title: Presuda Suda (šesto vijeće) od 15. listopada 2015.#Juan Miguel Iglesias Gutiérrez i Elisabet Rion Bea protiv Bankia SA i dr.#Zahtjevi za prethodnu odluku koje je uputio Juzgado de lo Social n° 2 de Terrassa.#Zahtjev za prethodnu odluku – Članci 107. i 108. UFEU‑a – Financijska kriza – Potpore financijskom sektoru – Spojivost potpore s unutarnjim tržištem – Odluka Europske komisije – Financijski subjekt u postupku restrukturiranja – Otkaz ugovora o radu radniku – Nacionalni propis koji se odnosi na iznos otpremnina u slučaju otkaza.#Spojeni predmeti C-352/14 i C-353/14.

text:
         PRESUDA SUDA (šesto vijeće)
      15. listopada 2015. (
            *
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Članci 107. i 108. UFEU‑a — Financijska kriza — Potpore financijskom sektoru — Spojivost potpore s unutarnjim tržištem — Odluka Europske komisije — Financijski subjekt u postupku restrukturiranja — Otkaz ugovora o radu radniku — Nacionalni propis koji se odnosi na iznos otpremnina u slučaju otkaza“
      U spojenim predmetima C‑352/14 i C‑353/14,
      povodom zahtjevâ za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koje je uputio Juzgado de lo Social no 2 de Terrassa, Španjolska (Radni sud br. 2, Terrassa, Španjolska), odlukama od 8. srpnja 2014., koje je Sud zaprimio 22. srpnja 2014., u postupcima

         Juan Miguel Iglesias Gutiérrez (C‑352/14),

         Elisabet Rion Bea (C‑353/14)
      protiv

         Bankia SA,

         Sección Sindical UGT,

         Sección Sindical CCOO,

         Sección Sindical ACCAM,

         Sección Sindical CSICA,

         Sección Sindical SATE,

         Fondo de Garantía Salarial,

      SUD (šesto vijeće),
      u sastavu: E. Levits, u svojstvu predsjednika vijeća, M. Berger (izvjestitelj) i S. Rodin, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Bankiju SA, H. Monzón Pérez, abogada,

               —

               za španjolsku vladu, M. Sampol Pucurull, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, L. Flynn i É. Gippini Fournier, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegova mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje članaka 107. i 108. UFEU‑a.

               2

               Zahtjevi su upućeni u okviru sporova između, s jedne strane, J. M. Iglesiasa Gutiérreza i E. Rion Bee i, s druge strane, Bankije SA (u daljnjem tekstu: Bankia), različitih sindikalnih podružnica te Fonda de Garantía Salarial (Jamstveni fond za isplatu plaća), zbog toga što je Bankia otkazala njihove ugovore o radu.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Uredba (EZ) br. 659/1999

               3

               Uredba Vijeća (EZ) br. 659/1999 od 22. ožujka 1999. o utvrđivanju detaljnih načina primjene članka [108. UFEU‑a] (SL L 83, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 16.) u članku 7. stavcima 1. do 5., koji se nalazi u poglavlju II. naslovljenom „Postupak u vezi s prijavljenom potporom“, propisuje:
               „1.   Ne dovodeći u pitanje članak 8., formalni istražni postupak se okončava odlukom kako je predviđeno stavcima 2. do 5. ovog članka.
               2.   U slučaju kada Komisija ustanovi da, gdje je to primjereno nakon izmjene od strane dotične države članice, prijavljena mjera ne predstavlja potporu, Komisija takav nalaz bilježi u obliku odluke.
               3.   U slučaju kada Komisija ustanovi da, gdje je to primjereno nakon izmjene od strane dotične države članice, su sumnje u pogledu sukladnosti prijavljene mjere s načelima zajedničkog tržišta otklonjene, Komisija donosi odluku kojom se utvrđuje da je predmetna potpora u skladu s načelima zajedničkog tržišta (dalje u tekstu ‚pozitivna odluka’). U toj se odluci navodi koja je iznimka iz Ugovora primijenjena.
               4.   Komisija pozitivnoj odluci može priložiti uvjete pod kojima se neka potpora može smatrati sukladnom s načelima zajedničkog tržišta te može utvrditi obveze kako bi omogućila praćenje poštovanja donesene odluke (dalje u tekstu ‚uvjetna odluka’).
               5.   U slučaju kada Komisija ustanovi da prijavljena potpora nije u skladu s načelima zajedničkog tržišta, donosi odluku o neprimjeni predmetne potpore (dalje u tekstu ‚negativna odluka’).“

               4

               U članku 25. navedene uredbe propisano je:
               „Odluke donesene u skladu s odredbama poglavlja II., III., IV., V. i VII. upućuju se dotičnoj državi članici. [...]“

         Odluka o restrukturiranju skupine BFA

               5

               U kontekstu financijske krize koja je izbila tijekom 2008. godine španjolske vlasti obavijestile su 9. studenoga 2012. Komisiju o planu restrukturiranja banke Banca Financiero y de Ahorro SA i njezina društva kćeri Bankije (u daljnjem tekstu, zajedno: skupina BFA).

               6

               Dana 28. studenoga 2012. Komisija je donijela Odluku C(2012) 8764 final o potporama koje su španjolske vlasti dodijelile za restrukturiranje i rekapitalizaciju skupine BFA (u daljnjem tekstu: odluka o restrukturiranju skupine BFA). U točkama 217. i 218. te odluke Komisija je utvrdila da prijavljene mjere predstavljaju potporu u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a, ali da se, s obzirom na obveze koje je preuzela Kraljevina Španjolska, trebaju smatrati spojivima s unutarnjim tržištem na temelju članka 107. stavka 3. točke (b) UFEU‑a.

               7

               U okviru svoje ocjene spojivosti prijavljenih mjera, Komisija se poziva na određene obveze Kraljevine Španjolske. U točki 215. odluke o restrukturiranju skupine BFA ona osobito ističe:
               „Osim strukturnih mjera širokih razmjera, Kraljevina Španjolska se obvezuje poštovati druga ograničenja u postupanju do prosinca 2017., kada završava razdoblje restrukturiranja […] i, u ovom slučaju, osigurati da skupina BFA:

                        (i)

                        [...] poštuje propise na snazi u području primanja i naknada, posebno odredbe koje se odnose na ograničenja visine plaća koja se primjenjuju na kreditne institucije kao i ograničenja koja mogu proizaći iz činjenice da se radi o subjektu ili skupini koju nadzire vlada [...]
                        Vlada se također obvezuje zajamčiti najučinkovitije korištenje javnim sredstvima u području naknada i plaća, sukladno načelima iz Kraljevskog zakonodavnog dekreta 24/2012. Posljedično, osigurat će se stroža provedba postupka restrukturiranja tako da se iznosi otpremnina u slučaju otkazivanja približe zakonskom minimumu, dopuštajući, međutim, određenu fleksibilnost kako bi se izbjeglo usporavanje postupka; također će, ako je potrebno, razmotriti prijedlog smanjenja općih troškova i troškova osoblja u slučaju negativnih kretanja na računu dobiti i gubitka.

                  [...]“

               8

               Obveze koje je Kraljevina Španjolska predložila ponovljene su u popisu obveza priloženom navedenoj odluci. Među njima se nalaze, u točkama 84. i 85. toga popisa, u okviru mjera koje se odnose na način postupanja i pravila o korporativnom upravljanju, i obveze navedene u točki 215. iste odluke.

         Španjolsko pravo

               9

               Članak 51. stavak 1. Zakona o radu, odobrenog Kraljevskim zakonodavnim dekretom 1/1995 kojim se potvrđuje pročišćeni tekst Zakona o radu (Real Decreto Legislativo 1/1995 por el que se aprueba el texto refundido de la Ley del Estatuto de los Trabajadores) od 24. ožujka 1995. (BOE br. 75 od 29. ožujka 1995., str. 9654.), u verziji koja proizlazi iz Zakona 3/2012 o hitnim mjerama za reformu tržišta rada (Ley 3/2012 de medidas urgentes para la reforma del mercado laboral) od 6. srpnja 2012. (BOE br. 162 od 7. srpnja 2012., str. 49113.; u daljnjem tekstu: Zakon o radu), definira pojam kolektivnog otkazivanja kao „prestanak ugovora o radu zbog ekonomskih, tehničkih, organizacijskih ili proizvodnih razloga“, kod kojega u razdoblju od 90 dana prestaju ugovori određenog minimalnog broja radnika u odnosu na ukupan broj radnika odnosnog poduzeća. U toj se odredbi navodi da se„ekonomski razlozi smatraju postojećima kada rezultati koje poduzeće ostvaruje upućuju na negativne gospodarske prilike, odnosno, na primjer, stvarne ili predviđene gubitke, ili stalno smanjenje razine uobičajenih prihoda ili prodaje“.

               10

               Članak 52. navedenog zakona predviđa da do prestanka ugovora o radu može doći zbog objektivnih razloga „kada postoji jedan od razloga predviđenih člankom 51. stavkom 1. [tog zakona] i ako se prestanak odnosi na broj radnika manji od onog predviđenog tom odredbom“.

               11

               Što se tiče oblika i učinaka prestanka ugovora o radu zbog objektivnih razloga, članak 53. stavak 1. Zakona o radu propisuje:
               „U slučaju prestanka ugovora o radu na temelju prethodnog članka potrebno je ispuniti sljedeće uvjete:

                        a)

                        radnik mora biti pisano obaviješten o razlozima;

                        b)

                        istodobno s pisanom obaviješću, radniku treba isplatiti otpremninu u iznosu koji je jednak plaći za 22 dana rada za svaku godinu radnog staža ostvarenog kod tog poslodavca, pri čemu se razdoblja kraća od jedne godine obračunavaju prema broju navršenih mjeseci rada tako da ukupni iznos otpremnine ne može biti veći od dvanaest mjesečnih plaća.

                  [...]“

               12

               Članak 56. stavak 1. navedenog zakona glasi kako slijedi:
               „Kada se utvrdi da je otkaz nezakonit, poslodavac mora u roku od pet dana od dostave presude ponovno zaposliti radnika ili mu isplatiti otpremninu koja je jednaka plaći za 33 dana rada za svaku godinu radnog staža kod istog poslodavca, pri čemu se razdoblja kraća od jedne godine obračunavaju prema broju navršenih mjeseci rada tako da ukupni iznos otpremnine ne može biti veći od dvadeset četiri mjesečne plaće. Isplata otpremnine za sobom povlači posljedicu prestanka ugovora o radu.“

               13

               Peta prijelazna odredba Zakona 3/2012 predviđa:

                        „1.

                        Otpremnina propisana člankom 56. stavkom 1. [Zakona o radu] primjenjuje se na ugovore sklopljene počevši od 12. veljače 2012.

                        2.

                        Otpremnina u slučaju nezakonitog prestanka ugovora o radu sklopljenog prije 12. veljače 2012. jednaka je plaći za 45 dana rada za svaku godinu radnog staža kod istog poslodavca, pri čemu se razdoblja kraća od jedne godine obračunavaju prema broju navršenih mjeseci rada. Iznos otpremnine ne može prelaziti iznos plaće za 720 dana rada, osim ako radni staž ostvaren kod istog poslodavca prije 12. veljače 2012. odgovara većem broju dana, što onda predstavlja najviši iznos otpremnine, s time da ona u svakom slučaju ne može prijeći iznos od 42 mjesečne plaće.

                  [...]“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               14

               J. Iglesias Gutiérrez i E. Rion Bea bili su zaposlenici Bankije od 1. travnja 1991. odnosno od 2. lipnja 2008.

               15

               Bankia je u okviru smanjenja aktivnosti tijekom provedbe plana restrukturiranja 8. veljače 2013. sklopila sporazum sa sindikatima koji predstavljaju 97,86% zaposlenika. Taj sporazum je osobito predviđao ukidanje 4500 radnih mjesta do 31. prosinca 2015., pod određenim ekonomskim uvjetima koji su utvrđeni tim sporazumom. Navedeni je sporazum osobito predviđao, u slučaju otkaza, isplatu otpremnine koja je u prosjeku jednaka plaći za 30 dana rada za svaku godinu radnog staža kod istog poslodavca.

               16

               E. Rion Bea i J. Iglesias Gutiérrez bili su obaviješteni, 25. listopada 2013. odnosno 21. studenoga 2013., da će njihovi ugovori o radu biti otkazani 12. studenoga 2013. odnosno 10. prosinca 2013. te da će im biti isplaćena otpremnina čiji će iznos biti izračunan na način određen sporazumom od 8. veljače 2013.

               17

               J. Iglesias Gutiérrez i E. Rion Bea podnijeli su pojedinačne tužbe Juzgadu de lo Social no 2 de Terrassa s ciljem utvrđenja nezakonitosti svojih otkaza te isplate najviše zakonom dopuštene otpremnine koja se može primijeniti u takvom slučaju, odnosno otpremnine u iznosu plaće za 33 do 45 dana rada za godinu staža kod istog poslodavca.

               18

               U tim je okolnostima Juzgado de lo Social no 2 de Terrassa odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja, koja su na isti način formulirana u predmetima C‑352/14 i C‑353/14:
               „U okviru tužbe koju je radnik Bankije […] podnio protiv svojeg uključivanja u kolektivno otkazivanje uređeno sporazumom koji je obuhvaćen odlukom [o restrukturiranju skupine BFA]:

                        1.

                        Protive li se člancima 107. i 108. UFEU‑a, članak 56. Zakona o radu, peta prijelazna odredba Zakona 3/2012 […] te članak 123. i članak 124. stavak 13. Zakona o socijalnim sudovima (Ley 36/2011 reguladora de la Jurisdicción Social), kojima se prešutno upućuje na gore navedene odredbe, u mjeri u kojoj se njima stvarno povećavaju iznosi otpremnina odobreni odlukom [o restrukturiranju skupine BFA]?

                        2.

                        Je li protivno gore navedenim odredbama prava Unije i odluci [o restrukturiranju skupine BFA] tumačenje navedenih nacionalnih odredaba koje dopušta nacionalnom sudu da u slučaju otkaza koji je ocijenjen zakonitim smanji iznose otpremnina na zakonski minimum?

                        3.

                        Je li protivno gore navedenim odredbama prava Unije i odluci [o restrukturiranju skupine BFA] tumačenje navedenih nacionalnih odredaba koje dopušta nacionalnom sudu da u slučaju otkaza koji je ocijenjen nezakonitim izmijeni iznose otpremnina tako da odgovaraju iznosima o kojima je u razdoblju savjetovanja postignut sporazum, pod uvjetom da su ti iznosi viši od zakonskog minimuma i niži od zakonskog maksimuma?“

               19

               Rješenjem predsjednika Suda od 4. rujna 2013. predmeti C‑352/14 i C‑353/14 spojeni su u svrhu pisanog i usmenog postupka kao i presude.

         O prethodnim pitanjima

               20

               Svojim pitanjima, kako su formulirana, sud koji je uputio zahtjev od Suda traži da odluči o sukladnosti određenih odredaba nacionalnog prava s pravom Unije.

               21

               U tom pogledu, treba podsjetiti da se sustav koji je ustanovljen člankom 267. UFEU‑a zasniva na jasnoj razdiobi ovlasti između nacionalnih sudova i Suda. U okviru postupka koji je uveden tim člankom, odredbe unutarnjeg prava tumače sudovi država članica, a ne Sud, te Sud nema nadležnost za odlučivanje o usklađenosti normi unutarnjeg prava s odredbama prava Unije. Sud je međutim nadležan pružiti nacionalnom sudu sve odgovarajuće elemente tumačenja prava Unije koji mu omogućuju ocjenu usklađenosti normi unutarnjeg prava s propisima Unije (vidjeti, osobito, rješenje Debiasi, C‑560/11, EU:C:2012:802, t. 19. i navedenu sudsku praksu).

               22

               Iako je točno da se u tekstu prethodnih pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev poziva Sud da odluči o usklađenosti odredbe unutarnjeg prava s pravom Unije, ništa ne sprečava Sud da sudu koji je uputio zahtjev dade koristan odgovor pružajući mu odgovarajuće elemente tumačenja prava Unije koji mu omogućuju ocjenu usklađenosti unutarnjeg prava s pravom Unije (vidjeti, osobito, rješenje Debiasi, C‑560/11, EU:C:2012:802, t. 20. i navedenu sudsku praksu).

               23

               Stoga postavljena pitanja treba razumijevati tako da je njihov cilj, u biti, saznanje protive li se odluka o restrukturiranju skupine BFA i članci 107. i 108. UFEU‑a, na kojima se ona temelji, tome da se u okviru spora koji se odnosi na kolektivno otkazivanje obuhvaćeno područjem primjene te odluke primijeni nacionalni propis koji određuje iznos otpremnine veći od zakonskog minimuma koji radniku treba isplatiti kada se utvrdi da je njegov otkaz nezakonit.

               24

               Ta pitanja treba ispitati zajedno.

               25

               Provedba sustava nadzora državnih potpora u pravu Unije počiva na preventivnom nadzoru planova o potporama, cilj kojega je da se provode samo oni planovi koji su spojivi s unutarnjim tržištem.

               26

               Provođenje tog sustava nadzora pripada s jedne strane Komisiji, a s druge strane nacionalnim sudovima, pri čemu su njihove uloge komplementarne, ali različite. Dok ocjena spojivosti mjera potpore s unutarnjim tržištem pripada isključivoj nadležnosti Komisije koja djeluje pod nadzorom sudova Unije, nacionalni sudovi do konačne odluke Komisije paze na zaštitu prava pojedinaca u slučaju eventualnog kršenja zabrane predviđene u članku 108. stavku 3. UFEU‑a od strane državnih vlasti, provođenjem plana potpora prije nego što je Komisija odlučila o njegovoj spojivosti (vidjeti, u tom smislu, presudu Deutsche Lufthansa, C‑284/12, EU:C:2013:755, t. 27. i 28. kao i navedenu sudsku praksu).

               27

               Kada Komisija nakon provedenog istražnog postupka donese pozitivnu odluku u smislu članka 7. stavka 3. Uredbe br. 659/1999, smatra se da je cilj iz točke 25. ove presude zaštićen i da se odnosna potpora može provesti (vidjeti, u tom smislu, presudu CELF i ministre de la Culture et de la Communication, C‑199/06, EU:C:2008:79, t. 49.).

               28

               Međutim, to odobrenje vrijedi samo ako su poštovani svi uvjeti koje je Komisija uzela u razmatranje u svojoj ocjeni spojivosti navedene mjere. Posebno, u slučaju kada prijavljena mjera uključuje, na prijedlog dotične države članice, obveze na koje je ta država pristala, treba smatrati da te obveze također čine sastavni dio odobrene mjere. To je slučaj u glavnom postupku, gdje je Komisija prilikom svoje ocjene uzela u obzir obveze koje je predložila Kraljevina Španjolska te su one unesene u popis obveza priložen odluci o odobrenju.

               29

               S obzirom na to da je sukladno članku 25. Uredbe br. 659/1999 država članica adresat odluke, na njoj je da provjeri može li poštovati obveze uključene u odobrenje. U tom je smislu dužna, među ostalim, osigurati da su njezine obveze u skladu s nacionalnim zakonodavstvom te ocijeniti, ako je potrebno, treba li, u skladu sa svojim ustavnim procedurama, pristupiti njegovoj prilagodbi.

               30

               U glavnim postupcima, u okviru obveza preuzetih u točkama 84. i 85. popisa obveza priloženog odluci o restrukturiranju skupine BFA navodi se da Kraljevina Španjolska poduzima sve mjere kako bi zajamčila to da skupina BFA poštuje „propise na snazi u području primanja i naknada“ te da će se osigurati „stroža provedba postupka restrukturiranja“, tako da se „iznosi otpremnina u slučaju otkazivanja približe zakonskom minimumu“, dopuštajući „određenu fleksibilnost“.

               31

               Sam način na koji su oblikovane spomenute obveze upućuje, s jedne strane, na to da se one moraju izvršavati u okviru nacionalnog zakonodavstva i, s druge strane, da njihova provedba uključuje određeni stupanj fleksibilnosti.

               32

               Pozivanje na primjenjivo zakonodavstvo upućuje na to da se iznosi koji se isplaćuju otpuštenim radnicima mogu, sukladno odredbama španjolskog radnog prava, izračunati prema različitim kriterijima ovisno o tome može li se otkaz, u svjetlu činjeničnih i pravnih elemenata svojstvenih pojedinom slučaju, kvalificirati kao zakonit ili ga treba smatrati nezakonitim.

               33

               Osim toga, iako se iznosi koje skupina BFA mora isplatiti svojim zaposlenicima u okviru plana restrukturiranja moraju približiti minimalnom iznosu koji predviđaju mjerodavna nacionalna pravila u području radnog prava, izričito priznat stupanj fleksibilnosti podrazumijeva da oni nužno ne moraju strogo odgovarati tim iznosima.

               34

               S obzirom na sve navedeno, na postavljena pitanja treba odgovoriti tako da se odluka o restrukturiranju skupine BFA i članci 107. i 108. UFEU‑a, na kojima se ta odluka temelji, u okviru spora koji se odnosi na kolektivno otkazivanje ne protive primjeni nacionalnog propisa koji određuje iznos otpremnine veći od zakonskog minimuma koji radniku treba isplatiti kada se utvrdi da je njegov otkaz nezakonit.

         Troškovi

               35

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (šesto vijeće) odlučuje:

                     Odluka C(2012) 8764 final o potporama koje su španjolske vlasti dodijelile za restrukturiranje i rekapitalizaciju skupine BFA kao i članci 107. i 108. UFEU‑a na kojima se ta odluka temelji, u okviru spora koji se odnosi na kolektivno otkazivanje, ne protive se primjeni nacionalnog propisa koji određuje iznos otpremnine veći od zakonskog minimuma koji radniku treba isplatiti kada se utvrdi da je njegov otkaz nezakonit.

                     Potpisi

            (
            *
         )   Jezik postupka: španjolski


Presuda Suda (prvo vijeće) od 2012. prosinac 13.#Iwona Szyrocka protiv Siger Technologie GmbH.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Sąd Okręgowy we Wrocławiu.#Predmet C-215/11.


title: Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 15. srpnja 2015.#Akzo Nobel NV i dr. protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje – Zabranjeni sporazumi – Europska tržišta toplinskih stabilizatora – Odluka kojom se utvrđuju dvije povrede članka 81. UEZ‑a i članka 53. Sporazuma o EGP‑u – Dogovaranje cijena, podjela tržišta i razmjena osjetljivih poslovnih informacija – Trajanje povredâ – Zastara – Trajanje upravnog postupka – Razumni rok – Pravo na obranu – Pripisivanje povreda – Povrede koje su počinila društva kćeri, partnerstvo bez vlastite pravne osobnosti i društvo kći – Izračun iznosa novčane kazne.#Predmet T-47/10.

text:
               Stranke
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu T‑47/10,
            Akzo Nobel NV,  sa sjedištem u Amsterdamu (Nizozemska),
            Akzo Nobel Chemicals GmbH,  sjedištem u Dürenu (Njemačka),
            Akzo Nobel NV,  sa sjedištem u Amersfoortu (Nizozemska),
            Akcros Chemicals Ltd,  sa sjedištem u Warwickshireu (Ujedinjena Kraljevina),
            koje su zastupali C. Swaak i M. van der Woude, a zatim Swaak i R. Wesseling, odvjetnici,
            tužitelji,
            protiv
            Europske komisije,  koju su zastupali F. Ronkes Agerbeek i J. Bourke, a zatim Ronkes Agerbeek i P. Van Nuffel, u svojstvu agenata, uz asistenciju J. Holmesa, barrister ,
            tuženika,
            povodom zahtjeva za poništenje Odluke Komisije C (2009) 8682 final  od 11. studenoga 2009. o postupku primjene članka 81. UEZ‑a i članka 53. Sporazuma o EGP‑u (predmet COMP/38589 – Toplinski stabilizatori), ili, podredno, zahtjeva za smanjenje iznosa izrečenih novčanih kazni,
            OPĆI SUD (četvrto vijeće)
            u sastavu: M. Prek, predsjednik, I. Labucka (izvjestitelj) i V. Kreuschitz, suci,
            tajnik: S. Spyropoulos, administratorica,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 23. rujna 2014.,
            donosi sljedeću
            Presudu (1)
            Okolnosti spora
            1. Ovaj se predmet tiče Odluke Komisije C (2009) 8682 final  od 11. studenoga 2009. o postupku primjene članka 81. UEZ‑a i članka 53. Sporazuma o EGP‑u (predmet COMP/38589 – Toplinski stabilizatori) (u daljnjem tekstu: pobijana odluka).
            2. Postupak obuhvaća različite subjekte.
            I – Uključeni subjekti
            A – Grupa Akzo
            3. Nakon preuzimanja Nobel Industrier 1993. godine Akzo NV postao je Akzo Nobel NV (u daljnjem tekstu: Akzo Nobel), to jest holding društvo grupe društava koja imaju sjedišta i djeluju u cijelom svijetu (u daljnjem tekstu zajedno: grupa Akzo).
            4. Do 19. ožujka 1993. djelatnosti proizvodnje i prodaje toplinskih stabilizatora grupe Akzo obavljala su društva kćeri u kojima su 100 % kapitala neizravno držali, s jedne strane, Akzo, koji je postao Akzo Nobel, putem posrednika Akzo Chemicals International BV, koji je postao Akzo Nobel Chemical International BV, i, s druge strane, društva Akzo Chemie GmbH i Akzo Chemicals GmbH, koji su postali Akzo Nobel Chemicals GmbH (u daljnjem tekstu: Akzo GmbH), za kositrene stabilizatore, te Akzo Chemie Nederland BV i Akzo Chemicals Nederland BV, koji je postao Akzo Nobel Chemicals BV (u daljnjem tekstu: Akzo BV), za sektor ESBO/esteri.
            B – Partnerstvo Akcros
            5. Akzo Chemicals International, društvo kći čijih je 100 % kapitala držao Akzo, a zatim Akzo Nobel, sklopio je 19. ožujka 1993. okvirni sporazum s Harrisons Chemicals (UK) Ltd, društvom kćeri čijih je 100 % kapitala držao Harrisons & Crosfield plc, koji je postao Elementis plc, radi objedinjavanja djelatnosti njihovih grupa u vezi s djelatnostima razvoja, proizvodnje i komercijalizacije određenih kemijskih proizvoda, među kojima su bili toplinski stabilizatori (u daljnjem tekstu: okvirni sporazum iz 1993.).
            6. Okvirnim sporazumom iz 1993. predviđen je prijenos imovine i osoblja dotičnog sektora na četiri partnerstva, u Ujedinjenoj Kraljevini, Njemačkoj, Nizozemskoj i Sjedinjenim Američkim Državama, pri čemu je kapital svakog pojedinog partnerstva i postojećih društava u Francuskoj (Tinstab SA), Italiji (Harcros Chemicals Italia SpA), Španjolskoj (Harcros Chemicals Iberia SA) i Danskoj (Lankro Sandia ApS) trebala u jednakim dijelovima zadržati grupa Akzo Chemicals International, to jest grupa Akzo i grupa Harrisons Chemicals (UK).
            7. Akzo Chemicals International i Harrisons Chemicals (UK) dostavili su 24. ožujka 1993. Europskoj komisiji okvirni sporazum iz 1993. na temelju Uredbe Vijeća (EEZ) br. 4064/89 od 21. prosinca 1989. o kontroli koncentracija među poduzetnicima (SL L 395, str. 1.), kako je ispravljena.
            8. Odlukom od 29. travnja 1993. Komisija je okvirni sporazum iz 1993. proglasila spojivim sa zajedničkim tržištem (u daljnjem tekstu: odluka o koncentraciji iz 1993.).
            9. Na temelju okvirnog sporazuma iz 1993. partnerstvo Akcros Chemicals (u daljnjem tekstu: partnerstvo Akcros) osnovano je u Ujedinjenoj Kraljevini 28. lipnja 1993. (vidjeti uvodnu izjavu 536. pobijane odluke).
            10. Prilikom osnivanja partnerstva Akcros jednake udjele u njemu držali su Pure Chemicals Ltd, društvo čijih je 100 % kapitala držao prvo Akzo, koji je postao Akzo Nobel, i različita društva, među kojima na kraju Elementis UK Ltd i Elementis Services Ltd, koji su bili dijelovi grupe čije je holding društvo bio Elementis plc (u daljnjem tekstu zajedno: Elementis).
            C – Zajedničko društvo Akcros
            11. Akzo Nobel se 15. srpnja 1998. sporazumio s Elementisom da putem društva kćeri Pure Chemicals čijih 100 % kapitala drži preuzme udjele Elementisa u partnerstvu Akcros, koje je bilo preoblikovano u Akcros Chemical Ltd (u daljnjem tekstu: Akcros) i čiji je kapital od 2. listopada 1998. u cijelosti i neizravno držao Akzo Nobel.
            12. Akzo Nobel je 15. ožujka 2007. GIL Investmentsu prodao Akcros.
            II – Upravni postupak koji je doveo do donošenja pobijane odluke
            A – Otvaranje Komisijine istrage
            13. Istraga, koja je dovela do donošenja pobijane odluke, pokrenuta je nakon što je Chemtura 26. studenoga 2002. podnijela zahtjev za oslobađanje od kazne na temelju Obavijesti Komisije o oslobađanju od kazni i smanjenju kazni u slučajevima kartela (SL 2002., C 45, str. 3.) (vidjeti uvodne izjave 79. i 80. pobijane odluke).
            14. Komisija je 30. siječnja 2003. donijela odluku C (2003) 85/4 na temelju članka 14. stavka 3. Uredbe Vijeća br. 17 od 6. veljače 1962., Prve uredbe o provedbi članaka [81.] i [82. UEZ‑a] (SL 1962., 13, str. 204.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 3., str. 3.), kojim je Akzo Nobel Chemicals Ltd naložio Akcrosu i njegovim društvima kćerima da se podvrgnu pretrazi radi pronalaženja dokaza o mogućim protutržišnim praksama (u daljnjem tekstu: odluka od 30. siječnja 2003.).
            15. Komisija je 10. veljače 2003., također na temelju članka 14. stavka 3. Uredbe br. 17., donijela odluku C (2003) 559/4 o izmjeni odluke od 30. siječnja 2003. (u daljnjem tekstu zajedno: odluke o nadzoru).
            16. Provjere na terenu obavljene su 12. i 13. veljače 2003. na temelju odluka o nadzoru, u prostorima Akzo Nobel Chemicalsa i Akcrosa koji se nalaze u Ecclesu, Manchester (Ujedinjena Kraljevina). Tijekom tog nadzora agenti Komisije napravili su preslike velikog broja dokumenata. Tijekom tih radnji predstavnici Akzo Nobel Chemicalsa i Akcrosa naveli su agentima Komisije da određeni dokumenti mogu biti obuhvaćeni obvezom čuvanja profesionalne tajne kojom se štiti komunikacija s odvjetnicima (u daljnjem tekstu: sporni dokumenti).
            17. Tijekom ispitivanja spornih dokumenata nastao je nesporazum u pogledu pet dokumenata s kojima se postupalo na dva načina. Naime, agenti Komisije nisu odmah došli do konačnog zaključka u pogledu zaštite koju bi dva dokumenta mogla uživati. Stoga su napravili njihove preslike i stavili ih u zapečaćenu omotnicu, koju su na kraju svoje pretrage ponijeli sa sobom. U pogledu preostala tri sporna dokumenta agent Komisije odgovoran za pretragu zaključio je da oni nisu obuhvaćeni obvezom čuvanja profesionalne tajne te je slijedom toga napravio njihove preslike i dodao ih u spis a da ih nije izdvojio u zapečaćenu omotnicu.
            18. Taj je nesporazum doveo je do značajnog sudskog spora (u daljnjem tekstu: sudski postupak Akzo).
            B – Sudski postupak Akzo
            19. Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 11. travnja 2003. Akzo Nobel Chemicals i Akcros pokrenuli su postupak u bitnome povodom zahtjeva za poništenje odluke C (2003) 559/4 od 10. veljače 2003. i po potrebi odluke od 30. siječnja 2003. kojom se ta društva i njihova društva kćeri obvezuju podvrgnuti se predmetnoj pretrazi (predmet T‑125/03, Akzo Nobel Chemicals i Akcros Chemicals/Komisija).
            20. Akzo Nobel Chemicals i Akcros podnijeli su 17. travnja 2003. zahtjev za privremenu pravnu zaštitu, osobito radi suspenzije primjene odluka o nadzoru (predmet T‑125/03 R, Akzo Nobel Chemicals i Akcros Chemicals/Komisija).
            21. Komisija je 8. svibnja 2003. donijela Odluku C (2003) 1533 final  na temelju članka 14. stavka 3. Uredbe br. 17 (u daljnjem tekstu: odluka od 8. svibnja 2003.) kojom se odbija zahtjev tužitelja za poštovanje povjerljivosti spornih dokumenata.
            22. U odluci od 8. svibnja 2003. Komisija je odbila zahtjev Akzo Nobel Chemicalsa i Akcrosa da im se vrate sporni dokumenti te je ukazala na svoju namjeru da otvori zapečaćenu omotnicu, napominjući ipak da tu radnju neće poduzeti prije isteka roka za podnošenje tužbe protiv navedene odluke.
            23. Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 4. srpnja 2003. Akzo Nobel Chemicals i Akcros pokrenuli su postupak radi poništenja odluke od 8. svibnja 2003. (predmet T‑253/03, Akzo Nobel Chemicals i Akcros Chemicals/Komisija).
            24. Nadalje, oni su podnijeli zahtjev za privremenu pravnu zaštitu, osobito radi suspenzije primjene odluke od 8. svibnja 2003. (predmet T‑253/03 R, Akzo Nobel Chemicals i Akcros Chemicals/Komisija).
            25. Rješenjem predsjednika Općeg suda od 30. listopada 2003. zahtjev u predmetu T‑125/03 R, u vezi s istražnim nalozima, bio je odbijen, ali je djelomično bio prihvaćen zahtjev u predmetu T‑253/03 R, u vezi sa zaštitom povjerljivosti spornih dokumenata (rješenje od 30. listopada 2003., Akzo Nobel Chemicals i Akcros Chemicals/Komisija, T‑125/03 R i T‑253/03 R, Zb., EU:C:2003:287).
            26. To je rješenje ukinuto rješenjem od 27. rujna 2004., Komisija/Akzo i Akcros (C‑7/04 P (R), Zb., EU:C:2004:566).
            27. Dopisom od 15. listopada 2004. tajništvo Općeg suda je Komisiji vratilo zapečaćenu omotnicu koja je sadržavala dva od spornih dokumenata (uvodne izjave 84. do 90. pobijane odluke).
            28. Presudom od 17. rujna 2007. tužba podnesena u predmetu T‑125/03, i usmjerena protiv istražnih naloga, odbačena je kao nedopuštena. Tužba podnesena u predmetu T‑253/03 u vezi sa spornim dokumentima je odbijena kao neosnovana u bitnome stoga što Komisija nije bila počinila pogrešku odlučivši da nijedan od spornih dokumenata nije bio sadržajno obuhvaćen zaštitom povjerljivosti komunikacije između odvjetnika i klijenata (presuda od 17. rujna 2007., Akzo Nobel Chemicals i Akcros Chemicals/Komisija, T‑125/03 i T‑253/03, Zb., EU:T:2007:287, t. 57. i 184.).
            29. Presudom od 14. rujna 2010., Akzo Nobel Chemicals i Akcros Chemicals/Komisija (C‑550/07 P, Zb., EU:C:2012:512), Sud je odbio žalbu podnesenu protiv presude Akzo Nobel Chemicals i Akcros Chemicals/Komisija, točka 28. ove presude (EU:T:2007:287).
            C – Završetak Komisijne istrage
            30. Komisija je 8. listopada 2007. i u više navrata 2008. poslala uključenim društvima zahtjeve za pružanje informacija na temelju članka 18. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1/2003 od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima 81. i 82. [UEZ‑a] (SL 2003., L 1, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 165.) (uvodne izjave 91. i 93. pobijane odluke).
            31. Komisija je 17. ožujka 2009. donijela obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama koja je dostavljena više društava, među ostalim tužiteljima Akzo Nobelu, Akzo GmbH, Akzo BV i Akcrosu 18. ožujka 2008. (uvodna izjava 95. pobijane odluke).
            32. Komisija je 11. studenoga 2009. donijela pobijanu odluku.
            III – Pobijana odluka
            33. Pobijanom odlukom Komisija je zaključila da je određeni broj poduzetnika prekršio članak 81. UEZ‑a i članak 53. Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru (EGP) jer su sudjelovali u dvjema skupinama protutržišnih sporazuma i usklađenih djelovanja na području EGP‑a i u vezi s, s jedne strane, sektorom kositrenih stabilizatora i, s druge strane, sektorom ulja epoksidnog sojinog ulja i estera (u daljnjem tekstu: sektor ESBO/esteri).
            34. U pobijanoj odluci utvrđene su dvije povrede koje se odnose na dvije kategorije toplinskih stabilizatora, koji predstavljaju proizvode koji se dodaju proizvodima na bazi polivinilklorida (PVC) radi povećanja njihove termičke otpornosti (uvodna izjava 3. pobijane odluke).
            35. Prema članku 1. pobijane odluke svaka od tih povreda sastojala se od utvrđivanja cijena, podjele tržišta putem prodajnih kvota, podjele klijenata i od razmjene osjetljivih poslovnih informacija, osobito o klijentima, proizvodnji i prodaji.
            36. U pobijanoj odluci se navodi da su dotični poduzetnici sudjelovali u tim povredama tijekom različitih razdoblja između 24. veljače 1987. i 21. ožujka 2000. za kositrene stabilizatore i između 11. rujna 1991. i 26. rujna 2000. za sektor ESBO/esteri.
            37. Pobijana odluka bila je u pogledu svake povrede upućena 20 društava koja su u dotičnim povredama sudjelovala bilo izravno bilo s obzirom na svoju odgovornost kao društva majke (uvodna izjava 510. pobijane odluke).
            A – Utvrđivanje odgovornosti za povrede u pobijanoj odluci
            38. Člankom 1. pobijane odluke tužitelje se smatra odgovornima za njihovo sudjelovanje u povredi koja se odnosi na kositrene stabilizatore, i to za razdoblje od 24. veljače 1987. do 21. ožujka 2000. u pogledu Akzo Nobela, od 24. veljače 1987. do 28. lipnja 1993. u pogledu Akzo GmbH i od 28. lipnja 1993. do 21. ožujka 2000. u pogledu Akcrosa. Na isti način, člankom 1. pobijane odluke tužitelje se smatra odgovornima za njihovo sudjelovanje u povredi koja se odnosi na sektor ESBO/esteri, i to za razdoblje od 11. rujna 1991. do 22. ožujka 2000. u pogledu Akzo Nobela, od 11. rujna 1991. do 28. lipnja 1993. u pogledu Akzo BV i od 28. lipnja 1993. do 22. ožujka 2000. u pogledu Akcrosa.
            39. Tako je odgovornost Akzo Nobela, kao holding društva grupe društava od kojih su neka izravno sudjelovala u povredama, utvrđena u pobijanoj odluci za cijelo razdoblje povrede, to jest od 24. veljače 1987. do 22. ožujka 2000.
            40. Za razdoblje prije 28. lipnja 1993. (u daljnjem tekstu: prvo razdoblje povrede) Komisija je zaključila da su društva, u kojima je udjele neizravno držao Akzo, koji je postao Akzo Nobel, izravno sudjelovala u povredama, to jest Akzo GmbH, za povredu u vezi s kositrenim stabilizatorima, i Akzo BV, za povredu koja se odnosi na sektor ESBO/esteri (uvodne izjave 512. do 519. pobijane odluke).
            41. Za razdoblje od 28. lipnja 1993. do 2. listopada 1998. (u daljnjem tekstu: drugo razdoblje povrede) Komisija je zaključila da je povrede počinilo partnerstvo Akcros (uvodne izjave 563. i 564. pobijane odluke).
            42. Za razdoblje od 2. listopada 1998. do 21. ožujka 2000. za kositrene stabilizatore i od 2. listopada 1998. do 22. ožujka 2000. za sektor ESBO/esteri (u daljnjem tekstu: treće razdoblje povrede) Komisija je zaključila da je povrede počinio Akcros (uvodne izjave 582. do 587. pobijane odluke).
            43. Što se tiče njezine ovlasti za izricanje tužiteljima novčanih kazni za te povrede, Komisija je u pobijanoj odluci odbila njihove argumente prema kojima je mogla i morala nastaviti svoju istragu tijekom postupaka pokrenutih pred Općim sudom u okviru sudskog postupka Akzo. Komisija je, naime, zaključila da je desetogodišnji rok zastare njezinog prava da izriče novčane kazne prekinut erga omnes  sudskim postupkom Akzo (uvodne izjave 672. do 682. pobijane odluke).
            B – Pripisivanje novčanih kazni u pobijanoj odluci
            44. U članku 2. pobijane odluke navedeno je kako slijedi:
            „Za povredu/e na tržištu kositrenih stabilizatora […] izriču se sljedeće novčane kazne:
            1. Elementis plc, Elementis Holdings Limited, Elementis Services Limited, [Akzo Nobel] i [Akcros] solidarno su odgovorni za iznos od 875 200 eura;
            2. Elementis Holdings Limited, Elementis Services Limited, [Akzo Nobel] i [Akcros] solidarno su odgovorni za iznos od 2 601 500 eura;
            3. Elementis Holdings Limited, Elementis Services Limited i [Akzo Nobel] solidarno su odgovorni za iznos od 4 546 300 eura;
            4. [Akzo Nobel], [Akzo GmbH] i [Akcros] solidarno su odgovorni za iznos od 1 580 000 eura;
            5. [Akzo Nobel] i [Akcros] solidarno su odgovorni za iznos od 944 300 eura;
            6. [Akzo Nobel] i [Akzo GmbH] solidarno su odgovorni za iznos od 9 820 000 eura;
            7. [Akzo Nobel] odgovoran je za iznos od 1 432 700 eura;
            […]
            Za povredu/e u [sektoru ESBO/esteri] izriču se sljedeće novčane kazne:
            18. Elementis plc, Elementis Holdings Limited, Elementis Services Limited, [Akzo Nobel] i [Akcros] odgovorni su za iznos od 1 115 200 eura;
            19. Elementis Holdings Limited, Elementis Services Limited, [Akzo Nobel] i [Akcros] solidarno su odgovorni za iznos od 2 011 103 eura;
            20. Elementis Holdings Limited, Elementis Services Limited i [Akzo Nobel] solidarno su odgovorni za iznos od 7 116 697 eura;
            21. [Akzo Nobel], [Akzo BV] i [Akcros] solidarno su odgovorni za iznos od 2 033 000 eura;
            22. [Akzo Nobel] i [Akcros] solidarno su odgovorni za iznos od 841 697 eura;
            23. [Akzo Nobel] i [Akzo BV] solidarno su odgovorni za iznos od 3 467 000 eura;
            24.  [Akzo Nobel] odgovoran je za iznos od 2 215 303 eura […]“
            45. Za određivanje iznosa novčanih kazni Komisija je primijenila Smjernice o metodi za utvrđivanje kazni koje se propisuju u skladu s člankom 23. stavkom 2. točkom (a) Uredbe br. 1/2003 (SL 2006., C 210, str. 2., SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 58., u daljnjem tekstu: Smjernice iz 2006.).
            [izostavljeno]
            Postupak i zahtjevi stranaka
            51. Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 27. siječnja 2010. tužitelji su pokrenuli postupak protiv pobijane odluke.
            52. Dopisom od 29. srpnja 2011. upućenim tajništvu Općeg suda Komisija je željela skrenuti pozornost Općeg suda na utjecaj koji na ovaj predmet ima presuda ArcelorMittal Luxembourg/Komisija i Komisija/ArcelorMittal Luxembourg i dr., točka 48. ove presude (EU:C:2011:190), što je Opći sud primio na znanje.
            53. U navedenom dopisu Komisija je, s jedne strane, povukla argumente koje je podredno bila istaknula, a koji se odnose na suspenziju postupka protiv Akzo Nobela, Akzo GmbH i Akzo BV i izneseni su u točkama 55. do 65. odgovora na tužbu i u točkama 27. do 33. odgovora na repliku.
            54. S druge strane, i radi razjašnjenja, Komisija je konkretno navela da ustraje u svojem argumentu koji se odnosi na suspenziju postupka protiv Akcrosa i u svojem cijelom odgovoru na tužbeni razlog koji se temelji na povredi pravila o zastari protiv svih ostalih tužitelja.
            [izostavljeno]
            97. Na raspravi od 23. rujna 2014. stranke su saslušane prilikom svojih izlaganja i prilikom davanja odgovora na usmena pitanja koja je postavio Opći sud.
            98. Tužitelji od Općeg suda zahtijevaju da:
            – kao glavni zahtjev, poništi pobijanu odluku;
            – podredno, smanji iznos novčanih kazni koje su im izrečene;
            – naloži Komisiji snošenje troškova.
            99. Komisija od Općeg suda zahtijeva da:
            – odbije tužbu;
            – naloži tužiteljima snošenje troškova.
            [izostavljeno]
            Pravo
            102. U potporu tužbi tužitelji ističu pet tužbenih razloga.
            103. Prvi tužbeni razlog temelji se na povredama pravila o zastari. Drugi tužbeni razlog temelji se na povredi načela savjesne uprave i poštovanja razumnog roka. Treći tužbeni razlog temelji se na povredama prava na obranu. Četvrti tužbeni razlog temelji se na pogreškama u vezi s pripisivanjem povreda i novčanih kazni. Peti tužbeni razlog temelji se na pogreškama u vezi s izračunom novčanih kazni.
            I – Prvi tužbeni razlog koji se temelji na povredama pravila o zastari
            104. U okviru prvog tužbenog razloga, koji se temelji na povredi pravila o zastari, tužitelji kao glavno ističu, s jedne strane, da Komisija nije više mogla postupati protiv njih u vezi s prvim razdobljem povrede i, s druge strane, da su povrede prestale „1996./1997.“ ili „najkasnije“ 1997., tako da je pobijanom odlukom Komisija povrijedila članak 25. stavak 1. točku (b) Uredbe br. 1/2003.
            105. Podredno, tužitelji ističu da je u svakom slučaju Komisija povrijedila članak 25. stavak 5. Uredbe br. 1/2003 stoga što u pobijanoj odluci nije dokazala postojanje povreda tijekom 1999. i 2000.
            106. Stoga valja ocijeniti argumente koje tužitelji ističu u okviru svojeg prvog tužbenog razloga, a koji se temelji na povredi pravila o zastari, i to prvo u pogledu prvog razdoblja povrede, a potom drugog i trećeg razdoblja povrede.
            A – Prvo razdoblje povrede
            1. Argumenti stranaka
            107. Tužitelji ističu da iz uvodne izjave 512. i članka 1. stavka 1. točke (b) i stavka 2. točke (b) pobijane odluke proizlazi da su društva grupe Akzo, za koje je Komisija zaključila da su izravno počinila povredu tijekom prvog razdoblja povrede (to jest, za kositrene stabilizatore, od 24. veljače 1987. do 28. lipnja 1993., a za sektor ESBO/esteri, od 11. rujna 1991. do 28. lipnja 1993.), i to Akzo GmbH i Akzo BV, okončala svoje sudjelovanje u povredama 28. lipnja 1993.
            108. Stoga na temelju članka 25. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 1/2003 Komisija nije mogla više postupati protiv Akzo GmbH i Akzo BV od 28. lipnja 1998.
            109. Tužitelji smatraju da je Komisijina prva službena radnja protiv njih bila poduzeta 12. i 13. veljače 2003.
            110. Slijedom navedenog, ne može se utvrditi nikakva odgovornost Akzo GmbH i Akzo BV.
            111. Valja stoga poništiti članak 1. stavak 1. točku (b) i stavak 2. točku (b) pobijane odluke.
            112. Iz istih razloga se za prvo razdoblje povrede ne može utvrditi ni odgovornost Akzo Nobela kao društva majke tih dvaju društava.
            113. Stoga u okviru ovih argumenata valja, barem djelomično, poništiti novčane kazne izrečene člankom 2. točkama 4., 6., 21. i 23. pobijane odluke.
            114. Komisija smatra da je u pobijanoj odluci dokazala da su subjekti grupe Akzo sudjelovali u povredi u sektoru kositrenih stabilizatora od 1987. do ožujka 2000. i u povredi u sektoru ESBO/esteri od 1991. do ožujka 2000.
            115. Kao što proizlazi iz uvodne izjave 527. pobijane odluke, Komisija je pošla od utvrđenja da se poduzetnik, ako je sudjelovao u povredi kroz razdoblje tijekom kojeg je bio sastavljen od različitih pravnih subjekata, ne može pozivati na pravila o zastari koja bi proizlazila iz unutarnjih restrukturiranja. Inače bi poduzetnici unutarnjim restrukturiranjem mogli lako izbjeći primjenu pravila o zastari. Članak 81. UEZ‑a i pravila o zastari iz članka 25. Uredbe br. 1/2003 primjenjuju se na poduzetnike, a ne na pravne subjekte od kojih su sastavljeni. Proizlazi da ako pravne osobe koje su dio poduzetnika Akzo sudjeluju u povredi, rok zastare počinje teći tek od dana kada su prestale povrede koje je počinio navedeni poduzetnik.
            116. Komisija ističe da su prve istražne radnje bile poduzete u siječnju i veljači 2003., zbog čega je petogodišnji rok zastare ponovno počeo teći pa su potom poduzete druge istražne radnje, tako da je prva pobijana odluka svakako donesena u roku od pet godina od zadnje istražne radnje.
            2. Ocjena Općeg suda
            117. U okviru tog prvog dijela prvog tužbenog razloga, koji se temelji na povredi članka 25. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 1/2003, tužitelji ističu da je Komisija bila prekludirana postupati protiv Akzo GmbH i Akzo BV od 28. lipnja 1998. te isto tako izreći tim društvima novčanu kaznu solidarno s Akzo Nobelom kao društvu majci navedenih društava.
            118. U tom pogledu valja odmah podsjetiti da na temelju članka 25. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 1/2003 ovlasti Komisije za izricanje kazni za povrede članka 81. UEZ‑a zastarijevaju u roku od pet godina.
            119. Stavkom 2. članka 25. Uredbe br. 1/2003 pojašnjeno je da taj rok počinje teći od dana počinjenja povrede propisa, ali da se u slučaju kontinuirane ili ponavljane povrede vrijeme zastare računa od dana kada je prestala povreda propisa.
            120. U svojem stavku 3. članak 25. Uredbe 1/2003 određuje da svaka radnja koju poduzme Komisija s ciljem istrage ili vođenja postupaka u vezi povrede propisa, prekida vrijeme zastare za izricanje kazni.
            121. U ovom slučaju je nesporno da je Komisija u pobijanoj odluci utvrdila odgovornost kako Akzo GmbH za povredu koja se odnosi na kositrene stabilizatore tako i Akzo BV za povredu koja se odnosi na sektor ESBO/esteri tek do 28. lipnja 1993. (vidjeti uvodne izjave 512. i 513. kao i članak 1. stavak 1. točku (b) i stavak 2. točku (b) pobijane odluke).
            122. Također je nesporno da je u pobijanoj odluci odgovornost Akzo Nobela za povrede počinjene tijekom prvog razdoblja povrede utvrđena samo na temelju prot upravnog ponašanja Akzo GmbH za kositrene stabilizatore i Akzo BV za sektor ESBO/esteri (vidjeti uvodnu izjavu 514. pobijane odluke).
            123. Isto je tako nesporno da su prve radnje Komisije s ciljem istrage ili vođenja postupaka u vezi s povredom propisa, a koje se odnose kako na kositrene stabilizatore tako i na sektor ESBO/esteri, bile poduzete tek na početku 2003.
            124. Stoga se ne može osporiti da su prve radnje Komisije koje su imale za cilj istragu ili vođenje postupaka u vezi s povredom propisa u smislu članka 25. stavka 3. Uredbe br. 1/2003, a koje se odnose kako na kositrene stabilizatore tako i na sektor ESBO/esteri, poduzete nakon što je za Akzo GmbH i Akzo BV istekao rok predviđen stavkom 1. te odredbe.
            125. U tom pogledu valja podsjetiti da se učinak nastupanja zastare predviđen člankom 25. Uredbe br. 1/2003 ne sastoji od toga da se izbriše postojanje povrede, niti da se Komisija spriječi da u odluci utvrdi odgovornost za takvu povredu (vidjeti u tom smislu presudu od 6. listopada 2005., Sumitomo Chemical i Sumika Fine Chemicals/Komisija, T‑22/02 i T‑23/02, Zb., EU:T:2005:349, t. 60. do 63.), nego samo od toga da oni koji se koriste zastarom izbjegnu vođenje postupaka namijenjenih izricanju kazni (vidjeti u tom smislu presudu od 27. lipnja 2012., Bolloré/Komisija, T‑372/10, Zb., EU:T:2012:325, t. 194.).
            126. Nadalje, iz tekstualnog, teleološkog i kontekstualnog tumačenja članka 25. Uredbe br. 1/2003 proizlazi da poput pojedinačnih postupovnih jamstava, kao što je pravo na obranu, te obveze Komisije da dotičnoj pravnoj osobi dostavi obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku i odluku kojom se izriču takve kazne (vidjeti u tom smislu presudu od 10. rujna 2009., Akzo Nobel i dr./Komisija, C‑97/08 P, Zb., EU:C:2009:536, t. 57. do 59.), korist od nastupanja zastare na temelju stavka 1. ima te se na nju može pozvati svaka od pravnih osoba zasebno kada su izložene postupcima Komisije. Tako je u sudskoj praksi već priznato da sama činjenica da se društvo kći grupe društava u smislu jedne gospodarske jedinice koristi istekom roka zastare ne može dovesti u pitanje odgovornost društva majke i spriječiti vođenje postupaka protiv tog društva (vidjeti u tom smislu presudu Bolloré/Komisija, t. 125. ove presude, EU:T:2012:325, t. 193. do 196., čemu se u tom dijelu ne protivi presuda od 8. svibnja 2014., Bolloré/Komisija, C‑414/12 P, EU:C:2014:301, t. 109.).
            127. Toj ocjeni ne proturječi okolnost da se u stavcima 3. i 4. članka 25. Uredbe br. 1/2003 koristi pojam poduzetnika u smislu članka 81. stavka 1. UEZ‑a, kojim se samo žele definirati radnje kojima se prekida rok zastare kao i doseg njihovih učinaka s obzirom na sve poduzetnike i udruženja poduzetnika koji su sudjelovali u povredi, to jest uključujući pravne osobe od kojih se sastoje (vidjeti u tom smislu presudu Bolloré/Komisija, t. 125. ove presude, EU:T:2012:325, t. 198. i sljedeće).
            128. Iz toga proizlazi da su se Akzo GmbH i Akzo BV, iako su ostali punopravni članovi grupe Akzo, mogli, za razliku od Akzo Nobela, opravdano pozvati na to da je rok zastare istekao u odnosu na njih.
            129. Stoga valja prihvatiti prigovore koje tužitelji ističu na temelju članka 25. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 1/2003 i poništiti članak 2. točke 4., 6., 21. i 23. pobijane odluke u dijelu u kojem su Akzo GmbH i Akzo BV izrečene novčane kazne u pogledu prvog razdoblja povrede te odbiti u preostalom dijelu.
            [izostavljeno]
            II – Drugi tužbeni razlog koji se temelji na povredi načela savjesne uprave i poštovanja razumnog roka
            [izostavljeno]
            B – Drugi tužbeni razlog u dijelu u kojem se odnosi na preinaku pobijane odluke
            319. U okviru drugog tužbenog razloga, koji se temelji na povredama načela savjesne uprave i poštovanja razumnog roka, tužitelji podredno zahtijevaju preinaku pobijane odluke, to jest smanjenje iznosa novčanih kazni koje su im izrečene.
            1. Argumenti stranaka
            320. Tužitelji smatraju da čak i kad bi Opći sud presudio da povrede načela savjesne uprave i poštovanja razumnog roka nisu dovele do povrede njihova prava na obranu, tako da taj tužbeni razlog ne može opravdati poništenje pobijane odluke u cijelosti, Opći sud mora uzeti u obzir navedene povrede i u izvršavanju svoje neograničene nadležnosti osjetno smanjiti iznos izrečenih novčanih kazni ili ih barem smanjiti za 1 %, kako je Komisija postupila u pobijanoj odluci u pogledu svih drugih poduzetnika.
            321. U tom smislu smatraju da ih je Komisija, po svemu sudeći, time što im nije odobrila smanjenje od 1 %, a što predstavlja povredu načela jednakog postupanja, sankcionirala na diskriminatoran način zbog toga što su ostvarivali svoja prava u okviru sudskog postupka Akzo, a što je suprotno načelu djelotvorne sudske zaštite i odvraća poduzetnike uključene u druge predmete od toga da također ostvaruju svoja prava.
            322. Komisija smatra da su primijenjena smanjenja predstavljala kompenzatornu mjeru za sve druge poduzetnike koji su morali čekati na ishod sudskog postupka Akzo i koji su bili u drukčijem položaju od tužitelja po tome što su ovi potonji dali povoda za sudski postupak Akzo. Osim toga, s praktičnog je gledišta očito neuvjerljivo ukazivati na to da bi činjenica da iznimno smanjenje od 1 % od iznosa kazne izrečene tužiteljima nije odobreno u ovom predmetu imala bilo kakav odvraćajući učinak na volju drugih tužitelja, suočenih s istom situacijom, da ostvaruju svoja prava u drugim predmetima.
            2. Ocjena Općeg suda
            323. U okviru drugog tužbenog razloga, koji se temelji na povredama načela savjesne uprave i poštovanja razumnog roka, tužitelji podredno zahtijevaju preinaku pobijane odluke, to jest smanjenje iznosa novčanih kazni koje su im izrečene.
            324. U tom pogledu valja podsjetiti da, u izostanku povrede prava na obranu zbog trajanja upravnog postupka, povreda načela poštovanja razumnog roka može navesti Opći sud da u izvršavanju svoje neograničene nadležnosti smanji iznos izrečenih novčanih kazni (presuda od 6. veljače 2014., AC‑Treuhand/Komisija, T–27/10, Zb., u žalbenom postupku, EU:T:2014:59, t. 278.).
            325. U ovom slučaju valja ustvrditi da Komisija ne osporava prekomjerno trajanje upravnog postupka jer je u pobijanoj odluci ona sama smanjila iznos novčanih kazni izrečenih svim uključenim poduzetnicima, uz iznimku tužiteljâ.
            326. Kako bi opravdala ovu razliku u postupanju, Komisija iznosi razliku u objektivno usporedivim situacijama jer su za razliku od drugih poduzetnika tužitelji bili ti koji su dali povoda za sudski postupak Akzo.
            327. Ovo se opravdanje ne može prihvatiti.
            328. Naime, neovisno o tome jesu li drugi poduzetnici bili odvraćeni od sudskog ostvarivanja svojih prava dok su bili uključeni u istragu Komisije radi povrede pravila o tržišnom natjecanju, argumentacija Komisije nije u skladu s načelom djelotvorne sudske zaštite.
            329. Slijedom navedenog, odobrivši svim ostalim uključenim poduzetnicima smanjenje izrečenih novčanih kazni zbog trajanja upravnog postupka, ali ne i tužiteljima samo zbog sudskog postupka Akzo, a kao što proizlazi iz uvodnih izjava 771. i 772. pobijane odluke, Komisija je u navedenoj odluci bez opravdanja nejednako postupila.
            330. Stoga Opći sud, u izvršavanju svoje neograničene nadležnosti, smatra da se iznos novčanih kazni izrečenih tužiteljima mora smanjiti za 1 %.
            331. Shodno tome se ukupni iznos novčanih kazni izrečenih člankom 2. točkama 1. do 7. i 18. do 24., to jest 40,6 milijuna eura za Akzo Nobel i 12,002 milijuna eura za Akcros, smanjuje na 40,194 milijuna eura za Akzo Nobel i na 11,881980 milijuna eura za Akcros.
            [izostavljeno]
            Troškovi
            449. Sukladno odredbama članka 134. stavka 1. Poslovnika Općeg suda, stranka koja ne uspije u postupku snosi troškove, ako je takav zahtjev postavljen.
            450. U ovom slučaju Opći sud je djelomično prihvatio zahtjeve tužitelja.
            451. Slijedom toga i s obzirom na okolnosti ovog slučaja, valja odlučiti da će Komisija snositi dvije petine troškova tužitelja i tri petine vlastitih troškova. Tužitelji će snositi tri petine vlastitih troškova i dvije petine troškova Komisije.
            (1) .
            (1)  – Navedene su samo one točke presude za koje Opći sud smatra da ih je korisno objaviti.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga,
            OPĆI SUD (četvrto vijeće)
            proglašava i presuđuje:
            1. Članak 2. točke 4., 6., 21. i 23. Odluke Komisije C (2009) 8682 final  od 11. studenoga 2009. o postupku primjene članka 81. UEZ‑a i članka 53. Sporazuma o EGP‑u (predmet COMP/38589 – Toplinski stabilizatori) poništava se u dijelu u kojem su izrečene novčane kazne društvima Akzo Nobel Chemicals GmbH i Akzo Nobel Chemicals BV.
            2. Ukupni iznos novčanih kazni izrečenih člankom 2. točkama 1. do 7. i 18. do 24. Odluke C (2009) 8682 final  smanjuje se na 40,194 milijuna eura za Akzo Nobel NV i na 11,881980 milijuna eura za Akcros Chemicals Ltd.
            3. U preostalom dijelu tužba se odbija.
            4. Europska komisija snosit će dvije petine troškova Akzo Nobel, Akzo Nobel Chemicals GmbH, Akzo Nobel Chemicals BV i Akcros Chemicals te tri petine vlastitih troškova. Akzo Nobel, Akzo Nobel Chemicals GmbH, Akzo Nobel Chemicals BV i Akcros Chemicals snosit će tri petine vlastitih troškova i dvije petine troškova Komisije.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 14. ožujka 2013.#Jutta Leth protiv Republik Österreich i Land Niederösterreich.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Oberster Gerichtshof.#Predmet C-420/11.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 8. svibnja 2017.#Les Éclaires GmbH protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak opoziva – Verbalni žig Europske unije L’ECLAIREUR – Stvarna uporaba žiga – Članak 15. stavak 1., članak 51. stavak 1. točka (a) i članak 76. stavak 1. Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Pravilo 22. stavak 6. Uredbe (EZ) br. 2868/95 – Navodno odstupanje u odnosu na dio C odjeljak 6 Smjernica za ispitivanje EUIPO-a.#Predmet T-680/15.


Presuda Prvostupanjskog suda (prvo vijeće) od 10. listopada 2001. # Corus UK Ltd protiv Komisije Europskih zajednica. # Tužba za naknadu štete. # Predmet T-171/99.