title: Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 4. listopada 2018.#Radu Constantinescu protiv Europskog parlamenta.#Javna služba – Dužnosnici – Školovanje – Upis u cjelodnevni boravak – Odluka o upisu djeteta u cjelodnevni boravak različit od onog u koji je prethodno bilo upisano – Pogrešna naznaka tuženika u tužbi – Nedopuštenost – Odgovornost.#Predmet T-17/17.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (osmo vijeće)
      4. listopada 2018. (
            *1
         )
      „Javna služba – Dužnosnici – Školovanje – Upis u cjelodnevni boravak – Odluka o upisu djeteta u cjelodnevni boravak različit od onog u koji je prethodno bilo upisano – Pogrešna naznaka tuženika u tužbi – Nedopuštenost – Odgovornost”
      U predmetu T‑17/17,

         Radu Constantinescu, sa stalnom adresom u Kreuzweileru (Njemačka), kojeg zastupaju S. Rodrigues i A. Blot, odvjetnici,
      tužitelj,
      protiv

         Europskog parlamenta, koji zastupaju E. Taneva i L. Deneys, u svojstvu agenata,
      tuženika,
      povodom zahtjeva na temelju članka 270. UFEU‑a kojim se, s jedne strane, traži poništenje odluke Ureda za infrastrukturu i logistiku u Luksemburgu (OIL) o upisu tužiteljeva djeteta u cjelodnevni boravak u Europskoj školi Luxembourg II – Bertrange‑Mamer i, prema tome, o odbijanju njegova upisa u cjelodnevni boravak u Europskoj školi Luxembourg I – Kirchberg, kao i odluke Europskog parlamenta od 7. listopada 2016. kojom je odbijena tužiteljeva žalba i kojim se, s druge strane, traži naknada imovinske i neimovinske štete koju je tužitelj navodno pretrpio,
      OPĆI SUD (osmo vijeće),
      u sastavu: A. M. Collins, predsjednik, R. Barents (izvjestitelj) i J. Passer, suci,
      tajnik: M. Marescaux, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 8. ožujka 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

         Okolnosti spora

               1

               Tužitelj Radu Constantinescu dužnosnik je u Glavnoj upravi (GU) za infrastrukturu i logistiku Europskog parlamenta zaposlen u Luxembourgu (Luksemburg). Boravište mu je u Kreuzweileru (Njemačka).

               2

               Tužitelj ima dvoje djece koja su u trenutku podnošenja tužbe imala četiri i dvije godine. Oba su djeteta prvotno bila upisana u jaslice europskih institucija na Kirchbergu, u Luxembourgu.

               3

               Budući da je tužiteljev stariji sin 12. siječnja 2016. dosegnuo dobnu granicu za pohađanje jaslica, tužitelj je poštom stupio u kontakt s Europskom školom Luxembourg I – Kirchberg (u daljnjem tekstu: Europska škola na Kirchbergu) radi upisa u Višenamjenski centar za djecu (u daljnjem tekstu: CPE). Dopisom od 19. siječnja 2016. Europska škola na Kirchbergu odgovorila je da njezin ravnatelj i ravnatelj Europske škole Luxembourg II – Bertrange‑Mamer (u daljnjem tekstu: Europska škola u Mameru) zajedno odlučuju o novim upisima i da će odluke donijeti nakon razmatranja prijave za upis koju treba podnijeti nakon uskrsnih praznika.

               4

               Tužitelj je u svibnju 2016. dobio potvrdu od Ureda za infrastrukturu i logistiku u Luxembourgu (OIL) o upisu svojeg sina u CPE, bez pobližeg određivanja lokacije škole u koju će njegovo dijete biti upisano.

               5

               OIL je 27. svibnja 2016. elektroničkom poštom obavijestio tužitelja da će njegov sin pohađati CPE Europske škole u Mameru te da, kako bi se omogućilo jednako postupanje prema svoj djeci i svim roditeljima, nije moguća iznimka (u daljnjem tekstu: pobijana odluka).

               6

               Dopisom od 6. lipnja 2016. tužitelj je Parlamentu, u njegovu svojstvu tijela za imenovanje, podnio žalbu protiv OIL‑ove odluke kojom je odbijen upis njegova djeteta u CPE Europske škole na Kirchbergu. Istodobno je podnio zahtjev za sazivanje Odbora CPE‑a radi dobivanja njegova mišljenja.

               7

               Tužitelj je 29. kolovoza 2016. obavijestio OIL da njegov sin neće pohađati CPE Europske škole u Mameru.

               8

               Odbor CPE‑a 16. rujna 2016. obavijestio je tužitelja da, nakon analize spisa, smatra da je Pravilnik o upisu i radu ustanova CPE‑a pravilno primijenjen.

               9

               Parlament je odlukom od 7. listopada 2016. odbio tužiteljevu žalbu (u daljnjem tekstu: odluka o odbijanju žalbe).

         Postupak i zahtjevi stranaka

               10

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 11. siječnja 2017. tužitelj je pokrenuo ovaj postupak.

               11

               Dopisom od 1. veljače 2017. Parlament je, na temelju članka 42. Statuta Suda Europske unije, zatražio od Općeg suda da pozove Europsku komisiju na sudjelovanje u postupku kako bi se presuda Općeg suda na nju u cijelosti i neposredno odnosila.

               12

               U okviru mjera upravljanja postupkom propisanih člankom 89. njegova Poslovnika, Opći sud je 15. veljače 2017. pozvao Parlament da dostavi neke dokumente.

               13

               Parlament je odgovorio 24. veljače 2017., a tužitelj je podnio svoja očitovanja 21. ožujka 2017.

               14

               Parlament je 6. travnja 2017. tajništvu Općeg suda podnio svoj odgovor na tužbu.

               15

               Tužitelj je podnio repliku kao i zahtjev za donošenje mjera upravljanja postupkom i mjera izvođenja dokaza zasebnim dopisom od 7. lipnja 2017., a Parlament je 24. srpnja 2017. podnio odgovor na repliku koji je sadržavao očitovanja o zahtjevu za donošenje mjera upravljanja postupkom i mjera izvođenja dokaza.

               16

               Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                        –

                        poništi pobijanu odluku;

                        –

                        poništi odluku o odbijanju žalbe;

                        –

                        dodijeli naknadu za pretrpljenu imovinsku i neimovinsku štetu;

                        –

                        naloži Parlamentu snošenje troškova.

               17

               Parlament od Općeg suda zahtijeva da:

                        –

                        odbije tužbu kao neosnovanu;

                        –

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

               18

               Na temelju izvještaja suca izvjestitelja Opći sud (osmo vijeće) odlučio je otvoriti usmeni dio postupka.

               19

               Izlaganja stranaka i njihovi odgovori na pitanja koja je postavio Opći sud saslušani su na raspravi održanoj 8. ožujka 2018.

         Pravo

            Predmet tužbe

               20

               Najprije valja istaknuti da tužitelj zahtijeva poništenje pobijane odluke i poništenje odluke o odbijanju žalbe. U tom pogledu valja podsjetiti da zahtjevi za poništenje koji su formalno podneseni protiv odluke o odbijanju žalbe, u slučaju kada ta odluka nema autonoman sadržaj, imaju za učinak osporavanje pred Općim sudom akta protiv kojeg je podnesena žalba (presuda od 17. siječnja 1989., Vainker/Parlament, 293/87, EU:C:1989:8, t. 8.). Budući da odluka o odbijanju žalbe u ovom slučaju nema autonoman sadržaj, valja smatrati da je tužba usmjerena samo protiv pobijane odluke. Do toga osobito dolazi kada odluku o odbijanju žalbe i odluku protiv koje je podnesena žalba ne donosi ista institucija, pod uvjetom da se odlukom o odbijanju žalbe samo potvrđuje ta odluka i da, prema tome, njezino poništenje ne bi stvorilo nikakav poseban pravni učinak na pravni položaj zainteresirane osobe u odnosu na pravni učinak poništenja druge odluke (vidjeti, u tom smislu, presudu od 21. rujna 2011., Adjemian i dr./Komisija, T‑325/09 P, EU:T:2011:506, t. 33.).

            Dopuštenost zahtjeva za poništenje

               21

               Bez formalnog podnošenja prigovora nedopuštenosti na temelju članka 130. Poslovnika, Parlament ističe da nije autor akta čije se poništenje traži.

               22

               Tako je u dopisu od 1. veljače 2017. Parlament naveo da je postupao po žalbi uz sve ovlasti koje tijelo za imenovanje ima u odnosu na tužitelja, uključujući one iz članka 90. Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europske unije (u daljnjem tekstu: Pravilnik). Tu nadležnost Parlament nije prenio na OIL. Ipak, akt koji se pobija žalbom i čije se poništenje ponajprije traži tužbom donio je OIL, a ne Parlament.

               23

               Parlament u svojem odgovoru od 24. veljače 2017., na zahtjev Općeg suda da, s jedne strane, podnese akte na temelju kojih je mogao djelovati u svojstvu tijela za imenovanje i da, s druge strane, podnese akte na temelju kojih je Komisija OIL‑u povjerila neke izvršne poslove, navodi da iz točke X. priloga Odluci predsjedništva od 13. siječnja 2014. o delegaciji ovlasti tijela za imenovanje i tijela ovlaštenog za sklapanje ugovora o radu (u daljnjem tekstu: TOSUR) proizlazi da, neovisno o predmetnom području, tijela Parlamenta imaju ovlasti tijela za imenovanje u odnosu na žalbe koje podnosi osoblje Parlamenta. U okviru OIL‑ovih sporova Parlament nije delegirao svoje ovlasti tijela za imenovanje iz članka 90. stavka 2. Pravilnika o osoblju ni na Komisiju ni na OIL te je prema tome nadležan za žalbe podnesene u tom području.

               24

               Na raspravi je Parlament također naveo da je tužba dopuštena, ali je neosnovana.

               25

               Tužitelj u svojim očitovanjima od 21. ožujka 2017. dijeli zabrinutost s Parlamentom i navodi da je, u skladu s Pravilnikom o radu CPE‑a, vođenje jaslica povjereno Parlamentu, a vođenje cjelodnevnog boravka i centra za učenje Komisiji. OIL‑u je delegacijom povjereno vođenje cjelodnevnog boravka za račun svih institucija i tijela Europske unije u Luxembourgu. Naposljetku, Parlament nikada nije osporavao svoju nadležnost te je stoga nadležan za ispitivanje njegove žalbe, kao što to u tom smislu potvrđuje tumačenje odluke Predsjedništva Parlamenta o delegaciji ovlasti tijela za imenovanje i TOSUR‑a.

               26

               Kao prvo, valja utvrditi da članak 2. stavak 2. Pravilnika navodi da jedna ili više institucija mogu jednoj od njih ili međuinstitucijskom tijelu povjeriti izvršavanje nekih ili svih ovlasti dodijeljenih tijelu za imenovanje, osim odluka koje se odnose na imenovanje, promaknuća ili premještaje dužnosnika. Osim toga, u skladu s člankom 91.a Pravilnika, pravni lijekovi koji se odnose na područja na koja se primjenjuje članak 2. stavak 2. podnose se protiv institucije kojoj tijelo za imenovanje kojem je dodijeljeno izvršavanje ovlasti odgovara.

               27

               Kao drugo, u skladu s člankom 1. Odluke Komisije 2003/524/EZ od 6. studenoga 2002. o osnivanju OIL‑a (SL 2003., L 183, str. 40.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 16., str. 91.), taj je ured u sastavu Opće uprave za osoblje i upravu. Člankom 11. Odluke 2003/524 propisano je da je „Direktor [OIL‑a] tijelo za imenovanje za Ured i tijelo ovlašteno za sklapanje ugovora u skladu s važećim pravilima u Komisiji, u granicama ovlasti koje mu dodijeli Komisija”.

               28

               Kao treće, članak 15. stavak 3. Odluke 2003/524 navodi da se „u skladu s člankom 90. Pravilnika o osoblju, zahtjevi i pritužbe koji se odnose na izvršavanje ovlasti koje su direktoru [OIL‑a] dodijeljene sukladno članku 11. ove Odluke podnose […] pri Općoj upravi za osoblje i upravu” te da se „pravni lijek iz tih područja podnosi […] protiv Komisije.”

               29

               U ovom slučaju nema nikakve sumnje da je pobijanu odluku donio OIL. Usto, usporedna analiza mjerodavnog propisa i osobito članka 91.a Pravilnika omogućuje da se utvrdi da je Komisija tuženik u slučaju tužbe podnesene protiv OIL‑ove odluke.

               30

               Kao što su to Sud i Opći sud već naveli u mnogobrojnim presudama, iz članka 2. Pravilnika, s jedne strane, proizlazi da tijelo za imenovanje djeluje u ime institucije koja ga imenuje tako da se akti koji utječu na pravnu situaciju dužnosnika koji im mogu naštetiti moraju pripisati instituciji u kojoj su zaposleni te, s druge strane, proizlazi da eventualna tužba mora biti usmjerena protiv institucije koja je donijela akt koji negativno utječe (presude od 19. ožujka 1964., Schmitz/EEZ, 18/63, EU:C:1964:15, str. 163. i od 22. studenoga 1990., Mommer/Parlament, T‑162/89, EU:T:1990:72, t. 18.).

               31

               To je osim toga potvrdio sam Parlament, koji navodi da je pobijanu odluku donio OIL, a ne Parlament te da stoga treba pozvati Komisiju da sudjeluje u postupku kako bi se presuda koja će se donijeti na nju u cijelosti i neposredno odnosila.

               32

               U tom pogledu, valja navesti da, iako članak 42. Statuta Suda Europske unije omogućuje podnošenje prigovora trećeg protiv donesenih presuda, ipak Općem sudu ne daje ovlast da pozove Komisiju na sudjelovanje u postupku.

               33

               Usto, kao što je to utvrdio Sud u okviru svojeg Poslovnika, čiji je tekst u tom smislu istovjetan onome članka 76. Poslovnika Općeg suda, pogrešna naznaka tuženika koji nije autor pobijanog akta u tužbi ne dovodi do njezine nedopuštenosti ako ona sadržava elemente koji omogućuju da se na nedvosmislen način utvrdi stranka protiv koje je podnesena tužba, kao što su naznaka pobijanog akta i njegova autora. U takvom se slučaju tuženikom smatra autor pobijanog akta, iako nije naveden u uvodnom dijelu tužbe. Međutim, taj slučaj potrebno je razlikovati od slučaja u kojem tužitelj ustraje u naznaci tuženika koji je naveden u uvodnom dijelu tužbe, potpuno svjestan činjenice da on nije autor pobijanog akta. U potonjem slučaju valja uzeti u obzir tuženika naznačenog u tužbi i, po potrebi, iz te naznake izvući posljedice u odnosu na dopuštenost tužbe (vidjeti rješenje od 16. listopada 2006., Aisne et Nature/Komisija, T‑173/06, neobjavljeno, EU:T:2006:320, t. 17. i 18. i navedenu sudsku praksu).

               34

               U tom pogledu, tužitelj je u svojim očitovanjima od 21. ožujka 2017. (vidjeti točku 13. ove presude) među ostalim naveo da „samo [može] ustanoviti – i žaliti zbog – nejasnoće koja [čini se] postoji oko pitanja je li tijelo za imenovanje nadležno u ovom slučaju, s obzirom na to da [se čini] da Europski parlament i Komisija ne daju isti odgovor na to pitanje”, da je „podnio svoju žalbu glavnom tajniku Europskog parlamenta u njegovu svojstvu tijela za imenovanje, koji nikada nije osporavao svoju nadležnost u tom području” te da „[ustraje] u tome da je Europski parlament doista nadležno tijelo za ispitivanje njegove žalbe.”

               35

               Iz prethodno navedenoga proizlazi da je zahtjev za poništenje nedopušten, s obzirom na to da nije podnesen protiv Komisije.

            Zahtjev za naknadu štete

               36

               U skladu sa stalnom sudskom praksom u području javne službe, ako je zahtjev za naknadu štete u uskoj vezi sa zahtjevom za poništenje, odbacivanje potonjeg kao nedopuštenog ili njegovo odbijanje kao neosnovanog također dovodi do odbacivanja ili odbijanja zahtjeva za naknadu štete (vidjeti presudu od 30. rujna 2003., Martínez Valls/Parlament, T‑214/02, EU:T:2003:254, t. 43. i navedenu sudsku praksu).

               37

               U ovom slučaju takva veza postoji između zahtjeva za poništenje i zahtjeva za naknadu štete.

               38

               Budući da je zahtjev za poništenje odbačen, treba odbaciti i zahtjev za naknadu štete.

               39

               Iz svega navedenoga proizlazi da tužbu treba u cijelosti odbaciti.

         Troškovi

               40

               U skladu s člankom 134. Poslovnika Općeg suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Međutim, na temelju članka 135. stavka 2. Poslovnika, stranci, pa i onoj koja je uspjela u postupku, može se naložiti djelomično odnosno potpuno snošenje troškova ako se to čini opravdanim na temelju njezina ponašanja, uključujući ponašanje prije pokretanja postupka.

               41

               Iz razloga navedenih u ovoj presudi proizlazi da tužitelj nije uspio u svojoj tužbi. Usto, Parlament je u svojem zahtjevu izričito zatražio da se tužitelju naloži plaćanje troškova.

               42

               Ipak, iz ove presude proizlazi da činjenica da se, s jedne strane, Parlament proglasio nadležnim za postupanje po tužiteljevoj žalbi iako je ona podnesena protiv OIL‑ova akta (vidjeti točku 22. ove presude) te da, s druge strane, ni u jednom trenutku nije uputio tužitelja na to da nije autor pobijane odluke, svjedoči o nepravilnostima u postupanju Parlamenta te je mogla tužitelja dovesti u zabludu i potaknuti ga na to da podnese tužbu samo protiv Parlamenta.

               43

               Posljedično, Opći sud smatra da na temelju pravedne ocjene okolnosti predmetnog slučaja, s obzirom na odredbe članka 135. stavka 2. Poslovnika, Parlamentu treba uz snošenje vlastitih troškova naložiti i snošenje tužiteljevih troškova.

               Slijedom navedenog,
               OPĆI SUD (osmo vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Tužba se odbacuje.

                           2.

                           Europskom parlamentu nalaže se snošenje troškova.

                           Collins

                           Barents

                           Passer

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 4. listopada 2018.

                           Tajnik
                           E. Coulon

                           Predsjednik

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


Presuda Suda (sedmo vijeće) od 4. listopada 2018.#Claire Staelen protiv Europskog ombudsmana.#Žalba – Prijedlog za ponavljanje postupka – Pretpostavke dopuštenosti.#Predmet C-45/18 P.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 13. rujna 2018.#Leifheit AG protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Prijava žiga Europske unije koji se sastoji od četiri zelena kvadrata na vagi – Apsolutni razlog za odbijanje – Nepostojanje razlikovnog karaktera – Članak 7. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 7. stavak 1. točka (b) Uredbe (EU) 2017/1001).#Predmet T-184/17.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 13. studenoga 2018.#Republika Poljska protiv Europske komisije.#EFJP i EPFRR – Izdaci isključeni iz financiranja – Provedbena uredba (EU) br. 585/2011 – Privremene izvanredne mjere potpore sektoru voća i povrća zbog smrtonosne epidemije uzrokovane bakterijom enterohemoragijska Escherichia coli (E. coli) – Postupci neubiranja – Opseg naknade u korist proizvođača koji su proveli takve postupke – Izdaci koji su nastali za Poljsku – Obveza obrazlaganja.#Predmet T-241/17.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 15. studenoga 2018.#LMP Lichttechnik Vertriebs GmbH protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Prijava verbalnog žiga Europske unije LITECRAFT – Apsolutni razlog za odbijanje – Opisni karakter – Članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe (EU) 2017/1001.#Predmet T-140/18.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 29. studenoga 2018.#Out of the blue KG protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak za proglašavanje žiga ništavim – Verbalni žig Europske unije FUNNY BANDS – Apsolutni razlozi za odbijanje – Članak 7. stavak 1. točke (b) i (c) te članak 52. stavak 1. točka (a) Uredbe (EZ) br. 207/2009 [koji su postali članak 7. stavak 1. točke (b) i (c) te članak 59. stavak 1. točka (a) Uredbe (EU) 2017/1001].#Predmet T-214/17.


Presuda Općeg suda (četvrto prošireno vijeće) od 4. prosinca 2018.#Andrea Janoha i dr. protiv Europske komisije.#Javna služba – Ugovorno osoblje – Reforma Pravilnika od 1. siječnja 2014. – Članak 6. Priloga X. Pravilniku – Nove odredbe o dodjeli dana godišnjeg odmora koje se primjenjuju na dužnosnike koji rade u trećoj zemlji – Prigovor nezakonitosti – Članak 10. drugi stavak Pravilnika – Članci 7. i 33. Povelje o temeljnim pravima – Jednako postupanje – Stečena prava – Legitimna očekivanja – Pravna sigurnost – Zlouporaba ovlasti.#Predmet T-517/16.


title: Presuda Općeg suda (treće prošireno vijeće) od 7. prosinca 2018.#Kraljevina Belgija protiv Europske komisije.#Državne potpore – Potpora koju je Belgija provela u korist financijskih zadružnih društava iz grupe ARCO – Sustav osiguranja za zaštitu udjela fizičkih osoba koje imaju svojstvo udjeličara u tim društvima – Odluka kojom se potpora proglašava nespojivom s unutarnjim tržištem i zabranjuje isplata osiguranih iznosa udjeličarima – Predmet spora – Povrat – Proporcionalnost.#Predmet T-664/14.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (treće prošireno vijeće)
      7. prosinca 2018. (
            *1
         )
      „Državne potpore – Potpora koju je Belgija provela u korist financijskih zadružnih društava iz grupe ARCO – Sustav osiguranja za zaštitu udjela fizičkih osoba koje imaju svojstvo udjeličara u tim društvima – Odluka kojom se potpora proglašava nespojivom s unutarnjim tržištem i zabranjuje isplata osiguranih iznosa udjeličarima – Predmet spora – Povrat – Proporcionalnost”
      U predmetu T‑664/14,

         Kraljevina Belgija, koju zastupaju C. Pochet i J.-C. Halleux, u svojstvu agenata, uz asistenciju J. Meyersa, odvjetnika,
      tužitelj,
      protiv

         Europske komisije, koju zastupaju L. Flynn i B. Stromsky, u svojstvu agenata,
      tuženika,
      povodom zahtjeva na temelju članka 263. UFEU‑a za poništenje članka 2. stavka 4. Odluke Komisije 2014/686/EU od 3. srpnja 2014. o državnoj pomoći SA.33927 (12/C) (ex 11/NN) koju je provela Belgija – Sustav osiguranja za zaštitu udjela fizičkih osoba udjeličara u financijskim zadrugama (SL 2014., L 284, str. 53.),
      OPĆI SUD (treće prošireno vijeće),
      u sastavu: S. Frimodt Nielsen (izvjestitelj), predsjednik, V. Kreuschitz, I. S. Forrester, N. Półtorak i E. Perillo, suci,
      tajnik: G. Predonzani, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani dio postupka i nakon rasprave održane 22. studenoga 2017.,
      donosi sljedeću

         Presudu

         Okolnosti spora

            Društva ARCO

               1

               Arcofin SCRL, Arcopar SCRL i Arcoplus (u daljnjem tekstu: društva ARCO) su odobrena financijska zadružna društva s ograničenom odgovornošću (u daljnjem tekstu: financijske zadruge) koja su uređena belgijskim pravom. Ta su društva, od kojih su sva tri u likvidaciji, osnovana 1930-ih godina s ciljem koordiniranja zadružnih aktivnosti Mouvement ouvrier chrétien i Algemeen Christelijk Werknemersverbond te pružanja financijske potpore navedenim aktivnostima, i to osobito uključivanjem u socijalne zadaće.

               2

               Društva ARCO broje više od 800000 udjeličara, od kojih je 99 % fizičkih osoba (u daljnjem tekstu: članovi zadruge). Kraljevina Belgija smatra da prosječan udio članova zadruge iznosi 2000 eura.

               3

               Arcofin je 2001. postao glavni dioničar društva Dexia SA, čijih je 15 % kapitala držao. On je 3. listopada 2008. sudjelovao u sanaciji Dexije upisavši, i to u visini od 350 milijuna eura, povećanje kapitala u ukupnom iznosu od 6 milijardi eura. Od 2008. društva ARCO nisu izdala nove udjele u društvima. Između 2008. i 2011. ona su izgubila 7 % svojih članova zadruge.

               4

               Dana 8. prosinca 2011. glavne skupštine društava ARCO odobrile su pokretanje postupka njihove dobrovoljne likvidacije.

            Predmetna mjera

               5

               Dana 10. listopada 2008. belgijska vlada priopćenjem za tisak tajništva ministra financija obznanila je svoju namjeru da na osiguravajuća društva kao i na financijske zadruge proširi sustav osiguranja koji je tada postojao u korist deponenata u kreditnim institucijama te da iznos tog osiguranja postavi na 100000 eura. Tada je bilo predviđeno da se sudjelovanje tih novih tijela u fondu za osiguranje depozita odvija na dobrovoljnoj osnovi. Ta je namjera iznesena pred belgijski parlament u nacrtu zakona koji je podnesen 14. listopada 2008. i hitno donesen drugi dan (loi du 15 octobre 2008 portant des mesures visant à promouvoir la stabilité financière et instituant en particulier une garantie d’État relative aux crédits octroyés et aux autres opérations effectuées dans le cadre de la stabilité financière (Zakon od 15. listopada 2008. o mjerama unapređenja financijske stabilnosti i uspostavljanju državnog osiguranja u pogledu dodijeljenih sredstava i drugih operacija poduzetih u okviru financijske stabilnosti, Moniteur belge od 17. listopada 2008., str. 55634.).

               6

               U zajedničkom priopćenju za tisak od 21. siječnja 2009. belgijski predsjednik vlade i ministar financija potvrdili su obvezu koju je preuzela prethodna vlada o ponudi sustava osiguranja neinstitucionalnim udjeličarima financijskih zadruga. Taj je sustav trebao sadržavati, među ostalim, sljedeće elemente:

                        –

                        plaćanje dotičnih društava premije osiguranja;

                        –

                        obvezu institucionalnih udjeličara da zadrže svoje udjele tijekom cjelokupnog trajanja osiguranja;

                        –

                        ograničenje „godišnje odštete” pojedinačnih udjeličara (članova zadruge) i institucionalnih udjeličara;

                        –

                        dopunski financijski doprinos isplaćen od dotičnih društava u slučaju da primljene dividende prelaze najniži prag;

                        –

                        detaljna pravila provedbe koja treba razraditi i kojima bi se tijelima dopustilo da sudjeluju u dobiti u slučaju povlačenja sustava osiguranja.

               7

               Belgijski parlament donio je potom loi du 14 avril 2009 modifiant la loi du 2 août 2002 relative à la surveillance du secteur financier et aux services financiers (Zakon od 14. travnja 2009. o izmjeni Zakona od 2. kolovoza 2002. o nadzoru financijskog sektora i o financijskim uslugama, Moniteur belge od 21. travnja 2009., str. 32106.), kako bi vladi omogućio da uspostavi sustav osiguranja kojim bi se koristili osobito članovi odobrenih zadruga koje podliježu bonitetnom nadzoru Banque nationale de Belgique (Narodna banka Belgije) ili koji su uložili barem polovicu svoje imovine u instituciju koja podliježe takvom nadzoru, a što je slučaj s financijskim zadrugama poput društava ARCO.

               8

               Ove su zakonodavne odredbe preuzete u članak 36/24 stavak 1. točku 3. loi du 22 février 1998 fixant le statut organique de la Banque nationale de Belgique (Zakon od 22. veljače 1998. kojim se utvrđuje status Narodne banke Belgije), kako je izmijenjen. Donesen na temelju navedenog članka, arrêté royal du 10 octobre 2011 modifiant l’arrêté royal du 14 novembre 2008 portant exécution de la loi du 15 octobre 2008 et modifiant la loi du 2 août 2002 (Kraljevska odluka od 10. listopada 2011. o izmjeni Kraljevske odluke od 14. studenoga 2008. o izvršenju Zakona od 15. listopada 2008. i o izmjeni Zakona od 2. kolovoza 2002., Moniteur belge od 12. listopada 2011., str. 62641.) omogućio je financijskim zadrugama koje su to željele da zatraže pristupanje sustavu osiguranja koji je predviđen prethodnim mjerama. Društva koja su se odlučila pristupiti tom sustavu morala su u korist fonds spécial de protection des dépôts, des assurances sur la vie et du capital de sociétés coopératives agréées (Poseban fond za zaštitu depozita, životnih osiguranja i kapitala odobrenih zadružnih društava, u daljnjem tekstu: poseban fond), osnovanog na temelju arrêté royal du 14 novembre 2008 portant exécution de la loi du 15 octobre 2008 et modifiant la loi du 2 août 2002 relative à la surveillance du secteur financier et aux services financiers (Kraljevska odluka od 14. studenoga 2008. o izvršenju Zakona od 15. listopada 2008. i o izmjeni Zakona od 2. kolovoza 2002. o nadzoru financijskog sektora i o financijskim uslugama, Moniteur belge od 17. studenoga 2008., str. 4088.), uplatiti godišnji doprinos koji iznosi 0,15 % ukupnog osiguranog iznosa kao i ulaznu naknadu koja iznosi 0,1 % tog iznosa. Osiguranje se smjelo koristiti samo u slučaju otvaranja stečaja nad društvom ili nastupa statusa neispunjavanja obveza koji je utvrdio belgijski financijski nadzor. Samo je uplaćeni kapital koji su fizičke osobe upisale prije stupanja na snagu Kraljevske odluke od 10. listopada 2011. bio pokriven osiguranjem, i to u iznosu do 100000 eura za svaku fizičku osobu. Isplatu osiguranja provodio bi poseban fond, a u slučaju iscrpljivanja financijskih sredstava navedenog fonda, Caisse des dépôts et consignations (Depozitni i založni fond, Belgija).

               9

               Dana 13. listopada 2011. društva ARCO podnijela su zahtjev za pristupanje sustavu osiguranja. Dana 15. listopada 2011. belgijsko Vijeće ministara odobrilo je taj zahtjev i to je odobrenje objavljeno istog dana. Zahtjev društava ARCO za pristupanje službeno je prihvaćen na temelju arrêté royal du 7 novembre 2011 octroyant une garantie afin de protéger le capital de sociétés coopératives agréées (Kraljevska odluka od 7. studenoga 2011. o dodjeljivanju jamstva kako bi se zaštitio kapital odobrenih zadružnih društava, Moniteur belge od 18. studenoga 2011., str. 68640.), koji je na temelju članka 3. stupio na snagu 14. listopada 2011. (u daljnjem tekstu: „osiguranje” ili „predmetna mjera”). Ni jedna druga financijska zadruga nije zatražila pristupanje sustavu osiguranja.

               10

               Posljedično, društva ARCO isplatila su posebnom fondu predviđene iznose. Njihovo pristupanje sustavu osiguranja bilo je povezano s više uvjeta, među ostalim, i izostankom bilo kakve nove javne ponude novih udjela fizičkim osobama, ograničenjem kamatne stope na uložena sredstva i obvezom institucionalnih udjeličara da ne povuku kapital koji su uložili. U Kraljevskoj odluci od 7. studenoga 2011. također je bilo određeno da je poseban fond dužan obeštetiti članove zadruge tek nakon što bude podnesen konačan likvidacijski nalog koji možda odobri glavna skupština društava ARCO.

               11

               Kao što je to navedeno u točki 4. ove presude, društva ARCO 8. prosinca 2011. pokrenula su postupak dobrovoljne likvidacije.

            Upravni postupak

               12

               Dana 7. studenoga 2011. Kraljevina Belgija obavijestila je Europsku komisiju o osiguranju.

               13

               Dopisom od 6. prosinca 2011. Komisija je obavijestila Kraljevinu Belgiju o svojem stavu da osiguranje može predstavljati državnu potporu koja je nezakonita i nespojiva s unutarnjim tržištem te ju je pozvala da se suzdrži od daljnjeg djelovanja radi njegove provedbe. Dopisom od 22. prosinca 2011. belgijska su tijela odgovorila na taj dopis.

               14

               Odlukom od 3. travnja 2012. Komisija je glede osiguranja odlučila pokrenuti formalni istražni postupak predviđen u članku 108. stavku 2. UFEU‑a (u daljnjem tekstu: odluka o pokretanju postupka). Dana 19. srpnja 2012. odluka o pokretanju postupka, naslovljena „Državna potpora SA.33927 (12/C) (ex 11/NN) – Sustav osiguranja za zaštitu udjela pojedinačnih dioničara u financijskim zadrugama – Poziv na podnošenje primjedbi na temelju članka 108. stavka 2. UFEU‑a”, objavljena je u Službenom listu Europske unije (SL 2012., C 213, str. 64.). U navedenoj je odluci Komisija, među ostalim, naložila Kraljevini Belgiji, primjenom članka 11. stavka 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 659/1999 od 22. ožujka 1999. o utvrđivanju detaljnih pravila primjene članka [108. UFEU‑a] (SL 1999., L 83, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 16.), da se nastavi suzdržavati od provedbe predmetne mjere dok ona ne odluči o njezinoj spojivosti s unutarnjim tržištem.

               15

               Kraljevina Belgija podnijela je 18. lipnja 2012. očitovanja o odluci o pokretanju postupka. Dopisima od 5. prosinca 2012. i 20. rujna 2013. ona je odgovorila na pitanja koja joj je Komisija uputila.

               16

               Dana 17. kolovoza 2012. društva ARCO također su dostavila Komisiji svoja očitovanja. Komisija je ta očitovanja proslijedila Kraljevini Belgiji, koja joj je u dopisu od 16. listopada 2012. navela da njezin osvrt na njih nije potreban.

            Pobijana odluka

               17

               Dana 3. srpnja 2014. Komisija je donijela Odluku 2014/686/EU o državnoj [potpori] SA.33927 (12/C) (ex 11/NN) koju je provela Belgija – Sustav osiguranja za zaštitu udjela fizičkih osoba udjeličara u financijskim zadrugama (SL 2014., L 284, str. 53., u daljnjem tekstu: pobijana odluka). U njoj je zaključila da osiguranje predstavlja državnu potporu dodijeljenu društvima ARCO i da je ta potpora, koju je Kraljevina Belgija nezakonito provela, nespojiva s unutarnjim tržištem (članak 1. pobijane odluke).

               18

               U pobijanoj odluci Komisija je zaključila da su društva ARCO istinski korisnici predmetne potpore i da nju čini skup mjera koji se sastoji od najave od 10. listopada 2008. (vidjeti točku 5. ove presude), od priopćenja od 21. siječnja 2009. (vidjeti točku 6. ove presude) kao i od pristupanja društava ARCO sustavu osiguranja (uvodne izjave 80. do 90. pobijane odluke).

               19

               U tom je pogledu Komisija zaključila da je osiguranjem društvima ARCO dana selektivna prednost jer im je ono omogućilo da privuku ili sačuvaju sredstva. Selektivnost te prednosti utvrđena je, osim toga, stoga što su samo financijske zadruge bile prihvatljive za osiguranje. U svakom slučaju, Komisija osiguranje smatra neproporcionalnim jer se, uzimajući u obzir njihov iznos, odnosi na ukupnost uloženih iznosa te je dodijeljeno ulagateljima koji su stekli udjele u društvima ARCO, a što isključuje bilo kakvo opravdanje za predmetnu mjeru s obzirom na kriterije utvrđene za ocjenu postoje li prednosti koje se mogu opravdati općom strukturom poreznog sustava, čak i pod pretpostavkom da su ti kriteriji primjenjivi u ovom slučaju (vidjeti uvodne izjave 100. do 107. pobijane odluke). Nakon što je ispitala druge kriterije predviđene u članku 107. stavku 1. UFEU‑a, Komisija je tako došla do zaključka da osiguranje čini državnu potporu u smislu te odredbe (uvodna izjava 110. pobijane odluke).

               20

               Osim toga, što se tiče spojivosti predmetne potpore s unutarnjim tržištem, Komisija je utvrdila da je članak 107. stavak 3. UFEU‑a jedina pravna osnova koja se može primijeniti u ovom slučaju. Međutim, ona je ocijenila da predmetna mjera nije ni prikladna, ni nužna, ni proporcionalna cilju u obliku otklanjanja ozbiljnih poremećaja u belgijskom gospodarstvu te da se stoga ne može smatrati spojivom s unutarnjim tržištem (uvodne izjave 111. do 129. pobijane odluke).

               21

               Naposljetku, Komisija je odredila metodu za izračun iznosa pogodnosti za povrat od društava ARCO te je pozvala Kraljevinu Belgiju da joj dostavi potrebne podatke. Ona je također navela da na temelju članka 108. stavka 3. UFEU‑a smatra da ima pravo naložiti toj državi članici da se nastavi suzdržavati od svake isplate članovima zadruge po osnovi osiguranja (uvodne izjave 130. do 142. pobijane odluke).

               22

               Komisija je slijedom toga u pobijanoj odluci naložila Kraljevini Belgiji da od društava ARCO povrati neopravdanu pogodnost kojom su se prema njezinu mišljenju ona koristila (članak 2. stavak 1. pobijane odluke). Osim toga, Komisija je naložila Kraljevini Belgiji da povuče zakonske i regulatorne akte na kojima se osiguranje zasnivalo (uvodna izjava 143. pobijane odluke) te joj je zabranila da ga provede u korist članova zadruge (članak 2. stavak 4. pobijane odluke). Ta je zabrana predmet ove tužbe.

            Nacionalni postupci i zahtjev za prethodnu odluku o ocjeni valjanosti pobijane odluke

         Osporavanje osiguranja pred nacionalnim sudom

               23

               Fizičke osobe, Organisme voor de financiering van pensioenen Ogeo Fund (Tijelo za isplatu mirovina Ogeo Fund) i Gemeente Schaarbeek (Općina Schaerbeek, Belgija) podnijeli su u prosincu 2011. i siječnju 2012. tri tužbe pred Conseilom d’État (Državno vijeće, Belgija). Tim se tužbama zahtijevalo poništenje kraljevskih odluka od 10. listopada (vidjeti točku 8. ove presude) i od 7. studenoga 2011. (vidjeti točku 9. ove presude). U tu su svrhu tužitelji u biti istaknuli da te kraljevske odluke povređuju načelo jednakosti, koje je utvrđeno u belgijskom ustavu, zato što uspostavljaju razliku u postupanju između članova zadruge, koji se mogu koristiti sustavom osiguranja uspostavljenim posebice navedenim kraljevskim odlukama, i dioničara fizičkih osoba drugih društava koja su bliska financijskom sektoru, a koji su izuzeti iz navedenog sustava.

               24

               Smatrajući da su se kraljevske odluke od 10. listopada i 7. studenoga 2011. zasnivale na članku 36/24 Zakona od 22. veljače 1998. (vidjeti točku 8. ove presude), da su se, prema tome, nalazile unutar ograničenja koje je sam belgijski zakonodavac utvrdio i da je istaknuta razlika u postupanju proizlazila iz zakonodavne norme, Conseil d’État (Državno vijeće) postavio je Couru constitutionnelle (Ustavni sud, Belgija) više prethodnih pitanja koja su se odnosila na spojivost tog članka s belgijskim ustavom.

               25

               No, Cour constitutionnelle (Ustavni sud) smatrao je da je radi odluke o tim pitanjima potrebno prethodno riješiti pitanje spojivosti članka 36/24 Zakona od 22. veljače 1998. s pravom Europske unije. On je Sudu u tu svrhu u predmetu C‑76/15 uputio šest prethodnih pitanja, od kojih se pet odnosilo na valjanost pobijane odluke kao i na obveze koje su u konkretnom slučaju proizlazile za Kraljevinu Belgiju iz članka 108. stavka 3. UFEU‑a.

         Presuda od 21. prosinca 2016., Vervloet i dr. (C‑76/15)

               26

               Prvim prethodnim pitanjem postavljenim Sudu zahtijevala se ocjena spojivosti osiguranja s obzirom na članke 2. i 3. Direktive 94/19/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 30. svibnja 1994. o sustavima osiguranja depozita (SL 1994., L 135, str. 5.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 12., str. 33.), kako je izmijenjena Direktivom 2005/1/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 9. ožujka 2005. o izmjeni direktiva Vijeća 73/239/EEZ, 85/611/EEZ, 91/675/EEZ, 92/49/EEZ i 93/6/EEZ i direktiva 94/19/EZ, 98/78/EZ, 2000/12/EZ, 2001/34/EZ, 2002/83/EZ i 2002/87/EZ radi uspostavljanja nove organizacijske strukture odbora za financijske usluge (SL 2005., L 79, str. 9.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 9., str. 122.). Drugo prethodno pitanje odnosilo se na valjanost pobijane odluke. Četiri preostala prethodna pitanja odnosila su se na spojivost osiguranja s obvezama koje za države članice proizlaze iz članka 108. stavka 3. UFEU‑a.

               27

               Odgovarajući na pitanja koja je uputio Cour constitutionnelle (Ustavni sud), Sud je donio presudu od 21. prosinca 2016., Vervloet i dr. (C‑76/15, EU:C:2016:975), čija izreka glasi kako slijedi:

                        „1.

                        Članke 2. i 3. Direktive [94/19] treba tumačiti na način da ne nameću obvezu državama članicama da usvoje sustav osiguranja udjela u [financijskim zadrugama] kao što je onaj iz glavnog postupka niti im je protivno to da neka država članica usvoji takav sustav, pod uvjetom da se njime ne ugrožava praktična učinkovitost sustava osiguranja depozita čije uvođenje ta direktiva nameće državama članicama, što je dužan provjeriti sud koji je uputio zahtjev, i pod uvjetom da je sukladan UFEU‑u, a osobito njegovim člancima 107. i 108.

                        2.

                        Ispitivanje [upućenih] prethodnih pitanja […] nije otkrilo nikakav element koji bi mogao utjecati na valjanost [pobijane o]dluke.

                        3.

                        Članak 108. stavak 3. UFEU‑a treba tumačiti na način da mu je protivan sustav osiguranja kakav je onaj iz glavnog postupka, s obzirom na to da je uspostavljen kršenjem obveza koje proizlaze iz te odredbe.”

         Posljedice u nacionalnom pravu

               28

               Presudom od 15. lipnja 2017. Cour constitutionnelle (Ustavni sud) utvrdio je neustavnost članka 36/24 Zakona od 22. veljače 1998. Naime, Cour constitutionnelle (Ustavni sud) svoju je odluku zasnovao na utvrđenju Suda da je predmetna mjera nezakonita državna potpora.

               29

               Presudom od 6. ožujka 2018. Conseil d’État (Državno vijeće) poništio je kraljevske odluke od 10. listopada (vidjeti točku 8. ove presude) i od 7. studenoga 2011. (vidjeti točku 9. ove presude).

            Predmet T‑711/14

               30

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 7. listopada 2014. (predmet T‑711/14) društva ARCO pokrenula su postupak za poništenje pobijane odluke. U svojoj tužbi društva ARCO osporavala su, među ostalim, kako Komisijinu ocjenu da je predmetna mjera državna potpora koje su ona bila korisnici tako i ocjenu da se predmetna potpora ne može proglasiti spojivom s unutarnjim tržištem. Društva ARCO također su osporavala zabranu koju je Kraljevina Belgija odredila za isplatu osiguranih iznosa članovima zadruge i koja je predmet ove tužbe.

               31

               Rješenjem od 9. veljače 2018., Arcofin i dr./Komisija (T‑711/14, neobjavljeno, EU:T:2018:80) Opći sud odbio je navedenu tužbu kao djelomično očito nedopuštenu i kao djelomično pravno neosnovanu. Konkretno, tužba društava ARCO u dijelu u kojem se njome htjela osporiti zabrana koju je Kraljevina Belgija odredila za isplatu osiguranih iznosa članovima zadruga nakon zaključenja likvidacije odbačena je kao očito nedopuštena, i to zbog izostanka pravnog interesa navedenih društava za podnošenje tužbe protiv odredbe koju je Kraljevina Belgija osporila u ovoj tužbi.

         Postupak i zahtjevi stranaka

            Pisani dio postupka

               32

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 15. rujna 2014. Kraljevina Belgija pokrenula je ovaj postupak.

               33

               Odlukom od 12. listopada 2015., koja je donesena primjenom članka 69. točke (a) Poslovnika Općeg suda – a kojom je utvrđeno, s jedne strane, da se prethodno pitanje koje je Cour constitutionnelle (Ustavni sud) uputio u predmetu C‑76/15 (vidjeti točke 23. do 26. ove presude) odnosilo na valjanost pobijane odluke i da se njime pozvalo Sud da ocijeni znatan dio argumenata koje su društva ARCO iznijela u predmetu T‑711/14 te kojom je ocijenjeno, s druge strane, da rješenje ovog spora može ovisiti o ishodu postupka koji su navedena društva pokrenula – te nakon što su stranke saslušane u skladu s člankom 70. stavkom 1. Poslovnika, predsjednik šestog vijeća Općeg suda prekinuo je postupak u ovom predmetu do objave presude Suda.

               34

               Postupak je nastavljen 21. prosinca 2016., to jest s danom objave presude Vervloet i dr. (C‑76/15, EU:C:2016:975) (vidjeti točku 27. ove presude).

               35

               Nakon promjene sastava vijeća Općeg suda, sudac izvjestitelj raspoređen je u treće vijeće, kojemu je slijedom toga dodijeljen ovaj predmet.

               36

               Istog je dana, primjenom članka 89. stavka 3. točke (a) Poslovnika, Opći sud (treće vijeće) pozvao stranke da navedu posljedice koje bi prema njihovu mišljenju trebale za ovaj predmet proizići iz donošenja presude od 21. prosinca 2016., Vervloet i dr. (C‑76/15, EU:C:2016:975).

               37

               Stranke su u roku koji im je bio određen postupile u skladu s tom mjerom upravljanja postupkom.

               38

               Mjerom upravljanja postupkom od 26. lipnja 2017., koja je donesena primjenom članka 89. stavka 3. točke (a) Poslovnika, Opći sud (treće vijeće) pozvao je stranke da navedu, osobito:

                        –

                        koje posljedice u nacionalnom pravu moraju prema njihovu mišljenju proizići iz okolnosti da je Cour constitutionnelle (Ustavni sud) poništio članak 36/24 Zakona od 22. veljače 1998.;

                        –

                        koje bi učinke moglo proizvesti poništenje Općeg suda pobijane odluke, uzimajući u obzir odgovor dan na pitanje koje prethodi.

               39

               Stranke su na ta pitanja odgovorile u rokovima koji su im bili određeni.

               40

               Mjerom upravljanja postupkom od 12. rujna 2017., koja je donesena primjenom članka 89. stavka 3. točke (a) Poslovnika, Opći sud (treće vijeće), među ostalim:

                        –

                        pozvao je Kraljevinu Belgiju da zauzme stajalište o određenim elementima iz Komisijinih odgovora na pitanja spomenuta u točki 38. ove presude;

                        –

                        ponovno je upitao Kraljevinu Belgiju o pravnim posljedicama i svrsishodnosti mogućeg poništenja Općeg suda članka 2. stavka 4. pobijane odluke, uzimajući u obzir poništenje Coura constitutionnelle (Ustavni sud) članka 36/24 Zakona od 22. veljače 1998.

               41

               Na ta je pitanja Kraljevina Belgija odgovorila u rokovima koji su joj bili određeni, a Komisiji je omogućeno da podnese očitovanja o tim odgovorima.

               42

               Opći sud na prijedlog svojeg trećeg vijeća i primjenom članka 28. Poslovnika odlučio je uputiti predmet proširenom sastavu suda.

            Usmeni dio postupka

               43

               Opći sud (treće prošireno vijeće) odlučio je na prijedlog suca izvjestitelja otvoriti usmeni dio postupka.

               44

               Na raspravi od 22. studenoga 2017. stranke su saslušane prilikom svojih izlaganja i prilikom davanja odgovora na pitanja koja je postavio Opći sud.

               45

               Dopisom od 13. ožujka 2018. Kraljevina Belgija obavijestila je Opći sud o objavi Conseila d’État (Državno vijeće) presude od 6. ožujka 2018. spomenute u točki 29. ove presude.

               46

               Podneskom podnesenim 14. ožujka 2018. Komisija je postavila zahtjev za obustavu postupka.

               47

               Rješenjem trećeg proširenog vijeća Općeg suda od 23. ožujka 2018. usmeni dio postupka ponovno je otvoren. Slijedom toga, dokumenti spomenuti u točkama 45. i 46. ove presude uloženi su u spis te su stranke pozvane da podnesu svoja moguća očitovanja o navedenim dokumentima. Mjerom upravljanja postupkom koja je donesena primjenom članka 89. stavka 3. točke (b) Poslovnika Komisija je pozvana da zauzme stajalište o nekim argumentima koje je Kraljevina Belgija iznijela u dopisu od 13. ožujka 2018. (vidjeti točku 45. ove presude).

               48

               Stranke su u određenim rokovima podnijele svoja očitovanja i odgovorile na pitanja.

               49

               Mjerom upravljanja postupkom od 20. travnja 2018., koja je donesena primjenom članka 89. stavka 3. točke (b) Poslovnika, Komisija je pozvana da zauzme stajalište o nekim argumentima koje je Kraljevina Belgija iznijela u očitovanjima koja je podnijela o zahtjevu za obustavu postupka što ga je podnijela Komisija (vidjeti točku 46. ove presude).

               50

               Komisija je u određenim rokovima postupila u skladu s tom mjerom upravljanja postupkom.

               51

               U spis su uložena očitovanja koja je Kraljevina Belgija svojevoljno podnijela o Komisijinim odgovorima.

               52

               Usmeni dio postupka zatvoren je 15. svibnja 2018.

            Zahtjevi stranaka

               53

               Kraljevina Belgija od Općeg suda zahtijeva da:

                        –

                        poništi članak 2. stavak 4. pobijane odluke;

                        –

                        naloži Komisiji snošenje troškova.

               54

               Komisija u bitnome od Općeg suda zahtijeva da:

                        –

                        utvrdi da, s obzirom na to da je spor postao bespredmetan, više nije potrebno odlučiti o tužbi;

                        –

                        podredno, odbije tužbu;

                        –

                        u svakom slučaju naloži Kraljevini Belgiji snošenje troškova.

         Pravo

            Predmet spora

               55

               Komisija smatra da bi moguće poništenje članka 2. stavka 4. pobijane odluke bilo lišeno bilo kakvog pravnog učinka jer je Conseil d’État (Državno vijeće) u presudi od 6. ožujka 2018., spomenutoj u točki 29. ove presude, poništio kraljevske odluke od 10. listopada (vidjeti točku 8. ove presude) i od 7. studenoga 2011. (vidjeti točku 9. ove presude). Naime, prema Komisijinu mišljenju, nemogućnost Kraljevine Belgije da članovima zadruge isplati osigurane iznose ne proizlazi više iz zabrane sadržane u pobijanoj odredbi, već iz okolnosti da su u belgijskom nacionalnom pravnom poretku retroaktivno poništeni akti koji su činili pravnu osnovu za tu isplatu. Komisija iz toga zaključuje da je ovaj spor postao bespredmetan i zahtijeva od Općeg suda da utvrdi da postupak stoga treba obustaviti.

               56

               Kraljevina Belgija protivi se tom zahtjevu.

               57

               U presudi od 7. lipnja 2007., Wunenburger/Komisija (C‑362/05 P, EU:C:2007:322, t. 41. do 45. i 47. do 53.) utvrđene su pretpostavke pod kojima sud Unije mora bespredmetnom proglasiti tužbu koja mu je podnesena te posljedično utvrditi da postupak treba obustaviti. U tom pogledu valja podsjetiti na to da predmet spora mora postojati do objave sudske odluke, pod prijetnjom obustave postupka, što pretpostavlja da tužba svojim ishodom može donijeti korist stranci koja ju je podnijela (vidjeti presudu od 7. lipnja 2007., Wunenburger/Komisija, C‑362/05 P, EU:C:2007:322, t. 42. i navedenu sudsku praksu). Stoga, iako Kraljevina Belgija osnovano tvrdi da države članice nisu dužne dokazati da imaju pravni interes za podnošenje tužbe protiv odredaba poništenje kojih zahtijevaju, ostaje činjenica da sud Unije, čak i ako država članica pokrene postupak pred njim, mora utvrditi da o tužbi ne treba odlučiti kada zatraženo poništenje ne može proizvesti pravne učinke (vidjeti u tom smislu presudu od 24. studenoga 2005., Italija/Komisija, C‑138/03, C‑324/03 i C‑431/03, EU:C:2005:714, t. 25.).

               58

               U tom je pogledu, s jedne strane, Sud pojasnio da bespredmetnom postaje tužba usmjerena protiv akta koji je njegov autor povukao tijekom postupka (vidjeti u tom smislu presudu od 7. lipnja 2007., Wunenburger/Komisija, C‑362/05 P, EU:C:2007:322, t. 47. i 48.). S druge je pak strane Sud također pojasnio da svoj predmet zadržava tužba usmjerena protiv akta zahvaćenog nezakonitošću koja se u budućnosti može ponoviti u okolnostima koje ne ovise o konkretnom predmetu (presuda od 7. lipnja 2007., Wunenburger/Komisija, C‑362/05 P, EU:C:2007:322, t. 52.).

               59

               Kao prvo, mora se utvrditi da članak 2. stavak 4. pobijane odluke nije bio povučen i zbog toga nije retroaktivno poništen. Proizlazi da bi, u slučaju da Opći sud treba utvrditi bespredmetnost spora i da ne treba više odlučivati o tužbi jer bi poništenje te odredbe ostalo bez pravnih učinaka, članak 2. stavak 4. pobijane odluke ipak ostao u pravnom poretku Unije.

               60

               Kao drugo i kako to Komisija s pravom ističe a da joj o tom pitanju Kraljevina Belgija ne proturječi, poništenje Conseila d’Étata (Državno vijeće) kraljevskih odluka od 10. listopada i 7. studenoga 2011. onemogućilo je provedbu osiguranja koja je bila predviđena tim pravnim aktima, i to neovisno o zabrani utvrđenoj u članku 2. stavku 4. pobijane odluke. Proizlazi da Komisija osnovano tvrdi da poništenje članka 2. stavka 4. pobijane odluke ne bi Kraljevini Belgiji omogućilo provedbu osiguranja kako je predviđena u kraljevskim odlukama od 10. listopada i 7. studenoga 2011., koje su činile njezinu pravnu osnovu.

               61

               Kao treće, Kraljevina Belgija, međutim, osnovano tvrdi da zadržavanje na snazi članka 2. stavka 4. pobijane odluke u pravnom poretku Unije nije bez posljedica. Slijedom toga, nije sigurno da bi moguće poništenje te odredbe bilo lišeno bilo kakvog pravnog učinka.

               62

               Naime, iz razmjene podnesaka do koje je došlo između stranaka nakon rasprave proizlazi da Kraljevina Belgija s Komisijom proučava mjere s istovrsnim učinkom kao sporno osiguranje, a kojima se za članove zadruge nastoje ublažiti posljedice likvidacije navedenih društava. No, iako Komisija navodi, s jedne strane, da se načelno ne protivi bilo kojem mehanizmu obeštećenja članova zadruge te, s druge strane, da postoje drugi razlozi za njezino protivljenje mjerama koje su joj predstavljene i o kojima su pokrenuti neslužbeni pregovori, ostaje činjenica da je u svojem odgovoru od 7. svibnja 2018. ona spomenula rizik od „zaobilaženja pobijane odluke”. Proizlazi da se ne može isključiti da će pobijana odluka i dalje proizvoditi pravne učinke.

               63

               Osim toga, valja podsjetiti na to da okolnost da države članice u dobroj vjeri izvršavaju odluke koje je Komisija donijela u vezi s državnim potporama čini provedbu načela lojalne suradnje, predviđenog u članku 4. stavku 3. UEU‑a, i pretpostavlja da države članice ulažu potrebne napore za prevladavanje mogućih poteškoća u potpunosti poštujući odredbe Ugovora, a osobito one o potporama (vidjeti u tom smislu presudu od 11. svibnja 2005., Saxonia Edelmetalle i ZEMAG/Komisija, T‑111/01 i T‑133/01, EU:T:2005:166, t. 124. i navedenu sudsku praksu). Stoga, neovisno o riziku od postupka zbog povrede obveze kojem Kraljevina Belgija smatra da bi bila izložena u slučaju da Komisija ocijeni da mjere koje je mogla uspostaviti u korist bivših članova zadruge društava ARCO čine zaobilaženje zabrane predviđene u članku 2. stavku 4. pobijane odluke, iz načela lojalne suradnje proizlazi da bi se, u slučaju da osporena odredba ostane na snazi, sama ta država članica morala suzdržati od bilo kakvog postupanja koje može činiti takvo zaobilaženje. Proizlazi da, u slučaju da se ova tužba pokaže osnovanom, poništenje te odredbe ne bi bilo lišeno pravnih učinaka.

               64

               Naposljetku valja utvrditi da u uvodnoj izjavi 140. pobijane odluke kao i u argumentima koje je iznijela glede merituma kako bi opravdala zakonitost članka 2. stavka 4. pobijane odluke Komisija ističe da je samo utvrđenje o nespojivosti mjere potpore s unutarnjim tržištem dovoljno da opravda nalog državi članici da ukine predmetnu mjeru. Tako je Komisija o tom pitanju zauzela općenito i apstraktno stajalište čija su opravdanja neovisna o okolnostima konkretnog slučaja. Proizlazi da bi, u slučaju da Opći sud dođe do zaključka da je takav zahtjev nezakonit, valjalo odlučiti o ovoj tužbi, kako bi se izbjeglo da se slična nezakonitost ne ponavlja i ubuduće (vidjeti u tom smislu presudu od 7. lipnja 2007., Wunenburger/Komisija, C‑362/05 P, EU:C:2007:322, t. 50. do 52.).

               65

               Iz prethodno navedenog proizlazi da uopće nije dokazano da bi poništenje članka 2. stavka 4. pobijane odluke bilo lišeno bilo kakvog pravnog učinka i da prema tome Komisija neosnovano tvrdi da je ova tužba postala bespredmetna. Proizlazi da treba odbiti njezin zahtjev za utvrđenje Općeg suda da postupak treba obustaviti.

            Zakonitost članka 2. stavka 4. pobijane odluke

               66

               U skladu s člankom 2. stavkom 4. pobijane odluke, Kraljevina Belgija dužna se počevši od datuma obavijesti o navedenoj odluci nastaviti suzdržavati od svakog plaćanja u pogledu sustava osiguranja. Ovu konačnu zabranu treba tumačiti u kontekstu dopisa od 6. prosinca 2011. (vidjeti točku 13. ove presude) i odluke o pokretanju postupka (vidjeti točku 14. ove presude), koji oba sadržavaju privremenu zabranu sličnog dosega do donošenja pobijane odluke. Osim toga, u uvodnoj izjavi 143. pobijane odluke Komisija je ocijenila da povrat predmetne potpore pretpostavlja da Kraljevina Belgija povuče zakonodavne i regulatorne akte koji su činili pravnu osnovu za osiguranje.

               67

               Kraljevina Belgija smatra da se zabrana isplate poput one o kojoj je Komisija odlučila u članku 2. stavku 4. pobijane odluke može zamisliti samo u dvjema situacijama. Tako bi u prvom slučaju bilo potrebno da su korisnici isplata izvršenih po osnovi osiguranja, to jest članovi zadruge, bili utvrđeni kao korisnici državne potpore proglašene nespojivom s unutarnjim tržištem, a što ovdje nije slučaj. Kako bi se zabrana isplate osiguranih iznosa uslijed tog izostanka opravdala, ona mora biti nužna za postizanje cilja u obliku otklanjanja učinaka državne potpore koja je prepoznata kao nespojiva s unutarnjim tržištem.

               68

               Kraljevina Belgija ističe da je ukidanje dane selektivne prednosti, koje je predviđeno u članku 108. stavku 2. UFEU‑a, Komisija pomiješala s ukidanjem pravnog akta na temelju kojeg je predmetna prednost dana, time što je načelno zabranila isplatu osiguranja članovima zadruge a da nije provjerila je li ta mjera bila nužna za otklanjanje učinaka potpore kojom su se društva ARCO koristila. No, poništenje takvog akta na temelju kojeg je dana neopravdana prednost opravdano je samo u slučajevima u kojima je ono nužno za otklanjanje narušavanja tržišnog natjecanja koja su uzrokovana nezakonitom ili nespojivom potporom. Obveza koju je Komisija propisala stoga je neproporcionalna.

               69

               Komisija osporava te navode.

               70

               U skladu s člankom 108. stavkom 2. UFEU‑a, ako Komisija, nakon što je pozvala odnosne stranke da podnesu svoje primjedbe, ustanovi da potpora koju je dodijelila neka država ili potpora iz državnih sredstava nije spojiva s unutarnjim tržištem s obzirom na članak 107. UFEU‑a ili da se takva potpora koristi na način suprotan pravilima, ona donosi odluku prema kojoj dotična država mora ukinuti ili izmijeniti takvu potporu u roku koji odredi Komisija.

               71

               Tako je, prema ustaljenoj sudskoj praksi, logična posljedica utvrđenja nezakonite potpore njezino ukidanje povratom radi ponovnog uspostavljanja prijašnjeg stanja (vidjeti presudu od 8. prosinca 2011., Residex Capital IV, C‑275/10, EU:C:2011:814, t. 33. i navedenu sudsku praksu).

               72

               Naime, glavni cilj koji se nastoji postići povratom nezakonito isplaćene državne potpore jest uklanjanje narušavanja tržišnog natjecanja koje je prouzročeno konkurentskom prednošću danom takvom potporom. Tako povratom potpore korisnik gubi prednost kojom je raspolagao na tržištu u odnosu na svoje konkurente te je ponovno uspostavljeno stanje prije isplate potpore (vidjeti presudu od 8. prosinca 2011., Residex Capital IV, C‑275/10, EU:C:2011:814, t. 34. i navedenu sudsku praksu).

               73

               U ovom se slučaju stranke spore o pitanju zahtijeva li povrat pogodnosti iz koje su društva ARCO neopravdano ostvarila korist da se osiguranje ukine, to jest da se zabrani svaka isplata članovima zadruge, i to u slučaju da postupak likvidacije, pokrenut prije donošenja pobijane odluke, dovede do njihova gubitka cjelokupne ili dijela vrijednosti njihovih udjela.

               74

               Stoga prvo valja podsjetiti na obilježja nezakonite državne potpore koju je Komisija utvrdila u pobijanoj odluci, a potom na mjere koje je Komisija propisala kako bi se osigurao njezin povrat. Nakon toga trebat će ocijeniti meritum argumenata na temelju kojih Kraljevina Belgija smatra da je zabrana isplate osiguranih iznosa članovima zadruge neproporcionalna kao i meritum opravdanja koja je Komisija iznijela kako bi obranila osnovanost te zabrane.

         Glede državne potpore utvrđene u pobijanoj odluci

               75

               Uvodno valja podsjetiti na to da se mjera ispitana u pobijanoj odluci sastoji od osiguranja koje se odnosi na iznose koje su pojedinci uložili u udjele u kapitalu društava ARCO. Budući da su ta društva pristupila mehanizmu koji je belgijska vlada uspostavila (vidjeti točku 9. ove presude), iznosi koje su u njihov kapital uložili njihovi udjeličari fizičke osobe bili su stoga osigurani do iznosa od 100000 eura (vidjeti točku 8. ove presude). Prema uspostavljenom mehanizmu, fond za osiguranje trebao se aktivirati nakon zaključenja radnji za likvidaciju, i to u slučaju da preostali kapital ne bi svakom članu zadruge omogućio povrat uloženih sredstava do granice od 100000 eura.

               76

               Valja također podsjetiti na to da su 8. prosinca 2011. društva ARCO pokrenula postupak dobrovoljne likvidacije, to jest na početku upravnog postupka koji je doveo do donošenja pobijane odluke.

               77

               U pobijanoj je odluci Komisija zaključila da predmetna mjera sadržava element državne potpore u korist društava ARCO. Naime, Komisija smatra da je osiguranje njihovih udjela potaknulo članove zadruge da ne povuku svoja ulaganja u kapital navedenih društava. U tim su se okolnostima ovi potonji koristili selektivnom prednošću koja je financirana javnim sredstvima. Komisija je zaključila da predmetna mjera ispunjava sve kriterije za državne potpore i da se ta državna potpora ne može opravdati ciljem u obliku otklanjanja ozbiljnih poremećaja u belgijskom gospodarstvu stoga što ta mjera nije ni prikladna, ni nužna, ni proporcionalna takvom cilju.

               78

               Osim toga, budući da je utvrdila da je ta potpora bila provedena prije nego što je odlučila o njezinoj kvalifikaciji i njezinoj mogućoj spojivosti s unutarnjim tržištem, Komisija je zaključila da je ona zbog toga nezakonita. Tu je analizu Sud potvrdio u presudi od 21. prosinca 2016., Vervloet i dr. (C‑76/15, EU:C:2016:975) (vidjeti točku 27. ove presude).

               79

               Budući da je tužba koju su društva ARCO usmjerila protiv pobijane odluke bila odbijena rješenjem od 9. veljače 2018., Arcofin i dr./Komisija (T‑711/14, neobjavljeno, EU:T:2018:80) (vidjeti točke 30. i 31. ove presude) te zbog nepodnošenja žalbe protiv tog rješenja, valja zaključiti da su ocjene iz pobijane odluke reproducirane u točkama 77. i 78. ove presude postale konačne.

               80

               Prema tome, budući da je Komisija utvrdila, s jedne strane, da predmetna mjera sadržava element državne potpore čiji su korisnici društva ARCO te, s druge strane, da je ta potpora nespojiva s unutarnjim tržištem i da je provedena prije nego što ju je ona mogla prethodno ispitati, ona je osnovano naložila Kraljevini Belgiji da izvrši povrat.

               81

               Stoga valja podsjetiti na mjere koje je Komisija propisala u pobijanoj odluci, s obzirom na to da je osporena samo zabrana plaćanja osiguranih iznosa članovima zadruge, to jest fizičkim osobama koje imaju svojstvo udjeličara u društvima ARCO (vidjeti točku 2. ove presude).

         Glede mjera propisanih za povrat predmetne potpore

               82

               Valja podsjetiti, kao što je to izloženo u točki 22. ove presude, da je Komisija propisala dvije mjere radi osiguranja povrata potpore koja je nezakonita i nespojiva s unutarnjim tržištem i koja je utvrđena u pobijanoj odluci.

               83

               Kao prvo, Komisija je putem formule za izračun čija je načela utvrdila naložila Kraljevini Belgiji da procijeni iznos pogodnosti kojom su se društva ARCO koristila i da potraživanje u tom iznosu uvrsti u obveze likvidacije tih društava. To detaljno pravilo za povrat predmetne potpore Kraljevina Belgija nije osporila smatrajući da je ta mjera dovoljna da se osigura ponovna uspostava tržišnog natjecanja.

               84

               Kao drugo, Komisija je, osim toga, naložila Kraljevini Belgiji da se suzdrži od plaćanja osiguranih iznosa članovima zadruge. U tom pogledu stranke se spore o pitanju je li Komisija bila u pravu kada je Kraljevini Belgiji uputila taj nalog.

               85

               Iz sudske prakse spomenute u točkama 71. i 72. ove presude proizlazi da odgovor na ovo pitanje ovisi o pitanju je li taj nalog bio proporcionalan cilju u obliku povrata potpora koje su nezakonite i nespojive s unutarnjim tržištem. Drugim riječima, radi se o utvrđivanju je li taj nalog bio prikladan i nužan za ponovnu uspostavu prethodnog stanja tržišnog natjecanja, to jest za to da se konkurentska prednost, kako je ocijenjena u pobijanoj odluci, neutralizira u pogledu korisnika koje je Komisija utvrdila u toj odluci.

         Glede proporcionalnosti zabrane da se osigurani iznosi isplate članovima zadruge

               86

               Kao prvo, valja podsjetiti na to da su u pobijanoj odluci jedino društva ARCO utvrđena kao korisnici predmetne potpore. Konkurentska prednost kojom su se ta društva koristila bila je ocijenjena kao potpora zadržavanju njihova postojećeg kapitala. Prema pobijanoj odluci, ta je prednost preuzela oblik poticaja zbog samog postojanja osiguranja, čiji je učinak bio odvraćanje članova zadruge od povlačenja udjela uloženih u kapital tih društava. Naprotiv, nesporno je da se u pobijanoj odluci sami članovi zadruge nisu smatrali korisnicima državne potpore.

               87

               U tim okolnostima Kraljevina Belgija osnovano tvrdi da je okolnost da je u obveze likvidacije društava ARCO uvršteno potraživanje u iznosu koji odgovara vrednovanju jedine pogodnosti koju je Komisija utvrdila u pobijanoj odluci, u skladu s člankom 2. stavkom 1. navedene odluke, bila dovoljna da neutralizira navedenu pogodnost i slijedom toga ponovno uspostavi stanje tržišnog natjecanja koje je narušeno dodjelom predmetne potpore (vidjeti u tom smislu presudu od 2. srpnja 2002., Komisija/Španjolska, C‑499/99, EU:C:2002:408, t. 37. i 38.).

               88

               Kao drugo i kako je to upravo navedeno, valja istaknuti da jedini element državne potpore koji je Komisija utvrdila u pobijanoj odluci jest konkurentska prednost koja je društvima ARCO pribavljena osiguranjem. S druge strane, Komisija nije ocijenila da su sami članovi zadruge korisnici državne potpore te osiguranje nije okvalificirala kao takvo u dijelu u kojem bi članovima zadruge dalo prednost. Proizlazi da se za zabranu određenu Kraljevini Belgiji da izvrši plaćanja koja su bila predviđena osiguranjem ne može kao takvu smatrati da nastoji izravno postići cilj u obliku povrata državne potpore od njezinih korisnika.

               89

               Kao treće, valja primijetiti da od pokretanja postupka likvidacije osiguranje nema više nikakav poticajni učinak na udjeličare u društvima ARCO, tako da se oni od tada više ne koriste prednošću koja je u pobijanoj odluci utvrđena zbog postojanja osiguranja. Naime, kao što su to stranke potvrdile na raspravi, pokretanje likvidacije prepreka je tomu da članovi zadruge povuku svoje udjele. Osim toga, u tom je pogledu sama Komisija, definirajući formulu namijenjenu vrednovanju pogodnosti pribavljene društvima ARCO, izračunala tu prednost samo do pokretanja postupaka likvidacije, koja osim toga dovodi do izlaska navedenih društava s tržišta. Proizlazi da ukidanje osiguranja čije je provođenje Komisija zahtijevala od Kraljevine Belgije nije moglo utjecati na konkurentski položaj društava koja su utvrđena kao korisnici predmetne potpore te nije moglo doprinijeti ponovnom uspostavljanju prethodnog stanja.

               90

               Stoga iz prethodno navedenog proizlazi da zabrana isplate osiguranih iznosa članovima zadruge nije mjera prikladna za postizanje cilja u obliku povrata u prijašnje stanje tržišnog natjecanja koje je bilo narušeno dodjelom državne potpore koja je ovdje utvrđena u pobijanoj odluci.

               91

               Ovu ocjenu ne može dovesti u pitanje ni jedno od opravdanja koja je Komisija iznijela kako u pobijanoj odluci tako i tijekom postupka pred Općim sudom.

         Glede opravdanja koja je Komisija iznijela

               92

               Kao prvo, u uvodnim izjavama 137. do 142. pobijane odluke Komisija je zabranu plaćanja osiguranih iznosa opravdala time što, prema njezinu mišljenju, članak 108. stavak 2. UFEU‑a zahtijeva ukidanje svake mjere koja sadržava element državne potpore nespojive s unutarnjim tržištem. Osim toga, u svojim je pismenima Komisija iznijela sustavna razmatranja koja bi podrazumijevala da se s državom članicom koja, kao u ovom slučaju, nije dostavila obavijest o spornoj mjeri prije njezine provedbe ne postupa blaže nego s državom članicom koja se uskladila s obvezom prethodnog obavještavanja o svakoj mjeri koja može sadržavati element državne potpore.

               93

               U tom pogledu valja odmah primijetiti da se čini kako pretpostavka koju Komisija brani polazi od miješanja pojma državne potpore, koja nije formalne naravi, već se određuje na temelju ispunjavanja kriterija predviđenih u članku 107. stavku 1. UFEU‑a, i pravne odredbe koja čini pravnu osnovu i okvir za taj pojam. Naime, prema ustaljenoj sudskoj praksi, članak 107. UFEU‑a određuje državne potpore ovisno o njihovim učincima (vidjeti presudu od 13. veljače 2003., Španjolska/Komisija, C‑409/00, EU:C:2003:92, t. 46. i navedenu sudsku praksu).

               94

               Međutim, valja primijetiti, kao i nezavisna odvjetnica J. Kokott u točki 28. mišljenja koje je iznijela u predmetu povodom kojeg je donesena presuda od 8. prosinca 2011., Residex Capital IV (C‑275/10, EU:C:2011:814), da, nasuprot onomu što je u vezi sa zabranjenim sporazumima predviđeno pravom Unije u članku 101. stavku 2. UFEU‑a, odredbama iz Ugovorâ Unije o državnim potporama nisu izričito predviđene pravne posljedice na valjanost akata koje proizlaze iz povrede obveze obavještavanja i zabrane provedbe potpora utvrđene u članku 108. stavku 3. trećoj rečenici UFEU‑a. Ne može se, doduše, isključiti da ukidanje mjere kojom je državna potpora dodijeljena u pravilu čini instrument koji je najprikladniji za neutraliziranje dodijeljene konkurentske prednosti. Međutim, u slučajevima u kojima, kao ovdje, konkurentska prednost utvrđena kao državna potpora koristi trećoj osobi (društvima ARCO) u odnosu na izravne korisnike sporne mjere (članove zadruge), ukidanje same mjere može se opravdati samo ako proizlazi da je ona nužna za ponovno uspostavljanje stanja tržišnog natjecanja koje bi prevladalo da nije bilo državne potpore kojom se ta treća osoba koristila (vidjeti u tom smislu presudu od 8. prosinca 2011., Residex Capital IV, C‑275/10, EU:C:2011:814, t. 44. i 45.). Međutim, u ovom slučaju, kao što je to navedeno u točki 90. ove presude, zabrana isplate osiguranih iznosa članovima zadruge nije mjera prikladna za postizanje cilja u obliku povrata u prijašnje stanje tržišnog natjecanja koje je bilo narušeno dodjelom državne potpore koja je ovdje utvrđena u pobijanoj odluci.

               95

               Kao drugo, Komisija ističe da se članovi zadruge ne mogu smatrati trećim osobama u odnosu na društva ARCO. No, takav argument nije uvjerljiv.

               96

               Naime, kao prvo, valja podsjetiti na to da u pobijanoj odluci Komisija uopće nije za članove zadruge smatrala da se koriste predmetnom potporom. Tako iz točke 4.1. pobijane odluke proizlazi da su jedini „istinski korisnici” društva ARCO i da se državna potpora utvrđena u točki 4.3. navedene odluke sastoji isključivo od konkurentske prednosti kojom su se ta društva koristila.

               97

               Kao drugo, nesporno je da su društva ARCO društva s ograničenom odgovornošću i da se stoga ni njihova imovina ni njihov predmet poslovanja ne smiju pomiješati s interesima njihovih udjeličara. Osim toga, u rješenju od 9. veljače 2018., Arcofin i dr./Komisija (T‑711/14, neobjavljeno, EU:T:2018:80) Opći sud prihvatio je argument o postojanju zapreke vođenju postupka koji je Komisija istaknula glede petog tužbenog razloga, smatrajući da se pravni interes društava ARCO i pravni interes članova zadruge razlikuju. Proizlazi da Komisija neosnovano tvrdi da je samo njihovo svojstvo udjeličara u društvima korisnicima predmetne potpore bilo dovoljno za opravdanje da pogodnost kojom su se navedena društva koristila i čiji je povrat, u skladu s članom 2. stavkom 1. pobijane odluke, bio osiguran uvrštavanjem potraživanja države u obveze likvidacije bude, osim toga, vraćena od članova zadruge.

               98

               Kao treće, Komisija također ne može temeljiti argument na presudi od 10. studenoga 2011., Elliniki Nafpigokataskevastiki i dr./Komisija (T‑384/08, neobjavljena, EU:T:2011:650), koja nije presedan usporediv s ovim predmetom. Naime, kao prvo, u odnosnom je predmetu Komisija samo naložila ukidanje spornog osiguranja a da nije, kao što je to učinila u ovom slučaju, provela vrednovanje pogodnosti i naložila njezin povrat (presuda od 10. studenoga 2011., Elliniki Nafpigokataskevastiki i dr./Komisija, T‑384/08, neobjavljena, EU:T:2011:650, t. 133. i 135.). Kao drugo, predmetnim osiguranjem u tom drugom predmetu nastojalo se zaštititi njegova korisnika od rizika u obliku obveze povrata državnih potpora koje su bile nezakonito dodijeljene društvu koje je korisnik tog osiguranja planirao kupiti. Stvarni cilj tog osiguranja bio je, dakle, neutralizirati povrat državnih potpora na način da se u korist stjecatelja predvidi naknada svake potpore koja bi mogla biti vraćena. U ovom pak slučaju, a kao što to proizlazi osobito iz točke 89. ove presude, zabrana plaćanja osiguranih iznosa članovima zadruge ne utječe na povrat pogodnosti utvrđene u pobijanoj odluci, koji je proveden uvrštavanjem potraživanja belgijske države u obveze likvidacije društava ARCO.

               99

               Iz svega prethodnog proizlazi da je Komisija u ovom slučaju propisala Kraljevini Belgiji neproporcionalnu obvezu i prekoračila ovlasti koje su joj dodijeljene člankom 108. stavkom 2. UFEU‑a, time što je Kraljevini Belgiji naložila da se suzdrži od svakog plaćanja članovima zadruge po osnovi osiguranja, iako je osim toga naložila povrat pogodnosti utvrđene u pobijanoj odluci putem uvrštavanja potraživanja u obveze likvidacije društava ARCO, koja su smatrana korisnicima predmetne potpore.

               100

               Proizlazi da Kraljevina Belgija osnovano tvrdi da je članak 2. stavak 4. pobijane odluke nezakonit i da ga zbog treba poništiti.

         Troškovi

               101

               U skladu s člankom 134. stavkom 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da Komisija nije uspjela u postupku, valja joj naložiti snošenje troškova postupka, sukladno zahtjevu Kraljevine Belgije.

               Slijedom navedenog,
               OPĆI SUD (treće prošireno vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Poništava se članak 2. stavak 4. Odluke Komisije 2014/686/EU od 3. srpnja 2014. o državnoj pomoći SA.33927 (12/C) (ex 11/NN) koju je provela Belgija – Sustav osiguranja za zaštitu udjela fizičkih osoba udjeličara u financijskim zadrugama.

                           2.

                           Europskoj komisiji nalaže se snošenje troškova.

                           Frimodt Nielsen

                           Kreuschitz

                           Forrester

                           Półtorak

                           Perillo

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 7. prosinca 2018.
                     Potpis

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski.


title: Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 7. prosinca 2018. (Ulomci).#GE.CO.P. Generale Costruzioni e Progettazioni SpA protiv Europske komisije.#Javna nabava – Financijska uredba – Dvogodišnje isključenje iz postupaka javne nabave i postupaka dodjele subvencija koje se financiraju iz općeg proračuna Unije – Članak 108. Financijske uredbe – Prava obrane – Dokaz o primitku dostave.#Predmet T-280/17.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (treće vijeće)
      7. prosinca 2018. (
            *1
         )
      „Javna nabava – Financijska uredba – Dvogodišnje isključenje iz postupaka javne nabave i postupaka dodjele subvencija koje se financiraju iz općeg proračuna Unije – Članak 108. Financijske uredbe – Prava obrane – Dokaz o primitku dostave”
      U predmetu T‑280/17,

         GE.CO. P. Generale Costruzioni e Progettazioni SpA, sa sjedištem u Rimu (Italija), koji zastupa G. Naticchioni, odvjetnik,
      tužitelj,
      protiv

         Europske komisije, koju zastupaju F. Dintilhac i F. Moro, u svojstvu agenata,
      tuženika,
      povodom zahtjeva na temelju članka 263. UFEU‑a kojim se traži poništenje, s jedne strane, Odluke Komisije od 7. ožujka 2017. o isključenju tužitelja iz sudjelovanja u postupcima javne nabave, postupcima dodjele subvencija koje se financiraju iz općeg proračuna Europske unije i postupcima dodjele sredstava u okviru Uredbe Vijeća (EU) 2015/323 od 2. ožujka 2015. o financijskoj uredbi koja se primjenjuje na 11. europski razvojni fond (SL 2015., L 58, str. 17.) i o nalaganju objave tog isključenja na Komisijinoj internetskoj stranici te, s druge strane, svih akata koji su prethodili toj odluci ili slijedili nakon nje, uključujući akte o kojima tužitelj nema saznanja,
      OPĆI SUD (treće vijeće),
      u sastavu: S. Frimodt Nielsen, predsjednik, V. Kreuschitz i N. Półtorak (izvjestiteljica), suci,
      tajnik: E. Coulon,
      donosi sljedeću
      Presudu (
            1
         )
      [omissis]

         Pravo

      [omissis]

         Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 108. Financijske uredbe i članka 41. Povelje o temeljnim pravima

      [omissis]

               42

               Uvodno valja podsjetiti da je poštovanje prava obrane temeljno načelo prava Unije čiji je sastavni dio pravo na saslušanje (vidjeti presudu od 3. srpnja 2014., Kamino International Logistics i Datema Hellmann Worldwide Logistics, C‑129/13 i C‑130/13, EU:C:2014:2041, t. 28. i navedenu sudsku praksu).

               43

               Pravo na saslušanje danas je zajamčeno ne samo člancima 47. i 48. Povelje o temeljnim pravima, kojima se jamči poštovanje prava obrane i prava na pošteno suđenje u okviru svakog sudskog postupka, nego i njezinim člankom 41., kojim se jamči pravo na dobru upravu. Člankom 41. stavkom 2. Povelje o temeljnim pravima propisuje se da to pravo na dobru upravu osobito uključuje pravo svake osobe na saslušanje prije poduzimanja bilo kakve pojedinačne mjere koja bi na nju mogla nepovoljno utjecati (vidjeti presudu od 3. srpnja 2014., Kamino International Logistics i Datema Hellmann Worldwide Logistics, C‑129/13 i C‑130/13, EU:C:2014:2041, t. 29. i navedenu sudsku praksu).

               44

               Na temelju tog načela, koje se primjenjuje čim uprava zauzme stav u smjeru donošenja nepovoljnog akta protiv neke osobe, adresatima odluka koje znatno utječu na njihove interese mora se omogućiti da učinkovito iznesu svoja stajališta u vezi s elementima na kojima uprava namjerava temeljiti svoju odluku (vidjeti presudu od 3. srpnja 2014., Kamino International Logistics i Datema Hellmann Worldwide Logistics, C‑129/13 i C‑130/13, EU:C:2014:2041, t. 30. i navedenu sudsku praksu). Pravo na saslušanje obvezno je čak i ako mjerodavni propis ne predviđa izričito takvu formalnost (vidjeti presudu od 3. srpnja 2014., Kamino International Logistics i Datema Hellmann Worldwide Logistics, C‑129/13 i C‑130/13, EU:C:2014:2041, t. 31. i 39. i navedenu sudsku praksu).

               45

               U ovom slučaju, člankom 108. stavkom 8. točkom (c) primjenjive Financijske uredbe propisano je da povjerenstvo iz članka 108. daje gospodarskom subjektu i obaviještenim javnim naručiteljima mogućnost da podnesu primjedbe. Tom je odredbom također propisano da gospodarski subjekt i obaviješteni javni naručitelji imaju najmanje 15 dana da podnesu svoje primjedbe.

               46

               Međutim, primjenjivom uredbom nije propisan način na koji povjerenstvo iz članka 108. mora obavijestiti gospodarski subjekt o pravnoj kvalifikaciji činjenica i predloženoj sankciji.

               47

               U tom pogledu iz sudske prakse proizlazi da je odluka – i, dakle, a fortiori dopis koji sadržava pravnu kvalifikaciju činjenica i sankciju koju predlaže povjerenstvo iz članka 108. – uredno dostavljena ako je priopćena svojem adresatu i ako mu je omogućeno da se s njom upozna (vidjeti u tom smislu rješenje od 9. srpnja 2013., Page Protective Services/SEAE, T‑221/13, neobjavljeno, EU:T:2013:363, t. 12.).

               48

               U ovom je slučaju među strankama sporno je li Komisija tužitelju uredno dostavila sporan dopis. Kao prvo, Komisija u pobijanoj odluci navodi da je sporan dopis povjerila službi za žurnu dostavu. Kao drugo, ona navodi da je navedeni dopis poslala i elektroničkom poštom jedinom upravitelju tužitelja. Radi dokazivanja uredne dostave spornog dopisa, Komisija se poziva na poruku elektroničke pošte od 23. prosinca 2016. i potvrdu o pročitanoj poruci koju je zaprimila istog dana. Tužitelj tvrdi da uopće nije imao saznanja o postojanju spornog dopisa kao ni o njegovu slanju.
               [omissis]

               60

               Kao što to proizlazi iz točaka 42. do 44. i 47. ove presude, Komisija je dužna zajamčiti djelotvornost prava na saslušanje te je, posljedično, dužna dokazati da je tužitelju omogućila učinkovito iznošenje njegova stajališta o elementima na kojima je namjeravala temeljiti svoju odluku. U ovom se slučaju Komisija nije mogla zadovoljiti potvrdom o pročitanoj poruci, za koju priznaje da je riječ o poruci elektroničke pošte koju adresatov informatički sustav šalje automatski, a kako bi tvrdila, kao što je to učinila u pobijanoj odluci, da je tužitelju bilo omogućeno upoznavanje sa spornim dopisom, ali da se on o njemu nije očitovao.

               61

               Naime, uvidom u sadržaj spisa, a osobito s obzirom na elemente koje je podnijela Komisija i očitovanja stranaka u pogledu tih elemenata, valja navesti da je potvrda o pročitanoj poruci poruka elektroničke pošte koju adresatov informatički sustav može automatski stvoriti i poslati a da pritom adresat ručno ne intervenira i da, stoga, on nije nužno imao mogućnost saznati za postojanje navedene poruke elektroničke pošte. Stoga valja smatrati da Komisija ne može potvrdom o pročitanoj poruci dokazati da je tužitelju bilo uredno omogućeno upoznavanje sa spornim dopisom odnosno da je on imao saznanja o njegovu postojanju ili slanju.

               62

               U tom pogledu valja primijetiti da iako dostava preporučenim pismom s povratnicom nije jedini mogući način dostave upravnih odluka, ta je dostava ipak osobito sigurno rješenje zbog posebnih jamstava koja ona pruža dotičnoj osobi i upravi (vidjeti u tom smislu rješenje od 16. prosinca 2010., AG/Parlament, F‑25/10, EU:F:2010:171, t. 38.), a to tim više kada je dotična osoba izvan institucija (vidjeti u tom smislu rješenje od 16. prosinca 2010., AG/Parlament, F‑25/10, EU:F:2010:171, t. 39.). Jedno je od tih jamstava, među ostalim, to da se adresatovim potpisom povratnice osigurava da taj adresat zna da mu je upućen dopis koji zahtijeva njegovu pažnju. Međutim, iz sadržaja spisa proizlazi da za razliku od poštanske povratnice, potvrda o čitanju ne nudi takvo jamstvo. Za razliku od adresatova potpisa povratnice odnosno sastavljanja i slanja potvrde o primitku poruke elektroničke pošte, predmetna potvrda o čitanju ne omogućuje utvrđivanje izvan svake sumnje da je na dan slanja navedene potvrde o čitanju tužitelj imao saznanje o spornom dopisu odnosno da mu je omogućeno upoznavanje s njime, s obzirom na to da adresatov informatički sustav automatski stvara i šalje potvrdu o čitanju, kao što je to već navedeno u točki 61. ove presude.

               63

               Ako je u pitanju djelotvornost prava na saslušanje, kao što je to ovdje slučaj, tada potvrda o čitanju, kako ju je predstavila Komisija, nije dostatan dokaz da je Komisija uredno omogućila tužitelju djelotvorno isticanje njegova stajališta.

               64

               Budući da nije dokazana činjenica da je tužitelju bilo uredno omogućeno da istakne svoje stajalište o elementima na kojima je Komisija namjeravala utemeljiti pobijanu odluku, valja prihvatiti prvi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 108. Financijske uredbe i članka 41. Povelje o temeljnim pravima.

               65

               Stoga valja poništiti pobijanu odluku a da pritom ne treba ocjenjivati osnovanost drugih tužiteljevih argumenata u okviru prvog tužbenog razloga.

         Troškovi

      [omissis]

               Slijedom navedenog,
               OPĆI SUD (treće vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Poništava se Odluka Komisije od 7. ožujka 2017. o isključenju društva GE.CO. P. Generale Costruzioni e Progettazioni SpA iz sudjelovanja u postupcima javne nabave, postupcima dodjele subvencija koje se financiraju iz općeg proračuna Europske unije i postupcima dodjele sredstava u okviru Uredbe Vijeća (EU) 2015/323 od 2. ožujka 2015. o financijskoj uredbi koja se primjenjuje na 11. europski razvojni fond i o nalaganju objave tog isključenja na Komisijinoj internetskoj stranici.

                           2.

                           U preostalom dijelu tužba se odbija.

                           3.

                           Komisiji se nalaže snošenje troškova.

                           Frimodt Nielsen

                           Kreuschitz

                           Półtorak

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 7. prosinca 2018.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski
      (
            1
         )	Navedene su samo one točke presude za koje Opći sud smatra da ih je korisno objaviti.


Presuda Općeg suda (sudac pojedinac) od 24. siječnja 2019.#Multifit Tiernahrungs GmbH protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Prijava figurativnog žiga Europske unije TAKE CARE – Apsolutni razlog za odbijanje – Nepostojanje razlikovnog karaktera – Članak 7. stavak 1. točka (b) Uredbe (EU) 2017/10.#Predmet T-181/18.


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 24. siječnja 2019.#Ercan Ilhan protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak za proglašavanje žiga ništavim – Međunarodna registracija u kojoj je naznačena Europska unija – Figurativni žig BIG SAM SPORTSWEAR COMPANY – Raniji verbalni žig SAM – Relativni razlog za odbijanje – Gubitak prava kao posljedica trpljenja – Dokazi prvi put podneseni Općem sudu – Članak 54. stavak 2. Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 61. stavak 2. Uredbe (EU) 2017/1001) – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe br. 207/2009 (koji je postao članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe 2017/1001).#Predmet T-785/17.


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 7. veljače 2019.#Eglo Leuchten GmbH protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Dizajn Zajednice – Postupak za proglašavanje ništavosti – Registrirani dizajn Zajednice koji predstavlja rasvjetno tijelo – Razlog ništavosti – Raniji dizajn – Individualni karakter – Upućeni korisnik – Stupanj slobode dizajnera – Članak 6. Uredbe (EZ) br. 6/2002.#Predmet T-767/17.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 12. veljače 2019.#TV protiv Vijeća Europske unije.#Javna služba – Dužnosnici na probnom radu – Probni rad – Izvješće o probnom radu – Mišljenje zajedničkog odbora za izvješćivanje – Otkaz po isteku probnog rada – Nezadovoljavajući rad – Članak 43. Pravilnika o osoblju – Očita pogreška u ocjeni – Obveza obrazlaganja.#Predmet T-453/17.