title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 6. listopada 2016.#Jean-Michel Adrien i dr. protiv Premier ministre i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Conseil d'État.#Zahtjev za prethodnu odluku – Slobodno kretanje radnika – Nacionalni službenici upućeni na rad u instituciju ili tijelo Unije – Starosna mirovina – Pravo odabira – Prestanak ili nastavak osiguranja u nacionalnom mirovinskom sustavu – Ograničavanje zbrajanja mirovine stečene na temelju nacionalnog mirovinskog sustava s onom stečenom u mirovinskom sustavu Unije.#Predmet C-466/15.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      6. listopada 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Slobodno kretanje radnika — Nacionalni službenici upućeni na rad u instituciju ili tijelo Unije — Starosna mirovina — Pravo odabira — Prestanak ili nastavak osiguranja u nacionalnom mirovinskom sustavu — Ograničavanje zbrajanja mirovine stečene na temelju nacionalnog mirovinskog sustava s onom stečenom u mirovinskom sustavu Unije“
      U predmetu C‑466/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Conseil d’État (Francuska) odlukom od 8. travnja 2015., koju je Sud zaprimio 3. rujna 2015., u postupku

         Jean‑Michel Adrien i dr.

      protiv

         Premier ministre,

         Ministre des Finances et des Comptes publics,

         Ministre de la Décentralisation et de la Fonction publique,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz (izvjestitelj), predsjednik vijeća, C. Lycourgos, E. Juhász, C. Vajda i K. Jürimäe, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za J.-M. Adriena i dr., oni sami,

               —

               za francusku vladu, D. Colas i S. Ghiandoni, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, D. Martin, u svojstvu agenta,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 45. i 48. UFEU‑a te članka 4. stavka 3. UEU‑a.

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između, s jedne strane, J.-M. Adriena i dr. i, s druge strane, Premier ministre (premijer), ministre des Finances et des Comptes publics (ministar za javne financije) i ministre de la Décentralisation et de la Fonction publique (ministar decentralizacije i javnih službi) oko mirovine tužitelja u glavnom postupku na temelju nacionalnog mirovinskog sustava.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Pravilnik o osoblju za dužnosnike Europske unije (u daljnjem tekstu: Pravilnik o osoblju) i Uvjeti zapošljavanja koji se primjenjuju na ostale službenike Unije (u daljnjem tekstu: RAA) uspostavljeni su Uredbom Vijeća (EEZ, Euratom, EZUČ) br. 259/68 od 29. veljače 1968. o Pravilniku o osoblju za dužnosnike Europskih zajednica i uvjetima zapošljavanja koji se primjenjuje na ostale službenike tih Zajednica i o uspostavi posebnih mjera privremeno primjenjivih na dužnosnike Komisije (SL 1968., L 56, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 6., str. 3.), kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EU) br. 1240/2010 od 20. prosinca 2010. (SL 2010., L 338, str. 7.).

               4

               Sukladno odredbama članka 77. Pravilnika:
               „Dužnosnik koji je navršio najmanje deset godina staža u službi ima pravo na starosnu mirovinu. […]”

               5

               U članku 83. stavku 2. Pravilnika o osoblju određeno je:
               „Dužnosnici doprinose jednu trećinu troškova tog mirovinskog osiguranja. […]”

               6

               U članku 12. stavcima 1. i 2. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju propisano je:
               „1.   Dužnosnik koji je navršio manje od 63 godine i čiji radni odnos prestaje, ali ne zbog smrti ili invalidnosti, te koji nema pravo na to da mu se starosna mirovina isplati odmah ili s odgodom, pri odlasku iz službe ima pravo na sljedeće:

                        (a)

                        ako je navršio manje od godinu dana staža u službi i ako nije iskoristio mogućnost predviđenu člankom 11. stavkom 2., ima pravo na isplatu otpremnine koja je jednaka trostrukoj vrijednosti iznosa odbijenog od njegove osnovne plaće za doprinose za mirovinsko osiguranje nakon što se odbiju svi iznosi koji su mu isplaćeni na temelju članaka 42. i 112. [RAA‑a];

                        (b)

                        u drugim slučajevima ima pravo na davanja predviđena člankom 11. stavkom 1. ili na to da aktuarska protuvrijednost tih davanja uplati u privatno mirovinsko osiguranje ili mirovinski fond po vlastitom izboru, pod uvjetom da predmetno osiguravajuće društvo ili fond jamči sljedeće:
                        [...]

                  2.   Odstupajući od stavka 1. točke (b), dužnosnik koji je navršio manje od 63 godine i koji je, kako bi ostvario ili zadržao prava na mirovinu, od trenutka stupanja u službu uplaćivao doprinose u nacionalni mirovinski sustav, privatno mirovinsko osiguranje ili mirovinski fond po vlastitom izboru koji ispunjavaju zahtjeve utvrđene stavkom 1. i kojemu prestaje radni odnos, ali ne zbog smrti ili invalidnosti, s tim da nije stekao pravo na to da mu se starosna mirovina isplati odmah ili s odgodom, pri odlasku iz službe ima pravo na otpremninu u visini aktuarske vrijednosti mirovinskih prava stečenih tijekom radnog odnosa u institucijama. U tim se slučajevima od otpremnine odbijaju iznosi uplaćeni radi ostvarivanja ili zadržavanja mirovinskih prava dužnosnika u okviru njegovog nacionalnog mirovinskog sustava na temelju članaka 42. ili 112. [RAA‑a].”

               7

               Prema članku 2. RAA‑a:
               „Za potrebe ovih Uvjeta zaposlenja, ‚privremeno osoblje’ znači:
               [...]

                        (c)

                        osoblje, osim dužnosnika Unije, zaposleno radi pomaganja osobi koja obnaša dužnost predviđenu Ugovorom o Europskoj uniji ili Ugovorom o funkcioniranju Europske unije, ili izabranom predsjedniku jedne od institucija ili tijela Unije, ili jednoj od političkih skupina u Europskom parlamentu ili Odboru regija, ili skupini u Europskom gospodarskom i socijalnom odboru;

                  […]”

               8

               U skladu s člankom 39. stavkom 1. prvim podstavkom RAA‑a:
               „Pri odlasku iz službe službenik u smislu članka 2. ima pravo na starosnu mirovinu, prijenos aktuarske protuvrijednosti ili otpremninu u skladu s poglavljem 3. glave V. Pravilnika o osoblju i Priloga VIII. Pravilniku o osoblju. Ako službenik ima pravo na starosnu mirovinu, mirovinska prava smanjuju mu se razmjerno iznosima isplaćenim na temelju članka 42.”

               9

               U članku 41. RAA‑a određeno je:
               „Kada je riječ o financiranju sustava socijalne sigurnosti predviđenog odjeljcima B i C, analogno se primjenjuju odredbe članka 83. i članka 83.a Pravilnika o osoblju te članaka 36. i 38. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju.”

         Francusko pravo

               10

               Članak 46.b Zakona br. 84‑16 od 11. siječnja 1984. o posebnim odredbama koje se odnose na državnu službu (loi no 84‑16 du 11 janvier 1984 portant dispositions statutaires relatives à la fonction publique de l’État), kako je izmijenjen Zakonom br. 2002‑73 od 17. siječnja 2002. o modernizaciji sustava socijalne sigurnosti (loi no 2002‑73 du 17 janvier 2002 de modernisation sociale; u daljnjem tekstu: Zakon br. 2002‑73), određuje:
               „Službenik upućen u upravno tijelo ili organizaciju sa sjedištem na području neke druge države ili u međunarodnu organizaciju može zahtijevati, čak i ako je osiguran u mirovinskom sustavu kojem pripada radno mjesto na koje je upućen, da uplaćuje doprinose u sustav iz Zakonika o civilnim i vojnim mirovinama. U tom slučaju iznos mirovine stečen na temelju potonjeg sustava, pridodan iznosu mirovine eventualno stečene obavljanjem službe u okviru upućivanja, ne može biti veći od mirovine na koju bi imao pravo da nije bilo upućivanja, a mirovina se prema Zakoniku o civilnim i vojnim mirovinama, ako je potrebno, smanjuje razmjerno iznosu mirovine stečene tijekom tog upućivanja.
               Odlukom Conseil d’État podrobno se uređuju načini primjene predmetnog članka.”

               11

               Članak L.87 Zakonika o civilnim i vojnim mirovinama, u verziji koja proizlazi iz Zakona br. 2002‑73, određuje:
               „Ako službenik ili pripadnik oružanih snaga koji je tijekom svoje karijere upućen u upravno tijelo ili organizaciju sa sjedištem na području neke druge države ili u međunarodnu organizaciju odabere nastavak uplate doprinosa iz članka L. 61, iznos mirovine stečene na temelju ovog zakonika, dodan iznosu mirovine koja je eventualno zaslužena obavljanjem službe u razdoblju upućivanja, ne može biti veći od mirovine na koju bi imao pravo da nije bilo upućivanja, a mirovina se prema ovom zakoniku, ako je potrebno, smanjuje razmjerno iznosu mirovine stečene tijekom tog upućivanja.
               […]”

               12

               Članak R-74‑1 istog zakonika predviđa:
               „Upućeni službenici iz članka 46.b izmijenjenog Zakona br. 84‑16 od 11. siječnja 1984. o posebnim odredbama koje se odnose na državnu službu mogu zahtijevati uplaćivanje doprinosa u sustav iz Zakonika o civilnim i vojnim mirovinama u roku od četiri mjeseca od dana kada im je priopćena odluka o upućivanju ili o produljenju upućivanja.
               Zahtjev se podnosi u pisanom obliku upravnom tijelu u koje je službenik upućen.
               Službenik koji je odabrao mogućnost predviđenu u prvom stavku dužan je uplatiti doprinos iz točke 2. članka L. 61 primatelju uplate kojeg naredbom odredi ministar nadležan za proračun, na način utvrđen tom naredbom. Nepoštovanje spomenute obveze uplate ima za posljedicu prekid osiguranja službenika u tom sustavu.
               Smatra se da je službenik koji u propisanom roku nije iskoristio pravo odabira odustao od mogućnosti uplaćivanja doprinosa u sustav iz Zakonika o civilnim i vojnim mirovinama.
               U slučaju produljenja upućivanja, službenikov odabir za prethodno razdoblje upućivanja prešutno se obnavlja osim ako on u roku koji je propisan u prvom stavku ovog članka ne promijeni odluku.”

               13

               Okružnicom od 18. prosinca 2002. zainteresiranim upravnim službama pojašnjen je način primjene odredbe članka 46.b Zakona br. 84‑16 od 11. siječnja 1984. i odredbe članka L. 87 Zakonika o civilnim i vojnim mirovinama, kako su izmijenjeni Zakonom br. 2002‑73.

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               14

               Tužitelji u glavnom postupku francuski su službenici koji su u svojstvu sudskih savjetnika upućeni na Sud Europske unije ili su zaposleni kao članovi privremenog osoblja. Budući da su obvezni doprinositi financiranju Unijina mirovinskog sustava, oni imaju pravo na mirovinu na temelju tog sustava ako navrše najmanje deset godina staža u službi u instituciji ili tijelu Unije. U slučaju da im radni odnos prestane prije nego što navrše tih deset godina službe, tužitelji u glavnom postupku imaju ponajprije pravo na to da im se, ovisno o trajanju službe, ili isplati otpremnina jednaka trostrukoj vrijednosti iznosa koji su od njihove osnovne plaće odbijani na ime doprinosa za starosnu mirovinu ili da se aktuarska protuvrijednost mirovinskih prava koja su stekli u Unijinu sustavu uplati u privatno mirovinsko osiguranje ili u mirovinski fond po njihovu izboru.

               15

               Prema francuskim propisima o kojima je riječ u glavnom postupku, službenik upućen na rad u instituciju ili tijelo Unije mora odabrati jednu od dviju opcija koje se odnose na mirovinu na temelju nacionalnog sustava.

               16

               Službenik može, s jedne strane, u razdoblju upućivanja prekinuti svoje osiguranje u francuskom mirovinskom sustavu. U tom slučaju on je u navedenom razdoblju osiguran isključivo u mirovinskom sustavu Unije, pri čemu se mirovina na temelju francuskog mirovinskog sustava smanjuje razmjerno godinama provedenima izvan osiguranja. Ta će se mirovina, međutim, u cijelosti pribrojiti mirovini koja je rezultat prava stečenih u okviru osiguranja u Unijinu mirovinskom sustavu.

               17

               S druge strane, službenik može nastaviti uplaćivati doprinose u francuski mirovinski sustav i, prema tome, ostati osiguran u tom sustavu. U tom slučaju on u razdoblju upućivanja stječe prava na temelju spomenutog sustava. Međutim, iznos mirovine koji će primiti po toj osnovi može nadomjestiti iznos mirovine stečene na temelju Unijina sustava samo do visine mirovine na koju bi imao pravo na temelju nacionalnog sustava da nije bilo upućivanja (pravilo o najvećem iznosu). Posljedično, nacionalna mirovina umanjuje se razmjerno iznosu mirovine koja se isplaćuje iz Unijina mirovinskog sustava tako da akumulirani iznos dviju mirovina ne prelazi na taj način utvrđen najveći iznos (pravilo o ograničavanju). Ograničavanje se odnosi na ukupni iznos francuske mirovine, a ne samo na iznos mirovine koja odgovara razdoblju upućivanja u kojem postoji dvostruko osiguranje.

               18

               Tužitelji u glavnom postupku odabrali su nastavak osiguranja u francuskom mirovinskom sustavu u razdoblju upućivanja pa su istodobno uplaćivali doprinose i u spomenuti i u Unijin sustav. Oni su navršili, ili mogu navršiti, deset godina staža u službi u instituciji Unije, čime ostvaruju pravo na mirovinu na temelju Unijina mirovinskog sustava. Budući da je mirovina koju su tužitelji u glavnom postupku stekli, ili je mogu steći, na temelju Unijina sustava viša od francuske mirovine koju bi stekli da nije bilo upućivanja, ne isplaćuje im se, odnosno neće im se isplaćivati, sukladno francuskim propisima o kojima je riječ u glavnom postupku, nikakva mirovina na temelju francuskog mirovinskog sustava.

               19

               Zahtjevom koji je zaprimljen 6. ožujka 2012. tužitelji u glavnom postupku zatražili su od francuske države da ukine sporne nacionalne propise. Budući da je taj zahtjev odbijen prešutnom odlukom koja se smatra donesenom 6. svibnja 2012., podnijeli su žalbu Conseil d’État (Državni savjet).

               20

               U tim je okolnostima Conseil d’État (Državni savjet) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „[K]rši li nacionalni propis obveze koje proizlaze iz članka 45. Ugovora o funkcioniranju Europske unije, u vezi s člankom 48. istog ugovora i načelom lojalne suradnje navedenim u članku 4. Ugovora o Europskoj uniji, time što omogućava da dužnosnik upućen na rad u instituciju Europske unije za vrijeme svojeg upućivanja odabere prekid uplate doprinosa u mirovinski sustav svoje zemlje porijekla, pri čemu se u tom slučaju mirovina iz tog sustava u cijelosti kumulira s mirovinskim povlasticama koje proizlaze iz funkcije upućivanja, ili da ih nastavi uplaćivati, pri čemu je u tom slučaju njegova mirovina iz tog sustava ograničena na iznos koji je potreban da bi ukupni iznos mirovina, uključujući mirovinu stečenu na temelju sustava kojim je obuhvaćeno upućivanje, dosegnuo iznos mirovine koju bi stekao da nije bilo upućivanja?”

         O prethodnom pitanju

               21

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 45. UFEU‑a, u vezi s člankom 48. stavkom 4. UFEU‑a i člankom 4. stavkom 3. UEU‑a, tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis poput onog u glavnom postupku koji ima za učinak to da nacionalni službenik upućen na rad u instituciju ili tijelo Unije koji se tijekom svojeg upućivanja odluči za nastavak osiguranja u nacionalnom mirovinskom sustavu gubi sve ili dio povlastica koje proizlaze iz osiguranja u potonjem sustavu ako navrši deset godina staža u službi Unije, čime ostvaruje pravo na mirovinu na temelju njezina mirovinskog sustava.

               22

               Najprije valja podsjetiti da iako države članice zadržavaju nadležnost za uređenje vlastitih sustava socijalne sigurnosti, one u izvršavanju te nadležnosti moraju poštovati pravo Unije, a osobito odredbe Ugovora o FEU‑u o slobodi kretanja radnika (presude od 1. travnja 2008., Gouvernement de la Communauté française et gouvernement wallon, C‑212/06, EU:C:2008:178, t. 43., i od 21. siječnja 2016., Komisija/Cipar, C‑515/14, EU:C:2016:30, t. 38.).

               23

               Stoga valja provjeriti jesu li odredbe Ugovora o FEU‑u koje se odnose na slobodu kretanja radnika mjerodavne u situaciji poput one u glavnom postupku. Ako jesu, treba utvrditi, s jedne strane, čini li nacionalni propis poput onog u glavnom postupku zapreku slobodnom kretanju radnika i, s druge strane, ako je odgovor potvrdan, je li ta zapreka opravdana.

               24

               Kada je, kao prvo, riječ o mjerodavnosti odredbi Ugovora o FEU‑u koje se odnose na slobodno kretanje radnika, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da građanin Unije koji radi u državi članici koja nije država njegova podrijetla i koji je prihvatio posao u međunarodnoj organizaciji podliježe primjeni članka 45. UFEU‑a (vidjeti presude od 15. ožujka 1989., Echternach i Moritz, 389/87 i 390/87, EU:C:1989:130, t. 11.; od 16. veljače 2006., Rockler, C‑137/04, EU:C:2006:106, t. 15., i od 4. srpnja 2013., Gardella, C‑233/12, EU:C:2013:449, t. 25. i navedenu sudsku praksu).

               25

               Iz toga slijedi da se građanima Unije koji rade za njezine institucije i tijela u državi članici koja nije država njihova podrijetla, kao što je to slučaj s tužiteljima u glavnom postupku, ne mogu uskratiti socijalna prava i pogodnosti koje im pruža članak 45. UFEU‑a (vidjeti presude od 15. ožujka 1989., Echternach i Moritz, 389/87 i 390/87, EU:C:1989:130, t. 12., i od 16. veljače 2006., Rockler, C‑137/04, EU:C:2006:106, t. 16. i navedenu sudsku praksu).

               26

               Kada je, kao drugo, riječ o tome predstavlja li nacionalni propis poput onog u glavnom postupku zapreku slobodnom kretanju radnika unutar Unije, treba podsjetiti da se članak 45. UFEU‑a protivi svakoj mjeri koja, iako primijenjena bez diskriminacije na temelju državljanstva, može otežati ili učiniti manje privlačnim uživanje temeljnih sloboda koje Ugovor o FEU‑u jamči građanima Unije (presude od 1. travnja 2008, Gouvernement de la Communauté française et gouvernement wallon, C‑212/06, EU:C:2008:178, t. 45.; od 10. ožujka 2011., Casteels, C‑379/09, EU:C:2011:131, t. 22., i od 5. veljače 2015., Komisija/Belgija, C‑317/14, EU:C:2015:63, t. 23.).

               27

               Iako doduše primarno pravo Unije ne može osiguraniku jamčiti da mu odlazak u drugu državu članicu neće utjecati na socijalnu sigurnost, osobito u pogledu davanja za slučaj bolesti i starosnih mirovina, s obzirom na to da takvo premještanje, vodeći osobito računa o postojećim razlikama između sustava i zakonodavstava država članica, može, ovisno o slučaju, za dotičnu osobu biti manje ili više povoljno ili nepovoljno u pogledu socijalne zaštite, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da u slučaju kada je primjena nekog nacionalnog propisa manje povoljna, taj je nacionalni propis u skladu s pravom Unije samo ako, među ostalim, ne stavlja dotičnog radnika u nepovoljniji položaj u odnosu na one koji sve svoje djelatnosti obavljaju u državi članici u kojoj se on primjenjuje i ako ne dovodi do toga da se socijalni doprinosi samo jednostavno uplate u izgubljene fondove (presude od 18. travnja 2013., Mulders, C‑548/11, EU:C:2013:249, t. 45., i od 21. siječnja 2016., Komisija/Cipar, C‑515/14, EU:C:2016:30, t. 40.).

               28

               Tako je Sud opetovano kvalificirao kao zapreke mjere koje su dovodile do toga da radnici zbog ostvarivanja prava na slobodno kretanje gube pogodnosti iz sustava socijalne sigurnosti koje im osigurava zakonodavstvo države članice, osobito kada te pogodnosti predstavljaju protučinidbu za uplaćene doprinose (vidjeti presude od 21. listopada 1975., Petroni, 24/75, EU:C:1975:129, t. 13.; od 1. travnja 2008., Gouvernement de la Communauté française et gouvernement wallon, C‑212/06, EU:C:2008:178, t. 46., i od 18. travnja 2013., Mulders, C‑548/11, EU:C:2013:249, t. 46. i navedenu sudsku praksu).

               29

               U vezi s nacionalnim propisima o kojima je riječ u glavnom postupku, valja utvrditi da, u slučaju službenika upućenog na rad u instituciju ili tijelo Unije koji se u razdoblju svojeg upućivanja odlučio za nastavak osiguranja u nacionalnom mirovinskom sustavu, ti propisi mirovinu stečenu na osnovi tog osiguranja podvrgavaju pravilu o najvećem iznosu i pravilu o ograničavanju. Prema tim pravilima, iznos mirovine koju službenik prima na temelju nacionalnog mirovinskog sustava može nadomjestiti iznos stečen na temelju Unijina mirovinska sustava samo do visine nacionalne mirovine na koju bi taj službenik imao pravo da nije bilo upućivanja pa se nacionalna mirovina umanjuje razmjerno iznosu mirovine koja se isplaćuje iz Unijina sustava tako da akumulirani iznos dviju mirovina ne prelazi na taj način utvrđen najveći iznos.

               30

               Navedena pravila o najvećem iznosu i o ograničavanju imaju za učinak to da nacionalni službenik upućen na rad u instituciju ili tijelo Unije koji se u razdoblju upućivanja odluči za nastavak osiguranja u nacionalnom mirovinskom sustavu gubi sve ili dio povlastica koje proizlaze iz osiguranja u potonjem sustavu ako navrši deset godina staža u službi Unije, čime ostvaruje pravo na mirovinu na temelju njezina mirovinskog sustava. U takvim okolnostima službenik koji je nastavio osiguranje u nacionalnom mirovinskom sustavu uplaćuje doprinose u izgubljene fondove. Spomenutim se pravilima tako ometa ili čini manje privlačnim korištenje slobode službeniku zajamčene člankom 45. UFEU‑a.

               31

               Unatoč navodu francuske vlade da nastavak osiguranja u nacionalnom mirovinskom sustavu nije obveza nego jedna od mogućnosti iz propisa o kojima je riječ u glavnom postupku, valja utvrditi da zbog spomenute okolnosti ti propisi ne gube svojstvo zapreke slobodnom kretanju radnika.

               32

               Naime, dobrovoljnost odluke o nastavku osiguranja u nacionalnom mirovinskom sustavu uopće ne utječe na činjenicu da pravila o najvećem iznosu i o ograničavanju koja se primjenjuju u slučaju donošenja takve odluke imaju za učinak da službenik koji ju je donio uplaćuje doprinose u izgubljene fondove ako navrši deset godina staža u službi Unije, čime ostvaruje pravo na mirovinu na temelju njezina mirovinskog sustava. Kada nacionalni mirovinski sustav dopusti upućenim službenicima nastavak osiguranja, tu mogućnost treba osmisliti na način da nema opisani učinak jer se u protivnom stvara zapreka slobodnom kretanju radnika.

               33

               Činjenicu da nacionalni propisi o kojima je riječ u glavnom postupku čine zapreku slobodnom kretanju radnika ne dovode u pitanje ni argumenti francuske vlade prema kojima spomenuti propisi stavljaju u nepovoljniji položaj upućene službenike u odnosu na one koji čitavu svoju karijeru provedu u državi članici podrijetla.

               34

               Naime, takvi propisi stavljaju u nepovoljniji položaj upućenog službenika koji je istodobno osiguran i u Unijinu i u nacionalnom mirovinskom sustavu u odnosu na službenika koji je ostao u državi članici podrijetla i koji je osiguran samo u potonjem sustavu jer samo prvonavedeni, unatoč istodobnom uplaćivanju doprinosa u oba sustava, gubi sve povlastice ili dio povlastica koje proizlaze iz osiguranja u nacionalnom mirovinskom ako ostvari pravo na mirovinu na temelju Unijina mirovinskog sustava.

               35

               Kada je, kao treće i posljednje, riječ o postojanju mogućeg opravdanja, valja zapaziti da sud koji je uputio zahtjev ne iznosi nijedan razlog kojim bi se mogla opravdati zapreka slobodnom kretanju radnika koju čine propisi poput onih u glavnom postupku. Jednako tako, francuska vlada u očitovanjima podnesenima Sudu nije istaknula ništa što bi moglo opravdati takve propise.

               36

               U tim okolnostima treba zaključiti da propisi poput onih u glavnom postupku čine neopravdanu zapreku slobodnom kretanju radnika zajamčenom u članku 45. UFEU‑a.

               37

               Stoga nije potrebno izjašnjavati se o tumačenju članka 48. UFEU‑a i članka 4. stavka 3. UEU‑a.

               38

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da članak 45. UFEU‑a treba tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis poput onog u glavnom postupku koji ima za učinak to da nacionalni službenik upućen na rad u instituciju ili tijelo Unije koji se u razdoblju upućivanja odluči za nastavak osiguranja u nacionalnom mirovinskom sustavu gubi sve povlastice ili dio povlastica koje proizlaze iz osiguranja u potonjem sustavu ako navrši deset godina staža u službi Unije, čime ostvaruje pravo na mirovinu na temelju njezina mirovinskog sustava.

         Troškovi

               39

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                     Članak 45. UFEU‑a treba tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis poput onog u glavnom postupku koji ima za učinak to da nacionalni službenik upućen na rad u instituciju ili tijelo Unije koji se u razdoblju upućivanja odluči za nastavak osiguranja u nacionalnom mirovinskom sustavu gubi sve povlastice ili dio povlastica koje proizlaze iz osiguranja u potonjem sustavu ako navrši deset godina staža u službi Unije, čime ostvaruje pravo na mirovinu na temelju njezina mirovinskog sustava.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


Presuda Suda (treće vijeće) od 8. ožujka 1988. # Nicolet Instrument GmbH protiv Hauptzollamt Frankfurt am Main-Flughafen. # Zahtjev za prethodnu odluku: Hessisches Finanzgericht - Njemačka. # Zajednička carinska tarifa. # Predmet 43/87.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 21. prosinca 2011.#Europska komisija protiv Republike Austrije.#Povreda obveze države članice - Članci 28. i 29. UEZ-a - Slobodno kretanje robe - Promet - Direktive 96/62/EZ i 1999/30/EZ.#Predmet C-28/09.


Presuda Suda (peto vijeće) od 13. studenog 1990. # Procurator Fiscal protiv Andrew Marshall. # Zahtjev za prethodnu odluku: High Court of Justiciary (Škotska) - Ujedinjena Kraljevina. # Predmet C-370/88.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 10. travnja 2012. # Kazneni postupak protiv Minh Khoa Vo. # Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesgerichtshof - Njemačka. # Predmet C-83/12 PPU.


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 16. studenoga 2016.#Wolfgang Schmidt protiv Christiane Schmidt.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien.#Zahtjev za prethodnu odluku – Područje slobode, sigurnosti i pravde – Uredba (EU) br. 1215/2012 – Nadležnost, priznavanje i izvršenje sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima – Područje primjene – Isključiva nadležnost u postupcima čiji su predmet stvarna prava na nekretninama – Članak 24. točka 1. prva podtočka – Posebna nadležnost u stvarima koje se odnose na ugovore – Članak 7. točka 1. podtočka (a) – Tužba usmjerena na poništenje akta o darovanju nekretnine i na brisanje prava vlasništva iz zemljišne knjige.#Predmet C-417/15.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      16. studenoga 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Područje slobode, sigurnosti i pravde — Uredba (EU) br. 1215/2012 — Nadležnost, priznavanje i izvršenje sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima — Područje primjene — Isključiva nadležnost u postupcima čiji su predmet stvarna prava na nekretninama — Članak 24. točka 1. prva podtočka — Posebna nadležnost u stvarima koje se odnose na ugovore — Članak 7. točka 1. podtočka (a) — Tužba usmjerena na poništenje akta o darovanju nekretnine i na brisanje prava vlasništva iz zemljišne knjige“
      U predmetu C-417/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU-a, koji je uputio Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien (Zemaljski građanski sud u Beču, Austrija), odlukom od 23. srpnja 2015., koju je Sud zaprimio 29. srpnja 2015., u postupku

         Wolfgang Schmidt

      protiv

         Christiane Schmidt,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, A. Prechal, A. Rosas, C. Toader (izvjestiteljica) i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za W. Schmidta, C. Beck, Rechtsanwalt,

               —

               za C. Schmidt, M. Bartlmä, Rechtsanwalt,

               —

               za austrijsku vladu, G. Eberhard, u svojstvu agenta,

               —

               za češku vladu, M. Smolek i J. Vláčil, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, G. von Rintelen i M. Wilderspin, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 7. srpnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 24. točke 1. prve podtočke Uredbe Vijeća (EU) br. 1215/2012 od 12. prosinca 2012. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2012., L 351, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 289.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Wolfganga Schmidta i Christiane Schmidt u vezi s poništenjem akta o darovanju nekretnine koja se nalazi u Austriji.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodne izjave 15., 16. i 34. Uredbe br. 1215/2012 glase:

                        „(15)

                        Pravila o nadležnosti trebala bi biti što je moguće više predvidiva i zasnovana na načelu da se nadležnost općenito temelji na domicilu tuženika. Nadležnost bi uvijek trebala postojati na temelju toga, osim u nekim točno određenim slučajevima u kojima glavni predmet spora ili autonomija stranaka jamče drukčije povezane čimbenike. […]

                        (16)

                        Pored domicila tuženika, trebale bi postojati alternativne osnove nadležnosti temeljene na uskoj povezanosti između suda i tužbe ili zbog olakšavanja pravilnog sudovanja. Postojanje uske povezanosti trebalo bi osigurati pravnu sigurnost i spriječiti mogućnost da tuženik bude tužen pred sudom države članice u vezi kojeg mu nije bilo moguće razumno predvidjeti. […]

                  […]

                        (34)

                        Treba se osigurati kontinuitet između Konvencije iz Bruxellesa [od 27. rujna 1968. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 1972., L 299, str. 32.)], Uredbe (EZ) br. 44/2001 [Vijeća od 22. prosinca 2000. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001., L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.)] i ove Uredbe, a u tom cilju potrebno je donijeti i prijelazne odredbe. Isti se zahtjev za kontinuitetom primjenjuje u pogledu tumačenja Suda Europske unije o Konvenciji iz Bruxellesa [od 27. rujna 1968. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima] i uredbama koje je zamjenjuju.“

               4

               U poglavlju I. Uredbe br. 1215/2012, pod naslovom „Područje primjene i definicije“, člankom 1. stavkom 1. i člankom 1. stavkom 2. točkom (a) predviđeno je:
               „1.   Ova se Uredba primjenjuje u građanskim i trgovačkim stvarima, bez obzira na vrstu suda. […]
               2.   Ova se uredba ne primjenjuje na:

                        (a)

                        osobna stanja i pravnu i poslovnu sposobnost fizičkih osoba, stvarna prava koja proizlaze iz bračnog odnosa ili odnosa za koji se prema pravu koje se primjenjuje na takav odnos smatra odnosom s učincima sličnim braku;“

               5

               Odjeljak 2. poglavlja II. navedene uredbe naslovljen je „Posebna nadležnost“. U njemu se nalazi članak 7., koji određuje:
               „Osoba s domicilom u državi članici može biti tužena u drugoj državi članici:

                        1.

                                 (a)

                                 u stvarima povezanim s ugovorom, pred sudom mjesta izvršenja konkretne obveze;

                  […]“

               6

               U istom odjeljku članak 8. navedene direktive određuje:
               „Osoba koja ima domicil u državi članici, može također biti tužena:
               […]

                        4.

                        u stvarima koje se odnose na ugovor, ako se tužba može povezivati s tužbom protiv istog tuženika u stvarima koje se odnose na stvarna prava na nekretnine, pred sudom države članice u kojoj se nalazi nekretnina.“

               7

               Člankom 24. Uredbe br. 1215/2012, koji je smješten u odjeljku 6. njezina poglavlja II., pod naslovom „Isključiva nadležnost“, propisano je:
               „Sljedeći sudovi države članice imaju isključivu nadležnost, neovisno o domicilu stranaka:

                        1.

                        u postupcima čiji su predmet stvarna prava na nekretninama ili najam/zakup nekretnina, sudovi države članice u kojoj se nekretnina nalazi.

                  […]“

         Austrijsko pravo

               8

               Relevantne odredbe nacionalnog prava nalaze se u Allgemeines Bürgerliches Gesetzbuchu (Opći građanski zakonik, u daljnjem tekstu: ABGB) i u Grundbuchgesetzu (Zakon o zemljišnim knjigama, u daljnjem tekstu: GBG).

               9

               Članak 380. ABGB -a glasi:
               „Vlasništvo se ne može steći bez pravne osnove i valjanog načina stjecanja.“

               10

               Člankom 425. ABGB‑a predviđeno je:
               „Sama osnova nije dovoljna za stjecanje vlasništva. Osim ako zakonom nije drukčije propisano, vlasništvo i sva stvarna prava mogu se steći samo pravnom predajom i prihvatom.“

               11

               U skladu s člankom 431. ABGB-a:
               „Za prijenos vlasništva na nekretninama potrebno je da se akt o stjecanju upiše u za to predviđene javne knjige. Taj se upis naziva Einverleibungen (Intabulation).“

               12

               Člankom 444. ABGB-a određeno je:
               „Vlasništvo može prestati očitovanjem volje vlasnika, na temelju zakona ili sudske odluke. Međutim, vlasništvo na nekretninama prestaje samo brisanjem iz javnih knjiga.“

               13

               U članku 8. GBG-a razlikuju se sljedeći upisi u zemljišnu knjigu:
               „Knjižni su upisi:

                        1.

                        uknjižbe (Einverleibungen) (bezuvjetna pravna stjecanja ili brisanja – Intabulationen ili Extabulationen), koje se izvršavaju bez daljnjeg opravdanja, ili

                        2.

                        predbilježbe (uvjetna pravna stjecanja ili brisanja – Pränotationen), čiji je učinak stjecanje, prijenos, ograničenje ili brisanje prava samo pod uvjetom naknadnog opravdanja, ili

                        3.

                        zabilježbe.“

               14

               Sukladno članku 9. GBG-a, u zemljišnu knjigu mogu se upisati samo stvarna prava i tereti, pravo prvokupa kao i pravo najma i zakupa.

               15

               Članak 61. GBG-a, koji se odnosi na zabilježbu sporova u zemljišne knjige, glasi:
               „(1)   Svaka osoba koja smatra da joj je uknjižbom povrijeđeno pravo i koja osporava u sudskom postupku uknjižbu zbog nevaljanosti te traži uspostavu prijašnjeg zemljišnoknjižnog stanja može tražiti da se u navedenoj knjizi zabilježi postojanje tog spora odmah prilikom podnošenja tužbe ili naknadno. Zabilježba spora u zemljišnoj knjizi može se tražiti od suda koji je nadležan za donošenje odluke ili od suda koji je nadležan za vođenje zemljišne knjige.
               (2)   Ta zabilježba spora ima učinak da presuda donesena povodom tužbe djeluje i protiv onih osoba koje su stekle knjižna prava nakon što je prijedlog za zabilježbu spora stigao zemljišnoknjižnom sudu.“

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               16

               W. Schmidt, nastanjen u Austriji, bio je vlasnik nekretnine koja se nalazi u Beču (Austrija). Javnobilježničkim aktom od 14. studenoga 2013., koji je sastavljen u Beču, tu je nekretninu darovao svojoj kćerki C. Schmidt, koja je od tog datuma upisana u zemljišnoj knjizi kao njezina vlasnica. U vrijeme darovanja C. Schmidt živjela je u Njemačkoj, gdje i danas boravi.

               17

               Iz elemenata u spisu kojima Sud raspolaže proizlazi da je na temelju psihijatrijskog vještačenja, kojim je utvrđeno postojanje ozbiljnih poremećaja počevši od svibnja 2013., odlukom od 17. studenoga 2014. W. Schmidt stavljen pod skrbništvo.

               18

               Tužbom koja je 24. ožujka 2015. podnesena Landesgerichtu für Zivilrechtssachen Wien (Zemaljski građanski sud u Beču, Austrija) W. Schmidt, kojeg je zastupao njegov skrbnik, zatražio je poništenje akta o darovanju od 14. studenoga 2013. i, u skladu s time, brisanje vlasništva C. Schmidt na nekretnini zato što uknjižba nije bila valjana. Povodom zahtjeva tužitelja u glavnom postupku, presudom od 25. ožujka 2015. prihvaćen je, na temelju članka 61. stavka 1. GBG-a, zahtjev za zabilježbu brisovne tužbe u zemljišnoj knjizi.

               19

               C. Schmidt istaknula je prigovor nenadležnosti suda koji je uputio zahtjev za donošenje odluke o tužbi u glavnom postupku, s obrazloženjem da članak 24. točka 1. Uredbe br. 1215/2012 nije takve naravi da se na njemu može utemeljiti nadležnost navedenog suda, s obzirom na to da se ta tužba ne odnosi na stvarno pravo na nekretninama u smislu te odredbe.

               20

               Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien (Zemaljski građanski sud u Beču) pita se o tumačenju članka 24. točke 1. Uredbe br. 1215/2012, upućujući, s jedne strane, na rješenje Suda od 5. travnja 2001., Gaillard (C-518/99, EU:C:2001:209), u kojem je primjena pravila o isključivoj nadležnosti u području stvarnih prava na nekretninama isključena u odnosu na tužbu za raskid ugovora o prodaji nekretnine, i, s druge strane, na presudu od 3. travnja 2014., Weber (C-438/12, EU:C:2014:212), prema kojoj tužba kojom se traži utvrđenje nevaljanosti ostvarenja prava prvokupa koje opterećuje nekretninu potpada pod tu isključivu nadležnost.

               21

               Sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da presuda kojom se na temelju članka 61. stavka 1. GBG-a prihvaća brisovna tužba ima učinak prema C. Schmidt kao i, zbog zabilježbe spora u zemljišnoj knjizi, prema trećim osobama koje su tijekom postupka stekle stvarna prava na predmetnoj nekretnini.

               22

               U tim okolnostima Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien (Zemaljski građanski sud u Beču) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Potpadaju li spor u kojem se raspravlja o poništenju akta o darovanju zbog poslovne nesposobnosti darovatelja i uknjižba brisanja prava vlasništva daroprimatelja pod područje primjene članka 24. točke 1. Uredbe br. 1215/2012, kojim je propisana isključiva nadležnost za stvarna prava na nekretninama?“

         O prethodnom pitanju

               23

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 24. točku 1. prvu podtočku Uredbe br. 1215/2012 tumačiti na način da postupak za poništenje akta o darovanju nekretnine zbog poslovne nesposobnosti darovatelja i za brisanje prava vlasništva daroprimatelja iz zemljišne knjige predstavlja „postupak čiji su predmet stvarna prava na nekretninama“ u smislu te odredbe.

               24

               Uvodno valja navesti da takav postupak potpada pod materijalno područje primjene Uredbe br. 1215/2012.

               25

               Naime, iako su člankom 1. stavkom 2. točkom (a) te uredbe iz područja njezine primjene isključena osobna stanja te pravna i poslovna sposobnost fizičkih osoba, ostaje činjenica da, kao što je to u bitnome navela nezavisna odvjetnica u točkama 27. do 31. svojeg mišljenja, darovateljeva poslovna sposobnost, u okviru postupka poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, ne predstavlja glavni predmet spora u tom postupku koji se odnosi na pravnu valjanost darovanja, već se radi o prethodnom pitanju.

               26

               Iz teksta članka 24. točke 1. prve podtočke Uredbe br. 1215/2012 proizlazi da sudovi države članice u kojoj se nekretnina nalazi (forum rei sitae) imaju isključivu nadležnost za donošenje odluke u postupcima čiji su predmet stvarna prava na nekretninama, neovisno o domicilu stranaka. Budući da ta odredba u bitnome odražava sadržaj članka 22. točke 1. prve podtočke Uredbe br. 44/2001, valja navesti da, s obzirom na to da Uredba br. 1215/2012 zamjenjuje Uredbu br. 44/2001, tumačenje Suda u vezi s odredbama potonje vrijedi i za Uredbu br. 1215/2012 kada se ta dva instrumenta prava Unije mogu smatrati istovjetnima (vidjeti analogijom presudu od 16. lipnja 2016., Universal Music International Holding,C-12/15, EU:C:2016:449 t. 22. i navedenu sudsku praksu).

               27

               Sud je u odnosu na članak 22. točku 1. Uredbe br. 44/2001 presudio da se – kako bi se, koliko je to moguće, osigurala jednakost i ujednačenost prava i obveza koji proizlaze iz te uredbe za države članice i zainteresirane osobe – smisao izraza „u postupcima čiji su predmet stvarna prava na nekretninama“ u pravu Unije mora odrediti na autonoman način (presude od 3. travnja 2014., Weber,C-438/12, EU:C:2014:212, t. 40. i od 17. prosinca 2015., Komu i dr., C-605/14, EU:C:2015:833, t. 23.).

               28

               Isto tako, iz ustaljene sudske prakse Suda koja se odnosi na Uredbu br. 44/2001 proizlazi da odredbe njezina članka 22. točke 1. – s obzirom na to da sadržavaju iznimku od općih pravila o nadležnosti sadržanih u Uredbi br. 44/2001, a osobito od pravila navedenog u njezinu članku 2. stavku 1., prema kojem se, uz poštovanje odredaba te uredbe, osobama s domicilom u nekoj državi članici sudi pred njezinim sudovima – ne treba tumačiti šire nego što to zahtijeva njihov cilj. Naime, te odredbe imaju za posljedicu uskraćivanje strankama prava na izbor suda, koje bi u drugim okolnostima imale, te u određenim slučajevima njihovo suđenje pred sudom koji nije sud domicila nijedne od njih (presuda od 17. prosinca 2015., Komu i dr., C-605/14, EU:C:2015:833, t. 24.).

               29

               Kada je riječ o cilju koji se ostvaruje navedenim odredbama, iz izvješća o Konvenciji o nadležnosti i izvršavanju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 1979., C 59, str. 1.) kao i iz ustaljene sudske prakse Suda koja se odnosi na članak 22. točku 1. prvu podtočku Uredbe br. 44/2001 proizlazi da osnovni razlog za isključivu nadležnost sudova države ugovornice u kojoj se nalazi nekretnina predstavlja okolnost da sud rei sitae, uzimajući u obzir malu udaljenost, može najbolje poznavati činjeničnu situaciju te primijeniti pravila i običaje koji su najčešće one države u kojoj se nekretnina nalazi (presuda od 17. prosinca 2015., Komu i dr., C-605/14, EU:C:2015:833, t. 25.).

               30

               Usto, Sud je pojasnio da isključiva nadležnost sudova države ugovornice u kojoj se nekretnina nalazi ne obuhvaća sve radnje koje se odnose na stvarna prava na nekretninama, već samo one među njima koje istodobno ulaze u područje primjene odnosne konvencije ili odnosne uredbe te pripadaju među one koje, s jedne strane, određuju opseg, stalnost, vlasništvo i posjedovanje jedne nekretnine ili postojanje drugih stvarnih prava na toj nekretnini te, s druge strane, osiguravaju nositeljima tih prava zaštitu prava vezanu uz njihov naslov (presuda od 17. prosinca 2015., Komu i dr., C-605/14, EU:C:2015:833, t. 26. i navedena sudska praksa).

               31

               Potrebno je podsjetiti i da je, na temelju ustaljene sudske prakse Suda, razlika između stvarnog i obveznog prava u činjenici da stvarno pravo opterećujući materijalnu imovinu proizvodi učinke prema svima, dok se na obvezno pravo može pozvati samo protiv dužnika (presuda od 17. prosinca 2015., Komu i dr., C-605/14, EU:C:2015:833, t. 27. i navedena sudska praksa).

               32

               U ovom slučaju iz odluke kojom se upućuje zahtjev proizlazi da u austrijskom građanskom pravu odluka o utvrđenju ništavosti akta o darovanju zbog poslovne nesposobnosti darovatelja proizvodi pravne učinke ex tunc i dovodi do vraćanja stečene imovine. Za ugovore čiji je predmet nekretnina taj se povrat ostvaruje tako da se u zemljišnoj knjizi izvrši brisanje svake napomene o pravu vlasništva osobe koja je ondje upisana kao vlasnik.

               33

               Budući da je postupak koji je pokrenuo W. Schmidt usmjeren, s jedne strane, na poništenje akta o darovanju zbog njegove poslovne nesposobnosti i, s druge strane, na brisanje prava vlasništva njegove kćerke iz zemljišne knjige, narav tog postupka valja ocijeniti s obzirom na svaki od tih zahtjeva.

               34

               Kao prvo, u odnosu na zahtjev za poništenje akta o darovanju nekretnine, iz odluke kojom se upućuje zahtjev proizlazi da se taj zahtjev temelji na navodnoj ništavosti ugovora zbog poslovne nesposobnosti tužitelja u glavnom postupku. Međutim, iz stalne sudske prakse proizlazi da za atrakciju nadležnosti suda države članice u kojoj se nekretnina nalazi nije dovoljno da se tužba odnosi na stvarno pravo na nekretnini ili da ima vezu s nekretninom. Suprotno tomu, potrebno je da se tužba temelji na stvarnom, a ne na obveznom pravu (vidjeti u tom smislu rješenje od 5. travnja 2001., Gaillard,C-518/99, EU:C:2001:209, t. 16.).

               35

               To je tumačenje, uostalom, potkrijepljeno izvještajem P. Schlossera o Konvenciji o pristupanju Kraljevine Danske, Irske i Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske Konvenciji o nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima i Protokolu o njezinu tumačenju od strane Suda (SL 1979., C 59, str. 71., t. 170. do 172.), u kojem je pojašnjeno da, kad se radi o mješovitim tužbama koje se temelje na obveznom pravu i čiji je cilj pribaviti stvarno pravo, velik broj elemenata govori u prilog zaključku da u tim postupcima pretežu obvezni odnosi te stoga neprimjenjivosti pravila o isključivoj nadležnosti u području nekretnina (vidjeti analogijom rješenje od 5. travnja 2001., Gaillard,C-518/99, EU:C:2001:209, t. 21.).

               36

               Kao što je to nezavisna odvjetnica u bitnome navela u točki 40. svojeg mišljenja, činjenica da se akt u pogledu kojeg se traži utvrđenje ništavosti odnosi na nekretninu nema nikakvu ulogu u odnosu na analizu njegove valjanosti, s obzirom na to da je u tom kontekstu svojstvo nekretnine predmeta ugovora uzgrednog značaja (vidjeti analogijom presudu od 18. svibnja 2006., ČEZ,C-343/04, EU:C:2006:330, t. 34.).

               37

               Treba također dodati da takvo tumačenje nije u suprotnosti sa zahtjevom za dobrim sudovanjem, kako proizlazi iz točke 29. ove presude, na kojem se temelji članak 24. točka 1. Uredbe br. 1215/2012, s obzirom na to da sud, odlučujući o zahtjevu za poništenje akta o darovanju zbog poslovne nesposobnosti stranke, nije pozvan da izvrši utvrđenja koja su usko vezana za odnosnu nekretninu, što bi moglo opravdati primjenu pravila o isključivoj nadležnosti predviđenog u tom članku.

               38

               Međutim, kao što je to nezavisna odvjetnica navela u točki 50. svojeg mišljenja, a češka vlada istaknula u svojim pisanim očitovanjima, sud koji je uputio zahtjev može utemeljiti nadležnost za odlučivanje o zahtjevu za poništenje akta o darovanju nekretnine na članku 7. točki 1. podtočki (a) Uredbe br. 1215/2012.

               39

               Naime, sukladno toj odredbi, odluku u sporovima o stvarima povezanima s ugovorom može donijeti sud koji je nadležan prema mjestu izvršenja obveze na kojoj se temelji zahtjev, odnosno obveze koja odgovora ugovornom pravu na kojem se temelji tužiteljeva tužba (presuda od 6. listopada 1976., De Bloos,14/76, EU:C:1976:134, t. 10. do 14.). U ovom slučaju tužba u glavnom postupku temelji se na navodnoj ništavosti ugovorne obveze koja se sastoji od prijenosa vlasništva nekretnine, koju treba, pod uvjetom da je ugovor valjan, izvršiti u Austriji i koja je u početku u toj državi i izvršena.

               40

               Kao drugo, u odnosu na zahtjev za brisanje prava vlasništva darovatelja iz zemljišne knjige, on se temelji na ništavosti prijenosa vlasništva i stoga na stvarnom pravu na odnosnoj nekretnini, na koje se poziva tužitelj u glavnom postupku.

               41

               Takav zahtjev, budući da se odnosi na zaštitu prava koja proizlaze iz stvarnog prava, sukladno članku 24. točki 1. prvoj podtočki Uredbe br. 1215/2012, potpada pod isključivu nadležnost suda države članice u kojoj se nekretnina nalazi.

               42

               Imajući u vidu tu isključivu nadležnost suda države članice u kojoj se nekretnina nalazi za donošenje odluke o brisanju prava vlasništva daroprimatelja iz zemljišne knjige, kao što je to navela nezavisna odvjetnica u točkama 51. do 58. svojeg mišljenja, taj je sud, sukladno članku 8. stavku 4. Uredbe br. 1215/2012, također nadležan, na temelju međusobne povezanosti zahtjeva, za donošenje odluke o zahtjevu za poništenje akta o darovanju nekretnine, s obzirom na to da su ta dva zahtjeva upućena protiv istog tuženika te se mogu, kako to proizlazi iz elemenata u spisu kojim Sud raspolaže, spojiti.

               43

               Slijedom svega navedenog, na postavljeno pitanje valja odgovoriti:

                        —

                        Odredbe Uredbe br. 1215/2012 treba tumačiti na način da postupak za poništenje akta o darovanju nekretnine zbog poslovne nesposobnosti darovatelja ne potpada pod isključivu nadležnost suda države članice u kojoj se nekretnina nalazi, predviđenu u članku 24. točki 1. te uredbe, već pod posebnu nadležnost predviđenu u članku 7. točki 1. podtočki (a) navedene uredbe.

                        —

                        Postupak povodom zahtjeva za brisanje prava vlasništva daroprimatelja iz zemljišne knjige potpada pod isključivu nadležnost predviđenu u članku 24. točki 1. iste uredbe.

         Troškovi

               44

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                     Odredbe Uredbe Vijeća (EU) br. 1215/2012 od 12. prosinca 2012. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima treba tumačiti na način da postupak za poništenje akta o darovanju nekretnine zbog poslovne nesposobnosti darovatelja ne potpada pod isključivu nadležnost suda države članice u kojoj se nekretnina nalazi, predviđenu u članku 24. točki 1. te uredbe, već pod posebnu nadležnost predviđenu u članku 7. točki 1. podtočki (a) navedene uredbe.

                     Postupak povodom zahtjeva za brisanje prava vlasništva daroprimatelja iz zemljišne knjige potpada pod isključivu nadležnost predviđenu u članku 24. točki 1. iste uredbe.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Suda (drugo vijeće) od 10. lipnja 2010.#Future Health Technologies Ltd protiv The Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs.#Zahtjev za prethodnu odluku: VAT and Duties Tribunal, Manchester - Ujedinjena Kraljevina.#Porez na dodanu vrijednost - Direktiva 2006/112/EZ.#Predmet C-86/09.