title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 26. siječnja 2017.#Masco Corp. i dr. protiv Europske komisije.#Žalba – Tržišno natjecanje – Zabranjeni sporazumi – Belgijsko, njemačko, francusko, talijansko, nizozemsko i austrijsko tržište kupaonske opreme – Usklađivanje prodajnih cijena i razmjena osjetljivih poslovnih informacija – Jedinstvena i trajna povreda – Obveza obrazlaganja.#Predmet C-614/13 P.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      26. siječnja 2017. (
            *1
         )
      „Žalba — Tržišno natjecanje — Zabranjeni sporazumi — Belgijsko, njemačko, francusko, talijansko, nizozemsko i austrijsko tržište kupaonske opreme — Usklađivanje prodajnih cijena i razmjena osjetljivih poslovnih informacija — Jedinstvena i trajna povreda — Obveza obrazlaganja“
      U predmetu C‑614/13 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 27. studenoga 2013.,

         Masco Corp., sa sjedištem u Tayloru, (Sjedinjene Američke Države),

         Hansgrohe AG, sa sjedištem u Schiltachu (Njemačka),

         Hansgrohe Deutschland Vertriebs GmbH, sa sjedištem u Schiltachu,

         Hansgrohe Handelsgesellschaft mbH, sa sjedištem u Wiener Neudorfu (Austrija),

         Hansgrohe SA/NV, sa sjedištem u Bruxellesu (Belgija),

         Hansgrohe BV, sa sjedištem u Westknollendamu (Nizozemska),

         Hansgrohe SARL, sa sjedištem u Antonyju (Francuska),

         Hansgrohe Srl, sa sjedištem u Villanova d’Asti (Italija),

         Hüppe GmbH, sa sjedištem u Bad Zwischenahnu (Njemačka),

         Hüppe GesmbH, sa sjedištem u Laxenburgu (Austrija),

         Hüppe Belgium SA/NV, sa sjedištem u Woluwé Saint-Étienneu (Belgija),

         Hüppe BV, sa sjedištem u Alblasserdamu (Nizozemska),
      koje zastupaju D. Schroeder i S. Heinz, Rechtsanwälte, kao i B. Fischer, advocate, koju je opunomoćio J. Temple Lang, solicitor,
      tužitelji,
      druga stranka u postupku je:

         Europska komisija, koju zastupaju L. Malferrari i F. Ronkes Agerbeek, u svojstvu agenata, uz asistenciju M. B. Kennelly, barrister,
      tuženik u prvom stupnju,
      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: A. Tizzano, potpredsjednik Suda, u svojstvu predsjednika prvog vijeća, M. Berger, E. Levits, S. Rodin (izvjestitelj) i F. Biltgen, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: K. Malacek, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 10. rujna 2015.,
      odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Svojom žalbom Masco Corp., Hansgrohe AG, Hansgrohe Deutschland Vertriebs GmbH, Hansgrohe Handelsgesellschaft mbH, Hansgrohe SA/NV, Hansgrohe BV, Hansgrohe SARL, Hansgrohe Srl, Hüppe GmbH, Hüppe GesmbH, Hüppe Belgium SA/NV i Hüppe BV zahtijevaju ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 16. rujna 2013., Masco i dr./Komisija (T‑378/10, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2013:469,), kojom je Opći sud odbio njihovu tužbu za djelomično poništenje Odluke Komisije C (2010) 4185 final od 23. lipnja 2010., koja se odnosi na postupak primjene članka 101. UFEU‑a i članka 53. Sporazuma o EGP‑u (predmet COMP/39092 – kupaonska oprema) (u daljnjem tekstu: sporna odluka).

         Okolnosti spora i sporna odluka

               2

               Okolnosti spora bile su izložene u točkama 1. do 9. pobijane presude i mogu se sažeti kako slijedi.

               3

               Žalitelji, to jest Masco Corp., američki poduzetnik, i njegova europska društva kćeri, među kojima su Hansgrohe AG i Hüppe GmbH, proizvode sanitarne armature kao i pregrade za tuš kabine i njihove dodatne dijelove.

               4

               Žalitelji su 15. srpnja 2004. obavijestili Komisiju o postojanju zabranjenog sporazuma u sektoru kupaonske opreme i zatražili korištenje imuniteta od novčanih kazni na temelju Obavijesti Komisije o oslobađanju od kazni i smanjenju kazni u slučajevima kartela (SL 2002., C 45, str. 3.; SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 62.) ili, podredno, smanjenje iznosa novčanih kazni koje bi im se mogle izreći. Komisija je 2. ožujka 2005. u korist žaliteljâ donijela odluku o uvjetnom oslobađanju od kazni, u skladu sa stavkom 8. točkom (a) i stavkom 15. te obavijesti.

               5

               Komisija je 23. lipnja 2010. donijela spornu odluku u kojoj je utvrdila postojanje povrede članka 101. stavka 1. UFEU‑a i članka 53. Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru od 2. svibnja 1992. (SL 1994., L 1, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 106., str. 4.) u sektoru kupaonske opreme. Ta se povreda, u kojoj je sudjelovalo 17 poduzetnika, među kojima i žalitelji, odvijala tijekom različitih razdoblja između 16. listopada 1992. i 9. studenoga 2004. u obliku niza protutržišnih sporazuma ili usklađenih djelovanja na području Belgije, Njemačke, Francuske, Italije, Nizozemske i Austrije.

               6

               Komisija je smatrala da su predmetna protutržišna djelovanja bila dio globalnog plana koji je imao za cilj ograničiti tržišno natjecanje među adresatima predmetne odluke i da su imala obilježja jedinstvene i trajne povrede koja je obuhvaćala kupaonsku opremu iz neke od tri podskupine sljedećih proizvoda: sanitarne armature, pregrade za tuš kabine i njihovi dodatni dijelovi te sanitarna keramika (u daljnjem tekstu: tri podskupine proizvoda).

               7

               Iz tih je razloga Komisija u članku 2. sporne odluke smatrala da je 17 poduzetnika sudjelovalo u jedinstvenoj povredi i stoga povrijedilo članak 101. stavak 1. UFEU‑a i članak 53. Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru od 2. svibnja 1992.

               8

               Međutim, što se tiče žaliteljâ, Komisija je u članku 2. prvom stavku, podstavku 1. navela da im neće izreći nikakvu novčanu kaznu.

         Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

               9

               Žalitelji su protiv sporne odluke tajništvu Općeg suda 7. rujna 2010 podnijeli tužbu za poništenje sporne odluke pred Općim sudom navodeći jedan tužbeni razlog, koji se temelji na tome da je Komisija pogrešno zaključila da su sudjelovali u jedinstvenoj povredi u sektoru kupaonske opreme.

               10

               Tim su tužbenim razlogom žalitelji prigovorili Komisiji da je, s jedne strane, počinio pogrešku pri utvrđivanju elemenata koji čine jedinstvenu povredu i sudjelovanja poduzetnikâ u takvoj povredi i, s druge strane, u ocjeni činjeničnih elemenata uzetih u obzir radi utvrđenja jedinstvene povrede i sudjelovanja žaliteljâ u toj povredi.

               11

               Opći je sud pobijanom presudom u cijelosti odbio tužbu.

         Žalbeni zahtjevi stranaka

               12

               Žalitelji od Suda zahtijevaju da:

                        —

                        ukine pobijanu presudu;

                        —

                        poništi spornu odluku u dijelu u kojem se odnosi na žalitelje;

                        —

                        naloži Komisiji snošenje troškova; i

                        —

                        poduzme bilo koju drugu mjeru koju Sud ocijeni prikladnom.

               13

               Komisija od Suda zahtijeva da:

                        —

                        odbije žalbu i

                        —

                        naloži žaliteljima snošenje troškova postupka.

         O žalbi

               14

               U potporu svojoj žalbi žalitelji ističu dva žalbena razloga. Prvi žalbeni razlog temelji se na pogrešnom utvrđenju sudjelovanja žaliteljâ u jedinstvenoj povredi. Drugi žalbeni razlog temelji se na povredi obveze obrazlaganja.

         Prvi žalbeni razlog, koji se temelji na pogrešnom utvrđenju sudjelovanja žaliteljâ u jedinstvenoj povredi

      Argumentacija stranaka

               15

               Svojim prvim žalbenim razlogom žalitelji ističu da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je smatrao da su, kao prvo, imali namjeru svojim ponašanjem pridonijeti zajedničkim ciljevima svih sudionika u zabranjenom sporazumu, kao drugo, znali za planirano ili provedeno nezakonito ponašanje drugih poduzetnika u ostvarivanju tih ciljeva i, kao treće, da su bili spremni prihvatiti rizik. Taj žalbeni razlog podijeljen je na pet dijelova.

               16

               U prvom dijelu prvog žalbenog razloga žalitelji prigovaraju Općem sudu da je očito iskrivio dokaze koji se odnose na namjeru da svojim ponašanjem pridonesu zajedničkom cilju svih sudionika u jedinstvenoj povredi zato što je u točki 59. pobijane presude da su predmetna nezakonita djelovanja bila usmjerena na zauzimanje zajedničke pozicije prema trgovcima na veliko u pogledu triju podskupina proizvoda među kojima i sanitarne keramike. Naime, do takvog zaključka se ne može doći na temelju uvodne izjave 931. sporne odluke, na koju u potporu svojem obrazloženju upućuje Opći sud. Osim toga, suprotno navodima u točki 59. pobijane presude, žalitelji nisu tijekom rasprave pred Općim sudom u odgovorima na njegova pitanja priznali da je svrha nezakonitih djelovanja bila zauzimanje zajedničke pozicije prema trgovcima na veliko.

               17

               U drugom dijelu prvog žalbenog razloga žalitelji podredno tvrde da, ako se zaključi da cilj točke 59. pobijane presude nije utvrditi da su žalitelji imali namjeru svojim ponašanjem pridonijeti zajedničkom cilju svih sudionika u jedinstvenoj povredi, Opći sud nije ispitao to pitanje i stoga je, s obzirom na to da nije primijenio relevantne pravne kriterije, počinio pogrešku koja se tiče prava.

               18

               U trećem dijelu prvog žalbenog razloga žalitelji ističu prigovor da je Opći sud iskrivio dokaze koji se odnose na njihovu spoznaju o planiranom ili provedenom nezakonitom ponašanju drugih poduzetnika u ostvarivanju tog cilja. U tom pogledu u točki 61. pobijane presude tvrde da je Opći sud iz toga što su bili članovi koordinacijskih tijela i udruženja za više proizvoda pogrešno zaključio da su znali za sva nezakonita djelovanja. To što su žalitelji bili članovi takvih koordinacijskih tijela i udruženja u Belgiji, Francuskoj ili Italiji nije im omogućilo da znaju za usklađeno povećavanje cijena sanitarne keramike na područjima tih država članica.

               19

               U četvrtom dijelu prvog žalbenog razloga žalitelji ističu prigovor da Opći sud nije pravilno primijenio pravne kriterije u pogledu utvrđenja jedinstvene povrede jer nije ispitao jesu li mogli razumno predvidjeti sva protutržišna djelovanja koja se odnose na sanitarnu keramiku.

               20

               U petom dijelu prvog žalbenog razloga žalitelji prigovaraju Općem sudu da je počinio pogrešku koja se tiče prava jer nije ispitao jesu li bili spremni prihvatiti rizik vezan uz planirano ili provedeno ponašanje drugih poduzetnika koji su prodavali sanitarnu keramiku u ostvarivanju zajedničkog cilja svih sudionika u zabranjenom sporazumu. Iz sudske prakse Suda proizlazi da se taj uvjet također primjenjuje u slučaju kad je poduzetnik saznao za planirano ili provedeno nezakonito ponašanje drugih poduzetnika u ostvarivanju tog cilja i da čini namjeru potrebnu za utvrđenje sudjelovanja tog poduzetnika u svim predmetnim protutržišnim ponašanjima.

               21

               Komisija tvrdi da prvi žalbeni razlog treba odbaciti kao nedopušten ili ga u svakom slučaju odbiti kao neosnovan.

         Ocjena Suda

               22

               Najprije valja podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, povreda članka 101. stavka 1. UFEU‑a može biti posljedica ne samo izdvojene radnje nego i niza radnji ili čak trajnog ponašanja, čak i ako jedan ili više elemenata tog niza radnji ili tog trajnog ponašanja može isto tako sam po sebi i izdvojeno predstavljati povredu navedene odredbe. Stoga, ako različite radnje čine „sveobuhvatni plan” jer njihov istovjetni cilj narušava tržišno natjecanje na unutarnjem tržištu, Komisija može pripisati odgovornost za te radnje na temelju sudjelovanja u čitavoj povredi u pitanju (presude od 6. prosinca 2012.Komisija/Verhuizingen Coppens, C‑441/11 P, EU:C:2012:778, t. 41. kao i od 24. lipnja 2015., Fresh Del Monte Produce/Komisija i Komisija/Fresh Del Monte Produce, C‑293/13 P i C‑294/13 P, EU:C:2015:416, t. 156.).

               23

               Poduzetnik koji je sudjelovao u jednoj takvoj jedinstvenoj i složenoj povredi vlastitim ponašanjem, koje je obuhvaćeno pojmom sporazuma ili usklađenog djelovanja s protutržišnim ciljem u smislu članka 101. stavka 1. UFEU‑a, i kojim se namjeravalo pridonijeti ostvarivanju povrede u cjelini, tako može također biti odgovoran za ponašanje drugih poduzetnika u okviru iste povrede za čitavo razdoblje svojeg sudjelovanja u navedenoj povredi. O tome je riječ kad je utvrđeno da je navedeni poduzetnik namjeravao vlastitim ponašanjem pridonijeti zajedničkim ciljevima svih sudionika i da je znao za protupravna ponašanja koja su planirali ili proveli ostali poduzetnici radi postizanja istih ciljeva, ili da ih je mogao razumno predvidjeti i da je za to bio spreman preuzeti rizik (presude od 6. prosinca 2012.Komisija/Verhuizingen Coppens, C‑441/11 P, EU:C:2012:778, t. 42. kao i od 24. lipnja 2015., Fresh Del Monte Produce/Komisija i Komisija/Fresh Del Monte Produce, C‑293/13 P i C‑294/13 P, EU:C:2015:416, t. 157.).

               24

               U ovom slučaju žalitelji u prvom dijelu prvog žalbenog razloga prigovaraju Općem sudu da je iskrivio dokaze jer je u točki 59. pobijane presude zaključio da se predmetna nezakonita djelovanja sastoje u tome da su tužitelji zauzeli zajedničku poziciju prema trgovcima na veliko u pogledu triju podskupina proizvoda.

               25

               U tom pogledu valja utvrditi da se Opći sud u svakom slučaju, kao što proizlazi iz teksta te točke, na to utvrđenje samo dodatno oslonio kako bi utvrdio postojanje i prirodu sveobuhvatnog plana čime bi mogao utvrditi jedinstvenu povredu, pri čemu ta ocjena zapravo prema Općem sudu proizlazi iz brojnih drugih dokaza koje je Komisija utvrdila u spornoj odluci.

               26

               Stoga, budući da argumentacija koju su žalitelji razvili u okviru prvog dijela prvog žalbenog razloga ne može dovesti u pitanje zaključak do kojeg je došao Opći sud u točkama 58. i 62. pobijane presude, prema kojem je Komisija pravilno zaključila da postoji jedinstvena povreda, taj dio valja odbiti kao bespredmetan (vidjeti u tom smislu rješenja od 28. listopada 2004., Komisija/CMA CGM i dr., C‑236/03 P, neobjavljeno, EU:C:2004:679, t. 30. do 32., i od 21. listopada 2014., Mundipharma/OHIM, C‑669/13 P, neobjavljena, EU:C:2014:2308, t. 36.).

               27

               U drugom, četvrtom i petom dijelu prvog žalbenog razloga, žalitelji prigovaraju Općem sudu da je u biti time što nije ispitao jesu li ispunjeni uvjeti navedeni u točki 22. ove presude, točnije kao prvo jesu li vlastitim ponašanjem nastojali pridonijeti zajedničkim ciljevima svih sudionika jedinstvene povrede, kao drugo, jesu li mogli razumno predvidjeti sva protutržišna ponašanja u pogledu sanitarne keramike i, kao treće, jesu li bili spremni prihvatiti rizik.

               28

               U tom pogledu valja podsjetiti da, kao što proizlazi iz ustaljene sudske prakse Suda, Opći sud načelno ne može biti obvezan odgovarati na tužbene razloge i argumente koji nisu istaknuti ili koji nisu dovoljno jasno i precizno istaknuti tijekom postupka, a osobito u tužbi kojom se pokreće postupak (vidjeti u tom smislu presude od 6. ožujka 2001., Connolly/Komisija, C‑274/99 P, EU:C:2001:127, t. 121.i od 20. ožujka 2014., Rousse Industry/Komisija, C‑271/13 P, neobjavljena, EU:C:2014:175, t. 17. do 19.).

               29

               U ovom slučaju iz analize tužbe kojom se pokreće postupak i replike podnesene tajništvu Općeg suda, točnije iz točaka te tužbe i replike koje su žalitelji naveli u potporu ovoj žalbi proizlazi da, iako su osporavali da su znali za sva tajna djelovanja koja se tiču tri podskupine proizvoda, tužitelji nisu pred Općim sudom istaknuli nikakav argument koji se temelji na tomu da svojim ponašanjem nisu pridonijeli zajedničkim ciljevima svih sudionika jer nisu mogli razumno predvidjeti sva protupravna ponašanja koja im se stavljaju na teret i da nisu bili spremni prihvatiti rizik povezan s tim ponašanjima.

               30

               U tim se okolnostima Općem sudu ne može prigovoriti da nije izričito ispitao ta pitanja u pobijanoj presudi. Što se tiče argumenta koji se temelji na tomu da Opći sud nije ispitao jesu li žalitelji mogli razumno predvidjeti sva ponašanja koja im se stavljaju na teret i jesu li bili spremni prihvatiti s time povezan rizik, valja osim toga zaključiti da, s obzirom na to da je Opći sud u točkama 61. i 82. pobijane presude smatrao da su žalitelji znali za ta ponašanja, nije bilo potrebno provjeriti jesu li mogli razumno predvidjeti spomenuta ponašanja i prihvatiti s time povezan rizik jer su dva uvjeta alternativna, kao što proizlazi iz točke 23. ove presude.

               31

               Budući da je cilj argumentacije koju tužitelji ističu pokazati da uvjeti izloženi u točki 23. ove presude nisu ispunjeni u ovom slučaju, to se ne može ispitati u ovoj fazi.

               32

               Naime, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da je u okviru žalbe nadležnost Suda načelno ograničena na ocjenu pravnog rješenja za tužbene razloge o kojima se raspravljalo u prvom stupnju (vidjeti u tom smislu presude od 30. travnja 2014., FLSmidth/Komisija, C‑238/12 P, EU:C:2014:284, t. 42., i od 22. svibnja 2014., ASPLA/Komisija, C‑35/12 P, EU:C:2014:348, t. 39.).

               33

               Iz toga slijedi da drugi, četvrti i peti dio prvog žalbenog razloga valja djelomično odbaciti kao nedopušten i djelomično odbiti kao neosnovan.

               34

               U okviru trećeg žalbenog razloga, žalitelji prigovaraju da je Opći sud iskrivio dokaze zato što je u točkama 61. i 82. pobijane presude pogrešno smatrao da su znali za sva nezakonita djelovanja među kojima su i ona koja se odnose na sanitarnu keramiku, a do kojih je došlo u Belgiji, Francuskoj i Italiji.

               35

               U tom pogledu treba podsjetiti da je, u skladu s člankom 256. UFEU‑a i člankom 58. prvim stavkom Statuta Suda Europske unije, žalba ograničena na pravna pitanja. Opći sud je stoga jedini nadležan za utvrđivanje i ocjenu relevantnih činjenica kao i ocjenu dokaza. Ocjenjivanje činjenica i dokaza stoga nije, osim u slučaju njihova iskrivljavanja, pitanje prava koje je kao takvo podložno nadzoru Suda u okviru postupka povodom žalbe (vidjeti u tom smislu rješenje od 24. rujna 2009., Alcon/OHIM, C‑481/08 P, neobjavljeno, EU:C:2009:579, t. 18.; presuda od 13. siječnja 2011., Media‑Saturn‑Holding/OHIM, C‑92/10 P, neobjavljena, EU:C:2011:15, t. 27., kao i rješenje od 3. ožujka 2016., AgriCapital/OHIM, C‑440/15 P, neobjavljeno, EU:C:2016:144, t. 32.).

               36

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, iskrivljavanje dokaza postoji kada je, bez izvođenja novih dokaza, ocjena postojećih dokaza očito pogrešna. Međutim, to iskrivljavanje treba očito proizlaziti iz dijelova spisa a da pritom nije potrebno izvršiti novu ocjenu činjenica i dokaza. Usto, kada žalitelj navodi da je Opći sud iskrivio dokaze, treba precizno navesti dokaze koji su prema njegovu mišljenju iskrivljeni i dokazati pogreške u analizi koja je prema njegovoj ocjeni dovela do toga da je Opći sud iskrivio dokaze (vidjeti, u tom smislu, presudu od 3. prosinca 2015., Italija/Komisija, C‑280/14P, EU:C:2015:792, t. 52. i navedenu sudsku praksu).

               37

               Što se tiče utvrđenja iz točaka 61. i 82. pobijane presude koja se odnose na to jesu li žalitelji znali za predmetna nezakonita djelovanja, valja utvrditi da oni u svojoj žalbi nisu odredili dokaz koji je Opći sud očito pogrešno ocijenio u smislu te sudske prakse.

               38

               Stoga žalitelji u sklopu svoje argumentacije koja se odnosi na navodno iskrivljavanje dokaza zapravo žele dovesti u pitanje činjeničnu ocjenu Općeg suda prema kojoj je Komisija mogla, osobito u pogledu usklađenog povećanja cijena u okviru koordinacijskih tijela čiji su žalitelji bili članovi, valjano smatrati da su znali za sva dotična nezakonita djelovanja, uključujući ona koja se odnose na sanitarnu keramiku. Međutim, takva ocjena izvan je nadzora Suda u okviru žalbe.

               39

               Stoga treći dio prvog žalbenog razloga treba odbiti kao nedopušten.

               40

               Iz svega prethodno navedenoga proizlazi da prvi žalbeni razlog valja u cijelosti odbiti.

         Drugi žalbeni razlog, koji se temelji na povredi obveze obrazlaganja

      Argumentacija stranaka

               41

               Svojim drugim žalbenim razlogom žalitelji kritiziraju točku 59. pobijane presude jer Opći sud nije ispitao određene relevantne argumente koji se odnose na navodno sudjelovanje žaliteljâ u jedinstvenoj povredi, zbog čega pobijana presuda sadržava nedostatak u obrazloženju.

               42

               Opći sud je propustio ispitati, kao prvo, je li cilj žaliteljâ bio sudjelovati vlastitim ponašanjem u zajedničkom zadanom cilju, kao drugo, jesu li mogli razumno predvidjeti zamišljena nezakonita ponašanja ili provedbu u okviru prodaje sanitarne keramike od strane drugih poduzetnika radi ostvarivanja zajedničkih zadanih ciljeva i, kao treće, jesu li žalitelji bili spremni prihvatiti rizik povezan s takvim ponašanjima.

               43

               Time je Opći sud povrijedio svoju obvezu obrazlaganja.

               44

               Komisija smatra da drugi žalbeni razlog treba odbaciti kao nedopušten ili ga u svakom slučaju odbiti kao neosnovan.

         Ocjena Suda

               45

               Valja utvrditi da, s obzirom na to da se drugi žalbeni razlog u biti oslanja na drugi, četvrti i peti dio prvog žalbenog razloga, valja ga odbiti iz razloga navedenih u točkama 28. do 33. ove presude.

               46

               S obzirom na to da nije prihvaćen nijedan od žaliteljevih žalbenih razloga, žalbu treba odbiti u cijelosti.

         Troškovi

               47

               Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima.

               48

               U skladu s člankom 138. stavkom 1. istog poslovnika, koji se na temelju članka 184. stavka 1. tog poslovnika primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Komisija postavila zahtjev da se žaliteljima naloži snošenje troškova i da oni nisu uspjeli u postupku, valja im naložiti snošenje troškova ovog žalbenog postupka.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1)

                           Žalba se odbija.

                           2)

                           Masco Corp., Hansgrohe AG, Hansgrohe Deutschland Vertriebs GmbH, Hansgrohe Handelsgesellschaft mbH, Hansgrohe SA/NV, Hansgrohe BV, Hansgrohe SARL, Hansgrohe Srl, Hüppe GmbH, Hüppe GesmbH, Hüppe Belgium SA/NV i Hüppe BV snosit će vlastite troškove.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 23. listopada 2015.#Calida Holding AG protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Međunarodna registracija u kojoj je naznačena Europska zajednica – Figurativni žig dadida – Raniji verbalni žig Zajednice CALIDA – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-597/13.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 19. svibnja 2015.#Diputación Foral de Bizkaia protiv Europske komisije.#Predmet T-397/12.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 22. prosinca 2010.#Ville de Lyon protiv Caisse des dépôts et consignations.#Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunal administratif de Paris - Francuska.#Zahtjev za prethodnu odluku - Direktiva 2003/4/EZ - Direktiva 2003/87/EZ.#Predmet C-524/09.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 06. lipnja 2013.#MA i drugi protiv Secretary of State for the Home Department.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division).#Predmet C-648/11.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 6. travnja 2017.#Aldi GmbH & Co. KG protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Prijava figurativnog žiga Europske unije ViSAGE – Apsolutni razlozi za odbijanje – Opisni karakter – Nepostojanje razlikovnog karaktera – Članak 7. stavak 1. točke (b) i (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-219/16.


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 15. listopada 2015.#Direktor na Agentsia "Mitnitsi" protiv Biovet AD.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Varhoven administrativen sad.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 92/83/EEZ – Usklađivanje struktura trošarina na alkohol i alkoholna pića – Članak 27. stavak 1. točka (d) – Oslobođenje od usklađenih trošarina – Etilni alkohol – Korištenje za čišćenje i dezinfekciju materijala i prostorija koji služe za proizvodnju lijekova.#Predmet C-306/14.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      15. listopada 2015. (
            *
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Direktiva 92/83/EEZ — Usklađivanje struktura trošarina na alkohol i alkoholna pića — Članak 27. stavak 1. točka (d) — Oslobođenje od usklađenih trošarina — Etilni alkohol — Korištenje za čišćenje i dezinfekciju materijala i prostorija koji služe za proizvodnju lijekova“
      U predmetu C‑306/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Varhoven administrativen sad (Visoki upravni sud, Bugarska), odlukom od 19. lipnja 2014., koju je Sud zaprimio 25. lipnja 2014., u postupku

         Direktor na Agencija „Mitnici“

      protiv

         Biovet AD,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta (izvjestiteljica), predsjednica prvoga vijeća, u svojstvu predsjednika drugog vijeća, J. L. da Cruz Vilaça, A. Arabadjiev, C. Lycourgos i J.-C. Bonichot, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 30. travnja 2015.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Direktora na Agencija „Mitnici“, V. Tanov kao i S. Jordanova, N. Jocova‑Toteva i S. Genova,

               —

               za Biovet AD, A. Ivanov,

               —

               za bugarsku vladu, E. Petranova, D. Drambozova i M. Georgieva, u svojstvu agenata,

               —

               za portugalsku vladu, L. Inez Fernandes i N. Vitorino kao i M. Rebelo, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, M. Wasmeier i D. Roussanov, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 4. lipnja 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 27. stavka 2. točke (d) Direktive Vijeća 92/83/EEZ od 19. listopada 1992. o usklađivanju struktura trošarina na alkohol i alkoholna pića (SL L 316, str. 21.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 2., str. 8.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Direktora na Agencija „Mitnici“ (direktor agencije „Carine“, u daljnjem tekstu: Direktor) i Bioveta AD (u daljnjem tekstu: Biovet) u vezi s uvođenjem usklađenih trošarina na etilni alkohol koji Biovet koristi za čišćenje i dezinfekciju.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodne izjave 19. i 20. Direktive 92/83 glase kako slijedi:
               „budući da je na razini Zajednice potrebno utvrditi oslobođenja koja se primjenjuju na robe koje se prevoze između država članica;
               budući da je, međutim, moguće dopustiti državama članicama mogućnost da primjenjuju oslobođenja u vezi s krajnjim korištenjem na svom državnom području;“

               4

               Na temelju članka 19. stavka 1. ove direktive, države članice primjenjuju trošarine na etilni alkohol.

               5

               Članak 27. stavak 1. navedene direktive propisuje:
               „Države članice oslobađaju proizvode koji su obuhvaćeni ovom Direktivom od plaćanja usklađenih trošarina pod uvjetima koje predvide s ciljem osiguranja pravilne i dosljedne primjene takvih oslobađanja, te sprečavanja utaja, izbjegavanja ili zlouporaba:

                        a)

                        kad se prodaju u obliku potpuno denaturiranog alkohola u skladu s uvjetima pojedine države članice, a o tim je uvjetima obaviješteno, te su prihvaćeni u skladu sa stavcima 3. i 4. ovog članka. [...];

                        b)

                        kad je alkohol potpuno denaturiran prema uvjetima neke države članice i kad se koristi za preradu bilo kojeg proizvoda koji ne služi za prehranu ljudi;

                  [...]

                        d)

                        kad se koristi za proizvodnju lijekova, kako je predviđeno Direktivom 65/65/EEZ [Vijeća od 26. siječnja 1965. o usklađivanju zakona i drugih propisa ili upravnih postupaka u odnosu na lijekove (SL 1965., 22, str. 369.)];

                  [...]“

               6

               Članak 27. stavak 2. točka (d) iste direktive predviđa:
               „Države članice mogu osloboditi proizvode koji su obuhvaćeni ovom Direktivom od plaćanja usklađenih trošarina pod uvjetima koje predvide s ciljem osiguranja pravilne i dosljedne primjene takvih oslobađanja, te sprečavanja utaja, izbjegavanja ili zlouporaba:
               [...]

                        d)

                        u proizvodnim procesima pod uvjetom da krajnji proizvod ne sadrži alkohol;“

         Bugarsko pravo

               7

               Sukladno članku 22. stavku 4. točki 4. Zakona o trošarinama i poreznim skladištima (Zakon za aktsizite i danăchnite skladove, DV br. 91 od 15. studenoga 2005.), u verziji koja se primjenjuje na spor u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: ZADS), plaćene trošarine na alkohol i alkoholna pića vraćaju se ako su alkohol i alkoholna pića korišteni u proizvodnom procesu u kojem gotov proizvod ne sadrži alkohol.

               8

               Članak 22. stavak 7. ZADS‑a, u svrhu primjene, između ostaloga, njegova članka 22. stavka 4. točke 4., precizira da se alkoholi i alkoholna pića koji se koriste kao sredstva za čišćenje ne smatraju uključenima ili korištenima u proizvodnom procesu.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               9

               Biovet proizvodi medicinske tvari i prodaje veterinarske lijekove, proizvode za poljoprivredu i lijekove za humanu uporabu.

               10

               Biovet u svojoj djelatnosti proizvodnje lijekova koristi etilni alkohol u obliku 70%-tne vodene otopine etanola za čišćenje i dezinfekciju tehničke opreme, proizvodnih pogona kao i prostorija i radnih površina.

               11

               Biovet je 14. rujna 2012. zatražio povrat plaćenih trošarina na 271 litru etilnog alkohola korištenoga koji je od 1. do 31. kolovoza iste godine u te svrhe.

               12

               Taj je povrat odbijen odlukom Načalnika na Mitnica „Plovdiv“ (direktor Carinskoga ureda u Plovdivu, Bugarska). Ta je odluka bila predmet žalbe u upravnom postupku i Direktor ju je potvrdio odlukom.

               13

               Biovet je podnio tužbu protiv te odluke pred Administrativen sadom Sofia‑grad (Upravni sud u Sofiji, Bugarska), koji je presudio da su čišćenje i dezinfekcija različite aktivnosti dijela proizvodnog procesa gotovoga proizvoda koji ne sadrži alkohol tako da plaćenu trošarinu na alkohol, korišten za dezinfekciju, treba vratiti na temelju članka 22. stavka 4. točke 4. ZADS‑a i da ta trošarina nije predmet članka 22. stavka 7. ZADS‑a.

               14

               Direktor je podnio žalbu na presudu Administrativen sada Sofia‑grad pred sudom koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku.

               15

               U tim je okolnostima Varhoven administrativen sad odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Što znači pojam ,proizvodni proces' iz članka 27. stavka 2. točke (d) Direktive Vijeća 92/83 i obuhvaća li čišćenje i/ili dezinfekciju kao postupke za postizanje određenih stupnjeva čistoće koji su dobrom proizvođačkom praksom propisani za lijekove?

                        2.

                        Dopušta li članak 27. stavak 2. točka (d) Direktive 92/83, nakon što su države članice zakonom oslobodile alkohol od plaćanja usklađenih trošarina pod pretpostavkom da se on koristi u proizvodnom procesu i da ga gotov proizvod ne sadrži, da one uvedu pravni propis prema kojem se alkohol koji je korišten za čišćenje u svrhe primjene tog oslobođenja ne smatra alkoholom koji je korišten u proizvodnom procesu?

                        3.

                        Je li s obzirom na načela pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja dopušteno da se s trenutačnim učinkom naloži fikcija kao što je ona ustanovljena u članku 22. stavku 7. ZADS‑a (tj. bez odgovarajućeg razdoblja za promjenu ponašanja sudionika na tržištu), a koja u slučaju oslobođenja od trošarine koju je država članica uvela u okviru diskrecijske ovlasti ograničava povrat trošarine na alkohol koji je korišten kao sredstvo za čišćenje?“

         O prethodnim pitanjima

         Prvo i drugo pitanje

               16

               Svojim prvim i drugim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 27. stavak 2. točku (d) Direktive 92/83 tumačiti na način da, kad država članica donese zakon kojim provodi oslobođenje predviđeno tom odredbom, etilni alkohol korišten za čišćenje i/ili dezinfekciju materijala i prostorija koje služe za proizvodnju lijekova može biti obuhvaćen tim oslobođenjem i može li u tom slučaju država članica, u okviru provedbe navedenog oslobođenja, iz njegova područja primjene isključiti etilni alkohol korišten u takve svrhe čišćenja ili dezinfekcije.

               17

               Najprije treba podsjetiti da je, u okviru postupka suradnje iz članka 267. UFEU‑a između nacionalnih sudova i Suda, zadaća Suda dati nacionalnom sudu koristan odgovor na temelju kojega će moći riješiti predmet u kojem vodi postupak. U tom smislu Sud mora, ako je potrebno, preformulirati postavljena pitanja (vidjeti presudu Brasserie Bouquet, C‑285/14, EU:C:2015:353, t. 15.). Okolnost da je nacionalni sud formalno sastavio prethodno pitanje pozivajući se na određene odredbe prava Unije ne sprečava Sud da tom sudu da sve elemente tumačenja koji bi mogli biti korisni za donošenje odluke u postupku koji se vodi pred njim, bez obzira na to je li se na njih pozvao u svojim pitanjima. U tom smislu na Sudu je da iz svih podataka koje je dostavio nacionalni sud, a posebno iz obrazloženja zahtjeva za prethodnu odluku, izvuče one dijelove prava Unije koje je potrebno tumačiti imajući u vidu predmet spora (vidjeti presudu Essent Energie Productie, C‑91/13, EU:C:2014:2206, t. 36.).

               18

               Budući da iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je Biovet zatražio povrat plaćenih trošarina na etilni alkohol korišten za čišćenje ili dezinfekciju opreme i prostorija u svojoj djelatnosti proizvodnje lijekova, valja ispitati ulazi li situacija kao što je ona u predmetu u glavnom postupku u područje primjene članka 27. stavka 1. točke (d) Direktive 92/83. Naime, ako je tako, taj bi alkohol obvezno bio oslobođen od trošarina na temelju te odredbe, tako da više ne bi bilo potrebno provjeravati primjenjuje li se članak 27. stavak 2. točka (d) te direktive na takvu situaciju.

               19

               Slijedom toga, prvo i drugo pitanje valja preoblikovati tako da se u biti pita treba li članak 27. stavak 1. točku (d) Direktive 92/83 tumačiti na način da se obvezno oslobođenje propisano tom odredbom primjenjuje na etilni alkohol koji poduzetnik koristi za čišćenje ili dezinfekciju materijala i prostorija koji služe za proizvodnju lijekova.

               20

               U tom pogledu, valja istaknuti da tekst navedene odredbe, koja propisuje da države članice oslobađaju alkoholne proizvode predviđene Direktivom 92/83 od plaćanja usklađenih trošarina kada se oni koriste za proizvodnju lijekova, ne podvrgava primjenu toga oslobođenja niti uvjetu da ti proizvodi izravno služe proizvodnji lijekova niti uvjetu da su oni dio sastava lijekova za čiju se proizvodnju koriste.

               21

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, cilj oslobođenja predviđenih Direktivom 92/83 jest, između ostaloga, neutralizirati utjecaj trošarina na alkohol kao poluproizvod koji ulazi u sastav drugih komercijalnih ili industrijskih proizvoda (vidjeti rješenje Asprod, C‑313/14, EU:C:2014:2426, t. 16. i navedenu sudsku praksu).

               22

               S obzirom na navedeno, taj cilj nije jedini cilj navedenih oslobođenja, s obzirom na to da neka od njih, kao što su ona propisana člankom 27. stavkom 1. točkama (a) i (b) te direktive o potpuno denaturiranom alkoholu u skladu s uvjetima pojedine države članice i o na taj način denaturiranom alkoholu koji se koristi za preradu bilo kojeg proizvoda koji ne služi za prehranu ljudi, oslobađaju alkohol od usklađenih trošarina, čak i kada se ne koristi kao poluproizvod koji ulazi u sastav drugih proizvoda.

               23

               To je također slučaj s oslobođenjem propisanim člankom 27. stavkom 1. točkom (d) Direktive 92/83 kojim se želi neutralizirati utjecaj usklađenih trošarina na alkohol koji se koristi u proizvodnji lijekova, bilo da taj alkohol ulazi u sastav tih lijekova bilo da je on potreban samo za njihovu proizvodnju a da pritom ne ulazi u njihov sastav.

               24

               U ovom slučaju, nije sporno da je Biovet u okviru svoje djelatnosti proizvodnje lijekova zatražio povrat trošarina koje je platio na etilni alkohol korišten za dezinfekciju svojega materijala i svojih prostorija.

               25

               Međutim, iz spisa koji je podnesen Sudu proizlazi da je dezinfekcija materijala, sredstava i prostorija korištenih u proizvodnji lijekova nužan korak u tom proizvodnom procesu i da je korištenje etilnog alkohola nezamjenjivo za takve postupke dezinficiranja. U tom pogledu, lijekovi su, u odnosu na druge proizvode, posebni po tome što njihovi proizvodni procesi podliježu izuzetno strogim sanitarnim pravilima. Naime, kao što ističe sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku, postupcima dezinficiranja u pitanju u glavnom postupku osobito se žele ukloniti patogeni mikroorganizmi koji, u skladu s pravilima o udjelu mikroba u lijekovima, nikako ne smiju biti prisutni u njima.

               26

               Iz toga proizlazi da, s obzirom na to da je ta dezinfekcija bitan element proizvodnog procesa lijekova, treba smatrati da se etilni alkohol korišten u tu svrhu koristi „za proizvodnju lijekova“ u smislu članka 27. stavka 1. točke (d) Direktive 92/83.

               27

               Slijedom toga, sukladno toj odredbi, taj alkohol treba biti oslobođen od usklađenih trošarina u skladu s uvjetima koje je utvrdila dotična država članica s ciljem osiguranja pravilne i dosljedne primjene oslobođenja predviđenog tom odredbom kao i sprečavanja utaja, izbjegavanja ili zlouporaba.

               28

               U tim uvjetima, na prvo i drugo pitanje valja odgovoriti da članak 27. stavak 1. točku (d) Direktive 92/83 treba tumačiti na način da se obvezno oslobođenje propisano tom odredbom primjenjuje na etilni alkohol koji poduzetnik koristi za čišćenje ili dezinfekciju materijala i prostorija koji služe za proizvodnju lijekova.

         Treće pitanje

               29

               Uzevši u obzir odgovor na prvo i drugo pitanje, nije potrebno odgovoriti na treće pitanje.

         Troškovi

               30

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                     Članak 27. stavak 1. točku (d) Direktive 92/83/EEZ od 19. listopada 1992. o usklađivanju struktura trošarina na alkohol i alkoholna pića treba tumačiti na način da se obvezno oslobođenje propisano tom odredbom primjenjuje na etilni alkohol koji poduzetnik koristi za čišćenje ili dezinfekciju materijala i prostorija koji služe za proizvodnju lijekova.

                     Potpisi

            (
            *
         )   Jezik postupka: bugarski


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 26. studenoga 2015.#MedEval - Qualitäts-, Leistungs- und Struktur-Evaluierung im Gesundheitswesen GmbH.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Verwaltungsgerichtshof.#Zahtjev za prethodnu odluku – Javna nabava – Direktiva 89/665/EEZ – Načela djelotvornosti i ekvivalentnosti – Postupci kontrole u području sklapanja ugovora o javnoj nabavi – Rok za podnošenje zahtjeva za pravnu zaštitu – Nacionalno zakonodavstvo koje zahtjev za naknadu štete uvjetuje prethodnim utvrđenjem nezakonitosti postupka – Prekluzivni rok koji počinje teći neovisno o tome je li podnositelj zahtjeva znao za nezakonitost.#Predmet C-166/14.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      26. studenoga 2015. (
            *
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Ugovori o javnoj nabavi — Direktiva 89/665/EEZ — Načela djelotvornosti i ekvivalentnosti — Postupci pravne zaštite koji se odnose na sklapanje ugovora o javnoj nabavi — Rok za podnošenje zahtjeva za pravnu zaštitu — Nacionalno zakonodavstvo koje zahtjev za naknadu štete uvjetuje prethodnim utvrđenjem nezakonitosti postupka — Prekluzivni rok koji počinje teći neovisno o činjenici je li podnositelj zahtjeva mogao znati za nezakonitost“
      U predmetu C‑166/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Verwaltungsgerichtshof (Upravni sud, Austrija), odlukom od 25. ožujka 2014., koju je Sud zaprimio 7. travnja 2014., u postupku

         MedEval – Qualitäts‑, Leistungs‑ und Struktur‑Evaluierung im Gesundheitswesen GmbH,

      uz sudjelovanje:

         Bundesminister für Wissenschaft, Forschung und Wirtschaft,

         Hauptverband der österreichischen Sozialversicherungsträger,

         Pharmazeutische Gehaltskasse für Österreich,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik četvrtog vijeća, u svojstvu predsjednika petog vijeća, D. Šváby, A. Rosas, E. Juhász (izvjestitelj) i C. Vajda, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: C. Strömholm, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 22. travnja 2015.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za MedEval – Qualitäts‑, Leistungs‑ und Struktur‑Evaluierung im Gesundheitswesen GmbH, M. Oder i A. Hiersche, Rechtsanwälte,

               —

               za Hauptverband der österreichischen Sozialversicherungsträger, G. Streit, Rechtsanwalt,

               —

               za austrijsku vladu, M. Fruhmann, u svojstvu agenta,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju A. De Stefana, avvocato dello Stato,

               —

               za Europsku komisiju, B.‑R. Killmann i A. Tokár, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 21. svibnja 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive Vijeća 89/665/EEZ od 21. prosinca 1989. o usklađivanju zakona i drugih propisa u odnosu na primjenu postupaka kontrole na sklapanje ugovora o javnoj nabavi robe i javnim radovima (SL L 395, str. 33.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 6., str. 3.), kako je izmijenjena Direktivom 2007/66/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. prosinca 2007. (SL L 335, str. 31.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 9., str. 198.; u daljnjem tekstu: Direktiva 89/665), kao i načela djelotvornosti i ekvivalentnosti.

               2

               Ovaj zahtjev podnesen je u okviru tužbe koju je podnio MedEval – Qualitäts‑, Leistungs‑ und Struktur‑Evaluierung im Gesundheitswesen GmbH (u daljnjem tekstu: MedEval) protiv odluke Bundesvergabeamta (Savezni ured za dodjelu ugovora o javnoj nabavi, u daljnjem tekstu: Ured) kojom je odbijen zahtjev društva MedEval da se utvrdi nezakonitost postupka sklapanja ugovora o javnoj nabavi koji je vodio Hauptverband der österreichischen Sozialversicherungsträger (Glavno udruženje austrijskih institucija za socijalno osiguranje, u daljnjem tekstu: Udruženje), u vezi s uspostavljanjem sustava elektroničkog upravljanja liječničkim receptima, pri čemu je taj ugovor dodijeljen Pharmazeutische Gehaltskasseu für Österreich (Fond primitaka od rada farmaceuta).

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodne izjave 2., 13., 14., 25. i 27. Direktive 2007/66 određuju:

                        „2.

                        Stoga se [Direktiva 89/665] […] primjenjuj[e] samo na ugovore koji potpadaju u područje primjene [Direktive Europskog parlamenta i Vijeća 2004/18/EZ od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima, ugovora o javnoj nabavi robe te ugovora o javnim uslugama (SL L 134, str. 114.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 1., str. 156.)] […] prema tumačenju Suda [Europske unije], bez obzira na to koji se postupak nadmetanja ili sredstva poziva na nadmetanje koriste, uključujući natječaje, sustave kvalifikacija i dinamičke sustave nabave. Prema pravnoj praksi Suda EZ‑a, potrebno je da države članice osiguraju i imaju na raspolaganju učinkovite i brze pravne lijekove protiv odluka koje donose javni naručitelji i naručitelji o tome spada li pojedini ugovor u osobno i predmetno područje primjene [Direktive 2004/18] […].

                        13.

                        Da bi se spriječilo izravno nezakonito sklapanje ugovora, što je Sud […] nazvao najozbiljnijim kršenjem prava [Unije] u području javne nabave, od strane javnih naručitelja ili naručitelja, potrebno je predvidjeti odredbe za učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće kazne. Zato se ugovor koji je sklopljen na temelju nezakonite izravne pogodbe u načelu treba smatrati nevažećim. Nevaženje ne bi trebalo biti automatsko, nego je potrebno da ga utvrdi neovisno tijelo nadležno za pravnu zaštitu ili da proizlazi iz odluke takvog tijela.

                        14.

                        Nevaženje je najdjelotvornije sredstvo za ponovno uspostavljanje nadmetanja i stvaranje novih poslovnih mogućnosti za one gospodarske subjekte kojima je nezakonito oduzeta mogućnost nadmetanja. […]

                  […]

                        25.

                        Dodatno, zbog potrebe da se dugoročno osigura pravna sigurnost vezano uz odluke javnih naručitelja i naručitelja, potrebno je utvrditi primjeren minimalan rok zastare za pravnu zaštitu, u kojem se može zatražiti ispitivanje valjanosti pojedinog ugovora.

                  […]

                        27.

                        Budući da se ovom Direktivom jačaju nacionalni postupci pravne zaštite država članica, posebno u slučajevima nezakonitog neposrednog sklapanja, potrebno je poticati gospodarske subjekte da se koriste tim novim mehanizmima. Zbog razloga pravne sigurnosti nevaženje ugovora ograničava se na određeno razdoblje. Treba poštovati rokove važenja.“

               4

               Članak 1. Direktive 89/665 određuje:
               „1.   Ova se Direktiva primjenjuje na ugovore navedene u [Direktivi 2004/18], osim ako su takvi ugovori izuzeti u skladu s člancima 10. do 18. te Direktive.
               […]
               Države članice poduzimaju mjere potrebne da osiguraju da, vezano uz ugovore koji spadaju u područje primjene Direktive [2004/18], odluke koje donose javni naručitelji mogu biti učinkovito preispitane i, posebno, što je hitnije moguće u skladu s uvjetima navedenim u člancima 2. do 2.f ove Direktive, zbog toga što se takvim odlukama krši pravo Zajednice u području javne nabave ili nacionalna pravila u kojima je preneseno to pravo.
               […]
               3.   Države članice osiguravaju da su, prema detaljnim pravilima koja mogu utvrditi države članice, postupci pravne zaštite dostupni barem svakoj osobi koja ima ili je imala interes za dobivanje određenog ugovora i koja je pretrpjela ili bi mogla pretrpjeti štetu zbog navodnog kršenja.“

               5

               Članak 2. te direktive, naslovljen „Zahtjevi za postupke pravne zaštite“, propisuje:
               „1.   Države članice osiguravaju da mjere poduzete u vezi s postupcima pravne zaštite navedenim u članku 1. uključuju ovlasti da:
               […]

                        (b)

                        se ukinu ili se osigura ukidanje nezakonito donesenih odluka, uključujući uklanjanje diskriminirajućih tehničkih, ekonomskih ili financijskih specifikacija u pozivu na dostavu ponuda, dokumentaciji za nadmetanje ili bilo kojem drugom dokumentu vezanom uz postupak sklapanja ugovora;

                        (c)

                        se osobama koje su pretrpjele štetu zbog kršenja dodijeli naknada štete.

                  […]
               6.   Države članice mogu predvidjeti da, kad je podnesen zahtjev za naknadu štete na temelju nezakonito donesene odluke, osporenu odluku mora najprije ukinuti tijelo koje ima potrebne ovlasti.
               7.   Osim u slučajevima predviđenim u člancima 2.d do 2.f, učinci provedbe ovlasti navedenih u stavku 1. ovog članka na ugovor sklopljen nakon njegova odabira utvrđuju se na temelju nacionalnog prava.
               Nadalje, osim u slučaju kad se odluka mora ukinuti prije dodjele naknade štete, država članica može predvidjeti da se nakon sklapanja ugovora u skladu s člankom 1. stavkom 5., stavkom 3. ovog članka ili člancima 2.a do 2.f ovlasti tijela nadležnog za postupke pravne zaštite ograničavaju na dodjelu naknade štete bilo kojoj osobi koja je pretrpjela štetu.
               […]“

               6

               Članak 2.c spomenute direktive, naslovljen „Rokovi za podnošenje zahtjeva za pravnu zaštitu“, glasi kako slijedi:
               „Kada država članica predvidi da se svi zahtjevi za preispitivanje odluke javnog naručitelja, donesene u okviru ili u odnosu na postupak sklapanja ugovora koji potpada u područje primjene Direktive [2004/18], moraju podnijeti prije isteka određenog roka, taj je rok najmanje 10 kalendarskih dana računajući od dana poslije dana kad je odluka javnog naručitelja poslana ponuditelju ili natjecatelju, ako se koristi faks ili elektronička sredstva, ili, ako se koriste druga sredstva komunikacije, taj je rok najmanje 15 kalendarskih dana računajući od dana poslije dana kad je odluka javnog naručitelja poslana ponuditelju ili natjecatelju, ili najmanje 10 kalendarskih dana računajući od dana poslije dana primitka odluke javnog naručitelja. Uz odluku javnog naručitelja svakom ponuditelju ili natjecatelju mora se priložiti sažetak odgovarajućih razloga. U slučaju kad se zahtjev za pravnu zaštitu podnosi vezano uz odluke navedene u članku 2. stavku 1. točki (b) ove Direktive koje ne podliježu posebnoj obvezi obavješćivanja, rok je najmanje 10 kalendarskih dana od dana objave pojedine odluke.“

               7

               Članak 2.d iste direktive, naslovljen „Nevaženje“, u stavku 1. određuje:
               „Države članice osiguravaju da tijelo nadležno za pravnu zaštitu, neovisno o javnom naručitelju, smatra ugovor nevažećim ili da se njegovo nevaženje zasniva na odluci takvog tijela nadležnog za pravnu zaštitu u svakom od sljedećih slučajeva:

                        (a)

                        ako je javni naručitelj sklopio ugovor bez prethodne objave poziva na nadmetanje u Službenom listu Europske unije, a da to nije dopušteno u skladu s Direktivom [2004/18];

                  […]“

               8

               U skladu s člankom 2.f Direktive 89/665, naslovljenim „Rokovi“:
               „1.   Države članice mogu predvidjeti da se u skladu s člankom 2.d stavkom 1. zahtjev za pravnu zaštitu mora podnijeti:
               […]

                        (b)

                        i u svakom slučaju prije isteka roka od najmanje šest mjeseci računajući od dana poslije dana sklapanja ugovora.

                  2.   U svim ostalim slučajevima, uključujući zahtjeve za pravnu zaštitu u skladu s člankom 2.e stavkom 1., rokovi za podnošenje zahtjeva za pravnu zaštitu utvrđuju se prema nacionalnom pravu, podložno odredbama članka 2.c.“

         Austrijsko pravo

               9

               Odredbe kojima se prenosi Direktiva 89/665 uglavnom su sadržane u odjeljku II. četvrtog dijela Saveznog zakona o javnoj nabavi iz 2006. (Bundesvergabegesetz 2006, u daljnjem tekstu: Savezni zakon o javnoj nabavi), koji je bio izmijenjen u nekoliko navrata.

               10

               U verziji koja je bila na snazi 1. ožujka 2011., kada je MedEval pokrenuo postupak pred Uredom, članak 312. stavak 3. točka 3. Saveznog zakona o javnoj nabavi propisivao je da je taj ured nadležan za utvrđivanje nezakonitosti postupka sklapanja ugovora o javnoj nabavi, osobito zbog toga što je taj postupak proveden bez prethodne objave poziva na nadmetanje ili bez prethodnog poziva na dostavu ponuda.

               11

               U skladu s člankom 331. tog zakona:
               „1.   Poduzetnik koji je imao interes za sklapanje ugovora koji je obuhvaćen područjem primjene ovog saveznog zakona može, ako mu je navodnom povredom prava nastala šteta ili mu prijeti opasnost od nastanka štete, zahtijevati utvrđenje da je:
               […]

                        2.

                        postupak sklapanja ugovora o nabavi proveden bez prethodne objave poziva na nadmetanje ili bez prethodnog poziva na dostavu ponuda nezakonit zbog povrede ovog saveznog zakona, propisa donesenih radi njegove provedbe ili prava Zajednice koje se izravno primjenjuje, […]

                  […]“

               12

               Članak 332. stavak 3. spomenutog zakona, naslovljen „Sadržaj i dopuštenost zahtjeva za utvrđenje“, glasio je kako slijedi:
               „Zahtjevi na temelju članka 331. stavka 1. točaka 2. do 4. moraju se podnijeti u roku od šest mjeseci računajući od dana poslije dana dodjele ugovora. […]“

               13

               Članak 334. stavak 2. tog zakona propisivao je da kad Ured utvrdi da je postupak dodjele ugovora o nabavi proveden nezakonito jer mu nije prethodio poziv na nadmetanje, u pravilu mora poništiti taj ugovor.

               14

               Članak 341. stavak 2. Saveznog zakona o javnoj nabavi, naslovljen „Nadležnost i postupak“, određivao je:
               „Tužba za naknadu štete dopuštena je samo ako je nadležno tijelo za nadzor postupaka sklapanja ugovora o nabavi prethodno utvrdilo da je:
               […]

                        2.

                        postupak sklapanja ugovora o nabavi proveden bez prethodne objave poziva na nadmetanje ili bez prethodnog poziva na dostavu ponuda nezakonit zbog povrede ovog saveznog zakona, propisa donesenih radi njegove provedbe ili prava Zajednice koje se izravno primjenjuje, […]

                  […]“

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               15

               Udruženje je 10. kolovoza 2010. sklopilo ugovor s Fondom primitaka od rada farmaceuta u vezi s „provedbom pilot‑projekta za projekt elektroničkog upravljanja liječničkim receptima u tri pilot‑regije, uključujući potrebne usluge za instalaciju i funkcioniranje“. Iz odluke kojom je upućeno prethodno pitanje proizlazi da dan sklapanja ugovora odgovara danu dodjele ugovora.

               16

               MedEval je 1. ožujka 2011. pokrenuo postupak pred Uredom radi utvrđenja da je postupak sklapanja ugovora o nabavi nezakonit zbog povrede Saveznog zakona o javnoj nabavi, zbog toga što prethodno nije objavljen poziv niti je izdan poziv na dostavu ponuda.

               17

               Ured je 13. svibnja 2011. na temelju članka 332. stavka 3. Saveznog zakona o javnoj nabavi zahtjev društva MedEval proglasio nedopuštenom. Naime, taj ured je smatrao da je šestomjesečni rok propisan u tom članku za podnošenje zahtjeva za utvrđenje nezakonitosti počeo teći računajući od dana poslije dana dodjele ugovora, neovisno o tome je li u tom trenutku MedEval znao za nezakonitost predmetnog postupka, što je po mišljenju tog ureda bilo dopušteno člankom 2.f stavkom 1. točkom (b) Direktive 89/665.

               18

               MedEval je podnio tužbu protiv te odluke Verwaltungsgerichtshofu (Upravni sud).

               19

               Sud koji je uputio zahtjev utvrdio je da članak 312. stavak 3. Saveznog zakona o javnoj nabavi Uredu daje ovlast da nakon dodjele ugovora izvrši određena utvrđenja, među ostalim i ono o nezakonitosti predmetne nabave zbog nepostojanja prethodnog poziva na nadmetanje ili prethodnog poziva na dostavu ponuda. U tom pogledu, taj sud ističe da se zahtjevi za utvrđenje nezakonitosti moraju podnijeti u roku od šest mjeseci od dana koji slijedi nakon dana dodjele ugovora sukladno članku 332. stavku 3. Saveznog zakona o javnoj nabavi.

               20

               On ističe da članak 341. stavak 2. Saveznog zakona o javnoj nabavi propisuje da je zahtjev za naknadu štete zbog nezakonitog sklapanja ugovora o javnoj nabavi dopušten samo ako je Ured prethodno utvrdio da je postupak sklapanja ugovora o nabavi, proveden bez prethodne objave poziva na nadmetanje, nezakonit, i to na temelju zahtjeva za utvrđenje nezakonitosti, koji je dopušten samo ako je podnesen u roku od šest mjeseci propisanom u članku 332. stavku 3. tog zakona.

               21

               Sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da je posebnost njegova nacionalnog prava u tome što u slučaju da Ured utvrdi nezakonitost postupka sklapanja ugovora o nabavi zbog toga što prethodno nije objavljen poziv na nadmetanje, taj ured načelno mora proglasiti ugovor ništetnim. Ta posebnost je stoga takva da dovodi u uzak odnos zahtjeve za naknadu štete i one čiji je cilj poništenje ugovora sklopljenog u okviru postupka sklapanja ugovora o nabavi.

               22

               Sud koji je uputio zahtjev dvoji o tome je li uvjetovanje dopuštenosti zahtjeva čiji je cilj naknada štete zbog povrede pravila u području javne nabave prekluzivnim rokom od šest mjeseci, koji počinje teći računajući od dana poslije dana dodjele ugovora, bez obzira na to je li podnositelj zahtjeva znao za tu okolnost, u skladu s Direktivom 89/665 kao i načelima ekvivalentnosti i djelotvornosti.

               23

               U prilog svojoj dvojbi sud koji je uputio zahtjev poziva se osobito na presudu Uniplex (UK) (C‑406/08, EU:C:2010:45), prema kojoj rok za podnošenje zahtjeva za naknadu štete može početi teći tek računajući od dana kada je podnositelj zahtjeva saznao ili trebao znati za navodnu nezakonitost.

               24

               Međutim, taj sud naposljetku ističe činjenicu da je ta presuda Suda donesena prije Direktive 2007/66, u vrijeme kada Direktiva 89/665 nije sadržavala precizne odredbe o rokovima za ostvarivanje zahtjeva u vezi s pobijanjem postupaka javne nabave.

               25

               U tim je okolnostima Verwaltungsgerichtshof odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:

         O prethodnom pitanju

               26

               Sud koji je uputio zahtjev u biti pita protivi li se pravo Unije, a osobito načela djelotvornosti i ekvivalentnosti, nacionalnom propisu koji podnošenje zahtjeva za naknadu štete zbog povrede pravila prava javne nabave uvjetuje prethodnim utvrđenjem da je postupak sklapanja ugovora o nabavi nezakonit zbog toga što prethodno nije objavljen poziv na nadmetanje, ako za podnošenje tog zahtjeva za utvrđenje nezakonitosti vrijedi prekluzivni rok od šest mjeseci koji počinje teći računajući od dana poslije dana dodjele predmetnog ugovora o javnoj nabavi, i to bez obzira na to je li podnositelj zahtjeva mogao znati da je ta odluka javnog naručitelja nezakonita.

               27

               Najprije treba podsjetiti da se sukladno članku 1. stavku 1. prvom i drugom podstavku Direktive 89/665 tumačenom u vezi s uvodnom izjavom 2. Direktive 2007/66, Direktiva 89/665 u okolnostima poput onih u glavnom predmetu primjenjuje samo na ugovore o nabavi koji su obuhvaćeni područjem primjene Direktive 2004/18, osim kada su ti ugovori izuzeti u skladu s člancima 10. do 18. potonje direktive. Utvrđenja koja slijede stoga su utemeljena na pretpostavci da se Direktiva 2004/18 primjenjuje na ugovor o nabavi o kojem je riječ u glavnom postupku i da je, slijedom toga, Direktiva 89/665 također primjenjiva u glavnom postupku, što je međutim na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

               28

               Valja podsjetiti da članak 1. stavci 1. i 3. Direktive 89/665 državama članicama nalaže da poduzmu potrebne mjere za osiguravanje djelotvornih i što je moguće bržih pravnih lijekova protiv odluka javnih naručitelja koje nisu spojive s pravom Unije i koje osiguravaju široku dostupnost pravnih lijekova svakoj osobi koja ima ili je imala interes da joj se dodijeli određeni ugovor i koja je pretrpjela ili bi mogla pretrpjeti štetu zbog navodnoga kršenja (presuda Orizzonte Salute, C‑61/14, EU:C:2015:655, t. 43.)

               29

               U tom pogledu Direktiva 89/665 u članku 2. stavku 1. navodi da su države članice obvezne u svojim nacionalnim pravima predvidjeti tri vrste pravne zaštite koje osobama oštećenima u okviru postupka sklapanja ugovora o javnoj nabavi omogućuju da od tijela nadležnog za postupke pravne zaštite zahtijevaju, kao prvo, „privremene mjere s ciljem ispravljanja navodnoga kršenja ili sprečavanja daljnje štete pojedinim zainteresiranima, uključujući mjere obustave ili osiguranja obustave postupka sklapanja ugovora o javnoj nabavi ili provedbe bilo koje odluke koju je donio javni naručitelj“, kao drugo, ukidanje nezakonito donesenih odluka i, kao treće, naknadu štete.

               30

               Što se tiče rokova za podnošenje zahtjeva za pravnu zaštitu, članak 2.f stavak 1. Direktive 89/665, koji je u tu direktivu umetnut Direktivom 2007/66, pojašnjava da države članice mogu predvidjeti rokove za zahtjeve za pravnu zaštitu u skladu s člankom 2.d, koji su usmjereni na proglašenje ugovora nevažećim i, osobito, minimalni prekluzivni rok od šest mjeseci, koji počinje teći računajući od dana poslije dana sklapanja ugovora.

               31

               U tom pogledu, uvodne izjave 25. i 27. Direktive 2007/66 navode da je vremensko ograničenje mogućnosti pozivanja na nevaženje ugovora o nabavi opravdano „potreb[om] da se dugoročno osigura pravna sigurnost vezano uz odluke javnih naručitelja i naručitelja“, što zahtijeva da „treba poštovati rokove važenja“.

               32

               Što se tiče svih drugih sudskih postupaka koji se odnose na javnu nabavu, uključujući postupke čiji je cilj ostvarivanje naknade štete, članak 2.f stavak 2. Direktive 89/665 određuje da, podložno odredbama članka 2.c te direktive, koje uostalom nisu relevantne za upućeno pitanje, „rokovi za podnošenje zahtjeva za pravnu zaštitu utvrđuju se prema nacionalnom pravu“. Slijedom navedenoga, na svakoj je državi članici da odredi te postupovne rokove.

               33

               Činjenica da je zakonodavac Europske unije odlučio, s jedne strane, rokove za zahtjeve za pravnu zaštitu čiji je predmet proglašenje ugovora nevažećim urediti izričito i, s druge strane, uputiti na pravo država članica u pogledu rokova koji se odnose na druge zahtjeve za pravnu zaštitu dokazuje da je on posebnu važnost pridao toj prvoj kategoriji zahtjeva, s obzirom na djelotvornost sustava pravne zaštite u području provedbe postupaka javne nabave.

               34

               Članak 2.f stavak 1. točka (b) Direktive 89/665 stoga se ne protivi odredbama nacionalnog prava, poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, koje propisuju da se zahtjev kojim se želi proglasiti nevažećim ugovor o javnoj nabavi sklopljen bez prethodne objave poziva na nadmetanje ili bez poziva na dostavu ponuda mora podnijeti u roku od šest mjeseci računajući od dana posije dana dodjele tog ugovora o nabavi, ako datum dodjele ugovora odgovara datumu sklapanja ugovora. Takve su odredbe također u skladu s ciljem iz članka 2.f stavka 1. točke (b) Direktive 89/665, izraženim osobito u uvodnoj izjavi 27. Direktive 2007/66, prema kojem treba poštovati ograničenje mogućnosti pozivanja na nevaženje ugovora.

               35

               Što se tiče zahtjeva za naknadu štete, treba istaknuti da Direktiva 89/665 u članku 2. stavku 6. predviđa da države članice mogu uvjetovati ostvarivanje takvog zahtjeva time da „tijelo koje ima potrebne ovlasti“ prethodno ukine osporenu odluku, ali ne sadrži pravilo o rokovima za podnošenje zahtjeva ili drugim pretpostavkama njihove dopuštenosti.

               36

               U predmetnom slučaju proizlazi da se članak 2. stavak 6. Direktive 89/665 ne protivi odredbi nacionalnog prava poput članka 341. stavka 2. Saveznog zakona o javnoj nabavi, prema kojem je utvrđenje povrede prava javne nabave pretpostavka za ostvarivanje zahtjeva za naknadu štete. Međutim, zajednička primjena članka 341. stavka 2. i članka 332. stavka 3. Saveznog zakona o javnoj nabavi ima za posljedicu da je zahtjev za naknadu štete nedopušten ako prethodno nije donesena odluka kojom se utvrđuje nezakonitost predmetnog ugovora o nabavi, na temelju postupka za koji vrijedi prekluzivni rok od šest mjeseci računajući od dana poslije dana dodjele predmetnog ugovora o javnoj nabavi, i to bez obzira na to je li podnositelj zahtjeva mogao znati da je ta odluka o odabiru javnog naručitelja nezakonita.

               37

               S obzirom na utvrđenja iz točaka 32. i 35. ove presude, na državama članicama jest da donesu postupovna pravila o zahtjevima za naknadu štete. Međutim, ta postupovna pravila ne smiju biti nepovoljnija od onih koja se odnose na slična pravna sredstva predviđena za zaštitu prava iz nacionalnog pravnog poretka (načelo ekvivalentnosti) i ne smiju biti takva da u praksi onemogućavaju ili pretjerano otežavaju ostvarivanje pravâ koja se dodjeljuju pravnim poretkom Unije (načelo djelotvornosti) (vidjeti u tom smislu presude eVigilo, C‑538/13, EU:C:2015:166, t. 39. kao i Orizzonte Salute, C‑61/14, EU:C:2015:655, t. 46.).

               38

               Stoga treba ispitati protive li se načela djelotvornosti i ekvivalentnosti nacionalnom propisu poput onog navedenog u točki 36. ove presude.

               39

               Što se tiče načela djelotvornosti, treba istaknuti da se stupanj potrebne pravne sigurnosti koji se odnosi na pretpostavke dopuštenosti zahtjeva razlikuje prema tome je li riječ o zahtjevu za naknadu štete ili zahtjevu za proglašenje ugovora nevažećim.

               40

               Naime proglašenjem ugovora sklopljenog na temelju provedbe postupka javne nabave nevažećim on prestaje postojati i moguće je da se prestaje izvršavati, što je znatan zahvat upravnog ili sudskog tijela u ugovorne odnose između pojedinaca i državnih institucija. Takva odluka stoga može prouzročiti ozbiljne smetnje i ekonomske gubitke ne samo za uspješnog ponuditelja u okviru predmetnog postupka javne nabave nego i za javnog naručitelja i, posljedično, za javnost, koja je krajnji korisnik radova ili usluga koje su predmet javne nabave o kojoj je riječ. Kao što proizlazi iz uvodnih izjava 25. i 27. Direktive 2007/66, zakonodavac Unije pridao je veću važnost zahtjevu pravne sigurnosti u vezi sa zahtjevima za proglašenje ugovora nevažećim nego zahtjevima za naknadu štete.

               41

               Uvjetovanje dopuštenosti zahtjevâ za naknadu štete prethodnim utvrđenjem nezakonitosti postupka sklapanja ugovora o nabavi zbog toga što prethodno nije objavljen poziv na nadmetanje, ako za podnošenje tog zahtjeva za utvrđenje nezakonitosti vrijedi prekluzivni rok od šest mjeseci, pri čemu se ne uzima u obzir činjenica je li oštećena osoba znala za postojanje povrede pravnog pravila, može u praksi onemogućiti ili pretjerano otežati ostvarivanje prava na podnošenje zahtjeva za naknadu štete.

               42

               Naime, u slučaju da prethodno nije objavljen poziv na nadmetanje, zbog takvog roka od šest mjeseci postoji opasnost da oštećena osoba neće moći prikupiti potrebne podatke za eventualni zahtjev za naknadu štete, čime se sprečava njegovo podnošenje.

               43

               Dodjela naknade štete osobama koje su pretrpjele štetu zbog povrede pravila o provedbi postupaka javne nabave jedno je od sredstava koja se jamče pravom Unije. Slijedom navedenoga, u okolnostima poput onih u glavnom postupku, oštećena osoba bila bi lišena ne samo mogućnosti ukidanja odluke javnog naručitelja nego i svih sredstava predviđenih člankom 2. stavkom 1. Direktive 89/665.

               44

               Shodno tomu, načelo djelotvornosti protivi se sustavu poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku.

               45

               U tim uvjetima, nije potrebno ispitati protivi li se načelo ekvivalentnosti nacionalnom propisu poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku.

               46

               S obzirom na prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje treba odgovoriti da se pravo Unije, a osobito načelo djelotvornosti, protivi nacionalnom propisu koji podnošenje zahtjeva za naknadu štete zbog povrede pravila prava javne nabave uvjetuje prethodnim utvrđenjem da je postupak sklapanja ugovora o nabavi nezakonit zbog toga što prethodno nije objavljen poziv na nadmetanje, ako za podnošenje tog zahtjeva za utvrđenje nezakonitosti vrijedi prekluzivni rok od šest mjeseci koji počinje teći računajući od dana poslije dana dodjele predmetnog ugovora o javnoj nabavi, i to bez obzira na to je li podnositelj zahtjeva mogao znati da je ta odluka javnog naručitelja nezakonita.

         Troškovi

               47

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                     Pravo Europske unije, a osobito načelo djelotvornosti, protivi se nacionalnom propisu koji podnošenje zahtjeva za naknadu štete zbog povrede pravila prava javne nabave uvjetuje prethodnim utvrđenjem da je postupak sklapanja ugovora o nabavi nezakonit zbog toga što prethodno nije objavljen poziv na nadmetanje, ako za podnošenje tog zahtjeva za utvrđenje nezakonitosti vrijedi prekluzivni rok od šest mjeseci koji počinje teći računajući od dana poslije dana dodjele predmetnog ugovora o javnoj nabavi, i to bez obzira na to je li podnositelj zahtjeva mogao znati da je ta odluka javnog naručitelja nezakonita.

                     Potpisi

            (
            *
         )   Jezik postupka: njemački


Presuda Službeničkog suda (drugo vijeće) od 26. svibnja 2011.#Andreas Kalmár protiv Europski policijski ured (Europol).#Predmet F-83/09.


Presuda Službeničkog suda (treće vijeće) od 5. veljače 2014. # David Drakeford protiv Europske agencije za lijekove (EMA). # Predmet F-29/13.


Presuda Službeničkog suda (drugo vijeće) od 2011. studeni 10.#Mohamed Merhzaoui protiv Vijeće Europske unije.#Predmet F-18/09.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 16. prosinca 1999. # Union Deutsche Lebensmittelwerke GmbH protiv Schutzverband gegen Unwesen in der Wirtschaft eV. # Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesgerichtshof - Njemačka. # Direktiva 89/398/EEZ. # Predmet C-101/98.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 12. listopada 2004.#Wolff & Müller GmbH & Co. KG protiv José Filipe Pereira Félix.#Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesarbeitsgericht - Njemačka.#Članak 49. UEZ-a.#Predmet C-60/03.


Presuda Suda (peto vijeće) od 24. lipnja 1986. # Rudolf Anterist protiv Crédit lyonnais. # Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesgerichtshof - Njemačka. # Predmet 22/85.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 3. ožujka 2010. # Lufthansa AirPlus Servicekarten GmbH protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Postupak povodom prigovora. # Predmet T-321/07.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) 03. svibnja 2006.#Eurohypo AG protiv Ured Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Predmet T-439/04.


Presuda Suda od 6. studenog 1984. # Th. Kohl KG protiv Ringelhan & Rennett SA i Ringelhan Einrichtungs GmbH. # Zahtjev za prethodnu odluku: Landgericht München I - Njemačka. # Predmet 177/83.


Presuda Službeničkog suda (drugo vijeće) od 6. studenog 2014. # DH protiv Europskog parlamenta. # Predmet F-4/14.