title: Presuda Suda (sedmo vijeće) od 4. veljače 2016.#Youssef Hassan protiv Breiding Vertriebsgesellschaft mbH.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Oberlandesgericht Düsseldorf.#Zahtjev za prethodnu odluku – Žig Zajednice – Uredba (EZ) br. 207/2009 – Članak 23. – Licencija – Registar žigova Zajednice – Pravo stjecatelja licencije da pokrene postupak zbog povrede unatoč tomu što licencija nije upisana u registar žigova Zajednice.#Predmet C-163/15.

text:
         PRESUDA SUDA (sedmo vijeće)
      4. veljače 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Žig Zajednice — Uredba (EZ) br. 207/2009 — Članak 23. — Licencija — Registar žigova Zajednice — Pravo stjecatelja licencije da pokrene postupak zbog povrede unatoč tome što licencija nije upisana u registar žigova Zajednice“
      U predmetu C‑163/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Oberlandesgericht Düsseldorf (Viši regionalni sud u Düsseldorfu, Njemačka), odlukom od 31. ožujka 2015., koju je Sud zaprimio 9. travnja 2015., u postupku

         Youssef Hassan

      protiv

         Breiding Vertriebsgesellschaft mbH

      SUD (sedmo vijeće),
      u sastavu: C. Toader, predsjednica vijeća, A. Prechal i E. Jarašiūnas (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Breiding Vertriebsgesellschaft mbH, K. Schulze Horn, Rechtsanwältin,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i J. Kemper, u svojstvu agenata,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, J. Samnadda i T. Scharf, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 17. prosinca 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 23. stavka 1. prve rečenice Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Zajednice (SL L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, svezak 17., poglavlje 1., str. 226.; u daljnjem tekstu: Uredba).

               2

               Taj je zahtjev postavljen u okviru spora između Y. Hassana i društva Breiding Vertriebsgesellschaft mbH (u daljnjem tekstu: Breiding), povodom tužbe zbog povrede žiga Zajednice koju je protiv Y. Hassana podnio Breiding.

         Pravni okvir

               3

               Uvodna izjava 11. Uredbe određuje:
               „Žig Zajednice trebao bi se smatrati predmetom vlasništva koji postoji neovisno o poduzećima čiji su proizvodi ili usluge njime obilježeni. Sukladno tome, on bi trebao biti prenosiv podložno prvenstveno o potrebi sprečavanja dovođenja javnosti u zabludu kao posljedice prijenosa. Isto tako, morao bi moći biti predmetom zaloga u korist treće strane, odnosno predmetom licencije.“

               4

               Članak 17. Uredbe, pod naslovom „Prijenos“, propisuje:
               „1.   Žig Zajednice može se prenijeti neovisno o bilo kojem prijenosu poduzeća, u odnosu na neke ili u odnosu na sve proizvode ili usluge za koje je registriran.
               2.   Prijenos cijelog poduzeća uključuje i prijenos žiga Zajednice, osim ako, u skladu s pravnim propisom kojim se uređuje prijenos, postoji sporazum u kojemu se navodi drukčije ili okolnosti koje jasno nalažu drukčije. Ova se odredba primjenjuje na ugovornu obvezu prijenosa poduzeća.
               [...]
               5.   Na zahtjev jedne od stranaka prijenos se upisuje u registar i objavljuje.
               6.   Sve dok prijenos nije upisan u registar, pravni slijednik ne može se pozivati na prava koja proizlaze iz registracije žiga Zajednice.
               [...]“

               5

               Na temelju članka 19. Uredbe, pod naslovom „Prava in rem“:
               „1.   Žig Zajednice može se, neovisno o poduzeću, dati u zalog ili biti predmetom stvarnih prava.
               2.   Na zahtjev jedne od strana, prava navedena u stavku 1. unose se u registar i objavljuju.“

               6

               Članak 22. Uredbe, naslovljen „Davanje licencija“, određuje:
               „1.   Žig Zajednice može biti predmetom licencije za neke ili za sve proizvode ili usluge za koje je registriran, te za cijelu Zajednicu ili samo dio Zajednice. Licencija može biti isključiva ili neisključiva.
               [...]
               3.   Ne dovodeći u pitanje odredbe ugovora o licenciji, stjecatelj licencije može pokrenuti postupak zbog povrede žiga Zajednice samo uz suglasnost nositelja žiga. Međutim, stjecatelj isključive licencije može pokrenuti takav postupak ako nositelj žiga, nakon službene obavijesti, sam ne pokrene postupak zbog povrede žiga u odgovarajućem roku.
               4.   Stjecatelj licencije, u svrhu dobivanja naknade za štetu koju je pretrpio, ima pravo umiješati se u postupak zbog povrede koji je pokrenuo nositelj žiga Zajednice.
               5.   Na zahtjev jedne od stranaka, izdavanje ili prijenos licencije u odnosu na žig Zajednice upisuje se u registar i objavljuje.“

               7

               Članak 23. Uredbe, naslovljen „Učinci prema trećim stranama“, predviđa:
               „1.   Pravni poslovi iz članaka 17., 19. i 22. u odnosu na žig Zajednice imaju učinke prema trećim stranama u svim državama članicama tek nakon upisa u registar. Međutim, takav pravni posao prije nego što je tako upisan, ima pravni učinak prema trećim stranama koje su stekle prava na žig nakon datuma tog pravnog posla, ali samo ako su znale za takav pravni posao na datum stjecanja prava.
               2.   Stavak 1. ne primjenjuje se na osobu koja stječe žig Zajednice ili neko pravo koje se odnosi na žig Zajednice prijenosom cjelokupnog poduzeća ili nekim drugim načinom univerzalne sukcesije.
               [...]“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               8

               Breiding je od 2. siječnja 2011. stjecatelj licencije koja nije upisana u registar žigova Zajednice (u daljnjem tekstu: registar), a koja se odnosi na verbalni žig Zajednice ARKTIS, koji je društvo KBT & Co. Ernst Kruchen agenzia commerciale sociétá podnijelo 15. kolovoza 2002. i registriralo 11. veljače 2004. pod brojem CTM 002818680 te koji se posebice primjenjuje na posteljinu i pokrivače. Ugovorom o licenciji određeno je da Breiding u vlastito ime pokreće postupak zbog povrede žiga.

               9

               Y. Hassan direktor je društva OVL Onlinevertrieb & -logistik GmbH & Co. KG, koje je 1. svibnja 2010. preuzelo društvo s jednim članom kojim je on upravljao. Ta su društva, svako za sebe, 27. listopada 2009. i 30. listopada 2012. na internetskoj stranici „schoene‑traeume.de“ ponudila na prodaju različite prekrivače ispunjene paperjem pod nazivima „Arktis 90“, „Arktis 90 HS“ i „innoBETT selection Arktis“.

               10

               Slijedom prvih ponuda i službene obavijesti koje je uputilo društvo koje je bilo stjecatelj licencije za žig ARKTIS, Y. Hassan 3. veljače 2010. aktom pod nazivom „izjava o suzdržavanju“ obvezao se da neće koristiti znak „Arktis“ za posteljinu, pod prijetnjom ugovorne sankcije prepuštene slobodnoj ocjeni nositelja licencije.

               11

               U postupku koji je pokrenuo Breiding prvostupanjski je sud utvrdio valjanost tog ugovora, naložio Y. Hassanu da pruži informacije i povuče proizvode kojima se činila povreda kako bi bili uništeni te ga osudio na naknadu štete.

               12

               Sud koji je uputio zahtjev, pred kojim je Y. Hassan uložio pravni lijek protiv te odluke, ocijenio je da uspjeh žalbe ovisi o odgovoru na pitanje može li Breiding, koji prema ugovoru o licenciji ima suglasnost nositelja žiga koja se zahtijeva u članku 22. stavku 3. Uredbe, pokrenuti postupak zbog povrede navedenog žiga iako nije upisan u registar kao stjecatelj licencije.

               13

               Spomenuti sud navodi da je u ranijoj odluci presudio da članak 23. stavak 1. prva rečenica Uredbe uređuje samo slučaj stjecanja u dobroj vjeri. Nadalje navodi da bi doslovno tumačenje te odredbe – koja općenito određuje da pravni poslovi koji se odnose na žig Zajednice iz članaka 17., 19. i 22. Uredbe imaju učinak prema trećim stranama u svim državama članicama samo nakon upisa u registar – moglo dovesti do uključivanja tužbi zbog povrede stjecatelja licencije u te pravne poslove. Međutim, prema njegovu mišljenju, s obzirom na to se druga rečenica tog stavka 1. i sljedeći stavak odnose samo na slučaj stjecanja u dobroj vjeri, sustavno tumačenje navedene odredbe dovodi do utvrđenja da isto vrijedi za prvu rečenicu.

               14

               Ističe da je jedan španjolski sud utvrdio da stjecatelj licencije može pokrenuti postupak protiv trećih osoba samo nakon upisa licencije u registar.

               15

               S druge strane, sud koji je uputio zahtjev iznosi da se, ako se utvrdi da je izvršavanje prava stjecatelja licencije uvjetovano upisom licencije u registar, postavlja pitanje može li neupisani stjecatelj licencije ostvariti prava nositelja žiga postavljanjem njegova zahtjeva u vlastito ime, što njemačko pravo dopušta pod određenim uvjetima koji su u ovom slučaju ispunjeni.

               16

               U tim okolnostima, Oberlandesgericht Düsseldorf (Viši regionalni sud u Düsseldorfu) odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Protivi li se članak 23. stavak 1. prva rečenica [Uredbe] tomu da stjecatelj licencije koji nije upisan u registar [...] pokrene postupak zbog povrede žiga Zajednice?

                        2.

                        Ako je odgovor na prvo pitanje potvrdan, protivi li se članak 23. stavak 1. prva rečenica [Uredbe] nacionalnoj pravnoj praksi prema kojoj stjecatelj licencije može ostvariti prava nositelja žiga protiv počinitelja povrede postavljanjem njegova zahtjeva u vlastito ime (‚Prozessstandschaft’)?“

         O prethodnim pitanjima

               17

               Prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 23. stavak 1. prvu rečenicu Uredbe tumačiti na način da stjecatelj licencije ne može pokrenuti postupak zbog povrede žiga koji je predmet te licencije ako potonja nije upisana u registar.

               18

               Iz prve rečenice članka 23. stavka 1. Uredbe – prema kojoj „pravni poslovi iz članaka 17., 19. i 22. u odnosu na žig Zajednice imaju učinke prema trećim stranama u svim državama članicama tek nakon upisa u registar“ – proizlazi da su time obuhvaćeni pravni poslovi prijenosa žiga Zajednice, zasnivanje stvarnih prava na njemu i izdavanje licencije. Ako se čita sama za sebe, ta bi se rečenica mogla protumačiti na način da se stjecatelj licencije, ako ona nije upisana u registar, ne može pozivati na prava koja su njome dodijeljena prema trećim stranama, uključujući počinitelja povrede žiga.

               19

               Međutim, pri tumačenju odredbe prava Unije u obzir treba uzeti ne samo njezin tekst nego i kontekst u kojem se nalazi te ciljeve propisa kojih je ona dio (presude Brain Products, C‑219/11, EU:C:2012:742, t. 13. kao i Lanigan, C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, t. 35. i navedena sudska praksa).

               20

               Što se tiče konteksta članka 23. stavka 1. prve rečenice Uredbe, uvodno se može primijetiti da se drugom rečenicom tog stavka ograničava pravilo utvrđeno u toj prvoj rečenici u pogledu „trećih strana koje su stekle prava“ na žig nakon datuma tog pravnog posla, ali samo ako su znale za takav pravni posao na datum stjecanja prava. Stavak 2. tog članka 23. uspostavlja iznimku od tog pravila u odnosu na „osobu koja stječe žig Zajednice ili neko pravo koje se odnosi na žig Zajednice“ prijenosom cjelokupnog poduzeća ili nekim drugim načinom univerzalne sukcesije. Prema tome, istodobno doslovno i sustavno tumačenje članka 23. stavaka 1. i 2. Uredbe potkrepljuje ideju da je cilj te uredbe u cjelini urediti učinak pravnih poslova iz članaka 17., 19. i 22. Uredbe prema trećim stranama koje su mogle odnosno mogu imati prava na žig Zajednice.

               21

               Nadalje, treba utvrditi da je odjeljak 4. Glave II. Uredbe, u kojem se nalazi članak 23., naslovljen „Žigovi [Z]ajednice kao predmeti vlasništva“. Stoga svi članci tog odjeljka sadržavaju pravila koja se odnose na žig Zajednice kao predmet vlasništva. To vrijedi i za članke 17., 19. i 22. Uredbe, kao što to proizlazi iz njezine uvodne izjave 11. Kao što to ističe nezavisni odvjetnik u točki 21. svojeg mišljenja, potonji članci odnose se na pravne poslove koji imaju zajednički cilj odnosno učinak stvaranja ili prijenosa prava na žig.

               22

               Naposljetku, valja istaknuti da je prema članku 22. stavku 3. prvoj rečenici Uredbe pravo stjecatelja licencije da pokrene postupak zbog povrede žiga Zajednice uvjetovano, ne dovodeći u pitanje odredbe ugovora o licenciji, samo suglasnošću njegova nositelja.

               23

               Jednako tako treba utvrditi da se, prema članku 22. stavku 5. Uredbe, upis licencije u registar izvršava na zahtjev jedne od stranaka. Međutim, taj članak, kao ni članak 19. Uredbe, ne sadržava odredbu analognu onoj članka 17. stavka 6. Uredbe, prema kojoj, „[s]ve dok prijenos nije upisan u registar, pravni slijednik ne može se pozivati na prava koja proizlaze iz registracije žiga Zajednice“.

               24

               Usto, članak 17. stavak 6. Uredbe bio bi beskoristan ako bi članak 23. stavak 1. Uredbe trebalo tumačiti tako da se protivi tomu da se prema trećim stranama istakne bilo koji pravni posao iz članaka 17., 19. i 22. Uredbe koji nije upisan u registar.

               25

               Što se tiče cilja pravila utvrđenog u članku 23. stavku 1. prvoj rečenici Uredbe, valja utvrditi da, s obzirom na utvrđenje u točkama 20. i 21. ove presude, izostanak pravnog učinka prema trećim stranama pravnih poslova iz članaka 17., 19. i 22. Uredbe koji nisu upisani u registar ima za cilj zaštitu onoga koji ima ili bi mogao imati prava na žig Zajednice kao predmet vlasništva. Iz toga proizlazi da se članak 23. stavak 1. prva rečenica Uredbe ne primjenjuje na situaciju poput one u glavnom postupku, u kojoj treća strana povredom žiga krši prava dodijeljena žigom Zajednice.

               26

               S obzirom na sve navedeno, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 23. stavak 1. prvu rečenicu Uredbe treba tumačiti na način da stjecatelj licencije može pokrenuti postupak zbog povrede žiga Zajednice koji je predmet licencije iako potonja nije upisana u registar.

               27

               Imajući u vidu taj odgovor, nije potrebno odgovarati na drugo pitanje.

         Troškovi

               28

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (sedmo vijeće) odlučuje:

                     Članak 23. stavak 1. prvu rečenicu Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Zajednice treba tumačiti na način da stjecatelj licencije može pokrenuti postupak zbog povrede žiga Zajednice koji je predmet licencije iako potonja nije upisana u registar žigova Zajednice.

                     Potpisi

            (
            *1
         )   Jezik postupka: njemački


Presuda Suda (šesto vijeće) od 10. rujna 2015.#Europska komisija protiv Republike Poljske.#Povreda obveze države članice – Unutarnje tržište prirodnog plina – Direktiva 2009/73/EZ – Državna intervencija koja se sastoji od obveze primjene cijena isporuke koje odobrava nacionalno tijelo – Vremenski neograničena mjera – Nepostojanje obveznog redovnog preispitivanja potrebe i načina primjene te mjere – Primjena na neograničenu skupinu korisnika, bez razlikovanja između klijenata odnosno posebnih situacija – Proporcionalnost.#Predmet C-36/14.


title: Presuda Suda (osmo vijeće) od 7. rujna 2016.#Finn Frogne A/S protiv Rigspolitiet ved Center for Beredskabskommunikation.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Højesteret.#Zahtjev za prethodnu odluku – Javna nabava – Direktiva 2004/18/EZ – Članak 2. – Načelo jednakog postupanja – Obveza transparentnosti – Ugovor o javnoj nabavi u vezi s isporukom složenog komunikacijskog sustava – Poteškoće u izvršenju – Neslaganje stranaka s obzirom na odgovornosti – Transakcija – Smanjenje opsega ugovora – Preoblikovanje najma materijala u prodaju – Bitna izmjena ugovora o javnoj nabavi – Opravdanje objektivnom mogućnošću nalaženja sporazumnog rješenja.#Predmet C-549/14.

text:
         PRESUDA SUDA (osmo vijeće)
      7. rujna 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Javna nabava — Direktiva 2004/18/EZ — Članak 2. — Načelo jednakog postupanja — Obveza transparentnosti — Ugovor o javnoj nabavi u vezi s isporukom složenog komunikacijskog sustava — Poteškoće u izvršenju — Neslaganje stranaka s obzirom na odgovornosti — Transakcija — Smanjenje opsega ugovora — Preoblikovanje najma materijala u prodaju — Bitna izmjena ugovora o javnoj nabavi — Opravdanje objektivnom mogućnošću nalaženja sporazumnog rješenja“
      U predmetu C‑549/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Højesteret (Vrhovni sud, Danska), odlukom od 27. studenoga 2014., koju je Sud zaprimio 2. prosinca 2014., u postupku

         Finn Frogne A/S

      protiv

         Rigspolitiet ved Center for Beredskabskommunikation,

      SUD (osmo vijeće),
      u sastavu: D. Šváby (izvjestitelj), predsjednik vijeća, J. Malenovský i M. Vilaras, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Finn Frogne A/S, K. Dyekjær, C. Bonde, P. Gjørtler, H. B. Andersen i S. Stenderup Jensen, advokater, i J. Grayston, solicitor,

               —

               za dansku vladu, C. Thorning, u svojstvu agenta, uz asistenciju P. Hedegaard Madsen, advokat,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju P. Grassa, avvocato dello Stato,

               —

               za austrijsku vladu, M. Fruhmann, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, L. Grønfeldt i A. Tokár, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon saslušanja nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 2. Direktive Europskog parlamenta i Vijeća 2004/18/EZ od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima [javnoj nabavi radova], ugovora o javnoj nabavi robe te ugovora o javnim uslugama [javnoj nabavi usluga] (SL L 134, str. 114. i ispravak SL L 351, str. 44.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 1., str. 156.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Finn Frogne A/S (u daljnjem tekstu: Frogne) i Rigspolitiet ved Center for Beredskabskommunikation (komunikacijski centar za hitne slučajeve nacionalne policije, Danska, u daljnjem tekstu: CFB) povodom valjanosti nagodbe koju su sklopili CFB, javni naručitelj, i Terma A/S, ponuditelj s kojim je ugovor sklopljen, u okviru izvršenja tog ugovora.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               U skladu s uvodnom izjavom 2. Direktive 2004/18:
               „Sklapanje ugovora sklopljenih u državi članici u ime države, regionalnih ili lokalnih vlasti i drugih tijela kojima upravljaju tijela javnog prava, podliježe poštovanju načela Ugovora, a posebno načela slobode kretanja robe, načela slobode poslovnog nastana i načela slobode pružanja usluga i načelima koja iz toga proizlaze, kao što je načelo jednakog tretmana, načelo zabrane diskriminacije, načelo uzajamnog priznavanja, načelo razmjernosti, te načelo transparentnosti. Međutim, za ugovore o javnoj nabavi iznad određene vrijednosti preporučljivo je sastaviti odredbe koordinacije Zajednice nacionalnih postupaka za dodjelu takvih ugovora koji su utemeljeni na ovim načelima kako bi se osigurao njihov učinak i kako bi se jamčilo otvaranje javne nabave natjecanju. Ove bi se koordinirajuće odredbe stoga trebale tumačiti u skladu kako s gore navedenim pravilima i načelima tako i s ostalim pravilima Ugovora.”

               4

               Članak 2. te direktive pod naslovom „Načela sklapanja ugovora” predviđa:
               „Javni naručitelji se prema gospodarskim subjektima ponašaju jednako i nediskriminirajuće i djeluju na transparentan način.”

               5

               Članak 28. navedene direktive propisuje:
               „Prilikom sklapanja njihovih ugovora o javnoj nabavi javni naručitelji primjenjuju nacionalne postupke prilagođene za potrebe ove direktive.
               Oni sklapaju ove ugovore o javnoj nabavi primjenjujući otvoreni ili ograničeni postupak. [...] U posebnim slučajevima i okolnostima izričito navedenima u člancima 30. i 31. mogu primijeniti pregovarački postupak, sa ili bez objave poziva na nadmetanje.”

               6

               Članak 31. te direktive glasi:
               „Javni naručitelji mogu sklopiti ugovore o javnoj nabavi bez prethodne objave poziva na nadmetanje u sljedećim slučajevima:

                        1)

                        za ugovore o javnim radovima, ugovore o javnoj nabavi robe i ugovore o javnim uslugama [javnoj nabavi usluga]:
                        [...]

                                 c)

                                 kada je nužno potrebno ako se, zbog razloga iznimne žurnosti izazvane događajima koje dotični javni naručitelji nisu mogli predvidjeti, rok za otvorene, ograničene ili pregovaračke postupke s objavom poziva na nadmetanje kako je navedeno u članku 30. ne može primijeniti. Okolnosti na koje se poziva za opravdanje iznimne žurnosti ne smiju ni u kojem slučaju biti dovedene u vezu s javnim naručiteljem;

                  [...]

                        4)

                        za ugovore o javnim radovima [javnoj nabavi radova] i ugovore o javnim uslugama [javnoj nabavi usluga]:

                                 a)

                                 za dodatne radove ili usluge koje nisu uključene u početni projekt ili u početni ugovor, ali su, zbog nepredviđenih okolnosti, postale nužne za izvođenje radova ili pružanje usluga opisanih u njima, pod uvjetom da se ugovor sklopi s gospodarskim subjektom koji izvodi takve radove ili pruža takve usluge:

                                          —

                                          kada takve dodatne radove ili usluge nije moguće tehnički ili ekonomski odvojiti od osnovnog ugovora, a da javnim naručiteljima ne uzrokuju znatne poteškoće,
                                          ili

                                          —

                                          kada su takvi radovi ili usluge, iako odvojivi od izvršenja osnovnog ugovora, nužno potrebni za njegov dovršetak.

                           Međutim, ukupna vrijednost ugovora koji su sklopljeni za dodatne radove ili usluge ne smije prijeći 50 % vrijednosti osnovnog ugovora;
                        [...]”

               7

               Direktiva Vijeća 89/665/EEZ od 21. prosinca 1989. o usklađivanju zakona i drugih propisa u odnosu na primjenu postupaka kontrole na sklapanje ugovora o javnoj nabavi robe i javnim radovima [javnoj nabavi radova] (SL L 395, str. 33.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 6., str. 3.), kako je izmijenjena Direktivom 2007/66/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. prosinca 2007. (SL L 335, str. 31.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 9., str. 198.; u daljnjem tekstu: Direktiva 89/665), sadržava članak 2.d naslovljen „Nevaženje”. U skladu s tim člankom:
               „1.   Države članice osiguravaju da tijelo nadležno za pravnu zaštitu, neovisno o javnom naručitelju, smatra ugovor nevažećim ili da se njegovo nevaženje zasniva na odluci takvog tijela nadležnog za pravnu zaštitu u svakom od sljedećih slučajeva:

                        a)

                        ako je javni naručitelj sklopio ugovor bez prethodne objave poziva na nadmetanje u Službenom listu Europske unije, a da to nije dopušteno u skladu s Direktivom 2004/18/EZ;

                  [...]
               4.   „Države članice predviđaju da se stavak 1. točka (a) ovog članka ne primjenjuje ako:

                        —

                        javni naručitelj smatra da je sklapanje ugovora bez prethodne objave poziva na nadmetanje u Službenom listu Europske unije dopušteno u skladu s Direktivom 2004/18/EZ,

                        —

                        je javni naručitelj objavio u Službenom listu Europske unije obavijest kako je opisano u članku 3.a ove direktive kojom izražava svoju namjeru da sklopi ugovor, i

                        —

                        ugovor nije sklopljen prije isteka roka od 10 kalendarskih dana, računajući od dana poslije dana objave te obavijesti.

                  [...]”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               8

               Tijekom 2007. godine, Danska Država pokrenula je provedbu postupka javne nabave u obliku natjecateljskog dijaloga radi isporuke sveobuhvatnog komunikacijskog sustava zajedničkog svim hitnim interventnim službama i održavanja tog sustava tijekom nekoliko godina. CFB je kasnije postao javno tijelo nadležno za provođenje te javne nabave.

               9

               Predmetni je ugovor dodijeljen društvu Terma. Ugovor koji je s njim sklopljen 4. veljače 2008. odnosio se na ukupan iznos od 527 milijuna danskih kruna (DKK) (otprilike 70629800 eura), od čega je 299854699 DKK (otprilike 40187000 eura) odgovaralo minimalnom rješenju koje je bilo opisano u dokumentaciji za nadmetanje, dok se višak odnosio na mogućnosti i isporuke koje nisu nužno bile predmet zahtjeva za izvršenje.

               10

               Tijekom izvršavanja spomenutog ugovora pojavile su se poteškoće u odnosu na poštovanje rokova isporuke, pri čemu su CFB i Terma međusobno odbacivali odgovornost u odnosu na nemogućnost predviđenog izvršenja ugovora.

               11

               Nakon pregovora, stranke su dogovorile sklapanje nagodbe na temelju koje je ugovorna obveza trebala biti smanjena na isporuku radijskog komunikacijskog sustava regionalnim tijelima policije, približne vrijednosti 35000000 DKK (otprilike 4690000 eura), a CFB je stekao dvije farme centralnih servera, približne vrijednosti 50000000 DKK (otprilike 6700000 eura), koje je Terma kupila s namjerom da ih iznajmi CFB‑u pri izvršenju prvotnog ugovora. U okviru tog sporazuma svaka se strana obvezala odreći svih prava koja proizlaze iz prvotnog ugovora osim onih koja proizlaze iz nagodbe.

               12

               Prije konačnog sklapanja te nagodbe, CFB je 19. listopada 2010. u Službenom listu Europske unije objavio dobrovoljnu obavijest za ex ante transparentnost u vezi s nagodbom koju je namjeravao sklopiti s Termom, sukladno članku 2.d stavku 4. Direktive 89/665.

               13

               Frogne, koji nije podnio zahtjev za predselekciju radi sudjelovanja u postupku javne nabave u vezi s prvotnim ugovorom, podnio je pritužbu Klagenævnet for Udbud (komisija za pritužbe u području javne nabave, Danska) (u daljnjem tekstu: komisija za pritužbe). Ta je komisija prije odlučivanja o meritumu, odlukom od 10. prosinca 2010. odbila pritužbi priznati suspenzivni učinak.

               14

               Spomenuta je nagodba sklopljena 17. prosinca 2010.

               15

               Pritužba koju je Frogne podnio komisiji za pritužbe odbijena je odlukom od 3. studenoga 2011.

               16

               Pravno sredstvo koje je nakon te odluke podnio Frogne također je odbijeno odlukom Østre Landsret (žalbeni sud u istočnoj regiji, Danska) od 20. prosinca 2013.

               17

               Taj je sud najprije presudio da je izmjena prvotnog ugovora izvršena nagodbom koju su sklopili CFB i Terma predstavljala bitnu izmjenu tog ugovora u smislu sudske prakse Suda.

               18

               Međutim, taj je sud zatim smatrao, s jedne strane, da ta nagodba nije bila posljedica volje Terme i CFB‑a da ponovno ugovore bitne uvjete početnog ugovora s ciljem optimizacije njihove kasnije suradnje u značajno izmijenjenim uvjetima, nego je predstavljala alternativno rješenje spora nastalog između stranaka umjesto raskida tog ugovora u okolnostima u kojima se njegov nastavak činio nemogućim, rješenje u okviru kojeg je svaka strana pristala na znatna odricanja s ciljem nalaženja prihvatljivog rješenja, bitno smanjenog opsega u odnosu na taj ugovor, čime bi svakoj strani bilo omogućeno da izbjegne rizike vjerojatno neproporcionalnih gubitaka. S druge strane, nište nije išlo u prilog zaključku da je namjera CFB‑a ili Terma bila da zaobiđu pravila za provedbu javne nabave.

               19

               U tim okolnostima, Østre Landsret (žalbeni sud u istočnoj regiji) smatrao je da se načelima jednakog postupanja i transparentnosti ne protivi sklapanje te nagodbe ukoliko postoji uska veza između prvotnog ugovora i isporuka koje su predviđene tom nagodbom. To je bio slučaj u odnosu na isporuku radijskog komunikacijskog sustava regionalnim tijelima policije, ali ne i prodaju dviju farmi centralnih servera. Uzimajući to potonje u obzir, taj je sud presudio da su odluka CFB‑a o nagodbi u glavnom postupku i sklapanje te nagodbe bili protivni načelu jednakog postupanja i obvezi transparentnosti. Utvrđeno je kako činjenica da je sklapanje te nagodbe omogućilo javnom naručitelju da izbjegne rizike koji su povezani sa spornom situacijom nije utjecala na valjanost te nagodbe.

               20

               Međutim, Østre Landsret (žalbeni sud u istočnoj regiji) presudio je da mišljenje CFB‑a u skladu s kojim je sklapanje sporazuma o nagodbi s Termom bilo dozvoljeno bez prethodnog objavljivanja poziva na nadmetanje sukladnog pravilima Unije nije bilo očito pogrešno. Uzimajući u obzir dobrovoljnu obavijest za ex ante transparentnost koju je javni naručitelj objavio u Službenom listu Europske unije u vezi s nagodbom koju je namjeravao sklopiti na temelju članka 2.d stavka 4. Direktive 89/665, i činjenicu da je, prije njezina sklapanja, čekao ne samo da istekne rok od deset dana predviđen tom odredbom, nego i da komisija za pritužbe odluči o eventualnom suspenzivnom učinku pritužbe koju joj je podnio Frogne, navedeni je sud ocijenio da nije moguće proglasiti da taj sporazum ne proizvodi učinke, tako da ne treba prihvatiti pravno sredstvo koje mu je podneseno.

               21

               Frogne je pred Højesteret (Vrhovni sud, Danska), pred kojim je pokrenuo postupak, tvrdio da odgovor na pitanje treba li ugovor iz nagodbe koja se odnosi na prvotni ugovor o javnoj nabavi biti predmet postupka javne nabave ovisi isključivo o tome je li izmjena koja je njome unesena u prvotni ugovor o javnoj nabavi bitna. U predmetnom je slučaju izmjena bila bitna, bilo da je riječ o predmetu ugovora kako je izmijenjen ili njegovoj znatno smanjenoj vrijednosti, s obzirom na to da je izmijenjeni ugovor o javnoj nabavi mogao zainteresirati i manje poduzetnike. Osim toga, očitovanja ekonomske prirode, kao i zaštita položaja ugovaratelja, ne mogu se isticati kako bi se njima opravdala povreda načela jednakog postupanja i obveze transparentnosti.

               22

               CFB navodi dva aspekta nagodbe. Kad je riječ, s jedne strane, o ograničavanju ugovora na isporuku radijskog komunikacijskog sustava samo regionalnim tijelima policije, on ističe važnost činjenice da se izmjena sastojala od znatnog smanjenja isporuke, što nije uređeno pravom Unije. Kad je riječ, s druge strane, o stjecanju farmi centralnih servera u odnosu na koje je u prvotnom ugovoru o javnoj nabavi bilo predviđen samo njihov najam, on u bitnome smatra da raspolaganje njihovim vlasništvom, a ne njihov najam, ne predstavlja bitnu izmjenu tog ugovora.

               23

               Općenito, CFB smatra da, kada izvršenje ugovora o javnoj nabavi uzrokuje poteškoće, što nije neuobičajeno za neke vrste ugovora o javnoj nabavi, poput ugovora koji se odnose na razvoj informatičkih sustava, javnom naručitelju mora se priznati široka margina prosudbe kako bi mu se omogućilo da nađe razumno rješenje u slučaju poteškoća kod provedbe. U protivnom, on bi bio dužan odreći se razumnih prilagodbi ili raskinuti ugovor, uz rizike i gubitke koji iz toga proizlaze. Tumačenje Direktive 2004/18 na način da ona nalaže provođenje novog postupka javne nabave u istom slučaju značilo bi praktično zabranu sklapanja nagodbe, što bi predstavljalo zadiranje u obvezno pravo, što nije dozvoljeno Ugovorima.

               24

               Højesteret (Vrhovni sud) postavlja pitanje o dosegu članka 2. Direktive 2004/18, osobito podrazumijevaju li načelo jednakog postupanja i obveza transparentnosti da javni naručitelj ne smije sklopiti nagodbu radi rješavanja poteškoća nastalih uslijed izvršenja ugovora o javnoj nabavi, a da automatski ne nastane obveza provođenja novog postupka javne nabave koja bi se odnosila na uvjete tog sporazuma.

               25

               Taj sud smatra da se novi element u odnosu na situacije koje je Sud prethodno ispitivao nalazi u navedenim poteškoćama u provedbi, i u odnosu na koje je sporno mogu li se pripisati jednoj ili drugoj strani, te je, konačno, relevantno pitanje postoji li mogućnost sklapanja nagodbe radi rješavanja tih poteškoća, a da se ne mora organizirati novi postupak javne nabave.

               26

               U tim je okolnostima Højesteret (Vrhovni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li članak 2. Direktive 2004/18, u vezi s presudama Suda od 19. lipnja 2008., pressetext Nachrichtenagentur (C‑454/06, EU:C:2008:351), i od 13. travnja 2010., Wall (C‑91/08, EU:C:2010:182), tumačiti na način da sporazum o nagodbi, koji uvodi ograničenja i izmjene usluga koje treba pružiti prema prvobitnom sporazumu stranaka, u okviru ugovora za koji je prethodno provedena javna nabava i uzajamnog sporazuma o odricanju od primjene pravnih sredstava u slučaju neizvršenja radi izbjegavanja naknadnog sudskog postupka, predstavlja ugovor koji sam po sebi iziskuje postupak javne nabave, u situaciji kada je ispunjenje izvornog ugovora postalo otežano?”

         O prethodnom pitanju

               27

               Sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 2. Direktive 2004/18 tumačiti na način da, nakon dodjele ugovora o javnoj nabavi, u isti nije moguće unijeti bitnu izmjenu bez pokretanja novog postupka javne nabave čak i ako ta izmjena objektivno predstavlja vrstu sporazuma o nagodbi koji podrazumijeva uzajamna odricanja obiju strana radi rješavanja spora čiji je ishod neizvjestan, a koji je nastao uslijed poteškoća u izvršavanju tog ugovora.

               28

               Iz sudske prakse Suda proizlazi da se načelu jednakog postupanja i obvezi transparentnosti koja iz njega proizlazi protivi to da, nakon dodjele ugovora o javnoj nabavi, javni naručitelj i uspješni ponuditelj u odredbe tog ugovora unose izmjene na način da te odredbe pokazuju bitno drugačije značajke u odnosu na prvotni ugovor. O tome je riječ ako je učinak predviđenih izmjena proširenje opsega ugovora u znatnoj mjeri novim elementima koji nisu bili predviđeni ili izmjena ekonomske ravnoteže ugovora u korist ugovaratelja ili ako te izmjene mogu dovesti u pitanje dodjelu ugovora o javnoj nabavi, na način da bi, u slučaju da su te izmjene bile sadržane u dokumentaciji mjerodavnoj za provedbu prvotnog postupka javne nabave, bila odabrana druga ponuda ili bi bio prihvaćen drugi ponuditelj (vidjeti u tom smislu, među ostalim, presudu od 19. lipnja 2008., pressetext Nachrichtenagentur, C‑454/06, EU:C:2008:351, t. 34. do 37.).

               29

               Kad je riječ o potonjem slučaju, valja istaknuti da izmjena elemenata ugovora koja se sastoji od smanjenja opsega predmeta tog ugovora može kao posljedicu imati da on postane dostupan većem broju gospodarskih subjekata. Naime, u mjeri u kojoj je prvotni opseg tog ugovora bio takav da su samo neki poduzetnici mogli podnijeti prijavu ili ponudu, smanjenje opsega tog ugovora može ga učiniti predmetom interesa i manjih poduzetnika. Nadalje, s obzirom na to da minimalne razine sposobnosti koje se zahtijevaju za određeni ugovor o javnoj nabavi na temelju članka 44. stavka 2. drugog podstavka Direktive 2004/18 moraju biti vezani uz predmet ugovora te biti razmjerni predmetu ugovora, smanjenje opsega predmeta tog ugovora može dovesti do proporcionalnog smanjenja razina sposobnosti koje se traže od natjecatelja i ponuditelja.

               30

               Načelno, bitna izmjena ugovora o javnoj nabavi nakon njegove dodjele ne može se obaviti dogovorom između javnog naručitelja i uspješnog ponuditelja, nego se treba provesti novi postupak javne nabave koji se odnosi na tako izmijenjen ugovor (vidjeti analognu presudu od 13. travnja 2010., Wall, C‑91/08, EU:C:2010:182, t. 42.). Drugačije bi bilo jedino da je ta izmjena bila predviđena odredbama prvotnog ugovora (vidjeti u tom smislu presudu od 19. lipnja 2008., pressetext Nachrichtenagentur, C‑454/06, EU:C:2008:351, t. 37., 40., 60., 68. i 69.).

               31

               Međutim, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da, sukladno analizi Østre Landsret (žalbeni sud u istočnoj regiji) na koju se poziva Højesteret (Vrhovni sud), posebnost situacije u glavnom postupku leži u činjenici da izmjena ugovora, koja je ocijenjena bitnom, nije proizašla iz volje ugovornih strana da ponovno ugovore bitne odredbe ugovora koje su ih prvotno obvezivale, u smislu gore spomenute sudske prakse Suda, nego iz objektivnih poteškoća s neizvjesnim posljedicama do kojih je došlo u okviru izvršavanja tog ugovora, a o kojima su određene zainteresirane osobe koje su podnijele očitovanja Sudu istaknule da je neizvjesnost postojala i u odnosu na složene ugovore, poput ugovora koji su podrazumijevali razvoj informatičkih sustava, kao u predmetnom slučaju.

               32

               Valja međutim utvrditi da ni činjenica da bitna izmjena odredaba ugovora o javnoj nabavi nije bila motivirana namjerom javnog naručitelja i uspješnog ponuditelja da ponovno ugovore odredbe ugovora, nego njihovom namjerom da postignu nagodbu u odnosu na objektivne poteškoće do kojih je došlo u okviru izvršavanja tog ugovora, ni objektivna neizvjesnost određenih izvršenja ugovornih obveza ne mogu opravdati da je o toj izmjeni odlučeno a da nije poštovano načelo jednakog postupanja koje se mora primjenjivati na sve gospodarske subjekte koji su potencijalno zainteresirani za ugovor o javnoj nabavi.

               33

               Kad je riječ, na prvom mjestu, o razlozima koji mogu navesti javnog naručitelja i uspješnog ponuditelja da razmatraju bitnu izmjenu dodijeljenog ugovora koja podrazumijeva provođenje novog postupka javne nabave, valja istaknuti, s jedne strane, da upućivanje na namjeru stranaka da ponovno ugovore odredbe tog ugovora nije odlučujući element. Doduše, takva se namjera navodi u točki 44. presude od 5. listopada 2000., Komisija/Francuska (C‑337/98, EU:C:2000:543), prvoj presudi u kojoj je Sud ispitivao to pitanje. Međutim, kao što proizlazi iz točaka 42. do 44. te presude, ta se formulacija odnosila na okolnosti u vezi sa specifičnim činjeničnim okvirom predmeta u kojem je donesena spomenuta presuda. Protivno tomu, pitanje postoji li bitna izmjena mora se analizirati na objektivan način, s obzirom na kriterije navedene u točki 28. ove presude.

               34

               S druge strane, iz točke 40. presude od 14. studenoga 2013., Belgacom (C‑221/12, EU:C:2013:736), proizlazi da se ne mogu zanemariti načela jednakog postupanja i nediskriminacije i obveza transparentnosti koju podrazumijevaju ta načela, a koji proizlaze iz UFEU‑a, ako postoji namjera bitne izmjene ugovora o koncesiji za usluge ili dodjele isključivog prava s ciljem pronalaženja razumnog rješenja koje može riješiti spor koji nastane između javnih tijela i gospodarskog subjekta zbog razloga koji su posve izvan njihove volje, u odnosu na opseg ugovora kojim su vezani. Budući da ta načela i ta obveza čine temelj članka 2. Direktive 2004/18, kao što proizlazi iz tumačenja uvodne izjave 2. te direktive, taj standard vrijedi i u okviru primjene te direktive.

               35

               Kad je riječ, na drugom mjestu, o objektivnoj neizvjesnosti određenih izvršenja obveza koje mogu biti predmet ugovora o javnoj nabavi, najprije valja podsjetiti da sukladno članku 31. Direktive 2004/18, javni naručitelji mogu sklopiti ugovor o javnoj nabavi sporazumno, odnosno ugovaranjem odredaba ugovora s odabranim gospodarskim subjektom bez prethodne objave poziva na nadmetanje u različitim slučajevima, od kojih mnogi imaju obilježje neizvjesnosti određenih okolnosti. Međutim, kao što proizlazi iz teksta zadnje rečenice članka 28. druge alineje te direktive, samo posebni slučajevi i okolnosti izričito navedeni u tom članku 31. mogu dovesti do njegove primjene, tako da navođenje tih iznimki treba smatrati taksativnim. Ne čini se da situacija o kojoj je riječ u glavnom postupku odgovara nekom od tih slučajeva.

               36

               Nadalje, sama činjenica da se, zbog svojeg predmeta, određeni ugovori o javnoj nabavi mogu smatrati neizvjesnima čini predvidljivom opasnost od nastanka poteškoća u fazi izvršenja. Stoga, za takav ugovor javni naručitelj treba ne samo provesti najprikladnije postupke javne nabave, nego i pažljivo definirati predmet tog ugovora. Nadalje, kao što proizlazi iz točke 30. ove presude, javni naručitelj može zadržati mogućnost da unese određene, čak i bitne, izmjene u ugovor o javnoj nabavi, nakon njegove dodjele, pod uvjetom da ih je predvidio u dokumentaciji mjerodavnoj u postupku dodjele ugovora o javnoj nabavi.

               37

               Naime, iako poštovanje načela jednakog postupanja i obveze transparentnosti mora biti zajamčeno i u odnosu na specifične ugovore o javnoj nabavi, to ne sprječava da se uzmu u obzir posebnosti tih ugovora. Taj pravni imperativ i tu konkretnu nužnost moguće je pomiriti, s jedne strane, strogim poštovanjem uvjeta ugovora o javnoj nabavi kako su određeni u dokumentaciji mjerodavnoj za postupak javne nabave sve do završetka faze izvršenja tog ugovora, ali i, s druge strane, mogućnošću izričitog predviđanja u toj dokumentaciji, mogućnosti za javnog naručitelja da prilagodi određene, čak i bitne, uvjete tom ugovoru o javnoj nabavi nakon njegove dodjele. Izričitim predviđanjem te mogućnosti i određivanjem načina njezine primjene u toj dokumentaciji, javni naručitelj jamči da svi gospodarski subjekti koji imaju interes za sudjelovanje u tom postupku javne nabave o njoj od početka budu obaviješteni i stoga budu u ravnopravnom položaju u trenutku oblikovanja svoje ponude (vidjeti analognu presudu od 29. travnja 2004., Komisija/CAS Succhi di Frutta, C‑496/99 P, EU:C:2004:236, t. 112., 115., 117. i 118.).

               38

               Naprotiv, ukoliko to ne bude predviđeno u dokumentaciji o nabavi, nužnost da se u odnosu na konkretan ugovor o javnoj nabavi primjene isti uvjeti na sve gospodarske subjekte zahtijeva, u slučaju bitne izmjene tog ugovora, provođenje novog postupka javne nabave (vidjeti analognu presudu od 29. travnja 2004., Komisija/CAS Succhi di Frutta, C‑496/99 P, EU:C:2004:236, t. 127.).

               39

               Konačno valja precizirati da sva navedena razmatranja ne utječu na moguće posljedice obavijesti u slučaju dobrovoljne ex ante transparentnosti koja je objavljena u okviru javne nabave u glavnom postupku.

               40

               S obzirom na sve prethodno navedeno, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 2. Direktive 2004/18 treba tumačiti na način da, nakon dodjele ugovora o javnoj nabavi, u isti nije moguće unijeti bitnu izmjenu bez pokretanja novog postupka javne nabave čak i ako ta izmjena objektivno predstavlja vrstu sporazuma o nagodbi koji podrazumijeva uzajamna odricanja obiju strana radi rješavanja spora čiji je ishod neizvjestan, a koji je nastao uslijed poteškoća u izvršavanju tog ugovora. Drugačije bi bilo samo u slučaju da je u dokumentaciji za tu nabavu predviđena mogućnost prilagodbe određenih, čak i bitnih, uvjeta ugovora o javnoj nabavi nakon njegove dodjele i da su određeni načini primjene te mogućnosti.

         Troškovi

               41

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (osmo vijeće) odlučuje:

                     Članak 2. Direktive Europskog parlamenta i Vijeća 2004/18/EZ od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima [javnoj nabavi radova], ugovora o javnoj nabavi robe te ugovora o javnim uslugama [javnoj nabavi usluga], treba tumačiti na način da, nakon dodjele ugovora o javnoj nabavi, u isti nije moguće unijeti bitnu izmjenu bez pokretanja novog postupka javne nabave čak i ako ta izmjena objektivno predstavlja vrstu sporazuma o nagodbi koji podrazumijeva uzajamna odricanja obiju strana radi rješavanja spora čiji je ishod neizvjestan, a koji je nastao uslijed poteškoća u izvršavanju tog ugovora. Drugačije bi bilo samo u slučaju da je u dokumentaciji za tu nabavu predviđena mogućnost prilagodbe određenih, čak i bitnih, uvjeta ugovora o javnoj nabavi nakon njegove dodjele i da su određeni načini primjene te mogućnosti.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: danski


Presuda Prvostupanjskog suda (drugo vijeće) od 4. srpnja 2006. # easyJet Airline Co. Ltd protiv Komisije Europskih zajednica. # Tržišno natjecanje - Dopuštenost. # Predmet T-177/04.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 22. rujna 2011.#Budějovický Budvar, národní podnik protiv Anheuser-Busch Inc.#Zahtjev za prethodnu odluku: Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) - Ujedinjena Kraljevina.#Direktiva 89/104/EEZ.#Predmet C-482/09.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) 12. studenoga 2008.#Shaker di L. Laudato & C. Sas protiv Ured Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Predmet T-7/04.


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 17. rujna 2014.#Almer Beheer BV i Daedalus Holding BV protiv Van den Dungen Vastgoed BV i Oosterhout II BVBA.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Hoge Raad der Nederlanden.#Zahtjev za prethodnu odluku – Pravo društava – Direktiva 2003/71/EZ – Članak 3. stavak 1. – Obveza objavljivanja prospekta prilikom javne ponude vrijednosnih papira – Prisilna prodaja vrijednosnih papira.#Predmet C‑441/12.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      17. rujna 2014. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Pravo društava — Direktiva 2003/71/EZ — Članak 3. stavak 1. — Obveza objavljivanja prospekta prilikom javne ponude vrijednosnih papira — Prisilna prodaja vrijednosnih papira“
      U predmetu C‑441/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Hoge Raad der Nederlanden (Nizozemska), odlukom od 28. rujna 2012., koju je Sud zaprimio 3. listopada 2012., u postupku

         Almer Beheer BV,

         Daedalus Holding BV

      protiv

         Van den Dungen Vastgoed BV,

         Oosterhout II BVBA,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, J. L. da Cruz Vilaça (izvjestitelj), G. Arestis, J.-C. Bonichot i A. Arabadjiev, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 18. rujna 2013.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za nizozemsku vladu, M. de Ree i C. Wissels, u svojstvu agenata,

               —

               za češku vladu, M. Smolek, u svojstvu agenta,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i J. Möller kao i J. Kemper, u svojstvu agenata,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna i M. Szpunar, u svojstvu agenata,

               —

               za portugalsku vladu, L. Inez Fernandes i D. Tavares, kao i A. Cunha, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, A. Nijenhuis i R. Vasileva, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 19. lipnja 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 1. stavka 2. točke (h) i članka 3. stavka 1. Direktive 2003/71/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 4. studenoga 2003. o prospektu koji je potrebno objaviti prilikom javne ponude vrijednosnih papira ili prilikom uvrštavanja u trgovanje te o izmjeni Direktive 2001/34/EZ (SL L 345, str. 64.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 3., str. 84.), kako je izmijenjena Direktivom 2008/11/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. ožujka 2008. (SL L 76, str. 37.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 9., str. 232.) (u daljnjem tekstu: Direktiva „prospekt“).

               2

               Ovaj zahtjev postavljen je u okviru spora između Almer Beheer BV i Daedalus Holding BV (u daljnjem tekstu: Almer Beheer i dr.) te Van den Dungen Vastgoed BV i Oosterhout II BVBA (u daljnjem tekstu: Van den Dungen i dr.) povodom zahtjeva Almer Beheer i dr. da se prisilna prodaja vrijednosnih papira čiji se imatelji podvrgnu obvezi objavljivanja prospekta.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodne izjave 10., 18. i 19. Direktive „prospekt“ propisuju:

                        „(10)

                        Svrha ove Direktive i njenih provedbenih mjera je osigurati zaštitu ulagatelja i učinkovitost tržišta u skladu s visokim regulatornim standardima donesenim na mjerodavnim međunarodnim forumima.

                  [...]

                        (18)

                        Odredba o potpunoj informaciji u pogledu vrijednosnih papira i izdavatelja tih vrijednosnih papira, zajedno s pravilima poslovanja, promiče zaštitu ulagatelja. Nadalje, takva informiranost omogućuje učinkovita sredstva povećanja povjerenja u vrijednosne papire i stoga pridonosi pravilnom funkcioniranju i razvoju tržišta vrijednosnih papira. Objava prospekta je odgovarajući način da se ove informacije učine dostupnim.

                        (19)

                        Ulaganje u vrijednosne papire uključuje rizik kao i bilo koji drugi oblik ulaganja. Očuvanje zaštite interesa postojećih i potencijalnih ulagatelja zahtijeva se u svim državama članicama da bi im se omogućilo izvršenje na informacijama temeljene procjene takvih rizika i na taj način donošenje ulagačkih odluka pri potpunoj spoznaji činjenica.“

               4

               Članak 1. stavak 1. i 2. te direktive propisuju:
               „1.   Svrha je ove Direktive uskladiti zahtjeve za sastavljanje, odobrenje i distribuciju prospekta koji se treba objaviti kad su vrijednosni papiri ponuđeni javnosti ili uvršteni za trgovanje na uređenom tržištu sa sjedištem u državi članici ili koje posluje u državi članici.
               2.   Ova Direktiva ne primjenjuje se na:
               [...]

                        h)

                        vrijednosne papire koji su predmet ponude kad je ukupna vrijednost ponude manja od 2.500.000 eura, a čiji se limit izračunava tijekom razdoblja od 12 mjeseci;

                  [...]“

               5

               Članak 2. stavak 1. točka (d) spomenute direktive glasi kako slijedi:
               Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
               [...]

                        d)

                        „ponuda vrijednosnih papira javnosti” znači priopćavanje osobama u bilo kojem obliku i bilo kojim sredstvima, kojim se predstavlja dovoljno informacija o uvjetima ponude i ponuđenim vrijednosnim papirima, kako bi se omogućilo ulagatelju da odluči kupiti ili upisati ove vrijednosne papire [...];

                  [...]“

               6

               Članak 3. stavak 1. navedene direktive određuje:
               Države članice ne dopuštaju da se bilo kakva ponuda vrijednosnih papira objavi javnosti na njihovom području bez prethodne objave prospekta.

               7

               Članak 5. stavak 1. Direktive „prospekt“ propisuje:
               Ne dovodeći u pitanje članak 8. stavak 2., prospekt sadržava sve informacije koje su, u skladu s posebnim karakteristikama izdavatelja i vrijednosnih papira ponuđenih javnosti ili uvrštenih za trgovanje na uređenom tržištu, nužne da bi se ulagateljima omogućilo izvršenje na informacijama temeljene procjene imovine i obveza, financijskog položaja, dobiti i gubitaka, kao i očekivanja izdavatelja i bilo kojeg jamca, te prava danih takvim vrijednosnim papirima. Ova informacija mora biti predstavljena u jednostavno analizirajućem i razumljivom obliku.“

               8

               Na temelju članka 13. stavka 1. ove direktive:
               „Niti jedan prospekt ne smije biti objavljen dok nije odobren od nadležnog tijela matične države članice.“

               9

               Direktiva „prospekt“izmijenjena je Direktivom 2010/73/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 24. studenoga 2010. (SL L 327, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 4., str. 229.), koja je stupila na snagu 31. prosinca 2010. Uzimajući u obzir datum nastanka činjenica iz glavnog postupka, Direktiva „prospekt“ ostaje primjenjiva ratione temporis na te činjenice.

         Nizozemsko pravo

               10

               Direktiva „prospekt“ prenesena je u nizozemsko pravo Zakonom od 28. rujna 2006. o financijskoj kontroli (Wet op het financieel toezicht) (u daljnjem tekstu: Wft).

               11

               Članak 5:2 Wft‑a propisuje:
               „U Nizozemskoj je zabranjeno ponuditi javnosti vrijednosne papire ili ih uvrstiti za trgovanje na uređenom tržištu koje se nalazi ili posluje na nizozemskom državnom području a da nije objavljen prospekt koji se odnosi na ponudu ili uvrštenje koji je odobrilo tijelo zaduženo za financijska tržišta ili nadzorno tijelo druge države članice.“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               12

               Almer Beheer i dr. i Van den Dungen i dr. su 16. srpnja 2003. sklopili ugovor u skladu s kojim će navedeni izvršiti – uz naplatu kupoprodajne cijene – prijenos svojih dionica koje imaju u drugim društvima na društvo Global Hail Group BV (u daljnjem tekstu: grupa Hail).

               13

               Za izvršenje tog ugovora osnovano je društvo Stichting Administratiekantoor Global Hail (u daljnjem tekstu: STAK) i na njega su prenesene sve dionice grupe Hail.

               14

               Almer Beheer i dr. su imatelji potvrda o izdanim dionicama grupe Hail koje je izdao STAK.

               15

               Povodom sporova između stranaka u vezi s izvršavanjem ugovora Gerechtshof ’s‑Hertogenbosch (žalbeni sud ’s‑Hertogenbosch) je presudom od 30. studenoga 2010. naložio Almer Beheer i dr. plaćanje iznosa od 500.000 eura u korist Van den Dungen i dr.. To je plaćanje bilo predujam za cijenu dionica za četiri društva koja su prenesena na grupu Hail.

               16

               Da bi osigurali da će navedeni iznos biti plaćen, Van den Dungen i dr. su 11. prosinca 2009. pokrenuli ovršni postupak u vezi s potvrdama o izdanim dionicama koje drže Almer Beheer i dr. i, nastavno na to, zatražili od Rechtbank Breda (sud iz Breda) da naloži prodaju i prijenos zaplijenjenih potvrda o izdanim dionicama kao i da definira rok te način i uvjete u kojima se ta prodaja mora izvršiti.

               17

               Dana 27. prosinca 2010. taj je sud odlučio da prodaju i prijenos potvrda o izdanim dionicama treba izvršiti u roku od šest mjeseci putem sudskog ovršitelja kojeg odrede Van den Dungen i dr., u javnoj prodaji koja će se oglasiti u dvama nacionalnim novinama. Potvrde o izdanim dionicama trebalo je prenijeti na subjekt koji ponudi najvišu cijenu, a sudski ovršitelj je morao osigurati da se u javnoj prodaji proda samo onaj broj potvrda o izdanim dionicama koji je potreban da se prikupi 500.000 eura, uvećano za troškove postupka, zapljene i ovrhe.

               18

               Rechtbank Breda je također odlučio da obveza objavljivanja prospekta iz članka 5:2 Wft‑a nije bila primjenjiva u prodaji tih potvrda o izdanim dionicama na temelju toga što cilj Wft‑a nije bio zaštititi osobe koje namjerno preuzimaju rizik pri prisilnoj prodaji s ciljem ostvarivanja koristi, već samo zaštititi ulagatelje i štediše od nepoštenih ponuda, nedostatnih informacija i nekompetentnog postupanja subjekata nadzora.

               19

               Povodom žalbe Almer Beheer i dr. na tu odluku Gerechtshof ’s‑Hertogenbosch ju je potvrdio presudom od 5. travnja 2011.

               20

               Protiv te presude Almer Beheer i dr. uložili su kasacijsku žalbu Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovnom sudu Nizozemske).

               21

               Sud koji je uputio zahtjev prije svega napominje da se temeljno pitanje sastoji u utvrđivanju je li obveza objavljivanja prospekta također primjenjiva na prisilnu prodaju potvrda o izdanim dionicama o kojima se radi u predmetu u kojem odlučuje.

               22

               U tom pogledu navedeni sud napominje da se prilikom usvajanja Direktive „prospekt“ nije pridavala pažnja posebnoj situaciji prisilne prodaje vrijednosnih papira. Međutim, za takvu situaciju je karakteristično da se ne radi o normalnoj tržišnoj situaciji. Robu ne prodaje vlasnik ili osoba koja na nju ima pravo, već vjerovnik u ovrsi, često putem sudskog izvršitelja. Prema mišljenju navedenog suda u takvoj situaciji prodavač u načelu ne snosi rizike i odgovornost za nedostatke prodane stvari koji mu nisu poznati, a kupac prihvaća da ih proizvodi mogu imati, što podrazumijeva cijene koje su bitno niže od onih pri normalnoj prodaji. Nadalje, prihvaćanje postojanja obveze objavljivanja prospekta u slučaju prisilne prodaje vrijednosnih papira moglo bi dovesti do značajnih praktičnih poteškoća u dijelu koji se odnosi posebno na pripremu troškova prospekta.

               23

               U tim je okolnostima Hoge Raad der Nederlanden odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 3. stavak 1. Direktive „prospekt“ tumačiti na način da je obveza objavljivanja prospekta koju načelno sadrži (odnosno, neovisno o izuzećima i iznimkama predviđenima tom direktivom za određene slučajeve) također primjenjiva na prisilnu prodaju vrijednosnih papira?

                        2.

                        a) U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje, treba li pojam ‚ukupna vrijednost ponude’ iz članka 1. stavka 2. točke (h) Direktive „prospekt“ tumačiti na način da navedenu vrijednost treba utvrditi, u slučaju prisilne prodaje vrijednosnih papira, u odnosu na cijene proizvoda koje se mogu realno očekivati uzimajući u obzir specifičnu prirodu prisilne prodaje, iako su te cijene koje se mogu realno očekivati bitno niže od stvarne ekonomske vrijednosti?

                                 b)

                                 U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje i negativnog odgovora na prvi dio drugog pitanja, na koji način treba tumačiti pojam ‚ukupna vrijednost ponude’ u smislu članka 1. stavka 2. točke (h) Direktive „prospekt“, posebno u slučaju prisilne prodaje vrijednosnih papira?“

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               24

               Ovim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 3. stavak 1. Direktive „prospekt“ tumačiti na način da je obveza objavljivanja prospekta prije svake ponude vrijednosnih papira javnosti također primjenjiva na prisilnu prodaju vrijednosnih papira.

               25

               Prema članku 3. stavku 1. Direktive „prospekt“ države članice ne dopuštaju nikakvu ponudu vrijednosnih papira javnosti prije objavljivanja prospekta.

               26

               Što se tiče ponude vrijednosnih papira javnosti, ona se na temelju članka 2. stavka 1. točke (d) te direktive sastoji od priopćavanja osobama u bilo kojem obliku i bilo kojim sredstvima, kojim se predstavlja dovoljno informacija o uvjetima ponude i ponuđenim vrijednosnim papirima, da se omogući ulagatelju da odluči kupiti te vrijednosne papire.

               27

               U predmetnom slučaju iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da je prisilna prodaja u glavnom postupku prema uvjetima koje utvrdi Rechtbank Breda javna prodaja putem sudskog ovršitelja nakon oglasa u dvama nacionalnim novinama, u kojoj kandidati daju svoje ponude u pisanom obliku, a vrijednosni papiri se prodaju najboljem ponuditelju.

               28

               Uzimajući u obzir široku definiciju pojma „ponuda vrijednosnih papira javnosti“iz članka 2. stavka 1. točke (d) Direktive „prospekt“, ne može se unaprijed isključiti da prisilna prodaja poput one u glavnom postupku može spadati u taj pojam.

               29

               U svakom slučaju treba napomenuti da se u Direktivi „prospekt“ ni na koji način ne spominju prisilne prodaje, posebno u odredbama koje predviđaju bilo isključivanje iz njezinog polja primjene određenih situacija, poput članka 1. stavka 2. te direktive, bilo izuzeće od obveze objavljivanja prospekta, poput članka 3. stavka 2. i članka 4. stavaka 1. i 2. navedene direktive.

               30

               U tim uvjetima treba ispitati zahtijevaju li ciljevi Direktive „prospekt“ da se prisilne prodaje također podvrgnu pravilima iz te direktive.

               31

               Iz uvodnih izjava 10., 18. i 19. te direktive proizlazi da je „svrha […] Direktive i njenih provedbenih mjera osigurati zaštitu ulagatelja i učinkovitost tržišta“, da potpuna informacija u pogledu vrijednosnih papira „omogućuje učinkovita sredstva povećanja povjerenja u te [vrijednosne papire] i stoga pridonosi pravilnom funkcioniranju i razvoju tržišta vrijednosnih papira“ i da se „[o]čuvanje zaštite interesa postojećih i potencijalnih ulagatelja zahtijeva u svim državama članicama da bi im se omogućilo izvršenje na informacijama temeljene procjene takvih rizika [koji podrazumijeva ulaganje u vrijednosne papire] i na taj način donošenje odluka o ulaganju pri potpunoj spoznaji činjenica“.

               32

               Nadalje, prema članku 1. stavku 1. te direktive, njezina svrha je uskladiti zahtjeve za sastavljanje, odobrenje i distribuciju prospekta koji se treba objaviti u slučaju javne ponude vrijednosnih papira ili povodom njihovog uvrštavanja za trgovanje na uređenom tržištu sa sjedištem u državi članici ili koje posluje u državi članici.

               33

               Iz navedenoga slijedi da zaštita ulagatelja i dobro funkcioniranje i razvoj tržišta predstavljaju srž Direktive „prospekt“. Doista, u vezi s tim ciljevima, objava prospekta ima s jedne strane za cilj omogućiti ulagateljima procjenu rizika vezanih uz javnu ponudu vrijednosnih papira i njihovo uvrštavanje u trgovanje, na način da im se omogući donošenje informirane odluke, i da s druge strane ne dođe do nepravilnosti u funkcioniranju tržišta o kojem se radi.

               34

               Međutim, priroda radnji koje su karakteristične za prodaju vrijednosnih papira u ovršnom postupku se bitno razlikuje od prirode radnji za prodaju koje su predviđene Direktivom „prospekt“.

               35

               Doista, kako je nezavisna odvjetnica napomenula u točki 61. svojeg mišljenja, prisilne prodaje vrijednosnih papira daleko su od normalnih situacija trgovanja vrijednosnim papirima, bilo na uređenom tržištu bilo pod drugim okolnostima. Te vrijednosne papire u okviru prisilne prodaje ne prodaje izdavač ili imatelj, već su zaplijenjeni i prodaju se na zahtjev trećeg subjekta i po nalogu sudske vlasti države članice o kojoj se radi, isključivo u svrhu podmirenja duga.

               36

               Stoga cilj prisilnih prodaja nije sudjelovanje u ekonomskim aktivnostima na tržištu vrijednosnih papira, već samo ostvarivanje prava pripadajućih vjerovnika.

               37

               Nadalje, posebna priroda prisilne prodaje, u usporedbi s klasičnom prodajom vrijednosnih papira kojoj je cilj prikupljanje kapitala za buduća ulaganja društva koje prodaje navedene vrijednosne papire, vidljiva je također na razini zaštite ulagatelja.

               38

               Doista, objava prospekta prije ponude vrijednosnih papira javnosti ima odlučnu ulogu u zaštiti ulagatelja, na način da navedeni dokument tim ulagateljima osigurava potpune i precizne informacije o izdavatelju, dopuštajući im u načelu da procijene rizik tog pothvata.

               39

               Nasuprot tome, u slučaju prisilne prodaje potencijalni kupci su obaviješteni o tome da se radi o prodaji kojoj je jedini cilj plaćanje duga imatelja tih vrijednosnih papira te da se navedeno odvija u okviru sudskog postupka. Navedeno podrazumijeva da osoba koja poduzima radnje vezane za prodaju tih vrijednosnih papira nije njihov imatelj.

               40

               Između ostalog, obveza objavljivanja prospekta prije prisilne prodaje vrijednosnih papira mogla bi dovesti u pitanje ostvarivanje ciljeva ovršnog postupka, uključujući brzo i učinkovito namirenje vjerovnika.

               41

               Doista, ispunjavanje takve obveze ne samo da bi dovelo do kašnjenja u prisilnoj prodaji i stoga do kašnjenja u plaćanju vjerovnika već bi također dovelo do troškova vezanih uz sastavljanje prospekta koje bi trebalo namiriti iz te prodaje, što bi moglo ograničiti mogućnost namirenja vjerovnika.

               42

               Naposljetku, obveza objavljivanja prospekta mogla bi dovesti do značajnih praktičnih poteškoća.

               43

               Doista, uzevši u obzir da subjekt koji prodaje vrijednosne papire putem prisilne prodaje nije njihov imatelj, u slučaju primjene obveze objavljivanja prospekta postavilo bi se pitanje, s jedne strane, na kome je zadatak pripreme prospekta i, s druge strane, tko je na temelju članka 6. stavka 1. Direktive „prospekt“ odgovorna osoba za informacije u tom dokumentu.

               44

               U svakom slučaju, uzimajući u obzir prirodu informacija koje se trebaju nalaziti u prospektu, koje trebaju dopustiti ulagateljima, u skladu s člankom 5. stavkom 1. te direktive, donošenje informirane odluke o imovini, financijskoj situaciji i rezultatima poslovanja društva izdavatelja, priprema takvih dokumenata zahtijevala bi suradnju organa koji upravljaju takvim društvom. Međutim, nije isključeno da bi u kontekstu prisilne prodaje vrijednosnih papira koje je izdalo to društvo eventualni nedostatak konstruktivne suradnje s njegove strane bio takve prirode da dovede do poteškoća u okviru realizacije navedene prodaje.

               45

               Iz navedenoga proizlazi da prodaja vrijednosnih papira u ovršnom postupku nije dio ciljeva Direktive „prospekt“ i time ne spada u njezino područje primjene.

               46

               Taj zaključak ne dovodi u pitanje tvrdnja Europske komisije prema kojoj bi sustavno isključivanje prisilnih prodaja vrijednosnih papira iz područja primjene Direktive „prospekt“ podrazumijevalo diskriminaciju u odnosu na dobrovoljne prodaje vrijednosnih papira, u dijelu u kojem se ulagateljima o kojima se radi ne pruža ista zaštita.

               47

               Treba stoga podsjetiti da prema ustaljenoj sudskoj praksi suda načelo jednakog postupanja zahtijeva da se u usporedivim situacijama ne postupa na različit način i da se u različitim situacijama ne postupa na jednak način, osim ako je takvo postupanje objektivno opravdano (vidjeti u tom smislu presudu Glatzel, C‑356/12, EU:C:2014:350, t. 43.).

               48

               Međutim, kako proizlazi iz točaka 33. do 36. ove presude, cilj koji imaju prodaje vrijednosnih papira u ovršnom postupku potpuno je drukčiji od cilja Direktive „prospekt“.

               49

               Stoga, budući da situacija ulagatelja koji kupuju vrijednosne papire u okviru prisilne prodaje nije usporediva sa situacijom ulagatelja koji kupuju takve papire u okviru normalnog postupka javne ponude u smislu članka 2. stavka 1. točke (d) Direktive „prospekt“, ne postoji diskriminacija u postupanju prema navedenima.

               50

               Uzevši u obzir sve gore navedeno, na prvo prethodno pitanje treba odgovoriti u smislu da stavak 1. Direktive „prospekt“ treba tumačiti na način da obveza objavljivanja prospekta prije svake ponude vrijednosnih papira javnosti nije primjenjiva na prisilnu prodaju vrijednosnih papira, poput one u glavnom postupku.

         Drugo pitanje

               51

               Na drugo prethodno pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev treba odgovoriti samo u slučaju potvrdnog odgovora na prvo prethodno pitanje.

               52

               Uzimajući u obzir odgovor na prvo pitanje, nije potrebno odgovoriti na drugo pitanje.

         Troškovi

               53

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                     Članak 3. stavak 1. Direktive 2003/71/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 4. studenoga 2003. o prospektu koji je potrebno objaviti prilikom javne ponude vrijednosnih papira ili prilikom uvrštavanja u trgovanje te o izmjeni Direktive 2001/34/EZ, kako je izmijenjena Direktivom 2008/11/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. ožujka 2008., treba tumačiti na način da obveza objavljivanja prospekta prije svake ponude vrijednosnih papira javnosti nije primjenjiva na prisilnu prodaju vrijednosnih papira, poput one u glavnom postupku.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski