title: Presuda Suda (deveto vijeće) od 19. listopada 2017.#Hansruedi Raimund protiv Michaele Aigner.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Oberster Gerichtshof.#Zahtjev za prethodnu odluku – Intelektualno i industrijsko vlasništvo – Žig Europske unije – Uredba (EZ) br. 207/2009 – Članak 96. točka (a) – Postupak zbog povrede – Članak 99. stavak 1. – Pretpostavka valjanosti – Članak 100. – Protutužba za proglašavanje žiga ništavim – Veza između tužbe zbog povrede i protutužbe za proglašavanje žiga ništavim – Postupovna autonomija.#Predmet C-425/16.

text:
         PRESUDA SUDA (deveto vijeće)
      19. listopada 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Intelektualno i industrijsko vlasništvo – Žig Europske unije – Uredba (EZ) br. 207/2009 – Članak 96. točka (a) – Postupak zbog povrede – Članak 99. stavak 1. – Pretpostavka valjanosti – Članak 100. – Protutužba za proglašavanje žiga ništavim – Veza između tužbe zbog povrede i protutužbe za proglašavanje žiga ništavim – Postupovna autonomija”
      U predmetu C‑425/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Oberster Gerichtshof (Vrhovni sud, Austrija), odlukom od 12. srpnja 2016., koju je Sud zaprimio 1. kolovoza 2016., u postupku

         Hansruedi Raimund

      protiv

         Michaele Aigner,

      SUD (deveto vijeće),
      u sastavu: E. Juhász, u svojstvu predsjednika vijeća, K. Jürimäe i C. Lycourgos (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Campos Sánchez‑Bordona,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za H. Raimunda, C. Hadeyer, Rechtsanwalt,

               –

               za M. Aigner, F. Gütlbauer, S. Sieghartsleitner i M. Pichlmair, Rechtsanwälte,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 20. lipnja 2017.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 99. stavka 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Europske unije (SL 2009., L 78., str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Hansruedija Raimunda i Michaele Aigner u vezi s postupkom zbog povrede verbalnog žiga Europske unije i protutužbe za proglašavanje tog žiga ništavim.

         Pravni okvir

               3

               U skladu s uvodnom izjavom 16. Uredbe br. 207/2009 „[o]dluke u vezi s valjanošću i povredom žigova [Europske unije] moraju imati učinak na i pokrivati cijelo područje [Europske unije], s obzirom da je to jedini način sprečavanja donošenja nedosljednih odluka od strane sudova i Ureda [Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO)], te osiguranja da se neće narušiti jedinstveni karakter žigova [Europske unije]”.

               4

               Članak 1. stavak 2. te uredbe određuje:
               „Žig [Europske unije] ima jedinstveni karakter. Ima jednak učinak u cijeloj [Uniji]: ne smije se registrirati, ne smije se prenositi ili ne smije ga se odreći, ne smije biti predmetom odluke kojom se opozivaju prava nositelja žiga ili odluke kojom se žig proglašava ništavim i njegova se uporaba ne smije zabraniti, osim u odnosu na cijelu [Uniju]. To se načelo primjenjuje, osim ako je drukčije određeno ovom Uredbom.”

               5

               U skladu s člankom 6. navedene uredbe, žig Europske unije stječe se registracijom.

               6

               Članak 52. Uredbe br. 207/2009, naslovljen „Apsolutni razlozi za ništavost”, određuje u svojem stavku 1. točki (b):
               „1.   Žig [Europske unije] proglašava se ništavim na zahtjev podnesen [EUIPO‑u] ili na protutužbu podnesenu u postupku zbog povrede:
               […]

                        (b)

                        kad je podnositelj prijave postupao u zloj vjeri kada je podnosio prijavu žiga.

                  […]”

               7

               Članak 96. točke (a) i (d) te uredbe navode:
               „Sudovi za žig [Europske unije] imaju isključivu nadležnost:

                        (a)

                        za postupke povodom tužbe zbog povrede i – ako su dopuštene nacionalnim zakonodavstvom – tužbe u odnosu na prijetnju povrede žigova [Europske unije];

                  […]

                        (d)

                        za postupke povodom protutužbe za opoziv ili za proglašavanje žiga [Europske unije] ništavim sukladno s člankom 100.”

               8

               Člankom 99. te uredbe naslovljenim „Pretpostavka valjanosti – obrana u odnosu na meritum”, njegovim stavkom 1. određeno je:
               „Sudovi za žig [Europske unije] smatraju žig [Europske unije] valjanim, osim ako njegovu valjanost osporava tuženik protutužbom za opoziv žiga ili protutužbom za proglašavanje žiga ništavim.”

               9

               U skladu s člankom 100. Uredbe br. 207/2009:
               „1.   Protutužba za opoziv ili za proglašavanje ništavim može se temeljiti samo na razlozima za opoziv ili razlozima za ništavost iz ove Uredbe.
               2.   Sud za žig [Europske unije] odbacuje protutužbu za opoziv ili za proglašavanje ništavosti ako se odluka koju je donio [EUIPO], a koja se odnosi na isti predmet, iste razloge za podnošenje tužbe i iste stranke već postala pravomoćna.
               […]
               4.   Sud za žig [Europske unije] kojemu je podnesena protutužba za opoziv ili za proglašavanje ništavosti žiga [Europske unije], mora obavijestiti [EUIPO] o datumu na koji je podnesena protutužba. [EUIPO] tu činjenicu upisuje u registar žigova [Europske unije].
               […]
               6.   Kad je sud za žig [Europske unije] donio presudu na temelju protutužbe za opoziv ili za proglašavanje ništavosti žiga [Europske unije] koja je postala pravomoćna, jedan primjerak te presude šalje se [EUIPO‑u]. Svaka stranka može zatražiti informaciju o tom prosljeđivanju. [EUIPO] upisuje podatak o presudi u registar žigova [Europske unije] u skladu s odredbama Provedbene uredbe.
               […]”

               10

               Članak 104. stavci 1. i 2. te uredbe određuju:
               „1.   Sud za žig [Europske unije] koji vodi postupak iz članka 96., osim postupka za utvrđivanje nepostojanja povrede, osim ako postoje posebni razlozi za nastavak postupka, po službenoj dužnosti, nakon saslušanja stranaka, ili, na zahtjev jedne od stranaka i nakon saslušanja drugih stranaka, zastaje s postupkom kad se valjanost žiga [Europske unije] već osporava protutužbom pred drugim sudom za žig [Europske unije] ili kad je [EUIPO‑u] već podnesen zahtjev za opoziv ili zahtjev za proglašavanje tog žiga ništavim.
               2.   [EUIPO], kad vodi postupak povodom zahtjeva za opoziv ili zahtjeva za proglašavanje ništavim, osim ako postoje posebni razlozi za nastavak postupka, po službenoj dužnosti, nakon saslušanja stranaka ili, na zahtjev jedne od stranaka i nakon saslušanja drugih stranaka, zastaje s postupkom kad se valjanost žiga [Europske unije] već osporava protutužbom pred sudom za žig [Europske unije]. Međutim, ako jedna od stranaka u postupku pred sudom za žig [Europske unije] to zatraži, sud može zastati s postupkom nakon saslušanja drugih stranaka u tom postupku. U tom slučaju, [EUIPO] nastavlja postupak koji se pred njim vodi.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               11

               H. Raimund, nositelj verbalnog žiga Europske unije Baucherlwärmer, prodaje otprilike od 2000. pod tim žigom biljke za pripravak na bazi alkohola. M. Aigner također nudi na prodaju mješavinu biljaka koje se uranjaju u visokopostotni alkohol, koje i ona naziva Baucherlwärmer.

               12

               H. Raimund je pred Handelsgericht Wien (Trgovački sud u Beču, Austrija) pokrenuo postupak zbog povrede žiga Europske unije čiji je on nositelj kako bi se M. Aigner zabranilo korištenje znakom „Baucherlwärmer” za proizvode i usluge iz razreda predviđenih navedenim žigom. M. Aigner, tuženica u glavnom postupku, je pak, smatrajući da je H. Raimund postao nositeljem navedenog žiga protivno moralnim načelima i u zloj vjeri, pred tim sudom podnijela protutužbu za proglašavanje tog istog žiga ništavim.

               13

               Handelsgericht Wien (Trgovački sud u Beču, Austrija) odlučio je prekinuti postupak povodom te protutužbe za proglašavanje žiga ništavim dok se konačno ne odluči u postupku zbog povrede, koji je predmet glavnog postupka. Međutim, budući da je rješenje o prekidu postupka povodom protutužbe za proglašavanje žiga ništavim poništeno, taj je postupak još uvijek u tijeku pred prvostupanjskim sudom. Što se tiče tužbe zbog povrede, Handelsgericht Wien (Trgovački sud u Beču) ju je odbio uz obrazloženje da je H. Raimund postupao u zloj vjeri kada je podnosio prijavu žiga Europske unije.

               14

               Budući da je Oberlandesgericht Wien (Visoki zemaljski sud u Beču, Austrija) u žalbenom postupku potvrdio prvostupanjsku presudu, H. Raimund je pred Oberster Gerichtshof (Vrhovni sud, Austrija) podnio reviziju.

               15

               Sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku smatra da je tužitelj u glavnom postupku žig Europske unije o kojem je riječ u glavnom postupku doista stekao u zloj vjeri i da ga zato treba proglasiti ništavim primjenom članka 52. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009. Međutim, taj sud dvoji u vezi s pitanjem koje je H. Raimund postavio u okviru svoje revizije, a odnosi se na to jesu li suci prvog i drugog stupnja mogli odlučivati o zloj vjeri u okviru postupka zbog povrede, iako nije postojala konačna odluka o protutužbi za proglašavanje žiga ništavim.

               16

               Uzimajući u obzir činjenicu da tuženik u glavnom postupku ističe apsolutni razlog za odbijanje, u smislu članka 52. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009, koji se, kao što je propisano člankom 99. stavkom 1. te uredbe, u okviru postupka zbog povrede valjano može isticati samo ako je tuženik iz tog razloga podnio protutužbu za proglašavanje žiga ništavim, Oberster Gerichtshof (Vrhovni sud) pita je li, kako bi se tužbu zbog povrede moglo odbiti i prije odluke o protutužbi, dostatno podnijeti protutužbu zbog stjecanja prava na žig u zloj vjeri (prva mogućnost); ili se tužbu zbog povrede iz tog razloga može odbiti samo ako se barem istodobno predmetni žig proglasi ništavim na temelju protutužbe (druga mogućnost); ili se pak prigovor koji se odnosi na stjecanje prava na žig u zloj vjeri u postupku zbog povrede može prihvatiti samo nakon što je žig konačno proglašen ništavim na temelju protutužbe (treća mogućnost).

               17

               Sud koji je uputio zahtjev u ovom slučaju navodi da usvajanje ili odbijanje tužbe zbog povrede ovisi isključivo o prigovoru ništavosti. Predlaže Sudu da se odluči za drugu mogućnost na način da bi iz članka 99. stavka 1. Uredbe br. 207/2009 proizlazilo da se tužbu zbog povrede može odbiti iz razloga ništavosti samo ako se istodobno usvoji protutužba podnesena iz istog razloga. Smatra da ne može biti dostatna sama činjenica podnošenja takve protutužbe ali, s druge strane, nije ni neophodno čekati da odluka o toj protutužbi postane konačna. Pojašnjava da se eventualno postojanje obveze čekanja toga da odluka o protutužbi postane konačna, eventualno spajanje postupaka zbog povrede i protutužbe kao i detaljna pravila žalbenog postupka ocjenjuju samo s obzirom na nacionalno postupovno pravo.

               18

               Sud koji je uputio zahtjev također ističe da je mogućnost koju on Sudu predlaže da prihvati takva da jamči da prigovor ništavosti ili opoziva inter partes, koji je naveden u okviru postupka zbog povrede, može uspjeti samo ako se žig proglasi ništavim ili opozvanim iz istog razloga u okviru protutužbe s učinkom erga omnes. Točnije, kako bi uspio pred višim sudovima, tužitelj u glavnom postupku zbog povrede pokrenutom u prvom stupnju mora osporiti odluku donesenu u postupku zbog povrede i odluku donesenu povodom protutužbe. Ako osporava samo odluku donesenu u postupku zbog povrede, njegova žalba neće uspjeti jer bi odluci donesenoj povodom protutužbe, koja je postala pravomoćna, odmah bila protivna uspješna protutužba.

               19

               Ipak, Oberster Gerichtshof (Vrhovni sud) priznaje da doslovni smisao ili cilj članka 99. Uredbe br. 207/2009 može dovesti i do drugačijeg tumačenja od onog koje on predlaže.

               20

               U tim je okolnostima Oberster Gerichtshof (Vrhovni sud) odlučio prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Može li tužba zbog povrede žiga Europske unije [članak 96. točka (a) Uredbe br. 207/2009] biti odbijena na temelju prigovora da je podnositelj prijave postupao u zloj vjeri kada je podnosio prijavu žiga [članak 52. stavak 1. točka (b) Uredbe br. 207/2009] ako je tuženik podnio protutužbu za proglašavanje žiga Europske unije ništavim na tom istom temelju (članak 99. stavak 1. Uredbe br. 207/2009), ali sud još uvijek nije odlučio o toj protutužbi?

                        2.

                        Ako je odgovor na prvo pitanje niječan, može li sud odbiti tužbu zbog povrede žiga jer je podnositelj postupao u zloj vjeri prilikom podnošenja prijave za registraciju, ako barem istodobno prihvati protutužbu ili mora pričekati da odluka o protutužbi postane konačna kako bi odlučio o tužbi zbog povrede?”

         O prethodnim pitanjima

            Prvo pitanje

               21

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 99. stavak 1. Uredbe br. 207/2009 tumačiti na način da se tužbu zbog povrede podnesenu pred sudom za žigove Europske unije u skladu s člankom 96. točkom (a) te uredbe može odbiti iz apsolutnog razloga za ništavost kao što je onaj predviđen člankom 52. stavkom 1. točkom (b) navedene uredbe, a da taj sud ne usvoji protutužbu za proglašavanje ništavosti koju je tuženik podnio protiv te tužbe zbog povrede na osnovi članka 100. stavka 1. navedene uredbe i koja se temelji na tom istom razlogu ništavosti.

               22

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, kada je riječ o tumačenju odredaba prava Unije, valja voditi računa ne samo o njihovu tekstu, nego i o kontekstu u kojemu se one nalaze te o ciljevima propisa kojih su dio (presude od 19. rujna 2000., Njemačka/Komisija, C‑156/98, EU:C:2000:467, t. 50.; od 25. listopada 2011., eDate Advertising i dr., C‑509/09 i C‑161/10, EU:C:2011:685, t. 54., kao i od 26. srpnja 2017., Jafari, C‑646/16, EU:C:2017:586, t. 73.).

               23

               Što se tiče, kao prvo, teksta članka 99. Uredbe br. 207/2009, koji je naslovljen „Pretpostavka valjanosti – obrana u odnosu na meritum” i koji se nalazi u odjeljku 2. Poglavlja X. te uredbe koji se odnosi na sporove u vezi s povredom i valjanošću žigova Europske unije, u njegovom stavku 1. propisano je da sudovi za žig Europske unije smatraju žig Europske unije valjanim, osim ako njegovu valjanost osporava tuženik protutužbom za opoziv žiga ili protutužbom za proglašavanje žiga ništavim.

               24

               Iako stoga iz te odredbe proizlazi da se na žig Europske unije primjenjuje pretpostavka valjanosti koja se u okviru postupka zbog povrede može oboriti protutužbom za proglašavanje žiga ništavim, ipak valja utvrditi da sam tekst navedene odredbe ne omogućuje da se utvrdi treba li, kada tuženik u postupku zbog povrede protiv te tužbe istakne razlog ništavosti žiga i usto podnese protutužbu za proglašavanje žiga ništavim koja se temelji na tom istom razlogu ništavosti, sud za žigove Europske unije usvojiti navedenu protutužbu prije nego što može odbiti tužbu zbog povrede.

               25

               Što se tiče konteksta u kojem se nalazi članak 99. stavak 1. Uredbe br. 207/2009, valja utvrditi da članak 104. stavak 1. te uredbe zahtijeva da, osim ako postoje posebni razlozi za nastavak postupka, sud za žigove Europske unije pred kojim se vodi postupak iz članka 96. navedene uredbe prekida postupak kad se valjanost žiga Europske unije već osporava pred drugim sudom za žigove Europske unije ili kad je pred EUIPO‑om već podnesen zahtjev za opoziv ili zahtjev za proglašavanje ništavim.

               26

               Dakle, tumačenje članka 99. stavka 1. Uredbe br. 207/2009, prema kojem je dovoljno da je protutužba za proglašavanje žiga ništavim podnesena pred sudom za žigove Europske unije da bi on, prije nego što odluči o toj protutužbi, mogao odlučiti o tužbi zbog povrede podnesenoj na osnovi članka 96. točke (a) te uredbe, temeljeći se na istom razlogu ništavosti kao što je onaj istaknut u navedenoj protutužbi, imalo bi za nelogičnu posljedicu da su pravila navedene uredbe koja se odnose na povezanost postupaka u tijeku pred različitim sudovima za žigove Europske unije stroža od onih koja se odnose na povezanost postupaka u tijeku pred istim sudom za žigove Europske unije.

               27

               Što se tiče cilja Uredbe br. 207/2009, valja podsjetiti da je u njezinu članku 1. stavku 2. propisan jedinstveni karakter žiga Europske unije. Budući da proizvodi iste učinke u cijeloj Uniji, prema toj se odredbi žig ne smije registrirati ili prenositi, ne smije ga se odreći, ne smije biti predmetom odluke kojom se opozivaju prava nositelja žiga ili odluke kojom se žig proglašava ništavim i njegova se uporaba ne smije zabraniti, osim u odnosu na cijelu Uniju.

               28

               U tom pogledu uvodna izjava 16. te uredbe predviđa da odluke u vezi s valjanošću žigova Europske unije proizvode učinke i pokrivaju cijelo područje Unije, a što je jedini način sprečavanja donošenja nedosljednih odluka sudova i EUIPO‑a te osiguranja da se neće narušiti jedinstveni karakter žigova Europske unije.

               29

               Iz cilja navedene uredbe proizlazi dakle da, kako bi se osigurao jedinstveni karakter žiga Europske unije, odluka suda za žigove Europske unije kojom se u okviru protutužbe za proglašavanje ništavim podnesene na temelju članka 100. stavka 1. iste uredbe proglašava ništavost žiga Europske unije, nužno ima erga omnes učinak u cijeloj Uniji.

               30

                  Erga omnes učinak takve odluke usto je potvrđen u članku 100. stavku 6. Uredbe br. 207/2009, prema kojem sud za žigove Europske unije mora EUIPO‑u proslijediti presliku odluke na temelju protutužbe za opoziv ili za proglašavanje ništavosti žiga Europske unije koja je postala pravomoćna i u pravilima iz članka 104. te uredbe u vezi s povezanim postupcima na koje se podsjeća u točki 25. ove presude.

               31

               Suprotno tomu, kao što je nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 64. svojeg mišljenja, odluka takvog suda donesena povodom tužbe zbog povrede ima učinke samo inter partes, zbog čega takva odluka, jednom kad postane konačna, obvezuje samo stranke koje su sudjelovale u tom postupku.

               32

               Takav je i slučaj kada, kao što je to u glavnom predmetu, sud za žigove Europske unije odbije tužbu zbog povrede jer postoji apsolutni razlog za ništavost, kao što je zla vjera podnositelja prilikom podnošenja prijave za registraciju žiga u smislu članka 52. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009, a da prethodno nije odlučio o protutužbi za proglašavanje ništavosti koju je tuženik podnio u tom postupku.

               33

               Međutim, valja istaknuti da s obzirom na jedinstveni karakter žiga Europske unije kao i cilj sprečavanja donošenja nedosljednih odluka, proglašavanje žiga Europske unije ništavim koje se temelji na takvom apsolutnom razlogu za ništavost mora se primjenjivati na cijelu Uniju, a ne samo na stranke koje su sudjelovale u postupku zbog povrede. Taj zahtjev podrazumijeva da dotični sud za žigove Europske unije odlučuje o protutužbi za proglašavanje ništavosti prije odlučivanja o tužbi zbog povrede.

               34

               Dakle, sud za žigove Europske unije dužan je usvojiti protutužbu za proglašavanje ništavosti žiga Europske unije podnesenu u skladu s člankom 100. stavkom 1. Uredbe br. 207/2009 u okviru postupka zbog povrede tog istog žiga u smislu članka 96. točke (a) te uredbe, prije nego što može odbiti potonju tužbu iz istog apsolutnog razloga za ništavost.

               35

               Iz prethodnih razmatranja proizlazi da članak 99. stavak 1. Uredbe br. 207/2009 treba tumačiti na način da se tužbu zbog povrede podnesenu pred sudom za žigove Europske unije u skladu s člankom 96. točkom (a) te uredbe ne može odbiti iz apsolutnog razloga za ništavost kao što je onaj predviđen člankom 52. stavkom 1. točkom (b) navedene uredbe a da taj sud prethodno nije usvojio protutužbu za proglašavanje ništavosti koju je tuženik podnio protiv te tužbe zbog povrede na osnovi članka 100. stavka 1. navedene uredbe i koja se temelji na tom istom razlogu ništavosti.

            Drugo pitanje

               36

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li odredbe Uredbe br. 207/2009 tumačiti na način da sud za žigove Europske unije može odbiti tužbu zbog povrede u smislu članka 96. točke (a) te uredbe iz apsolutnog razloga za ništavost kao što je onaj predviđen u članku 52. stavku 1. točki (b) navedene uredbe, iako odluka o protutužbi za proglašavanje ništavosti podnesena u skladu s člankom 100. stavkom 1. iste uredbe i koja se temelji na istom razlogu ništavosti nije postala konačna.

               37

               Iz odgovora na prvo pitanje proizlazi da, kako bi se osigurao jedinstveni karakter žiga Europske unije i spriječilo donošenje nedosljednih odluka, članak 99. stavak 1. Uredbe br. 207/2009 obvezuje sud za žigove Europske unije da usvoji protutužbu podnesenu na temelju članka 100. stavka 1. te uredbe prije nego što smije odbiti tužbu zbog povrede u smislu članka 96. točke (a) navedene uredbe.

               38

               Međutim, kao što je nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 80. svojeg mišljenja, Uredba br. 207/2009 ne sadržava nikakvo pravilo koje bi zahtijevalo da odluka kojom se usvaja protutužba za proglašavanje ništavosti mora postati konačna kako bi sud za žigove Europske unije mogao odbiti tužbu zbog povrede niti ikakvo pravilo koje bi zabranjivalo tom sudu da čeka da, kako bi odbio tužbu zbog povrede, odluka kojom se usvaja protutužba za proglašavanje ništavosti postane konačna.

               39

               Naime, nijedna odredba te uredbe ne uvjetuje mogućnost suda za žigove Europske unije da odbije tužbu zbog povrede žiga iz apsolutnog razloga za ništavost time da odluka kojom je iz istog tog razloga ništavosti usvojio protutužbu za proglašavanje tog žiga ništavim postane konačna, dok je takav zahtjev predviđen u drugim slučajevima u članku 100. navedene uredbe.

               40

               U takvom kontekstu valja podsjetiti da je, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, na temelju načela postupovne autonomije, u nedostatku propisa Unije u nekom području na nacionalnom pravnom poretku svake države članice da odredi nadležne sudove i utvrdi postupovna pravila o pravnim sredstvima namijenjenima zaštiti pravâ koja pojedinci uživaju na temelju prava Unije, pri čemu su države članice ipak dužne osigurati, u svakom pojedinom slučaju, djelotvornu zaštitu tih prava (vidjeti u tom smislu presude od 30. rujna 2003., Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, t. 47., i od 27. lipnja 2013., Agrokonsulting, C‑93/12, EU:C:2013:432, t. 35.).

               41

               U tom smislu, u skladu s načelom lojalne suradnje propisanim u članku 4. stavku 3. UEU‑a, postupovna pravila za pravna sredstva čija je svrha osigurati zaštitu prava koja pravni subjekti izvode iz prava Unije ne smiju biti nepovoljnija od onih koja se odnose na slična pravna sredstva u nacionalnom pravu (načelo ekvivalentnosti) niti u praksi onemogućiti ili pretjerano otežati korištenje pravima koja priznaje pravni poredak Unije (načelo djelotvornosti) (presude od 16. prosinca 1976., Rewe‑Zentralfinanz i Rewe‑Zentral, 33/76, EU:C:1976:188, t. 5.; od 14. prosinca 1995., Peterbroeck, C‑312/93, EU:C:1995:437, t. 12., kao i od 27. lipnja 2013., Agrokonsulting, C‑93/12, EU:C:2013:432, t. 36.).

               42

               Iz sudske prakse Suda proizlazi da zahtjevi koji proizlaze iz načela ekvivalentnosti i djelotvornosti osobito vrijede za određivanje postupovnih pravila koja uređuju postupke koji se temelje na pravu Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 27. lipnja 2013., Agrokonsulting, C‑93/12, EU:C:2013:432, t. 37. i navedenu sudsku praksu).

               43

               U ovom slučaju iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da se u austrijskom pravu, prema sudskoj praksi Oberster Gerichtshof (Vrhovni sud), tužbu zbog povrede može odbiti iz razloga ništavosti žiga Europske unije samo ako je on istodobno proglašen ništavim na temelju protutužbe. Prema tom sudu, takav zahtjev jamči da se prigovor ništavosti u okviru postupka zbog povrede, koji ima samo inter partes učinak, može prihvatiti samo ako se žig Europske unije iz istog razloga proglasi ništavim u okviru postupka povodom protutužbe s učinkom erga omnes.

               44

               Valja u tom smislu istaknuti da, kao što je naveo nezavisni odvjetnik u točki 86. svojeg mišljenja, kada, kao što je slučaj u glavnom predmetu, isti sud mora odlučiti o tužbi zbog povrede žiga i protutužbi za proglašavanje tog istog žiga ništavim, usklađenost s odlukom koju taj sud donese u okviru protutužbe spriječit će ga da donese nedosljednu odluku u okviru postupka zbog povrede.

               45

               Doduše, sud za žigove Europske unije mora čekati ishod protutužbe za proglašavanje ništavosti da bi odlučio o tužbi zbog povrede. Međutim, kao što je sud koji je uputio zahtjev pravilno istaknuo, vezati ishod postupka koji se odnosi na tužbu zbog povrede uz ponašanje stranaka koje se odnosi na žalbe protiv odluke kojom je prihvaćena protutužba za proglašavanje ništavosti dovelo bi, vrlo vjerojatno, do velikih kašnjenja u tom postupku. Valja u tom smislu podsjetiti da, kao što je nezavisni odvjetnik naveo u točki 89. svojeg mišljenja, u slučaju kada su stranke o kojima je riječ iste u dva postupka, one raspolažu istim sredstvima obrane i moraju snositi posljedice vlastitih radnji. Mogućnost da neka od stranaka naknadnim žalbama želi odgoditi konačan učinak sudskih odluka ne može prevagnuti nad obvezom suda da odluči u sporu koji se pred njim vodi.

               46

               Stoga se čini da činjenica da sud za žigove Europske unije istodobno odlučuje o protutužbi za proglašavanje ništavosti utemeljenoj na članku 100. stavku 1. Uredbe br. 207/2009 i tužbi zbog povrede podnesenoj na temelju članka 96. točke (a) te uredbe može osigurati poštovanje načela djelotvornosti.

               47

               Što se tiče načela ekvivalentnosti, valja podsjetiti da u ovom slučaju Sud ne raspolaže nijednim dokazom zbog kojeg bi mogao sumnjati u usklađenost sudske prakse kao što je ona Oberster Gerichtshofa (Vrhovni sud) navedena u točki 43. ove presude s tim načelom, a što ipak mora provjeriti taj sud.

               48

               U tim okolnostima, na drugo pitanje valja odgovoriti da odredbe Uredbe br. 207/2009 treba tumačiti na način da im se ne protivi to da sud za žigove Europske unije može odbiti tužbu zbog povrede u smislu članka 96. točke (a) te uredbe iz apsolutnog razloga za ništavost kao što je onaj predviđen u članku 52. stavku 1. točki (b) navedene uredbe, iako odluka o protutužbi za proglašavanje ništavosti podnesena u skladu s člankom 100. stavkom 1. iste uredbe i koja se temelji na istom razlogu ništavosti nije postala konačna.

         Troškovi

               49

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (deveto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 99. stavak 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu [Europske unije] treba tumačiti na način da se tužbu zbog povrede podnesenu pred sudom za žigove Europske unije u skladu s člankom 96. točkom (a) te uredbe ne može odbiti iz apsolutnog razloga za ništavost kao što je onaj predviđen člankom 52. stavkom 1. točkom (b) navedene uredbe a da taj sud prethodno nije usvojio protutužbu za proglašavanje ništavosti koju je tuženik podnio protiv te tužbe zbog povrede na osnovi članka 100. stavka 1. navedene uredbe i koja se temelji na tom istom razlogu ništavosti.

                           2.

                           Odredbe Uredbe br. 207/2009 treba tumačiti na način da im se ne protivi to da sud za žigove Europske unije može odbiti tužbu zbog povrede u smislu članka 96. točke (a) te uredbe iz apsolutnog razloga za ništavost kao što je onaj predviđen u članku 52. stavku 1. točki (b) navedene uredbe, iako odluka o protutužbi za proglašavanje ništavosti podnesena u skladu s člankom 100. stavkom 1. iste uredbe i koja se temelji na istom razlogu ništavosti nije postala konačna.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 26. rujna 2013.#HK Danmark protiv Experian A/S.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Vestre Landsret.#Načelo zabrane diskriminacije na temelju dobi – Povelja o temeljnim pravima Europske unije – Članak 21. stavak 1. – Direktiva 2000/78/EZ – Članak 6. stavak 1. i 2. – Mirovinski sustav – Progresivno povećanje iznosa doprinosa na temelju dobi.#Predmet C-476/11.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      26. rujna 2013 (
            *1
         )
      „Načelo zabrane diskriminacije na temelju dobi — Povelja o temeljnim pravima Europske unije — Članak 21. stavak 1. — Direktiva 2000/78/EZ — Članak 6. stavak 1. i 2. — Mirovinski sustav — Progresivno povećanje iznosa doprinosa na temelju dobi“
      U predmetu C‑476/11,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Vestre Landsret (Danska), odlukom od 14. rujna 2011., koju je Sud zaprimio 19. rujna 2011., u postupku

         HK Danmark, djelujući za Glennie Kristensen,
      protiv

         Experian A/S,
      uz sudjelovanje:

         Beskæftigelsesministeriet,
      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, G. Arestis, J.-C. Bonichot, A. Arabadjiev (izvjestitelj) i J. L. da Cruz Vilaça, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: A. Impellizzeri, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 15. studenoga 2012.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za HK Danmark, koji zastupa G. Kristensen, T. Sejr Gad, advokat,

               —

               za Experian A/S, T. Brøgger Sørensen, advokat,

               —

               za Beskæftigelsesministeriet, P. Biering, advokat,

               —

               za dansku vladu, C. Vang, u svojstvu agenta, uz asistenciju P. Bieringa, advokata,

               —

               za belgijsku vladu, M. Jacobs i L. Van den Broeck, u svojstvu agenata,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i J. Möller, u svojstvu agenata,

               —

               za španjolsku vladu, S. Centeno Huerta i M. S. Martínez‑Lage Sobredo, u svojstvu agenata,

               —

               za nizozemsku vladu, C. Wissels i C. Schillemans, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, J. Enegren i C. Barslev, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 7. veljače 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 6. stavka 2. Direktive Vijeća 2000/78/EZ od 27. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja (SL L 303, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 69.).

               2

               Ovaj zahtjev upućen je u okviru spora između HK Danmark (u daljnjem tekstu: HK), koji djeluje za G. Kristensen, i Experian A/S (u daljnjem tekstu: Experian), u vezi sa zakonitošću mirovinskog sustava koje ovaj potonji primjenjuje.

         Pravni okvir

         Propisi Unije

               3

               Tekst uvodnih izjava 1., 4., 13. i 25. Direktive 2000/78 glasi kako slijedi:

                        „(1)

                        Sukladno članku 6. Ugovora o Europskoj uniji, Europska unija temelji se na načelima slobode, demokracije, poštovanja ljudskih prava i temeljnih sloboda te vladavine prava, načelima koja su zajednička svim državama članicama, i poštuje temeljna prava zajamčena Europskom konvencijom za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda [potpisana u Rimu 4. studenoga 1950.], kao i prava koja proizlaze iz ustavnih tradicija zajedničkih državama članicama, kao opća načela prava Zajednice.

                  [...]

                        (4)

                        Pravo svih osoba na jednakost pred zakonom i zaštita od diskriminacije predstavljaju opće pravo priznato Općom deklaracijom o ljudskim pravima, Konvencijom Ujedinjenih naroda o uklanjanju svih oblika diskriminacije žena, paktovima Ujedinjenih naroda o građanskim i političkim pravima te o gospodarskim, socijalnim i kulturnim pravima, kao i Europskom konvencijom za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda koju su potpisale sve države članice. Konvencija br. 111 Međunarodne organizacije rada (ILO) zabranjuje diskriminaciju u području zapošljavanja i obavljanja zanimanja.

                  [...]

                        (13)

                        Ova se Direktiva ne primjenjuje na sustave socijalnog osiguranja i socijalne zaštite, čija se davanja ne smatraju dohotkom u značenju koje se tom pojmu daje radi primjene članka 141. Ugovora o EZ‑u [čl. 157. UFEU], kao ni na bilo koju vrstu plaćanja od strane države s ciljem osiguranja pristupa ili zadržavanja zaposlenja.

                  [...]

                        (25)

                        Zabrana diskriminacije na temelju dobi predstavlja bitan dio ispunjavanja ciljeva navedenih u smjernicama za zapošljavanje, kao i poticanja raznolikosti radne snage. Međutim, u određenim okolnostima, razlike u postupanju povezane sa starosnom dobi mogu se opravdati te su stoga potrebni posebni propisi koji se mogu razlikovati ovisno o stanju u pojedinoj državi članici. Stoga je važno razlikovati opravdano različito postupanje, posebice ono koje se temelji na opravdanim ciljevima politike zapošljavanja, tržišta rada i ciljeva usavršavanja, od diskriminacije koju treba zabraniti.”

               4

               U skladu s njenim člankom 1., svrha je Direktive 2000/78 utvrditi opći okvir za borbu protiv diskriminacije na temelju vjere ili uvjerenja, invaliditeta, dobi ili spolnog opredjeljenja u vezi sa zapošljavanjem i obavljanjem zanimanja, kako bi se u državama članicama ostvarila primjena načela jednakog postupanja.”

               5

               Članak 2. stavak 1. i 2. točka (a) ove Direktive propisuje:
               „1.   Za potrebe ove Direktive „načelo jednakog postupanja” znači nepostojanje bilo kakve izravne ili neizravne diskriminacije na temelju bilo kojeg od razloga iz članka 1.
               2.   Za potrebe stavka 1.:

                        a)

                        smatra se da se radi o izravnoj diskriminaciji u slučaju kada se prema jednoj osobi postupa lošije nego prema drugoj osobi ili je došlo do takvog postupanja ili je moglo doći do takvog postupanja u sličnim situacijama, zbog bilo kojeg od razloga iz članka 1.”

               6

               Članak 3. spomenute Direktive naslovljen „Područje primjene” u svom stavku 1. određuje:
               „1.   U granicama nadležnosti prenesenih na Zajednicu, ova se Direktiva primjenjuje na sve osobe, bilo u javnom ili privatnom sektoru, uključujući javna tijela, u odnosu na:
               [...]

                        c)

                        zapošljavanje i uvjete rada, uključujući otkaze i plaće;

                  [...]”

               7

               U skladu s člankom 6. iste Direktive koji je naslovljen s „Opravdano različito postupanje na temelju dobi”:
               „1.   Neovisno o članku 2. stavku 2., države članice mogu predvidjeti da se različito postupanje na temelju dobi neće smatrati diskriminacijom, ako su, u kontekstu nacionalnog prava, te razlike objektivno i razumno opravdane legitimnim ciljem, uključujući legitimnu politiku zapošljavanja, tržište rada i strukovno obrazovanje te ako su načini ostvarivanja tog cilja primjereni i nužni.
               Takvo različito postupanje može, među ostalim, uključivati:

                        a)

                        postavljanje posebnih uvjeta za pristup zapošljavanju i strukovnom osposobljavanju, za zapošljavanje i obavljanje zanimanja, uključujući uvjete u pogledu otkaza i naknada za rad, za mlade osobe, starije radnike i osobe koje su dužne skrbiti o drugima, radi poticanja njihove strukovne integracije ili osiguranja njihove zaštite;

                  [...]
               2.   Neovisno o članku 2. stavku 2., države članice mogu predvidjeti da utvrđivanje starosne dobi za umirovljenje ili stjecanje prava na starosnu ili invalidsku mirovinu, za potrebe sustava socijalne sigurnosti vezanog za rad, obuhvaćajući, u okviru tih sustava, određivanje različitih dobnih granica za zaposlenike ili skupine ili kategorije zaposlenika te korištenje, u okviru tih sustava, mjerila starosti u aktuarskim izračunima, ne predstavlja diskriminaciju na temelju dobi, pod uvjetom da nemaju za posljedicu diskriminaciju na temelju spola.”

               8

               Kraljevina Danska iskoristila je mogućnost iz članka 18. drugog stavka Direktive 2000/78 da produlji razdoblje za provedbu ove potonje što se tiče mjerila koja se odnose na dob i invaliditet, a koje je prema tome isteklo 2. prosinca 2006.

         Danski propisi

               9

               Direktiva 2000/78 prenesena je u dansko pravo Zakonom br. 1417 koji je izmijenio zakon o načelu zabrane diskriminacije na tržištu rada (lov nr. 1417 om ændring af lov om forbud mod forskelsbehandling på arbejdsmarkedet m. v.) od 22. prosinca 2004. (u daljnjem tekstu: Zakon o zabrani diskriminacije).

               10

               Članak 6.a ovog zakona ima za cilj provedbu članka 6. stavka 2. Direktive 2000/78. Glasi kako slijedi:
               „Neovisno o člancima 2. do 5., ovaj zakon ne sprječava utvrđivanje starosne dobi za stjecanje prava u sustavima socijalne sigurnosti vezanima za rad ili korištenje, u okviru ovih sustava, mjerila starosti u aktuarskim izračunima. Korištenje mjerila starosti ne smije imati za posljedicu diskriminaciju na temelju spola.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               11

               Glennie Kristensen zaposlila se 19. studenoga 2007. u odjelu usluga nakon prodaje u Experianu, u dobi od 29 godina. Njen ugovor o radu sadržavao je u točki 5.1 sljedeće odredbe u vezi s mirovinom:

                        „5.1

                        [G. Kristensen ulazi] počevši od 19. kolovoza 2008. u sustav obveznog mirovinskog osiguranja [Experiana] kojim upravlja Scandia. [Experian] plaća dvije trećine premije, dok [G. Kristensen sudjeluje] sa [s]voje strane svotom od jedne trećine premije.

                  Što se tiče mirovinskog sustava [Experiana], [G. Kristensen sklopit će] poseban ugovor sa Scandijom (posredovanjem Willisa), koja upravlja mirovinskim sustavom. Osiguranje za slučaj starosti i zdravstveno osiguranje uručit će se u isto vrijeme kad i ugovor o radu.
               Primjenjive stope:
               Manje od 35 godina: radnikov udjel iznosi 3 %, a udjel [Experiana] iznosi 6 %;
               Između 35 i 44 godine: radnikov udjel iznosi 4 %, a udjel [Experiana] iznosi 8 %;
               Više od 45 godina: radnikov udjel iznosi 5 %, a udjel [Experiana] iznosi 10 %.”

               12

               Iz spisa kojim Sud raspolaže proizlazi da ni zakon ni kolektivni ugovor ne nameću mirovinski sustav opisan u prethodnoj točki ove presude, nego on proizlazi isključivo iz ugovora o radu sklopljenog između Experiana i njegovih radnika.

               13

               Plaća koju je primala G. Kristensen tako se sastojala od dogovorene osnovne plaće, to jest 21.500 danskih kruna (DKK) mjesečno, uvećane za mirovinski doprinos poslodavca od 6 %, čime je s uključenim mirovinskim doprinosom poslodavca dosezala 22.790 DKK mjesečno. Da je dob G. Kristensen bila između 35 i 44 godina, ona bi dobivala 23.220 DKK mjesečno, uključujući mirovinski doprinos poslodavca, a da je imala više od 45 godina, dobivala bi plaću u iznosu od 23.650 DKK, uključujući mirovinski doprinos poslodavca.

               14

               Glennie Kristensen dala je otkaz s učinkom od 31. listopada 2008. HK, koji je zastupa, zatražio je od Experiana na temelju Zakona o zabrani diskriminacije isplatu iznosa koji odgovara devetomjesečnom iznosu plaće radi odštete, kao i zaostale mirovinske doprinose u visini stopa primjenjivih na radnike starije od 45 godina, iz razloga što mirovinski sustav koji upotrebljava Experian predstavlja nezakonitu diskriminaciju na temelju dobi. Experian je odbio ove zahtjeve zato što smatra da su mirovinski sustavi općenito izuzeti od zabrane diskriminacije na temelju dobi koju predviđa Zakon o zabrani diskriminacije.

               15

               U ovim okolnostima Vestre Landsret odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1)

                        Treba li iznimku propisanu u članku 6. stavku 2. Direktive [2000/78], kojom se za sustave socijalnog osiguranja vezane za rad određuje starosna dob za umirovljenje ili za stjecanje prava na starosnu ili invalidsku mirovinu, tumačiti na način da dopušta državama članicama da općenito izuzmu sustave socijalnog osiguranja vezanog za rad od zabrane izravne ili neizravne diskriminacije na temelju dobi navedene u članku 2. [ove] Direktive, pod uvjetom da ona nema za posljedicu diskriminaciju na temelju spola?

                        2)

                        Treba li iznimku propisanu u članku 6. stavku 2. Direktive [2000/78], kojom se za sustave socijalnog osiguranja vezane za rad određuje starosna dob za umirovljenje ili za stjecanje prava na starosnu ili invalidsku mirovinu, tumačiti na način da ništa ne sprječava državu članicu da održi na snazi pravnu situaciju na temelju koje poslodavac može uplaćivati, kao dio plaće, progresivne mirovinske doprinose ovisno o dobi, čime zapravo poslodavac plaća mirovinski doprinos, primjerice, od 6 % za radnike mlađe od 35 godina, 8 % za radnike u dobi između 35 i 44 godina i 10 % za radnike starije od 45 godina, pod uvjetom da ona nema za posljedicu diskriminaciju na temelju spola?”

         O prethodnim pitanjima

         Drugo pitanje

      Uvodna razmatranja

               16

               Svojim drugim pitanjem, koje valja ispitati na prvom mjestu, sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku u bitnome pita treba li članak 6. stavak 2. Direktive 2000/78 tumačiti na način da je protivan mirovinskom sustavu na temelju kojeg poslodavac plaća, kao dio plaće, progresivne mirovinske doprinose ovisno o dobi.

               17

               Za početak valja utvrditi da su u predmetnom sporu u glavnom postupku suprotstavljena dva pojedinca u vezi s navodnom diskriminacijom na temelju dobi koja ne proizlazi iz zakonske odredbe ni iz kolektivnog ugovora, nego isključivo iz ugovora o radu sklopljenog između G. Kristensen i Experiana. U okviru ovog spora HK, koji zastupa G. Kristensen, poziva se na odredbe Direktive 2000/78.

               18

               Dakle, Sud je dosljedno smatrao da neka direktiva, zbog toga što se službeno obraća državama članicama, ne može sama za sebe nametati pojedincu obveze i stoga se protiv njega na nju kao takvu ne može pozivati (vidjeti, osobito, presude od 26. veljače 1986., Marshall, 152/84, Zb., str. 723., točku 48.; od 14. srpnja 1994., Faccini Dori, C‑91/92, Zb., str. I‑3325., točku 20., i od 19. siječnja 2010., Kücükdeveci, C‑555/07, Zb., str. I‑365., točku 46.).

               19

               Unatoč tomu, također valja podsjetiti da je Sud potvrdio načelo zabrane diskriminacije na temelju dobi koje se treba smatrati općim načelom prava Unije i koje je detaljnije razrađeno Direktivom 2000/78 u području zapošljavanja i obavljanja zanimanja (vidjeti, u tom smislu, gore navedenu presudu Kücükdeveci, točku 21.). Zabrana svake diskriminacije, osobito one na temelju dobi, propisana je u članku 21. Povelje o temeljnim ljudskim pravima Europske unije (u daljnjem tekstu: Povelja) koja od 1. prosinca 2009. ima jednaku pravnu snagu kao Ugovori.

               20

               Da bi se načelo zabrane diskriminacije na temelju dobi primjenjivalo u situaciji kao što je ona u glavnom postupku, ona mora ulaziti u područje primjene prava Unije (gore navedena presuda Kücükdeveci, točka 23.).

               21

               Takva je situacija u ovom slučaju. S jedne strane, članak 6.a Zakona o zabrani diskriminacije ima za cilj provedbu članka 6. stavka 2. Direktive 2000/78. Na osnovi toga, navodno diskriminatorno ponašanje iz glavnog postupka nastupilo je u svakom slučaju nakon isteka roka dodijeljenog dotičnoj državi članici da prenese Direktivu 2000/78, a koji je što se tiče Kraljevine Danske istekao 2. prosinca 2006.

               22

               S druge strane, mirovinski sustav u glavnom postupku, navodno diskriminatornog karaktera, ulazi u područje primjene Direktive 2000/78.

               23

               U biti proizlazi, kako iz naslova i preambule tako i iz sadržaja i krajnjeg cilja ove Direktive da se njome želi uspostaviti opći okvir koji bi svakoj osobi osigurao jednakost postupanja „pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja”, pružajući mu učinkovitu zaštitu od diskriminacije na temelju nekog od razloga propisanih u članku 1. spomenute Direktive, među kojima je i dob.

               24

               Točnije, iz članka 3. stavka 1. točke (c) Direktive 2000/78 proizlazi da se ona, u granicama nadležnosti dodijeljenih Uniji, primjenjuje „na sve osobe, bilo u javnom ili privatnom sektoru, uključujući javna tijela”, što se tiče, među ostalim, „zapošljavanj[a] i uvjet[a] rada, uključujući otkaze i plaće”.

               25

               U tom pogledu, područje primjene Direktive 2000/78 treba se shvatiti, u svjetlu članka 3. stavka 1. točke (c) i 3. ove potonje u vezi s uvodnom izjavom 13. Direktive, na način da ne obuhvaća sustave socijalnog osiguranja i socijalne zaštite čije se pogodnosti ne smatraju plaćom u smislu koji se pripisuje tom pojmu radi primjene članka 157. stavka 2. UFEU‑a, kao ni plaćanja bilo koje vrste koje vrši država s ciljem omogućavanja pristupa zaposlenju ili zadržavanja zaposlenja (presude od 1. travnja 2008., Maruko, C‑267/06, Zb., str. I‑1757, točka 41., i od 10. svibnja 2011., Römer, C‑147/08, Zb., str. I‑3591., točka 32.).

               26

               Pojam plaće, u smislu članka 157. stavka 2. UFEU‑a, podrazumijeva sva primanja u gotovini ili naravi, sadašnja ili buduća, pod uvjetom da ih, makar i posredno, poslodavac plaća radniku u vezi sa zaposlenjem (vidjeti, osobito, presudu od 17. svibnja 1990., Barber, C‑262/88, Zb., str. I‑1889., točku 12.).

               27

               U predmetu u glavnom postupku riječ je o doprinosima poslodavca koje je Experian isplaćivao svojim radnicima u tijeku razdoblja zaposlenja u tom poduzeću, a ne o mirovinama koje se isplaćuju nakon njihovog odlaska u mirovinu.

               28

               Osim toga, obveza poslodavca da plaća spomenute doprinose isključivo je posljedica ugovora o radu sklopljenog između njega i njegovih radnika, a ne zakonske obveze. U financiranju mirovinskog sustava o kojem je riječ u glavnom postupku sudjeluju i poslodavac, s doprinosom u iznosu od dvije trećine, i radnik, s preostalom jednom trećinom, bez sudjelovanja javnih vlasti. Prema tome, spomenuti sustav je sastavni dio pogodnosti koje poslodavac nudi svojim radnicima.

               29

               Točno je da se ovi doprinosi ne isplaćuju izravno samom radniku, nego na njegov osobni štedni mirovinski račun. Međutim, kao što je Experian naveo u svojem odgovoru na jedno pitanje koje je Sud postavio, svaki radnik raspolaže vlastitim štednim mirovinskim računom i, zajedno sa savjetnikom specijaliziranim za područje mirovina, odlučuje na koji način želi uložiti ušteđeni iznos kako bi u danom trenutku ostvario pravo na isplatu mirovine.

               30

               Iz toga slijedi da doprinosi poslodavca uplaćeni u okviru sustava u predmetu u glavnom postupku predstavljaju sadašnje primanje u gotovini koje poslodavac isplaćuje radniku u vezi sa zaposlenjem i, posljedično, dio su plaće u smislu članka 157. stavka 2. UFEU‑a. Prema tome, oni ulaze u područje primjene Direktive 2000/78.

               31

               Iz svega prethodno navedenog proizlazi da odgovor na pitanje je li mirovinski sustav o kakvom je riječ u predmetu u glavnom postupku protivan pravu Europske unije treba potražiti u načelu zabrane diskriminacije na temelju dobi, ugrađenom u članak 21. Povelje i detaljnije razrađenom u Direktivi 2000/78.

               32

               Posljedično, drugo pitanje valja shvatiti na način da se njime, u bitnome, pita moraju li se načelo zabrane diskriminacije na temelju dobi, ugrađeno u članak 21. Povelje i detaljnije razrađeno u Direktivi 2000/78 te, konkretnije, članak 2. i članak 6. stavak 2. te Direktive tumačiti na način da im je protivan mirovinski sustav na temelju kojeg poslodavac uplaćuje, kao dio plaće, mirovinske doprinose progresivne na temelju dobi.

               33

               Da bi se odgovorilo na ovo pitanje za početak valja ispitati uspostavlja li mirovinski sustav u predmetu u glavnom postupku različito postupanje na temelju dobi.

         Postojanje različitog postupanja na temelju dobi

               34

               Na temelju članka 2. stavka 1. Direktive 2000/78, „načelo jednakog postupanja” mora se shvatiti kao zabrana svih oblika izravne ili neizravne diskriminacije koja se temelji na nekom od razloga iz članka 1. ove Direktive među kojima je i dob. Članak 2. stavak 2. točka (a) iste pobliže određuje da se za potrebe primjene stavka 1. tog članka radi o izravnoj diskriminaciji kada se prema nekoj osobi postupa lošije nego prema drugoj ili je došlo do takvog postupanja ili je moglo doći do takvog postupanja u sličnim situacijama zbog bilo kojeg od razloga iz članka 1. navedene Direktive.

               35

               U predmetnom slučaju, s obzirom na to da je G. Kristensen u trenutku svog zaposlenja imala manje od 35 godina, doprinos poslodavca koji je Experian za nju uplatio u mirovinski sustav iznosio je 6 % od njene osnovne plaće. Njena ukupna mjesečna plaća koja se sastojala od osnovne plaće uvećane za doprinose poslodavca bila je dakle niža od ukupne mjesečne plaće radnika koji je imao istu osnovnu plaću, ali je imao više od 35 godina. Naime, za radnike Experiana koji imaju između 35 i 45 godina doprinosi poslodavca iznose 8 % osnovne plaće, dok za radnike koji imaju više od 45 godina oni iznose 10 % te plaće. Činjenica da je ukupna mjesečna plaća mlađih radnika niža i činjenica da se stoga prema njima lošije postupa izravno su prema tome vezane za dob.

               36

               Iz toga slijedi da mirovinski sustav u predmetu u glavnom postupku uspostavlja različito postupanje temeljeno na mjerilu dobi.

               37

               Kao drugo, valja ispitati dovodi li ovo različito postupanje do diskriminacije zabranjene načelom zabrane diskriminacije na temelju dobi koje je ugrađeno u članak 21. Povelje i detaljnije razrađeno u Direktivi 2000/78.

               38

               U tom pogledu, članak 6. stavak 2. Direktive 2000/78, na koji se u svom drugom pitanju poziva sud koji je uputio zahtjev, propisuje da države članice mogu predvidjeti da se u određenim okolnostima različito postupanje neće smatrati diskriminacijom na temelju dobi.

               39

               Stoga valja ispitati može li različito postupanje utvrđeno u točki 35. ove presude biti opravdano na temelju članka 6. stavka 2. Direktive 2000/78.

         Opravdanost različitog postupanja na temelju dobi prema članku 6. stavku 2. Direktive 2000/78

               40

               Sukladno odredbama članka 6. stavka 2. Direktive 2000/78, u verziji na francuskom jeziku, države članice mogu predvidjeti, neovisno o članku 2. stavku 2. Direktive 2000/78, da „ne constitue pas une discrimination fondée sur l’âge la fixation, pour les régimes professionnels de sécurité sociale, d’âges d’adhésion ou d’admissibilité aux prestations de retraite ou d’invalidité, y compris la fixation, pour ces régimes, d’âges différents pour des travailleurs ou des groupes ou catégories de travailleurs et l’utilisation, dans le cadre de ces régimes, de critères d’âge dans les calculs actuariels, à condition que cela ne se traduise pas par des discriminations fondées sur le sexe” [„utvrđivanje starosne dobi za umirovljenje ili stjecanje prava na starosnu ili invalidsku mirovinu, za potrebe sustava socijalne sigurnosti vezanog za rad, obuhvaćajući, u okviru tih sustava, određivanje različitih dobnih granica za zaposlenike ili skupine ili kategorije zaposlenika te korištenje, u okviru tih sustava, mjerila starosti u aktuarskim izračunima, ne predstavlja diskriminaciju na temelju dobi, pod uvjetom da nemaju za posljedicu diskriminaciju na temelju spola”.]

               41

               Verzija članka 6. stavka 2. ove Direktive na danskom jeziku razlikuje se od teksta citiranog u prethodnoj točki ove presude u tome što se uopće ne spominje „prestations de retraite ou d’invalidité” [„starosna ili invalidska mirovina”].

               42

               U tom pogledu, valja podsjetiti da odredbe prava Unije prema ustaljenoj sudskoj praksi treba tumačiti i primjenjivati na ujednačen način, u svjetlu verzija na svim jezicima Unije. U slučaju razlike između različitih jezičnih verzija nekog teksta prava Unije, predmetnu odredbu treba tumačiti u sklopu opće strukture i krajnjeg cilja propisa čiji je ona dio (vidjeti, osobito, presudu od 8. prosinca 2005., Jyske Finans, C‑280/04, Zb., str. I‑10683., točku 31. i navedenu sudsku praksu).

               43

               Što se tiče verzija članka 6. stavka 2. Direktive 2000/78 na drugim jezicima Unije, jasno je da one, kao i verzija na francuskom jeziku citirana u točki 40. ove presude, izričito spominju utvrđivanje starosne dobi za umirovljenje ili za stjecanje prava na starosnu ili invalidsku mirovinu za potrebe sustava socijalne sigurnosti vezanog za rad. Primjerice, verzija spomenute odredbe na španjolskom jeziku govori o „la determinación, para los regímenes profesionales de seguridad social, de edades para poder beneficiarse de prestaciones de jubilación o invalidez u optar a las mismas”, verzija ove odredbe na njemačkom jeziku upotrebljava izraze „bei den betrieblichen Systemen der sozialen Sicherheit die Festsetzung von Altersgrenzen als Voraussetzung für die Mitgliedschaft oder den Bezug von Altersrente oder von Leistungen bei Invalidität”, verzija predmetne odredbe na engleskom jeziku spominje „the fixing for occupational social security schemes of ages for admission or entitlement to retirement or invalidity benefits”, dok verzija iste odredbe na poljskom jeziku koristi izraze „ustalanie, dla systemów zabezpieczenia społecznego pracowników, wieku przyznania lub nabycia praw do świadczeń emerytalnych lub inwalidzkich”.

               44

               Tekst članka 6. stavka 2. Direktive 2000/78 u verzijama navedenim u prethodnoj točki ove presude k tomu sugerira da se ova odredba treba primjenjivati samo u slučajevima koji su tamo taksativno nabrojeni. Naime, da je zakonodavac Unije htio proširiti područje primjene ove odredbe na slučajeve izvan onih izričito navedenih u njoj, jasno bi to naznačio koristeći primjerice prilog „među ostalim”.

               45

               Opća struktura i krajnji cilj Direktive 2000/78 podupiru ovaj zaključak. Ova Direktiva zapravo konkretizira u području zapošljavanja i obavljanja zanimanja načelo zabrane diskriminacije na temelju dobi, koje se smatra općim načelom prava Unije (vidjeti, u tom smislu, presudu Kücükdeveci, već navedenu u točki 21.). Zabrana svake diskriminacije na temelju, među ostalim, dobi, javlja se također u članku 21. Povelje koja od 1. prosinca 2009. ima jednaku pravnu snagu kao Ugovori.

               46

               Budući da članak 6. stavak 2. Direktive 2000/78 dopušta državama članicama da predvide iznimku od načela zabrane diskriminacije na temelju dobi, ovu odredbu treba usko tumačiti (vidjeti presudu od 26. rujna 2013., Dansk Jurist‑og Økonomforbund, C‑546/11, točku 41.).

               47

               Međutim, tumačenje članka 6. stavka 2. Direktive 2000/78, prema kojem se ova odredba treba primjenjivati na sve vrste sustava za socijalnu sigurnost vezane za rad imalo bi za posljedicu proširenje njenog područja primjene, što bi bilo suprotno uskom tumačenju koje se mora primijeniti na ovu odredbu (presuda Dansk Jurist‑og Økonomforbund, već navedena, točka 42.).

               48

               Iz toga slijedi da članak 6. stavak 2. Direktive 2000/78 treba primijeniti samo na sustave socijalne sigurnosti vezane za rad koji pokrivaju rizike starosti i invalidnosti (presuda Dansk Jurist‑og Økonomforbund, već navedena, točka 43.).

               49

               U predmetnom slučaju, čak i kad bi progresivnost mirovinskih doprinosa na temelju dobi ulazila u okvir sustava socijalnog osiguranja vezanog za rad koji pokriva rizik starosti, spomenuta progresivnost morala bi se još i uklopiti u uvjete propisane u članku 6. stavku 2. Direktive 2000/78, to jest: „utvrđivanje [...] starosne dobi za umirovljenje ili stjecanje prava na starosnu ili invalidsku mirovinu”, uključujući i „korištenje [...] mjerila starosti u aktuarskim izračunima”.

               50

               U tom pogledu, valja utvrditi da mirovinski sustav u predmetu u glavnom postupku ne utvrđuje nikakvu starosnu dob za umirovljenje, s obzirom na to da radnici Experiana automatski sudjeluju u spomenutom sustavu nakon devet mjeseci rada u poduzeću. Prema tome, progresivnost mirovinskih doprinosa u predmetu u glavnom postupku ne podrazumijeva sama za sebe „utvrđivanje [...] starosne dobi za umirovljenje ili stjecanje prava na starosnu ili invalidsku mirovinu” u smislu članka 6. stavka 2. Direktive 2000/78.

               51

               Belgijska, danska i njemačka vlada, a također i Europska komisija, ističu da se ova odredba mora tumačiti kao primjenjiva ne samo na utvrđivanje starosne dobi za umirovljenje ili stjecanje prava na starosnu mirovinu, nego također a fortiori i na manje ozbiljne oblike diskriminacije na temelju dobi kao što su oni o kakvima je riječ u predmetu u glavnom postupku.

               52

               Tu argumentaciju nije moguće prihvatiti. Naime, s jedne strane, mirovinski doprinosi u predmetu u glavnom postupku čine dio, kao što je i utvrđeno u točki 30. ove presude, plaće radnika Experiana. Dakle, progresivnost spomenutih doprinosa na temelju dobi je takve prirode da može imati učinke šire od samog utvrđivanja starosne dobi za umirovljenje ili stjecanje prava na starosnu mirovinu. S druge strane, kao što je utvrđeno u točki 46. ove presude, članak 6. stavak 2. Direktive 2000/78 mora biti usko tumačen. Prema tome, u područje primjene ove odredbe ne ulaze svi elementi koji karakteriziraju sustav socijalnog osiguranja vezanog za rad, a koji pokrivaju rizike starosti i invalidnosti, kao što su, osobito, određivanje iznosa doprinosa koji se uplaćuju u spomenuti sustav, nego samo oni koji su tamo izričito navedeni.

               53

               Iz tog razloga, takvo određivanje ne bi se moglo svrstati u „korištenje mjerila starosti u aktuarskim izračunima” u smislu članka 6. stavka 2. Direktive 2000/78, zato što ni u kojem slučaju ono nema za posljedicu utvrđivanje starosne dobi za umirovljenje ili stjecanje prava na starosnu mirovinu.

               54

               Iz toga slijedi da progresivnost mirovinskih doprinosa na temelju dobi ne pripada pod članak 6. stavak 2. Direktive 2000/78.

         Opravdano različito postupanje na temelju dobi na temelju članka 6. stavka 1. Direktive 2000/78

               55

               Budući da progresivnost doprinosa poslodavca na temelju dobi predstavlja različito postupanje na temelju dobi koje ne ulazi u članak 6. stavak 2. Direktive 2000/78, kao što je i utvrđeno u točki 54. ove presude, valja ispitati može li se ovu mjeru opravdati u smislu članka 6. stavka 1. ove direktive.

               56

               U biti, iako je sud koji je uputio zahtjev ograničio svoja pitanja na tumačenje članka 6. stavka 2. Direktive 2000/78, ta okolnost ne sprječava Sud da pruži nacionalnom sudu sve elemente za tumačenje prava Unije koji bi mogli biti korisni za presudu u predmetu za koji je nadležan, bez obzira na to je li se taj sud u svojim pitanjima na njih pozvao ili nije (vidjeti, u tom smislu, presudu od 21. srpnja 2011., Stewart, C‑503/09, Zb., str. I‑6497., točku 79. i navedenu sudsku praksu).

               57

               Na temelju članka 6. stavka 1. prve rečenice Direktive 2000/78, različito postupanje na temelju dobi neće se smatrati diskriminacijom ako su, u kontekstu nacionalnog prava, te razlike objektivno i razumno opravdane legitimnim ciljem, uključujući legitimnu politiku zapošljavanja, tržište rada i strukovno obrazovanje te ako su načini ostvarivanja tog cilja primjereni i nužni.

               58

               Kao prvo, što se tiče pitanja ostvaruje li sustav vezan za rad u predmetu u glavnom postupku legitiman cilj, Experian i danska vlada smatraju da se njime želi, na prvom mjestu, omogućiti, s jedne strane, starijim radnicima koji počinju raditi u Experianu u poodmaklom razdoblju svoje karijere da stvore dovoljnu ušteđevinu za mirovinu u relativno kratkom razdoblju sudjelovanja. S druge strane, njime se u taj isti mirovinski sustav želi uklopiti mlade radnike u ranom razdoblju što bi im omogućilo da raspolažu većim dijelom svoje plaće, uzimajući u obzir da se na njih primjenjuje niža stopa doprinosa. Ovaj sustav navodno omogućava svim radnicima Experiana da stvore dovoljnu ušteđevinu za mirovinu kojom mogu raspolagati nakon svojeg odlaska u mirovinu.

               59

               Prema Experianu, progresivnost mirovinskih doprinosa kakva karakterizira predmetni sustav opravdana je, na drugom mjestu, nužnošću pokrivanja rizika smrti, nesposobnosti i teške bolesti, čiji se troškovi povećavaju s godinama. Dakle, dio spomenutih doprinosa služi pokrivanju ovih rizika.

               60

               Potrebno je u tom pogledu podsjetiti da u pravu Unije, kako ono sada stoji, države članice kao i, ako je primjenjivo, socijalni partneri na nacionalnom nivou raspolažu širokom marginom prosudbe, ne samo pri odabiru cilja utvrđenog, među ostalim, u području socijalne politike i zapošljavanja, već i pri određivanju mjera za njegovo ostvarenje (presuda od 16. listopada 2007., Palacios de la Villa, C‑411/05, Zb., str. I‑8531., točka 68.).

               61

               Ova razmatranja vrijede također i za odabrane ciljeve u okviru mirovinskog sustava temeljenog na ugovoru o radu, kao što je onaj u predmetu u glavnom postupku.

               62

               Valja zaključiti da se ciljevi poput onih spomenutih u točkama 58. i 59. ove presude koji, u okviru pitanja iz područja socijalne politike, zapošljavanja i tržišta rada, uzimaju u obzir interese svih radnika Experiana, a kojima je svrha da osiguraju dovoljan iznos ušteđevine za mirovinu nakon odlaska radnika u mirovinu, mogu smatrati legitimnim ciljevima.

               63

               Kao drugo, valja preispitati je li progresivnost doprinosa na temelju dobi u skladu s načelom proporcionalnosti, to jest je li ona prikladna i nužna za ostvarenje spomenutih ciljeva.

               64

               Najprije, što se tiče prikladnosti takve progresivnosti na temelju dobi, čini se da zahvaljujući primjeni viših stopa mirovinskih doprinosa poslodavca i radnika na starije radnike, progresivnost doprinosa na temelju dobi omogućuje radnicima da stvore dovoljan kapital za mirovinu, čak i u slučaju kada je njihovo sudjelovanje u predmetnom sustavu relativno kratko. Ova progresivnost također omogućuje mladim radnicima da sudjeluju u tom sustavu, zato što je on dostupan svakom radniku Experiana neovisno o njegovoj dobi, i to uz niže financijske troškove jer su doprinosi radnika koje plaćaju mladi radnici manji od onih koje uplaćuju stariji radnici.

               65

               Osim toga, čini se da primjena viših stopa na mirovinske doprinose poslodavaca i radnika koji se tiču starijih radnika može u načelu omogućiti da znatniji dio tih doprinosa bude rezerviran za pokriće rizika smrti, nesposobnosti i teške bolesti, a čiji je nastup statistički gledano vjerojatniji kod starijih radnika.

               66

               U takvim okolnostima ne čini se nerazumnim smatrati da je progresivnost doprinosa na temelju dobi takve prirode da omogućuje ostvarivanje ciljeva navedenih u točkama 58. i 59. ove presude.

               67

               Valja međutim podsjetiti da je, prema ustaljenoj sudskoj praksi, neka mjera prikladna za ostvarivanje postavljenih ciljeva samo ako doista omogućuje njihovo ispunjavanje na koherentan i sustavan način (presuda od 21. srpnja 2011., Fuchs i Köhler, C‑159/10 i C‑160/10, Zb., str. I‑6919., točka 85.)

               68

               Na nacionalnom sudu je da ispita ispunjava li progresivnost doprinosa na temelju dobi ovaj uvjet, pazeći pritom da ona ne prelazi ono što je nužno za ostvarenje zadanih ciljeva. U vidu ovog potonjeg, nacionalni sud mora osobito ispitati mogu li prednosti koje se pripisuju mirovinskom sustavu u predmetu u glavnom postupku nadoknaditi posljedice različitog postupanja. Nacionalni sud mora osobito uzeti u obzir činjenicu da je s jedne strane G. Kristensen uživala u prednostima ovog sustava u mjeri u kojoj je imala koristi od doprinosa koje je njen poslodavac uplaćivao i da, s druge strane, niži iznos doprinosa poslodavca odgovara manjem iznosu doprinosa radnika na način da je postotak osnovne plaće koji je G. Kristensen morala sama uplatiti na svoj štedni mirovinski račun bio niži od onoga koji je uplaćivao radnik stariji od 45 godina. Na spomenutom sudu je da procijeni ove elemente.

               69

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti da načelo zabrane diskriminacije na temelju dobi ugrađeno u članak 21. Povelje i detaljnije razrađeno u Direktivi 2000/78 te, konkretnije, članak 2. i 6. stavak 1. ove Direktive treba tumačiti na način da im nije protivan mirovinski sustav na temelju kojega poslodavac kao dio plaće uplaćuje mirovinske doprinose progresivne na temelju dobi, pod uvjetom da je različito postupanje na temelju dobi koje iz toga proizlazi primjereno i nužno za ostvarivanje legitimnog cilja, a što je na nacionalnom sudu da utvrdi.

         Prvo pitanje

               70

               Uzimajući u obzir odgovor na drugo pitanje, nije potrebno odgovoriti na prvo pitanje.

         Troškovi

               71

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom sudu je da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                     Načelo zabrane diskriminacije na temelju dobi ugrađeno u članak 21. Povelje o temeljnim pravima Europske unije i detaljnije razrađeno u Direktivi Vijeća 2000/78/EZ od 27. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja, te, konkretnije, članak 2. i 6. stavak 1. ove Direktive treba tumačiti na način da im nije protivan mirovinski sustav na temelju kojega poslodavac kao dio plaće uplaćuje mirovinske doprinose progresivne na temelju dobi, pod uvjetom da je različito postupanje na temelju dobi koje iz toga proizlazi primjereno i nužno za ostvarivanje legitimnog cilja, a što je na nacionalnom sudu da utvrdi.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: danski


Presuda Prvostupanjskog suda (četvrto vijeće) od 25. travnja 2007.#WWF European Policy Programme protiv Vijeća Europske unije.#Predmet T-264/04.


Presuda Suda (peto vijeće) od 15. lipnja 2006. # Komisija Europskih zajednica protiv Savezne Republike Njemačke. # Povreda obveze države članice - Direktiva 2001/19/EZ. # Predmet C-264/05.


Presuda Prvostupanjskog suda (drugo vijeće) od 31. siječnja 2008.#Federación de Cooperativas Agrarias de la Comunidad Valenciana protiv Ureda Zajednice za zaštitu biljnih sorti (CPVO).#Nedopuštenost.#Predmet T-95/06.


Presuda Prvostupanjskog suda (četvrto vijeće) od 26. veljače 2003. # Zissis Christou Drouvis protiv Komisije Europskih zajednica. # Dužnosnici. # Predmet T-184/00.


title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 17. srpnja 2014.#Thi Ly Pham protiv Stadt Schweinfurt, Amt für Meldewesen und Statistik.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bundesgerichtshof.#Područje slobode, sigurnosti i pravde – Direktiva 2008/115/EZ – Zajednički standardi i postupci država članica za vraćanje državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom – Članak 16. stavak 1. – Zadržavanje s ciljem udaljavanja – Zadržavanje u zatvorskoj ustanovi – Mogućnost da se zadržanog državljanina treće zemlje, uz njegov pristanak, smjesti s redovnim zatvorenicima.#Predmet C‑474/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑474/13,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU-a, koji je uputio Bundesgerichtshof (Njemačka), odlukom od 11. srpnja 2013., koju je Sud zaprimio 3. rujna 2013., u postupku
            Thi Ly Pham
            protiv
            Stadt Schweinfurt, Amt für Meldewesen und Statistik,
            SUD (veliko vijeće),
            u sastavu: V. Skouris, predsjednik, K. Lenaerts, potpredsjednik, A. Tizzano, R. Silva de Lapuerta, T. von Danwitz, A. Borg Barthet i M. Safjan, predsjednici vijeća, A. Rosas, G. Arestis (izvjestitelj), J. Malenovský, D. Šváby, C. Vajda i S. Rodin, suci,
            nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
            tajnik: K. Malacek, administrator,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 8. travnja 2014.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za Thi Ly Pham, M. Sack, Rechtsanwalt,
            – za Stadt Schweinfurt, Amt für Meldewesen und Statistik, J. von Lackum, u svojstvu agenta,
            – za njemačku vladu, T. Henze, u svojstvu agenta,
            – za nizozemsku vladu, M. de Ree, M. Bulterman i H. Stergiou, u svojstvu agenata,
            – za Europsku komisiju, G. Wils i M. Condou-Durande, u svojstvu agenata,
            saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 30. travnja 2014.,
            donosi sljedeću

            Osnova
            Presudu
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive 2008/115/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2008. o zajedničkim standardima i postupcima država članica za vraćanje državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom (SL L 248, str. 98.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 8., stranica 188.).
            2. Zahtjev je upućen u okviru spora između Thi Ly Pham i Stadt Schweinfurt, Amt für Meldewesen und Statistik (grad Schweinfurt, ured za registar građana i statistiku), o zakonitosti odluke o njezinom zadržavanju s ciljem udaljavanja.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. U skladu s uvodnom izjavom 17. Direktive 2008/115:
            „Sa zadržanim državljanima trećih zemalja trebalo bi se postupati na human i dostojanstven način uz poštovanje njihovih temeljnih prava te u skladu s međunarodnim i nacionalnim pravom. N NNe dovodeći u pitanje prethodna uhićenja od strane tijela nadležnih za izvršavanje zakona koja su uređena nacionalnim zakonodavstvom, zadržavanje bi u pravilu trebalo provoditi u specijaliziranim ustanovama za zadržavanje.“
            4. Članak 1. spomenute direktive, naslovljen „Predmet“, propisuje:
            „Ovom se Direktivom utvrđuju zajednički standardi i postupci koji se imaju primjenjivati u državama članicama za vraćanje državljana trećih zemalja koji nemaju zakonit boravak u skladu s temeljnim pravima kao općim načelima prava Zajednice kao i međunarodnog prava, uključujući zaštitu izbjeglica i ljudskih prava.“
            5. Člankom 15. spomenute direktive, naslovljenim „Zadržavanje“ određeno je:
             „1. Ako u konkretnom slučaju nije moguće primijeniti dostatne a manje prisilne mjere, države članice mogu samo zadržati državljanina treće zemlje u pogledu kojeg se provodi postupak vraćanja kako bi pripremile povratak i/ili provele postupak vraćanja, posebno kada:
            (a) postoji opasnost od bijega; ili
            (b) konkretni državljanin treće zemlje izbjegava ili ometa pripreme postupka za vraćanje ili udaljavanje.
            Svako zadržavanje može trajati ono vrijeme koje je najmanje potrebno, a trajati tako dugo koliko traje postupak udaljavanja, a treba se provesti uz dužnu pozornost.
            [...]
            5. Zadržavanje traje dok se ispune [dok su ispunjeni] uvjeti iz stavka 1. te [onoliko dugo koliko] je potrebno [za] osigurati uspješno udaljavanje. Svaka država članica utvrđuje vrijeme zadržavanja, a koje ne smije prelaziti šest mjeseci.
            6. Države članice ne smiju produžavati vrijeme iz stavka 5., osim za određeno vrijeme koje ne prelazi daljnjih dvanaest mjeseci u skladu s nacionalnim pravom u slučajevima kada je vjerojatno da će usprkos svim njihovim opravdanim naporima akcija udaljavanja trajati dulje zbog:
            (a) nedostatka suradnje konkretnog državljanina treće zemlje; ili
            (b) kašnjenja u dobivanju potrebne dokumentacije iz trećih zemalja.“
            6. Člankom 16. stavkom 1. Direktive 2008/115, naslovljenim „Uvjeti za zadržavanje“ propisano je:
            „Zadržavanje se u pravilu provodi u posebnim ustanovama za zadržavanje. Kada država članica ne može osigurati smještaj u posebnoj ustanovi za zadržavanje te je smještaj prisiljena organizirati u redovnom zatvoru, državljani trećih zemalja koji su zadržani, odvajaju se od redovnih zatvorenika.“
            Njemačko pravo
            7. Člankom 62.a stavkom 1. Zakona o boravku, radu i integraciji stranaca na području saveznih zemalja (Gesetz über den Aufenthalt, die Erwerbstätigkeit und die Integration von Ausländern im Bundesgebiet), od 30. srpnja 2004. (BGBl. 2004 I, str. 1950.), u izmijenjenoj verziji (BGBl. 2011 I, str. 2258., dalje u tekstu: AufenthG), kojim se prenosi članak 16. stavak 1. Direktive 2008/115, određeno je:
            „Zadržavanje s ciljem udaljavanja provodi se u pravilu u posebnim ustanovama za zadržavanje. Ako savezna zemlja nema posebnu ustanovu za zadržavanje, zadržavanje se može provesti u drugim zatvorskim ustanovama te savezne zemlje; u tom slučaju zadržane osobe koje čekaju udaljavanje odvajaju se od ostalih zatvorenika.“
            Glavni postupak i prethodno pitanje
            8. Thi Ly Pham, vijetnamska državljanka, ušla je u Njemačku bez osobnih isprava i dozvole boravka. Dana 29. ožujka 2012., donesena je odluka o njezinom zadržavanju do 28. lipnja 2012. Pisanom izjavom od 30. ožujka 2012. pristala je na smještaj u zatvorsku ustanovu s redovnim zatvorenicima jer je željela biti u doticaju s osobama istog državljanstva koje su se nalazile u toj ustanovi.
            9. Rješenjem od 25. lipnja 2012. Amtsgericht Nürnberg produljio je Thi Ly Pham zadržavanje s ciljem udaljavanja, do 10. srpnja 2012. Žalbu koju je podnijela protiv te odluke Landgericht Nürnberg odbio je 5. srpnja 2012. Nakon što je 10. srpnja 2012. protjerana u Vijetnam, Thi Ly Pham svojom tužbom podnesenom Bundesgerichtshofu traži da se utvrdi da su navedenim rješenjima o produljenju zadržavanja u spomenutoj zatvorskoj ustanovi povrijeđena njezina prava.
            10. Prema mišljenju Bundesgerichtshofa, vodeći računa da se radi o zadiranju u posebno važno temeljno pravo, pravna sredstva protiv mjere lišenja slobode ostaju na raspolaganju i nakon provedbe takve mjere jer osoba o kojoj je riječ ima opravdani interes da se nezakonitost mjere lišenja slobode utvrdi čak i nakon što je ona već provedena.
            11. Taj sud ističe da je smještaj u zatvorsku ustanovu s redovnim zatvorenicima zadržanog državljanina treće zemlje u odnosu na kojeg je u tijeku postupak vraćanja, u načelu protivan članku 16. stavku 1. Direktive 2008/115 kao i članku 62.a AufenthGa kojim se ta odredba prenosi u nacionalno pravo. Međutim, takav smještaj bio bi zakonit ako se članak 16. stavak 1. Direktive 2008/115 protumači na način da države članice prilikom primjene te odredbe raspolažu određenim diskrecijskim prostorom koji im pruža mogućnost da uzmu u obzir pristanak državljanina o kojem je riječ na smještaj sa spomenutim zatvorenicima.
            12. Bundesgerichtshof naglašava da, s jedne strane, postoji eventualni rizik izbjegavanja obveze odvojenog smještaja, među ostalim, kad tijela o kojima je riječ od državljana trećih zemalja na koje se odnosi Direktiva 2008/115 redovno traže potpisivanje prethodno sastavljenih izjava o pristanku ili na njih vrše pritisak da daju svoj pristanak na smještaj u zatvorsku ustanovu s redovnim zatvorenicima. S druge strane, taj sud navodi da je jedini cilj obveze odvojenog smještaja poboljšati situaciju državljana trećih zemalja te da bi oni stoga trebali imati mogućnost odreći se tog prava kada, nakon što su upoznati sa svojim pravom odvojenog smještaja, izraze želju biti smješteni sa zatvorenicima ili na to izričito pristaju, osobito, kao u ovom slučaju, zato da bi bili u doticaju s osobama istog državljanstva ili dobi. U tom pogledu, prema njemačkom pravu, kad je riječ o mjerama sigurnosti koje predviđaju odvojeni smještaj osoba o kojima je riječ, sudska praksa Bundesverfassungsgerichta (savezni ustavni sud) vodi računa o pristanku osobe na smještaj s drugim zatvorenicima.
            13. U tim je okolnostima Bundesgerichtshof odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
            „Je li u skladu s člankom 16. stavkom 1. Direktive [2008/115] osobu zadržanu s ciljem udaljavanja smjestiti zajedno s [redovnim] zatvorenicima, kad ta osoba pristaje na takav smještaj?“
            O prethodnom pitanju
            14. Sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 16. stavak 1. drugu rečenicu Direktive 2008/115 tumačiti na način da državi članici dopušta da državljanina treće zemlje zadržanog s ciljem udaljavanja smjesti u zatvorsku ustanovu s redovnim zatvorenicima, kad taj državljanin pristaje na takav smještaj.
            15. Uvodno treba istaknuti da iz spisa koji je Sudu proslijedio sud koji je uputio zahtjev proizlazi da je Thi Ly Pham određeno zadržavanje te je, na temelju članka 62.a stavka 1. AufenthGa, smještena u zatvorsku ustanovu.
            16. Međutim, iz točaka 28. do 31. presude Bero i Bouzalmate (C‑473/13 i C‑514/13, EU:C:2014:2095) proizlazi da razlog utemeljen na nepostojanju posebnih ustanova za zadržavanje u određenoj saveznoj zemlji Savezne Republike Njemačke ne može sam po sebi opravdati primjenu druge rečenice članka 16. stavka 1. Direktive 2008/115.
            17. Kad je riječ o tumačenju te odredbe u okviru glavnog postupka, iz njezine formulacije proizlazi da ona nameće bezuvjetnu obvezu odvajanja državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom od redovnih zatvorenika, kad država članica nije u mogućnosti te državljane smjestiti u posebne ustanove za zadržavanje.
            18. U tom pogledu, njemačka vlada, koju podupire nizozemska vlada, ističe da, s obzirom na to da je cilj te obveze sačuvati interes i dobrobit državljanina treće zemlje s nezakonitim boravkom, on raspolaže mogućnošću istog se odreći, osobito u situaciji poput one u glavnom postupku, u kojoj je osoba o kojoj je riječ željela ostati u doticaju s osobama svog državljanstva.
            19. Valja ustvrditi da nije predviđena iznimka od obveze odvajanja državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom od redovnih zatvorenika te da ona predstavlja jamstvo poštovanja prava koja je zakonodavac Unije spomenutim državljanima izričito priznao u okviru uvjeta provođenja zadržavanja s ciljem udaljavanja u zatvorskim ustanovama.
            20. Naime, Sud je već presudio da je cilj Direktive 2008/115 provedba učinkovite politike udaljavanja i repatrijacije utemeljene na zajedničkim standardima, kako bi osobe o kojima je riječ bile vraćene na human način, uz puno poštovanje njihovih temeljnih prava i dostojanstva (presude El Dridi, C‑61/11 PPU, EU:C:2011:268, t. 31. i Arslan, C‑534/11, EU:C:2013:343, t.42.).
            21. S tim u vezi, obveza odvajanja državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom od redovnih zatvorenika, predviđena člankom 16. stavkom 1. drugom rečenicom te direktive, više je od pukog određivanja posebnog modaliteta smještaja zadržanih državljana trećih zemalja u zatvorske ustanove te predstavlja materijalnopravni uvjet tog smještaja bez kojega taj smještaj u pravilu nije u skladu sa spomenutom direktivom.
            22. Slijedom toga, država članica ne može voditi računa o volji državljanina treće zemlje o kojem je riječ.
            23. Imajući u vidu navedeno, iz prethodnih razmatranja proizlazi da na postavljeno prethodno pitanje valja odgovoriti da članak 16. stavak 1. drugu rečenicu Direktive 2008/115 treba tumačiti na način da državi članici ne dopušta da državljanina treće zemlje, zadržanog s ciljem udaljavanja, smjesti u zatvorsku ustanovu s redovnim zatvorenicima, čak i kad taj državljanin pristaje na takav smještaj.
            Troškovi
            24. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) odlučuje:
            Članak 16. stavak 1. drugu rečenicu Direktive 2008/115/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2008. o zajedničkim standardima i postupcima država članica za vraćanje državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom, treba tumačiti na način da državi članici ne dopušta da državljanina treće zemlje, zadržanog s ciljem udaljavanja, smjesti u zatvorsku ustanovu s redovnim zatvorenicima, čak i kad taj državljanin pristaje na takav smještaj.

    ---documentbreak---

         PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      17. srpnja 2014.* (
            *1
         )
      „Područje slobode, sigurnosti i pravde — Direktiva 2008/115/EZ — Zajednički standardi i postupci država članica za vraćanje državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom — Članak 16. stavak 1. — Zadržavanje s ciljem udaljavanja — Zadržavanje u zatvorskoj ustanovi — Mogućnost da se zadržanog državljanina treće zemlje, uz njegov pristanak, smjesti s redovnim zatvorenicima“
      U predmetu C‑474/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Bundesgerichtshof (Njemačka), odlukom od 11. srpnja 2013., koju je Sud zaprimio 3. rujna 2013., u postupku
      Thi Ly Pham
      protiv
      Stadt Schweinfurt, Amt für Meldewesen und Statistik,
      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: V. Skouris, predsjednik, K. Lenaerts, potpredsjednik, A. Tizzano, R. Silva de Lapuerta, T. von Danwitz, A. Borg Barthet i M. Safjan, predsjednici vijeća, A. Rosas, G. Arestis (izvjestitelj), J. Malenovský, D. Šváby, C. Vajda i S. Rodin, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: K. Malacek, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 8. travnja 2014.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Thi Ly Pham, M. Sack, Rechtsanwalt,

               —

               za Stadt Schweinfurt, Amt für Meldewesen und Statistik, J. von Lackum, u svojstvu agenta,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze, u svojstvu agenta,

               —

               za nizozemsku vladu, M. de Ree, M. Bulterman i H. Stergiou, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, G. Wils i M. Condou‑Durande, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 30. travnja 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive 2008/115/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2008. o zajedničkim standardima i postupcima država članica za vraćanje državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom (SL L 248, str. 98.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 8., stranica 188.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Thi Ly Pham i Stadt Schweinfurt, Amt für Meldewesen und Statistik (grad Schweinfurt, ured za registar građana i statistiku), o zakonitosti odluke o njezinom zadržavanju s ciljem udaljavanja.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               U skladu s uvodnom izjavom 17. Direktive 2008/115:
               „Sa zadržanim državljanima trećih zemalja trebalo bi se postupati na human i dostojanstven način uz poštovanje njihovih temeljnih prava te u skladu s međunarodnim i nacionalnim pravom. N NNe dovodeći u pitanje prethodna uhićenja od strane tijela nadležnih za izvršavanje zakona koja su uređena nacionalnim zakonodavstvom, zadržavanje bi u pravilu trebalo provoditi u specijaliziranim ustanovama za zadržavanje.“

               4

               Članak 1. spomenute direktive, naslovljen „Predmet“, propisuje:
               „Ovom se Direktivom utvrđuju zajednički standardi i postupci koji se imaju primjenjivati u državama članicama za vraćanje državljana trećih zemalja koji nemaju zakonit boravak u skladu s temeljnim pravima kao općim načelima prava Zajednice kao i međunarodnog prava, uključujući zaštitu izbjeglica i ljudskih prava.“

               5

               Člankom 15. spomenute direktive, naslovljenim „Zadržavanje“ određeno je:
               „1.   Ako u konkretnom slučaju nije moguće primijeniti dostatne a manje prisilne mjere, države članice mogu samo zadržati državljanina treće zemlje u pogledu kojeg se provodi postupak vraćanja kako bi pripremile povratak i/ili provele postupak vraćanja, posebno kada:

                        (a)

                        postoji opasnost od bijega; ili

                        (b)

                        konkretni državljanin treće zemlje izbjegava ili ometa pripreme postupka za vraćanje ili udaljavanje.

                  Svako zadržavanje može trajati ono vrijeme koje je najmanje potrebno, a trajati tako dugo koliko traje postupak udaljavanja, a treba se provesti uz dužnu pozornost.
               [...]
               5.   Zadržavanje traje dok se ispune [dok su ispunjeni] uvjeti iz stavka 1. te [onoliko dugo koliko] je potrebno [za] osigurati uspješno udaljavanje. Svaka država članica utvrđuje vrijeme zadržavanja, a koje ne smije prelaziti šest mjeseci.
               6.   Države članice ne smiju produžavati vrijeme iz stavka 5., osim za određeno vrijeme koje ne prelazi daljnjih dvanaest mjeseci u skladu s nacionalnim pravom u slučajevima kada je vjerojatno da će usprkos svim njihovim opravdanim naporima akcija udaljavanja trajati dulje zbog:

                        (a)

                        nedostatka suradnje konkretnog državljanina treće zemlje; ili

                        (b)

                        kašnjenja u dobivanju potrebne dokumentacije iz trećih zemalja.“

               6

               Člankom 16. stavkom 1. Direktive 2008/115, naslovljenim „Uvjeti za zadržavanje“ propisano je:
               „Zadržavanje se u pravilu provodi u posebnim ustanovama za zadržavanje. Kada država članica ne može osigurati smještaj u posebnoj ustanovi za zadržavanje te je smještaj prisiljena organizirati u redovnom zatvoru, državljani trećih zemalja koji su zadržani, odvajaju se od redovnih zatvorenika.“

         Njemačko pravo

               7

               Člankom 62.a stavkom 1. Zakona o boravku, radu i integraciji stranaca na području saveznih zemalja (Gesetz über den Aufenthalt, die Erwerbstätigkeit und die Integration von Ausländern im Bundesgebiet), od 30. srpnja 2004. (BGBl. 2004 I, str. 1950.), u izmijenjenoj verziji (BGBl. 2011 I, str. 2258., dalje u tekstu: AufenthG), kojim se prenosi članak 16. stavak 1. Direktive 2008/115, određeno je:
               „Zadržavanje s ciljem udaljavanja provodi se u pravilu u posebnim ustanovama za zadržavanje. Ako savezna zemlja nema posebnu ustanovu za zadržavanje, zadržavanje se može provesti u drugim zatvorskim ustanovama te savezne zemlje; u tom slučaju zadržane osobe koje čekaju udaljavanje odvajaju se od ostalih zatvorenika.“

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               8

               Thi Ly Pham, vijetnamska državljanka, ušla je u Njemačku bez osobnih isprava i dozvole boravka. Dana 29. ožujka 2012., donesena je odluka o njezinom zadržavanju do 28. lipnja 2012. Pisanom izjavom od 30. ožujka 2012. pristala je na smještaj u zatvorsku ustanovu s redovnim zatvorenicima jer je željela biti u doticaju s osobama istog državljanstva koje su se nalazile u toj ustanovi.

               9

               Rješenjem od 25. lipnja 2012. Amtsgericht Nürnberg produljio je Thi Ly Pham zadržavanje s ciljem udaljavanja, do 10. srpnja 2012. Žalbu koju je podnijela protiv te odluke Landgericht Nürnberg odbio je 5. srpnja 2012. Nakon što je 10. srpnja 2012. protjerana u Vijetnam, Thi Ly Pham svojom tužbom podnesenom Bundesgerichtshofu traži da se utvrdi da su navedenim rješenjima o produljenju zadržavanja u spomenutoj zatvorskoj ustanovi povrijeđena njezina prava.

               10

               Prema mišljenju Bundesgerichtshofa, vodeći računa da se radi o zadiranju u posebno važno temeljno pravo, pravna sredstva protiv mjere lišenja slobode ostaju na raspolaganju i nakon provedbe takve mjere jer osoba o kojoj je riječ ima opravdani interes da se nezakonitost mjere lišenja slobode utvrdi čak i nakon što je ona već provedena.

               11

               Taj sud ističe da je smještaj u zatvorsku ustanovu s redovnim zatvorenicima zadržanog državljanina treće zemlje u odnosu na kojeg je u tijeku postupak vraćanja, u načelu protivan članku 16. stavku 1. Direktive 2008/115 kao i članku 62.a AufenthGa kojim se ta odredba prenosi u nacionalno pravo. Međutim, takav smještaj bio bi zakonit ako se članak 16. stavak 1. Direktive 2008/115 protumači na način da države članice prilikom primjene te odredbe raspolažu određenim diskrecijskim prostorom koji im pruža mogućnost da uzmu u obzir pristanak državljanina o kojem je riječ na smještaj sa spomenutim zatvorenicima.

               12

               Bundesgerichtshof naglašava da, s jedne strane, postoji eventualni rizik izbjegavanja obveze odvojenog smještaja, među ostalim, kad tijela o kojima je riječ od državljana trećih zemalja na koje se odnosi Direktiva 2008/115 redovno traže potpisivanje prethodno sastavljenih izjava o pristanku ili na njih vrše pritisak da daju svoj pristanak na smještaj u zatvorsku ustanovu s redovnim zatvorenicima. S druge strane, taj sud navodi da je jedini cilj obveze odvojenog smještaja poboljšati situaciju državljana trećih zemalja te da bi oni stoga trebali imati mogućnost odreći se tog prava kada, nakon što su upoznati sa svojim pravom odvojenog smještaja, izraze želju biti smješteni sa zatvorenicima ili na to izričito pristaju, osobito, kao u ovom slučaju, zato da bi bili u doticaju s osobama istog državljanstva ili dobi. U tom pogledu, prema njemačkom pravu, kad je riječ o mjerama sigurnosti koje predviđaju odvojeni smještaj osoba o kojima je riječ, sudska praksa Bundesverfassungsgerichta (savezni ustavni sud) vodi računa o pristanku osobe na smještaj s drugim zatvorenicima.

               13

               U tim je okolnostima Bundesgerichtshof odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Je li u skladu s člankom 16. stavkom 1. Direktive [2008/115] osobu zadržanu s ciljem udaljavanja smjestiti zajedno s [redovnim] zatvorenicima, kad ta osoba pristaje na takav smještaj?“

         O prethodnom pitanju

               14

               Sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 16. stavak 1. drugu rečenicu Direktive 2008/115 tumačiti na način da državi članici dopušta da državljanina treće zemlje zadržanog s ciljem udaljavanja smjesti u zatvorsku ustanovu s redovnim zatvorenicima, kad taj državljanin pristaje na takav smještaj.

               15

               Uvodno treba istaknuti da iz spisa koji je Sudu proslijedio sud koji je uputio zahtjev proizlazi da je Thi Ly Pham određeno zadržavanje te je, na temelju članka 62.a stavka 1. AufenthGa, smještena u zatvorsku ustanovu.

               16

               Međutim, iz točaka 28. do 31. presude Bero i Bouzalmate (C‑473/13 i C‑514/13, EU:C:2014:2095) proizlazi da razlog utemeljen na nepostojanju posebnih ustanova za zadržavanje u određenoj saveznoj zemlji Savezne Republike Njemačke ne može sam po sebi opravdati primjenu druge rečenice članka 16. stavka 1. Direktive 2008/115.

               17

               Kad je riječ o tumačenju te odredbe u okviru glavnog postupka, iz njezine formulacije proizlazi da ona nameće bezuvjetnu obvezu odvajanja državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom od redovnih zatvorenika, kad država članica nije u mogućnosti te državljane smjestiti u posebne ustanove za zadržavanje.

               18

               U tom pogledu, njemačka vlada, koju podupire nizozemska vlada, ističe da, s obzirom na to da je cilj te obveze sačuvati interes i dobrobit državljanina treće zemlje s nezakonitim boravkom, on raspolaže mogućnošću istog se odreći, osobito u situaciji poput one u glavnom postupku, u kojoj je osoba o kojoj je riječ željela ostati u doticaju s osobama svog državljanstva.

               19

               Valja ustvrditi da nije predviđena iznimka od obveze odvajanja državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom od redovnih zatvorenika te da ona predstavlja jamstvo poštovanja prava koja je zakonodavac Unije spomenutim državljanima izričito priznao u okviru uvjeta provođenja zadržavanja s ciljem udaljavanja u zatvorskim ustanovama.

               20

               Naime, Sud je već presudio da je cilj Direktive 2008/115 provedba učinkovite politike udaljavanja i repatrijacije utemeljene na zajedničkim standardima, kako bi osobe o kojima je riječ bile vraćene na human način, uz puno poštovanje njihovih temeljnih prava i dostojanstva (presude El Dridi, C‑61/11 PPU, EU:C:2011:268, t. 31. i Arslan, C‑534/11, EU:C:2013:343, t.42.).

               21

               S tim u vezi, obveza odvajanja državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom od redovnih zatvorenika, predviđena člankom 16. stavkom 1. drugom rečenicom te direktive, više je od pukog određivanja posebnog modaliteta smještaja zadržanih državljana trećih zemalja u zatvorske ustanove te predstavlja materijalnopravni uvjet tog smještaja bez kojega taj smještaj u pravilu nije u skladu sa spomenutom direktivom.

               22

               Slijedom toga, država članica ne može voditi računa o volji državljanina treće zemlje o kojem je riječ.

               23

               Imajući u vidu navedeno, iz prethodnih razmatranja proizlazi da na postavljeno prethodno pitanje valja odgovoriti da članak 16. stavak 1. drugu rečenicu Direktive 2008/115 treba tumačiti na način da državi članici ne dopušta da državljanina treće zemlje, zadržanog s ciljem udaljavanja, smjesti u zatvorsku ustanovu s redovnim zatvorenicima, čak i kad taj državljanin pristaje na takav smještaj.

         Troškovi

               24

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) odlučuje:

                     Članak 16. stavak 1. drugu rečenicu Direktive 2008/115/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2008. o zajedničkim standardima i postupcima država članica za vraćanje državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom, treba tumačiti na način da državi članici ne dopušta da državljanina treće zemlje, zadržanog s ciljem udaljavanja, smjesti u zatvorsku ustanovu s redovnim zatvorenicima, čak i kad taj državljanin pristaje na takav smještaj.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	* Jezik postupka: njemački


Presuda Suda (treće vijeće) od 14. travnja 2005. # Kraljevina Belgija protiv Komisije Europskih zajednica. # Tužba za poništenje - Nediskriminacija. # Predmet C-110/03.


Presuda Prvostupanjskog suda (osmo vijeće) od 11. lipnja 2009.#Helenska Republika protiv Komisije Europskih zajednica.#EFSJP.#Predmet T-33/07.