title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 3. listopada 2013.#Europska komisija protiv Republike Italije.#Povreda obveze države članice – Promet – Direktiva 2001/14/EZ – Članak 4. stavak 1. i članak 30. stavak 3. – Dodjela željezničkog infrastrukturnog kapaciteta – Ubiranje pristojbi – Infrastrukturne naknade – Neovisnost upravitelja infrastrukture.#Predmet C-369/11.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      3. listopada 2013. (
            *1
         )
      „Povreda obveze države članice — Promet — Direktiva 2001/14/EZ — Članak 4. stavak 1. i članak 30. stavak 3. — Dodjela željezničkog infrastrukturnog kapaciteta — Ubiranje pristojbi — Infrastrukturne naknade — Neovisnost upravitelja infrastrukture“
      U predmetu C‑369/11,
      povodom tužbe zbog povrede obveze države članice podnesene 12. srpnja 2011. na temelju članka 258. UFEU‑a,

         Europska komisija, koju zastupaju E. Montaguti i H. Støvlbæk, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
      tužitelj,
      protiv

         Talijanske Republike, koju zastupaju G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju S. Fiorentino, avvocato dello Stato, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
      tuženika,
      koju podupire:

         Češka Republika, koju zastupa M. Smolek, u svojstvu agenta,
      intervenijent,
      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: A. Tizzano, predsjednik vijeća, M. Berger, A. Borg Barthet (izvjestitelj), E. Levits i J.-J. Kasel, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Jääskinen,
      tajnik: A. Impellizzeri, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 11. travnja 2013.,
      odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Europska komisija svojom tužbom od Suda zahtijeva da utvrdi da je Talijanska Republika, time što nije poduzela zakonodavne, regulatorne i administrativne mjere potrebne radi usklađivanja s člankom 6. stavkom 3. i s Prilogom II. Direktivi Vijeća br. 91/440/EEZ od 29. srpnja 1991. o razvoju željeznica Zajednice (SL L 237, str. 25. i ispravak SL L 271, str. 70. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 4., str. 3.), kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 2006/103/EZ od 20. studenoga 2006. (SL L 363, str. 344.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 61., str. 152., u daljnjem tekstu: Direktiva 91/440), kao i s člankom 4. stavcima 1. i 2., člankom 14. stavkom 2. i člankom 30. stavcima 1. i 3. Direktive 2001/14/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 26. veljače 2001. o dodjeli željezničkog infrastrukturnog kapaciteta i ubiranju pristojbi za korištenje željezničke infrastrukture i dodjeli rješenja o sigurnosti (SL L 75, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 5., str. 27.) kako je izmijenjena Direktivom 2007/58/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. listopada 2007. (SL L 315, str. 44.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 4., str. 86.; u daljnjem tekstu: Direktiva 2001/14) povrijedila obveze koje ima na temelju tih odredaba.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               2

               U skladu s člankom 4. Direktive 91/440, koji se nalazi u njezinu odjeljku II. naslova „Neovisnost upravljanja željezničkih prijevoznika”:
               „1.   Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi osigurale da, što se tiče upravljanja, rukovodstva i unutarnjeg nadzora nad upravnim, gospodarskim i računovodstvenim pitanjima, željeznički prijevoznici imaju neovisan status u skladu s kojim će posebno njihova imovina, proračun i poslovne knjige biti odvojeni od državnih.
               2.   Poštujući okvir i određena pravila ubiranja pristojbi i raspodjele koja su utvrdile države članice, upravitelj infrastrukture odgovara za svoje vlastito upravljanje, rukovodstvo i unutarnji nadzor.”

               3

               Uvodne izjave 11. i 16. Direktive 2001/14 glase kako slijedi:

                        „(11)

                        Programi ubiranja pristojbi i dodjele kapaciteta trebaju omogućiti jednaki i nediskriminirajući pristup svim prijevoznicima te što je više moguće pokušati udovoljiti potrebama svih korisnika i vrsta prometa na pravedan i nediskriminirajući način.

                  [...]

                        (16)

                        Programi ubiranja pristojbi i dodjele kapaciteta trebaju omogućiti pošteno tržišno natjecanje u pružanju usluga željezničkog prijevoza.”

               4

               Člankom 4. navedene direktive, naslovljenim „Uvođenje, utvrđivanje i ubiranje pristojbi”, njegovim stavcima 1. i 2. određuje se:
               „1.   Države članice dužne su donijeti okvirna pravila za ubiranje pristojbi te pritom poštovati neovisnost uprave predviđenu u članku 4. Direktive 91/440/EEZ.
               Prema spomenutom uvjetu o neovisnosti uprave, države članice donose i posebna pravila ubiranja pristojbi ili te ovlasti povjeravaju upravitelju infrastrukture. Upravitelj infrastrukture utvrđuje pristojbe za korištenje infrastrukture i ubire te pristojbe.
               2.   Kada upravitelj infrastrukture, u svojem pravnom obliku, organizaciji ili funkcijama donošenja odluka, nije neovisan o željezničkim prijevoznicima, sve funkcije opisane u ovom poglavlju, osim ubiranja pristojbi, obavlja tijelo za ubiranje pristojbi koje je, u svojem pravnom obliku, organizaciji i donošenju odluka, neovisno o željezničkim prijevoznicima.”

               5

               Članak 30. Direktive 2001/14, naslovljen „Regulatorno tijelo”, glasi kako slijedi:
               „1.   Ne dovodeći u pitanje članak 21. stavak 6. države članice ustanovljuju regulatorno tijelo. To tijelo, koje može biti ministarstvo nadležno za promet ili svako drugo tijelo, neovisno je o upraviteljima infrastrukture, tijelima za ubiranje pristojbi, tijelu za dodjelu kapaciteta ili podnositeljima zahtjeva po pitanju organizacije, odluka o financiranju, pravne strukture i donošenja odluka. Osim toga, to tijelo ne ovisi o nadležnim tijelima prilikom dodjele ugovora o javnim uslugama. Tijelo djeluje u skladu s načelima izloženim u ovom članku po kojima se regulatorne funkcije i funkcije žalbe mogu dodijeliti odvojenim tijelima.
               [...]
               3.   Regulatorno tijelo vodi brigu o tome da pristojbe koje je odredio upravitelj infrastrukture budu u skladu s poglavljem II. te da su nediskriminirajuće. Pregovori između podnositelja zahtjeva i upravitelja infrastrukture koji se odnose na razinu infrastrukturnih naknada dozvoljeni su samo ako se odvijaju pod nadzorom regulatornog tijela. Regulatorno tijelo intervenira ako postoji vjerojatnost da su pregovori u suprotnosti sa zahtjevima ove Direktive.”

         Talijansko pravo

               6

               Direktiva 91/440, Direktiva 2001/13/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 26. veljače 2001. o izmjeni Direktive Vijeća 95/18/EZ o izdavanju dozvola željezničkim prijevoznicima (SL L 75, str. 26.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 6., str. 43.) (u daljnjem tekstu, zajedno nazvane: prvi zakonodavni paket u pogledu željezničkog prijevoza) prenesene su u nacionalno talijansko pravo zakonodavnom uredbom br. 188 od 8. srpnja 2003. o primjeni direktiva 2001/12/EZ, 2001/13/EZ i 2001/14/EZ u području željezničkog prijevoza (redovni dodatak GURI‑ju br. 170 od 24. srpnja 2003., u daljnjem tekstu: zakonodavna uredba br. 188/2003).

               7

               Temeljne funkcije u Italiji iz Priloga II. Direktivi 91/440, raspodijeljene su između Rete Ferroviaria Italiana SpA (u daljnjem tekstu: RFI) kao „upravitelja infrastrukture” na osnovi koncesije Ministarstva infrastrukture i prometa (u daljnjem tekstu: ministarstvo) i tog samog ministarstva. RFI; iako odvojene pravne osobnosti, bio je dio grupe Ferrovie dello Stato Italiane (u daljnjem tekstu: grupa FS) koja također obuhvaća glavnog prijevoznika u željezničkom prometu koji djeluje na talijanskom tržištu odnosno Trenitalia SpA (u daljnjem tekstu: Trenitalia).

               8

               U skladu s člankom 11. stavkom 1. zakonodavne uredbe br. 188/2003:
               „Upravitelj željezničke infrastrukture je osoba koja je pravno, organizacijski i u pogledu donošenja odluka samostalna i neovisna o poduzetnicima koji djeluju u prometnom sektoru.”

               9

               Kad se radi o izvršavanju temeljnih funkcija, RFI je odgovoran za izračun pristojbi za mrežni pristup svakog prijevoznika i njihovo ubiranje na osnovi tarifa koje je odredio ministar za infrastrukturu i promet (u daljnjem tekstu: ministar), kao što to proizlazi iz članka 17. zakonodavne uredbe br. 188/2003, koji u stavcima 1. i 2. određuje:
               „1.   Radi pristupa i pravične i nediskriminirajuće upotrebe željezničke infrastrukture od strane međunarodnih udruga prijevoznika u željezničkom prometu i prijevoznika u željezničkom prometu, pristojba koja se plaća za pristup nacionalnoj željezničkoj infrastrukturi utvrđuje se uredbom [ministra] na temelju obrazloženog izvješća upravitelja željezničkom infrastrukturom i mišljenja odbora ministara za gospodarski program te u skladu sa stalnom konferencijom za odnose između države, regija i autonomnih pokrajina Trento i Bolzano za službe iz njihove nadležnosti. Uredba je objavljena u Gazzetta ufficiale della Repubblica italiana i Službenom listu Europske unije.
               2.   Upravitelj željezničke infrastrukture na osnovi stavka 1. izračunava pristojbu koju plaćaju međunarodne udruge prijevoznika u željezničkom prometu i prijevoznici u željezničkom prometu za upotrebu infrastrukture kao i što ubire tu pristojbu.”

               10

               Članak 17. stavak 11. navedene zakonodavne uredbe određuje ulogu ministra na sljedeći način: |
               „Okvir koji se primjenjuje za pristup infrastrukturi kao i načela i postupak dodjele kapaciteta iz članka 27. i izračuna pristojbe za upotrebu željezničke infrastrukture i odgovarajućih iznosa u svrhu pružanja usluga iz članka 20. određuju se uredbom [ministra], koja se objavljuje u Gazzetta ufficiale della Repubblica italiana. Istom uredbom se određuju pravila, koja se primjenjuju na službe iz članka 20.”

               11

               Člankom 37. te iste zakonodavne uredbe treba se prenijeti članak 30. Direktive 2001/14 i definirati funkcije „regulatornoga tijela”. Taj članak bio je izmijenjen Uredbom sa zakonskom snagom br. 98 od 6. srpnja 2011. (u daljnjem tekstu: Uredba sa zakonskom snagom br. 98/2011) kako bi se uveo novi postupak imenovanja direktora u Ufficio per la Regolazione dei Servizi Ferroviari (u daljnjem tekstu: URSF), koji je regulatorno tijelo.

               12

               Članak 21. stavak 4. Uredbe sa zakonskom snagom br. 98/2011 je naime preformulirao članak 37. stavak 1.a zakonodavne uredbe br. 188/2003 ovako:
               |„Za potrebe stavka 1., služba [ministarstva] koja obnaša funkcije regulatornoga tijela samostalna je odlučivati o organizacijskim i računovodstvenim pitanjima u granicama gospodarskih i financijskih sredstava koja su joj dodijeljena. Ta služba svake godine podnosi Parlamentu izvješće o svojim aktivnostima.”

               13

               Osim toga, Uredba sa zakonskom snagom br. 98/2011 je u navedeni članak 37. također uvela i stavak 1. b, kojim je propisano:|
               „Odgovorna osoba službe iz stavka 1.a izabire se između osoba čija se neovisnost i moralne kvalitete ne dovode u sumnju i koji su poznati po profesionalnosti i kompetencijama u željezničkom sektoru; imenuje se uredbom predsjednika Vijeća ministara na prijedlog [ministra] na temelju članka 19. stavka 4., stavka 5. a i stavka 6. zakonodavne uredbe br. 165 od 30. ožujka 2001., kako je bila izmijenjena. Taj prijedlog prethodno se daje na mišljenje nadležnim parlamentarnim odborima koji svoje mišljenje daju u roku 20 dana od podnošenja zahtjeva. Ti odbori mogu provesti saslušanje dotične osobe. Odgovorna osoba službe iz stavka 1. a imenuje se na razdoblje od tri godine, pri čemu ponovno može biti izabrana samo jednom. Funkcija odgovorne osobe službe iz stavka 1. a nije spojiva s izbornim političkim mandatima; jednako tako osoba ne može biti imenovana na tu funkciju ako su njezini interesi takvi da bi mogli biti protivni funkcijama te službe. Odgovorna osoba službe iz stavka 1. a ne smije izravno ili neizravno obavljati nikakve profesionalne ili savjetodavne aktivnosti, inače može biti razriješena; ne smije biti član uprave ili zaposlenik javnih ili privatnih tijela niti imati izravne ili neizravne interese u poduzetnicima koji djeluju u tom sektoru. Aktualni ravnatelj službe ostaje na toj funkciji do isteka mandata.”

         Predsudski postupak i postupak pred Sudom

               14

               Komisija je 10. svibnja i 21. studenoga 2007. talijanskim tijelima uputila upitnike koji su bili namijenjeni prikupljanju informacija koje se odnose na nacionalni pravni okvir željezničkog sektora. Talijanska Republika odgovorila je 13. kolovoza 2007. i 18. siječnja 2008.

               15

               Na osnovi tako prikupljenih informacija Komisija je protiv Talijanske Republike pokrenula postupak za utvrđivanje povrede zbog neusklađenosti između zakonodavstva te države članice na području željezničkog prometa i direktiva koje čine prvi zakonodavni paket u pogledu željezničkog prometa. Komisija je 26. lipnja 2008. toj državi članici poslala pismo opomene u kojemu su bili navedeni dijelovi talijanskog zakonodavstva koje je ocijenila neusklađenima s tim prvim željezničkim paketom i kojim ju je pozvala da u roku od dva mjeseca podnese svoja očitovanja.

               16

               Talijanska Republika na navedeno pismo opomene odgovorila je dopisom od 13. kolovoza 2008. kojim se obvezala da će razmotriti situaciju na tržištu i pravni okvir u Italiji kako bi ocijenila poteškoće u pogledu neovisnosti upravitelja infrastrukturom pri odlučivanju i predložila prilagodbe.

               17

               Službe Komisije su od Talijanske Republike ponovno zahtijevale pojašnjenja pa je ona na taj zahtjev odgovorila dopisom od 22. prosinca 2008. kao i od 21. siječnja i 23. ožujka 2009.

               18

               Talijanska tijela su 1. listopada 2009. Komisiju obavijestila o tekstu Uredbe sa zakonskom snagom br. 135 od 25. rujna 2009. kojom su utvrđene hitne odredbe za provedbu obveza Zajednice i izvršenje presuda Suda Europske zajednice (GURI br. 223 od 25. rujna 2009., str. 2.), pri čemu su istaknula članak 2. te uredbe kao i tekst izmjene članka 15. statuta RFI‑ja koji predviđa nespojivost uloge člana uprave tog poduzetnika s ulogom člana uprave društva majke, odnosno grupe FS, ili drugih poduzetnika koji su pod nadzorom te grupe i djeluju u sektoru željezničkog prijevoza.

               19

               Komisija je Talijanskoj Republici dopisom od 8. listopada 2009. uputila obrazloženo mišljenje u kojemu je navela da zakonodavstvo te države članice koje se odnosi na navedeni sektor nije u skladu s direktivama 91/440 i 2001/14, pri čemu je toj državi članici za donošenje mjera potrebnih za usklađivanje s tim mišljenjem odredila rok od dva mjeseca.

               20

               Talijanska Republika na navedeno obrazloženo mišljenje odgovorila je dopisom od 23. prosinca 2009. i 26. travnja 2010. Osim toga 2. prosinca 2009. ta je država članica Komisiju obavijestila o tekstu zakona br. 166 od 20. studenoga 2009. o izmjenama Uredbe sa zakonskom snagom br. 135 od 25. rujna 2009. i njezinu pretvaranju u zakon.

               21

               Nakon što je utvrdila materijalnu pogrešku u talijanskoj verziji obrazloženog mišljenja i želeći pojasniti svoje stajalište o poštovanju dokaza na koje ju je upozorila Talijanska Republika, Komisija je 24. studenog 2010. usvojila dodatno obrazloženo mišljenje u kojemu je tu državu članicu istoga dana pozvala da se s tim mišljenjem uskladi u roku od jednog mjeseca od obavijesti o njemu.

               22

               Talijanska Republika na dodatno obrazloženo mišljenje odgovorila je dopisom od 10. siječnja 2011.

               23

               Budući da Komisija nije bila zadovoljna odgovorom talijanskih tijela, odlučila je podnijeti ovu tužbu.

               24

               Rješenjem predsjednika Suda od 21. studenoga 2011. Češkoj Republici odobrena je intervencija u potporu Talijanskoj Republici.

               25

               Dana 11. travnja 2013. pred Sudom se održala rasprava na kojoj je Komisija obavijestila Sud da odustaje od prvog prigovora iz svoje tužbe koji se odnosi na povredu članka 6. stavka 3. i Priloga II. Direktivi 91/440.

         O tužbi

         Prigovor koji se odnosi na određivanje cijena pristupa infrastrukturi

      Argumentacija stranaka

               26

               Komisija najprije tvrdi da talijansko zakonodavstvo ne poštuje zahtjev neovisnosti upravljanja koje provodi upravitelj infrastrukturom kako je predviđeno u članku 4. stavku 1. direktive 2001/14.

               27

               Prema mišljenju Komisije, taj članak predviđa da je za utvrđivanje pristojbi ili, drugim riječima, za odabir cijene nadležan upravitelj infrastrukture. Radi se o neovisnom upravljanju koje upravitelju omogućava da prikupi dostatne prihode kako bi svoje zadaće ispunio bez državnog zadiranja. Nasuprot tomu, država, pridržavajući sebi ovlast da određuje razinu prava, upravitelju oduzima temeljno sredstvo upravljanja.

               28

               Komisija smatra da se takvo tumačenje članka 4. stavka 1. Direktive 2001/14 temelji na sustavnom tumačenju te direktive. Na temelju članka 30. stavka 3. te direktive, odluke upravitelja u području određivanja cijena podvrgnute su nadzoru u tu svrhu predviđenog tijela i taj nadzor ima smisla samo ako upravitelj ima nadležnost donositi odluke kojima utvrđuje pristojbe.

               29

               Međutim, u Italiji, u skladu s člankom 17. stavkom 1. zakonodavne uredbe br. 188/2003, ministar je taj koji određuje cijenu pristupa mreži. Upravitelj infrastrukture u tom području može izraditi prijedlog, nazvan „obrazloženo izvješće”, ali ministar je taj koji uredbom određuje razinu tih pristojbi. Na temelju stavka 2. istoga članka upravitelj potom mora izračunati pristojbe koje svaki prijevoznik u željezničkom prijevozu zaista duguje za upotrebu pojedinačnih trasa i nastaviti s ubiranjem tih pristojbi.

               30

               Prema mišljenju Komisije, ako je nadležnost dodijeljena ministru, regulatorno tijelo ne može provjeriti pristojbe niti načine njihova izračuna, koji se temelje na različitim kategorijama troškova, jer to tijelo kad je riječ o ministarstvu nema nikakvu ovlast.

               31

               Komisija dodaje da druge odredbe Direktive 2001/14 nužno pretpostavljaju da funkcije upravitelja infrastrukturom nisu ograničene na jednostavno određivanje iznosa i ubiranje pristojbi koje se duguju u posebnom slučaju, nego obuhvaćaju utvrđivanje visine primjenjivih pristojbi.

               32

               Komisija ocjenjuje da nije u skladu s mehanizmima, uspostavljenima Direktivom 2001/14, da ministar određuje visinu pristojbe da bi mogao osigurati ravnotežu proračuna upravitelja infrastrukture. Istina je da bi država mogla imati interes nadzirati prihode upravitelja infrastrukturom, jer je u skladu s člankom 6. stavkom 1. te direktive dužna osigurati da poslovne knjige upravitelja infrastrukture barem uravnoteže dobit od infrastrukturnih naknada, viškove od drugih komercijalnih poslova i državnog financiranja s jedne strane te infrastrukturne izdatke s druge. Ta direktiva ipak dopušta državi da na poslovne knjige upravitelja ne utječe određivanjem visine pristojbe nego na način određen u stavku 2. toga članka 6., odnosno, poticanjem na smanjenje troškova infrastrukture i visine pristupnih pristojbi. Snižavanjem troškova infrastrukture državi bi se omogućilo da barem djelomično uštedi sredstva namijenjena toj infrastrukturi.

               33

               Prema mišljenju Komisije, tekst članka 17. stavka 1. zakonodavne uredbe br. 188/2003 jasno navodi tko donosi odluke i tko može predstavljati prijedloge. Osim toga, ocjene koje daje ministar u okviru postupka odlučivanja prelaze sadržajni okvir obrazloženog izvješća upravitelja. Ministar naime provjerava usklađenost prijedloga ne samo s kriterijima iz članka 17. stavka 3. zakonodavne uredbe nego i sa zahtjevima knjigovodstvene ravnoteže upravitelja.

               34

               Talijanska Republika podsjeća da regulatorno tijelo svoju aktivnost nadzora, kad se radi o primjeni visine pristojbi koje ograničavaju ili za koje se čini da ograničavaju tržišno natjecanje ili koje diskriminiraju poduzetnike, može izvršavati na vlastitu inicijativu ili na zahtjev prijevoznika u željezničkom prometu, bilo u fazi pregovaranja pristojbe s upraviteljem infrastrukture bilo nakon što je odredio tu pristojbu, osobito kad je riječ o pojedinačnim trasama vlakova.

               35

               Regulatorno tijelo naime na temelju članka 37. stavka 6.a zakonodavne uredbe br. 188/2003 „u slučaju ako se utvrdi povreda propisa u području pristupa željezničkoj infrastrukturi i njezinog korištenja te s time povezanih usluga”, može izreći upravnu novčanu kaznu do gornje granice od 1 % prihoda od prometa ostvarenog na tržištu, u najvećem iznosu od 1000000 eura.

               36

               Prema mišljenju Talijanske Republike, s obzirom na to da odobrenje ministra ne štiti upravitelja infrastrukture od kazne, očito je da će upravitelj, ako regulatorno tijelo podnese prigovor, morati izmijeniti svoj prijedlog u pogledu pristojbi ili, ako su one već određene, podnijeti novi prijedlog. U suprotnom slučaju, regulatorno tijelo može pokrenuti postupak koji bi mogao završiti izricanjem novčane kazne.

               37

               Prema mišljenju navedene države članice, taj sustav nadzora u skladu je s odredbama Direktive 2001/14. Osim toga, s obzirom na to da u skladu s direktivom regulatorno tijelo nije dužno izmijeniti pristojbu na izravan način, teško je pojmiti na koji drugi način funkcije regulatornoga tijela mogu biti shvaćene, ako to nije na način da mu se s jedne strane dodijeli ovlast za interveniranje u pregovorima između kandidata i upravitelja te, s druge strane, ovlast izricanja kazne u slučaju da upravitelj postupa protivno zakonskim kriterijima za određivanje pristojbi.

               38

               Kad se radi o osnovnom pitanju postavljenom u okviru prigovora koji se odnosi na ubiranje pristojbi, Talijanska Republika ističe da u skladu s pravilnom primjenom članka 17. stavka 1. zakonodavne uredbe br. 188/2003, ministru nije dodijeljena nikakva funkcija meritornog nadzora nad visinom pristojbi koje se određuju na osnovi obrazloženog izvješća upravitelja infrastrukture. Ministar je tako jedini nadležan provjeriti, u okviru strogog nadzora zakonitosti, poštuju li se „posebna pravila” koje države članice moraju utvrditi na temelju članka 4. stavka 1. Direktive 2001/14.

         Ocjena Suda

               39

               Komisija svojim prigovorom koji se odnosi na određivanje cijena pristupa infrastrukturi, Talijanskoj Republici prigovara da je povrijedila članak 4. stavak 1. i članak 30. stavak 3. Direktive 2001/14, jer načini koji su predviđeni u talijanskom zakonodavstvu za određivanje iznosa pristojbi, prema mišljenju te institucije, na poštuju „neovisnost upravljanja” upravitelja infrastrukture. Ministar naime cijene pristupa mreži određuje uredbom.

               40

               Komisija i navedena država članica ne slažu se u pogledu pitanja od kojeg se trenutka može smatrati da je upravljanje upravitelja infrastrukture u vezi s određivanjem iznosa pristojbi neovisno.

               41

               Na temelju članka 4. stavka 1. Direktive 2001/14 države članice dužne su donijeti okvirna pravila za ubiranje pristojbi te pritom poštovati neovisnost upravljanja upravitelja infrastrukture. U skladu s tom odredbom, upravitelj infrastrukture s jedne strane mora odrediti pristojbu za upotrebu infrastrukture i, s druge strane, on je mora ubirati (vidjeti među ostalim presudu od 28. veljače 2013., Komisija/Španjolska, C‑483/10 P, t. 39.).

               42

               U istom članku 4. utvrđuje se podjela nadležnosti između država članica i upravitelja infrastrukture u pogledu sustava ubiranja pristojbi. Države članice naime moraju uspostaviti okvir za određivanje cijena, dok je za obračunavanje pristojbe i njezino ubiranje nadležan upravitelj infrastrukture (navedena presuda Komisija/Španjolska, t. 41.).

               43

               U tom pogledu valja podsjetiti na ciljeve Direktive 2001/14. Najprije, jedan od ciljeva koji se žele postići sustavom određivanja cijena uvedenim tom direktivom jest osigurati neovisnost upravljanja upravitelja infrastrukture. Drugim riječima, upravitelj mora koristiti sustav određivanja cijena kao instrument upravljanja. Tako iz uvodne izjave 12. te direktive proizlazi da unutar okvira koje su utvrdile države članice programi ubiranja pristojbi i dodjele kapaciteta trebaju potaknuti upravitelje željezničkih infrastruktura da optimalno koriste svoju infrastrukturu. Međutim, ti upravitelji ne mogu optimalno koristiti infrastrukturu putem sustava određivanja cijena ako je njihova uloga ograničena na izračun iznosa pristojbe u svakom konkretnom slučaju na temelju formule koja je prethodno bila određena odlukom ministra. Dakle, ti upravitelji pri određivanju iznosa pristojbi moraju raspolagati određenim manevarskim prostorom (vidjeti gore navedenu presudu Komisija/Španjolska, t. 44.).

               44

               Talijanska Republika u vezi s time navodi da ministar izvršava samo nadzor zakonitosti prijedloga upravitelja infrastrukture i stoga nema nikakav utjecaj na njegovu neovisnost. Ipak, kao što to ističe Komisija, takva se praksa ne temelji ni na kakvu pravilu prema kojem bi je se smatralo nespornom. Zato nije moguće smatrati da takva praksa ostvaruje ciljeve Direktive 2001/14.

               45

               Osim toga, u skladu s člankom 4. stavkom 1. Direktive 2001/14 „upravitelj infrastrukture utvrđuje pristojbe za korištenje infrastrukture i ubire te pristojbe”. Iz pravila zakonodavne uredbe br. 188/2003, osobito iz njezina članka 17. jasno proizlazi da se pristojba mora odrediti u suglasnosti s ministrom, pri čemu odluka ministra obvezuje upravitelja.

               46

               Točno je, kao što to navodi Talijanska Republika, da ministar na tom području samo provodi nadzor zakonitosti. Međutim, u skladu sa sustavom uspostavljenim Direktivom 2001/14, takav nadzor zakonitosti morao bi pripadati regulatornom tijelu, koje je u ovom slučaju URSF, a ne ministru. Prema tomu, budući da odluka ministra o određivanju pristojbi za pristup infrastrukturi obvezuje upravitelja infrastrukture, valja zaključiti da talijanski propisi ne omogućavaju osiguranje neovisnosti tog upravitelja. Stoga ti propisi u tom pogledu ne ispunjavaju zahtjeve iz članka 4. stavka 1. te direktive.

               47

               Naposljetku, kad se radi o članku 30. stavku 3. Direktive 2001/14, istina je da činjenica da ministar može provesti nadzor nad prijedlogom pristojbe koji utvrdi upravitelj infrastrukture ne sprječava URSF da ispuni svoj zadatak provodeći nadzor koji izvršavanje te zadaće podrazumijeva. Međutim, takav sustav sam po sebi nije dostatan da bi se neovisnost upravitelja mogla utvrditi onako kako je to zamislio zakonodavac Unije.

               48

               Iz prethodnih razmatranja proizlazi da prigovor Komisije koji se odnosi na određivanje cijena pristojbi za pristup infrastrukturi treba smatrati utemeljenim.

         Prigovor koji se odnosi na neovisnost regulatornog tijela

      Argumentacija stranaka

               49

               Komisija smatra da talijanski zakonodavac nije osigurao punu i potrebnu neovisnost regulatornog tijela u odnosu na sve prijevoznike u željezničkom prometu jer osoblje regulatornoga tijela čine dužnosnici ministarstva i zato što bi oni i dalje mogli imati odlučujući utjecaj na grupu FS koja obuhvaća glavnog talijanskog prijevoznika u željezničkom prometu, odnosno Trenitaliu, pa tako i na tog prijevoznika.

               50

               Prema mišljenju Komisije, URSF, odnosno, regulatorno tijelo, dio je ministarstva. Osim toga, glavni prijevoznik u željezničkom prometu, to jest Trenitalia, osim toga što je dio iste grupe poduzetnika kao i upravitelj željezničke infrastrukture, društvo je koje je u vlasništvu države i na koje bi ministarstvo, iako nema ovlasti dioničara, unatoč svemu moglo imati odlučujući utjecaj.

               51

               Komisija naime ističe da osoblje regulatornog tijela čine dužnosnici ministarstva koje na grupu FS, kao i na društvo Trenitalia, i dalje imaju odlučujući utjecaj i da je to osoblje potpuno uključeno u hijerarhiju toga ministarstva. Osim toga, zbog činjenice da je nositelj potpore ministarstvu gospodarstva u izvršavanju njegovih funkcija kao dioničara grupe FS, to ministarstvo ima interes da se ta grupa razvija u pozitivnom smjeru.

               52

               Prema mišljenju Komisije, zbog te situacije sukob interesa nastaje za dužnosnike ministarstva koji djeluju u strukturi regulatornog tijela i koji su zato dužni osigurati nedskriminirajuće postupanje prema konkurentima javnog prijevoznika u željezničkom prometu. U okviru njihove djelatnosti nadzora, oni naime moraju voditi računa o poslovnim interesima prijevoznika.

               53

               Komisija pojašnjava da ne namjerava tvrditi da Direktiva 2001/14 nikako ne dopušta da regulatorno tijelo bude dio ministarstva. Međutim, prema njezinu mišljenju, ta mogućnost ne smije utjecati na pretpostavku neovisnosti, među ostalim na neovisnost u odlučivanju željezničkih prijevoznika koji su adresati mjera koje je to tijelo donijelo. Mogućnost, izričito predviđena u članku 30. stavku 1. te direktive, da je regulatorno tijelo dio ministarstva, prema mišljenju Komisije, ne može biti izdvojena od preostalog dijela odredbe i posebno od zahtjeva neovisnosti koji ona predviđa. Zato takva mogućnost ne smije postojati kada je uključivanje regulatornog tijela u ministarstvo takvo da ugrožava neovisnost tog tijela.

               54

               Podredno, u pogledu drugih načina osiguranja neovisnosti URSF‑a koje je iznijela Talijanska Republika, Komisija najprije navodi da se njezina argumentacija ne odnosi na dužnosti Vijeća ministara nego na odnose u ministarstvu, odnosno Ministarstvu infrastrukture i prometa. Osim toga, Komisija glede ovlasti direktora URSF‑a tvrdi da su podređeni ministru koji i dalje ima diskrecijski prostor u području imenovanja, raspoloživosti sredstava i eventualnog raskida ugovora tih direktora.

               55

               U tom pogledu Komisija primjećuje da je članak 37. zakonodavne uredbe br. 188/2003 nakon podnošenja njezine tužbe izmijenjen, s učinkom od 6. srpnja 2011. Osim što uzima u obzir razmatranja o relevantnosti te izmjene, koja kasni u odnosu na ovaj postupak, Komisija ocjenjuje da se njezin stvarni doseg u pogledu eventualnog uklanjanja povrede još mora pojasniti.

               56

               Komisija nadalje precizira da je odgovor na obrazloženo mišljenje u to ne uvjerava jer iz njega ne proizlazi da ministarstvo nije raspolagalo marginom prosudbe, osobito kad je riječ o raskidu ugovora koji su zaključeni s direktorima URSF‑a. Odgovor od 23. prosinca 2009. na obrazloženo mišljenje od 8. listopada 2009. samo navodi da URSF nije dio strukture ministarskih odjela i da time ne podliježe nadzoru načelnika odjela, čiji je dio uprava za željeznički promet. Kad se radi o dodatnom odgovoru od 26. travnja 2010. na to mišljenje, on ne sadržava nikakvo drugo pozivanje na to pitanje. Takvi elementi ne mogu oboriti Komisijinu tezu da je osoblje URSF‑a sastavljeno od dužnosnika ministarstva koji su podređeni ministru odgovornom za pružanje potpore dioničaru grupe FS.

               57

               Naposljetku, Komisija podsjeća da članak 30. stavak 1. Direktive 2001/14 zahtijeva da regulatorno tijelo djeluje posve neovisno ne samo u odnosu na prijevoznike u željezničkom prometu nego i u odnosu na tijela za ubiranje pristojbi za infrastrukturu. Tako, prema mišljenju Komisije, pristojbu za pristup infrastrukturi određuje ministar, kojemu je URSF posve podređen. Zbog toga to regulatorno tijelo nije neovisno organizacijski, pravno, financijski kao ni u pogledu donošenja odluka s obzirom na to da je samo jedan subjekt, odnosno ministarstvo, u svojstvu regulatora, odgovorno za ubiranje pristojbi i za nadzor nad time.

               58

               Talijanska Republika podsjeća da Direktiva 2001/14 ne zabranjuje da je regulatorno tijelo dio ministarstva ako potonje ne sudjeluje u izvršavanju prava dioničara grupe FS. Ta država članica tvrdi da je Uredba sa zakonskom snagom br. 98/2011 uspostavila položaj autonomnosti u odlučivanju u odnosu na ministarstvo i da URSF‑u osigurava položaj u kojemu može potpuno samostalno de jure raspolagati sredstvima koja su mu dodijeljena zakonom.

               59

               Kad se radi o pitanju neovisnosti URSF‑a u odnosu na ministarstvo, Talijanska Republika tvrdi da je Uredba sa zakonskom snagom br. 98/2011 koja je na snazi od 6. srpnja 2011., omogućila da se otklone dvojbe Komisije time što je URSF oslobodila utjecaja ministarstva, među ostalim na način da je njegovu direktoru dodijelila položaj izvan hijerarhije tog ministarstva. Ta država članica uostalom dodaje da uređenje koje je bilo na snazi na dan podnošenja tužbe nije bilo protivno članku 30. stavku 1. Direktive 2001/14.

               60

               Osim toga Talijanska Republika se u odgovoru na repliku također poziva na zakon br. 27 od 24. ožujka 2012. o izmjenama Uredbe sa zakonskom snagom br. 1 od 24. siječnja 2012. o hitnim odredbama za provedbu tržišnog natjecanja, razvoj infrastrukture i konkurentnosti i njezinu pretvaranju u zakon (redovni dodatak GURI‑ju br. 71 od 24. ožujka 2012.), koji u članku 36. određuje uspostavljanje Autorità di regolazione dei trasporti (tijelo za nadzor prijevoza), koje zamjenjuje URSF i nadopunjuje funkcije koje je taj potonji izvršavao. Ta država članica tvrdi da uspostavljanje tog novog tijela nije rezultat toga što se smatralo da URSF nije imao dostatnu autonomiju, nego je posljedica odabira talijanskog zakonodavca u kontekstu šire intervencije namijenjene liberalizaciji tržišta, da se samo jednom autonomnom subjektu povjeri nadzor nad svim vrstama prijevoza, a ne samo nad željezničkim prijevozom.

         Ocjena Suda

               61

               Komisija svojim prigovorom koji se odnosi na neovisnost regulatornog tijela talijanskom zakonodavcu prigovara da ne poštuje članak 30. stavak 1. Direktive 2001/14, jer se URSF, koji čine dužnosnici ministarstva, ne može smatrati neovisnim, a posebno zato što to ministarstvo i dalje ima utjecaj na grupu FS, koja u vlasništvu ima glavnog talijanskog prijevoznika u željezničkom prometu, odnosno Trenitaliu.

               62

               U tom pogledu treba priznati da su talijanska tijela uzastopnim zakonodavnim intervencijama izravno utjecala na uspostavljanje regulatornog tijela ponovno definirajući njegovu organizacijsku i računovodstvenu autonomiju u svakoj zakonodavnoj fazi. Takav je slučaj Uredbe sa zakonskom snagom br. 98/2011 i još više zakona br. 27 od 24. ožujka 2012. koji uspostavlja novo tijelo za nadzor prijevoza.

               63

               Međutim, valja podsjetiti da prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda postojanje povrede obveze treba shvatiti u smislu položaja države članice u kojemu se ona nalazila s obzirom na rok, određen u obrazloženomu mišljenju, te da Sud naknadno nastale izmjene ne mora uzeti u obzir (vidjeti među ostalim presude od 11. listopada 2001., Komisija/Austrija, C‑111/00, Zb. str. I‑7555., t. 13., i od 9. lipnja 2011., Komisija/Francuska, C‑383/09, Zb. str. I‑4869., t. 22.).

               64

               Kad je riječ o argumentu u pogledu usklađenosti talijanskog zakonodavstva koje je bilo na snazi na dan podnošenja tužbe s člankom 30. stavkom 1. Direktive 2001/14, dovoljno je podsjetiti da je u skladu s tom odredbom regulatorno tijelo moglo biti ministarstvo nadležno za promet. Iz toga slijedi da se Komisija u potporu svojem zaključku da URSF nije neovisan, ne može pozivati samo na to da je URSF dio tog ministarstva.

               65

               Istina je, kao što to pravilno tvrdi Komisija, da su dužnosnici ministarstva u osjetljivu položaju jer rade u regulatorom tijelu koje hijerarhijski pripada tom ministarstvu. Osim toga, Komisija valjano tvrdi da je cilj članka 30. stavka 1. Direktive 2001/14 osigurati neovisnost regulatornog tijela i da taj cilj mora ima prednost pred time da to tijelo pripada ministarstvu.

               66

               Važno je istaknuti da je članak 37. zakonodavne uredbe br. 188/2003 u svojoj prethodnoj verziji koja je proizlazila iz Uredbe sa zakonskom snagom br. 98/2011 određivao da „služba [ministarstva], odgovorna za funkcije regulatornog tijela u okviru sredstava predviđenih proračunom navedenog ministarstva, raspolaže ljudskim resursima, te materijalnim i financijskim sredstvima, potrebnima za ispunjenje zadaće te službe”. Međutim, prema mišljenju Komisije, nije moguće smatrati da takav tekst osigurava posve neovisno djelovanje regulatornog tijela jer njegova financijska sredstva ovise o proračunu ministarstva.

               67

               U tom pogledu treba zaključiti da su argumenti koje Komisija navodi u potporu svojem trećem prigovoru posve općeniti i u bitnome usredotočeni na činjenicu da je URFS subjekt koji je dio ministarstva, premda Direktiva 2001/14 takvo pripadanje ne zabranjuje. Komisija pored toga ne navodi nikakav drugi detaljni argument u potporu svojem prigovoru.

               68

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, u okviru tužbe zbog povrede obveze utemeljene na članku 258. UFEU‑a, Komisija je dužna utvrditi postojanje navodne povrede obveze. Tako Komisija Sudu mora predložiti dokaze na temelju kojih se može provjeriti postojanje te povrede obveze, pri čemu se Komisija ne može oslanjati ni na kakvu presumpciju (vidjeti među ostalim presude od 26. travnja 2005., Komisija/Irska, C‑494/01, Zb., str. I‑3331., t. 41; od 6. listopada 2009., Komisija/Finska, C‑335/07, Zb. str. I‑9459., t. 46., i od 28. veljače 2013., Komisija/Njemačka, C‑556/10, t. 66.).

               69

               Zato se četvrti prigovor, koji se temelji na povredi članka 30. stavka 1. Direktive 2001/14 ne može prihvatiti.

               70

               Prema tomu, prvo, treba utvrditi da Talijanska Republika time što nije osigurala neovisnost upravitelja infrastrukture u pogledu određivanja cijena pristojbi za pristup infrastrukturi i dodjelu željezničkih infrastrukturnih kapaciteta nije ispunila obveze iz članka 4. stavka 1. i članka 30. stavka 3. Direktive 2001/14 i, drugo, u preostalom dijelu tužbu treba odbiti.

         Troškovi

               71

               Na temelju članka 138. stavka 3. Poslovnika, ako stranke djelomično uspiju u svojim zahtjevima, svaka stranka snosi vlastite troškove. Na temelju članka 141. stavka 1. istog poslovnika, stranka koja povuče tužbu ili zahtjev dužna je snositi troškove ako je to zatražila druga stranka u svojim očitovanjima na povlačenje.

               72

               U ovom slučaju Komisija je povukla prvi prigovor koji je navela u potporu svojoj tužbi koji se odnosio na nepostojanje neovisnosti tijela koje izvršava bitne funkcije u smislu članka 6. stavka 3. i Priloga II. Direktivi 91/440.

               73

               Međutim, kako su Komisija i Talijanska Republika djelomično uspjele u svojim zahtjevima, treba odlučiti da će svaka od njih snositi vlastite troškove.

               74

               Na temelju članka 140. stavka 1. Poslovnika, prema kojem države članice koje su intervenirale u postupak snose vlastite troškove, Češka Republika snosi vlastite troškove.

               Slijedom navedenog, Sud (prvo vijeće) proglašava i presuđuje:

                        1.

                           Talijanska Republika time što nije osigurala neovisnost upravitelja infrastrukture za određivanje cijena pristojbi za pristup infrastrukturi i dodjelu željezničkih infrastrukturnih kapaciteta nije ispunila obveze iz članka 4. stavka 1. i članka 30. stavka 3. Direktive 2001/14/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 26. veljače 2001. o dodjeli željezničkog infrastrukturnog kapaciteta i ubiranju pristojbi za korištenje željezničke infrastrukture i dodjeli rješenja o sigurnosti kako je izmijenjena Direktivom 2007/58/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. listopada 2007.

                        2.

                           U preostalom dijelu tužba se odbija.

                        3.

                           Europska komisija, Talijanska Republika i Češka Republika snose vlastite troškove.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 12. veljače 2015.#Vita Phone GmbH protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Prijava verbalnog žiga Zajednice LIFEDATA – Apsolutni razlog za odbijanje – Nepostojanje razlikovnog karaktera – Članak 7. stavak 1. točka (b) i članak 75. Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Nepostojanje konkretne ocjene – Obveza obrazlaganja.#Predmet T‑318/13.


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 3. listopada 2013.#Bernhard Rintisch protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žalba – Žig Zajednice – Uredba (EZ) br. 40/94 – Članak 74. stavak 2. – Uredba (EZ) br. 2868/95 – Pravilo 50. stavak 1. prvi i treći podstavak – Prigovor nositelja ranijeg žiga – Postojanje žiga – Dokazi u prilog prigovoru koji su podneseni nakon isteka za to predviđenog roka – Neuzimanje u obzir – Diskrecijska ovlast žalbenog vijeća – Odredba o suprotnom – Okolnosti koje onemogućuju uzimanje u obzir dodatnih ili dopunskih dokaza.#Predmet C-122/12 P.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      3. listopada 2013. (
            *1
         )
      „Žalba — Žig Zajednice — Uredba (EZ) br. 40/94 — Članak 74. stavak 2. — Uredba (EZ) br. 2868/95 — Pravilo 50. stavak 1. prvi i treći podstavak — Prigovor nositelja ranijeg žiga — Postojanje žiga — Dokazi u prilog prigovoru koji su podneseni nakon isteka za to predviđenog roka — Neuzimanje u obzir takvih dokaza — Diskrecijska ovlast žalbenog vijeća — Odredba o suprotnom — Okolnosti koje onemogućuju uzimanje u obzir dodatnih ili dopunskih dokaza“
      U predmetu C‑122/12 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 28. veljače 2012.,

         Bernhard Rintisch, sa stalnom adresom u Bottropu (Njemačka), kojeg zastupa A. Dreyer, Rechtsanwalt,
      žalitelj,
      a druge stranke postupka su:

         Ured za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM), koji zastupa G. Schneider, u svojstvu agenta,
      tuženik u prvostupanjskom postupku,

         Valfleuri Pâtes alimentaires SA, sa sjedištem u Wittenheimu (Francuska), koji zastupa F. Baujoin, odvjetnik,
      intervenijent u prvostupanjskom postupku,
      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen (izvjestitelj), predsjednik vijeća, J. Malenovský, U. Lõhmus, M. Safjan i A. Prechal, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 16. svibnja 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               B. Rintisch svojom žalbom zahtijeva ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 16. prosinca 2011., Rintisch/OHIM – Valfleuri Pâtes alimentaires (PROTIACTIVE), T‑152/09 (u daljnjem tekstu: pobijana presuda), kojom je taj sud odbio njegovu tužbu za poništenje odluke četvrtog žalbenog vijeća Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM) od 3. veljače 2009. (predmet R 1661/2007‑4) (u daljnjem tekstu: pobijana odluka), koja se odnosila na postupak povodom prigovora između žalitelja i društva Valfleuri Pâtes alimentaires SA (u daljnjem tekstu: Valfleuri).

         Pravni okvir

               2

               Uredba Vijeća (EZ) br. 40/94 od 20. prosinca 1993. o žigu Zajednice (SL 1994., L 11, str. 1.) stavljena je izvan snage i zamijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Zajednice (SL 2009., L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.), koja je stupila na snagu 13. travnja 2009. Međutim, s obzirom na vrijeme nastanka činjeničnog stanja, Uredba br. 40/94 primjenjuje se na predmetni spor.

               3

               Pravila o provedbi Uredbe br. 40/94 predviđena su u Uredbi Komisije (EZ) br. 2868/95 od 13. prosinca 1995. (SL 1995., L 303, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 84.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 1041/2005 od 29. lipnja 2005. (SL 2005., L 172, str. 4.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 153.) (u daljnjem tekstu: Provedbena uredba).

         Uredba br. 40/94

               4

               U članku 74. stavku 2. Uredbe br. 40/94 predviđeno je da „[u]red ne mora uzeti u obzir činjenice ili dokaze koje predmetne stranke nisu pravodobno podnijele”. [neslužbeni prijevod]

         Provedbena uredba

               5

               U pravilu 19. Provedbene uredbe predviđeno je:
               „1.   Ured daje podnositelju prigovora mogućnost da predoči činjenice, dokaze i argumente koji će poduprijeti njezin [njegov] prigovor ili da dopuni činjenice, dokaze ili argumente koji su već podneseni sukladno s pravilom 15. stavkom 3. u roku koji odredi Ured, a koji ne može biti kraći od 2 mjeseca, računajući od dana kada se smatra da počinje postupak povodom prigovora sukladno s pravilom 18. stavkom 1.
               2.   U roku iz stavka 1. podnositelj prigovora također podnosi dokaz o postojanju, valjanosti i opsegu zaštite njegovog ranijeg znaka ili ranijeg prava, kao i dokaz o njegovoj ovlaštenosti da podnese prigovor. Podnositelj prigovora osobito osigurava sljedeće dokaze:

                        (a)

                        ako se prigovor temelji na žigu koji nije žig Zajednice, dokaz da je za njega podnesena prijava ili dokaz o registraciji, podnoseći:
                        [...]

                                 (ii)

                                 ako je žig registriran, presliku odgovarajuće potvrde o registraciji i, ovisno o slučaju, potvrdu o zadnjem produljenju registracije kojom se dokazuje da razdoblje zaštite žiga traje dulje od vremenskog roka iz stavka 1. i svako produljenje tog razdoblja ili jednakovrijedne dokumente koje je izdalo tijelo pred kojim je žig registriran;

                           [...]

                  3.   Podaci i dokazi iz stavaka 1. i 2. dostavljaju se na jeziku postupka ili se prilaže njihov prijevod. Prijevod se podnosi u roku određenom za podnošenje izvornog dokumenta.
               4.   Ured ne uzima u obzir pisane podneske ili dokumente ili njihove dijelove koji nisu podneseni ili nisu prevedeni na jezik postupka u roku koji odredi Ured.”

               6

               U stavku 1. pravila 20. Provedbene uredbe, naslova „Ispitivanje prigovora”, predviđeno je sljedeće:
               „Ako do isteka roka navedenog u pravilu 19. stavku 1. podnositelj prigovora nije dokazao postojanje, valjanost i opseg zaštite ranijeg žiga ili ranijeg prava, kao ni svoje ovlaštenje da podnese prigovor, prijava [prigovor] se odbacuje kao neosnovan[…].”

               7

               U stavku 1. pravila 50. Provedbene uredbe, naslova „Ispitivanje žalbi”, predviđeno je sljedeće:
               „Osim ako je drukčije propisano, odredbe koje se odnose na postupke koje primjenjuje odjel koji je donio odluku protiv koje se podnosi žalba, primjenjuju se na žalbene postupke mutatis mutandis.
               [...]
               Ako je žalba uložena protiv odluke Odjela za prigovore, žalbeno vijeće ograničuje svoje ispitivanje žalbe na činjenice i dokaze podnesene u roku koji odredi Odjel za prigovore sukladno s [Uredbom br. 40/94] i ovim pravilima, osim ako žalbeno vijeće smatra da se u obzir trebaju uzeti dodatne i dopunske činjenice i dokazi sukladno s člankom 74. stavkom 2. Uredbe.”

         Uredba br. 1041/2005

               8

               U uvodnoj izjavi 7. Uredbe br. 1041/2005 predviđeno je:
               „Odredbe vezane uz postupak prigovora trebale bi se potpuno preoblikovati kako bi se odredili zahtjevi za dopuštenost i jasno odredile pravne posljedice nedostataka i kako bi se odredbe razvrstale prema vremenskom redoslijedu postupaka.”

         Pozadina spora

               9

               Opći sud je u točkama 1. do 16. pobijane presude na sljedeći način opisao pozadinu spora:

                        „1

                        Dana 6. siječnja 2006., društvo [Valfleuri] podnijelo je [OHIM‑u] prijavu za registraciju žiga Zajednice na temelju Uredbe […] br. 40/94 […]

                        2

                        Žig za koji je podnesena prijava za registraciju je verbalni znak PROTIACTIVE.

                        3

                        Proizvodi za koje je zatražena registracija su, među ostalim, iz razreda 5., 29. i 32. Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga radi registracije žigova od 15. lipnja 1957., kako je revidiran i izmijenjen [...]

                  [...]

                        5

                        [B.] Rintisch [...] je 24. listopada 2006., na temelju članka 42. Uredbe br. 40/94 [...], podnio prigovor na registraciju žiga za proizvode iz gornje točke 3.

                        6

                        Prigovor se temeljio, među ostalim, na sljedećim ranijim pravima:

                                 —

                                 njemačkom verbalnom žigu PROTIPLUS, koji je na temelju prijave podnesene 4. prosinca 1995. registriran 20. svibnja 1996. pod brojem 39549559, za proizvode iz razreda 29. i 32.;

                                 —

                                 njemačkom verbalnom žigu PROTI, koji je na temelju prijave podnesene 22. siječnja 1997. registriran 3. ožujka 1997. pod brojem 39702429, za proizvode iz razreda 29. i 32.;

                                 —

                                 njemačkom figurativnom žigu […], koji je na temelju prijave podnesene 24. veljače 1996. registriran 5. ožujka 1997. pod brojem 39608644, za proizvode iz razreda 29. i 32. […]

                  [...]

                        8

                        Kako bi dokazao postojanje i valjanost ranijih žigova navedenih u gornjoj točki 6., [B. Rintisch] je 16. siječnja 2007. OHIM‑u podnio (i) potvrde o registraciji koje je izdao Deutsches Patent- und Markenamt (njemački ured za patente i žigove), iz ožujka 1996., listopada 1996., odnosno ožujka 1997., i (ii) izvatke iz mrežnog registra Deutsches Patent- und Markenamta, od 8. siječnja 2007., koji su, za svaki od ranijih žigova, sadržavali riječi „Marke eingetragen” („registrirani žig”) pod rubrikom „Letzter Verfahrensstand” (posljednja faza postupka), a za ranije žigove br. 39549559 i 39608644, datume iz 2006. pod rubrikom „Verlängerungsdatum” (datum produljenja registracije). Prijevod tih dokumenata na jezik postupka dostavljen je samo za potvrde o registraciji svakog od ranijih žigova.

                        9

                        OHIM je 13. ožujka 2007. [B. Rintischa] obavijestio o datumu početka kontradiktorne faze postupka povodom prigovora […] U toj obavijesti, OHIM je [B. Rintischu] naveo da se za žigove koji su registrirani prije više od deset godina moraju podnijeti potvrde o produljenju registracije. Slično tomu, OHIM je istaknuo da se postojanje i valjanost ranijih žigova, na kojima se prigovor temelji, moraju dokazati službenim dokumentima prevedenima na jezik postupka. U tom pogledu, OHIM je za podnošenje dokaza odredio rok do 26. srpnja 2007. Naposljetku, OHIM je upozorio [B. Rintischa] da će se prigovor, na temelju pravila 20. stavka 1. [Provedbene uredbe], odbaciti bez razmatranja njegova sadržaja ako se dokazi o postojanju i valjanosti ranijih žigova ne podnesu u predviđenom roku.

                        10

                        Dana 19. rujna 2007. OHIM je [B. Rintischa] obavijestio o svojem zaključku da potonji nije uspio u predviđenom roku dokazati postojanje i valjanost ranijih žigova. OHIM je također [B. Rintischa] obavijestio da se više ne mogu podnositi dodatne primjedbe te da će odluku o prigovoru donijeti na temelju dokaza kojima raspolaže.

                        11

                        Dana 24. rujna 2007. Odjel za prigovore odbio je prigovor iz razloga što [B. Rintisch] nije u predviđenom roku dokazao postojanje i valjanost ranijih žigova na kojima se prigovor temeljio. Prije svega, Odjel za prigovore zaključio je da, iako se na temelju potvrda podnesenih OHIM‑u 16. siječnja 2007. moglo smatrati da su raniji žigovi registrirani 1995., 1996. odnosno 1997., to nije bio dovoljan dokaz da su bili valjani 26. srpnja 2007. kada je isticao rok koji je OHIM odredio [...] Osim toga, Odjel za prigovore zaključio je, u skladu s pravilom 19. stavkom 4. [Provedbene uredbe], da se mrežni izvaci od 8. siječnja 2007. ne mogu uzeti u obzir kao dokazi o produljenju ranijih žigova jer nisu prevedeni na jezik postupka.

                        12

                        Dana 23. listopada 2007. [B. Rintisch] je na temelju članaka 57. do 62. Uredbe br. 40/94 […] OHIM‑u podnio žalbu protiv [odluke] Odjela za prigovore. [B. Rintisch] je u žalbi zahtijevao da žalbeno vijeće odbije registraciju prijavljenog žiga, iz razloga što je postojala vjerojatnost dovođenja u zabludu. S tim ciljem, pisanom podnesku u kojem su bili navedeni žalbeni razlozi priložio je za svaki od ranijih žigova, među ostalim, izvadak iz mrežnog registra i izjavu Deutsches Patent- und Markenamta, zajedno s prijevodom te izjave na jezik postupka. U izjavi se navodilo da su raniji žigovi produljeni prije datuma na koji je podnesen prigovor, i to do 2015., 2016. odnosno 2017.

                        13

                        Četvrto žalbeno vijeće OHIM‑a je [pobijanom odlukom] odbacilo žalbu ne razmatrajući sadržaj prigovora. Zaključilo je da je Odjel za prigovore ispravno utvrdio da [žalitelj] nije u predviđenim rokovima adekvatno dokazao postojanje i valjanost ranijih žigova na kojima se prigovor temeljio.

                        14

                        Osobito, žalbeno vijeće je utvrdilo, kao prvo, da potvrde o registraciji podnesene OHIM‑u 16. siječnja 2007. nisu dostatno dokazivale da su raniji žigovi još uvijek bili valjani kada je prigovor podnesen. Kao drugo, utvrdilo je da je činjenica da mrežni izvaci iz registra od 8. siječnja 2007. nisu prevedeni bila sama po sebi dovoljan razlog da ih se odbije uzeti u obzir.

                        15

                        Žalbeno vijeće također je zaključilo da se dokumenti koji su 23. listopada 2007. priloženi pisanom podnesku u kojem su bili navedeni žalbeni razlozi nisu mogli uzeti u obzir, iz razloga što su podneseni nakon isteka roka koji je OHIM odredio, odnosno nakon 26. srpnja 2007.

                        16

                        Naposljetku, s obzirom na pravilo 20. stavak 1. [Provedbene uredbe] u kojem je izričito predviđeno da se prigovor mora odbaciti ako je dokazna dokumentacija kasno podnesena, ni Odjel za prigovore ni samo žalbeno vijeće nemaju diskrecijsko pravo na temelju članka 74. stavka 2. Uredbe br. 40/94 […]uzeti u obzir dokumente koji nisu podneseni prije isteka roka koji je OHIM odredio. Žalbeno vijeće dalje je navelo da, čak i ako bi se utvrdilo da ima diskrecijsko pravo prihvatiti dokaze koji su kasno podneseni, svejedno ne bi postupilo kako [B. Rintisch] zahtijeva [...]”

         Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

               10

               B. Rintisch je 11. travnja 2009. tajništvu Općeg suda podnio tužbu za poništenje pobijane odluke.

               11

               Iznio je tri tužbena razloga u prilog toj tužbi, pri čemu se samo drugi razmatra u ovom žalbenom postupku. Tim se tužbenim razlogom navodilo da je žalbeno vijeće povrijedilo članak 74. stavak 2. Uredbe br. 40/94 te da je zlouporabilo ovlasti.

               12

               Opći sud je prvo u točkama 31. i 32. pobijane presude – upućujući na točku 42. presude od 13. ožujka 2007., OHIM/Kaul, C‑
                  29/05 P, Zb., str. I‑2213. – istaknuo da iz članka 74. stavka 2. Uredbe br. 40/94 jasno proizlazi kao opće pravilo, i ako nije drugačije određeno, da stranke mogu činjenice i dokaze podnositi nakon isteka rokova koji su za to predviđeni odredbama te uredbe te da OHIM‑u nije ni na koji način zabranjeno uzeti u obzir činjenice i dokaze koji su kasno podneseni ili predočeni. Opći je sud potom odbio prvi dio tužbenog razloga B. Rintischa, zaključivši u točkama 33. do 42. pobijane presude u biti sljedeće:

                        „33

                        [...] Mogućnost stranaka u postupcima pred OHIM‑om da činjenice i dokaze podnose nakon isteka za to predviđenih rokova ovisi o nepostojanju odredbi o suprotnom [...]

                        34

                        U predmetnom slučaju, žalbeno vijeće je […] utvrdilo da postoji izričita odredba o suprotnom, u skladu s kojom, kako je utvrđeno u sudskoj praksi, OHIM mora odbaciti prigovor, to nije samo mogućnost koju ima. Žalbeno vijeće zaključilo je da pravilo 20. stavak 1. [Provedbene uredbe], koji se u skladu s pravilom 50. stavkom 1. te uredbe primjenjuje na postupke koji se pred njim vode, onemogućuje vršenje diskrecijske ovlasti iz članka 74. stavka 2. Uredbe br. 40/94.

                  [...]

                        37

                        Iz zajedničkog tumačenja [pravila 20. stavka 1. te pravila 50. stavka 1. prvog i trećeg podstavka Provedbene uredbe] jasno proizlazi da ako nema odredbi o suprotnom, žalbeno vijeće u postupcima koji se pred njim vode mora primijeniti pravilo 20. stavak 1. [Provedbene uredbe] te, stoga, utvrditi da podnošenje dokaza o postojanju, valjanosti i opsegu zaštite ranijeg žiga nakon isteka roka koji je OHIM za to odredio, ima za posljedicu odbacivanjem prigovora, pri čemu žalbeno vijeće nema nikakvu diskreciju […]

                        38

                        [B. Rintisch] ističe da zadnji dio pravila 50. stavka 1. trećeg podstavka [Provedbene uredbe] te, osobito, upućivanje na članak 74. stavak 2. Uredbe br. 40/94 koje se u njemu nalazi, predstavlja upravo takvu odredbu o suprotnom koja, u svakom slučaju, onemogućuje primjenu pravila 20. stavka 1. Provedbene uredbe u postupcima pred žalbenim vijećem. Međutim, taj se argument ne može prihvatiti.

                        39

                        Najprije treba istaknuti da se na predmetni slučaj primjenjuje verzija [Provedbene uredbe] koja je bila na snazi nakon izmjena provedenih Uredbom […] br. 1041/2005 [...], s obzirom na to da je prigovor bio podnesen 24. listopada 2006. Osobito, u skladu s uvodnom izjavom 7. te uredbe, jedan od ciljeva te izmjene bio je potpuno preoblikovati odredbe o postupku povodom prigovora kako bi se jasno odredile, među ostalim, pravne posljedice postupovnih nedostataka.

                        40

                        Osim što bi postojala opasnost od primjene kružnog obrazloženja u slučaju predmetnih odredbi, prihvaćanjem tumačenja koje je [B. Rintisch] iznio znatno bi se ograničilo područje primjene pravila 20. stavka 1. [Provedbene uredbe], kako je izmijenjena.

                        41

                        Ako bi dokaze o postojanju, valjanosti i opsegu ranijeg žiga – koje Odjel za prigovore, sukladno novom tekstu pravila 20. stavka 1. [Provedbene uredbe], koji se primjenjuje na predmetni slučaj, ne može uzeti u obzir ako su kasno podneseni – žalbeno vijeće ipak moglo razmotriti na temelju svoje diskrecijske ovlasti iz članka 74. stavka 2. Uredbe br. 40/94, pravna posljedica takvog nedostatka koja je izričito predviđena u Uredbi br. 1041/2005, odnosno odbacivanje prigovora, u određenim slučajevima možda ne bi imala nikakve praktične učinke.

                        42

                        Stoga se mora zaključiti da žalbeno vijeće nije pogriješilo zaključivši da je, u okolnostima predmetnog slučaja, postojala odredba koja je sprečavala da se u obzir uzmu dokazi koje je [B. Rintisch] kasno podnio OHIM‑u te da, stoga, OHIM nije imao nikakvu diskreciju na temelju članka 74. stavka 2. Uredbe br. 40/94.”

               13

               Opći sud je potom odbio drugi dio drugog tužbenog razloga, na temelju sljedećeg obrazloženja:

                        „48

                        [...] [Š]to se tiče prigovora da je žalbeno vijeće navodno zlouporabilo ovlasti, Opći sud zaključuje da tužba ne ispunjava minimalne zahtjeve u pogledu dopuštenosti prigovora navedene u članku 21. Statuta Suda Europske unije i članku 44. stavku 1. točki (c) Poslovnika Općeg suda [...]. U predmetnom slučaju, prigovor [žalitelja], kako je iznesen u tužbi, ne sadrži nikakve argumente koji bi pokazali kako je žalbeno vijeće zlouporabilo svoje ovlasti. Stoga se predmetni prigovor mora proglasiti nedopuštenim.”

               14

               Budući da je odbio i ostale tužbene razloge na kojima je B. Rintisch temeljio svoju tužbu, Opći sud je tužbu odbio.

         Zahtjevi stranaka pred Sudom

               15

               B. Rintisch svojom žalbom od Suda zahtijeva da ukine pobijanu presudu i naloži OHIM‑u snošenje troškova.

               16

               OHIM i društvo Valfleuri od Suda zahtijevaju da odbije žalbu i naloži B. Rintischu snošenje troškova.

         Žalba

               17

               Žalitelj svoju žalbu temelji na dvama žalbenim razlozima, kojima navodi da je žalbeno vijeće povrijedilo članak 74. stavak 2. Uredbe br. 40/94, odnosno zlouporabilo ovlasti.

         Prvi žalbeni razlog, kojim se navodi povreda članka 74. stavka 2. Uredbe br. 40/94

      Argumenti stranaka

               18

               B. Rintisch ističe da je Opći sud pogrešno protumačio članak 74. stavak 2. Uredbe br. 40/94 i pravilo 50. stavak 1. Provedbene uredbe.

               19

               Tako tvrdi da je Opći sud zanemario pravilo 50. stavak 1. treći podstavak Provedbene uredbe, iako on predstavlja posebnu odredbu o ispitivanju žalbi koja izričito predviđa primjenu članka 74. stavka 2. Uredbe br. 40/94 te, stoga, žalbenom vijeću daje diskrecijsku ovlast da odluči hoće li se dodatne ili dopunske činjenice i dokazi uzeti u obzir. Osim toga, Opći sud je pogriješio jer nije razlikovao nove činjenice od kasnog podnošenja dodatnih ili dopunskih činjenica i dokaza u smislu pravila 50. stavka 1. trećeg podstavka Provedbene uredbe.

               20

               OHIM osporava tumačenje relevantnih odredbi koje je žalitelj iznio. Tvrdi da je Opći sud ispravno istaknuo da se pravilo 20. stavak 1. Provedbene uredbe mora smatrati odredbom o suprotnom, kako je navedeno u presudi OHIM/Kaul, jer predstavlja obvezujuću odredbu koja se odnosi na prekluzivni rok.

               21

               Društvo Valfleuri tvrdi da pravilo 19. stavak 4. i pravilo 20. stavak 1. Provedbene uredbe predstavljaju izričite i obvezujuće odredbe koje isključuju mogućnost da OHIM produlji rok u kojem podnositelj prigovora može dokazati postojanje i valjanost ranijih žigova. Posljedično, OHIM u predmetnoj situaciji nema diskrecijsku ovlast predviđenu člankom 74. stavkom 2. Uredbe br. 40/94.

         Ocjena Suda

               22

               Člankom 74. stavkom 2. Uredbe br. 40/94 predviđeno je da OHIM ne mora uzeti u obzir činjenice i dokaze koje dotične stranke nisu pravodobno podnijele.

               23

               Kako je Sud zaključio, iz teksta te odredbe proizlazi kao opće pravilo, i ako nije drugačije određeno, da stranke mogu činjenice i dokaze podnositi nakon isteka rokova koji su za to predviđeni odredbama te uredbe te da OHIM‑u nije ni na koji način zabranjeno uzeti u obzir činjenice i dokaze koji su kasno podneseni ili predočeni (presuda OHIM/Kaul, t. 42., i presuda od 18. srpnja 2013., New Yorker SHK Jeans/OHIM, C‑621/11 P, t. 22.).

               24

               Navodeći da u takvom slučaju „može” odlučiti ne uzeti u obzir navedene dokaze, članak 74. stavak 2. dodjeljuje OHIM‑u široku diskrecijsku ovlast da odluči hoće li uzeti takve dokaze u obzir ili ne, pri čemu svoju odluku u vezi s tim mora obrazložiti (presude OHIM/Kaul, t. 43., i New Yorker SHK Jeans/OHIM, t. 23.).

               25

               Budući da se žaliteljev prvi žalbeni razlog odnosi samo na diskrecijsku ovlast kojom, prema njegovim tvrdnjama, raspolaže OHIM‑ovo žalbeno vijeće, potrebno je uputiti na pravila kojima je uređen žalbeni postupak kako bi se utvrdilo postoji li odredba o suprotnom koja zabranjuje takvu diskrecijsku ovlast.

               26

               U tom pogledu, pravilom 50. stavkom 1. prvim podstavkom Provedbene uredbe predviđeno je da se odredbe koje se odnose na postupke koje primjenjuje odjel koji je donio odluku protiv koje se podnosi žalba, ako nije drukčije propisano, primjenjuju na žalbene postupke mutatis mutandis.

               27

               Opći sud je u točki 37. pobijane presude zaključio da iz te odredbe proizlazi da žalbeno vijeće u postupcima koji se pred njim vode mora primijeniti pravilo 20. stavak 1. [Provedbene uredbe] te, stoga, utvrditi da podnošenje dokaza o postojanju, valjanosti i opsegu zaštite ranijeg žiga nakon isteka roka koji je OHIM za to odredio, ima za posljedicu odbacivanje prigovora, pri čemu žalbeno vijeće nema nikakvu diskreciju.

               28

               Opći sud je time usvojio pogrešno tumačenje pravila 50. stavka 1. Provedbene uredbe, u okviru kojeg je pogrešno utvrdio područje primjene trećeg podstavka te odredbe.

               29

               Iako je pravilom 50. stavkom 1. prvim podstavkom predviđeno načelo da se odredbe koje se odnose na postupke koje primjenjuje odjel koji je donio odluku protiv koje se podnosi žalba primjenjuju na žalbene postupke mutatis mutandis, pravilo 50. stavak 1. treći podstavak predstavlja posebno pravilo koje odstupa od tog načela. To posebno pravilo specifično je za žalbene postupke protiv odluka Odjela za prigovore te uređuje način na koji se pred žalbenim vijećem postupa s činjenicama i dokazima koji su podneseni nakon isteka rokova određenih u prvom stupnju.

               30

               Stoga se, u ovoj konkretnoj fazi žalbenog postupka protiv odluke Odjela za prigovore, pravilo 50. stavak 1. treći podstavak Provedbene uredbe mora primijeniti umjesto odredbi koje se odnose na postupke koje primjenjuje taj odjel, koje uključuju pravilo 20. stavak 1. Provedbene uredbe.

               31

               Ovdje se mora naglasiti da je to posebno pravilo u Provedbenu uredbu uključeno kada je izmijenjena Uredbom br. 1041/2005, kojom se, u skladu s njezinom uvodnom izjavom 7., nastoje jasno odrediti pravne posljedice postupovnih nedostataka u postupcima povodom prigovora. Taj navod potvrđuje da se posljedice koje će kašnjenje u podnošenju dokaza Odjelu za prigovore imati u postupku pred žalbenim vijećem moraju utvrditi na temelju tog pravila.

               32

               U skladu s pravilom 50. stavkom 1. trećim podstavkom Provedbene uredbe, ako je žalba uložena protiv odluke Odjela za prigovore, žalbeno vijeće ograničuje svoje ispitivanje žalbe na činjenice i dokaze podnesene u roku koji je odredio Odjel za prigovore, osim ako smatra da se u obzir trebaju uzeti dodatne i dopunske činjenice i dokazi u skladu s člankom 74. stavkom 2. Uredbe br. 40/94.

               33

               Stoga, Provedbenom uredbom izričito je predviđeno da žalbeno vijeće prilikom ispitivanja žalbe uložene protiv odluke Odjela za prigovore ima diskrecijsku ovlast, na temelju pravila 50. stavka 1. trećeg podstavka Provedbene uredbe i članka 74. stavka 2. Uredbe br. 40/94, odlučiti hoće li uzeti u obzir dodatne ili dopunske činjenice i dokaze koji nisu predočeni u roku koji je odredio Odjel za prigovore.

               34

               Posljedično, Opći sud je počinio pogrešku koja se tiče prava utvrdivši, u točki 42. pobijane presude, da je pravilo 20. stavak 1. Provedbene uredbe predstavljalo odredbu o suprotnom koja je žalbeno vijeće sprečavala da uzme u obzir dokaze koje je žalitelj kasno podnio OHIM‑u te da žalbeno vijeće, stoga, nije imalo diskrecijsku ovlast na temelju članka 74. stavka 2. Uredbe br. 40/94 da uzme u obzir te dokaze.

               35

               Međutim, treba istaknuti da neovisno o tome što je obrazloženjem presude Općeg suda povrijeđeno pravo Unije, žalbu treba odbiti ako je izreka presude osnovana iz drugih pravnih razloga (presuda od 13. srpnja 2000. Salzgitter/Komisija, C‑210/98 P, Zb., str. I‑5843., t. 58., i presuda od 29. ožujka 2011., ThyssenKrupp Nirosta/Komisija, C‑352/09 P, Zb., str. I‑2359., t. 136.).

               36

               Iz navoda u točki 34. ove presude proizlazi da je žalbeno vijeće počinilo pogrešku koja se tiče prava zaključivši, u točkama 38. do 40. pobijane presude, da iz pravila 20. stavka 1. Provedbene uredbe proizlazi da nije imalo diskrecijsku ovlast odlučiti je li potrebno uzeti u obzir kasno podnesene dokaze o postojanju, valjanosti i opsegu zaštite ranijeg žiga.

               37

               Unatoč tomu, mora se istaknuti da je žalbeno vijeće u točki 42. pobijane odluke navelo da, ako bi se utvrdilo da ima diskrecijsku ovlast odlučiti je li potrebno uzeti u obzir kasno podnesene dokaze, svejedno ne bi postupilo kako je podnositelj prigovora zahtijevao. Potom je u točkama 43. do 46. te odluke istaknulo razloge za takav zaključak.

               38

               Ti razlozi – koje je žalbeno vijeće iznijelo kao alternativno obrazloženje odbijanja da uzme u obzir dokaze koje je B. Rintisch kasno podnio – mogu ispraviti manjkavost pobijane odluke samo ako upućuju na to da je žalbeno vijeće doista izvršilo svoju diskrecijsku ovlast na temelju članka 74. stavka 2. Uredbe br. 40/94 da, uzimajući u obzir sve relevantne okolnosti, obrazloženo odluči je li bilo potrebno uzeti u obzir dokaze koji su mu kasno podneseni kako bi donijelo svoju odluku (u tom pogledu, vidjeti presudu od 26. rujna 2013., Centrotherm Systemtechnik/OHIM i centrotherm Clean Solutions, C‑610/11 P, t. 110.).

               39

               Sud je u tom pogledu zaključio, među ostalim, da uzimanje u obzir kasno podnesenih činjenica i dokaza, kada se od OHIM‑a traži da odluči u okviru postupka povodom prigovora, može biti osobito opravdano ako OHIM smatra, kao prvo, da bi kasno podneseni materijal na prvi pogled doista mogao biti relevantan za ishod postupka povodom prigovora koji se pred njim vodi te, kao drugo, da se faza postupka u kojoj su ti dokazi podneseni i okolnosti tog podnošenja ne protive uzimanju u obzir tog materijala (gore navedene presude OHIM/Kaul, t. 44., i Centrotherm Systemtechnik/OHIM i centrotherm Clean Solutions, t. 113.).

               40

               U predmetnom slučaju, s obzirom na to da je B. Rintisch svoj prigovor temeljio, među ostalim, na tri registrirana njemačka žiga, dokazi koje je morao podnijeti o postojanju, valjanosti i opsegu zaštite tih žigova precizno su navedeni u pravilu 19. stavku 2. točki (a) podtočki (ii) Provedbene uredbe. Stoga je B. Rintisch i prije podnošenja prigovora morao biti svjestan konkretnih dokumenata koje je morao podnijeti u prilog tom prigovoru. Posljedično, žalbeno vijeće u tim okolnostima mora ograničeno vršiti svoju diskrecijsku ovlast te može dopustiti kasno podnošenje takvih dokaza samo ako prateće okolnosti mogu opravdati žaliteljevo kašnjenje u podnošenju potrebnih dokaza.

               41

               Žalbeno vijeće je u obrazloženju svoje odluke osobito naglasilo da je B. Rintisch od 15. siječnja 2007. bio u posjedu dokaza o produljenju predmetnih žigova te da nije iznio nikakve razloge zbog kojih nije predočio taj dokument do listopada 2007.

               42

               Stoga, iz pobijane odluke jasno proizlazi da okolnosti kasnog podnošenja dokaza o postojanju, valjanosti i opsegu zaštite predmetnih žigova ne mogu opravdati žaliteljevo kašnjenje u podnošenju potrebnih dokaza.

               43

               Činjenica da je B. Rintisch, u roku koji je odredio Odjel za prigovore, predočio izvatke iz mrežnog registra Deutsches Patent- und Markenamta koji su se odnosili na produljenje predmetnih žigova, na jeziku različitom od jezika postupka, ne može dovesti u pitanje tu analizu jer iz pravila 19. stavka 4. Provedbene uredbe jasno proizlazi da OHIM ne smije uzeti u obzir dokumente koji nisu podneseni ili nisu prevedeni na jezik postupka u tom roku.

               44

               Iz toga slijedi da je žalbeno vijeće s pravom odbilo uzeti u obzir dokaze koje je B. Rintisch podnio nakon isteka rokova koje je za to odredio Odjel za prigovore, te da nije bilo potrebno da odluči o mogućoj relevantnosti tih dokaza ili utvrdi protivi li se faza postupka u kojoj su dokazi kasno podneseni uzimanju u obzir takvih dokaza.

               45

               Nasuprot tvrdnjama B. Rintischa, žalbeno vijeće, kada izvršava svoju diskrecijsku ovlast na temelju članka 74. stavka 2. Uredbe br. 40/94, nije obvezno razmotriti tri kriterija iz gornje točke 39. ako se i samo na temelju jednog od tih kriterija može utvrditi da ne smije uzeti u obzir predmetne kasno podnesene dokaze (u tom pogledu, vidjeti rješenje od 4. ožujka 2010. u predmetu C‑193/09 P Kaul/OHIM, t. 38.).

               46

               U tim okolnostima, pogreška koja se tiče prava počinjena u toj presudi, navedena u gornjoj točki 34., ne utječe na ispitivanje žalbe jer je odluka Općeg suda iz točke 47. te presude da odbije prvi dio drugog tužbenog razloga, kojim se navodi povreda članka 74. stavka 2. Uredbe br. 40/94, osnovana iz pravnih razloga različitih od onih koje je Opći sud naveo te, stoga, ne može za posljedicu imati ukidanje te presude.

         Drugi žalbeni razlog, kojim se navodi da je žalbeno vijeće zlouporabilo ovlasti

      Argumenti stranaka

               47

               B. Rintisch ističe da je Opći sud podcijenio činjenicu da je žalbeno vijeće zlouporabilo svoje ovlasti.

               48

               OHIM tvrdi da se u žalbi ne navode nikakvi argumenti u prilog drugom žalbenom razlogu.

         Ocjena Suda

               49

               U pogledu drugog žalbenog razloga, mora se istaknuti da žalitelj, kao prvo, iznosi samo općenite tvrdnje te uopće ne određuje točke pobijane presude koje kritizira te, kao drugo, ne navodi pravne argumente koji bi išli u prilog tom žalbenom razlogu.

               50

               U skladu s ustaljenom sudskom praksom, iz članka 256. UFEU‑a, članka 58. prvog stavka Statuta Suda Europske unije i članka 112. stavka 1. točke (c) Poslovnika Suda, koji je bio na snazi na dan podnošenja žalbe (sadašnji članak 168. stavak 1. točka (d) Poslovnika Suda), proizlazi da žalba mora točno navoditi osporavane elemente pobijane presude čije se ukidanje zahtijeva, kao i konkretne pravne argumente koji podržavaju žalbu, pod prijetnjom nedopuštenosti žalbe ili odnosnog žalbenog razloga (presuda od 28. lipnja 2005. u spojenim predmetima C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P do C‑208/02 P i C‑213/02 P, Dansk Rørindustri i dr./Komisija, Zb., str. I‑5425., t. 426., i presuda od 22. prosinca 2008., British Aggregates/Komisija, C‑487/06 P, Zb., str. I‑10515., t. 121.).

               51

               Budući da drugi žalbeni razlog koji je B. Rintisch iznio u prilog svojoj žalbi ne ispunjava te zahtjeve, mora se odbaciti kao nedopušten.

               52

               Budući da se nijedan od žalbenih razloga na kojima se temelji žaliteljeva žalba ne može uvažiti, žalba se mora odbiti.

         Troškovi

               53

               Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima. U skladu s člankom 138. stavkom 1. tog poslovnika, koji se na temelju članka 184. stavka 1. tog poslovnika primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.

               54

               Budući da žalitelj nije uspio u postupku te s obzirom na to da su OHIM i društvo Valfleuri zatražili da on snosi troškove, potonjem se mora naložiti snošenje troškova.

               Slijedom navedenog, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                        1.

                           Žalba se odbija.

                        2.

                           B. Rintischu nalaže se snošenje troškova.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 2012. rujan 20.#Dimosia Epicheirisi Ilektrismou AE (DEI) protiv Europska komisija.#Predmet T-169/08.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 6. veljače 2014.#Arkema France i CECA SA protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje – Zabranjeni sporazumi – Europska tržišta kositrenih toplinskih stabilizatora i toplinskih stabilizatora ESBO/esteri – Odluka kojom se utvrđuju dvije povrede članka 81. UEZ‑a i članka 53. Sporazuma o EGP‑u – Novčane kazne – Trajanje povrede – Zastara – Opravdani interes za utvrđivanje povrede – Zahtjev za preinaku – Iznos novčanih kazni – Trajanje povredâ – Neograničena nadležnost.#Spojeni predmeti T‑23/10 i T‑24/10.


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 21. srpnja 2016.#Ured Europske unije za intelektualno vlasništvo protiv Xaviera Graua Ferrera.#Žalba – Žig Europske unije – Uredba (EZ) br. 207/2009 – Članak 76. stavak 2. – Uredba (EZ) br. 2868/95 – Pravilo 50. stavak 1. treći podstavak – Figurativni žig – Prigovor nositelja ranijeg žiga – Dokaz o postojanju, valjanosti i opsegu zaštite ranijeg žiga – Uzimanje u obzir od strane žalbenog vijeća nepravodobno podnesenog dokaza – Odbijanje prigovora od strane žalbenog vijeća.#Predmet C-597/14 P.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      21. srpnja 2016. (
            *1
         )
      „Žalba — Žig Europske unije — Uredba (EZ) br. 207/2009 — Članak 76. stavak 2. — Uredba (EZ) br. 2868/95 — Pravilo 50. stavak 1. treći podstavak — Figurativni žig — Prigovor nositelja ranijeg žiga — Dokaz o postojanju, valjanosti i opsegu zaštite ranijeg žiga — Uzimanje u obzir od strane žalbenog vijeća nepravodobno podnesenog dokaza — Odbijanje prigovora od strane žalbenog vijeća“
      U predmetu C‑597/14 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 22. prosinca 2014.,

         Ured Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO), koji zastupaju S. Palmero Cabezas i A. Folliard‑Monguiral, u svojstvu agenata,
      tužitelj,
      a druge stranke postupka su:

         Xavier Grau Ferrer, sa stalnom adresom u Caldes de Montbuiju (Španjolska),
      tužitelj u prvom stupnju,

         Juan Cándido Rubio Ferrer,

         Alberto Rubio Ferrer,

      sa stalnom adresom u Xeracu (Španjolska),
      intervenijenti u prvom stupnju,
      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, J.-C. Bonichot, C. G. Fernlund, S. Rodin (izvjestitelj) i E. Regan, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 21. listopada 2015.,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 13. siječnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Svojom žalbom Ured Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) zatražio je ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 24. listopada 2014., Grau Ferrer/OHIM – Rubio Ferrer (Bugui va) (T‑543/12, neobjavljena, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2014:911), kojom je Opći sud poništio odluku četvrtog žalbenog vijeća EUIPO‑a od 11. listopada 2012. (spojeni predmeti R-274/2011‑4 i R-520/2011‑4) koja se odnosi na postupak povodom prigovora između, s jedne strane, Xaviera Graua Ferrera i, s druge strane, Juana Cándida Rubija Ferrera i Alberta Rubija Ferrera (u daljnjem tekstu: sporna odluka).

         Pravni okvir

         Uredba (EZ) br. 207/2009

               2

               Uredba Vijeća (EZ) br. 40/94 od 20. prosinca 1993. o žigu Zajednice (SL 1994., L 11, str. 1.) kodificirana je Uredbom Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Europske unije (SL 2009., L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.).

               3

               Članak 15. stavak 1. Uredbe br. 207/2009, naslovljen „Uporaba žigova Europske unije”, određuje:
               „Ako u petogodišnjem razdoblju od registracije, nositelj nije stvarno rabio svoj žig u Uniji u odnosu na proizvode ili usluge za koje je registriran ili ako je takva uporaba suspendirana tijekom neprekinutog razdoblja od pet godina, žig Europske unije podliježe sankcijama predviđenima ovom Uredbom, osim ako postoje opravdani razlozi za neuporabu.
               Uporabom u smislu stavka 1. također se smatra sljedeće:

                        (a)

                        uporaba žiga Europske unije u obliku koji se razlikuje u elementima koji ne mijenjaju razlikovni karakter žiga u odnosu na oblik u kojem je registriran;

                  [...]”

               4

               Članak 41. stavak 3. te uredbe, koji se bavi podnošenjem prigovora na registraciju žiga Europske unije, određuje:
               „Prigovor se mora podnijeti u pisanom obliku i mora sadržavati razloge na kojima se temelji. [...] U roku koji odredi Ured, podnositelj prigovora može podnijeti činjenice, dokaze i argumente koji podupiru razloge za prigovor.”

               5

               Članak 76. stavak 2. spomenute uredbe naslovljen „Ispitivanje činjenica od strane Ureda po službenoj dužnosti” predviđa:
               „Ured ne mora uzeti u obzir činjenice ili dokaze koje predmetne stranke nisu pravodobno podnijele.”

         Provedbena uredba

               6

               Pravilo 15. stavak 2. Uredbe Komisije (EZ) br. 2868/95 od 13. prosinca 1995. o provedbi Uredbe br. 40/94 (SL 1995., L 303, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 84.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 1041/2005 od 29. lipnja 2005. (SL 2005., L 172, str. 4.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 153., u daljnjem tekstu: Provedbena uredba), naslovljen „Prigovor” određuje:
               „Prigovor sadržava:
               [...]

                        (b)

                        jasnu identifikaciju ranijeg žiga ili ranijeg prava na kojima se prigovor temelji, i to:

                                 i.

                                 ako se prigovor temelji na ranijem žigu u smislu članka 8. stavka 2. točaka (a) i (b) Uredbe [br. 40/94, čiji je tekst istovjetan onomu članka 8. stavka 2. točke (a) i (b) Uredbe br. 207/2009] ili ako se prigovor temelji na članku 8. stavku 3. Uredbe [br. 40/94, čiji je tekst istovjetan onomu članka 8. stavka 3. Uredbe br. 207/2009], naznaku broja spisa ili registarskog broja ranijeg žiga, naznaku da je raniji žig registriran ili naznaka prijave za registraciju, kao i država članica, uključujući, ako je primjenjivo, zemlje Beneluksa u kojima ili za koje je raniji žig zaštićen ili, ako je primjenjivo, naznaku da se radi o žigu Europske unije;

                           [...]

                        (e)

                        prikaz ranijeg žiga kako je registriran ili kako je za njega podnesena prijava; ako je raniji žig u boji, prikaz je u boji;

                  [...]”

               7

               Pravilo 19. Provedbene uredbe naslovljeno „Utemeljenost prigovora” predviđa:

                        „1.

                        Ured daje podnositelju prigovora mogućnost da predoči činjenice, dokaze i argumente koji će poduprijeti njegov prigovor ili da dopuni činjenice, dokaze ili argumente koji su već podneseni sukladno s pravilom 15. stavkom 3. u roku koji odredi Ured, a koji ne može biti kraći od 2 mjeseca, računajući od dana kada se smatra da počinje postupak povodom prigovora sukladno sa pravilom 18. stavkom 1.

                        2.

                        U roku iz stavka 1. podnositelj prigovora također podnosi dokaz o postojanju, valjanosti i opsegu zaštite njegova ranijeg znaka ili ranijeg prava, kao i dokaz o njegovoj ovlaštenosti da podnese prigovor. Podnositelj prigovora osobito osigurava sljedeće dokaze:

                                 (a)

                                 ako se prigovor temelji na žigu koji nije žig Europske unije, dokaz da je za njega podnesena prijava ili dokaz o registraciji, podnoseći:
                                 [...]

                                          ii.

                                          ako je žig registriran, presliku odgovarajuće potvrde o registraciji i, ovisno o slučaju, potvrdu o zadnjem produljenju registracije kojom se dokazuje da razdoblje zaštite žiga traje dulje od vremenskog roka iz stavka 1. i svako produljenje tog razdoblja ili jednakovrijedne dokumente koje je izdalo tijelo pred kojim je žig registriran;

                           [...]”

               8

               Pravilo 20. stavak 1. te uredbe naslovljeno „Ispitivanje prigovora” predviđa:
               „Ako do isteka roka navedenog u pravilu 19. stavku 1. podnositelj prigovora nije dokazao postojanje, valjanost i opseg zaštite ranijeg žiga ili ranijeg prava, kao ni svoje ovlaštenje da podnese prijavu, prijava se odbacuje kao neosnovana.”

               9

               U skladu s pravilom 50. stavkom 1. trećim podstavkom spomenute uredbe:
               „Ako je žalba uložena protiv odluke Odjela za prigovore, žalbeno vijeće ograničuje svoje ispitivanje žalbe na činjenice i dokaze podnesene u roku koji odredi Odjel za prigovore sukladno s Uredbom i ovim pravilima, osim ako žalbeno vijeće smatra da se u obzir trebaju uzeti dodatne i dopunske činjenice i dokazi sukladno s člankom 74. stavkom 2. Uredbe [br. 40/94, čiji je tekst istovjetan onomu članka 76. stavka 2. Uredbe br. 207/2009].”

         Okolnosti spora

               10

               Opći sud je okolnosti spora sažeo kako slijedi:

                        „1

                        Juan Cándido Rubio Ferrer i Alberto Rubio Ferrer podnijeli su 23. listopada 2008. [EUIPO‑u] zahtjev za registraciju figurativnog žiga Europske unije na temelju Uredbe [br. 40/94 kodificirane Uredbom br. 207/2009].

                        2

                        Žig za koji je zatražena registracija je sljedeći figurativni znak: [...]

                        3

                        Proizvodi i usluge za koje je zatražena registracija potpadaju pod razred 31., 35. i 39. u smislu Međunarodne klasifikacije proizvoda i usluga (Nicanska klasifikacija) za registriranje žigova od 15. lipnja 1957., kako je izmijenjena i dopunjena [...].

                  [...]

                        5

                        Dana 10. kolovoza 2009. [...] X. Grau Ferrer podnio je na temelju članka 41. Uredbe br. 207/2009 prigovor protiv registracije figurativnog žiga Europske unije zatražene za proizvode i usluge iz točke 3. ove presude.

                        6

                        Prigovor se temeljio na dvama ranijim figurativnim žigovima:

                                 —

                                 španjolskoj registraciji br. 2600724 figurativnog znaka podnesenoj 8. lipnja 2004. i registriranoj 22. studenoga 2004. za sve proizvode iz razreda 31.:
                                 [...]

                                 —

                                 registraciji Europske unije br. 2087534 figurativnog znaka o kojemu je dalje riječ, podnesenoj 14. veljače 2001. i registriranoj 14. lipnja 2002. za proizvode i usluge iz sljedećih razreda:

                                          —

                                          razred 31.: [...],

                                          —

                                          razred 32.: [...],

                                          —

                                          razred 39.: [...].

                  [...]

                        8

                        Odjel za prigovore je 21. prosinca 2010. djelomično prihvatio prigovor. S jedne strane je smatrao da [X. Grau Ferrer] u tom pogledu nije u propisanom roku dostavio dokument koji prikazuje raniji španjolski figurativni žig kako je registriran [...]. Stoga je odbio prigovor koji se temelji na ranijem španjolskom figurativnom žigu uz obrazloženje da njegovo postojanje i njegova valjanost nisu bili dovoljno dokazani u propisanom roku. S druge strane je prihvatio prigovor koji se temelji na ranijem žigu Europske unije [...]. Naime, najprije je ocijenio da dokaz o stvarnoj uporabi ranijeg žiga Europske unije nije bio podnesen [...].

                        9

                        Protiv odluke Odjela za prigovore su, na temelju članaka 58. do 64. Uredbe br. 207/2009, [X. Grau Ferrer], 10. veljače 2011. (R 520/2011‑4), a intervenijenti [J. C. i A. Rubio Ferrer] (R 274/2011‑4), 14. veljače 2011., podnijeli žalbu pred EUIPO‑om.

                        10

                        Četvrto žalbeno vijeće EUIPO‑a je odlukom od 11. listopada 2012. [...] prihvatilo žalbu u predmetu R 274/2011‑4, a odbilo žalbu u predmetu R 520/2011‑4. To vijeće je u biti, s jedne strane, potvrdilo odluku Odjela za prigovore prema kojoj nije podnesen dokaz o postojanju ranijeg španjolskog figurativnog žiga. S druge strane je smatralo da podneseni dokazi nisu bili dovoljni da se dokaže da se raniji žig Europske unije tijekom relevantnog razdoblja stvarno upotrebljavao u obliku u kojem je bio registriran ili na način kojim mu se ne mijenja razlikovni karakter za neki od proizvoda za koje je bio registriran. Stoga je poništilo odluku Odjela za prigovore od 21. prosinca 2010. i u cijelosti odbilo prigovor.”

         Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

               11

               Zahtjevom podnesenim tajništvu Općeg suda 18. prosinca 2012. (predmet T‑543/12) X. Grau Ferrer je podnio tužbu za poništenje sporne odluke.

               12

               U potporu svojoj tužbi X. Grau Ferrer je istaknuo tri tužbena razloga koja se temelje na, kao prvo, povredi članaka 75. i 76. stavka 2. Uredbe br. 207/2009 i pravila 50. Provedbene uredbe, kao drugo, na stvarnoj uporabi ranijeg figurativnog žiga Europske unije br. 2087534 koji je X. Grau Ferrer registrirao 14. lipnja 2002. (u daljnjem tekstu: raniji žig) i, kao treće, na vjerojatnosti dovođenja u zabludu, s jedne strane, ranijeg žiga i ranijeg figurativnog španjolskog žiga i, s druge strane, figurativnog žiga Europske unije za koji su registraciju zatražili J. C. i A. Rubio Ferrer.

               13

               Opći sud je usvojio tužbu za poništenje, presudivši u točki 48. pobijane presude da je žalbeno vijeće EUIPO‑a propustilo izvršiti svoju diskrecijsku ovlast i obrazložiti zašto je odbilo uzeti u obzir raniji španjolski žig, a u točkama 86. i 87. pobijane presude da su dokumenti dostavljeni žalbenom vijeću sadržavali znak koji se od ranijeg žiga razlikovao samo u zanemarivim elementima, zbog čega se moglo smatrati da ih se stvarno upotrebljavalo.

               14

               Opći sud je presudio da su ostali tužbeni razlozi koje je X. Grau Ferrer naveo nedopušteni i neutemeljeni.

               15

               Stoga je Opći sud poništio spornu odluku.

         Zahtjevi stranaka

               16

               Svojom žalbom EUIPO zahtijeva od Suda da:

                        —

                        ukine pobijanu presudu i da sam odluči o meritumu predmeta ili da isti vrati na ponovno odlučivanje Općem sudu i

                        —

                        X. Grauu Ferreru naloži snošenje troškova.

               17

               Nijedna stranka postupka nije Sudu podnijela očitovanje.

         O žalbi

               18

               U potporu svojoj žalbi EUIPO ističe tri žalbena razloga koja se temelje na povredi članka 76. stavka 2. Uredbe br. 207/2009 odnosno pravila 50. stavka 1. trećeg podstavka Provedbene uredbe i članka 15. stavka 1. drugog podstavka točke (a) Uredbe br. 207/2009.

         Drugi žalbeni razlog

               19

               Svojim drugim žalbenim razlogom, koji valja najprije ispitati, EUIPO u biti tvrdi da je Opći sud u točkama 45. do 48. pobijane presude počinio pogrešku koja se tiče prava zato što je presudio da je žalbeno vijeće imalo diskrecijsku ovlast koja proizlazi iz pravila 50. stavka 1. trećeg podstavka Provedbene uredbe i članka 76. stavka 2. Uredbe br. 207/2009 „neovisno o tome je li [nepravodoban dokaz] dodatan dokaz ili ne” i, posljedično, također u pogledu „novih” dokaza.

               20

               U točki 45. pobijane presude Opći sud je naglasio da sudska praksa Suda u vezi s diskrecijskom ovlašću žalbenog vijeća i obrazloženja u pogledu uzimanja u obzir nepravodobno podnesenih dokaza ne razlikuje nove dokaze od dodatnih dokaza, a zatim je u točki 46. te presude odbio argument prema kojem je žalbeno vijeće neutemeljeno uzelo u obzir dokaze koje je podnio X. Grau Ferrer jer su to bili novi dokazi.

               21

               Opći sud je u biti u točki 48. pobijane presude presudio da žalbeno vijeće ima diskrecijsku ovlast i obvezu obrazlaganja svojeg odbijanja bez razlikovanja „novih” od „dodatnih” dokaza.

               22

               EUIPO ističe da se ta diskrecijska ovlast i obveza obrazlaganja ne odnose na nove dokaze. U potporu tom argumentu navodi neslaganja između različitih jezičnih verzija presuda od 3. listopada 2013.Rintisch/OHIM (C‑120/12 P, EU:C:2013:638), od 3. listopada 2013., Rintisch/OHIM (C‑121/12 P, EU:C:2013:639) i od 3. listopada 2013., Rintisch/OHIM (C‑122/12 P, EU:C:2013:628). Prema EUIPO‑u, na temelju članka 42. stavka 2. Uredbe br. 207/2009 i pravila 20. stavka 1. Provedbene uredbe, ako Odjelu za prigovore nisu podneseni potpuni dokazi, prigovor se odbija bez ispitivanja merituma. Zbog toga smatra da nije moguće ponovno otvoriti mogućnost prigovora pred žalbenim vijećem.

               23

               Što se tiče teksta pravila 50. stavka 1. trećeg podstavka Provedbene uredbe, valja primijetiti da se verzija te odredbe na francuskom jeziku razlikuje od verzija na španjolskom, njemačkom i engleskom jeziku s obzirom na jedan bitan element. Naime, dok potonje verzije predviđaju da žalbeno vijeće može uzeti u obzir samo dodatne i dopunske činjenice i dokaze, francuska jezična verzija te iste činjenice i dokaze kvalificira kao „nove ili dodatne”.

               24

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, odredbe prava Unije moraju se tumačiti i primjenjivati ujednačeno s obzirom na sve verzije svih jezika Unije. U slučaju nejednakosti između različitih jezičnih verzija nekog teksta prava Unije predmetna odredba mora se tumačiti s obzirom na opći sustav i svrhu uredbe čiji je dio (vidjeti u tom smislu među ostalim presude od 15. studenoga 2012., Kurcums Metal, C‑558/11, EU:C:2012:721, t. 48., i od 9. travnja 2014., GSV, C‑74/13, EU:C:2014:243, t. 27.).

               25

               U tom pogledu valja podsjetiti da je člankom 76. stavkom 2. Uredbe br. 207/2009, koji je pravni temelj pravila 50. Provedbene uredbe, predviđeno da Ured ne mora uzeti u obzir činjenice koje stranke nisu pravodobno istaknule ili dokaze koje nisu pravodobno podnijele.

               26

               Sud je presudio da kada u roku koji Ured propisuje nije podnesen nikakav dokaz o uporabi dotičnog žiga, potonji mora po službenoj dužnosti odbaciti prigovor. Suprotno tomu, kad su dokazi podneseni u roku koji Ured propisuje, moguće je podnijeti dodatne dokaze (vidjeti u tom smislu presudu od 18. srpnja 2013., New Yorker SHK Jeans/OHIM, C‑621/11 P, EU:C:2013:484, t. 28. i 30.).

               27

               Kao što je nezavisni odvjetnik istaknuo u točkama 55. i 57. svojeg mišljenja, isto tumačenje valja primijeniti na dokaz o postojanju, valjanosti i opsegu zaštite žiga s obzirom na to da spomenuta odredba sadržava pravilo koje ima horizontalnu ulogu u sustavu spomenute uredbe zato što se primjenjuje neovisno o prirodi dotičnog postupka. Iz toga slijedi da se pravilo 50. Provedbene uredbe ne može tumačiti na način da proširuje diskrecijske ovlasti žalbenog vijeća na nove dokaze.

               28

               Treba utvrditi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava u točkama 45., 46. i 48. pobijane presude zato što je utvrdio da žalbeno vijeće nije koristilo svoju diskrecijsku ovlast koja mu je dodijeljena kako bi odlučio treba li uzeti u obzir nove dokaze.

               29

               Međutim valja podsjetiti da iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da ako obrazloženje presude Općeg suda sadržava povredu prava Unije, ali je njegova izreka utemeljena drugim pravnim razlozima, žalbu valja odbiti (vidjeti među ostalim presude od 15. prosinca 1994., Finsider/Komisija, C‑320/92 P, EU:C:1994:414, t. 37.; od 16. prosinca 1999., CES/E, C‑150/98 P, EU:C:1999:616, t. 17., i od 13. srpnja 2000., Salzgitter/Komisija, C‑210/98 P, EU:C:2000:397, t. 58.).

               30

               To vrijedi za predmetni slučaj. Naime, Opći sud se nije oslonio samo na predmetno obrazloženje, nego i na činjenicu da je žalbeno vijeće odbilo predmetni dokaz a da nije ispitalo može li ga se smatrati „dopunskim”. Žalbeno vijeće je, time što nije izvršilo to ispitivanje, povrijedilo članak 76. stavak 2. Uredbe br. 207/2009, kao što je i utvrdio Opći sud.

               31

               U tim okolnostima, budući da drugi žalbeni razlozi koje je EUIPO istaknuo ne mogu dovesti do ukidanja pobijane presude, žalbu valja odbiti u cijelosti.

         Troškovi

               32

               U skladu s člankom 137. Poslovnika Suda, koji se na temelju članka 184. stavka 2. istog poslovnika primjenjuje na žalbeni postupak, odluka o troškovima donosi se u presudi kojom se završava postupak. Budući da nijedna od stranaka postupka nije podnijela očitovanje Sudu, valja donijeti odluku da će EUIPO snositi vlastite troškove.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Žalba se odbija.

                           2.

                           Uredu Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) nalaže se snošenje vlastitih troškova.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: španjolski


Presuda Suda (drugo vijeće) od 2012. srpanj 12.#EMS-Bulgaria Transport Ltd protiv Direktor na Direktsia „Obzhalvane i danachno-osiguritelna praktika“ Veliko Tarnovo pri Tsentralno upravlenie na Natsionalnata agentsia za prihodite.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Varhoven administrativen sad.#Predmet C-284/11.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 8. srpnja 2010. # Engelhorn KGaA protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Postupak povodom prigovora. # Predmet T-30/09.