title: Presuda Suda (šesto vijeće) od 20. rujna 2018.#Chiara Motter protiv Provincia autonoma di Trento.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunale di Trento.#Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Direktiva 1999/70/EZ – Okvirni sporazum o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP – Članak 4. – Javni sektor – Nastavnici srednjih škola – Prijam u javnu službu radnika zaposlenih na određeno vrijeme putem postupka zapošljavanja na temelju kvalifikacija – Utvrđivanje radnog staža – Djelomično uzimanje u obzir razdoblja službe ostvarenih na temelju ugovora o radu na određeno vrijeme.#Predmet C-466/17.

text:
         PRESUDA SUDA (šesto vijeće)
      20. rujna 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Direktiva 1999/70/EZ – Okvirni sporazum o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP – Članak 4. – Javni sektor – Nastavnici srednjih škola – Prijam u javnu službu radnika zaposlenih na određeno vrijeme putem postupka zapošljavanja na temelju kvalifikacija – Utvrđivanje radnog staža – Djelomično uzimanje u obzir razdoblja službe ostvarenih na temelju ugovora o radu na određeno vrijeme”
      U predmetu C‑466/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunale di Trento (Sud u Trentu, Italija), odlukom od 18. srpnja 2017., koju je Sud zaprimio 3. kolovoza 2017., u postupku

         Chiara Motter

      protiv

         Provincia autonoma di Trento,

      SUD (šesto vijeće),
      u sastavu: C. G. Fernlund (izvjestitelj), predsjednik vijeća, S. Rodin i E. Regan, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za C. Motter, W. Miceli, F. Ganci, V. De Michele, E. De Nisco, S. Galleano i G. Rinaldi, avvocati,

               –

               za Provincia autonoma di Trento, N. Pedrazzoli, L. Bobbio, A. Pizzoferrato, M. Dalla Serra i M. Velardo, avvocati,

               –

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju L. Fiandace, C. Colelli i G. D’Avanzo, avvocati dello Stato,

               –

               za Europsku komisiju, M. van Beek i G. Gattinara, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 4. Okvirnog sporazuma o radu na određeno vrijeme, sklopljenog 18. ožujka 1999. (u daljnjem tekstu: Okvirni sporazum), u Prilogu Direktivi Vijeća 1999/70/EZ od 28. lipnja 1999. o Okvirnom sporazumu o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP (SL 1999., L 175, str. 43.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 4., str. 228.).

               2

               Taj je zahtjev podnesen u okviru spora između Chiare Motter i Provincije autonoma di Trento (Autonomna pokrajina Trento, Italija) povodom izračuna njezina radnog staža u trenutku sklapanja ugovora o radu na neodređeno vrijeme s Autonomnom pokrajinom Trento.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               U skladu s člankom 1. Okvirnog sporazuma, njegova je svrha, s jedne strane, poboljšati kvalitetu rada na određeno vrijeme osiguranjem primjene načela nediskriminacije i, s druge strane, ustanoviti okvir za sprečavanje zlouporaba koje proizlaze iz primjene uzastopnih ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme.

               4

               Članak 2. Okvirnog sporazuma glasi:

                        „ 1.

                        Ovaj Sporazum se primjenjuje na radnike koji rade na određeno vrijeme, koji su sklopili ugovor o radu ili se nalaze u radnom odnosu na način utvrđen zakonom, kolektivnim ugovorima ili praksom u svakoj pojedinoj državi članici.

                        2.

                        Države članice, nakon savjetovanja sa socijalnim partnerima, i/ili socijalni partneri, mogu odlučiti da se ovaj Sporazum ne primjenjuje na:

                                 (a)

                                 početno strukovno osposobljavanje i programe naukovanja;

                                 (b)

                                 ugovore o radu i radne odnose, koji su zaključeni u okviru posebnog obrazovanja na teret države ili obrazovanja koje subvencionira država, programa integracije i programa stručne prekvalifikacije.”

               5

               Člankom 3. Okvirnog sporazuma određuje se:

                        „1.

                        U smislu ovog Sporazuma pojam ‚radnik zaposlen na određeno vrijeme’ znači osoba koja je zaključila ugovor o radu ili se nalazi u radnom odnosu, koji je sklopljen neposredno između poslodavca i radnika, a u kojem je prestanak ugovora o radu ili radnog odnosa utvrđen objektivnim okolnostima, kao što je određeni datum, dovršenje određenog posla ili nastupanje određenog događaja.

                        2.

                        U smislu ovog Sporazuma pojam ‚usporedivi radnik zaposlen na neodređeno vrijeme’ znači radnik koji je zaključio ugovor o radu ili se nalazi u radnom odnosu na neodređeno vrijeme, u istom poduzeću, koji obavlja isti ili slični posao/zanimanje, pri čemu se u obzir uzima stručna osposobljenost/vještine. U poduzeću u kojem nema usporedivog radnika zaposlenog na neodređeno vrijeme, za usporedbu se koristi važeći kolektivni ugovor ili, ako nema primjenjivog kolektivnog ugovora, nacionalno pravo, kolektivni ugovori ili praksa.”

               6

               Članak 4. Okvirnog sporazuma glasi:

                        „1.

                        U pogledu uvjeta zapošljavanja, prema radnicima zaposlenim na određeno vrijeme ne smije se postupati na nepovoljniji način nego prema usporedivim radnicima zaposlenim na neodređeno vrijeme, jedino zato što prvi imaju ugovor ili se nalaze u radnom odnosu na određeno vrijeme, osim ako drukčije postupanje nije opravdano iz objektivnih razloga.

                        2.

                        U slučajevima kada je to prikladno, primjenjuje se načelo pro rata temporis.

                        3.

                        Način primjene ovog člana utvrđuju države članice nakon savjetovanja sa socijalnim partnerima i/ili socijalni partneri, uzimajući u obzir pravo Zajednice, nacionalno pravo, kolektivne ugovore i praksu.

                        4.

                        Vrijeme potrebno za stjecanje kvalifikacija, u vezi s posebnim uvjetima zapošljavanja, jednako je za radnike zaposlene na određeno vrijeme kao za radnike zaposlene na neodređeno vrijeme, osim u slučaju kada su različite kvalifikacije, stečene za obavljanje rada u određenom vremenu, opravdane iz objektivnih razloga.”

            Talijansko pravo

               7

               Članak 485. stavak 1. decreto legislativo no 297, „testo unico delle disposizioni legislative vigenti in materia di istruzione, relative alle scuole di ogni ordine e grado” (Zakonodavna uredba br. 297, „pročišćeni tekst zakonodavnih odredbi primjenjivih u području obrazovanja i koje se odnose na škole svih vrsta i razina”) od 16. travnja 1994. (redovni dodatak GURI‑ju br. 115 od 19. svibnja 1994.) predviđa:
               „U pogledu odgojno‑obrazovnih djelatnika srednjih škola i umjetničkih škola, staž u službi u tim državnim školama i s njima izjednačenim školama, uključujući one u inozemstvu, u svojstvu nastavnika zaposlenog na određeno vrijeme, priznat je kao staž u službi u svojstvu nastavnika na neodređeno vrijeme u pravne i ekonomske svrhe u cijelosti za prve četiri godine i za dvije trećine eventualnog dodatnog razdoblja kao i u ekonomske svrhe u pogledu preostale trećine. Ekonomska prava koja proizlaze iz tog priznavanja sačuvana su i procijenjena u svim platnim razredima nakon onog koji je dodijeljen na datum tog priznanja.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               8

               Tijekom 2003. godine autonomna pokrajina Trento zaposlila je C. Motter na temelju ugovora na određeno vrijeme kao nastavnicu u srednjoj školi, i to za školsku godinu 2003./2004. Naknadno je nastavila tu djelatnost bez prekida na temelju sedam drugih uzastopnih ugovora, svaki za određeno razdoblje koje odgovara onomu školske godine.

               9

               Od 1. rujna 2011. C. Motter ima ugovor o radu na neodređeno vrijeme. Ona je od 1. rujna 2012. zaposlena na stalno radno mjesto.

               10

               Autonomna pokrajina Trento 8. rujna 2014. pokrenula je kompletiranje podataka o stažu osiguranja i plaći zainteresirane kako bi je se razvrstalo u platni razred primjenom propisa primjenjivog od 1. siječnja 2012. Sukladno članku 485. stavku 1. Zakonodavne uredbe br. 297 od 16. travnja 1994., C. Motter u tu je svrhu priznat radni staž od 80 mjeseci, od njih 96, koliko je doista odradila. Prve četiri godine u cijelosti su uzete u obzir, a sljedeće četiri u ograničenom iznosu od dvije trećine, odnosno 32 mjeseca od njih 48. Razvrstana je u prvi platni razred.

               11

               C. Motter 2. prosinca 2016. podnijela je tužbu pred Tribunale di Trento (Sud u Trentu, Italija) radi toga da Autonomna pokrajina Trento uzme u obzir njezin cjelokupan radni staž stečen prije sklapanja ugovora na neodređeno vrijeme u obavljanju istih funkcija, na temelju osam ugovora na određeno vrijeme uzastopno sklopljenih za školske godine 2003./2004. do 2010./2011.

               12

               U prilog svojoj tužbi poziva se na povredu članka 4. Okvirnog sporazuma i zahtijeva da se ne primijeni članak 485. Zakonodavne uredbe br. 297 od 16. travnja 1994., s obzirom na to da je njime predviđeno da se u cijelosti uzima u obzir služba odrađena na temelju ugovora o radu na određeno vrijeme do četiri godine, a preko toga je ograničena na dvije trećine.

               13

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da u svrhu primjene načela nediskriminacije, predviđenog u članku 4. Okvirnog sporazuma, treba provjeriti da se u usporedivim situacijama ne postupa na različit način. Kako bi se provela takva provjera, situacija C. Motter može se usporediti s onom nastavnika koji obavlja sličan posao koji, nakon što je putem javnog natječaja zaposlen na neodređeno vrijeme, ima isti radni staž kao i C. Motter.

               14

               U tom pogledu C. Motter je dokazala, a da joj protivna strana to nije osporavala, da je obavljala zadatke jednake onima nastavnika zaposlenih putem javnog natječaja na temelju ugovora na neodređeno vrijeme. Međutim, sud koji je uputio zahtjev pita se postoji li razlika između tih dviju situacija. Budući da su nastavnici službenici prošli natječaj, može se tvrditi da su njihove usluge više kvalitete od onih nastavnika zaposlenih na određeno vrijeme. Ako je to tako, ne treba slijediti obrazloženje iz točke 45. presude od 18. listopada 2012., Valenza i dr. (C‑302/11 do C‑305/11, EU:C:2012:646), kojim je Sud odbio tezu prema kojoj se može smatrati da se zaposlenici koji obavljaju iste zadaće nalaze u različitoj situaciji ovisno o tome jesu li prošli natječaj za prijam u javnu službu.

               15

               Sud koji je uputio zahtjev ističe da se mišljenja talijanskih sudova o tom pitanju razilaze. Corte suprema di cassazione (Vrhovni sud, Italija) tako je ocijenio da za nastavnike članak 4. Okvirnog sporazuma zahtijeva da se uzme u obzir radni staž stečen na temelju ranijih ugovora na određeno vrijeme, kako bi im se osigurala jednakost u postupanju u odnosu na nastavnike koji imaju ugovore na neodređeno vrijeme. Naprotiv, više nižih sudova donijelo je suprotne odluke.

               16

               Uzimajući u obzir te elemente, sud koji je uputio zahtjev pita se o tome može li činjenica da nije prošao natječaj za prijam u javnu službu opravdati razliku u postupanju na štetu radnika zaposlenog na određeno vrijeme.

               17

               Sud koji je uputio zahtjev dalje navodi da je u presudi od 18. listopada 2012., Valenza i dr. (C‑302/11 do C‑305/11, EU:C:2012:646, t. 23., 55. i 62.) Sud ocijenio da uzimanje u obzir cjelokupnog radnog staža stečenog na temelju ugovora o radu na određeno vrijeme u korist radnika koji su trajno uključeni u javnu službu može dovesti do obrnute diskriminacije na štetu onih koji su prošli javni natječaj i koji su zaposleni na neodređeno vrijeme.

               18

               Ti elementi navode sud koji je uputio zahtjev da se pita je li talijansko pravo sukladno članku 4. Okvirnog sporazuma, time što u članku 485. Zakonodavne uredbe br. 297 od 16. travnja 1994. predviđa degresivnu formulu uzimanja u obzir radnog staža stečenog na temelju ugovora na određeno vrijeme kako bi se izbjegla obrnuta diskriminacija u odnosu na one koji su prošli natječaj za javnu službu.

               19

               U tim je okolnostima Tribunale di Trento (Sud u Trentu, Italija) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Predstavlja li, za potrebe primjene načela nediskriminacije iz članka 4. Okvirnog sporazuma, okolnost početne objektivne provjere stručnosti putem javnog natječaja s pozitivnim ishodom čimbenik koji se može pripisati uvjetima osposobljavanja, koji nacionalni sud mora uzeti u obzir za potrebe utvrđivanja postojanja usporedivosti između situacije radnika zaposlenog na neodređeno vrijeme i situacije radnika zaposlenog na određeno vrijeme te za potrebe utvrđivanja toga je li prisutan objektivni razlog kojim se opravdava drukčije postupanje prema radniku zaposlenom na neodređeno vrijeme i radniku zaposlenom na određeno vrijeme?

                        2.

                        Protivi li se, zbog nepostojanja početne objektivne provjere stručnosti putem javnog natječaja s pozitivnim ishodom za potrebe rada na određeno vrijeme, načelu nediskriminacije iz članka 4. Okvirnog sporazuma nacionalno pravilo kao što je ono propisano člankom 485. stavkom 1. Zakonodavne uredbe br. 297 od 16. travnja 1994., kojim je određeno da se za potrebe utvrđivanja radnoga staža u trenutku stalnog zapošljavanja na temelju ugovora o radu na neodređeno vrijeme rad obavljen na određeno vrijeme do četiri godine priznaje u cijelosti, dok se za sljedeće godine smanjuje za trećinu za pravne potrebe, a za dvije trećine za ekonomske potrebe?

                        3.

                        Protivi li se, u cilju izbjegavanja pojave obrnute diskriminacije prema osobama koje su zaposlene za stalno nakon što su prošle javni natječaj, načelu nediskriminacije iz članka 4. Okvirnog sporazuma nacionalno pravilo kao što je ono propisano člankom 485. stavkom 1. Zakonodavne uredbe br. 297 od 16. travnja 1994., kojim je određeno da se za potrebe utvrđivanja radnoga staža u trenutku stalnog zapošljavanja na temelju ugovora o radu na neodređeno vrijeme rad obavljen na određeno vrijeme do četiri godine priznaje u cijelosti, dok se za sljedeće godine smanjuje za trećinu za pravne potrebe, a za dvije trećine za ekonomske potrebe?”

         Dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku

               20

               Talijanska vlada tvrdi da je zahtjev za prethodnu odluku nedopušten jer je neprecizan. Budući da sud koji je uputio zahtjev nije dovoljno prikladno i precizno utvrdio činjenice, nije moguće ocijeniti usporedivost tužiteljičine situacije u glavnom postupku s onom službenika u usporedivoj situaciji i odgovoriti na prethodna pitanja.

               21

               U tom smislu valja podsjetiti na to da je, u okviru suradnje između Suda i nacionalnih sudova koja je određena člankom 267. UFEU‑a, isključivo na nacionalnom sudu pred kojim se vodi postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da, uvažavajući posebnosti predmeta, ocijeni nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu. Posljedično, ako se postavljena pitanja odnose na tumačenje prava Unije, Sud u načelu mora donijeti odluku (presuda od 6. rujna 2016., Petruhhin, C‑182/15, EU:C:2016:630, t. 19. i navedena sudska praksa).

               22

               Iz toga slijedi da pitanja o tumačenju prava Unije koja uputi nacionalni sud unutar pravnog i činjeničnog okvira koji utvrđuje pod vlastitom odgovornošću i čiju točnost Sud nije dužan provjeravati uživaju presumpciju relevantnosti. Sud može odbiti odlučiti o pitanju koje je uputio nacionalni sud samo kad je očito da traženo tumačenje prava Unije nema nikakav odnos sa stvarnošću ili predmetom glavnog postupka, kada je problem hipotetske naravi ili kad Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima koji su potrebni kako bi na koristan način odgovorio na pitanja koja su mu postavljena (presuda od 26. srpnja 2017., Persidera, C‑112/16, EU:C:2017:597, t. 24. i navedena sudska praksa).

               23

               U ovom predmetu zahtjev za prethodnu odluku sadržava dovoljan opis pravnih i činjeničnih elemenata iz glavnog postupka koji omogućava Sudu da na koristan način odgovori na postavljena pitanja. Ta pitanja, koja se odnose na tumačenje članka 4. Okvirnog sporazuma, dio su spora o uvjetima pod kojima se uzimaju u obzir razdoblja radnog staža koja su odradili radnici zaposleni na određeno vrijeme u svrhu njihova razvrstavanja u platni razred u trenutku njihova zapošljavanja kao službenika. Ona su time u izravnom odnosu s predmetom glavnog postupka i nisu hipotetska. C. Motter i Autonomna pokrajina Trento kao i talijanska vlada te Europska komisija osim toga mogli su iznijeti svoja očitovanja na pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev.

               24

               Iz prethodno navedenog slijedi da je zahtjev za prethodnu odluku dopušten.

         O prethodnim pitanjima

               25

               Svojim pitanjima, koja valja proučiti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 4. Okvirnog sporazuma tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis poput onoga u glavnom postupku, koji u svrhu razvrstavanja radnika u platni razred prilikom zapošljavanja na temelju kvalifikacija kao službenika uzima u obzir razdoblja službe izvršena na temelju ugovora o radu na određeno vrijeme u cijelosti do četvrte godine a nakon toga djelomično, do dvije trećine.

               26

               Kako bi se odgovorilo na to pitanje, treba podsjetiti na to da članak 4. točka 1. Okvirnog sporazuma, kad je riječ o uvjetima zapošljavanja, utvrđuje zabranu postupanja na nepovoljniji način prema radnicima zaposlenima na određeno vrijeme nego prema usporedivim radnicima zaposlenima na neodređeno vrijeme samo zato što prvi imaju ugovor ili se nalaze u radnom odnosu na određeno vrijeme, osim ako drukčije postupanje nije opravdano iz objektivnih razloga. Točka 4. istog članka predviđa istu zabranu kad je riječ o kriterijima u pogledu vremena potrebnog za stjecanje kvalifikacija, vezanima uz posebne uvjete rada (presuda od 18. listopada 2012., Valenza i dr., C‑302/11 do C‑305/11, EU:C:2012:646, t. 39.). Osim toga, Sud je već ocijenio da pravila o razdoblju službe koje treba napuniti kako bi se službenika moglo razvrstati u platni razred ulaze u pojam „uvjeti zapošljavanja” u smislu članka 4. točke 1. Okvirnog sporazuma (presuda od 8. rujna 2011., Rosado Santana, C‑177/10, EU:C:2011:557, t. 46. i 47.).

               27

               Iz informacija pruženih Sudu u okviru ovog postupka proizlazi da, za razliku od nastavnika zaposlenih na neodređeno vrijeme koji su zaposleni putem javnog natječaja, nastavnicima zaposlenima na određeno vrijeme koji su ušli u javnu službu putem zapošljavanja na temelju kvalifikacija u svrhu njihova razvrstavanja u platni razred može se uzeti u obzir cjelokupan radni staž samo za prve četiri godine službe, pri čemu je to uzimanje u obzir zatim ograničeno na dvije trećine za sljedeće godine. Primjena predmetnog nacionalnog propisa tako je dovela do toga da administracija uračuna samo 80 mjeseci, od 96, koliko je tužiteljica u glavnom postupku objektivno ispunila na temelju ugovora o radu na određeno vrijeme, odnosno oko 83 % radnog staža koji je napunila u službi.

               28

               Međutim, kako to proizlazi iz samog izričaja članka 4. točke 1. Okvirnog sporazuma, jednako postupanje odnosi se samo na radnike zaposlene na određeno vrijeme i radnike zaposlene na neodređeno vrijeme koji su usporedivi. Stoga, kako bi se ocijenilo predstavlja li ta razlika u postupanju diskriminaciju zabranjenu tom odredbom, najprije valja ispitati usporedivost predmetnih situacija, a zatim postoji li eventualno objektivno opravdanje.

            Usporedivost predmetnih situacija

               29

               U tom smislu, radi ocjene obavljaju li predmetne osobe isti ili sličan posao u smislu Okvirnog sporazuma, u skladu s njegovim člankom 3. točkom 2. i člankom 4. točkom 1., treba ispitati može li se, vodeći računa o cijelom nizu čimbenika poput naravi posla, uvjeta stručnog osposobljavanja i radnih uvjeta, smatrati da se te osobe nalaze u situacijama koje su usporedive (presuda od 5. lipnja 2018., Montero Mateos, C‑677/16, EU:C:2018:393, t. 51. i navedena sudska praksa).

               30

               Priroda funkcija koje tužiteljica u glavnom postupku obavlja godinama tijekom kojih je radila kao nastavnica na temelju ugovora o radu na određeno vrijeme i kvaliteta iskustva koje je tako stekla dio su kriterija koji omogućavaju provjeru nalazi li se u situaciji koja je usporediva s onom službenika koji je zaposlen putem javnog natječaja i koji je napunio jednak radni staž (vidjeti u tom smislu presudu od 18. listopada 2012., Valenza i dr., C‑302/11 do C‑305/11, EU:C:2012:646, t. 44.).

               31

               U ovom slučaju iz navoda koje je pružio sud koji je uputio zahtjev proizlazi da su funkcije koje je obavljala tužiteljica u glavnom postupku tijekom godina kada je radila na temelju ugovora o radu na određeno vrijeme bile istovjetne onima koje su joj bile zadane kao službeniku.

               32

               Međutim, tužiteljica u glavnom postupku nije prošla otvoreni natječaj prijma u javnu službu. Sud koji je uputio zahtjev pita se podrazumijeva li takva objektivna okolnost nižu razinu stručnih kompetencija, koja se može tumačiti, osobito u prvim razdobljima poučavanja, nižom kvalitetom pruženih usluga u odnosu na one službenika zaposlenih putem javnog natječaja.

               33

               Međutim, treba smatrati da činjenica da tužiteljica u glavnom postupku u trenutku zapošljavanja na neodređeno vrijeme nije prošla javni natječaj ne podrazumijeva da nije bila u usporedivoj situaciji s onom službenika, s obzirom na to da se uvjetima određenima nacionalnim postupkom zapošljavanja na temelju kvalifikacija želi upravo omogućiti integracija u trajni okvir javne službe radnika zaposlenih na određeno vrijeme koji imaju radno iskustvo koje dopušta smatrati da se njihova situacija može izjednačiti s onom službenika (vidjeti u tom smislu presudu od 18. listopada 2012., Valenza i dr., C‑302/11 do C‑305/11, EU:C:2012:646, t. 45.).

               34

               Nadalje, pretpostavka prema kojoj je kvaliteta usluga novozaposlenih nastavnika na određeno vrijeme niža od one nastavnika koji su prošli natječaj nije u skladu s izborom nacionalnog zakonodavstva da prizna u cijelosti radni staž stečen tijekom prve četiri godine profesionalnog staža nastavnika zaposlenih na određeno vrijeme. Osim toga, takva pretpostavka, da je provjerena, implicirala bi da nacionalna tijela dovoljno često organiziraju natječaje kako bi se pobrinula za potrebe zapošljavanja. Međutim, ne čini se da je to tako jer iz očitovanja koja je Sudu podnijela tužiteljica proizlazi da su natječaji za zapošljavanje organizirani tek povremeno, pri čemu su posljednji održani 1999., 2012. i 2016. Takva situacija, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri, čini se teško spojivom s tezom koju zastupa talijanska vlada, a prema kojoj su usluge nastavnika zaposlenih na određeno vrijeme niže od onih nastavnika zaposlenih na neodređeno vrijeme putem javnog natječaja.

               35

               Iz tih elemenata proizlazi da su predmetne situacije usporedive, pod uvjetom činjenične provjere koju treba izvršiti sud koji je uputio zahtjev. Stoga treba utvrditi postoji li objektivan razlog koji opravdava neuzimanje u obzir cijelog razdoblja službe u trajanju duljem od četiri godine, navršenog na temelju ugovora o radu na određeno vrijeme, prilikom razvrstavanja službenika srednjoškolske nastave zaposlenih na temelju kvalifikacija u njihov platni razred.

            Postojanje objektivnog opravdanja

               36

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, pojam „objektivni razlozi” u smislu članka 4. točke 1. i/ili 4. Okvirnog sporazuma ne treba razumjeti tako da omogućava opravdanje različitog postupanja prema radnicima zaposlenima na određeno vrijeme i radnicima zaposlenima na neodređeno vrijeme na temelju činjenice da je ta razlika u postupanju propisana nacionalnim općim i apstraktnim pravnim pravilom, poput zakona ili kolektivnog ugovora (presuda od 5. lipnja 2018., Montero Mateos, C‑677/16, EU:C:2018:393, t. 56. i navedena sudska praksa).

               37

               Navedeni pojam zahtijeva da utvrđeno nejednako postupanje bude opravdano postojanjem preciznih i točnih elemenata koji karakteriziraju uvjet zapošljavanja o kojem je riječ, u posebnom kontekstu u kojem se nalazi i na temelju objektivnih i transparentnih kriterija, kako bi se provjerilo odgovara li ta nejednakost stvarnoj potrebi, može li postići cilj koji se želi ostvariti i je li u tu svrhu nužna. Navedeni elementi mogu, među ostalim, biti posljedica posebne naravi zadataka za čije su ispunjenje sklapani ugovori na određeno vrijeme i karakteristika svojstvenih tim zadacima ili, prema potrebi, slijeđenja legitimnog cilja socijalne politike države članice (presuda od 5. lipnja 2018., Montero Mateos, C‑677/16, EU:C:2018:393, t. 57. i navedena sudska praksa).

               38

               Pozivanje samo na privremenu prirodu rada službenika u javnoj službi nije u skladu s tim zahtjevima i ne može biti „objektivan razlog” u smislu članka 4. točke 1. i/ili 4. Okvirnog sporazuma. Naime, priznati da je samo privremena narav radnog odnosa dovoljna da se opravda različito postupanje između radnika zaposlenih na određeno vrijeme i radnika zaposlenih na neodređeno vrijeme oduzelo bi značenje ciljevima Direktive 1990/70 kao i Okvirnog sporazuma te bi dovelo do produljivanja nepovoljnije situacije radnika zaposlenih na određeno vrijeme (presuda od 18. listopada 2012., Valenza i dr., C‑302/11 do C‑305/11, EU:C:2012:646, t. 52.)

               39

               Tako je Sud već odlučio da članak 4. Okvirnog sporazuma treba tumačiti na način da mu je protivan nacionalni propis koji u potpunosti isključuje uzimanje u obzir razdoblja službe koja je ostvario radnik zaposlen na određeno vrijeme u tijelu javne vlasti za određivanje radnog staža tog radnika pri njegovu zapošljavanju na neodređeno vrijeme kao službenika kod istog tog tijela javne vlasti, u okviru posebnog postupka stabilizacije njegova radnog odnosa, osim ako je takvo isključenje opravdano „objektivnim razlozima” u smislu točke 1. i/ili 4. tog članka. Sama činjenica da je radnik koji je radio na određeno vrijeme ostvario to razdoblje službe na temelju ugovora ili radnog odnosa na određeno vrijeme ne predstavlja takav objektivni razlog (presuda od 18. listopada 2012., Valenza i dr., C‑302/11 do C‑305/11, EU:C:2012:646, t. 71.).

               40

               U ovom slučaju, kako bi opravdala razliku u postupanju navedenu u glavnom postupku, talijanska vlada ističe da mjera koja je predmet glavnog postupka, suprotno onoj koja je bila u pitanju u predmetu koji je doveo do presude od 18. listopada 2012., Valenza i dr. (C‑302/11 do C‑305/11, EU:C:2012:646), priznaje cjelokupan staž koji su ostvarili radnici zaposleni na određeno vrijeme prilikom svojeg zapošljavanja kao službenika.

               41

               Istina je da predmetni nacionalni propis u glavnom postupku priznaje cjelokupnu karijeru. Međutim, on to ne čini na ujednačen način jer su priznate samo dvije trećine radnog staža stečenog nakon prve četiri godine.

               42

               U tom pogledu talijanska vlada takvo smanjenje opravdava potrebom da se odrazi činjenica da se iskustvo nastavnika zaposlenih na određeno vrijeme ne može u potpunosti usporediti s onim njihovih kolega službenika zaposlenih putem javnog natječaja. Za razliku od potonjih, nastavnici zaposleni na određeno vrijeme često su pozvani na privremenu zamjenu i poučavati različite predmete. Osim toga, oni su podvrgnuti sustavu izračuna izvršenog radnog vremena koji je različit od onoga koji se primjenjuje na službenike. Imajući na umu te razlike, kako s kvalitativnog tako i s kvantitativnog aspekta, i kako bi se izbjegla svaka obrnuta diskriminacija na štetu službenika zaposlenih putem javnog natječaja, talijanska vlada smatra opravdanim primijeniti koeficijent smanjenja prilikom uzimanja u obzir radnog staža na temelju ugovora o radu na određeno vrijeme.

               43

               Treba podsjetiti da, uzimajući u obzir marginu prosudbe koju imaju države članice kada je riječ o organizaciji vlastite javne uprave, one načelno mogu a da ne proturječe Direktivi 1999/70 ni Okvirnom sporazumu predvidjeti uvjete prijma u javnu službu kao i uvjete zapošljavanja takvih službenika, osobito kada su oni prije bili zaposleni u toj upravi na temelju ugovora o radu na određeno vrijeme (presuda od 18. listopada 2012., Valenza i dr., C‑302/11 do C‑305/11, EU:C:2012:646, t. 57.).

               44

               Međutim, neovisno o toj margini prosudbe, primjena kriterija koje države članice utvrđuju mora biti transparentna i mora moći biti nadzirana kako bi se spriječilo svako nepovoljno postupanje s radnicima zaposlenima na određeno vrijeme samo na temelju trajanja tih ugovora ili radnih odnosa koji opravdavaju njihov radni staž i njihovo radno iskustvo (presuda od 18. listopada 2012., Valenza i dr., C‑302/11 do C‑305/11, EU:C:2012:646, t. 59.).

               45

               Kada takvo različito postupanje proizlazi iz potrebe da se uzmu u obzir objektivni zahtjevi koji se tiču radnog mjesta koje se tim postupkom namjerava popuniti, a ne tiču se određenog vremena radnog odnosa koji radnika vezuje za njegova poslodavca, ono može biti opravdano u smislu članka 4. točke 1. i/ili 4. Okvirnog sporazuma (vidjeti u tom smislu presudu od 8. rujna 2011., Rosado Santana, C‑177/10, EU:C:2011:557, t. 79.).

               46

               U tom pogledu Sud je već priznao da određene razlike u postupanju između službenika zaposlenih na temelju otvorenog natječaja i onih koji su zaposleni nakon što su stekli radno iskustvo na temelju ugovora o radu na određeno vrijeme načelno mogu biti opravdane razlikama u potrebnim kvalifikacijama i prirodi zadataka za koje ti službenici trebaju biti odgovorni (presuda od 18. listopada 2012., Valenza i dr., C‑302/11 do C‑305/11, EU:C:2012:646, t. 60.).

               47

               Ciljevi koje je navela talijanska vlada – koji se sastoje, s jedne strane, od odražavanja razlika stručne prakse između dviju kategorija dotičnih radnika i, s druge strane, izbjegavanja obratne diskriminacije u odnosu na službenike zaposlene nakon uspjeha na otvorenom natječaju – stoga se mogu smatrati „objektivnim razlogom” u smislu članka 4. točke 1. i/ili 4. Okvirnog sporazuma, ako odgovaraju stvarnoj potrebi, mogu postići željeni cilj i potrebni su u tu svrhu (vidjeti u tom smislu presudu od 18. listopada 2012., Valenza i dr., C‑302/11 do C‑305/11, EU:C:2012:646, t. 62.).

               48

               Pod uvjetom provjera koje su u nadležnosti isključivo suda koji je uputio zahtjev, treba priznati da se može legitimno smatrati da ciljevi koje navodi talijanska vlada u ovom slučaju odgovaraju stvarnoj potrebi.

               49

               Naime, iz očitovanja te vlade proizlazi da nacionalni propis koji je predmet glavnog postupka želi djelomično odraziti razlike između iskustva koje su stekli nastavnici zaposleni putem javnog natječaja i oni zaposleni na temelju kvalifikacija, zbog razlike u predmetima, uvjeta i radnih sati koje potonji moraju odrađivati, osobito u okviru zamjena drugih nastavnika. Talijanska vlada tvrdi da su zbog heterogenosti tih situacija usluge koje pružaju nastavnici zaposleni na određeno vrijeme u razdoblju koje doseže 180 dana na godinu, odnosno oko dvije trećine školske godine, nacionalnim propisom izjednačene sa službom pune školske godine. Pod uvjetom da sud koji je uputio zahtjev provjeri te elemente, takav je cilj sukladan načelu „pro rata temporis”, na koje se izričito odnosi članak 4. točka 2. Okvirnog sporazuma.

               50

               Osim toga, valja utvrditi da nedostatak prvotne provjere kompetencija putem javnog natječaja i rizik snižavanja te stručne kvalifikacije ne zahtijeva nužno da se isključi dio radnog staža stečenog na temelju ugovora o radu na određeno vrijeme. Međutim, u određenim okolnostima može se smatrati da takva opravdanja odgovaraju objektivnom cilju. U tom pogledu treba reći da iz očitovanja talijanske vlade proizlazi da nacionalni pravni poredak daje posebnu važnost administrativnim natječajima. Talijanski ustav, naime, u članku 97. predviđa da se prijam u službu javne uprave odvija na temelju natječaja, osim u slučajevima predviđenima zakonom, kako bi se osigurala nepristranost i učinkovitost uprave.

               51

               Uzimajući u obzir te elemente, ne može se smatrati da nacionalni propis poput onoga u glavnom postupku, koji ograničava na dvije trećine uzimanje u obzir radnog staža duljeg od četiri godine stečenog na temelju ugovora na određeno vrijeme, prekoračuje ono što je nužno kako bi odgovorio na prethodno ispitane ciljeve i postigao ravnotežu između legitimnih interesa radnika zaposlenih na određeno vrijeme i onih zaposlenih na neodređeno vrijeme, uz poštovanje meritokratskih vrijednosti i zahtjeva nepristranosti i učinkovitosti uprave, na kojima se temelji zapošljavanje putem javnog natječaja.

               52

               Unatoč tomu, kako bi se pružio koristan odgovor sudu koji je uputio zahtjev, treba reći da iz elemenata koji su predočeni Sudu proizlazi da šteta pretrpljena zbog diskriminacije koju navodi tužiteljica u glavnom postupku u odnosu na radnike zaposlene na neodređeno vrijeme proizlazi iz okolnosti da njezin platni razred nije određen na temelju nacionalnih odredbi primjenjivih na datum njezina zapošljavanja na neodređeno vrijeme, 1. rujna 2011., već primjenom kasnijih odredbi koje su bile na snazi na datum odluke kojom je uprava pristupila kompletiranju podataka o stažu osiguranja i plaći, odnosno 8. rujna 2014. Iako je na datum zapošljavanja na neodređeno vrijeme imala radni staž dulji od tri godine, čime može biti svrstana u drugi razred ljestvice koja je tada bila na snazi, na tužiteljicu u glavnom postupku nisu se primijenile prijelazne odredbe povezane s izmjenom te ljestvice od 1. siječnja 2012., i to čak i kada te prijelazne odredbe osiguravaju zadržavanje razreda radnika koji na taj datum ulaze u drugi platni razred. Budući da Sud nije o tome ispitao sud koji je uputio zahtjev, na njemu je da, prema potrebi, provjeri je li takva retroaktivna primjena nove ljestvice sukladna načelima pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja.

               53

               Slijedi da, pod uvjetom provjera koje mora učiniti sud koji je uputio zahtjev, elementi na koje se poziva talijanska vlada kako bi opravdala razliku u postupanju između radnika zaposlenih na određeno vrijeme i radnika zaposlenih na neodređeno vrijeme jesu „objektivan razlog” u smislu članka 4. točke 1. i/ili 4. Okvirnog sporazuma.

               54

               S obzirom na prethodna razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti da članak 4. Okvirnog sporazuma treba tumačiti na način da mu se načelno ne protivi nacionalni propis poput onoga u glavnom postupku, koji u svrhu razvrstavanja radnika u platni razred prilikom zapošljavanja na temelju kvalifikacija kao službenika uzima u obzir razdoblja službe izvršena na temelju ugovora o radu na određeno vrijeme u cijelosti do četvrte godine, a nakon toga djelomično, do dvije trećine.

         Troškovi

               55

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (šesto vijeće) odlučuje:

                     Članak 4. Okvirnog sporazuma o radu na određeno vrijeme, sklopljenog 18. ožujka 1999., sadržanog u Prilogu Direktivi Vijeća 1999/70/EZ od 28. lipnja 1999. o Okvirnom sporazumu o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP, treba tumačiti na način da mu se načelno ne protivi nacionalni propis poput onoga u glavnom postupku, koji u svrhu razvrstavanja radnika u platni razred prilikom zapošljavanja na temelju kvalifikacija kao službenika uzima u obzir razdoblja službe izvršena na temelju ugovora o radu na određeno vrijeme u cijelosti do četvrte godine, a nakon toga djelomično, do dvije trećine.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 13. rujna 2018.#Bank for Development and Foreign Economic Affairs (Vnesheconombank) protiv Vijeća Europske unije.#Zajednička vanjska i sigurnosna politika – Mjere ograničavanja s obzirom na djelovanja Rusije kojima se destabilizira stanje u Ukrajini – Uvrštavanje tužiteljeva imena na popis subjekata na koje se primjenjuju mjere ograničavanja – Obveza obrazlaganja – Očita pogreška u ocjeni – Pravo na djelotvornu sudsku zaštitu – Zlouporaba ovlasti – Pravo vlasništva – Sloboda poduzetništva – Jednako postupanje.#Predmet T-737/14.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 13. rujna 2018.#PAO Rosneft Oil Company, prije NK Rosneft OAO i dr. protiv Vijeća Europske unije.#Zajednička vanjska i sigurnosna politika – Mjere ograničavanja s obzirom na djelovanja Rusije kojima se destabilizira stanje u Ukrajini – Obveza obrazlaganja – Očita pogreška u ocjeni – Prava obrane i pravo na djelotvornu sudsku zaštitu – Sporazum o partnerstvu i suradnji između Europske unije i Rusije – Pravo vlasništva – Jednako postupanje – Proporcionalnost – Zlouporaba ovlasti – Pravna sigurnost.#Predmet T-715/14.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 19. rujna 2018.#Jasenko Selimovic protiv Europskog parlamenta.#Institucionalno pravo – Europski parlament – Uznemiravanje – Odluka predsjednika Parlamenta o izricanju stegovne mjere ukora europskom zastupniku – Članak 166. Poslovnika Parlamenta – Pravo na dobru upravu – Pravo na pristup spisu – Obveza obrazlaganja – Pravna sigurnost – Zlouporaba ovlasti – Izvanugovorna odgovornost.#Predmet T-61/17.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 11. rujna 2018.#Apimab Laboratoires i dr. protiv Europske komisije.#Zaštita potrošača – Određivanje najviših dopuštenih količina policikličkih aromatskih ugljikovodika u dodacima prehrani – Uredba (EEZ) br. 315/93 – Analiza rizika – Uredba (EZ) br. 178/2002 – Očita pogreška u ocjeni – Proporcionalnost – Načelo nediskriminacije.#Predmet T-14/16.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 13. rujna 2018.#VTB Bank PAO, prije VTB Bank OAO protiv Vijeća Europske unije.#Zajednička vanjska i sigurnosna politika – Mjere ograničavanja s obzirom na djelovanja Rusije kojima se destabilizira stanje u Ukrajini – Uvrštavanje i zatim zadržavanje tužiteljeva imena na popisu subjekata na koje se primjenjuju mjere ograničavanja – Očita pogreška u ocjeni – Obveza obrazlaganja – Prava obrane – Pravo na djelotvornu sudsku zaštitu – Pravo vlasništva – Pravo obavljanja gospodarske djelatnosti.#Predmet T-734/14.


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 12. rujna 2018.#Dominique De Geoffroy i dr. protiv Europskog parlamenta.#Javna služba – Dužnosnici – Dopusti – Donošenje novih smjernica Parlamenta u vezi s upravljanjem dopustima – Pojedinačne odluke donesene primjenom novih smjernica u službama usmenog prevođenja – Obveza obrazlaganja – Očita pogreška u ocjeni – Interes službe – Prigovor nezakonitosti.#Predmet T-788/16.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 19. rujna 2018.#Chambre de commerce et d'industrie métropolitaine Bretagne-Ouest (port de Brest) protiv Europske komisije.#Pristup dokumentima – Uredba (EZ) br. 1049/2001 – Dokumenti u vezi s prethodnim istragama sustavâ državnih potpora u lučkom sektoru svih država članica – Odbijanje pristupa – Izuzeće u vezi sa zaštitom privatnosti i integriteta pojedinca – Uredba (EZ) br. 45/2001 – Pojam privatnosti – Izuzeće u vezi sa zaštitom svrhe inspekcija, istraga i revizija – Primjena opće pretpostavke – Prevladavajući javni interes.#Predmet T-39/17.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 12. rujna 2018.#Pelikan Vertriebsgesellschaft mbH & Co. KG protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Predmet T-112/17.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 27. rujna 2018.#Demp BV protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Prijava figurativnog žiga Europske unije koji se sastoji od kombinacije žute i sive boje – Apsolutni razlog za odbijanje – Nepostojanje razlikovnog karaktera – Članak 7. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 7. stavak 1. točka (b) Uredbe (EU) 2017/1001).#Predmet T-595/17.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 12. rujna 2018.#Przedsiębiorstwo Produkcyjno-Handlowe „Primart” Marek Łukasiewicz protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Predmet T-584/17.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 25. rujna 2018.#EM Research Organization, Inc. protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak za proglašavanje žiga ništavim – Verbalni žig Europske unije EM – Apsolutni razlog za odbijanje – Opisni karakter – Članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe (EU) 2017/1001) – Dokazi koji su prvi put podneseni u postupku pred Općim sudom.#Predmet T-180/17.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 26. rujna 2018.#Portugalska Republika protiv Europske komisije.#EFJP i EPFRR – Troškovi isključeni iz financiranja – Potpore po površini – Umanjenja i isključenja u slučaju nepoštovanja pravila o višestrukoj sukladnosti – Uredba (EZ) br. 73/2009 – Uredba (EZ) br. 1122/2009 – Uredba (EZ) br. 885/2006 – Proporcionalnost.#Predmet T-463/16.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 13. rujna 2018.#Češka Republika protiv Europske komisije.#EFJP – Troškovi isključeni iz financiranja – Troškovi nastali Češkoj Republici – Proizvodno nevezane izravne potpore – Provođenje kontrola daljinskim istraživanjem – Sektor vinogradarstva – Višestruka sukladnost – Ponavljanje slučajeva nesukladnosti.#Predmet T-627/16.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 19. rujna 2018.#Volkswagen AG protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije MAIN AUTO WHEELS – Raniji figurativni žigovi Europske unije VW – Relativni razlog za odbijanje – Nepostojanje sličnosti znakova – Članak 8. stavak 1. točka (b) i članak 8. stavak 5. Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 8. stavak 1. točka (b) i članak 8. stavak 5. Uredbe (EU) 2017/1001) – Obveza obrazlaganja – Članak 75. prva rečenica Uredbe br. 207/2009 (koji je postao članak 94. stavak 1. prva rečenica Uredbe 2017/1001).#Predmet T-623/16.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 27. rujna 2018.#M J Quinlan & Associates Pty Ltd protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak opoziva – Trodimenzionalni žig koji se sastoji od oblika klokana – Proglašenje opoziva – Stvarna uporaba žiga – Članak 51. stavak 1. točka (a) Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 58. stavak 1. točka (a) Uredbe (EU) 2017/1001) – Dokaz stvarne uporabe – Priroda uporabe.#Predmet T-219/17.


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 13. rujna 2018.#Eduard Meier GmbH protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava za registraciju verbalnog žiga Europske unije Safari Club – Raniji nacionalni figurativni žig WS Walk Safari – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Sličnost znakova – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EU) 2017/1001).#Predmet T-418/17.


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 14. studenoga 2018.#Wiemer & Trachte GmbH protiv Žana Oveda Tadžera.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Varhoven kasatsionen sad.#Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Stečajni postupci – Uredba (EZ) br. 1346/2000 – Članak 3. stavak 1. – Međunarodna nadležnost – Tužba radi pobijanja pravnih radnji stečajnog dužnika – Isključiva nadležnost sudova države članice na čijem je državnom području otvoren stečajni postupak.#Predmet C-296/17.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      14. studenoga 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Stečajni postupci – Uredba (EZ) br. 1346/2000 – Članak 3. stavak 1. – Međunarodna nadležnost – Tužba radi pobijanja pravnih radnji stečajnog dužnika – Isključiva nadležnost sudova države članice na čijem je državnom području otvoren stečajni postupak”
      U predmetu C‑296/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Vrhoven kasacionen sad (Vrhovni kasacijski sud, Bugarska), odlukom od 12. svibnja 2017., koju je Sud zaprimio 22. svibnja 2017., u postupku

         Wiemer & Trachte GmbH, u stečaju,
      protiv

         Žana Oveda Tadžera,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik sedmog vijeća, u svojstvu predsjednika četvrtog vijeća, K. Jürimäe (izvjestiteljica) i M. C. Lycourgos, E. Juhász i C. Vajda, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: R. Schiano, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 3. svibnja 2018.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Wiemer & Trachte GmbH, A. Ganev, S. Simeonov i V. Božilov, advokati,

               –

               za Europsku komisiju, M. Wilderspin, G. Koleva i M. Heller, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 28. lipnja 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 3. stavka 1., članka 18. stavka 2., članka 21. i članka 24. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1346/2000 od 29. svibnja 2000. o stečajnom postupku (SL 2000., L 160, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 3.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društva Wiemer & Trachte GmbH, društva u stečaju (u daljnjem tekstu: Wiemer & Trachte) i Žana Oveda Tadžera u vezi s njegovim povratom novčanog iznosa koji mu je s bankovnog računa društva Wiemer & Trachte prenesen bez odobrenja privremenog stečajnog upravitelja.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

         Uredba br. 1346/2000

               3

               Uvodne izjave 2. i 6. do 8. Uredbe br. 1346/2000 glase:

                        „(2)

                        Pravilno funkcioniranje unutarnjeg tržišta zahtijeva da se prekogranični stečajni postupci trebaju odvijati učinkovito i djelotvorno, a ovu je Uredbu potrebno donijeti kako bi se postigao ovaj cilj koji spada u suradnju sudova u građanskim stvarima u smislu članka 65. [EZ].

                  […]

                        (6)

                        U skladu s načelom proporcionalnosti, ovu Uredbu trebalo bi ograničiti na odredbe koje uređuju ovlaštenje za pokretanje [otvaranje] stečajnih postupaka i odluke koje se donose neposredno na temelju stečajnih postupaka, te su tijesno povezane s takvim postupkom. K tomu, ova Uredba treba sadržavati odredbe u vezi s priznavanjem onih odluka i propisa koji se primjenjuju, a koji također zadovoljavaju to načelo.

                        (7)

                        Stečajni postupci, stečajne nagodbe i slični postupci izuzeti su iz područja primjene [Konvencije od 27. rujna 1968. o nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 1972., L 299, str. 32.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 3.)].

                        (8)

                        S ciljem poboljšavanja učinkovitosti i djelotvornosti stečajnih postupaka koji imaju prekogranične učinke potrebno je i primjereno da odredbe o sudskoj nadležnosti, priznavanju i pravu koje se primjenjuje u ovom području budu sadržane u jednom pravnom aktu [Europske unije], koji je obvezujući i izravno primjenjiv u državama članicama.”

               4

               Člankom 3. stavcima 1. i 2. te uredbe određuje se:
               „1.   Sudovi države članice unutar čijeg državnog područja se nalazi središte dužnikova glavnog interesa imaju nadležnost pri pokretanju [otvaranju] stečajnog postupka. U slučaju trgovačkog društva ili pravne osobe, a u nedostatku dokaza o suprotnom, pretpostavlja se da je mjesto njihova sjedišta ujedno i središte glavnog interesa.
               2.   Kada se središte dužnikova glavnog interesa nalazi unutar državnog područja jedne države članice, sudovi druge države članice imaju nadležnost za pokretanje [otvaranje] stečajnog postupka protiv tog dužnika samo ako on ima poslovni nastan na državnom području te druge države članice. Učinci tih postupaka su ograničeni na imovinu dužnika koja se nalazi na državnom području potonje države članice.”

               5

               Člankom 16. stavkom 1. navedene uredbe predviđeno je:
               „Svaka sudska odluka o pokretanju [otvaranju] stečajnog postupka donesena od strane suda države članice koja ima nadležnost na temelju članka 3. priznat će se u svim ostalim državama članicama od trenutka stupanja na snagu u državi u kojoj je postupak pokrenut [otvoren].
               […]”

               6

               U skladu s člankom 18. iste uredbe:
               „1.   Stečajni upravitelj imenovan od strane suda koji ima nadležnost na temelju članka 3. stavka 1. može u drugoj državi koristiti sve ovlasti dodijeljene mu pravom države u kojoj se pokreće [otvara] postupak, dok god tamo nije pokrenut [otvoren] drugi stečajni postupak, kao ni bilo koja zaštitna mjera koja bi bila u suprotnosti s time, a slijedom zahtjeva za pokretanje [otvaranje] stečajnog postupka u toj državi. On posebno može premjestiti dužnikovu imovinu s državnog područja države članice u kojoj se nalazi, sukladno člancima 5. i 7.
               2.   Stečajni upravitelj imenovan od strane suda koji ima nadležnost na temelju članka 3. stavka 2. može u bilo kojoj drugoj državi članici tražiti preko sudova ili izvan suda da pokretna imovina bude premještena s državnog područja države u kojoj je pokrenut [otvoren] postupak na državno područje te druge države članice nakon što je pokrenut [otvoren] stečajni postupak. On također može podignuti tužbu za poništenje [tužbu radi pobijanja pravnih radnji stečajnog dužnika] koje je u interesu vjerovnika.
               […]”

               7

               U skladu s člankom 21. Uredbe br. 1346/2000:
               „1.   Stečajni upravitelj može zatražiti da obavijest o sudskoj odluci o pokretanju [otvaranju] stečajnog postupka i, ako je potrebno, odluka o njegovu imenovanju bude objavljena u bilo kojoj drugoj državi članici u skladu s postupcima objavljivanja propisanim u toj državi. U takvoj se objavi također navodi imenovani stečajni upravitelj te je li primijenjeno pravilo o nadležnosti na temelju članka 3. stavka 1. ili članka 3. stavka 2.
               2.   Međutim, bilo koja država članica na čijem državnom području dužnik ima poslovni nastan može tražiti obveznu objavu. U tim slučajevima, stečajni upravitelj ili bilo koje tijelo ovlašteno u tom smislu u državi članici u kojoj je pokrenut [otvoren] postupak naveden u članku 3. stavku 1. poduzima potrebne mjere kako bi se osigurala takva objava.”

               8

               Člankom 24. te uredbe predviđeno je:
               „1.   Kada se u državi članici ispunjava obveza u korist dužnika koji podliježe stečajnim postupcima pokrenutim [otvorenim] u drugoj državi članici, a trebala se ispunjavati u korist stečajnog upravitelja u tim postupcima, smatra se da je osoba koja je ispunila obvezu oslobođena te obveze ako nije imala saznanja o pokretanju [otvaranju] postupka.
               2.   Kada je takva obveza ispunjena prije nego je izvršena objava propisana člankom 21., a u nedostatku dokaza o suprotnom, pretpostavlja se da osoba koja ju je ispunila nije imala saznanja o pokretanju [otvaranju] stečajnog postupka; kada se obveza ispuni nakon izvršenja objave, a u nedostatku dokaza o suprotnom, pretpostavlja se da je osoba koja ju je ispunila imala saznanja o pokretanju [otvaranju] postupka.”

               9

               U skladu s člankom 25. stavkom 1. navedene uredbe:
               „Odluke donesene od strane suda čija je sudska odluka u vezi s pokretanjem [otvaranjem] stečajnog postupka priznata u skladu s člankom 16., a koja se bavi tijekom i okončanjem stečajnog postupka, kao i stečajne nagodbe odobrene od strane tog suda, priznat će se bez daljnjih formalnosti. […]
               Prvi se podstavak također primjenjuje na odluke koje izravno proizlaze iz stečajnih postupaka i koje su s njima tijesno povezane, čak i ako ih donosi drugi sud.
               Prvi se podstavak također primjenjuje na odluke koje se odnose na mjere osiguranja poduzete po podnošenju zahtjeva za pokretanje [otvaranje] stečajnih postupaka.”

         Uredba (EZ) br. 44/2001

               10

               Članak 1. stavak 1. i stavak 2. točka (b) Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001., L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.) glase:
               „1.   Ova se Uredba primjenjuje na građanske i trgovačke stvari bez obzira na prirodu suda. Ne obuhvaća fiskalne, carinske ili administrativne stvari.
               2.   Ova se Uredba ne primjenjuje na:
               […]

                        (b)

                        stečaj, postupke koji se odnose na likvidaciju nesolventnih trgovačkih društava ili drugih pravnih osoba, postupke poravnanja i slične postupke;

                  […]”

            Bugarsko pravo

               11

               Članak 17.a Targovskog zakona (Zakon o trgovini) određuje:
               „1.   Podružnica inozemne osobe koja je registrirana i koja ima pravo obavljati gospodarsku djelatnost na temelju svojeg nacionalnog prava, upisuje se u registar poslovnih subjekata.
               […]
               3.   U registar se upisuju sljedeći podaci:
               […]

                        (3)

                        podaci iz svih odluka stečajnog suda koje su upisane u registar u koji je upisana inozemna osoba i, prema potrebi, odluka iz članka 759. stavka 1. i članka 760. stavka 3.;

                  […]
               5.   Upis podataka iz stavka 3. točaka 2., 3. i 4. može se izvršiti i po službenoj dužnosti na temelju obavijesti registra neke druge države članice Unije u koji je upisana inozemna osoba, zaprimljene putem sustava povezivanja registara država članica.”

               12

               U skladu s člankom 15. Zakona za targovskija register (Zakon o registru poslovnih subjekata):
               „1.   Unos, brisanje i objavu mogu prijaviti:

                        1.)

                        […] trgovac ili neprofitna pravna osoba;

                        2.)

                        […] opunomoćenik;

                        3.)

                        […] druge osobe u slučajevima koji su predviđeni zakonom;

                        4.)

                        […] odvjetnik na temelju izričitog ovlaštenja danog u skladu s uvjetima iz Zakona o odvjetništvu radi zastupanja pred agencijom.

                  […]”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               13

               Wiemer & Trachte je društvo s ograničenom odgovornošću sa sjedištem u Dortmundu (Njemačka). Odlukom od 10. svibnja 2004. Sofijski gradski sad (Sofijski gradski sud, Bugarska) naložio je da se u bugarski registar poslovnih subjekata upiše podružnicu društva Wiemer & Trachte u Bugarskoj.

               14

               Rješenjem od 3. travnja 2007. Amtsgericht Dortmund (Općinski sud u Dortmundu, Njemačka) u okviru otvaranja stečajnog postupka nad društvom Wiemer & Trachte imenovao je privremenog stečajnog upravitelja i odlučio da će pravne radnje raspolaganja tog društva proizvoditi učinke samo uz odobrenje tog stečajnog upravitelja. To prvo rješenje upisano je u njemački registar poslovnih subjekata 4. travnja 2007. Drugim rješenjem, donesenim 21. svibnja 2007. i upisanim u taj registar 24. svibnja 2007., taj je sud društvu Wiemer & Trachte naložio opću zabranu raspolaganja svojom imovinom. Trećim rješenjem, koje je navedeni sud donio 1. lipnja 2007., imovina društva podvrgnuta je stečajnom postupku. To treće rješenje upisano je u navedeni registar 5. lipnja 2007.

               15

               Upravitelj bugarske podružnice društva Wiemer & Trachte prenio je 18. i 20. travnja 2007. iznose od 2149,30 eura i 40000 eura s računa društva Wiemer & Trachte u banci Obedinena Balgarska banka AD na račun Ž. O. Tadžera s naslova „naknade putnih troškova” i „predujma za poslovne troškove”.

               16

               Stoga je društvo Wiemer & Trachte protiv Ž. O. Tadžera podnijelo tužbu Sofijskom gradskom sadu (Sofijski gradski sud), pri čemu je tvrdilo da te bankovne transakcije nemaju učinka s obzirom na to da su provedene nakon otvaranja stečajnog postupka. Zahtijevalo je povrat iznosa navedenih u točki 15. ove presude, uvećanih za zakonske kamate, u stečajnu masu.

               17

               Ž. O. Tadžer tvrdio je da Sofijski gradski sad (Sofijski gradski sud) nije nadležan za ispitivanje predmeta u glavnom postupku i da je iznos koji odgovara predujmu za poslovne troškove 25. travnja 2007. vraćen društvu Wiemer & Trachte s obzirom na to da nije bio upotrijebljen.

               18

               Sofijski gradski sad (Sofijski gradski sud) odbio je prigovor nenadležnosti, kao što je to u žalbenom postupku učinio i Apelativen sad (Žalbeni sud u Sofiji, Bugarska). Rješenjem od 28. siječnja 2013. Vrhoven kasacionen sad (Vrhovni kasacijski sud, Bugarska) smatrao je da žalba u kasacijskom postupku protiv rješenja Apelativen sada (Žalbeni sud) nije dopuštena i da je rješenje kojim se priznaje nadležnost Sofijskog gradskog sada (Sofijski gradski sud) za odlučivanje o meritumu predmeta pravomoćno.

               19

               Potonji je sud u pogledu merituma prihvatio tužbu društva Wiemer & Trachte. Ž. O. Tadžer je protiv te odluke podnio žalbu. Apelativen sad (Žalbeni sud) 26. srpnja 2016. ukinuo je navedenu odluku i odbio zahtjev za povrat iznosa navedenih u točki 15. ove presude kao neosnovan i nepotkrijepljen dokazima.

               20

               Stoga je društvo Wiemer & Trachte protiv presude Apelativen sada (Žalbeni sud) podnijelo žalbu u kasacijskom postupku Vrhoven kasacionen sadu (Vrhovni kasacijski sud), pri čemu je tvrdilo da članak 24. Uredbe br. 1346/2000 nije primjenjiv na spor u glavnom postupku i da stoga Ž. O. Tadžer ne može tvrditi da nije imao saznanja o otvaranju stečajnog postupka nad društvom Wiemer & Trachte.

               21

               U tim je okolnostima Vrhoven kasacionen sad (Vrhovni kasacijski sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 3. stavak 1. [Uredbe br. 1346/2000] tumačiti na način da su sudovi države članice na čijem državnom području je otvoren stečajni postupak isključivo nadležni za odlučivanje o tužbi radi pobijanja pravnih radnji stečajnog dužnika protiv tuženika koji ima registrirano sjedište ili domicil u drugoj državi članici, ili stečajni upravitelj u slučaju iz članka 18. stavka 2. iste uredbe može podnijeti tužbu radi pobijanja pravnih radnji stečajnog dužnika sudu u državi članici u kojoj tuženik ima registrirano sjedište ili domicil, kada se tužba stečajnog upravitelja radi pobijanja pravnih radnji stečajnog dužnika temelji na raspolaganju pokretninom koje je izvršeno na državnom području te druge države članice?

                        2.

                        Primjenjuje li se oslobođenje od odgovornosti iz članka 24. stavka 2. [Uredbe br. 1346/2000] u vezi s njegovim stavkom 1. u slučaju kada je obvezu u korist dužnika u državi članici ispunio upravitelj podružnice društva dužnika registrirane u toj državi članici, kada je u trenutku tog ispunjenja u drugoj državi članici podnesen prijedlog za otvaranje stečajnog postupka nad dužnikom i kada je imenovan privremeni stečajni upravitelj, ali još nije donesena sudska odluka o otvaranju stečajnog postupka?

                        3.

                        Primjenjuje li se članak 24. stavak 1. [Uredbe br. 1346/2000] o ispunjavanju obveza na plaćanje novčanog iznosa dužniku kada je prvotni dužnikov prijenos tog iznosa osobi koja je ispunila obvezu bez učinka u skladu s nacionalnim pravom stečajnog suda i kada je nepostojanje učinka posljedica otvaranja stečajnog postupka?

                        4.

                        Je li presumpcija o neimanju saznanja iz članka 24. stavka 2. [Uredbe br. 1346/2000] primjenjiva kada tijela navedena u članku 21. stavku 2. drugoj rečenici te uredbe nisu poduzela potrebne mjere kako bi se osigurala objava u registru države članice – na čijem državnom području društvo dužnik ima podružnicu – odluka stečajnog suda kojima se imenuje privremeni stečajni upravitelj i nalaže da pravne radnje raspolaganja društva proizvode učinke samo uz odobrenje privremenog stečajnog upravitelja, kada država članica, u kojoj se nalazi sjedište podružnice, predviđa obveznu objavu tih odluka, iako ih priznaje na temelju članka 25. u vezi s člankom 16. navedene uredbe?”

         O prethodnim pitanjima

            Prvo pitanje

               22

               Svojim prvim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 3. stavak 1. Uredbe br. 1346/2000 tumačiti na način da je nadležnost sudova države članice na čijem državnom području je otvoren stečajni postupak za odlučivanje o tužbi radi pobijanja pravnih radnji stečajnog dužnika protiv tuženika koji ima registrirano sjedište ili domicil u drugoj državi članici isključiva ili stečajni upravitelj može podnijeti takvu tužbu radi pobijanja pravnih radnji stečajnog dužnika i sudu države članice na čijem državnom području tuženik ima registrirano sjedište ili domicil.

               23

               Članak 3. stavak 1. Uredbe br. 1346/2000 dodjeljuje sudovima države članice unutar čijeg državnog područja se nalazi središte dužnikova interesa isključivu nadležnost za otvaranje glavnog stečajnog postupka (presuda od 15. prosinca 2011., Rastelli Davide i C., C‑191/10, EU:C:2011:838, t. 27.).

               24

               Radi utvrđivanja kriterija za odlučivanje ulazi li tužba u područje primjene te odredbe, Sud je pojasnio da u obzir treba uzeti uvodnu izjavu 6. Uredbe br. 1346/2000 u skladu s kojom bi tu uredbu trebalo ograničiti na odredbe koje uređuju ovlaštenje za otvaranje stečajnih postupaka i odluke koje se donose neposredno na temelju stečajnih postupaka, te su tijesno povezane s takvim postupkom (vidjeti u tom smislu presude od 12. veljače 2009., Seagon, C‑339/07, EU:C:2009:83, t. 20., i od 19. travnja 2012., F‑Tex, C‑213/10, EU:C:2012:215, t. 26.).

               25

               Sud je na temelju toga zaključio da s obzirom na cilj zakonodavca kako je izložen u toj uvodnoj izjavi i koristan učinak Uredbe br. 1346/2000 članak 3. stavak 1. te uredbe treba tumačiti na način da se njime sudovima države članice nadležne za otvaranje stečajnog postupka dodjeljuje međunarodna nadležnost za odlučivanje o tužbama koje izravno proizlaze iz tog postupka i koje su s njim tijesno povezane (vidjeti u tom smislu presude od 12. veljače 2009., Seagon, C‑339/07, EU:C:2009:83, t. 21. i od 19. travnja 2012., F‑Tex, C‑213/10, EU:C:2012:215, t. 27.).

               26

               S obzirom na, među ostalim, ta razmatranja Sud je već presudio da su tužbe radi pobijanja pravnih radnji stečajnog dužnika čiji je cilj povećanje imovine poduzetnika nad kojim je otvoren stečajni postupak obuhvaćene tom kategorijom tužbi. Članak 3. stavak 1. Uredbe br. 1346/2000 stoga treba tumačiti na način da su sudovi države članice na čijem je državnom području otvoren stečajni postupak nadležni za odlučivanje o tužbi radi pobijanja pravnih radnji stečajnog dužnika protiv tuženika s domicilom u drugoj državi članici (presuda od 12. veljače 2009., Seagon, C‑339/07, EU:C:2009:83, t. 28.).

               27

               Sud koji je uputio zahtjev pita se je li ta međunarodna nadležnost isključiva ili je ona, naprotiv, izberiva, tako da stečajni upravitelj takve tužbe radi pobijanja pravnih radnji stečajnog dužnika može podnijeti sudu države članice u kojoj tuženik ima domicil.

               28

               U tom pogledu valja istaknuti, s jedne strane, da se uvodnom izjavom 7. Uredbe br. 1346/2000 određuje da su stečajni postupci, stečajne nagodbe i slični postupci izuzeti iz područja primjene Konvencije od 27. rujna 1968. o [sudskoj] nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima koja je u odnosima između država članica, izuzev Kraljevine Danske, zamijenjena Uredbom br. 44/2001. S druge strane, ta se uredba u skladu s njezinim člankom 1. stavkom 2. točkom (b) ne primjenjuje na „stečaj, postupke koji se odnose na likvidaciju nesolventnih trgovačkih društava ili drugih pravnih osoba, postupke poravnanja i slične postupke”.

               29

               Potonja uredba i Uredba br. 1346/2000 moraju se tumačiti na način da se izbjegnu sva preklapanja pravnih pravila koja ti tekstovi propisuju kao i sve pravne praznine. Slijedom toga, tužbe koje su na temelju članka 1. stavka 2. točke (b) Uredbe br. 44/2001 isključene iz njezina područja primjene obuhvaćene su područjem primjene Uredbe br. 1346/2000. Jednako tako, tužbe koje ne ulaze u područje primjene članka 3. stavka 1. Uredbe br. 1346/2000, obuhvaćene su područjem primjene Uredbe br. 44/2001 (vidjeti u tom smislu presudu od 9. studenoga 2017., Tünkers France i Tünkers Maschinenbau, C‑641/16, EU:C:2017:847, t. 17. i navedenu sudsku praksu).

               30

               U tom je pogledu Sud pojasnio da je potonja uredba namijenjena za primjenu na sve građanske i trgovačke stvari, osim određenih točno utvrđenih stvari, i da su člankom 1. stavkom 2. točkom (b) Uredbe br. 44/2001 iz njezina područja primjene isključene samo tužbe koje izravno proizlaze iz stečajnog postupka i koje su s njim tijesno povezane, koje su obuhvaćene područjem primjene Uredbe br. 1346/2000 (vidjeti u tom smislu presudu od 19. travnja 2012., F‑Tex, C‑213/10, EU:C:2012:215, t. 29.).

               31

               Iz toga proizlazi da su područja primjene tih dviju uredbi koja se odnose na međunarodnu nadležnost sudova država članica jasno utvrđena i da je tužba radi pobijanja pravnih radnji stečajnog dužnika, s obzirom na to da izravno proizlazi iz stečajnog postupka i da je s njim tijesno povezana, obuhvaćena područjem primjene Uredbe br. 1346/2000, a ne onim Uredbe br. 44/2001.

               32

               Međutim, valja primijetiti da Uredbom br. 1346/2000 nije predviđeno nikakvo pravilo o dodjeli međunarodne nadležnosti kojim bi se sudovima države članice domicila tuženika dodijelila nadležnost za odlučivanje o tužbama radi pobijanja pravnih radnji stečajnog dužnika koje izravno proizlaze iz stečajnog postupka i koje su s njim tijesno povezane.

               33

               Osim toga, Sud je već presudio da je koncentracija svih tužbi koje su izravno povezane s poduzetnikovom nesolventnosti pred sudovima države članice nadležne za otvaranje stečajnog postupka u skladu s ciljem poboljšanja učinkovitosti i žurnosti stečajnih postupaka koji imaju prekogranične učinke iz uvodnih izjava 2. i 8. Uredbe br. 1346/2000 (presuda od 12. veljače 2009., Seagon, C‑339/07, EU:C:2009:83, t. 22.).

               34

               Osim toga valja istaknuti da je u skladu s uvodnom izjavom 4. te uredbe za pravilno funkcioniranje unutarnjeg tržišta potrebno izbjegavati poticanje stranaka da prenose svoju imovinu ili sudski postupak iz jedne države članice u drugu, u potrazi za povoljnijim pravnim položajem (forum shopping) (presuda od 12. veljače 2009., Seagon, C‑339/07, EU:C:2009:83, t. 23.).

               35

               Mogućnost postojanja nadležnosti različitih sudova u pogledu tužbi radi pobijanja pravnih radnji stečajnog dužnika koje su podnesene u različitim državama članicama bi pak ugrozila ostvarivanje takvog cilja (presuda od 12. veljače 2009., Seagon, C‑339/07, EU:C:2009:83, t. 24.).

               36

               Iz prethodnih razmatranja proizlazi da su sudovi države članice na čijem državnom području je otvoren stečajni postupak iz članka 3. stavka 1. Uredbe br. 1346/2000 isključivo nadležni za odlučivanje o tužbama koje izravno proizlaze iz tog postupka i koje su s njim tijesno povezane, pa tako i za tužbe radi pobijanja pravnih radnji stečajnog dužnika.

               37

               Taj se zaključak ne može dovesti u pitanje kontekstom u kojem se nalazi članak 3. stavak 1. Uredbe br. 1346/2000.

               38

               Na prvom mjestu, isključiva međunarodna nadležnost sudova iz članka 3. stavka 1. navedene uredbe za odlučivanje o tužbama radi pobijanja pravnih radnji stečajnog dužnika ne može se dovesti u pitanje na temelju članka 18. stavka 2. te uredbe.

               39

               Naime, članak 18. stavak 2. Uredbe br. 1346/2000 odnosi se samo na posebnu situaciju u kojoj je stečajni upravitelj imenovan u okviru postupka iz članka 3. stavka 2. navedene uredbe i ne može se primijeniti u situaciji poput one u glavnom postupku u kojoj je stečajni upravitelj imenovan u okviru glavnog stečajnog postupka.

               40

               Kao što to ističe nezavisni odvjetnik u točki 64. svojeg mišljenja, ta se razlika objašnjava činjenicom da su ovlasti stečajnog upravitelja u okviru postupka iz članka 3. stavka 2. Uredbe br. 1346/2000 mjesno ograničene s obzirom na to da su, u skladu s tim člankom, učinci tog postupka ograničeni na dužnikovu imovinu koja se nalazi na državnom području države članice na datum otvaranja navedenog postupka. U takvom slučaju, dakle, stečajni upravitelj mora imati mogućnost podnošenja tužbe radi pobijanja pravnih radnji stečajnog dužnika u vezi s takvim postupkom sudu države članice različite od one u kojoj je otvoren sekundarni stečajni postupak ako je imovina koja je predmet tog postupka nakon njegova otvaranja prenesena u drugu državu članicu.

               41

               Kao drugo, ni članak 25. stavak 1. Uredbe br. 1346/2000 ne može služiti kao potpora tumačenju članka 3. stavka 1. te uredbe u prilog opciji međunarodne nadležnosti za tužbe radi pobijanja dužnikovih radnji.

               42

               Kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 65. svojeg mišljenja, ta se odredba odnosi isključivo na priznavanje i izvršivost odluka koje izravno proizlaze iz stečajnog postupka i koje su s njim tijesno povezane, čak i ako ih donosi drugi sud. Navedenom se odredbom samo priznaje mogućnost da sudovi države članice na čijem je državnom području otvoren stečajni postupak, na temelju članka 3. stavka 1. Uredbe br. 1346/2000, odlučuju i o tužbi koja izravno proizlazi iz tog postupka, bilo da je riječ o sudu koji je otvorio stečajni postupak na temelju navedenog članka 3. stavka 1. ili nekom drugom mjesno i stvarno nadležnom sudu te iste države članice (vidjeti u tom smislu presudu od 12. veljače 2009., Seagon, C‑339/07, EU:C:2009:83, t. 26. i 27.).

               43

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 3. stavak 1. Uredbe br. 1346/2000 treba tumačiti na način da je nadležnost sudova države članice na čijem je državnom području otvoren stečajni postupak – za odlučivanje o tužbi radi pobijanja pravnih radnji stečajnog dužnika protiv tuženika koji ima registrirano sjedište ili domicil u drugoj državi članici – isključiva.

            Drugo, treće i četvrto pitanje

               44

               Budući da se u drugom, trećem i četvrtom pitanju pretpostavlja, protivno onomu što proizlazi iz odgovora na prvo pitanje, da se tužba radi pobijanja pravnih radnji stečajnog dužnika može podnijeti sudu države članice na čijem državnom području tuženik ima registrirano sjedište ili domicil, na ta pitanja nije potrebno odgovoriti.

         Troškovi

               45

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                     Članak 3. stavak 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1346/2000 od 29. svibnja 2000. o stečajnom postupku treba tumačiti na način da je nadležnost sudova države članice na čijem je državnom području otvoren stečajni postupak – za odlučivanje o tužbi radi pobijanja pravnih radnji stečajnog dužnika protiv tuženika koji ima registrirano sjedište ili domicil u drugoj državi članici – isključiva.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: bugarski