title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 19. travnja 2018.#Conseils et mise en relations (CMR) SARL protiv Demeures terre et tradition SARL.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Cour de cassation (Francuska).#Zahtjev za prethodnu odluku – Samozaposleni trgovački zastupnici – Direktiva 86/653/EEZ – Pravo trgovačkog zastupnika na odštetu ili naknadu štete nakon raskida ugovora o trgovačkom zastupanju – Članak 17. – Isključenje prava na naknadu štete u slučaju raskida ugovora tijekom probnog razdoblja predviđenog u ugovoru.#Predmet C-645/16.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      19. travnja 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Samozaposleni trgovački zastupnici – Direktiva 86/653/EEZ – Pravo trgovačkog zastupnika na odštetu ili naknadu štete nakon raskida ugovora o trgovačkom zastupanju – Članak 17. – Isključenje prava na naknadu štete u slučaju raskida ugovora tijekom probnog razdoblja predviđenog u ugovoru”
      U predmetu C‑645/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Cour de cassation (Kasacijski sud, Francuska), odlukom od 6. prosinca 2016., koju je Sud zaprimio 15. prosinca 2016., u postupku

         Conseils et mise en relations (CMR) SARL

      protiv

         Demeures terre et tradition SARL,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, C. Vajda, E. Juhász, K. Jürimäe (izvjestiteljica) i C. Lycourgos, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Demeures terre et tradition SARL, F. Molinié, avocat,

               –

               za francusku vladu, D. Colas i R. Coesme, u svojstvu agenata,

               –

               za njemačku vladu, T. Henze i M. Hellmann, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, J. Hottiaux i H. Tserepa‑Lacombe, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 25. listopada 2017.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 17. Direktive Vijeća 86/653/EEZ od 18. prosinca 1986. o usklađivanju prava država članica u vezi samozaposlenih trgovačkih zastupnika (SL 1986., L 382, str. 17.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 10., str. 45.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Conseils et mise en relations (CMR) SARL i Demeures terre et tradition SARL (u daljnjem tekstu: DTT) u pogledu zahtjeva CMR‑a za plaćanje, s jedne strane, odštete za raskid ugovora o trgovačkom zastupanju koji je sklopio s DTT‑om i, s druge strane, naknade štete zbog zlouporabnog raskida tog ugovora.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               U drugoj i trećoj uvodnoj izjavi Direktive 86/653 navodi se:
               „budući da razlike u nacionalnim pravima, koje se odnose na trgovačko zastupanje, značajno utječu na uvjete tržišnog natjecanja i na provođenje djelatnosti zastupanja unutar [Europske unije], te su štetne kako za zaštitu koja se pruža trgovačkim zastupnicima u odnosu na njihove nalogodavce, tako i za sigurnost trgovačkih poslova; budući da su, štoviše, te razlike takve da u značajnoj mjeri sprečavaju sklapanje i izvršavanje ugovora o trgovačkom zastupanju u kojima nalogodavac i trgovački zastupnici imaju poslovni nastan u različitim državama članicama;
               budući da bi se trgovina robom između država članica trebala odvijati pod uvjetima sličnim onima na jedinstvenom tržištu, te da to iziskuje usklađivanje pravnih sustava država članica do one mjere koja osigurava uredno djelovanje zajedničkog tržišta; budući da u tom pogledu kolizijska pravila ne uklanjaju u području trgovačkog zastupanja prethodno opisane nedosljednosti, niti bi to bio slučaj čak i da ih se učini jednoobraznima, te je stoga predloženo neophodno usklađivanje bez obzira na postojanje tih pravila”.

               4

               Članak 1. te direktive određuje:
               „1.   Mjere usklađivanja propisane ovom Direktivom primjenjuju se na zakone i druge propise država članica koji uređuju odnose između trgovačkih zastupnika i njihovih nalogodavaca.
               2.   Za potrebe ove Direktive ‚trgovački zastupnik’ znači samozaposleni posrednik koji ima stalno ovlaštenje za posredovanje pri prodaji ili kupnji robe u ime druge osobe, dalje u tekstu ‚nalogodavca’, odnosno za posredovanje i sklapanje takvog posla u ime i za račun nalogodavca.
               […]”

               5

               Članak 17. stavci 1. do 3. te direktive predviđa:
               „1.   Države članice poduzimaju neophodne mjere kako bi osigurale da trgovački zastupnik, nakon raskida ugovora o zastupanju, bude obeštećen sukladno stavku 2. ovog članka, odnosno da mu se nadoknadi šteta sukladno stavku 3. ovog članka.

                        (a)

                        Trgovački zastupnik ima pravo na odštetu ako i u mjeri u kojoj:

                                 –

                                 je nalogodavcu osigurao nove stranke ili je u značajnoj mjeri povećao opseg posla s postojećim strankama te nalogodavac nastavlja ostvarivati znatnu korist od poslovanja s takvim strankama,
                                 i

                                 –

                                 plaćanje odštete je pravično uzmu li se u obzir sve okolnosti, a posebno izgubljena provizija trgovačkog zastupnika od poslovanja s takvim strankama. […]

                        (b)

                        Iznos odštete ne može prelaziti iznos koji odgovara odšteti za jednu godinu izračunatoj na temelju prosječne godišnje naknade za rad trgovačkog zastupnika tijekom prethodnih pet godina, a ako se ugovor izvršava manje od pet godina, odš[t]eta se izračunava na temelju prosjeka za to razdoblje.

                        (c)

                        Odobrenje ovakve odštete ne sprečava trgovačkog zastupnika da zahtijeva naknadu štete.

                  3.   Trgovački zastupnik ima pravo na naknadu štete koju trpi, a koja je nastala zbog raskida njegovih ugovornih odnosa s nalogodavcem.
               Smatra se da takva šteta nastaje posebno onda kada do raskida dolazi u okolnostima:

                        –

                        koje trgovačkom zastupniku uskraćuju proviziju koju bi stekao urednim izvršenjem ugovora o zastupanju osiguravajući tako nalogodavcu znatne koristi vezano uz svoje djelatnosti,

                        –

                        i/ili koje nisu omogućile trgovačkom zastupniku amortizaciju troškova i rashoda koje je pretrpio s ciljem izvršenja ugovora o zastupanju, a po savjetu nalogodavca.”

               6

               Članak 18. iste direktive glasi:
               „Obveza plaćanja odštete ili naknade štete iz članka 17. ove Direktive ne nastaje:

                        (a)

                        ako je nalogodavac raskinuo ugovor o zastupanju zbog propusta koji se može pripisati trgovačkom zastupniku, što bi opravdalo raskid ugovora o zastupanju bez otkaznog roka prema nacionalnom zakonodavstvu;

                        (b)

                        ako je trgovački zastupnik raskinuo ugovor o zastupanju, a ako takav raskid nije opravdan okolnostima koje se mogu pripisati nalogodavcu ili na temelju godina, nemoći ili bolesti trgovačkog zastupnika, zbog čega se od njega ne može razumno zahtijevati da nastavi s djelatnostima;

                        (c)

                        ako trgovački zastupnik, sporazumno s nalogodavcem, svoja prava i obveze iz ugovora o zastupanju prenese na drugu osobu.”

               7

               Članak 19. Direktive 86/653 glasi:
               „Stranke ne mogu odstupati od članaka 17. i 18. ove Direktive na štetu trgovačkog zastupnika prije isteka ugovora o zastupanju.”

            Francusko pravo

               8

               Članak L. 134‑12 Code de commerce (Trgovački zakonik) glasi:
               „U slučaju raskida ugovornih odnosa s nalogodavcem trgovački zastupnik ima pravo na naknadu pretrpljene štete.
               Trgovački zastupnik gubi pravo na naknadu ako u roku od jedne godine nakon raskida ugovora nije obavijestio nalogodavca da namjerava ostvariti svoje pravo.
               Pravni sljednici trgovačkog zastupnika također ostvaruju pravo na naknadu kada je do raskida ugovora došlo zbog smrti zastupnika.”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               9

               DTT je 2. prosinca 2011. s CMR‑om sklopio ugovor o trgovačkom zastupanju koji se odnosi na prodaju obiteljskih kuća. U skladu s tim ugovorom DTT je bio nalogodavac, a CMR nalogoprimac. Tim se ugovorom predvidjelo probno razdoblje od dvanaest mjeseci nakon kojeg se ugovor smatrao ugovorom na neodređeno vrijeme i svaka ga je stranka imala pravo raskinuti u tom razdoblju davanjem obavijesti s rokom od petnaest dana za prvi mjesec ugovora, a nakon toga s rokom od mjesec dana. Tim se ugovorom o trgovačkom zastupanju odredio cilj od 25 prodaja godišnje.

               10

               Dopisom od 12. lipnja 2012. DTT je priopćio CMR‑u svoju odluku o raskidu predmetnog ugovora po isteku ugovornog roka za davanje obavijesti koji iznosi jedan mjesec. Ta je odluka obrazložena nepoštovanjem cilja određenog navedenim ugovorom s obzirom na to da je CMR u pet mjeseci ostvario samo jednu prodaju.

               11

               Aktom od 20. ožujka 2013. CMR je podnio tužbu protiv DTT‑a pred Tribunalom de commerce d’Orléans (Trgovački sud u Orléansu, Francuska) radi naplate, među ostalim, odštete za raskid ugovora o trgovačkom zastupanju i naknade štete za zlouporabni raskid ugovora. Presudom od 30. siječnja 2014. taj je sud djelomično prihvatio zahtjeve CMR‑a.

               12

               DTT je 14. veljače 2014. podnio žalbu na tu presudu. Presudom od 18. prosinca 2014. Cour d’appel d’Orléans (Žalbeni sud u Orléansu, Francuska) djelomično je ukinuo presudu Tribunala de commerce d’Orléans (Trgovački sud u Orléansu). Konkretno, taj je sud smatrao da plaćanje naknade štete predviđene člankom L. 134‑12 Code de commerce (Trgovački zakonik) nije obvezno u slučaju raskida ugovora o trgovačkom zastupanju u probnom razdoblju. On je također smatrao da raskid ugovora sklopljenog između DTT‑a i CMR‑a nije bio zlouporaban zbog toga što je tijekom pet mjeseci ostvarena samo jedna prodaja, iako je cilj iz tog ugovora bio 25 prodaja godišnje.

               13

               Povodom žalbe CMR‑a protiv te presude Cour de cassation (Kasacijski sud) naveo je, kao prvo, da je Cour d’appel d’Orléans (Žalbeni sud u Orléansu) u svojoj presudi primijenio ustaljenu sudsku praksu trgovačkog, financijskog i gospodarskog vijeća Cour de cassationa (Kasacijski sud) na temelju koje se pravo na odštetu izuzima ako se ugovor o trgovačkom zastupanju prekine u probnom razdoblju. Kao drugo, on je istaknuo da se u Direktivi 86/653 ne spominje eventualno probno razdoblje, tako da stranke ugovora o trgovačkom zastupanju mogu propisati takvo razdoblje, a da time ne povrijede pravo Unije. Kao treće, podsjetio je, s obzirom na sudsku praksu Suda, da je cilj te direktive zaštititi trgovačkog zastupnika u njegovu odnosu s nalogodavcem i da njezin članak 17. stavak 2. valja tumačiti na način kojim se doprinosi toj zaštiti.

               14

               U tim je okolnostima Cour de cassation (Kasacijski sud) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Primjenjuje li se članak 17. Direktive [86/653] ako do raskida ugovora o trgovačkom zastupanju dođe u probnom razdoblju koje je njime propisano?”

         O prethodnom pitanju

               15

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 17. Direktive 86/653 tumačiti na način da se sustavi odštete i naknade štete koje stavci 2. i 3. tog članka predviđaju u slučaju raskida ugovora o trgovačkom zastupanju primjenjuju kad do tog raskida dođe tijekom probnog razdoblja koje taj ugovor predviđa.

               16

               Uvodno valja razmotriti pitanje protivi li se Direktivi 86/653 ugovaranje probnog razdoblja u ugovoru o trgovačkom zastupanju.

               17

               Kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 34. svojeg mišljenja, ta direktiva nigdje ne spominje pojam „probno razdoblje”. Budući da nijedna odredba te direktive ne uređuje ugovaranje probnog razdoblja, valja smatrati da takvo ugovaranje, koje ulazi u ugovornu slobodu stranaka ugovora o trgovačkom zastupanju, samo po sebi nije zabranjeno tom direktivom.

               18

               U ovom slučaju iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je trgovačko, financijsko i gospodarsko vijeće Cour de cassationa (Kasacijski sud) presudilo da trgovački zastupnik nema pravo na naknadu štete kad do raskida ugovora o trgovačkom zastupanju dođe tijekom probnog razdoblja.

               19

               U tom smislu valja podsjetiti na to da na temelju članka 288. trećeg stavka UFEU‑a „[d]irektiva je obvezujuća, u pogledu rezultata koji je potrebno postići, za svaku državu članicu kojoj je upućena, a odabir oblika i metoda postizanja tog rezultata prepušten je nacionalnim tijelima”.

               20

               Kao što je to također istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 34. svojeg mišljenja, iako se Direktivi 86/653 ne protivi ugovaranje probnog razdoblja u ugovoru o trgovačkom zastupanju, pravni učinci koji mogu utjecati na punu djelotvornost te direktive ipak ne mogu biti povjereni, u unutarnjem pravu, tom probnom razdoblju.

               21

               Upravo s obzirom na prethodna razmatranja valja ispitati je li ugovaranje probnog razdoblja u ugovoru o trgovačkom zastupanju prepreka primjeni sustava odštete i naknade štete, predviđenih u stavcima 2. i 3. članka 17. Direktive 86/653, u slučaju raskida tog ugovora tijekom probnog razdoblja.

               22

               U skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, radi utvrđivanja dosega neke odredbe prava Unije, u konkretnom slučaju članka 17. Direktive 86/653, valja istodobno voditi računa o njezinu tekstu, o njezinu kontekstu i o njezinim ciljevima (presuda od 16. travnja 2015., Angerer, C‑477/13, EU:C:2015:239, t. 26. i navedena sudska praksa).

               23

               Što se tiče teksta tog članka, valja podsjetiti na to da, kao prvo, u skladu s člankom 17. stavkom 1. Direktive 86/653, države članice poduzimaju neophodne mjere kako bi osigurale da trgovački zastupnik, „nakon raskida ugovora o zastupanju”, bude obeštećen, odnosno da mu se nadoknadi pretrpljena šteta. Također, članak 17. stavak 3. te direktive propisuje da trgovački zastupnik ima pravo na naknadu štete koju trpi, a koja je nastala zbog „raskida njegovih ugovornih odnosa s nalogodavcem”. Dakle, pravo trgovačkog zastupnika na odštetu ili naknadu štete ovisi o raskidu njegovih ugovornih odnosa s nalogodavcem.

               24

               Iako, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 38. svojeg mišljenja, ugovaranje probnog razdoblja ima za cilj olakšavanje raskida ugovora o trgovačkom zastupanju, raskid takvog ugovora tijekom probnog razdoblja ugovorenog u tom ugovoru ipak je „raskid ugovora” ili „raskid ugovornih odnosa [trgovačkog zastupnika] s nalogodavcem”, u smislu članka 17. stavaka 1. i 3. Direktive 86/653.

               25

               U tom smislu valja pojasniti da iz očitovanja podnesenih Sudu proizlazi da se sudska praksa Cour de cassationa (Kasacijski sud), navedena u točki 18. ove presude, prema kojoj trgovački zastupnik nema pravo na naknadu štete kad do raskida ugovora o trgovačkom zastupanju dođe tijekom probnog razdoblja, temelji na smatranju da tijekom tog razdoblja ugovor o trgovačkom zastupanju još nije definitivno sklopljen.

               26

               Takvo tumačenje nema nikakva temelja u Direktivi 86/653. Naprotiv, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 39. svojeg mišljenja, odnos između trgovačkog zastupnika i njegova nalogodavca u smislu članka 1. Direktive 86/653 postoji od trenutka kad je bio sklopljen ugovor kojemu je cilj ili pregovaranje prodaje ili kupnje robe ili pregovaranje i sklapanje tih poslova za račun nalogodavca, neovisno o pitanju ima li taj ugovor probno razdoblje. Iz toga slijedi da se odredbe te direktive primjenjuju čim je sklopljen takav ugovor između nalogodavca i trgovačkog zastupnika, makar i taj ugovor predviđao probno razdoblje.

               27

               Kao drugo, u skladu s člankom 17. stavkom 2. točkom (a) Direktive 86/653 trgovački zastupnik ima pravo na odštetu ako je nalogodavcu osigurao nove stranke ili je u značajnoj mjeri povećao opseg posla s postojećim strankama te ako nalogodavac nastavlja ostvarivati znatnu korist od poslovanja s takvim strankama. Nadalje, u skladu s člankom 17. stavkom 2. točkom (b) te direktive, iznos te odštete ovisi o uspješnosti trgovačkog zastupnika tijekom trajanja ugovora. Također, iz teksta članka 17. stavka 3. te direktive proizlazi da trgovački zastupnik ima pravo na naknadu štete ako je ta šteta nastala, među ostalim, zbog raskida ugovornih odnosa u okolnostima koji tom trgovačkom zastupniku uskraćuju provizije koje bi stekao urednim izvršenjem ugovora o zastupanju osiguravajući tako nalogodavcu znatne koristi u vezi s aktivnostima tog zastupnika i/ili u okolnostima koje nisu omogućile trgovačkom zastupniku amortizaciju troškova i rashoda koje je pretrpio s ciljem izvršenja ugovora o zastupanju, a po savjetu nalogodavca.

               28

               Prema tome, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 26. i 50. svojeg mišljenja, iz teksta članka 17. stavaka 2. i 3. Direktive 86/653 proizlazi da sustavi odštete i naknade štete koje ta odredba predviđa nemaju za cilj sankcioniranje raskida ugovora, nego naknadu štete trgovačkom zastupniku za njegove izvršene činidbe od kojih nalogodavac nastavlja imati koristi nakon raskida ugovornih odnosa ili za troškove i rashode koje je snosio za potrebe tih činidbi. Posljedično, tom trgovačkom zastupniku ne može se uskratiti pravo na odštetu ili naknadu štete samo zbog toga što je do raskida ugovora o trgovačkom zastupanju došlo tijekom probnog razdoblja ako su pretpostavke iz tog članka 17. stavaka 2. i 3. ispunjene.

               29

               Prema tome, iz teksta tog članka proizlazi da se pravo na odštetu ili naknadu pretrpljene štete primjenjuje čak i ako je do raskida ugovornog odnosa između nalogodavca i trgovačkog zastupnika došlo tijekom probnog razdoblja.

               30

               Prethodna razmatranja mogu se potkrijepiti i analizom konteksta u kojem se nalazi članak 17. Direktive 86/653 kao i cilja te direktive.

               31

               Kao prvo, što se tiče konteksta članka 17. te direktive, valja istaknuti, s jedne strane, da njezin članak 18. taksativno nabraja slučajeve u kojima pravo na odštetu ili naknadu štete ne postoji. U njemu se ne spominje prekid probnog razdoblja. Nadalje, budući da je članak 18. iznimka od prava na odštetu i naknadu štete, valja ga tumačiti usko. Iz toga slijedi da se taj članak ne može tumačiti na način koji bi značio dodavanje razloga za isključenje odštete ili naknade štete koji ne predviđa izričito (vidjeti u tom smislu presudu od 28. listopada 2010., Volvo Car Germany, C‑203/09, EU:C:2010:647, t. 42.). Dakle, smatrati da ne postoji pravo na odštetu ili naknadu štete ako do raskida ugovornih odnosa dođe tijekom probnog razdoblja značilo bi upravo priznati razlog za isključenje koji nije predviđen člankom 18. te direktive.

               32

               S druge strane, članak 19. Direktive 86/653 zabranjuje strankama, prije isteka ugovora, odstupanje od njezinih članaka 17. i 18. na štetu trgovačkog zastupnika. Kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 48. svojeg mišljenja, takvo odstupanje na štetu tog zastupnika postoji ako se smatra da ugovaranje probnog razdoblja u ugovoru o trgovačkom zastupanju znači da se ne primjenjuje pravo na odštetu i naknadu štete predviđeno člankom 17. te direktive. Naime, uz jednaku uspješnost, trgovačkom zastupniku bi se priznalo ili odbilo pravo na naknadu štete isključivo s obzirom na to je li u ugovoru o trgovačkom zastupanju ugovoreno probno razdoblje ili nije.

               33

               Kao drugo, što se tiče cilja Direktive 86/653, treba podsjetiti da iz njezine druge i treće uvodne izjave proizlazi da je jedan od njezinih ciljeva zaštititi trgovačke zastupnike u njihovim odnosima s nalogodavcem (presuda od 17. svibnja 2017., ERGO Poist’ovňa, C‑48/16, EU:C:2017:377, t. 41.).

               34

               U tom pogledu Sud je presudio da članci 17. i 18. te direktive imaju odlučujuću važnost jer definiraju razinu zaštite za koju zakonodavac Unije smatra da ju je razumno dodijeliti trgovačkim zastupnicima u okviru uspostave jedinstvenog tržišta (presuda od 17. listopada 2013., Unamar, C‑184/12, EU:C:2013:663, t. 39.). Nadalje, prema sudskoj praksi Suda, članci 17. do 19. te direktive imaju za cilj zaštitu trgovačkog zastupnika nakon raskida ugovora o trgovačkom zastupanju. Uređenje uspostavljeno u tu svrhu Direktivom 86/653 prisilne je naravi (presude od 9. studenoga 2000., Ingmar, C‑381/98, EU:C:2000:605, t. 21., i od 23. ožujka 2006., Honyvem Informazioni Commerciali, C‑465/04, EU:C:2006:199, t. 22.).

               35

               Sud je također pojasnio da je s obzirom na cilj Direktive 86/653 isključeno svako tumačenje njezina članka 17. koje bi moglo biti na štetu trgovačkog zastupnika (vidjeti u tom smislu presudu od 26. ožujka 2009., Semen, C‑348/07, EU:C:2009:195, t. 21.).

               36

               Dakle, tumačenje prema kojem ne postoji nikakvo pravo na odštetu u slučaju raskida ugovora o trgovačkom zastupanju tijekom probnog razdoblja nije spojivo s prisilnom naravi uređenja uspostavljenog člankom 17. Direktive 86/653. Naime, takvo tumačenje, koje priznavanje prava na naknadu štete čini ovisnim o ugovaranju probnog razdoblja u ugovoru o trgovačkom zastupanju, bez obzira na uspješnost trgovačkog zastupnika ili troškove i rashode koji su mu nastali, u suprotnosti s odredbama tog članka, predstavlja, zbog istih razloga poput onih iznesenih u točki 32. ove presude, tumačenje koje je na štetu trgovačkog zastupnika, kojemu se uskraćuje svako pravo na naknadu štete samo zato što ugovor koji ga veže s nalogodavcem sadržava probno razdoblje.

               37

               Posljedično, valja smatrati da je tumačenje članka 17. Direktive 86/653 prema kojem ne postoji nikakvo pravo na odštetu ili naknadu štete ako je od raskida ugovora o trgovačkom zastupanju došlo tijekom probnog razdoblja u suprotnosti s ciljem te direktive.

               38

               S obzirom na prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da članak 17. Direktive 86/653 treba tumačiti na način da se sustavi odštete i naknade štete koje stavci 2. i 3. tog članka predviđaju u slučaju raskida ugovora o trgovačkom zastupanju primjenjuju kad do tog raskida dođe tijekom probnog razdoblja koje taj ugovor predviđa.

         Troškovi

               39

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                     Članak 17. Direktive Vijeća 86/653/EEZ od 18. prosinca 1986. o usklađivanju prava država članica u vezi samozaposlenih trgovačkih zastupnika treba tumačiti na način da se sustavi odštete i naknade štete koje stavci 2. i 3. tog članka predviđaju u slučaju raskida ugovora o trgovačkom zastupanju primjenjuju kad do tog raskida dođe tijekom probnog razdoblja koje taj ugovor predviđa.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


Presuda Suda (osmo vijeće) od 19. travnja 2018.#Ured Europske unije za intelektualno vlasništvo protiv Group OOD.#Žalba – Žig Europske unije – Definicija i stjecanje žiga Europske unije – Relativni razlozi za odbijanje – Prigovor nositelja neregistriranog žiga ili nekog drugog znaka koji se rabi u trgovačkom prometu – Ispitivanje žalbenog vijeća – Nova ili dodatna dokazna sredstva – Uredba (EZ) br. 207/2009 – Članak 76. stavak 2. – Uredba (EZ) br. 2868/95 – Pravilo 50. stavak 1. treći podstavak.#Predmet C-478/16 P.


Presuda Suda (sedmo vijeće) od 19. travnja 2018.#Fiesta Hotels & Resorts SL protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žalba - Žig Europske unije - Uredba (EZ) br. 207/2009 - Članak 8. stavak 4. - Članak 65. - Nezaštićeno trgovačko ime GRAND HOTEL PALLADIUM - Figurativni žig koji sadržava verbalne elemente „PALLADIUM PALACE IBIZA RESORT & SPA” - Zahtjev za proglašenje ništavosti na temelju ranijeg prava stečenog na temelju nacionalnog prava - Uvjeti - Znak čija važnost nije samo lokalnog karaktera - Pravo zabraniti uporabu kasnijeg žiga.#Predmet C-75/17 P.


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 19. travnja 2018.#Peek & Cloppenburg KG, Hamburg protiv Peek & Cloppenburg KG, Düsseldorf.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bundesgerichtshof.#Zahtjev za prethodnu odluku – Žigovno pravo – Direktiva 2008/95/EZ – Članak 14. – Naknadno proglašavanje žiga ništavim ili naknadni opoziv – Datum na koji moraju biti ispunjeni uvjeti za opoziv ili za proglašavanje žiga ništavim – Uredba (EZ) br. 207/2009 – Žig Europske unije – Članak 34. stavak 2. – Zahtijevanje senioriteta ranijeg nacionalnog žiga – Učinci tog zahtjeva na raniji nacionalni žig.#Predmet C-148/17.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      19. travnja 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Žigovno pravo – Direktiva 2008/95/EZ – Članak 14. – Naknadno proglašavanje žiga ništavim ili naknadni opoziv – Datum na koji moraju biti ispunjeni uvjeti za opoziv ili za proglašavanje žiga ništavim – Uredba (EZ) br. 207/2009 – Žig Europske unije – Članak 34. stavak 2. – Zahtijevanje senioriteta ranijeg nacionalnog žiga – Učinci tog zahtjeva na raniji nacionalni žig”
      U predmetu C‑148/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud, Njemačka), odlukom od 23. veljače 2017., koju je Sud zaprimio 24. ožujka 2017., u postupku

         Peek & Cloppenburg KG, Hamburg

      protiv

         Peek & Cloppenburg KG, Düsseldorf

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, K. Lenaerts, predsjednik Suda, u svojstvu suca drugog vijeća, C. Toader, A. Prechal i E. Jarašiūnas (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: K. Malacek, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 25. siječnja 2018.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Peek & Cloppenburg KG, Hamburg, M. Petersenn i A. von Mühlendahl, Rechtsanwälte,

               –

               za Peek & Cloppenburg KG, Düsseldorf, P. Lange, A. Auler i M. Wenz, Rechtsanwälte,

               –

               za Europsku komisiju, G. Braun, É. Gippini Fournier i T. Scharf, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 14. Direktive 2008/95/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2008. o usklađivanju zakonodavstava država članica o žigovima (SL 2008., L 299, str. 25.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 2., str. 149.) i članka 34. stavka 2. Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu [Europske unije] (SL 2009., L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društava Peek & Cloppenburg KG, Hamburg (u daljnjem tekstu: P & C Hamburg), i Peek & Cloppenburg KG, Düsseldorf (u daljnjem tekstu: P & C Düsseldorf), u vezi s naknadnim utvrđivanjem nevaljanosti nacionalnih žigova kojih je P & C Hamburg bio nositelj i kojih se potonji prethodno odrekao.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

         Direktiva 2008/95

               3

               U uvodnoj izjavi 5. Direktive 2008/95 navodi se:
               „Ovom se Direktivom državama članicama ne oduzima pravo na daljnju zaštitu žigova stečenih uporabom, već se uređuje odnos između njih i žigova stečenih registracijom.”

               4

               U skladu s člankom 1. te direktive:
               „Ova se Direktiva primjenjuje na svaki žig vezano za proizvode i usluge koji su predmet registracije ili prijave za registraciju pojedinačnog žiga, zajedničkog žiga, jamstvenog ili certifikacijskog žiga u državi članici ili koji je predmet registracije ili prijave za registraciju pri Uredu Beneluksa za intelektualno vlasništvo ili međunarodne registracije koja ima učinak u državi članici.”

               5

               U stavku 1. članka 12. navedene direktive, naslovljenog „Razlozi za opoziv”, predviđa se:
               „Žig može biti opozvan ako se u neprekinutom razdoblju od pet godina nije stvarno koristio u državi članici u odnosu na proizvode ili usluge za koje je registriran, a ne postoje opravdani razlozi za neuporabu.
               Međutim, nitko ne može zahtijevati da se prava nositelja na žig opozovu ako je u razdoblju između isteka petogodišnjeg razdoblja i podnošenja zahtjeva za opoziv došlo do početka ili nastavka stvarne uporabe žiga.
               Početak ili nastavak uporabe u razdoblju od tri mjeseca koje prethodi podnošenju zahtjeva za opoziv, a koje je započelo najranije nakon isteka neprekinutog petogodišnjeg razdoblja neuporabe, ne uzima se u obzir ako su pripreme za početak ili nastavak uporabe počele tek nakon što je nositelj saznao da zahtjev za opoziv može biti podnesen.”

               6

               U članku 14. te direktive, naslovljenom „ Naknadno proglašavanje žiga ništavim ili naknadni opoziv”, određuje se:
               „Ako se senioritet ranijeg žiga, kojeg se nositelj odrekao ili je dopustio da istekne, zahtijeva za žig [Europske unije], taj se raniji žig može proglasiti ništavim ili ga se može opozvati naknadno.”

         Uredba br. 207/2009

               7

               U članku 34. Uredbe br. 207/2009, naslovljenom „Zahtijevanje senioriteta nacionalnog žiga”, predivđa se:
               „1.   Nositelj ranijeg žiga registriranog u državi članici, uključujući žig registriran u zemljama Beneluksa, ili registriran sukladno međunarodnim sporazumima koji imaju učinak u državi članici, koji podnosi prijavu za registraciju istovjetnog žiga kao žiga [Europske unije] za proizvode ili usluge koji su istovjetni sa ili su sadržani u onima za koje je registriran raniji žig, može za žig [Europske unije] zahtijevati senioritet ranijeg žiga u odnosu na državu članicu u kojoj je ili za koju je taj žig registriran.
               2.   Sukladno ovoj Uredbi jedini učinak senioriteta jest taj da se u slučaju kada nositelj žiga [Europske unije] odustane od ranijeg žiga ili dopusti da on prestane vrijediti, smatra da on i dalje uživa ista prava koja bi imao da je raniji žig i dalje ostao registriran.
               […]”

               8

               U stavku 1. članka 35. te uredbe, naslovljenog „Zahtijevanje senioriteta nakon registracije žiga [Europske unije]”, određuje se:
               „Nositelj žiga [Europske unije] koji je nositelj ranijeg istovjetnog žiga registriranog u državi članici, uključujući i žig registriran u zemljama Beneluksa ili žig registriran sukladno međunarodnim sporazumima koji imaju učinak u državi članici za proizvode ili usluge koji su istovjetni s onima za koje je registriran raniji žig ili su sadržani u njima, može zahtijevati senioritet ranijeg žiga u odnosu na državu članicu u kojoj je ili za koju je taj žig registriran.”

         Direktiva (EU) 2015/2436

               9

               Direktiva (EU) 2015/2436 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2015. o usklađivanju zakonodavstava država članica o žigovima (SL 2015., L 336, str. 1.), kojom je preinačena Direktiva 2008/95, stupila je na snagu 12. siječnja 2016., nakon datuma nastanka činjenica u glavnom postupku. Njezin članak 6. glasi kako slijedi:
               „Kada se za žig EU‑a zahtijeva senioritet nacionalnog žiga ili žiga registriranog u skladu s međunarodnim sporazumima koji imaju učinak u državi članici, a kojega se nositelj odrekao ili je dopustio da istekne, ništavost ili opoziv žiga koji je temelj zahtjeva za senioritet može se utvrditi naknadno pod uvjetom da su se ništavost ili opoziv mogli proglasiti u trenutku kad je došlo do odricanja žiga ili njegova isteka. U tom slučaju senioritet prestaje proizvoditi svoje učinke.”

            Njemačko pravo

               10

               Članak 49. Gesetza über den Schutz von Marken und sonstigen Kennzeichen (Zakon o zaštiti žigova i drugih razlikovnih znakova) od 25. listopada 1994. (BGBl. 1994 I, str. 3082., u daljnjem tekstu: Markengesetz), naslovljen „Opoziv prava nositelja” u stavku 1. predviđa:
               „Žig se, na zahtjev, briše iz registra zbog opoziva ako se nije rabio u smislu članka 26., nakon datuma svoje registracije, tijekom neprekinutog razdoblja od pet godina. Opoziv prava nositelja žiga ne može se međutim istaknuti ako se nakon završetka navedenog razdoblja i prije podnošenja zahtjeva za brisanje započela ili nastavila uporaba žiga u smislu članka 26. Početak ili nastavak uporabe u razdoblju od tri mjeseca koje prethodi podnošenju zahtjeva za proglašavanje žiga ništavim, a koje je započelo nakon neprekinutog petogodišnjeg razdoblja neuporabe, ne uzima se u obzir ako su pripreme za početak ili nastavak uporabe počele tek nakon što je nositelj žiga saznao da zahtjev za brisanje može biti podnesen. Ako je zahtjev za brisanje iz članka 53. stavka 1. podnesen Uredu za patente, zahtjev Uredu za patente je odlučujuć za izračun roka od tri mjeseca iz treće rečenice ako je tužba za brisanje na temelju članka 55. stavka 1. podnesena u roku od tri mjeseca nakon dostave obavijesti iz članka 53. stavka 4.”

               11

               U članku 125.c Markengesetza, naslovljenom „Naknadno proglašavanje žiga nevaljanim”, određuje se:
               „1.   Ako je za žig [Europske unije] za koji je podnesena prijava ili je registriran zahtijevano prvenstvo žiga registriranog u registru Ureda za patente na temelju članka 34. ili 35. Uredbe [br. 207/2009] i ako je žig registriran u registru Ureda za patente brisan zbog neproduljenja trajanja zaštite […], ili odricanja […], nevaljanost tog žiga može se na zahtjev naknadno utvrditi zbog opoziva ili zbog proglašavanja žiga ništavim.
               2.   Utvrđivanje nevaljanosti odvija se prema istim uvjetima kao i brisanje zbog opoziva ili proglašavanje žiga ništavim. Međutim, nevaljanost zbog opoziva u skladu s člankom 49. stavkom 1. može se utvrditi samo ako su uvjeti za brisanje na temelju te odredbe također već postojali na datum na koji je žig brisan zbog neproduljenja trajanja zaštite ili zbog odricanja.
               3.   Postupak utvrđivanja nevaljanosti temelji se na odredbama koje se primjenjuju na postupak brisanja registriranog žiga, pri čemu utvrđivanje nevaljanosti žiga zamjenjuje brisanje.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               12

               P & C Düsseldorf nositelj je njemačkih verbalnih i figurativnih žigova PuC, koji su registrirani za odjevne predmete pod brojevima 648526 i 648528 i čije prvenstvo seže u 1953.

               13

               P & C Hamburg nositelj je verbalnog žiga Europske unije PUC, koji je registriran 6. travnja 2001. pod brojem 242446 za proizvode iz razreda 18 i 25 u smislu Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga radi registracije žigova od 15. lipnja 1957., kako je revidiran i izmijenjen, koji konkretno odgovaraju odjevnim predmetima i modnim dodacima. Taj žig na njemačkom području uživa senioritet dvaju njemačkih verbalnih žigova PUC, za koje je podnesena prijava i koji su registrirani 1978. i 1982., za odjevne predmete pod brojevima 966148 i 1027854.

               14

               Dana 11. veljače 2005., P & C Düsseldorf pokrenuo je postupak za brisanje zbog opoziva dvaju njemačkih verbalnih žigova PUC. Budući da je P & C Hamburg 7. srpnja 2005. dobrovoljno zatražio od Deutsches Patent- und Markenamta (Njemački ured za patente i žigove) da se žigovi izbrišu, dvije stranke u sporu složile su se da se postupak okonča i navedeni žigovi izbrisani su 9. i 31. kolovoza 2005.

               15

               Dana 12. ožujka 2010., P & C Düsseldorf podnio je tužbu Landgerichtu Hamburg (Zemaljski sud u Hamburgu, Njemačka), pri čemu je tvrdio da se P & C Hamburg više ne može pozivati na senioritet njemačkih verbalnih žigova PUC, ističući ponajprije da su se oni, na datum na koji su izbrisani jer ih se to društvo odreklo, također mogli izbrisati zbog opoziva. P & C Düsseldorf je podredno tvrdio da su se ti žigovi također mogli izbrisati na taj datum zbog postojanja ranijih prava kojih je on nositelj.

               16

               Landgericht Hamburg (Zemaljski sud u Hamburgu) prihvatio je tu tužbu, a žalba koju je Oberlandesgerichtu Hamburg (Visoki zemaljski sud u Hamburgu, Njemačka) podnio P & C Hamburg je odbijena. U svojoj je odluci žalbeni sud smatrao da je zahtjev društva P & C Düsseldorf osnovan, na temelju članka 125.c stavaka 1. i 2. i članka 49. stavka 1. Markengesetza, s obzirom na to da su izbrisani njemački verbalni žigovi čiji se senioritet zahtijeva za žig Europske unije PUC mogli biti izbrisani zbog opoziva i na datum na koji su izbrisani zbog odricanja kao i na datum zadnjeg ročišta koje se pred njim održalo.

               17

               Stoga je P & C Hamburg podnio reviziju protiv te odluke Bundesgerichtshofu (Savezni vrhovni sud, Njemačka).

               18

               Kao prvo, sud koji je uputio zahtjev navodi da je žalbeni sud točno protumačio članak 125.c stavak 2. Markengesetza smatrajući da uvjeti za brisanje žiga zbog opoziva moraju biti ispunjeni ne samo u trenutku odricanja od tog žiga nego i na datum zadnjeg ročišta pred sudom koji odlučuje o zahtjevu za utvrđivanje nevaljanosti tog žiga. On se ipak pita je li takvo tumačenje u skladu s člankom 14. Direktive 2008/95.

               19

               Zaključivši da članak 14. ne daje pojašnjenja u vezi sa zahtjevima koji se mogu nametnuti za naknadno proglašavanje ništavim ranijeg nacionalnog žiga kojega se nositelj odrekao ili je dopustio da istekne, sud koji je uputio zahtjev primjećuje da iz članka 6. Direktive 2015/2436 proizlazi da se na temelju njega ne može zahtijevati da su uvjeti za opoziv također ispunjeni i na datum odluke kojom se odlučuje o zahtjevu za naknadni opoziv. On se pita jesu li tom direktivom ponovno određeni zahtjevi kojima to utvrđenje podliježe ili su samo pojašnjeni zahtjevi koji su već bili primjenjivi na temelju članka 14. Direktive 2008/95.

               20

               Kao drugo, sud koji je uputio zahtjev navodi da se, pod pretpostavkom da je tumačenje članka 125.c Markengesetza navedeno u točki 18. ove presude u skladu s člankom 14. Direktive 2008/95, tada postavlja pitanje je li P & C Hamburg, nakon što se odrekao svojih njemačkih verbalnih žigova 7. srpnja 2005., mogao te žigove rabiti na način da se osigura održavanje prava koja proizlaze iz tog žiga. Budući da je žalbeni sud ocijenio da se radnje uporabe nakon odricanja ne mogu uzeti u obzir, jer one nemaju „kurativan učinak”, sud koji je uputio zahtjev pita se je li ta analiza točna s obzirom na članak 34. stavak 2. Uredbe br. 207/2009 te se s tim u vezi pita o učinku zahtijevanja senioriteta ranijeg nacionalnog žiga za žig Europske unije.

               21

               U tim je okolnostima Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Je li u skladu s člankom 14. Direktive 2008/95/EZ da se nacionalni žig, koji je osnova za zahtjev za senioritet žiga Europske unije te ga se nositelj odrekao ili je dopustio da istekne, može naknadno proglasiti ništavim ili naknadno opozvati samo ako uvjeti za proglašavanje ništavim ili opoziv postoje ne samo u vrijeme odricanja od žiga ili njegova isteka, nego i u vrijeme donošenja sudske odluke?

                        2.

                        Ako je odgovor na prvo pitanje potvrdan:
                        Je li učinak zahtjeva za senioritet na temelju članka 34. stavka 2. Uredbe (EZ) br. 207/2009 taj da prava koja proizlaze iz nacionalnog žiga prestaju postojati te se više ne mogu rabiti tako da se očuvaju prava koja proizlaze iz tog žiga, ili nacionalni žig na temelju prava Unije ostaje na snazi, iako više nije upisan u registar odnosne države članice te se stoga može i treba nastaviti rabiti tako da se očuvaju prava koja proizlaze iz tog žiga?”

         O prethodnim pitanjima

               22

               Svojim dvama pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 14. Direktive 2008/95 u vezi s člankom 34. stavkom 2. Uredbe br. 207/2009 tumačiti na način da mu se protivi tumačenje nacionalnog zakonodavstva prema kojem se žig, čiji se senioritet zahtijeva za žig Europske unije, može naknadno proglasiti ništavim ili opozvati samo ako su uvjeti za to proglašavanje ništavim ili opoziv ispunjeni ne samo na datum odricanja od tog ranijeg nacionalnog žiga ili na datum njegova isteka, nego i na datum donošenja sudske odluke u vezi s tim.

               23

               U tom pogledu valja podsjetiti da članak 34. Uredbe br. 207/2009 predviđa mogućnost za nositelja ranijeg nacionalnog žiga koji podnese istovjetnu prijavu za registraciju kao žiga Europske unije za proizvode i usluge istovjetne onima za koje je raniji nacionalni žig registriran, da zahtijeva, u svojoj prijavi za registraciju žiga Europske unije, senioritet ranijeg nacionalnog žiga u pogledu države članice u kojoj je ili za koju je registriran. Članak 35. te uredbe predviđa sličnu mogućnost zahtijevanja senioriteta nakon registracije žiga kao žiga Europske unije.

               24

               Jedini učinak zahtijevanja senioriteta ranijeg nacionalnog žiga jest prema članku 34. stavku 2. te uredbe taj da se, u slučaju kada nositelj tog žiga odustane od njega ili dopusti da on prestane vrijediti, smatra da on i dalje uživa ista prava koja bi imao da je raniji nacionalni žig i dalje ostao registriran.

               25

               Radi suprotstavljanja takvom zahtjevu, članak 14. Direktive 2008/95 predviđa mogućnost naknadnog proglašavanja ništavim ranijeg nacionalnog žiga kojeg se nositelj odrekao ili je dopustio da istekne.

               26

               Iako članak 14. Direktive 2008/95 ne pojašnjava na koji datum valja ispitati jesu li uvjeti za ništavost ili opoziv ispunjeni, iz izraza i cilja te odredbe ipak proizlazi da predmetno ispitivanje ima za cilj retroaktivno utvrditi jesu li uvjeti bili ispunjeni na datum odricanja od ranijeg nacionalnog žiga ili datum njegova isteka. Iz toga proizlazi da zahtjev prema kojem uvjeti za proglašavanje ranijeg nacionalnog žiga ništavim ili njegov opoziv također moraju biti ispunjeni na datum na koji se odlučuje o zahtjevu za naknadno proglašavanje žiga ništavim ili opoziv nije u skladu s tom odredbom.

               27

               Isto tako, taj se zahtjev temelji, kao što to proizlazi iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku i očitovanja stranaka glavnog postupka, na tvrdnji prema kojoj radnje uporabe nacionalnog žiga mogu imati kurativni učinak koji može osigurati održavanje prava koja proizlaze iz tog žiga. Međutim, takva tvrdnja nema temelj ni u Direktivi 2008/95 ni u Uredbi br. 207/2009.

               28

               Naime, najprije valja navesti da mogućnost uporabe nacionalnog žiga kojeg se nositelj odrekao nigdje nije predviđena u Direktivi 2008/95. Osim toga, iz uvodne izjave 5. i članka 1. te direktive proizlazi da se ta direktiva primjenjuje samo na žigove koji su predmet registracije ili prijave za registraciju, tako da izbrisani žig u odnosu na nju više ne postoji.

               29

               Zatim, iz članka 12. stavka 1. drugog podstavka Direktive 2008/95 proizlazi da se uporaba žiga uzima u obzir samo do datuma podnošenja zahtjeva za opoziv, eventualno uvećanog za tri mjeseca u slučaju iz trećeg podstavka te odredbe. Stoga ne bi bilo u skladu s tom odredbom uzeti u obzir, u okviru postupka za naknadni opoziv prava nositelja žiga, uporabu nakon datuma na koji se sam nositelj odrekao tog žiga ili je dopustio da on istekne.

               30

               Naposljetku, iz članka 34. stavka 2. Uredbe br. 207/2009 proizlazi da je jedini učinak senioriteta ranijeg nacionalnog žiga koji se zahtijeva za žig Europske unije taj da se u slučaju kada nositelj tog ranijeg nacionalnog žiga, koji je od njega odustao ili je dopustio da on prestane vrijediti, smatra da on i dalje uživa, u državi članici u kojoj je ili za koju je registriran, ista prava koja bi imao da je raniji žig i dalje ostao ondje registriran. Tom je odredbom tako stvorena fikcija koja nositelju žiga Europske unije omogućava da nastavi uživati u toj državi članici zaštitu koju je uživao raniji nacionalni žig koji je izbrisan, a ne da potonjem omogući da kao takav nastavi postojati. Iz toga, među ostalim, proizlazi da eventualnu uporabu predmetnog znaka nakon brisanja, u takvom slučaju, treba smatrati uporabom žiga Europske unije, a ne uporabom izbrisanog ranijeg nacionalnog žiga.

               31

               Osim toga, tumačenje članka 14. Direktive 2008/95 iz točke 26. ove presude potvrđuje članak 6. Direktive 2015/2436, koja je stupila na snagu nakon datuma nastanka činjenica u glavnom postupku, koji predviđa da je jedini uvjet za naknadno utvrđivanje ništavosti ranijeg nacionalnog žiga ili njegova opoziva taj da su se ništavost ili opoziv mogli proglasiti u trenutku kad je došlo do odricanja od žiga ili njegova isteka.

               32

               S obzirom na prethodna razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti tako da članak 14. Direktive 2008/95 u vezi s člankom 34. stavkom 2. Uredbe br. 207/2009 treba tumačiti na način da mu se protivi tumačenje nacionalnog zakonodavstva prema kojem se žig, čiji se senioritet zahtijeva za žig Europske unije, može naknadno proglasiti ništavim ili opozvati samo ako su uvjeti za to proglašavanje ništavim ili opoziv ispunjeni ne samo na datum odricanja od tog ranijeg nacionalnog žiga ili na datum njegova isteka, nego i na datum donošenja sudske odluke u vezi s tim.

         Troškovi

               33

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                     Članak 14. Direktive 2008/95/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2008. o usklađivanju zakonodavstava država članica o žigovima u vezi s člankom 34. stavkom 2. Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu [Europske unije] treba tumačiti na način da mu se protivi tumačenje nacionalnog zakonodavstva prema kojem se žig, čiji se senioritet zahtijeva za žig Europske unije, može naknadno proglasiti ništavim ili opozvati samo ako su uvjeti za to proglašavanje ništavim ili opoziv ispunjeni ne samo na datum odricanja od tog ranijeg nacionalnog žiga ili na datum njegova isteka, nego i na datum donošenja sudske odluke u vezi s tim.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački