title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 9. ožujka 2017.#Petya Milkova protiv Izpalnitelen direktor na Agenciata za privatizacia i sledprivatizacionen kontrol.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Varhoven administrativen sad.#Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja – Konvencija Ujedinjenih naroda o pravima osoba s invaliditetom – Članci 5. i 27. – Direktiva 2000/78/EZ – Članak 7. – Povećana zaštita u slučaju otkazivanja zaposlenicima s invaliditetom – Nepostojanje takve zaštite za državne službenike s invaliditetom – Opće načelo jednakog postupanja.#Predmet C-406/15.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      9. ožujka 2017. (
            1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Socijalna politika — Jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja — Konvencija Ujedinjenih naroda o pravima osoba s invaliditetom — Članci 5. i 27. — Direktiva 2000/78/EZ — Članak 7. — Povećana zaštita u slučaju otkazivanja zaposlenicima s invaliditetom — Nepostojanje takve zaštite za državne službenike s invaliditetom — Opće načelo jednakog postupanja“
      U predmetu C‑406/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Varhoven administrativen sad (Vrhovni upravni sud, Bugarska), odlukom od 16. srpnja 2015., koju je Sud zaprimio 24. srpnja 2015., u postupku

         Petye Milkove

      protiv

         Izpalnitelen direktor na Agentsiata za privatizatsia i sledprivatizatsionen kontrol,

      uz sudjelovanje:

         Varhovna administrativna prokuratura,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, A. Prechal (izvjestiteljica), A. Rosas, C. Toader i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: H. Saugmandsgaard Øe,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za bugarsku vladu, D. Drambozova i E. Petranova, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, D. Martin i D. Rusanov, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 27. listopada 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 4. i 7. Direktive Vijeća 2000/78/EZ od 27. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja (SL 2000., L 303, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 69.) kao i članka 5. stavka 2. Konvencije Ujedinjenih naroda o pravima osoba s invaliditetom koja je u ime Europske zajednice odobrena Odlukom Vijeća 2010/48/EZ od 26. studenoga 2009. (SL 2010., L 23, str. 35.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 66., str. 55.) (u daljnjem tekstu: Konvencija UN‑a).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Petye Milkove i Izpalnitelen direktorna Agentsiata za privatizatsia i sledprivatizatsionen kontrol (izvršni direktor Agencije za privatizaciju i postprivatizacijsku kontrolu, Bugarska) (u daljnjem tekstu: Agencija) povodom otkaza koji joj je upućen.

         Pravni okvir

         Međunarodno pravo

               3

               Članak 1. Konvencije UN‑a glasi:
               „Svrha ove Konvencije je promicanje, zaštita i osiguravanje punog i ravnopravnog uživanja svih ljudskih prava i temeljnih sloboda svih osoba s invaliditetom i promicanje poštivanja njihova urođenog dostojanstva.
               Osobe s invaliditetom su one osobe koje imaju dugotrajna tjelesna, mentalna, intelektualna ili osjetilna oštećenja, koja u međudjelovanju s različitim preprekama mogu sprečavati njihovo puno i učinkovito sudjelovanje u društvu na ravnopravnoj osnovi s drugima.”

               4

               Sukladno članku 5. te konvencije, naslovljenom „Jednakost i nediskriminacija”:
               „1.   Države stranke prihvaćaju da su sve osobe jednake pred zakonom te imaju jednako pravo, bez ikakve diskriminacije, na jednaku zaštitu i jednaku korist na temelju zakona.
               2.   Države stranke će zabraniti bilo kakvu diskriminaciju na osnovi invaliditeta i jamčit će osobama s invaliditetom jednaku i djelotvornu zaštitu od diskriminacije po svim osnovama.
               3.   Da bi promicale jednakost i ukinule diskriminaciju, države stranke će poduzeti sve primjerene korake radi osiguranja provedbe razumne prilagodbe.
               4.   Posebne mjere potrebne za ubrzavanje ili ostvarivanje de facto jednakosti osoba s invaliditetom neće se smatrati diskriminacijom prema odredbama ove Konvencije.”

               5

               Članak 27. Konvencije UN‑a, naslovljen „Rad i zapošljavanje“, propisuje:
               „Države stranke priznaju pravo na rad osobama s invaliditetom, na ravnopravnoj osnovi s drugima; ovo uključuje pravo na mogućnost zarađivanja za život od rada, slobodno odabranog ili prihvaćenog na tržištu rada i u radnom okruženju koje je otvoreno, uključujuće i dostupno osobama s invaliditetom. Države stranke će osigurati i promicati ostvarenje prava na rad, uključujući pritom i one koji steknu invaliditet tijekom zaposlenja, poduzimanjem odgovarajućih koraka, uključujući i zakonodavstvo, s ciljem, među ostalim:
               […]

                        (h)

                        promicanja zapošljavanja osoba s invaliditetom u privatnom sektoru kroz odgovarajuće politike i mjere, koje mogu uključivati afirmativne akcijske programe, poticaje i druge mjere;

                  […]”

         Pravo Unije

               6

               U uvodnoj izjavi 27. Direktive 2000/78 navodi se:
               „U svojoj Preporuci 86/379/EEZ od 24. srpnja 1986. o zapošljavanju osoba s invaliditetom u Zajednici [(SL 1986., L 225, str. 43.)], Vijeće je utvrdilo okvirne smjernice u kojima su navedeni primjeri pozitivnih mjera za poticanje zapošljavanja i usavršavanja osoba s invaliditetom, a u svojoj Rezoluciji od 17. lipnja 1999. o jednakim mogućnostima zapošljavanja za osobe s invaliditetom [(SL 1999., C 186, str. 3.)], potvrdilo je važnost pridavanju osobite pozornosti, između ostalog, zapošljavanju, očuvanju zaposlenja, usavršavanju i cjeloživotnom učenju osoba s invaliditetom.”

               7

               U skladu s njezinim člankom 1., svrha Direktive 2000/78 je „utvrditi opći okvir za borbu protiv diskriminacije na temelju vjere ili uvjerenja, invaliditeta, dobi ili spolnog opredjeljenja [orijentacije] u vezi sa zapošljavanjem i obavljanjem zanimanja, kako bi se u državama članicama ostvarila primjena načela jednakog postupanja.”

               8

               Članak 2. te direktive, naslovljen „Pojam diskriminacije”, propisuje:
               „1.   Za potrebe ove Direktive ‚načelo jednakog postupanja’ znači nepostojanje bilo kakve izravne ili neizravne diskriminacije na temelju bilo kojeg od razloga iz članka 1.
               2.   Za potrebe stavka 1.:

                        (a)

                        smatra se da se radi o izravnoj diskriminaciji u slučaju kada se prema jednoj osobi postupa lošije nego prema drugoj osobi ili je došlo do takvog postupanja ili je moglo doći do takvog postupanja u sličnim situacijama, zbog bilo kojeg od razloga iz članka 1.;

                        (b)

                        smatra se da se radi o neizravnoj diskriminaciji u slučaju kada kakva naizgled neutralna odredba, mjerilo ili postupanje dovede u neravnopravan položaj osobe određene vjere ili uvjerenja, invaliditeta, dobi ili spolnog opredjeljenja [orijentacije], u usporedbi s ostalim osobama, osim u sljedećim slučajevima:

                                 i.

                                 ako su ta odredba, mjerilo ili postupanje objektivno opravdani legitimnim ciljem, a sredstva za postizanje tog cilja su primjerena i nužna; ili

                                 ii.

                                 ako je, u pogledu osoba s invaliditetom, poslodavac ili bilo koja osoba ili organizacija na koju se ova Direktiva primjenjuje, dužna u skladu s nacionalnim zakonodavstvom, poduzeti odgovarajuće mjere u skladu s načelima iz članka 5., kako bi se uklonili nedostatci koje uzrokuje takva odredba, mjerilo ili postupanje.

                  […]”

               9

               U skladu s člankom 3. stavkom 1. navedene direktive:
               „U granicama nadležnosti prenesenih na Zajednicu, ova se Direktiva primjenjuje na sve osobe, bilo u javnom ili privatnom sektoru, uključujući javna tijela, u odnosu na:
               […]

                        (c)

                        zapošljavanje i uvjete rada, uključujući otkaze i plaće;

                  […]”

               10

               U stavku 1. članka 4. iste Direktive, naslovljenog „Uvjeti za obavljanje zanimanja”, određeno je:
               „Neovisno o članku 2. stavcima 1. i 2., države članice mogu propisati da različito postupanje, koje se temelji na nekoj od značajki u vezi s bilo kojim od razloga iz članka 1., ne predstavlja diskriminaciju kada zbog prirode određenih profesionalnih djelatnosti ili zbog uvjeta u kojima se obavljaju takva značajka predstavlja stvarni i odlučujući uvjet za obavljanje određenog zanimanja, ako je svrha opravdana, a zahtjev proporcionalan.”

               11

               Članak 7. Direktive 2000/78, pod naslovom „Pozitivne mjere”, glasi:
               „1.   Kako bi se zajamčila potpuna jednakost u praksi, načelo jednakog postupanja ne sprječava države članice da zadrže ili donesu posebne mjere za sprječavanje ili izjednačavanje neravnopravnog položaja povezanog s bilo kojim od temelja iz članka 1.”
               2.   U pogledu osoba s invaliditetom, načelo jednakog postupanja ne dovodi u pitanje pravo država članica da zadrže ili donesu odredbe o zaštiti zdravlja i sigurnosti na radu, kao i mjere kojima je cilj stvaranje ili zadržavanje odredbi ili mogućnosti za osiguranje ili poticanje uključivanja tih osoba u radno okruženje.”

         Bugarsko pravo

               12

               Kodeks na truda (Zakonik o radu) (DV br. 26 od 1. travnja 1986. i br. 27 od 4. travnja 1986.), koji je stupio na snagu 1. siječnja 1987., predstavlja, sukladno njegovu članku 1., osnovni normativni akt kojime se „uređuju radni odnosi između radnika i poslodavca kao i drugi odnosi koji su s njima povezani”.

               13

               Članak 328. Zakonika o radu, kojim se uređuje prestanak ugovora o radu od strane poslodavca nakon dostave upozorenja, u svom stavku 1. točki 2. propisuje:
               „Poslodavac može otkazati ugovor o radu uz pisano upozorenje upućeno radniku u rokovima predviđenim člankom 326. stavkom 2., u sljedećim slučajevima:
               […]
               2.   u slučaju zatvaranja dijela poduzeća ili ukidanja radnih mjesta;
               […]”

               14

               Članak 333. Zakonika o radu, naslovljen „Zaštita u slučaju otkazivanja”, u svom stavku 1. točki 3. predviđa:
               „U slučajevima predviđenim u članku 328. stavku 1. točkama 2., 3., 5. i 11. i članku 330. stavku 2. točki 6., poslodavac može otkazati ugovor o radu samo ako je ishodio prethodno odobrenje inspekcije rada u svakom pojedinom slučaju:
               […]
               3.   [kada se radi o] radniku koji je obolio od bolesti navedene u odluci koju je donio ministar zdravstva;
               […]”

               15

               Zakonom za administratsiata (Zakon o državnoj upravi) (DV br. 130 od 5. studenoga 1998.), koji je stupio na snagu 6. prosinca 1998., uređeno je ustrojstvo državne uprave. U članku 12. toga zakona propisano je:

                        „(1)

                        Upravno postupanje povjereno je državnim službenicima i zaposlenicima.

                        (2)

                        Načini stupanja u službu kao i pravilnik o državnim službenicima uređuju se zakonom.

                        (3)

                        Na sklapanje ugovora o radu ugovornih službenika u okviru upravne službe primjenjuje se Zakonik o radu.”

               16

               Člankom 1. Zakona za darzhavnia sluzhitel (Zakon o državnim službenicima) (DV br. 67 od 27. srpnja 1999.), koji je stupio na snagu 27. kolovoza 1999., uređen je „sadržaj i prestanak radnog odnosa između države i državnih službenika, prilikom i povodom izvršavanja zadaća, osim ako posebnim zakonom nije drukčije propisano”.

               17

               U stavku 1. točki 2. članka 106. Zakonika o radu, kojime se uređuje otkaz ugovora o radu od strane tijela za imenovanje, nakon dostave upozorenja, propisano je:
               „Tijelo za imenovanje može po službenoj dužnosti okončati radni odnos, uz jednomjesečni otkazni rok, u sljedećim slučajevima:
               […]
               2.   u slučaju ukidanja radnih mjesta;
               […]”

               18

               Zakon o državnim službenicima ne sadrži odredbe koje su istovjetne članku 333. stavku 1. točki 3. Zakonika o radu.

               19

               U članku 1. Naredbe no 5 za bolestite, pri koito rabotnitsite, boleduvashti ot tyah, imat osobena zakrila saglasno chl. 333, al. 1 ot kodeksa na trud (Odluka br. 5 o bolestima zbog kojih se radnicima koji od njih boluju daje pravo na posebnu zaštitu sukladno članku 333. stavku 1. Zakonika o radu) (DV br. 33 od 28. travnja 1987.), koju je donijelo Ministarstvo javnog zdravstva i Središnje vijeće bugarskih sindikata, propisano je:
               „U slučaju djelomične likvidacije, ukidanja radnih mjesta ili prestanka rada u razdoblju duljem od 30 dana, poduzetnik može otkazati radnicima koji boluju od sljedećih bolesti samo ako ima prethodno odobrenje mjesno nadležnog odjela inspekcije rada:
               […]
               5.   duševne bolesti;
               […]”

               20

               Zakon za zashtita ot diskriminatsia (Zakon o suzbijanju diskriminacije) (DV br. 86 od 30. rujna 2003.), koji je stupio na snagu 1. siječnja 2004., normativni je akt kojime se uređuje zaštita protiv svih oblika diskriminacije, doprinosi njihovu suzbijanju te osigurava prijenos direktiva donesenih u području jednakog postupanja.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               21

               Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da je P. Milkova od 10. listopada 2012. bila zaposlena na radnom mjestu „mladi stručnjak” u odjelu „kontrole ugovora o privatizaciji” uprave „postprivatizacijske kontrole” Agencije. Strukturom te Agencije predviđeno je da se radna mjesta popunjavaju državnim službenicima, kao što je P. Milkova, kao i zaposlenicima.

               22

               Tijekom 2014., broj radnih mjesta u Agenciji smanjen je sa 105 na 65.

               23

               P. Milkovoj upućeno je upozorenje o otkazu ugovora o radu, prema kojem će nakon proteka roka od mjesec dana njezin radni odnos prestati zbog ukidanja radnog mjesta na kojem je zaposlena.

               24

               U skladu s odlukom izvršnog direktora Agencije radni odnos između P. Milkove i njezina poslodavca prestao je na temelju članka 106. stavka 1. točke 2. Zakona o državnim službenicima na dan 1. ožujka 2014.

               25

               Protiv navedene odluke P. Milkova podnijela je tužbu Administrativen sadu Sofia‑grada (Upravni sud u Sofiji, Bugarska) u kojoj je istaknula da je njezin otkaz nezakonit jer nije pribavljeno prethodno odobrenje inspekcije rada predviđeno u članku 333. stavku 1. točki 3. Taj je sud odbio tužbu zbog nepostojanja povrede primjenljivog prava. Prema tom sudu članak 333. stavak 1. točka 3. ne primjenjuje se na prestanak radnog odnosa državnih službenika. Naveo je da je prestanak radnog odnosa o kojem je riječ u glavnom postupku zakonit iako je predmetna osoba bolovala od mentalne bolesti koja je dovela do stupnja invalidnosti od 50%.

               26

               U okviru žalbe u kasacijskom postupku koja je protiv odluke navedenog suda podnesena Varhoven administrativen sadu (Vrhovni upravni sud, Bugarska) P. Milkova ostala je pri svim argumentima istaknutim pred prvostupanjskim sudom te je ponovila razlog koji se sastoji u tome da je odluka kojom je poslodavac okončao radni odnos nezakonita.

               27

               Izvršni direktor Agencije smatra da takvo odobrenje nije bilo potrebno te da je osporavana odluka zakonita.

               28

               Iako sud koji je uputio zahtjev smatra da se navedeno različito postupanje ne temelji na osobnim svojstvima povezanim s „invaliditetom” već na razlici pravne veze na temelju koje predmetne osobe obavljaju profesionalnu djelatnost, taj sud ne isključuje da je propis, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, protivan zahtjevima osiguranja jednakosti u području zapošljavanja i rada svih osoba s invaliditetom predviđenim pravom Unije i Konvencijom UN‑a.

               29

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da je dodatna zaštita svih osoba koje imaju određenu vrstu invalidnosti, koja je uvedena tijekom 1987., praktično ukinuta državnim službenicima donošenjem Zakona o državnim službenicima tijekom 1999. a da pritom njegov autor nije izrijekom naveo razloge prijedloga zakona. Međutim, ta zaštita zadržana je u odnosu na sve zaposlenike, uključujući i one zaposlene u javnom sektoru.

               30

               Nadalje, sud koji je uputio zahtjev sumnja u to da se odredbe koje je donijela Republika Bugarska, koje predstavljaju posebne mjere zaštite osoba s invaliditetom, ali samo kada se radi o zaposlenicima, uključujući one zaposlene u javnoj službi, mogu kvalificirati kao „pozitivne mjere” u smislu članka 7. Direktive 2000/78.

               31

               Sud koji je uputio zahtjev izričito upućuje na presudu od 18. ožujka 2014., Z. (C‑363/12, EU:C:2014:159), prema kojoj Direktivu 2000/78 treba tumačiti u skladu s Konvencijom UN‑a, kojom se zahtijeva, prema tom sudu, pravična i djelotvorna zakonska zaštita od svih oblika diskriminacije osoba s invaliditetom, bez obzira na razloge i ne samo na osnovu nekih osobnih svojstava koja se mogu zaštititi, kao što je predviđeno sekundarnim pravom Unije.

               32

               U tim je okolnostima Varhoven administrativen sad (Vrhovni upravni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1)

                        Dopušta li članak 5. stavak 2. Konvencije UN‑a […] državama članicama da zakonom utvrde posebnu ex ante zaštitu od otkaza zaposlenika s invaliditetom, ali ne i državnih službenika s istovjetnim invaliditetom?

                        2)

                        Dopušta li članak 4. kao i druge odredbe Direktive [2000/78] da se predvidi posebna ex ante zaštita od otkaza samo osoba s invaliditetom koje su zaposlenici, ali ne i osoba s istovjetnim invaliditetom koje su državni službenici?

                        3)

                        Dopušta li članak 7. Direktive 2000/78 da se predvidi posebna ex ante zaštita od otkaza samo osoba s invaliditetom koje su zaposlenici, ali ne i osoba s identičnim invaliditetom koje su državni službenici?

                        4)

                        U slučaju da se na prvo i treće pitanje odgovori niječno: zahtijevaju li međunarodni propisi i propisi Zajednice, imajući u vidu navedene činjenice i okolnosti ovog predmeta, da se specifična ex ante zaštita od otkaza koju je zakonodavac predvidio za osobe s invaliditetom koje su zaposlenici primijeni i na državne službenike s identičnim invaliditetom?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvo i treće pitanje

               33

               Drugim i trećim prethodnim pitanjem, koje treba ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li odredbe Direktive 2000/78, preciznije njezin članak 7., s obzirom na Konvenciju UN‑a, tumačiti na način da one dopuštaju propis države članice, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, kojim se zaposlenicima s određenim vrstama invaliditeta pruža posebna ex ante zaštita u slučaju otkaza, a da pritom takva zaštita nije predviđena za državne službenike s istom vrstom invaliditeta.

               34

               U prvome redu, valja istaknuti da je svrha Direktive 2000/78, kao što proizlazi iz njezina članka 1., utvrditi opći okvir za borbu protiv diskriminacije u vezi sa zapošljavanjem i obavljanjem zanimanja na temelju razloga navedenih u tom članku među kojima se nalazi invaliditet. U tom pogledu, kao što to proizlazi osobito iz članka 2. stavka 1. iste direktive, načelo jednakog postupanja koje ona uređuje, primjenjuje se s obzirom na navedene razloge, koji su kao numerus clausus nabrojeni u njezinu članku 1. (presude od 7. srpnja 2011., Agafiţei i dr., C‑310/10, EU:C:2011:467, t. 34. i od 21. svibnja 2015., SCMD, C‑262/14, neobjavljena, EU:C:2015:336, t. 29.).

               35

               Slijedom toga valja ispitati ulazi li situacija, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, u područje primjene Direktive 2000/78.

               36

               Kao prvo, pojam „invaliditet” u smislu Direktive 2000/78 mora se shvatiti kao ograničenje koje proizlazi osobito iz trajnih tjelesnih, mentalnih ili psihičkih oštećenja čije međudjelovanje s različitim preprekama može sprečavati puno i učinkovito sudjelovanje osobe u pitanju u profesionalnom životu na ravnopravnoj osnovi s drugim radnicima (presuda od 1. prosinca 2016., Daouidi, C‑395/15, EU:C:2016:917, t. 42. i navedena sudska praksa).

               37

               Iz spisa kojim raspolaže Sud proizlazi da duševna bolest od koje boluje P. Milkova predstavlja „invaliditet” u smislu Direktive 2000/78.

               38

               Kao drugo, sukladno njezinu članku 3. stavku 1. točki (c), ta se direktiva primjenjuje, u granicama nadležnosti prenesenih na Uniju, na sve osobe, bilo u javnom ili privatnom sektoru, osobito u odnosu na uvjete otkaza.

               39

               Stoga, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 46. svojeg mišljenja, sustav koji je na P. Milkovu primjenjivao javni subjekt koji ju je zaposlio prilikom raskida zakonom uređenog radnog odnosa može biti obuhvaćen područjem primjene ratione materiae navedene direktive.

               40

               Međutim, prema odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, razlika u postupanju o kojoj je riječ u glavnom postupku nije se temeljila na jednom od razloga koji su nabrojeni u članku 1. Direktive 2000/78, već je, suprotno tomu, provedena s obzirom na narav radnog odnosa u smislu nacionalnog zakona.

               41

               Naime, iz nacionalnog pravnog okvira, kako ga je izložio sud koji je uputio zahtjev, proizlazi da je člankom 333. stavkom 1. točkom 3. Zakonika o radu, u vezi s člankom 328. stavkom 1. točkom 2. tog zakonika, predviđeno da ex ante odobrenje mora dati nadležno javno tijelo, to jest inspekcija rada, prije nego što se zbog razloga ukidanja radnog mjesta može otkazati ugovor o radu radnika koji boluje od bolesti iz članka 1. stavka 1. Odluke br. 5 o bolestima zbog kojih se radnicima koji od njih boluju daje pravo na posebnu zaštitu sukladno članku 333. stavku 1. Zakonika o radu, čija se točka 5., koja se primjenjuje u konkretnom slučaju, odnosi na „duševne bolesti”. Međutim, iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da se to ex ante odobrenje ne primjenjuje u slučaju raskida radnog odnosa koji je uređen zakonom zbog ukidanja radnih mjesta na temelju članka 106. stavka 1. točke 2. Zakona o državnim službenicima.

               42

               Stoga, nije točno da je nacionalnim propisom o kojemu je riječ u glavnom postupku uspostavljena razlika u postupanju koja se izravno temelji na invaliditetu u smislu članka 1. u vezi s člankom 2. stavkom 2. točkom (a) Direktive 2000/78, s obzirom na to da se ona temelji na kriteriju koji nije neodvojivo povezan s invaliditetom (vidjeti analogijom presudu od 11. travnja 2013., HK Danmark, C‑335/11 i C‑337/11, EU:C:2013:222, t. 72. do 74.).

               43

               Nadalje, ni iz jednog elementa spisa kojim raspolaže Sud ne proizlazi da nacionalni propis o kojem je riječ u glavnom postupku, iako je formulirano na neutralan način, to jest tako da se odnosi na druge kriterije, u konkretnom slučaju na narav radnog odnosa, koji nisu povezani sa zaštićenom karakteristikom, u konkretnom slučaju invaliditetom, stavlja u nepovoljniji položaj posebice osobe koje imaju tu karakteristiku, dovodeći do neizravne diskriminacije u smislu sudske prakse Suda koja se odnosi na taj pojam (vidjeti u tom smislu presudu od 18. ožujka 2014., Z., C‑363/12, EU:C:2014:159, t. 53.).

               44

               Naposljetku, u odnosu na diskriminaciju na temelju radnog odnosa kao takvog, Sud je presudio da takva diskriminacija ne ulazi u opći okvir uspostavljen Direktivom 2000/78 (vidjeti u tom smislu presudu od 7. srpnja 2011., Agafiţei i dr., C‑310/10, EU:C:2011:467, t. 31. do 35.).

               45

               Međutim, u konkretnom slučaju, bugarska vlada ističe da nacionalni propis poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, kojim je uspostavljena razlika između radnika s invaliditetom i radnika bez invaliditeta, u odnosu na posebnu ex ante zaštitu u slučaju otkazivanja, koja je predviđena samo za prvu skupinu tih radnika, u biti sadrži „pozitivnu mjeru” u smislu članka 7. stavka 2. Direktive 2000/78.

               46

               Valja u tom pogledu podsjetiti da se navedenom odredbom omogućuje uspostava razlikovanja na temelju invaliditeta, pod uvjetom da je dio odredbi o zaštiti zdravlja i sigurnosti na radu ili mjera kojima je cilj stvaranje ili zadržavanje odredbi ili mogućnosti za osiguranje ili poticanje uključivanja osoba s invaliditetom u radno okruženje. Stoga, takvo razlikovanje u korist osoba s invaliditetom pridonosi ostvarenju cilja Direktive 2000/78 iz njezina članka 1., to jest borbe protiv diskriminacije koja se u konkretnom slučaju temelji na invaliditetu u vezi sa zapošljavanjem i obavljanjem zanimanja, kako bi se u predmetnoj državi članici provelo načelo jednakog postupanja (vidjeti u tom smislu presudu od 17. srpnja 2008., Coleman, C‑303/06, EU:C:2008:415, t. 42.).

               47

               Naime, cilj je članka 7. stavka 2. Direktive 2000/78 da se dopuste posebne mjere kojima se želi djelotvorno ukloniti ili smanjiti nejednakosti koje stvarno zahvaćaju osobe s invaliditetom, i koje mogu postojati u njihovu društvenom životu i, posebno, u njihovu poslovnom životu, te postići stvarnu, a ne formalnu, jednakost smanjenjem nejednakosti.

               48

               Takvo je tumačenje potkrijepljeno Konvencijom UN‑a, na koju se, sukladno ustaljenoj sudskoj praksi, može pozvati u svrhu tumačenja Direktive 2000/78, koju se mora, u najvećoj mogućoj mjeri, tumačiti u skladu s tom konvencijom (presuda od 1. prosinca 2016., Daouidi, C‑395/15, EU:C:2016:917, t. 41. i navedena sudska praksa).

               49

               Naime, valja navesti da, s jedne strane, na temelju članka 27. stavka 1. točke (h) Konvencije UN‑a, ugovorne stranke osiguravaju i promiču ostvarenje prava na rad, uključujući pritom i prava na rad onih osoba kod kojih invaliditet nastane tijekom zaposlenja, poduzimanjem odgovarajućih mjera, uključujući i zakonske mjere, s ciljem, među ostalim, promicanja zapošljavanja osoba s invaliditetom u privatnom sektoru odgovarajućim politikama i mjerama, uključujući programe pozitivnih mjera, poticaje i druge mjere. S druge strane, sukladno članku 5. stavku 1. te konvencije, te iste stranke prihvaćaju da su sve osobe jednake pred zakonom te imaju jednako pravo, bez ikakve diskriminacije, na jednaku zaštitu i jednaku korist na temelju zakona, dok se člankom 5. stavkom 4. navedene konvencije, osim toga, izrijekom dopuštaju posebne mjere potrebne za ubrzavanje ili ostvarivanje de facto jednakosti osoba s invaliditetom.

               50

               Iz navedenog proizlazi da je propis o kojemu je riječ u glavnom postupku u području primjene članka 7. stavka 2. Direktive 2000/78 i, kao takav, teži ostvarenju cilja obuhvaćenog pravom Unije, u smislu ustaljene sudske prakse Suda razvijene kako bi se utvrdilo odnosi li se nacionalna mjera na provedbu prava Unije u smislu članka 51. stavka 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) (vidjeti u tom smislu presude od 6. ožujka 2014., Siragusa, C‑206/13, EU:C:2014:126, t. 22. i 25. te navedenu sudsku praksu i presudu od 10. srpnja 2014., Julián Hernández i dr., C‑198/13, EU:C:2014:2055, t. 37.).

               51

               Prema vrlo ustaljenoj sudskoj praksi, kada države članice djeluju u području primjene prava Unije, dužne su poštovati temeljna prava definirana u okviru Unije, kao i opća načela prava Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 10. srpnja 2014., Julián Hernández i dr., C‑198/13, EU:C:2014:2055, t. 33.).

               52

               Međutim, kao što to proizlazi iz članka 7. stavka 2. Direktive 2000/78, iz okolnosti da države članice nisu u obvezi održati na snazi ili donijeti mjere, poput onih predviđenih tom odredbom, nego da imaju diskrecijsku ovlast u tom pogledu, ne proizlazi da su pravila koje donose države članice, poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, izvan područja primjene prava Unije (vidjeti analogijom presude od 21. prosinca 2011., N. S. i dr., C‑411/10 i C‑493/10, EU:C:2011:865, t. 64. do 69. i od 22. listopada 2013., Sabou, C‑276/12, EU:C:2013:678, t. 26.).

               53

               U tom pogledu valja također podsjetiti da, kada propis Unije dopušta državama članicama da izaberu između više načina primjene, države članice moraju izvršavati svoju diskrecijsku ovlast uz poštovanje općih načela prava Unije, među kojima je i načelo jednakog postupanja (vidjeti u tom smislu presude od 20. lipnja 2002., Mulligan i dr., C‑313/99, EU:C:2002:386, t. 46. i od 16. srpnja 2009., Horvath, C‑428/07, EU:C:2009:458, t. 56. te rješenje od 16. siječnja 2014., Dél‑Zempléni Nektár Leader Nonprofit, C‑24/13, EU:C:2014:40, t. 17.).

               54

               Slijedom navedenog, nacionalnim propisom koji se primjenjuje u glavnom postupku provodi se pravo Unije, što znači da se, u konkretnom slučaju, primjenjuju opća načela prava Unije, kao što su osobito načelo jednakog postupanja, kao i Povelja (vidjeti u tom smislu presudu od 10. srpnja 2014., Julián Hernández i dr., C‑198/13, EU:C:2014:2055, t. 33.).

               55

               Načelo jednakog postupanja predstavlja opće načelo prava Unije, sada potvrđeno člancima 20. i 21. Povelje, koje zabranjuje različito postupanje u usporedivim situacijama i jednako postupanje u različitim situacijama, osim ako je takvo postupanje objektivno opravdano (presude od 22. svibnja 2014., Glatzel, C‑356/12, EU:C:2014:350, t. 43. i od 21. prosinca 2016., Vervloet i dr., C‑76/15, EU:C:2016:975, t. 74. te navedena sudska praksa). Razlika u postupanju opravdana je kada je utemeljena na objektivnom i razumnom mjerilu odnosno kada je u vezi s pravno dopuštenim ciljem kojem teži predmetni propis i kada je ta razlika proporcionalna cilju koji se želi postići predmetnim postupanjem (presuda od 22. svibnja 2014., Glatzel, C‑356/12, EU:C:2014:350, t. 43. i navedena sudska praksa).

               56

               Kad je riječ o zahtjevu u vezi s usporedivosti situacija u svrhu utvrđivanja postojanja povrede načela jednakog postupanja, on se mora ocijeniti s obzirom na sve elemente koji ih obilježavaju (vidjeti osobito presude od 16. prosinca 2008., Arcelor Atlantique et Lorraine i dr., C‑127/07, EU:C:2008:728, t. 25. i od 1. listopada 2015., O, C‑432/14, EU:C:2015:643, t. 31.).

               57

               Također valja pojasniti, s jedne strane, da se ne zahtijeva da su situacije istovjetne nego samo da su usporedive i, s druge strane, da se ispitivanje te usporedivosti ne smije provesti općenito i apstraktno nego posebno i konkretno s obzirom na predmet i cilj nacionalnog propisa kojim se uspostavlja predmetno razlikovanje (vidjeti u tom smislu presude od 10. svibnja 2011., Römer, C‑147/08, EU:C:2011:286, t. 42., od 12. prosinca 2013., Hay, C‑267/12, EU:C:2013:823, t. 33., od 15. svibnja 2014., Szatmári Malom, C‑135/13, EU:C:2014:327, t. 67. i od 1. listopada 2015., O, C‑432/14, EU:C:2015:643, t. 32.).

               58

               Stoga se usporedba situacija treba temeljiti na analizi koja je usredotočena na sva pravila nacionalnog prava kojima je uređen položaj, s jedne strane, zaposlenika s određenim invaliditetom i, s druge strane, državnih službenika s istim invaliditetom, kako to proizlazi iz mjerodavnih nacionalnih odredbi primjenjivih u konkretnom slučaju, imajući u vidu predmet zaštite od otkazivanja o kojemu je riječ u glavnom postupku.

               59

               U tom pogledu valja najprije naglasiti da, ističući posebnost zaštite predviđene bugarskim pravom, sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da je smisao te zaštite da specijalizirano tijelo ocijeni posljedice otkazivanja na zdravstveno stanje odnosne osobe te odluči hoće li ga odobriti.

               60

               Stoga je cilj propisa, poput onog o kojemu je riječ u glavnom postupku, zaštititi radnika, ne s obzirom na vrstu pravne veze na kojoj se temelji radni odnos već s obzirom na njegovo zdravstveno stanje.

               61

               Stoga, razlikovanje koje proizlazi iz takvog propisa između zaposlenika s određenim invaliditetom i državnih službenika s istim invaliditetom nije primjereno s obzirom na cilj koji se želi postići tim propisom, tim više što obje te kategorije osoba s invaliditetom mogu biti zaposlene u istom upravnom tijelu.

               62

               U odnosu na različito postupanje koje se spominje u glavnom postupku, na nacionalnom je sudu da provjeri pruža li se na temelju svih primjenjivih pravila nacionalnog prava državnim službenicima s invaliditetom razina zaštite koja je istovjetna onoj predviđenoj mehanizmom prethodnog odobrenja inspekcije rada u odnosu na zaposlenike s invaliditetom koji su zaposleni u sektoru javne uprave.

               63

               Naposljetku, ako sud koji je uputio zahtjev utvrdi postojanje različitog postupanja između tih skupina osoba koje su u usporedivoj situaciji, konačno je na tom sudu, koji je jedini nadležan ocijeniti činjenice o kojima se raspravlja u postupku koji je pred njim pokrenut i tumačiti primjenljivo nacionalni propis, da utvrdi je li i u kojoj mjeri propis države članice, poput onog o kojemu je riječ u glavnom postupku, objektivno opravdan s obzirom na načelo jednakog postupanja.

               64

               Imajući u vidu gornje navode, na prvo i treće pitanje valja odgovoriti tako da članak 7. stavak 2. Direktive 2000/78, u vezi s Konvencijom UN‑a i općim načelom jednakog postupanja iz članaka 20. i 21. Povelje, treba tumačiti na način da dopušta propis države članice, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, kojim se zaposlenicima s određenom vrstom invaliditeta pruža posebna ex ante zaštita u slučaju otkazivanja a da pritom takvu zaštitu ne pruža državnim službenicima s istom vrstom invaliditeta, osim ako se utvrdi povreda načela jednakog postupanja, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri. Prilikom te provjere usporedba situacija mora se temeljiti na analizi koja je usredotočena na sva mjerodavna pravila nacionalnog prava kojima je uređen položaj zaposlenika s određenim invaliditetom, s jedne strane, i državnih službenika s istim invaliditetom, s druge strane, imajući u vidu predmet zaštite od otkazivanja o kojem je riječ u glavnom postupku.

         Četvrto pitanje

               65

               Četvrtim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita zahtijeva li, u slučaju negativnog odgovora na prvo i treće pitanje, obveza poštovanja prava Unije da se u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, proširi područje primjene nacionalnih pravila kojima se štite zaposlenici s određenom vrstom invaliditeta kako bi se ta pravila zaštite mogla primjenjivati i na državne službenike s istom vrstom invaliditeta.

               66

               U tom pogledu valja podsjetiti da, na temelju stalne sudske prakse, kada je utvrđena diskriminacija koja je u suprotnosti s pravom Unije te tako dugo dok se ne usvoje mjere koje ponovno uspostavljaju jednako postupanje, poštovanje načela jednakosti može biti osigurano jedino davanjem osobama koje se nalaze u nepovoljnijem položaju istih prednosti koje imaju osobe u privilegiranom položaju (presude od 26. siječnja 1999., Terhoeve, C‑18/95, EU:C:1999:22, t. 57., od 22. lipnja 2011., Landtová, C‑399/09, EU:C:2011:415, t. 51. i od 28. siječnja 2015., ÖBB Personenverkehr, C‑417/13, EU:C:2015:38, t. 46.). Osobe u nepovoljnijem položaju moraju stoga biti stavljene u istu situaciju kao i osobe koje imaju pravo koristiti predmetnu prednost (presuda od 11. travnja 2013., Soukupová, C‑401/11, EU:C:2013:223, t. 35.).

               67

               U tom je slučaju nacionalni sud dužan izuzeti iz primjene svaku diskriminatornu nacionalnu odredbu a da prethodno ne zatraži ili sačeka njezino ukidanje od strane zakonodavca i primijeniti na članove defavorizirane skupine isti sustav koji vrijedi za osobe iz druge kategorije (presude od 12. prosinca 2002, Rodríguez Caballero, C‑442/00, EU:C:2002:752, t. 43., od 7. rujna 2006., Cordero Alonso, C‑81/05, EU:C:2006:529, t. 46. te od 21. lipnja 2007., Jonkman i dr., C‑231/06 do C‑233/06, EU:C:2007:373, t. 39.). Tu je obvezu dužan izvršiti neovisno o tome postoje li u nacionalnom pravu odredbe iz kojih proizlazi njegova nadležnost da to učini (presuda od 7. rujna 2006., Cordero Alonso, C‑81/05, EU:C:2006:529, t. 46.).

               68

               U tom pogledu Sud je pojasnio da to rješenje treba primijeniti samo u slučaju postojanja valjanog referentnog sustava (presude od 19. lipnja 2014., Specht i dr., C‑501/12 do C‑506/12, C‑540/12 i C‑541/12, EU:C:2014:2005, t. 96. i od 28. siječnja 2015., ÖBB Personenverkehr, C‑417/13, EU:C:2015:38, t. 47.). O tome se radi u glavnom predmetu.

               69

               U slučaju da sud koji je uputio zahtjev utvrdi da nije poštovano načelo jednakog postupanja, proizlazilo bi da se članku 7. stavku 2. Direktive 2000/78, u vezi s Konvencijom UN‑a, protivi propis države članice, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku. Sustav koji se primjenjuje na zaposlenike s invaliditetom koji su u povoljnijem položaju prema sustavu koji je na snazi bio bi, stoga, jedini valjani referentni sustav. Prema tome, uspostavljanje jednakog postupanja u situaciji poput one u glavnom postupku obuhvaća davanje državnim službenicima s invaliditetom, koji su u nepovoljnijem položaju prema sustavu koji je na snazi, istih povlastica kao što su one kojima se mogu koristiti zaposlenici s invaliditetom, koji su prema tom sustavu u povoljnijem položaju, među ostalim, u pogledu posebne ex ante zaštite predviđene u slučaju otkazivanja koja uključuje obvezu poslodavca da prije raskidanja radnog odnosa zatraži prethodno odobrenje inspekcije rada (vidjeti analogijom presudu od 28. siječnja 2015., ÖBB Personenverkehr, C‑417/13, EU:C:2015:38, t. 48.).

               70

               Iz gornjih navoda proizlazi da na četvrto pitanje valja odgovoriti na način da, ako se članku 7. stavku 2. Direktive 2000/78 u vezi s Konvencijom UN‑a i općim načelom jednakog postupanja protivi propis države članice, poput onog o kojemu je riječ u glavnom postupku, obveza poštovanja prava Unije zahtijeva da se proširi područje primjene nacionalnih pravila kojima se štite zaposlenici s određenom vrstom invaliditeta, kako bi se ta pravila zaštite mogla primijeniti i na državne službenike s istom vrstom invaliditeta.

         Drugo pitanje

               71

               Drugim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev pita je li člankom 4. Direktive 2000/78, kao i njenim drugim odredbama, dopušteno uspostavljanje pravnog okvira posebne ex ante zaštite u slučaju otkazivanja zaposlenicima s određenim invaliditetom, u koji pritom nisu uključeni državni službenici s istim invaliditetom.

               72

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, zahtjevi u vezi sa sadržajem zahtjeva za prethodnu odluku kojih, u okviru suradnje uspostavljene člankom 267. UFEU‑a, sud koji upućuje zahtjev mora biti svjestan i kojih se mora strogo pridržavati izričito su navedeni u članku 94. Poslovnika Suda (presude od 5. srpnja 2016., Ognyanov, C‑614/14, EU:C:2016:514, t. 19. te od 10. studenoga 2016., Private Equity Insurance Group, C‑156/15, EU:C:2016:851, t. 61. i navedena sudska praksa).

               73

               Stoga, sud koji je uputio zahtjev mora navesti i točne razloge koji su ga naveli na to da postavi pitanje o tumačenju određenih odredaba prava Unije i da ocijeni nužnim uputiti prethodna pitanja Sudu. Isti je već presudio da je nužno da nacionalni sud pruži osnovna objašnjenja o razlozima zbog kojih je odabrao odredbe prava Unije čije tumačenje traži, kao i o vezi koju uspostavlja između tih odredbi i nacionalnog propisa koje je primjenjivo u sporu koji je pred njime pokrenut (presude od 10. ožujka 2016., Safe Interenvíos, C‑235/14, EU:C:2016:154, t. 115. i od 10. studenoga 2016., Private Equity Insurance Group, C‑156/15, EU:C:2016:851, t. 62.).

               74

               U tom pogledu treba istaknuti da podaci dostavljeni u zahtjevima za prethodnu odluku ne služe samo tomu da omoguće Sudu davanje korisnih odgovora sudu koji je uputio zahtjev već također da omoguće vladama država članica kao i drugim zainteresiranim strankama podnošenje očitovanja sukladno članku 23. Statuta Suda Europske unije (presuda od 10. studenoga 2016., Private Equity Insurance Group, C‑156/15, EU:C:2016:851, t. 63. te, u tom smislu, presuda od 5. srpnja 2016., Ognyanov, C‑614/14, EU:C:2016:514, t. 20.).

               75

               U predmetnom slučaju sud koji je uputio zahtjev samo je postavio drugo pitanje a da ga nije podrobnije pojasnio u obrazloženju odluke kojom se upućuju prethodna pitanja. Naime, taj sud samo općenito upućuje na članak 4. Direktive 2000/78, kao i na druge njezine odredbe, a da pritom ne uspostavlja vezu između tih odredbi i nacionalnog zakonodavstva o kojemu je riječ u glavnom postupku.

               76

               Odluka kojom se upućuju prethodna pitanja zbog takvih nedostataka ne omogućava ni vladama drugih država članica ni drugim zainteresiranim strankama u smislu članka 23. Statuta Suda Europske unije da podnesu korisna očitovanja o tom drugom pitanju niti Sudu da pruži koristan odgovor na navedeno pitanje radi rješavanja spora u glavnom postupku (vidjeti analogijom presudu od 10. studenoga 2016., Private Equity Insurance Group, C‑156/15, EU:C:2016:851, t. 66.).

               77

               U tim je okolnostima drugo pitanje nedopušteno.

         Troškovi

               78

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 7. stavak 2. Direktive Vijeća 2000/78/EZ od 27. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja, zajedno s Konvencijom Ujedinjenih naroda o pravima osoba s invaliditetom koja je odobrena u ime Europske zajednice Odlukom Vijeća 2010/48/EZ od 26. studenoga 2009. i općim načelom jednakog postupanja, iz članaka 20. i 21. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, treba tumačiti na način da dopušta propis države članice, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, kojim se zaposlenicima s određenom vrstom invaliditeta pruža posebna
                           ex ante
                           zaštita u slučaju otkazivanja a da pritom takvu zaštitu ne pruža državnim službenicima s istom vrstom invaliditeta, osim ako se utvrdi povreda načela jednakog postupanja, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri. Prilikom te provjere usporedba situacija mora se temeljiti na analizi svih pravila nacionalnog prava kojima je uređen položaj radnika zaposlenika s određenim invaliditetom, s jedne strane, i državnih službenika s istim invaliditetom, s druge strane, imajući u vidu predmet zaštite od otkazivanja o kojemu je riječ u glavnom postupku.

                           2.

                           Ako se članku 7. stavku 2. Direktive 2000/78, u vezi s Konvencijom Ujedinjenih naroda o pravima osoba s invaliditetom i općim načelom jednakog postupanja, protivi propis države članice, poput onog o kojemu je riječ u glavnom postupku, obveza poštovanja prava Unije zahtijeva da se proširi područje primjene nacionalnih pravila kojima se štite zaposlenici s određenom vrstom invaliditeta kako bi se ta pravila zaštite mogla primijeniti i na državne službenike s istom vrstom invaliditeta.

                     Potpisi

            (
            1
         )	Jezik postupka: bugarski


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 18. listopada 2017.#Ypourgos Esoterikon i Ypourgos Ethnikis paideias kai Thriskevmaton protiv Maria-Eleni Kalliri.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Symvoulio tis Epikrateias.#Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Direktiva 76/207/EEZ – Jednakost postupanja prema muškarcima i ženama u području zapošljavanja i rada – Diskriminacija na temelju spola – Natječaj za upis u policijsku školu u nekoj državi članici – Propis te države članice koji svim kandidatima za primanje na taj natječaj nameće zahtjev minimalne visine.#Predmet C-409/16.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      18. listopada 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Direktiva 76/207/EEZ – Jednakost postupanja prema muškarcima i ženama u području zapošljavanja i rada – Diskriminacija na temelju spola – Natječaj za upis u policijsku školu u nekoj državi članici – Propis te države članice koji svim kandidatima za primanje na taj natječaj nameće zahtjev minimalne visine”
      U predmetu C‑409/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Symvoulio tis Epikrateias (Državno vijeće, Grčka), odlukom od 15. srpnja 2016., koju je Sud zaprimio 22. srpnja 2016., u postupku

         Ypourgos Esoterikon,

         Ypourgos Ethnikis paideias kai Thriskevmaton

      protiv

         Maria‑Eleni Kalliri,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta (izvjestiteljica), predsjednica vijeća, C. G. Fernlund, J.-C. Bonichot, S. Rodin i E. Regan, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za M.-E. Kalliri, P. Aggelakis, dikigoros,

               –

               za grčku vladu, K. Georgiadis, D. Katopodis i E. Zisi, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, M. Patakia i C. Valero, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive Vijeća 76/207/EEZ od 9. veljače 1976. o provedbi načela jednakog postupanja prema muškarcima i ženama u pogledu pristupa zapošljavanju, strukovnom osposobljavanju i napredovanju te uvjeta rada (SL 1976., L 39, str. 40.), kako je izmijenjena Direktivom 2002/73/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. rujna 2002. (SL 2002., L 269, str. 15., u daljnjem tekstu: Direktiva 76/207), kao i Direktive 2006/54/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 5. srpnja 2006. o provedbi načela jednakih mogućnosti i jednakog postupanja prema muškarcima i ženama u pitanjima zapošljavanja i rada (SL 2006., L 204, str. 23.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 246. i ispravak SL 2017., L 162, str. 56.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Ypourgos Esoterikon (ministar unutarnjih poslova, Grčka) i Ypourgos Ethnikis paideias kai Thriskevmaton (ministar nacionalnog obrazovanja i vjerskih poslova, Grčka), s jedne strane, i Maria‑Eleni Kalliri, s druge strane, u vezi s tužbom za poništenje koju je potonja podnijela protiv upravnih akata donesenih na temelju nacionalnog propisa koji za primanje kandidata na natječaj za upis u grčku policijsku školu zahtijeva minimalnu visinu.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               Članak 1. stavak 1. Direktive 76/207 predviđa:
               „Svrha ove Direktive jest primjena načela ravnopravnosti muškaraca i žena [jednakog postupanja prema muškarcima i ženama] u državama članicama, s obzirom na mogućnost zapošljavanja, uključujući profesionalno napredovanje, i stručno osposobljavanje te s obzirom na radne uvjete i socijalnu sigurnost pod uvjetima iz stavka 2. Ovo se načelo u daljnjem tekstu naziva ‚načelo ravnopravnosti [jednakog postupanja]’.”

               4

               Članak 2. te direktive navodi:
               „1.   U smislu odredaba koje slijede, načelo jednakog postupanja podrazumijeva odsutnost svake izravne ili neizravne diskriminacije na temelju spola, a osobito s obzirom na bračno stanje ili obiteljsku situaciju.
               2.   Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:

                        –

                        ‚izravna diskriminacija’: situacija u kojoj osoba zbog svojeg spola ima nepovoljniji tretman nego što ga ima ili bi ga imala druga osoba u usporedivoj situaciji,

                        –

                        ‚neizravna diskriminacija’ postoji ako prividno neutralna odredba, kriterij ili postupak može na određeni način staviti u nepovoljniji položaj osobe jednog spola u odnosu na osobe drugog spola, osim ako je ta odredba, kriterij odnosno postupak objektivno opravdan legitimnim ciljem i ako su sredstva za postizanje tog cilja prikladna i nužna;

                  […] [neslužbeni prijevod]”

               5

               Članak 3. stavak 1. navedene direktive određuje:
               „Primjena načela jednakog postupanja podrazumijeva nepostojanje bilo kakve izravne ili neizravne diskriminacije na temelju spola u javnom ili privatnom sektoru, uključujući javna tijela, s obzirom na:

                        (a)

                        uvjete pristupa zapošljavanju, samozapošljavanju i radu, uključujući kriterije za izbor kandidata i uvjete primanja u radni odnos, u svim granama djelatnosti i na svim razinama profesionalne hijerarhije, uključujući napredovanje na poslu;

                  […] [neslužbeni prijevod]”

            Grčko pravo

               6

               U skladu s člankom 1. stavkom 2. točkom (a) Zakona br. 2226/1994 o upisu, obrazovanju i stručnom usavršavanju u školama policijske akademije i dočasničkog odjela vatrogasne akademije (FEK A’ 122), kako je izmijenjen člankom 12. stavkom 1. Zakona br. 2713/1999 (FEK A’ 89), a potom člankom 20. Zakona br. 3103/2003 (FEK A’ 23), muškarci i žene primaju se u te škole. Na temelju te odredbe, zahtjevi koji se primjenjuju na kandidate i predselekcijski ispiti kojima se podvrgavaju zajednički su za oba spola.

               7

               Članak 2. stavak 1. točka (f) Predsjedničkog dekreta br. 4/1995 o upisu u škole za policijske časnike i službenike putem sustava općih ispita (FEK A’ 1), kako je izmijenjen člankom 1. stavkom 1. Predsjedničkog dekreta br. 90/2003 (FEK A’ 82), predviđa da civilni kandidati, muškarci i žene, za škole za policijske časnike i službenike moraju biti visoki najmanje 1,70 metara bez cipela.

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               8

               U skladu s odredbama Predsjedničkog dekreta br. 4/1995, kako su izmijenjene odredbama Predsjedničkog dekreta br. 90/2003, odlukom ravnatelja grčke policije, objavljena je obavijest o natječaju za upis u škole za časnike i službenike grčke policije za akademsku godinu 2007. – 2008.

               9

               Na temelju odredbe II.6 te obavijesti o natječaju, kandidati na tom natječaju morali su biti visoki najmanje 1,70 metara bez cipela.

               10

               M.-E. Kalliri podnijela je zahtjev za sudjelovanje na tom natječaju, uz traženu popratnu dokumentaciju, policijskoj postaji u Vrachatiju (Grčka), koja joj je vratila tu dokumentaciju iz razloga što nije visoka najmanje 1,70 metara kao što se to zahtijeva člankom 2. stavkom 1. točkom (f) Predsjedničkog dekreta br. 4/1995, kako je izmijenjen člankom 1. stavkom 1. Predsjedničkog dekreta br. 90/2003, s obzirom na to da je visoka samo 1,68 metara.

               11

               Na temelju tog akta o povratu dokumenata policijske postaje u Vrachatiju, uprava je odbila dopustiti M.-E. Kalliri da sudjeluje na predmetnom natječaju.

               12

               M.-E. Kalliri osporavala je to odbijanje pred Dioikitiko Efeteio Athinon (Žalbeni upravni sud u Ateni, Grčka), koji je prihvatio njezinu tužbu smatrajući da je članak 2. stavak 1. točka (f) Predsjedničkog dekreta br. 4/1995, kako je izmijenjen člankom 1. stavkom 1. Predsjedničkog dekreta br. 90/2003, protivan ustavnom načelu jednakosti spolova te je ukinuo te odredbe.

               13

               Ministar unutarnjih poslova i ministar nacionalnog obrazovanja i vjerskih poslova žalili su se na tu odluku koju je donio Dioikitiko Efeteio Athinon (Žalbeni upravni sud u Ateni) pred sudom koji je uputio zahtjev.

               14

               U tim je okolnostima Symvoulio tis Epikrateias (Državno vijeće, Grčka) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Je li članak 1. stavak 1. Predsjedničke uredbe br. 90/2003 – kojim je izmijenjen članak 2. stavak 1. Predsjedničke uredbe br. 4/1995 i prema kojemu civilni kandidati za škole za policijske časnike i službenike pri Policijskoj akademiji moraju, među ostalim zahtijevanim preduvjetima, ‚biti visoki (muškarci i žene) najmanje 1,70 metara’ – u skladu s odredbama direktiva 76/207, 2002/73 i 2006/54, kojima se zabranjuje svaka neizravna diskriminacija na temelju spola u pogledu pristupa zapošljavanju, strukovnom osposobljavanju i napredovanju te uvjeta rada u javnom sektoru (osim ako se takvo u stvarnosti različito postupanje može opravdati objektivnim čimbenicima koji nisu ni na koji način povezani s diskriminacijom na temelju spola te ako ne prelazi ono što je prikladno i nužno radi postizanja cilja koji se tom mjerom želi postići)?”

         O prethodnom pitanju

               15

               Svojim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li odredbe direktiva 76/207 i 2006/54 tumačiti na način da im se protivi propis države članice, poput onog u pitanju u glavnom postupku, koji primanje kandidata na natječaj za upis u policijsku školu te države članice uvjetuje zahtjevom da su kandidati, kojeg god bili spola, visoki najmanje 1,70 metara.

               16

               Na početku valja utvrditi ulazi li propis o kojem je riječ u glavnom postupku u područje primjene navedenih odredaba.

               17

               U tom pogledu, valja navesti da se ovaj spor odnosi na upravne akte usvojene tijekom 2007. slijedom toga što je M.-E. Kalliri podnijela zahtjev za primanje na natječaj za upis u škole za časnike i službenike grčke policije za akademsku godinu 2007. – 2008.

               18

               U skladu s člankom 33. prvim stavkom Direktive 2006/54, rok za njezino prenošenje istekao je 15. kolovoza 2008.

               19

               Pored toga, na temelju članka 34. stavka 1. te direktive, Direktiva 76/207 stavljena je izvan snage s učinkom od 15. kolovoza 2009.

               20

               Prema tome, odredbe koje su ratione temporis primjenjive na činjenično stanje spora u glavnom postupku nisu odredbe Direktive 2006/54, nego Direktive 76/207.

               21

               Iz članka 1. stavka 1. Direktive 76/207 slijedi da je njezina svrha provedba načela jednakog postupanja prema muškarcima i ženama s obzirom na mogućnost zapošljavanja, uključujući profesionalno napredovanje, i strukovno osposobljavanje.

               22

               Članak 3. stavak 1. točka (a) navedene direktive zabranjuje bilo kakvu izravnu ili neizravnu diskriminaciju na temelju spola u javnom ili privatnom sektoru, uključujući javna tijela, s obzirom na uvjete pristupa zapošljavanju, samozapošljavanju i radu, uključujući kriterije za izbor kandidata i uvjete primanja u radni odnos.

               23

               Slijedi da je Direktiva 76/207 primjenjiva na osobu koja želi pristupiti zapošljavanju, uključujući što se tiče mjerila odabira i uvjeta primanja u taj radni odnos (vidjeti po analogiji presudu od 28. srpnja 2016., Kratzer, C‑423/15, EU:C:2016:604, t. 34.).

               24

               To je slučaj osobe koja je, poput M.-E. Kalliri, podnijela prijavu za sudjelovanje na natječaju za upis u policijsku školu u jednoj državi članici.

               25

               Međutim, s obzirom na to da predviđa da osobe koje su visoke manje od 1,70 metara ne mogu biti primljene na natječaj za upis u grčku policijsku školu, propis u pitanju u glavnom postupku utječe na uvjete primanja u radni odnos tih radnika i stoga se mora smatrati da utvrđuje pravila u području pristupa zapošljavanju u javnom sektoru, u smislu članka 3. stavka 1. točke (a) Direktive 76/207 (vidjeti po analogiji presude od 13. studenoga 2014., Vital Pérez, C‑416/13, EU:C:2014:2371, t. 30. i od 15. studenoga 2016., Salaberria Sorondo, C‑258/15, EU:C:2016:873, t. 25.).

               26

               Iz toga slijedi da spor poput onog o kojem odlučuje sud koji je uputio zahtjev ulazi u materijalno područje primjene Direktive 76/207.

               27

               Slijedom toga, valja ispitati stvara li propis u pitanju u glavnom postupku diskriminaciju zabranjenu tom direktivom.

               28

               U tom pogledu, razvidno je da taj propis na isti način postupa s osobama koje se prijavljuju za natječaj za upis u policijsku školu, neovisno o tome kojeg su spola.

               29

               Prema tome, navedeni propis ne stvara izravnu diskriminaciju, u smislu članka 2. stavka 2. prve alineje Direktive 76/207.

               30

               Neovisno o tome, takav propis može činiti neizravnu diskriminaciju, u smislu tog članka 2. stavka 2. druge alineje.

               31

               Iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da postoji neizravna diskriminacija na temelju spola kada primjena nacionalne mjere, iako je formulirana na neutralan način, činjenično stavlja u nepovoljniji položaj mnogo veći broj žena nego muškaraca (vidjeti osobito presude od 2. listopada 1997., Kording, C‑100/95, EU:C:1997:453, t. 16. i od 20. lipnja 2013., Riežniece, C‑7/12, EU:C:2013:410, t. 39.).

               32

               U ovom slučaju, sud koji je uputio zahtjev sam je u svojoj odluci zaključio da je mnogo veći broj žena nego muškaraca visok manje od 1,70 metara, tako da su primjenom navedenog propisa žene vrlo jasno u nepovoljnijem položaju u odnosu na muškarce kad je riječ o primanju na natječaj za upis u škole za časnike i službenike grčke policije. Slijedi da propis u pitanju u glavnom postupku stvara neizravnu diskriminaciju.

               33

               Međutim, iz članka 2. stavka 2. druge alineje Direktive 76/207 proizlazi da takav propis ne bi činio neizravnu diskriminaciju zabranjenu tom direktivom ako je objektivno opravdan legitimnim ciljem i ako su sredstva za postizanje tog cilja prikladna i nužna.

               34

               Iako je na sudu koji je uputio zahtjev da utvrdi postoji li takvo opravdanje, Sud – koji je pozvan dati nacionalnom sudu korisne odgovore – ipak je ovlašten dati naznake koje mogu omogućiti tom sudu da donese odluku (vidjeti u tom smislu presudu od 10. ožujka 2005., Nikoloudi, C‑196/02, EU:C:2005:141, t. 48. i 49.).

               35

               U ovom slučaju, grčka vlada ističe da je cilj propisa u pitanju u glavnom postupku omogućiti učinkovito obavljanje zadaća grčke policije i da posjedovanje određenih posebnih fizičkih kvaliteta, kao što je to minimalna visina, čini nužan i prikladan uvjet za postizanje tog cilja.

               36

               Valja podsjetiti da je Sud već presudio da potreba da se osigura operativna spremnost i dobro funkcioniranje policijskih službi čini legitiman cilj (vidjeti, što se tiče članka 4. stavka 1. Direktive Vijeća 2000/78/EZ od 27. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja (SL 2000., L 303, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 69.), čiji su struktura, odredbe i cilj uvelike usporedivi s onima Direktive 76/207, presude od 13. studenoga 2014., Vital Pérez, C‑416/13, EU:C:2014:2371, t. 44. i od 15. studenoga 2016., Salaberria Sorondo, C‑258/15, EU:C:2016:873, t. 38.)).

               37

               Neovisno o tome, valja provjeriti je li zahtjev minimalne visine, poput onog predviđenog propisom u pitanju u glavnom postupku, prikladan za osiguravanje ostvarenja cilja kojemu taj propis teži i ne prekoračuje li ono što je nužno za njegovo postizanje.

               38

               U tom pogledu, iako je točno da obavljanje policijskih zadataka koji se odnose na zaštitu osoba i imovine, uhićenje i nadzor počinitelja kaznenih djela te preventivne ophodnje može zahtijevati uporabu fizičke sile i podrazumijevati posebnu fizičku sposobnost, ostaje činjenica da određeni policijski zadaci, poput pomoći građanima ili upravljanja prometom, očito ne zahtijevaju značajan fizički angažman (vidjeti u tom smislu presudu od 13. studenoga 2014., Vital Pérez, C‑416/13, EU:C:2014:2371, t. 39. i 40.).

               39

               Pored toga, čak i da svi zadaci koje obavlja grčka policija zahtijevaju posebnu fizičku sposobnost, takva sposobnost nije nužno vezana uz posjedovanje minimalne visine niti su osobe niže od toga prirodno lišene te sposobnosti.

               40

               U tom kontekstu, može se osobito uzeti u obzir činjenica da je grčki propis, za potrebe primanja na natječaj za upis u škole za časnike i službenike grčke policije, do 2003. godine zahtijevao različite minimalne visine za muškarce i žene, s obzirom na to da je minimalna visina za žene bila 1,65 metara, u odnosu na 1,70 metara za muškarce.

               41

               Također su relevantne okolnosti, koje ističe M.-E. Kalliri, da se, kad je riječ o grčkim oružanim snagama, lučkoj policiji i obalnoj straži, zahtijevaju različite minimalne visine za muškarce i za žene i da je za žene minimalna visina 1,60 metara.

               42

               U svakom slučaju, cilj kojemu teži propis u pitanju u glavnom postupku mogao bi se postići mjerama koje su manje nepovoljne za osobe ženskog spola, kao što je to predselekcija kandidata za natječaj za upis u škole za policijske časnike i službenike utemeljena na posebnim testiranjima kojima se mogu provjeriti njihove fizičke sposobnosti.

               43

               Slijedi da, ovisno o provjerama koje su na sudu koji je uputio zahtjev, navedeni propis nije opravdan.

               44

               U tim okolnostima, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da odredbe Direktive Vijeća 76/207 treba tumačiti na način da im se protivi propis države članice, poput onog u pitanju u glavnom postupku, koji primanje kandidata na natječaj za upis u policijsku školu te države članice uvjetuje zahtjevom da su kandidati, kojeg god bili spola, visoki najmanje 1,70 metara, s obzirom na to da taj propis stavlja u nepovoljniji položaj mnogo veći broj osoba ženskog spola nego muškog spola i da nije prikladan i nužan za postizanje legitimnog cilja kojemu teži, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

         Troškovi

               45

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                     Odredbe Direktive Vijeća 76/207/EEZ od 9. veljače 1976. o provedbi načela jednakog postupanja prema muškarcima i ženama u pogledu pristupa zapošljavanju, strukovnom osposobljavanju i napredovanju te uvjeta rada, kako je izmijenjena Direktivom 2002/73/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. rujna 2002., treba tumačiti na način da im se protivi propis države članice, poput onog u pitanju u glavnom postupku, koji primanje kandidata na natječaj za upis u policijsku školu te države članice uvjetuje zahtjevom da su kandidati, kojeg god bili spola, visoki najmanje 1,70 metara, s obzirom na to da taj propis stavlja u nepovoljniji položaj mnogo veći broj osoba ženskog spola nego muškog spola i da nije prikladan i nužan za postizanje legitimnog cilja kojemu teži, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: grčki


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 7. srpnja 2017.#Sergej Arbuzov protiv Vijeća Europske unije.#Zajednička vanjska i sigurnosna politika – Mjere ograničavanja donesene s obzirom na stanje u Ukrajini – Zamrzavanje financijskih sredstava – Popis osoba, subjekata i tijela na koje se primjenjuju mjere zamrzavanja financijskih sredstava i gospodarskih izvora – Zadržavanje tužiteljeva imena na popisu – Načelo dobre uprave – Prava obrane – Obveza obrazlaganja – Očita pogreška u ocjeni – Pravo na vlasništvo.#Predmet T-221/15.


Presuda Prvostupanjskog suda (prvo vijeće) od 23. rujna 2009. # Helge B. Cohausz protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice. # Predmet T-409/07.


Presuda Suda (peto vijeće) od 22. svibnja 2003. # Freskot AE protiv Elliniko Dimosio. # Zahtjev za prethodnu odluku: Dioikitiko Protodikeio Thessalonikis - Grčka. # Slobodno kretanje robe - Slobodno pružanje usluga. # Predmet C-355/00.


Presuda Suda (veliko vijeće) 05. lipnja 2012.#Prokurator Generalny protiv Łukasz Marcin Bonda.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Sąd Najwyższy.#Predmet C-489/10.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 2. svibnja 2006.#Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske protiv Europskog parlamenta i Vijeća Europske unije.#Predmet C-217/04.


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 27. ožujka 2014.#Ballast Nedam NV protiv Europske komisije.#Žalba – Tržišno natjecanje – Zabranjeni sporazumi – Nizozemsko tržište cestovnog bitumena – Određivanje bruto cijene cestovnog bitumena – Određivanje sniženja cijene cestovnim graditeljima – Uredba (EZ) br. 1/2003 – Članak 27. – Pravo na obranu – Smanjenje novčane kazne.#Predmet C‑612/12 P.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑612/12 P,
            povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 21. prosinca 2012.,
            Ballast Nedam NV, sa sjedištem u Nieuwegein (Nizozemska), koju zastupaju A. Bosman i E. Oude Elferink, advocaten ,
            žalitelj,
            a druga stranka postupka je:
            Europska komisija,  koju zastupaju F. Ronkes Agerbeek i P. Van Nuffel, u svojstvu agenata, uz asistenciju F. Tuytschaever, odvjetnik, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
            tuženik u prvom stupnju,
            SUD (peto vijeće),
            u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, E. Juhász, A. Rosas, D. Šváby (izvjestitelj) i S. Rodin, suci,
            nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
            tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 13. studenoga 2013.,
            odlučivši, nakon saslušanja nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Ballast Nedam NV (u daljnjem tekstu: Ballast Nedam) svojom žalbom traži ukidanje presude Ballast Nedam/Komisija (T‑361/06, EU:T:2012:491, u daljnjem tekstu: pobijana presuda) kojom je Opći sud Europske unije odbio njegovu tužbu za poništenje Odluke Komisije C(2006) 4090 final od 13. rujna 2006. o postupku primjene članka [81. EZ] (predmet COMP/F/38.456 – Bitumen – (Nizozemska)) (u daljnjem tekstu: sporna odluka) u dijelu u kojem se na njega odnosi i, podredno, s jedne strane, djelomično poništenje te odluke u mjeri u kojoj utvrđuje trajanje povrede koja se na njega odnosi i, s druge strane, smanjenje iznosa novčane kazne koja mu je izrečena.
            Pravni okvir
            2. Članak 27. stavak 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1/2003 od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima 81. i 82. Ugovora o EZ‑u (SL 2003, L 1, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 165.) propisuje:
            „Prije donošenja odluke sukladno člancima 7., 8., i 23. te članku 24. stavku 2., Komisija poduzetnicima ili udruženjima protiv kojih vodi postupak, pruža priliku da budu saslušani u vezi preliminarno utvrđenih činjenica u postupku Komisije. Komisija svoje odluke temelji samo na činjenicama za koje je strankama omogućeno da se izjasne. Podnositelji zahtjeva moraju biti uključeni u postupak koji vodi Komisija.“
            Okolnosti spora i sporna odluka
            3. Okolnosti spora izložene su u točkama 1. do 7. pobijane presude, a mogu se sažeti kako slijedi.
            4. Žalitelj upravlja grupom Ballast Nedam koja djeluje u građevinskom sektoru u Nizozemskoj. Djelatnosti grupe u području cestovne gradnje su od 1995. godine centralizirane u okviru Ballast Nedam Grond en Wegen BV (u daljnjem tekstu: BNGW), podružnice koja je u 100 %-tnom vlasništvu Ballast Nedam Infra BV (u daljnjem tekstu: BN Infra), a koja je u 100 %-tnom vlasništvu Ballast Nedama. Djelatnost cestovne gradnje grupe Ballast Nedam od 1. listopada 2000. izravno izvršava BN Infra.
            5. Nastavno na zahtjev British Petroleum plc za oslobađanje od novčane kazne na temelju Obavijesti Komisije od 19. veljače 2002. o oslobađanju od novčanih kazni i smanjenju novčanih kazni u slučajevima zabranjenih sporazuma (SL C 45, str. 3.) u vezi s navodnim zabranjenim sporazumom na tržištu cestovnog bitumena u Nizozemskoj, Komisija je 1. i 2. listopada 2002. izvršila nenajavljene provjere u uredima određenih društava i uputila zahtjeve za informacijama većem broju društava, među kojima i BN Infri 4. srpnja 2003. Potonja je odgovorila 12. rujna 2003. Komisija je 10. veljače 2004. uputila zahtjev za informacijama Ballast Nedamu, na koji je on odgovorio 9. ožujka 2004.
            6. Komisija je 18. listopada 2004. pokrenula upravni postupak i usvojila obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama, koja je sutradan upućena većem broju društava, među kojima i Ballast Nedamu i BN Infri, a na koju je Ballast Nedam odgovorio 20. svibnja 2005.
            7. Komisija je 13. rujna 2006. donijela spornu odluku kojom je utvrđeno da su društva adresati te odluke bila sudjelovala u jedinstvenoj i trajnoj povredi članka 81. EZ‑a koja se sastojala u redovitom zajedničkom utvrđivanju bruto cijene, jedinstvenog popusta na bruto cijenu za cestovne graditelje koji sudjeluju u zabranjenom sporazumu i smanjenog maksimalnog popusta na bruto cijenu za ostale cestovne graditelje tijekom odnosnih razdoblja za kupnju i prodaju cestovnog bitumena u Nizozemskoj.
            8. Ballast Nedam utvrđen je krivim za tu povredu za razdoblje od 21. lipnja 1996. do 15. travnja 2002., kao i njegova podružnica BN Infra.
            9. Uzimajući u obzir, s jedne strane, izravno sudjelovanje BN Infre u povredi tijekom razdoblja od 1. listopada 2000. do 15. travnja 2002. i njezino držanje 100 %-tnog kapitala BNGW‑a tijekom razdoblja od 21. lipnja 1996. do 30. rujna 2000. i, s druge strane, neposredan i posredan udio Ballast Nedama u 100 % kapitala BN Infre i BNGW‑a, Ballast Nedamu i BN Infri solidarno je izrečena novčana kazna od 4,65 milijuna eura.
            Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda
            10. Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 5. prosinca 2006. Ballast Nedam tražio je poništenje sporne odluke i, podredno, s jedne strane, poništenje te odluke u dijelu u kojem utvrđuje trajanje povrede koja se na njega odnosi i, s druge strane, smanjenje iznosa novčane kazne koja mu je izrečena.
            11. U prilog svojoj tužbi Ballast Nedam istaknuo je dva tužbena razloga.
            12. Svojim drugim tužbenim razlogom, koji je jedini relevantan u svrhu predmetne žalbe, Ballast Nedam naveo je da je Komisija povrijedila članak 27. stavak 1. Uredbe br. 1/2003 i pravo na obranu jer je u obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama propustila navesti da odgovornost Ballast Nedama presumira na temelju njegove podružnice BNGW‑a u kojoj je stvarno izvršavao odlučujući utjecaj na potonju tijekom razdoblja od 21. lipnja 1996. do 1. listopada 2000.
            13. U točki 64. pobijane presude Opći sud je podsjetio na sudsku praksu koja se odnosi na potrebnu preciznost obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama kako bi tijekom upravnog postupka poduzetnik mogao biti saslušan o relevantnosti spornih činjenica. Prema toj sudskoj praksi obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama mora osobito navoditi u kojem se svojstvu poduzetniku stavljaju na teret navedene činjenice (presuda Papierfabrik August Koehler i dr./Komisija, C‑322/07 P, C‑327/07 P i C‑338/07 P, EU:C:2009:500, t. 39.).
            14. U točkama 68. do 71. pobijane presude Opći sud je odlučio kako slijedi:
            „68 U obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama Komisija je najprije podsjetila da je svaka grupa dotičnih poduzetnika činila jednog poduzetnika i da je društvo majka grupe bilo u mogućnosti izvršiti odlučujući utjecaj na djelovanje svojih podružnica (t. 324.). Nadalje je navela da je tužitelj sudjelovao u zabranjenom sporazumu posredstvom direktora BNGW‑a (t. [235.] obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama), a zatim BN Infre (t. 339. obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama) i da je, s obzirom na to da je tužitelj nadzirao cjelokupan kapital BN Infre (prethodno Ballast Nedam Wegenbouw BV i BNGW) putem posredničkog subjekta Ballast Nedam Nederlanda, zaključila o postojanju odlučujućeg utjecaja društva majke na djelovanje njezinih dviju podružnica. Zaključno, Komisija je navela određene dodatne elemente u vezi s postojanjem jedinstvenog poduzetnika tužitelja i BN Infre (t. 340. obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama). S obzirom na sve te elemente Komisija je odlučila obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama uputiti BN Infri zbog njezinog izravnog sudjelovanja (i njezinih prethodnika) u sporazumima, i tužitelju zbog njegovog sudjelovanja putem stvarnog izvršavanja odlučujućeg utjecaja na djelovanje BN Infre (t. 342. obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama).
            69 Iz svih tih elemenata proizlazi da je Komisija, iako je tekst obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama mogao biti jasniji, osobito što se tiče odnosa BN Infre i BNGW‑a, dala tužitelju dostatne elemente za razumijevanje činjenica i okolnosti korištenih u prilog svog navoda o postojanju povrede i nedvosmisleno navela pravne osobe kojima je moguće izreći novčane kazne. Naime, puka činjenica da Komisija u obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama nije dala nijedan dodatan dokazni element u vezi s postojanjem jedinstvenog poduzetnika tužitelja i BNGW‑a nije dostatna kako bi se smatralo da Komisija nije jasno navela svoju namjeru primjene pretpostavke stvarnog izvršavanja odlučujućeg utjecaja tužitelja na trgovačko djelovanje BN Infre i BNGW‑a. Opći sud stoga smatra da na temelju informacija u obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama tužitelj nije mogao zanemariti da je u svojstvu društva majke BNGW‑a mogao biti adresat Komisijine konačne odluke.
            70 Nadalje treba navesti da je u svom odgovoru na taj navod iz obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama tužitelj tvrdio […] da BN Infra nije bio nasljednik BNGW‑a već njegovo društvo majka u 100 % dijelu te je iznio argumente radi utvrđivanja autonomije BNGW‑a u odnosu na njega.
            71 U tim okolnostima Opći sud smatra da je od trenutka obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama tužitelj bio u mogućnosti razumjeti doseg preliminarno utvrđenih činjenica od strane Komisije s obzirom na svoje sudjelovanje u povredi u svojstvu društva majke BNGW‑a i na taj način učinkovito osigurati svoju obranu.“
            15. Opći sud je tužbu odbio u cijelosti.
            Zahtjevi stranaka
            16. Ballast Nedam od Suda traži da:
            – ukine u cijelosti ili u dijelu odluku Općeg suda kako je navedena u izreci pobijane presude;
            – usvoji, u slučaju usvajanja žalbe, u cijelosti ili u dijelu zahtjeve Ballast Nedama podnesene u prvom stupnju; i
            – naloži Komisiji snošenje troškova oba postupka.
            17. Komisija od Suda traži da:
            – odbije žalbu i
            – naloži žalitelju snošenje troškova.
            O žalbi
            18. U prilog svoje žalbe Ballast Nedam navodi dva tužbena razloga koji se odgovarajuće temelje na povredi članka 27. stavka 1. Uredbe br. 1/2003 kao i prava na obranu te na pogrešnoj primjeni temeljenih načela od strane Općeg suda koja uređuju pripisivanje društvima majkama povreda prava o zabranjenim sporazumima koje su počinile njihove podružnice.
            Prvi žalbeni razlog koji se temelji na povredi prava u vezi s tumačenjem članka 27. stavka 1. Uredbe br. 1/2003 i prava na obranu
            Argumentacija stranaka
            19. Svojim prvim žalbenim razlogom koji je usmjeren protiv točaka 68. do 71. pobijane presude Ballast Nedam navodi da je Opći sud povrijedio pravo zaključivši u točki 69. te presude da na temelju informacija u obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama žalitelj nije mogao zanemariti da je u svojstvu društva majke BNGW‑a mogao biti adresat Komisijine konačne odluke.
            20. U svojoj tužbi Ballast Nedam navodi da je u obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama Komisija bila dužna navesti da je BNGW subjekt koji je učinio povredu te izričito obavijestiti Ballast Nedam o tome da bi mogao biti proglašen solidarno odgovornim za plaćanje novčane kazne izrečene BNGW‑u. Štoviše, točka 342. obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama ne spominje BNGW, kojem uostalom obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama nije bila upućena.
            21. Komisija navodi da taj žalbeni razlog nije osnovan.
            Ocjena Suda
            22. Opći sud nije povrijedio pravo kad je u točki 64. pobijane presude podsjetio na sudsku praksu koja se odnosi na potrebnu preciznost obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama kako bi tijekom upravnog postupka poduzetnik mogao biti saslušan o relevantnosti spornih činjenica.
            23. Kao što proizlazi iz točke 68. pobijane presude, Opći sud je smatrao da je u obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama Komisija utvrdila postojanje veza između žalitelja i BN Infre s obzirom na to da je u točki 342. te obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama Komisija odlučila obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama uputiti BN Infri zbog njezinog izravnog sudjelovanja (i njezinih prethodnika) u sporazumima, i žalitelju zbog njegovog sudjelovanja putem stvarnog izvršavanja odlučujućeg utjecaja na djelovanje BN Infre.
            24. Kad je riječ o sudjelovanju BNGW‑a, Opći sud je u točki 69. pobijane presude naveo da Komisija u obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama nije dala nijedan dodatan dokazni element u vezi s postojanjem jedinstvenog poduzetnika žalitelja i BNGW‑a i da je u tom pogledu obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama mogla biti jasnija. Međutim, ocijenio je da to nije dostatno kako bi se smatralo da Komisija nije jasno navela svoju namjeru primjene pretpostavke stvarnog izvršavanja odlučujućeg utjecaja žalitelja na trgovačko djelovanje BN Infre i BNGW‑a.
            25. Na taj je način Opći sud povrijedio pravo s obzirom na potrebu preciznosti obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama prema kojoj ta obavijest mora navesti u kojem se svojstvu poduzetniku stavljaju na teret navedene činjenice (presuda Papierfabrik August Koehler i dr./Komisija, EU:C:2009:500, t. 39.).
            26. Naime, Opći sud je u točki 69. pobijane presude pogrešno smatrao da žalitelja nije mogao zanemariti da je u svojstvu društva majke BNGW‑a mogao biti adresat Komisijine konačne odluke iako iz tvrdnji sâmog Općeg suda proizlazi da Komisija u točki 342. obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama nije navela da je ta obavijest upućena žalitelju zbog izvršavanja odlučujućeg utjecaja na trgovač ko djelovanje i BNGW‑a, i iako je Opći sud priznao da je obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama bila nejasna u tom pogledu.
            27. Osobito, Opći sud ne može smatrati da je tvrdnja iz točke 235. obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama, prema kojoj je žalitelj sudjelovao u zabranjenom sporazumu posredstvom direktora BNGW‑a, mogla žalitelju jasno naznačiti Komisijinu namjeru pozivanja na njegovu posrednu odgovornost kao društva majke BNGW‑a s obzirom na to da obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama spominje potonje društvo samo u njegovom svojstvu prethodnika BN Infre.
            28. Osim toga, dvoznačnost pisma obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama osnažena je činjenicom da BNGW‑u nije upućena nikakva obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama.
            29. Kad je riječ o odgovoru žalitelja na obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama i u odnosu na BNGW, o čemu se govori u točki 70. pobijane presude, ne može se zaključiti da je žalitelj čitajući obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama shvatio da ga Komisija smatra odgovornim za djelatnosti BNGW‑a.
            30. S obzirom na te elemente, Opći sud je povrijedio pravo smatrajući da nije bilo povrijeđeno pravo na obranu žalitelja.
            31. S obzirom na to da je prvi žalbeni razlog ove žalbe osnovan, valja ga usvojiti i stoga ukinuti pobijanu presudu u dijelu u kojem odbija tužbeni razlog žalitelja u vezi s povredom članka 27. stavka 1. Uredbe br. 1/2003 i prava na obranu tijekom upravnog postupka u kojem je donesena sporna odluka.
            Drugi žalbeni razlog koji se temelji na povredi prava u vezi s pripisivanjem povrede Ballast Nedamu
            32. Svojim drugim žalbenim razlogom koji je usmjeren protiv točaka 72. do 77. pobijane presude, žalitelj navodi da je Opći sud pogrešno ocijenio smisao njegovih argumenata izloženih tijekom rasprave 30. lipnja 2011. i stoga povrijedio pravo smatrajući u točki 75. te presude da „[Ballast Nedam] ne može […] navoditi da mu Komisija nije mogla pripisati djelovanje kojim je BNGW počinio povredu u razdoblju od 21. lipnja 1996. do 30. rujna 2000., kao ni solidarno ga osuditi na plaćanje novčane kazne“ s obzirom na to da nikakva povreda nije bila utvrđena za njegovu podružnicu BNGW.
            33. Kako predmetni žalbeni razlog također nastoji oboriti pripisivanje odgovornosti žalitelju za djelovanje njegove podružnice BNGW, iako na temelju drugačijih razloga od onih navedenih u prilog prethodnom žalbenom razlogu, nije moguće da se njime, pod pretpostavkom da je osnovan, pobijana presuda ukine u širem opsegu nego što to proizlazi iz usvojenog prvog žalbenog razloga.
            34. Stoga ga nije potrebno ispitivati.
            O tužbi pred Općim sudom
            35. U skladu s člankom 61. prvim podstavkom Statuta Suda Europske unije, ako je žalba osnovana, Sud ukida odluku Općeg suda. On može dakle sam konačno odlučiti o sporu ako stanje postupka to dopušta.
            36. Takva je situacija u ovom slučaju.
            37. S tom namjerom žalitelj, upućujući na svoja očitovanja podnesena u prvom stupnju, traži djelomično poništenje sporne odluke u mjeri u kojoj se odnosi na njega i tvrdi da treba biti smanjena solidarna novčana kazna u iznosu od 4,65 milijuna eura koja mu je izrečena u članku 2. točki (a) te odluke.
            38. U predmetnom slučaju, s jedne strane, s obzirom na to da žalitelj nije bio u mogućnosti učinkovito osigurati svoju obranu tijekom upravnog postupka koji se odnosi na njegovo sudjelovanje u dotičnoj povredi u svojstvu društva majke koje posjeduje 100 % BNGW‑a, treba poništiti članak 1. točku (a) sporne odluke koji se odnosi na pripisivanje djelovanja BNGW‑a žalitelju za razdoblje od 21. lipnja 1996. do 30. rujna 2000.
            39. S druge strane, što se tiče djelovanja BN Infre za koju sporna odluka također pripisuje odgovornost žalitelju, Opći sud je konačno smanjio izrečenu novčanu kaznu na iznos od 3,45 milijuna eura utvrdivši da BN Infra nije mogla biti posredno odgovorna za djelovanje BNGW‑a tijekom razdoblja od 21. lipnja 1996. do 1. listopada 2000. (presuda Ballast Nedam Infra/Komisija, T‑362/06, EU:T:2012:492).
            40. U tim uvjetima, iznos novčane kazne solidarno izrečen žalitelju u članku 2. točki (a) sporne odluke utvrđuje se na 3,45 milijuna eura.
            Troškovi
            41. Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad je žalba osnovana i Sud konačno odluči u sporu, Sud odlučuje o troškovima.
            42. U skladu s člankom 138. stavkom 1. istog Poslovnika, koji se na temelju članka 184. stavka 1. tog Poslovnika primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.
            43. S obzirom na to da je Sud usvojio žalbu Ballast Nedama i smanjio mu izrečenu novčanu kaznu, nalaže se Komisiji snošenje svih troškova ovog postupka. Osim toga, s obzirom da je konačno odbijen dio tužbenih razloga Ballast Nedama pred Općim sudom, nalaže se svakoj od stranaka snošenje vlastitih troškova prvostupanjskog postupka.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) proglašava i presuđuje:
            1. Presuda Ballast Nedam/Komisija (T‑361/06) ukida se u dijelu u kojem odbija tužbeni razlog Ballast Nedam NV‑a koji se odnosi na povredu članka 27. stavka 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1/2003 od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima 81. i 82. Ugovora o EZ‑u i prava na obranu tijekom upravnog postupka kojim je donesena Odluka Komisije C(2006) 4090 final  od 13. rujna 2006. o postupku primjene članka [81. EZ] (predmet COMP/F/38.456 – Bitumen – (Nizozemska)).
            2. Članak 1. točka (a) Odluke C(2006) 4090 final  poništava se u odnosu na povredu članka 81. [EZ] počinjenu od strane Ballast Nedam NV‑a tijekom razdoblja od 21. lipnja 1996. do 30. rujna 2000.
            3. Članak 2. točka (a) Odluke C(2006) 4090 final poništava se u mjeri u kojoj utvrđuje iznos novčane kazne Ballast Nedam NV‑u u iznosu od 4,65 milijuna eura.
            4. Novčana kazna solidarno izrečena Ballast Nedam NV‑u u članku 2. točki (a) Odluke C(2006) 4090 final utvrđuje se u iznosu od 3,45 milijuna eura.
            5. Europskoj komisiji nalaže se snošenje svih troškova ovog žalbenog postupka.
            6. Svaka stranka snosi svoje troškove prvostupanjskog postupka.