title: Presuda Suda od 15. prosinca 1995. # Union royale belge des sociétés de football association ASBL protiv Jean-Marc Bosman, Royal club liégeois SA protiv Jean-Marc Bosman i dr. i Union des associations européennes de football (UEFA) protiv Jean-Marc Bosman. # Zahtjev za prethodnu odluku: Cour d'appel de Liège - Belgija. # Sloboda kretanja radnika. # Predmet C-415/93.

text:
PRESUDA SUDA15. prosinca 1995.(*)„Slobodno
 kretanje radnika – Pravila tržišnog natjecanja koja se primjenjuju na
poduzetnike – Profesionalni nogometaši – Sportska pravila o transferu
igrača koja obvezuju novi klub da plati naknadu starom − Ograničenje
broja igrača, državljana drugih država članica, koje se smije uvrstiti u
 momčad“U predmetu C-415/93,povodom
 zahtjeva za prethodnu odluku koji je podnio Cour d'appel (FR)
(Belgija), presudom od 1. listopada 1993., koju je Sud zaprimio 6.
listopada 1993., u postupcima izmeđuUnion royale belge des sociétés de football association ASBLiJean-Marca Bosmana,izmeđuRoyal club liégeois SAiJean-Marca BosmanaSA d'économie mixte sportive de l'union sportive du littoral de DunkerqueUnion royale belge des sociétés de football association ASBLUnije europskih nogometnih saveza (UEFA)i izmeđuUnije europskih nogometnih saveza (UEFA)iJean-Marca Bosmanau prisutnosti:Union nationale des footballeurs professionnels (UNFP),iVereniging van contractsspelers,SUD,u
 sastavu: G. C. Rodríguez Iglesias, predsjednik, C. N. Kakouris, D. A.
O. Edward i G. Hirsch, predsjednici vijeća, G. F. Mancini
(izvjestitelj), J. C. Moitinho de Almeida, P. J. G. Kapteyn, C. Gulmann,
 J. L. Murray, P. Jann i H. Ragnemalm, suci, nezavisni odvjetnik: C. O. Lenz,tajnici: R. Grass, tajnik, i D. Louterman-Hubeau, glavna administratorica,uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 20. lipnja 1995.,uzimajući u obzir podnesena očitovanja:      za
 Union Royale Belge des Sociétés de Football Association ASBL, G.
Vandersanden i J.-P. Hordies, odvjetnici, članovi odvjetničke komore u
Bruxellesu i R. Rasir i F. Moïses, odvjetnici, članovi odvjetničke
komore u Liègeu,      za Uniju europskih nogometnih saveza (UEFA), I. S. Forrester, QC,      za
 Jean-Marca Bosmana, L. Misson, J.-L. Dupont, M.-A. Lucas i M.
Franchimont, odvjetnici, članovi odvjetničke komore u Liègeu,      za
 francusku vladu, H. Duchène, tajnik za vanjske poslove u upravi za
pravne poslove Ministarstva vanjskih poslova, i C. de Salins, zamjenik
direktora u istoj upravi,      za
 talijansku vladu, prof. L. Ferrari Bravo, voditelj pravne službe
Ministarstva vanjskih poslova, uz asistenciju D. Del Gaiza, avvocato dello Stato,      za
 Komisiju Europskih zajednica, F. E. González Díaz, iz pravne službe
Komisije, G. de Bergues, nacionalni službenik stavljen na raspolaganje
pravnoj službi Komisije, i Th. Margellos, odvjetnik, član odvjetničke
komore u Ateni,nakon saslušanja prijedloga odluke nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 20. rujna 1995.,donosi sljedećuPresudu1        Presudom
 od 1. listopada 1993., koju je Sud zaprimio 6. listopada 1993., Cour
d'appel u Liègeu je, na temelju članka 177. Ugovora o EEZ-u, postavio
prethodna pitanja glede tumačenja članaka 48., 85. i 86. istog ugovora.2        Ta
 su pitanja postavljena u sklopu različitih postupaka između: (i) Union
Royale Belge des Sociétés de Football Association ASBL (u daljnjem
tekstu: URBSFA) i Jean-Marca Bosmana; (ii) Royal Club Liégois SA (u
daljnjem tekstu: RCL) i Jean-Marca Bosmana, SA d'Économie Mixte Sportive
 de l'Union Sportive du Littoral de Dunkerque (u daljnjem tekstu: US
Dunkerque), URBSFA-e i Unije europskih nogometnih saveza (UEFA-e) (u
daljnjem tekstu: UEFA); i (iii) UEFA-e i Jean-Marca Bosmana. Organizacijska pravila nogometa 3        Udruženi sport nogomet, poznatiji kao „nogomet“, profesionalni ili amaterski, prakticira se kao organizirani sport u klubovima koji su,
 u svakoj državi članici, udruženi u nacionalna udruženja, odnosno
saveze. Jedino u Velikoj Britaniji postoji nekoliko nacionalnih saveza,
konkretno četiri, nadležnih za Englesku, Wales, Škotsku i Sjevernu
Irsku. URBSFA je belgijski nacionalni savez. O nacionalnim savezima
ovisni su drugi sekundarni ili podređeni savezi, odgovorni za
organizaciju nogometa u određenim sektorima ili u određenim regijama.
Savezi organiziraju nacionalna prvenstva, podijeljena u više liga ovisno
 o sportskoj vrijednosti klubova koji u njima sudjeluju. 4        Nacionalni
 savezi članovi su Međunarodne federacije nogometnih saveza (u daljnjem
tekstu: FIFA), pravne osobe švicarskog prava, koja organizira nogomet na
 svjetskoj razini. FIFA je podijeljena na kontinentalne konfederacije,
čiji propisi podliježu odobrenju FIFA-e. Konfederacija nadležna za
Europu je UEFA, također pravna osoba švicarskog prava. Njezine su
članice nacionalni savezi oko pedeset država, uključujući nacionalne
saveze država članica koji su se, u skladu sa statutima UEFA-e, obvezali
 poštivati njezine statute, propise i odluke.5        Svaka
 nogometna utakmica organizirana pod okriljem nacionalnog saveza mora se
 igrati između dva kluba člana tog saveza ili članova sekundarnih ili
podređenih saveza. Momčad svakog kluba čine igrači registrirani za taj
klub od strane nacionalnog saveza. Svaki profesionalni igrač mora biti
registriran kao takav pri svom nacionalnom savezu i prijavljen kao
sadašnji ili bivši zaposlenik određenog kluba.  Pravila koja se odnose na transfere6        U
 skladu sa saveznim pravilnikom URBSFA-e iz 1983., koji se primjenjivao u
 vrijeme nastanka činjenica u glavnom postupku, treba razlikovati tri
odnosa: udruživanje, koje povezuje igrača s nacionalnim savezom,
članstvo, koje ga povezuje s klubom, i registraciju, koja je nužan uvjet
 da bi igrač mogao sudjelovati na službenim natjecanjima. Transfer se
definira kao transakcija kojom igrač koji je član mijenja klub. U
slučaju privremenog transfera igrač ostaje član svog kluba, no
registriran je za drugi klub. 7        Na
 temelju istog pravilnika, svi ugovori profesionalnih igrača, čije je
trajanje između jedne i pet godina, istječu 30. lipnja. Prije isteka
ugovora, a najkasnije do 26. travnja, klub mora ponuditi igraču novi
ugovor; u slučaju da to ne učini, igrač se za potrebe transfera smatra
amaterom te se zbog toga na njega odnose druge odredbe pravilnika. Igrač
 može prihvatiti ili odbiti takav prijedlog. 8        Ako
 ga odbije, igrač se uvrštava na popis igrača koji mogu, između 1. i 31.
 svibnja, biti predmetom tzv. „prisilnog“ transfera, to jest transfera
bez sporazuma s dosadašnjim klubom, ali uz uvjet da novi klub tom klubu
plati naknadu za „trening“, koja se izračunava množenjem igračevog
godišnjeg bruto dohotka s koeficijentom između 14 i 2, ovisno o starosti
 igrača.9        Dana
 1. lipnja počinje razdoblje „slobodnih“ transfera, koji se obavljaju na
 temelju sporazuma dvaju klubova i igrača, osobito glede iznosa naknade
za transfer koju novi klub mora platiti starom, pod prijetnjom sankcija u
 slučaju neplaćanja, koje mogu uključivati i brisanje novog kluba zbog
dugovanja. 10      Ako
 ne dođe do transfera, igračev klub mora mu ponuditi novi ugovor za
jednu sezonu, pod istim uvjetima koji su mu bili ponuđeni prije 26.
travnja. Ako igrač odbije ugovor, klub ga ima pravo do 1. kolovoza
suspendirati, u suprotnom će se igrač ponovno klasificirati kao amater.
Igrač koji i dalje odbija potpisati ugovore koje mu je ponudio njegov
klub može ostvariti transfer kao amater, bez pristanka svog kluba, nakon
 dvije godine neigranja. 11      Pravilnici
 UEFA-e i FIFA-e ne primjenjuju se na igrače neposredno, nego su
sadržani u pravilnicima nacionalnih saveza koji jedini imaju ovlast
primjenjivati ih i uređivati odnose između klubova i igrača. 12      UEFA,
 URBSFA i RCL tvrdili su pred nacionalnim sudom da su odredbe, koje su
se u vrijeme nastanka činjenica primjenjivale za transfere između
klubova iz različitih država članica ili klubova koji pripadaju
različitim nacionalnim savezima unutar iste države članice, sadržane u
dokumentu pod naslovom „Načela suradnje između saveza-članova UEFA-e i
njihovih klubova“, koji je 24. svibnja 1990. odobrio Izvršni odbor
UEFA-e i koji je na snazi od 1. srpnja 1990. 13      Taj
 dokument propisuje da igrač po isteku ugovora može sklopiti novi ugovor
 s klubom koji sam izabere. Taj klub mora o tome bez odgode obavijestiti
 stari klub koji zatim o tome obavještava nacionalni savez koji je dužan
 izdati međunarodni certifikat o transferu. Međutim, stari klub ima
pravo na naknadu za razvoj ili trening od novog kluba, iznos koje će, u
slučaju neslaganja, odrediti povjerenstvo ustrojeno u okviru UEFA-e, uz
uporabu tablice koeficijenata u rasponu od 12 do 1, ovisno o igračevoj
dobi, koji se množe s njegovim bruto prihodom što ga je ostvario u
protekloj godini, a maksimalno s 5.000.000 CHF. 14      U
 dokumentu se navodi da poslovni odnosi između dvaju klubova glede
naknade za razvoj ili trening nisu utjecali na aktivnost igrača, koji
može nesmetano igrati za svoj novi klub. Međutim, ako novi klub ne plati
 bez odgode naknadu starom klubu, Nadzorna i disciplinska komisija
UEFA-e odlučit će o tom pitanju i o svojoj odluci obavijestiti
nacionalni savez, koji također može izreći kaznu klubu dužniku.15      Sud
 koji je uputio zahtjev smatra da, u predmetu u glavnim postupcima,
URBSFA i RCL nisu primijenili pravilnik UEFA-e, već pravilnik FIFA-e.16      Taj
 je pravilnik u relevantno vrijeme predviđao, među ostalim, da
profesionalni igrač ne može napustiti nacionalni savez čiji je član dok
je god vezan ugovorom i propisima svojeg kluba i svojeg nacionalnog
saveza, ma koliko strogi oni bili. Međunarodni transfer mogao se obaviti
 tek nakon što je nacionalni savez izdao certifikat o transferu, kojim
potvrđuje da su podmirene sve financijske obveze, uključujući i
možebitnu naknadu za transfer. 17      Nakon
 datuma nastanka činjenica predmeta u glavnom postupku UEFA je počela
pregovore s Komisijom Europskih zajednica. U travnju 1991. UEFA se, među
 ostalim, obvezala da će se u sve ugovore s profesionalnim igračima
uključiti klauzule koje će tim igračima omogućavati da po isteku ugovora
 sklope novi ugovor s klubom po svom izboru i da odmah počnu igrati za
taj klub. Odredbe su u tom smislu unesene u „Načela suradnje između
saveza članova UEFA-e i njihovih klubova“, koja su usvojena u prosincu
1991. te su stupila na snagu 1. srpnja 1992. 18      FIFA
 je u travnju 1991. također usvojila novi pravilnik koji uređuje status i
 transfere nogometaša. Taj dokument, kako je izmijenjen u prosincu 1991.
 i prosincu 1993., predviđa da igrač može sklopiti ugovor s novim klubom
 ako je ugovor koji ga veže za njegov klub istekao, ako je raskinut ili
će isteći u sljedećih šest mjeseci. 19      Posebna
 pravila propisana su za „neamaterske“ igrače, koji su definirani kao
igrači koji su za svoje sudjelovanje u nogometu ili za djelatnost koja
je u vezi s nogometom primili naknadu koja nadilazi iznos troškova
nastalih u obavljanju te djelatnosti, osim ako su ponovno stekli status
amatera. 20      U
 slučaju transfera neamaterskog igrača ili igrača koji postane neamater
unutar tri godine od transfera, stari klub ima pravo na naknadu za
razvoj ili trening, o čijem se iznosu klubovi trebaju sporazumjeti. U
slučaju izostanka sporazuma, o sporu odlučuje FIFA ili nadležna
konfederacija. 21      Ta
 pravila dopunjena su pravilnikom UEFA-e, pod nazivom „o utvrđivanju
naknade za transfer“, koji je usvojen lipnju 1993. te je stupio na snagu
 1. kolovoza 1993., a koji je zamijenio „Načela suradnje između
nacionalnih saveza-članova UEFA-e i njihovih klubova“ iz 1991. Taj novi
pravilnik zadržava načelo da poslovni odnosi između dva kluba nemaju
nikakav utjecaj na sportsku djelatnost igrača, koji može nesmetano
igrati za klub s kojim je sklopio novi ugovor. Pored toga, on predviđa
da, u slučaju izostanka sporazuma između predmetnih klubova, nadležna
komisija UEFA-e odredi iznos naknade za razvoj i trening. Za neamaterske
 igrače taj se iznos izračunava na temelju bruto dohotka igrača u
zadnjih dvanaest mjeseci ili fiksnog godišnjeg dohotka koji je zajamčen
novim ugovorom, uvećanog za 20 % za igrače koji su najmanje dva puta
igrali za seniorsku nacionalnu reprezentaciju svoje zemlje, te
pomnoženog s koeficijentom između 12 i 0, ovisno o starosti igrača.22      Iz
 dokumenata koje je UEFA podnijela Sudu proizlazi da propisi koji su na
snazi u drugim državama članicama također sadržavaju odredbe koje
obvezuju novi klub, u slučaju transfera igrača između dvaju klubova iz
istog nacionalnog saveza, da starom klubu plati naknadu za transfer,
razvoj i trening, pod uvjetima koje te odredbe sadržavaju. 23      U
 Španjolskoj i Francuskoj se takva naknada može zahtijevati samo u
slučaju kada je igrač koji prelazi u drugi klub mlađi od 25 godina ili
je njegov stari klub taj s kojim je potpisao svoj prvi profesionalni
ugovor. U Grčkoj, ako novi klub ne duguje izričito nikakvu naknadu,
ugovorom između kluba i igrača može njegov odlazak iz kluba biti
uvjetovan plaćanjem određenog iznosa koji, prema UEFA-i, zapravo
najčešće plaća novi klub. 24      Pravila
 koja se na to primjenjuju mogu, ovisno o slučaju, proizlaziti iz
nacionalnog zakonodavstva, pravilnika nacionalnih nogometnih saveza ili
kolektivnih ugovora.  Klauzule državljanstva25      Od
 šezdesetih godina nadalje mnogi su nacionalni nogometni savezi usvojili
 pravila kojima se ograničava mogućnost zapošljavanja ili nastupanja u
utakmicama igrača sa stranim državljanstvom (u daljnjem tekstu: klauzule
 državljanstva). U svrhu primjene tih klauzula, državljanstvo je
definirano u odnosu na mogućnost za igrača da bude pozvan igrati za
nacionalnu momčad ili reprezentaciju. 26      UEFA
 se 1978. godine obvezala g. Davignonu, članu Komisije Europskih
zajednica, da će, s jedne strane, ukinuti ograničenja broja ugovora koje
 svaki klub može sklopiti s igračima iz drugih država članica i da će, s
 druge strane, odrediti da dva takva igrača mogu sudjelovati u svakoj
utakmici, s tim da se to ograničenje ne primjenjuje na igrače koji su u
državi članici o kojoj je riječ nastanjeni dulje od pet godina. 27      UEFA
 je 1991., nakon novih razgovora s g. Bangemannom, potpredsjednikom
Komisije, usvojila tzv. pravilo „3 + 2“, koje nacionalnim savezima
dopušta mogućnost da ograniče na tri broj stranih igrača koje klub može
prijaviti za nastup na utakmici prve lige svojih nacionalnih prvenstava,
 plus dva igrača koja su u neprekinutom razdoblju od pet godina igrala u
 državi nacionalnog saveza o kojem je riječ, od čega tri godine u mlađim
 kategorijama. Ovo ograničenje primjenjuje se jednako na utakmice
klubova koje organizira UEFA. Činjenice glavnih postupaka28      J.-M.
 Bosman, profesionalni nogometaš s belgijskim državljanstvom, bio je od
1988. zaposlen u RCL-u, belgijskom prvoligaškom klubu, na temelju
ugovora koji je isticao 30. lipnja 1990., a koji mu je osiguravao
prosječnu mjesečnu plaću od 120.000 BEF, uključeno s premijama. 29      RCL
 je J.-M. Bosmanu 21. travnja 1990. ponudio novi ugovor za jednu sezonu,
 smanjivši mu plaću na 30.000 BEF, što je minimum koji predviđa
pravilnik URBSFA-e. J.-M. Bosman je odbio potpisati taj ugovor te je bio
 stavljen na transfernu listu. Naknada za razvoj određena je, u skladu s
 navedenim pravilnikom, u iznosu od 11.743.000 BEF. 30      Budući
 da nijedan klub nije pokazao interes za prisilni transfer, J.-M. Bosman
 stupio je u kontakt s francuskim drugoligaškim klubom Dunkerque, koji
ga je zaposlio za mjesečnu plaću od oko 100.000 BEF i premiju za
potpisivanje ugovora od oko 900.000 BEF. 31      RCL
 i Dunkerque sklopili su 27. srpnja 1990. ugovor o privremenom transferu
 J.-M. Bosmana za razdoblje od jedne godine, uz naknadu od 1.200.000 BEF
 koju Dunkerque mora platiti RCL-u pošto Fédération Française de
Football (u daljnjem tekstu: FFF) dobije od URBSFA-e certifikat o
transferu. Tim je ugovorom Dunkerqueu dana, među ostalim, neopoziva
mogućnost konačnog transfera igrača za iznos od 4.800.000 BEF. 32      Oba
 ugovora, između Dunkerquea i RCL-a, s jedne strane, i između Dunkerquea
 i J.-M. Bosmana, s druge strane, bila su sklopljena pod suspenzivnim
uvjetom, prema kojem URBSFA mora FFF-u dostaviti certifikat o transferu
prije prve utakmice sezone, koja se trebala održati 2. kolovoza 1990. 33      Budući
 da je RCL imao dvojbe glede solventnosti Dunkerquea, nije zahtijevao od
 URBSFA-e da dostavi FFF-u navedeni certifikat. Iz tog razloga nijedan
od ugovora nije počeo proizvoditi učinke. RCL je 31. srpnja 1990. još i
suspendirao J.-M. Bosmana, onemogućivši mu tako da igra tijekom cijele
sezone. 34      J.-M.
 Bosman je 8. kolovoza 1990. podnio tužbu protiv RCL-a pred Tribunal de
première instance u Liègeu. Istovremeno je podnio zahtjev za privremenu
pravnu zaštitu, kojim zahtijeva od suda, kao prvo, da sud naloži RCL-u i
 URBSFA-i da mu plaćaju predujam od 100.000 BEF mjesečno dok god ne
pronađe novog poslodavca; kao drugo, da tuženicima zabrani onemogućavati
 njegovo zapošljavanje, osobito zahtijevanjem plaćanja novčanog iznosa; i
 kao treće, da postavi Sudu prethodno pitanje. 35      Rješenjem
 od 9. studenoga 1990. sudac postupka privremene pravne zaštite naložio
je RCL-u i URBSFA-i da plate J.-M. Bosmanu predujam od 30.000 BEF
mjesečno i zabranio im da onemogućuju zapošljavanje J.-M. Bosmana. Pored
 toga, postavio je Sudu prethodno pitanje (predmet C-340/90) o tumačenju
 članka 48. Ugovora u svezi s pravilima koja uređuju transfere
profesionalnih igrača (u daljnjem tekstu: pravila transfera). 36      J.-M.
 Bosmana je u međuvremenu, u listopadu 1990., zaposlio francuski
drugoligaški klub Saint-Quentin pod suspenzivnim uvjetom da se usvoji
njegov zahtjev za privremenu pravnu zaštitu. Njegov je ugovor, međutim,
raskinut na kraju prve sezone. J.-M. Bosman je u veljači 1992. potpisao
novi ugovor s francuskim klubom Saint-Denis de la Réunion, koji je
također bio raskinut. Nakon traženja novih ponuda u Belgiji i
Francuskoj, J.-M. Bosmana je konačno zaposlio Olympic de Charleroi,
belgijski trećeligaški klub.37      Prema
 mišljenju suda koji je uputio zahtjev, ozbiljne i neproturječne
pretpostavke podupiru mišljenje da su J.-M. Bosmana, unatoč „slobodnom“
statusu koji je stekao rješenjem u postupku privremene pravne zaštite,
bojkotirali svi europski klubovi koji su ga bili mogli zaposliti. 38      Cour
 d'appel u Liègeu je 28. svibnja 1991. preinačio rješenje Tribunal de
première instance u Liègeu u postupku privremene pravne zaštite, u
dijelu u kojem se ono odnosilo na prethodno pitanje postavljeno sudu.
Međutim, potvrdio je rješenje u dijelu u kojem se RCL-u i URBSFA-i
nalaže plaćanje mjesečnog predujma i u kojem RCL i URBSFA moraju staviti
 J.-M. Bosmana na raspolaganje svakom klubu zainteresiranom za njegove
usluge bez potraživanja naknade. Rješenjem od 19. lipnja 1991., predmet
C-340/90 brisan je iz upisnika Suda. 39      URBSFA,
 koja, za razliku od postupka privremene pravne zaštite, u tužbi pred
Tribunal de première instance nije bila navedena kao stranka, 3. lipnja
1991. dobrovoljno je intervenirala u tu parnicu. J.-M. Bosman je
podneskom od 20. kolovoza 1991. predložio stupanje UEFA-e kao
intervenijenta u parnicu koju je vodio protiv RCL-a i URBSFA-e te
izravno protiv nje podnio tužbu zbog njezine odgovornosti pri donošenju
pravila zbog kojih je pretrpio štetu. RCL je 5. prosinca 1991. pozvao
Dunkerque da stupi u parnicu kako bi se zaštitio od svake kazne koja bi
mu mogla biti izrečena. Dana 15. listopada i 27. prosinca 1991.
francuski profesionalni sindikat Union Nationale des Footballeurs
Professionnels (u daljnjem tekstu: UNFP) i pravna osoba nizozemskog
prava Vereniging van Contractspelers (u daljnjem tekstu: VVCS)
dobrovoljno su intervenirali u parnicu.40      U
 novim zahtjevima, podnesenima 9. travnja 1992., J.-M. Bosman je
izmijenio svoj prvotni zahtjev protiv RCL-a, podnio novu preventivnu
tužbu protiv URBSFA-e i razradio svoj zahtjev protiv UEFA-e. U tim je
postupcima zahtijevao da se pravila koja se odnose na transfere i
klauzule državljanstva proglase neprimjenjivima u odnosu na njega i da
mu RCL, URBSFA i UEFA, zbog njihovog pogrešnog postupanja prilikom
njegovog neuspješnog transfera u Dunkerque, moraju isplatiti, s jedne
strane, iznos od 11.368.350 BEF, na ime naknade štete koju je pretrpio u
 razdoblju između 1. kolovoza 1990. do kraja svoje karijere i, s druge
strane, iznos od 11.743.000 BEF, na ime izmakle dobiti od početka
njegove karijere, zbog primjene pravila koja se odnose na transfere.
Pored toga, zahtijevao je da se postavi prethodno pitanje Sudu.41      Presudom
 od 11. lipnja 1992. Tribunal de première instance u Liègeu proglasio se
 nadležnim odlučivati o predmetnim tužbama. Utvrdio je, među ostalim, da
 su dopušteni zahtjevi J.-M. Bosmana protiv RCL-a, URBSFA i UEFA-e
kojima zahtijeva osobito da se pravila koja se odnose na transfere i
klauzule državljanstva proglase neprimjenjivima i da se sankcionira
ponašanje tih triju organizacija. S druge strane, navedeni sud odbio je
zahtjev RCL-a za stupanje Dunkerquea kao intervenijenta u parnicu jer
nije bio predložen nijedan dokaz o nepravilnosti u njegovom ispunjavanju
 obveza. Naposljetku, taj je sud, utvrdivši da ispitivanje J.-M.
Bosmanovih zahtjeva prema UEFA-i i URBSFA-i uključuje pitanje
usklađenosti pravila koja se odnose na transfere s Ugovorom, postavio
Sudu pitanje glede tumačenja članaka 48., 85. i 86. Ugovora (predmet
C-269/92). 42      URBSFA,
 RCL i UEFA podnijeli su žalbe protiv te odluke. S obzirom na
suspenzivni učinak tih žalbi, postupak pred Sudom je prekinut. Rješenjem
 od 8. prosinca 1993. predmet C-269/92 konačno je izbrisan nakon
donošenja nove presude Cour d'appel u Liègeu, na kojoj se temelji ovaj
postupak. 43      Protiv UNFP-a i VVCS-a, koji nisu ponovno intervenirali u žalbi, nije bila podnesena žalba. 44      U
 presudi u kojoj je postavio prethodno pitanje, Cour d'appel u Liègeu
potvrdio je pobijanu presudu utvrdivši da je Tribunal de première
instance u Liègeu nadležan, da su tužbe dopuštene i da je ispitivanje
Bosmanovih zahtjeva protiv UEFA-e i URBSFA-e uključivalo ispitivanje
zakonitosti pravila koja se odnose na transfere. Pored toga, ocijenio je
 da je ispitivanje zakonitosti klauzula državljanstva bilo nužno, s
obzirom na to da je zahtjev J.-M. Bosmana u tom pogledu bio utemeljen na
 članku 18. belgijskog pravosudnog zakonika, koji dopušta tužbe „radi
sprječavanja povrede ozbiljno ugroženog prava“ i da je J.-M. Bosman
podnio različite objektivne dokaze koji upućuju na to da će šteta od
koje strahuje, a ta je da će mu klauzule državljanstva ugroziti
karijeru, doista i nastati.45      Sud
 koji je podnio zahtjev je, među ostalim, ocijenio da bi članak 48.
Ugovora mogao, kao i članak 30., zabranjivati ne samo diskriminaciju,
nego i nediskriminatorne prepreke slobodnom kretanju radnika, ako se one
 ne mogu opravdati nužnim zahtjevima.46      Glede
 članka 85. Ugovora, ocijenio je da pravilnici FIFA-e, UEFA-e i URBSFA-e
 mogu predstavljati odluke udruženja poduzetnika kojima klubovi
ograničavaju međusobnu konkurenciju pri angažiranju igrača. Kao prvo,
naknade za transfer obeshrabrujuće su i imaju za učinak snižavanje plaća
 profesionalnih sportaša. Nadalje, klauzule državljanstva zabranjuju
korištenje usluga stranih igrača iznad određene kvote. Naposljetku,
ograničavanje mobilnosti igrača osobito utječe na trgovinu između država
 članica. 47      Nadalje,
 Cour d'appel smatra da URBSFA, odnosno nogometni klubovi skupno, imaju
prevladavajući položaj u smislu članka 86. Ugovora, pri čemu ograničenja
 tržišnog natjecanja iz članka 85. mogu predstavljati zlouporabe
zabranjene člankom 86. 48      Cour
 d'appel je odbio prijedloge UEFA-e da postavi pitanje Sudu bi li
odgovor na postavljeno pitanje o transferima bio drugačiji kad bi
propisi dopuštali igraču da nesmetano igra za svoj novi klub, čak i ako
taj klub nije platio naknadu za transfer starom klubu. Cour d'appel je
glede toga posebno istaknuo da, zbog prijetnje strogim kaznama za
klubove koji ne plate naknadu za transfer, mogućnost igrača da igra za
novi klub ostaje ovisna o poslovnim odnosima između klubova49      S
 obzirom na gore navedeno, Cour d'appel u Liègeu odlučio je prekinuti
postupak i zatražiti od Suda da se u prethodnom postupku izjasni o
sljedećim pitanjima:      „Treba li članke 48., 85. i 86. Ugovora iz Rima od 25. ožujka 1957. tumačiti tako da:–        zabranjuju
 nogometnom klubu da zahtijeva i primi iznos novca kada jednog od
njegovih igrača, kojem je istekao ugovor, zaposli novi klub; –        zabranjuju
 nacionalnim i međunarodnim sportskim savezima ili federacijama da u
svojim propisima sadržavaju odredbe kojima se stranim igračima,
građanima Europske zajednice, ograničava pristup natjecanjima koje oni
organiziraju?“50      URBSFA
 je 3. lipnja 1994. podnijela žalbu u kasacijskom postupku protiv
presude Cour d'appel i predložila donošenje zajedničke presude za RCL,
UEFA-u i Dunkerque. Dopisom od 6. listopada 1994. procureur général
(glavni državni odvjetnik) pred Cour de cassation de Belgique
obavijestio je Sud da u predmetnom slučaju žalba nema suspenzivni
učinak. 51      Presudom
 od 30. ožujka 1995. Cour de cassation odbio je žalbu i utvrdio da je
stoga prijedlog za donošenje zajedničke presude bespredmetan. Cour de
cassation dostavio je Sudu primjerak te presude.  Zahtjev za izvođenje dokaza52      Pismom
 podnesenim tajništvu Suda 16. studenoga 1995. UEFA je podnijela zahtjev
 Sudu da, u skladu s člankom 60. Poslovnika, odredi izvođenje dokaza s
ciljem stjecanja potpunijih informacija o ulozi naknada za transfere u
financiranju malih ili srednje velikih nogometnih klubova, o mehanizmima
 raspodjele prihoda unutar postojećih nogometnih struktura, kao i o
postojanju ili nepostojanju alternativnih mehanizama u slučaju prestanka
 postojanja sustava naknada za transfere.53      Nakon
 što je ponovno saslušao nezavisnog odvjetnika, Sud je utvrdio da taj
zahtjev treba odbiti. Naime, taj je zahtjev podnesen u trenutku kad je,
sukladno članku 59. stavku 2. Poslovnika, usmeni postupak bio zaključen.
 Iz sudske prakse Suda (vidjeti presudu od 16. lipnja 1971.,
Prelle/Komisija, 77/70, Zb., str. 561., t. 7.) proizlazi da se
takvom zahtjevu može udovoljiti samo ako se odnosi na odlučujuće
činjenice i ako ih zainteresirana stranka nije mogla iznijeti prije
zaključenja usmenog postupka. 54      U
 tom je slučaju dovoljno utvrditi da je UEFA mogla podnijeti svoj
zahtjev prije zaključenja usmenog postupka. Osim toga, pitanje može li
se cilj održavanja financijske i sportske ravnoteže, i posebno
osiguravanja financiranja malih klubova, postići drugim sredstvima, kao
što su preraspodjela jednog dijela prihoda od nogometa, postavio je
posebno J.-M. Bosman u svom pisanom očitovanju. Nadležnost Suda za odlučivanje o prethodnim pitanjima 55      URBSFA,
 UEFA, neke vlade koje su podnijele očitovanja i, tijekom pisanog
postupka, Komisija osporavale su iz različitih razloga nadležnost Suda
za odlučivanje o svim ili nekim prethodnim pitanjima koja je uputio
nacionalni sud. 56      Kao
 prvo, UEFA i URBSFA su tvrdile da su glavni postupci postupovna
sredstva namijenjena tome da se Sud u prethodnom postupku izjasni o
pitanjima koja objektivno nisu potrebna za rješavanje predmeta. Naime,
pravilnik UEFA-e nije se primjenjivao prilikom neuspjelog transfera
J.-M. Bosmana u Dunkerque, a osim toga, da se i primjenjivao, taj
transfer ne bi podlijegao naknadi za transfer pa bi se dakle bio mogao
ostvariti. Stoga tumačenje prava Zajednice, koje je zatražio nacionalni
sud, nema nikakve veze sa stvarnošću ili predmetom glavnih postupaka i, u
 skladu s ustaljenom sudskom praksom, Sud nije nadležan odlučivati o
postavljenim pitanjima. 57      Kao
 drugo, URBSFA, UEFA, danska, francuska i talijanska vlada, kao i
Komisija u svojem pisanom očitovanju, tvrdile su da pitanja koja se
odnose na klauzule državljanstva nemaju veze sa sporovima koji se odnose
 isključivo na primjenu pravila o transferima. Naime, prepreke razvoju
njegove karijere koje su, prema mišljenju J.-M. Bosmana, nastale kao
posljedica tih klauzula, samo su hipotetske i ne opravdavaju to da Sud u
 svezi s tim donosi prethodnu odluku o tumačenju Ugovora. 58      Kao
 treće, URBSFA i UEFA su na raspravi istaknule da, u skladu s presudom
Cour de cassation od 30. ožujka 1995., Cour d'appel u Liègeu nije
prihvatio kao dopuštene zahtjeve J.-M. Bosmana da se klauzule
državljanstva iz URBSFA-e proglase neprimjenjivima na njega. U tim
okolnostima, glavni postupak ne odnosi se na primjenu klauzula
državljanstva i Sud ne bi trebao odlučivati o s tim u svezi postavljenim
 pitanjima. Francuska se vlada pridružila tome zaključku, no pod uvjetom
 da se provjeri opseg presude Cour de cassation. 59      Glede
 toga treba podsjetiti da u je, okviru suradnje između Suda i
nacionalnih sudova, uređene člankom 177. Ugovora, isključivo u
nadležnosti nacionalnog suda, pred kojim se spor rješava i koji ima
dužnost donijeti presudu, na temelju činjenica spora utvrditi potrebu za
 prethodnom odlukom koja će mu pomoći u donošenju presude, kao i
relevantnost pitanja koja upućuje Sudu. Posljedično, u slučaju kada se
pitanja koja je uputio nacionalni sud odnose na tumačenje prava
Zajednice, Sud je u načelu obvezan donijeti odluku (vidjeti, osobito,
presudu od 5. listopada 1995., Aprile, C-125/94, Zb., str. I-2919., t.
16. i 17.). 60      Usprkos
 tome, Sud je ocijenio da mora, kako bi utvrdio je li nadležan, ispitati
 uvjete u kojima mu je nacionalni sud uputio predmet. Naime, duh
suradnje koji mora prevladati u postupku donošenja prethodne odluke,
podrazumijeva da nacionalni sud, sa svoje strane, mora uzeti u obzir
funkciju povjerenu Sudu, a to je pridonositi sudovanju u državama
članicama, a ne davati savjetodavna mišljenja o općim ili hipotetičkim
pitanjima (vidjeti, osobito, presudu od 16. srpnja 1992., Meilicke,
C-83/91, Zb., str. I-4871., t. 25.). 61      Sud
 je zbog toga utvrdio da ne može odlučivati o prethodnom pitanju koje je
 uputio nacionalni sud ako je očito da tumačenje ili ocjena valjanosti
pravila Zajednice koje je zatražio nacionalni sud nemaju nikakve veze sa
 stvarnošću ili predmetom glavnog postupka (vidjeti, osobito, presudu od
 26. listopada 1995., Furlanis constuzioni generali, C-143/94, Zb.,
 str. I-3653., t. 12.), ili ako je problem hipotetičke prirode i Sud ne
raspolaže činjeničnim ili pravnim elementima nužnim za davanje
svrsishodnog odgovora na upućena mu pitanja (vidjeti, osobito, gore
navedenu presudu Meilicke, t. 32.). 62      U
 ovom predmetu treba najprije napomenuti da glavni postupci, uzeti u
cjelini, nemaju hipotetički karakter i da je nacionalni sud iznio
precizno Sudu njihov činjenični i pravni okvir, kao i razloge zbog kojih
 je ocijenio da mu je za donošenje presude nužna prethodna odluka Suda o
 postavljenim pitanjima. 63      Nadalje,
 iako se pravilnik UEFA-e, kao što tvrde URBSFA i UEFA, nije
primjenjivao prilikom neuspjelog transfera J.-M. Bosmana u Dunkerque, on
 je svejedno bio predmet preventivnih tužbi J.-M. Bosmana protiv
URBSFA-e i UEFA-e (vidjeti t. 40. ove presude) te bi sud koji je uputio
zahtjev mogao koristiti tumačenje Suda o usklađenosti s pravom Zajednice
 sustava transfera koji uređuje pravilnik UEFA-e. 64      Glede
 pitanja koja se odnose na klauzule državljanstva, čini se da su pitanja
 postavljena s tim u svezi u okviru glavnog postupka proglašena
dopuštenima na temelju nacionalne postupovne odredbe koja dopušta
podnošenje tužbe, čak i deklaratorne, s ciljem prevencije ozbiljno
ugroženog prava. Kao što proizlazi iz njegove presude, sud koji je
uputio zahtjev utvrdio je da je primjena klauzula državljanstva mogla
stvarno ugroziti karijeru J.-M. Bosmana tako da što mu je mogla smanjiti
 mogućnosti da ga klub iz druge države članice zaposli ili uvrsti u
natjecanje. Taj je sud zaključio da Bosmanovi zahtjevi da se klauzule
državljanstva proglase neprimjenjivima na njega ispunjavaju zahtjeve te
odredbe.65      Sud
 u okviru tog postupka ne može osporavati tu ocjenu. Iako je točno da
tužbe u glavnom postupku imaju deklaratorni karakter i da se, s obzirom
na to da im je cilj prevencija opasnosti od kršenja prava, moraju nužno
temeljiti na pretpostavkama koje su po svojoj prirodi nesigurne, one su
svejedno dopuštene na temelju nacionalnog prava, kako ga tumači sud koji
 je uputio zahtjev. U tim uvjetima, pitanja koja je postavio taj sud
objektivno su potrebna u svrhu rješavanja sporova koji su pravilno
podneseni pred tim sudom.66      Naposljetku,
 iz presude Cour de cassation od 30. ožujka 1995. ne proizlazi da
klauzule državljanstva nemaju veze s glavnim postupcima. Cour de
cassation je samo utvrdio da se žalba URBSFA-e protiv presude suda koji
je uputio zahtjev temelji na njenom pogrešnom tumačenju. URBSFA je u
svojoj žalbi, u stvari, zahtijevala da navedeni sud utvrdi dopuštenim
zahtjev J.-M. Bosmana da se klauzule državljanstva iz njezinih
pravilnika proglase neprimjenjivima na njega. Iz presude Cour de
cassation proizlazi da je, prema navodima Cour d'appel, cilj Bosmanovog
zahtjeva bio spriječiti ugrožavanje njegove karijere, do kojeg ne bi
moglo doći primjenom klauzula državljanstva iz pravilnika URBSFA-e, koje
 se odnose na igrače koji nisu belgijski državljani, nego primjenom
sličnih klauzula iz pravilnikâ UEFA-e i drugih nacionalnih saveza
članova te konfederacije, koji bi se mogli odnositi na njega kao na
igrača s belgijskim državljanstvom.67      Iz
 gore navedenoga proizlazi da je Sud nadležan za donošenje prethodne
odluke u svezi s pitanjima koja je postavio Cour d'appel u Liègeu. Tumačenje članka 48. Ugovora glede pravila koja se odnose na transfere 68      U
 svojem prvom pitanju, sud koji je uputio zahtjev u bitnom pita protivi
li se članak 48. Ugovora primjeni pravila sportskih udruženja, sukladno
kojima profesionalnog nogometaša, državljanina jedne države članice, po
isteku ugovora s jednim klubom, klub iz druge države članice može
zaposliti samo ako starom klubu plati naknadu za transfer, trening ili
razvoj. Primjena članka 48. na pravila sportskih udruženja69      S
 tim u svezi, treba najprije ispitati određene argumente iznesene glede
primjene navedene odredbe na pravila sportskih udruženja. 70      URBSFA
 je navela da se samo veliki europski klubovi mogu smatrati poduzećima,
dok klubovi kao RCL obavljaju tek zanemarivu gospodarsku djelatnost.
Pored toga, pitanje koje je postavio nacionalni sud u svezi s pravilima
koja se odnose na transfere ne odnosi se na radne odnose između igrača i
 klubova, nego na poslovne odnose između klubova, kao i na posljedice
slobode udruživanja u sportske federacije. Članak 48. Ugovora stoga se
ne može primjenjivati u slučaju poput ovoga u glavnom postupku. 71      UEFA
 je, među ostalim, tvrdila da su tijela Zajednice uvijek poštovala
autonomiju sporta, da je iznimno teško razlučiti ekonomske i sportske
aspekte nogometa i da bi odluka Suda o položaju profesionalnih sportaša
mogla dovesti u pitanje organizaciju nogometa u cjelini. Dakle, čak i
ako se članak 48. Ugovora treba primjenjivati na profesionalne igrače,
 zbog specifičnosti sporta neophodna je određena fleksibilnost.72      Njemačka
 je vlada najprije naglasila da, u većini slučajeva, sport poput
nogometa nema karakter gospodarske djelatnosti. Utvrdila je, nadalje, da
 sport općenito ima sličnosti s kulturom te je podsjetila da, na temelju
 članka 128. stavka 1. Ugovora o EZ-u, Zajednica mora poštovati
nacionalnu i regionalnu kulturnu raznolikost država članica.
Naposljetku, pozvala se na slobodu udruživanja i autonomiju koju po
nacionalnom pravu uživaju sportske federacije, te zaključila da, na
temelju načela supsidijarnosti, uzetog kao općeg načela, intervencija
tijela javne vlasti, a osobito Zajednice na tom području mora biti
ograničena samo na najnužnije slučajeve. 73      Kao
 odgovor na te argumente, treba podsjetiti da, uzimajući u obzir ciljeve
 Zajednice, sport podliježe pravu Zajednice u mjeri u kojoj predstavlja
gospodarsku djelatnost u smislu članka 2. Ugovora (vidjeti presudu od
12. prosinca 1974., Walrave, 36/74, Zb., str. 1405., t. 4.). To
se odnosi na djelatnost profesionalih ili poluprofesionalnih nogometaša,
 jer oni obavljaju djelatnost na osnovi zaposlenja ili pružaju usluge uz
 naknadu (vidjeti presudu od 14. lipnja 1976., Donà, 13/76, Zb., str. 1333., t. 12.). 74      U
 svakom slučaju, treba također istaknuti da, u svrhu primjene odredaba
Zajednice o slobodnom kretanju radnika nije nužno da poslodavac ima
svojstvo poduzeća. Jedini potreban element je postojanje radnog odnosa
ili volje za uspostavljanje takvog odnosa. 75      Primjena
 članka 48. Ugovora nije isključena zbog činjenice da pravila koja se
odnose na transfere reguliraju poslovne odnose između klubova, a ne
odnose između klubova i igrača. Dakle, činjenica da su klubovi
poslodavci obvezni plaćati naknade prilikom zapošljavanja igrača iz
drugog kluba utječe na mogućnosti igrača da nađu zaposlenje, kao i na
uvjete pod kojima se to zaposlenje nudi. 76      Glede
 teškoća u razlučivanju gospodarskih i sportskih aspekata nogometa, Sud
je utvrdio, u gore navedenoj presudi Donà, točkama 14. i 15., da odredbe
 Zajednice o slobodnom kretanju osoba i usluga nisu u suprotnosti s
pravilima ili praksama utemeljenima na neekonomskim razlozima, koji se
odnose na poseban karakter i prirodu pojedinih utakmica. Sud je,
međutim, naglasio da takvo ograničenje područja primjene predmetnih
odredaba mora ostati ograničeno na svoj pravi cilj. Stoga se na nj nije
moguće pozivati da bi se iz područja primjene Ugovora isključila čitava
sportska djelatnost. 77      Glede
 možebitnih posljedica ove presude na organizaciju nogometa u cjelini,
iz ustaljene sudske prakse proizlazi da, iako praktične posljedice svake
 sudske odluke treba pažljivo razmotriti, to se ne može činiti u mjeri
koja bi mogla umanjiti objektivni karakter prava i ugroziti njegovu
primjenu radi mogućih posljedica sudske odluke. U najboljem slučaju,
takve bi se posljedice mogle uzeti u obzir prilikom odlučivanja treba
li, u iznimnim okolnostima, vremenski ograničiti učinke presude
(vidjeti, osobito, presudu od 16. srpnja 1992., Legros i dr., C-163/90,
Zb., str. I-4625., t. 30.). 78      Argument
 koji se temelji na navodnoj sličnosti između sporta i kulture ne može
se prihvatiti, jer se pitanje koje je postavio nacionalni sud ne odnosi
na uvjete izvršavanja nadležnosti Zajednice ograničenog opsega, kao što
su nadležnosti zasnovane na članku 128. stavku 1., nego na opseg slobode
 kretanja radnika, koji je zajamčen člankom 48. i predstavlja temeljnu
slobodu u sustavu Zajednice (vidjeti, osobito, presudu od 31. ožujka
1993., Kraus, C-19/92, Zb., str. I-1663., t. 16.). 79      Glede
 argumenata koji se temelje na slobodi udruživanja, treba priznati da je
 načelo, sadržano u članku 11. Europske konvencije za zaštitu ljudskih
prava i temeljnih sloboda, a koje proizlazi iz ustavnih tradicija
zajedničkih državama članicama, jedno od temeljnih ljudskih prava koja
su, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, potvrđenoj u preambuli
Jedinstvenog europskog akta i članka F stavka 2. Ugovora o Europskoj
uniji, zaštićena u pravnom poretku Zajednice.80      Međutim,
 ne može se smatrati da su pravila sportskih udruženja, na koja se
poziva nacionalni sud, nužna da bi se tim udruženjima, klubovima ili
njihovim igračima osiguralo izvršavanje te slobode, niti da su
neizbježna posljedica tog izvršavanja.81      Naposljetku,
 načelo supsidijarnosti, kako ga tumači njemačka vlada, dakle, da
intervencija tijela javnih vlasti, a osobito tijela Zajednice, na tom
području mora biti ograničena samo na najnužnije slučajeve, ne može
imati za posljedicu da autonomija koju imaju privatna udruženja za
donošenje sportskih pravila ograničava izvršavanje prava koja Ugovor
daje pojedincima82      Nakon
 što su odbijeni prigovori koji se odnose na primjenu članka 48. Ugovora
 na sportske djelatnosti kao što su djelatnosti profesionalnih
nogometaša, važno je napomenuti da, kao što je Sud presudio u gore
navedenoj presudi Walrave, točki 17., ovaj članak ne uređuje samo
djelovanje tijela javne vlasti, nego se proteže i na pravila druge
naravi kojima se kolektivno uređuje plaćeno zaposlenje. 83      Sud
 je zauzeo stajalište da bi ukidanje prepreka slobodnom kretanju osoba
između država članica bilo ugroženo ako bi se ukidanje barijera državnog
 porijekla moglo neutralizirati preprekama koje proizlaze iz izvršavanja
 pravne autonomije od strane udruženja ili organizacija koje nisu osobe
javnog prava (vidjeti gore navedenu presudu Walrave, t. 18.). 84      Pored
 toga, ocijenio je da su uvjeti rada uređeni, u različitim državama
članicama, katkad putem zakonodavnih ili regulatornih odredaba, a katkad
 konvencijama i drugim aktima koje sklapaju ili usvajaju osobe privatnog
 prava. Stoga bi primjena članka 48., ako bi njegov predmet bio
ograničen na akte tijela javne vlasti, mogla dovesti do nejednakosti
(vidjeti gore navedenu presudu Walrave, t. 19.). Ova je opasnost još
očitija u slučaju poput onog u glavnom postupku, jer su, kao što je
istaknuto u točki 24. ove presude, pravila koja se odnose na transfere
donijeli subjekti koji su različiti, odnosno na načine koji se razlikuju
 u pojedinim državama članicama. 85      UEFA
 prigovara da takvo tumačenje čini članak 48. Ugovora restriktivnijim za
 pojedince nego za države članice, koje se jedine mogu pozivati na
ograničenja opravdana razlozima javnog poretka, javne sigurnosti i
javnog zdravlja.86      Ovaj
 argument temelji se na pogrešnoj pretpostavci. Ništa u biti ne
sprječava da se pojedinci pozivaju na ograničenja opravdana razlozima
javnog poretka, javne sigurnosti i javnog zdravlja. Javna ili privatna
priroda predmetnih propisa nema nikakav utjecaj na opseg ili sadržaj
navedenih opravdanja. 87      Stoga
 treba utvrditi da se članak 48. Ugovora primjenjuje na pravila
sportskih udruženja kao što su URBSFA, FIFA ili UEFA, koja utvrđuju
uvjete pod kojima profesionalni sportaši obavljaju djelatnost na osnovi
zaposlenja.  Je li situacija, koju opisuje nacionalni sud, isključivo unutarnje prirode 88      UEFA
 smatra da se postupci koji su u tijeku pred nacionalnim sudom odnose na
 čisto unutarnju situaciju belgijske države, koja je izvan opsega
primjene članka 48. Ugovora. U stvari, oni se odnose na belgijskog
igrača čiji je transfer propao zbog ponašanja belgijskog kluba i
belgijskog saveza. 89      Dakako,
 iz ustaljene sudske prakse (vidjeti, osobito, presudu od 28. ožujka
1979., Saunders, 175/78, Zb., str. 1129., t. 11.; presudu od 28.
lipnja 1984., Moser, 180/83, Zb., str. 2539., t. 15.; presudu od 28.
siječnja 1992., Steen, C-332/90, Zb., str. I-341., t. 9., i gore
navedenu presudu Kraus, t. 15.) proizlazi da se odredbe Ugovora o
slobodi kretanja radnika, a osobito članak 48., ne mogu primjenjivati na
 čisto unutarnje situacije države članice, odnosno u nedostatku bilo
kojeg čimbenika koji ih povezuje s nekom od situacija predviđenih pravom
 Zajednice. 90      Međutim,
 iz činjeničnog stanja koje je utvrdio sud koji je uputio zahtjev
proizlazi da je J.-M. Bosman sklopio ugovor o radu s klubom iz druge
države članice, s ciljem obavljanja djelatnosti na osnovi zaposlenja na
državnom području te države. Time je, kao što je pravilno istaknuo,
prihvatio stvarno učinjenu ponudu za zaposlenje, u smislu članka 48.
stavka 3. točke (a).91      Budući
 da situacija o kojoj je riječ u glavnom postupku ne može biti
klasificirana kao čisto unutarnja, argument koji je iznijela UEFA treba
odbiti. Postojanje prepreke slobodnom kretanju radnika92      Treba
 dakle provjeriti predstavljaju li pravila koja se odnose na transfere
prepreke slobodnom kretanju radnika, zabranjene člankom 48. Ugovora.93      Kao
 što je Sud u više navrata utvrdio, sloboda kretanja radnika jedno je od
 temeljnih načela Zajednice, a odredbe Ugovora koje jamče tu slobodu
imaju, od završetka prijelaznog razdoblja, izravan učinak. 94      Sud
 je također ocijenio da skup odredaba Ugovora koje se odnose na slobodno
 kretanje osoba imaju za cilj olakšati, za građane Zajednice, obavljanje
 profesionalnih djelatnosti bilo koje prirode na teritoriju Zajednice te
 se suprotstavljaju mjerama koje bi mogle staviti u nepovoljniji položaj
 te državljane kada žele obavljati gospodarsku djelatnost na državnom
području druge države članice (vidjeti presudu od 7. lipnja 1988.,
Stanton, 143/87, Zb., str. 3877., t. 13., i presudu od 7. srpnja 1992., Singh, C-370/90, Zb., str. I-4265., t. 16.).                                               95      U
 tom kontekstu državljani država članica imaju osobito pravo, koje
proizlazi izravno iz Ugovora, napustiti svoju državu izvora i otići na
državno područje druge države članice te tamo boraviti radi obavljanja
gospodarske djelatnosti (vidjeti, osobito, presudu od 5. veljače 1991.,
Roux, C-363/89, Zb., str. I-273., t. 9., i gore navedenu presudu Singh, t. 17.). 96      Odredbe
 koje sprječavaju ili odvraćaju državljanina države članice da napusti
svoju državu izvora da bi izvršavao svoje pravo na slobodno kretanje
predstavljaju, stoga, prepreke toj slobodi, čak i kada se primjenjuju
neovisno o državljanstvu radnika o kojima je riječ (vidjeti, također,
presudu od 7. ožujka 1991., Masgio, C-10/90, Zb., str. I-1119., t. 18. i 19.).97      Osim toga, Sud je u presudi od 27. rujna 1988., Daily Mail and General Trust (81/87, Zb.,
 str. 5483., t. 16.), naveo da, iako je cilj odredaba Ugovora o slobodi
poslovnog nastana posebice osigurati trgovačkim društvima i državljanima
 drugih država članica u državi članici prihvata jednak tretman kakav
uživaju i njezini vlastiti državljani, te odredbe također zabranjuju da
država članica onemogućava svojim državljanima ili društvima, koja su
osnovana u skladu s njenim zakonodavstvom i obuhvaćena su definicijom iz
 članka 58., ostvarivanje poslovnog nastana u drugoj državi članici.
Prava iz članka 52. i narednih članaka Ugovora izgubila bi svoje
značenje ako bi država izvora mogla zabraniti poduzećima da napuste
svoje državno područje kako bi ostvarila poslovni nastan u drugoj državi
 članici. Ista razmatranja primjenjuju se i u svezi s člankom 48.
Ugovora, glede pravila koja ometaju slobodno kretanje državljanima
država članica koji bi htjeli obavljati djelatnost na osnovi zaposlenja u
 drugoj državi članici.98      Točno
 je da se pravila koja se odnose na transfere o kojima je riječ u
glavnim postupcima primjenjuju također na transfere igrača između
klubova koji pripadaju različitim nacionalnim savezima unutar iste
države članice te da slična pravila uređuju transfere između klubova
koji pripadaju istom nacionalnom savezu.99      Međutim,
 kao što su naveli J.-M. Bosman, danska vlada, kao i nezavisni odvjetnik
 u točkama 209. i 210. svojeg mišljenja, ta pravila mogu ograničiti
slobodno kretanje igrača koji žele obavljati svoju djelatnost u drugoj
državi članici, sprječavajući ili odvraćajući ih od napuštanja njihovih
klubova, čak i nakon isteka ugovora o radu koji ih vežu za te klubove. 100    Naime,
 navedena pravila predstavljaju prepreku slobodnom kretanju radnika jer
predviđaju da profesionalni nogometaš ne može obavljati svoju djelatnost
 u novom klubu iz druge države članice, osim ako je taj klub platio
naknadu za transfer u iznosu dogovorenom između dva kluba ili određenom
sukladno pravilnicima sportskih saveza.101    Kao
 što ispravno ističe nacionalni sud, na taj zaključak ne utječe okolnost
 da su pravila koja se odnose na transfere, koja je UEFA usvojila 1990.,
 predviđala da gospodarski odnosi između dva kluba nemaju utjecaja na
djelatnost igrača, koji može nesmetano igrati za svoj novi klub.
Štoviše, novi klub ostaje obvezan platiti predmetnu naknadu pod
prijetnjom sankcija, koje mogu uključivati njegovo brisanje zbog dugova,
 što jednako učinkovito sprječava klub od zapošljavanja igrača koji
dolazi iz kluba iz druge države članice bez plaćanja navedene naknade. 102    Ovaj
 zaključak ne pobija ni sudska praksa Suda, koju navode URBSFA i UEFA,
koja isključuje primjenu članka 30. Ugovora na mjere koje ograničavaju
ili zabranjuju određene načine prodaje pod pretpostavkom da se te
odredbe primjenjuju na sve relevantne trgovce koji obavljaju djelatnost
na nacionalnom području i pod pretpostavkom da na isti način utječu,
pravno ili činjenično, na stavljanje u promet domaćih proizvoda i
proizvoda iz drugih država članica (vidjeti presudu od 24. studenoga
1993., Keck i Mithouard, C-267/91 i C-268/91, Zb., str. I-6097., t. 16.). 103    Doista,
 dovoljno je primijetiti da, iako se pravila o kojima je riječ u glavnom
 postupku primjenjuju jednako na transfere između klubova koji pripadaju
 različitim nacionalnim savezima unutar iste države članice i slična su
pravilima koja uređuju transfere između klubova koji pripadaju istom
nacionalnom savezu, ona svejedno izravno uvjetuju pristup igrača tržištu
 rada u drugim državama članicama i mogu sprečavati slobodno kretanje
radnika. Ona se stoga ne mogu izjednačiti s pravilima koja se odnose na
načine prodaje robe, za koje je u presudi Keck i Mithouard utvrđeno da
ne spadaju u područje primjene članka 30. (vidjeti, također, u svezi sa
slobodom pružanja usluga, presudu od 10. svibnja 1995., Alpine
Investments, C-384/93, Zb., str. I-1141., t. 36. do 38.). 104    Slijedom
 toga, pravila koja se odnose na transfere predstavljaju prepreke
slobodnom kretanju radnika koje načelno zabranjuje članak 48. Ugovora.
Drugi bi slučaj bio samo kada bi ta pravila slijedila legitimni cilj
sukladan s Ugovorom te kad bi bila opravdana važnim razlozima u općem
interesu. No, čak i u takvom slučaju, primjena navedenih pravila morala
bi svejedno biti prikladna za osiguravanje ostvarivanja predmetnog
cilja, a ne bi smjela prekoračiti ono što je nužno za postizanje tog
cilja (vidjeti, osobito, gore navedenu presudu Kraus, točku 32., i
presudu od 30. studenoga 1995., Gebhard, C-55/94, Zb., str. I-4165., t. 37.). Postojanje opravdanjâ 105    Kao
 prvo, URBSFA, UEFA, kao i francuska i talijanska vlada navele su da su
pravila koja se odnose na transfere opravdana potrebom da se održi
financijska i natjecateljska ravnoteža između klubova i da se podupre
traženje talenata i trening mladih igrača. 106    Uzimajući
 u obzir društvenu važnost sportskih djelatnosti, a osobito nogometa, u
Zajednici, treba priznati da su ciljevi osiguranja održavanja ravnoteže
između klubova, očuvanjem određene jednakosti mogućnosti i neizvjesnosti
 rezultata, kao i poticanja zapošljavanja i treninga mladih igrača,
legitimni.107    Glede
 prvog od tih ciljeva, J.-M. Bosman je s pravom istaknuo da primjena
pravila koja se odnose na transfere ne predstavlja prikladno sredstvo za
 osiguravanje održavanja financijske i natjecateljske ravnoteže u
svijetu nogometa. Ta pravila ne sprečavaju najbogatije klubove da si
osiguraju usluge najboljih igrača ni da dostupna financijska sredstva
budu odlučujući čimbenik u natjecateljskom sportu i da se na taj način
značajno promijeni ravnoteža između klubova.108    Glede
 drugog cilja, treba priznati da su izgledi za dobivanje naknade za
transfer, razvoj ili trening stvarno takve prirode da potiču nogometne
klubove da traže nove talente i treniraju mlade igrače.109    Međutim,
 s obzirom na to da je nemoguće sa sigurnošću predvidjeti sportsku
budućnost mladih igrača i da je broj igrača koji nastave igrati
profesionalno ograničen, te su naknade po svojoj prirodi uvjetne i
neizvjesne te su, u svakom slučaju, nepovezane sa stvarnim troškovima
koje klubovi snose za treniranje budućih profesionalnih igrača, kao i
onih koji to nikad neće postati. U tim uvjetima, izgledi za dobivanje
takve naknade ne mogu predstavljati odlučujući element za poticanje
angažiranja i treninga mladih igrača niti primjereno sredstvo za
financiranje tih djelatnosti, osobito u slučaju malih klubova.110    Osim
 toga, kao što je nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 226. svojeg
mišljenja i točkama koje slijede, isti se ciljevi mogu postići najmanje
jednako učinkovito pomoću drugih sredstava, koja ne sprečavaju slobodno
kretanje radnika. 111    Nadalje,
 tvrdilo se da su pravila koja se odnose na transfere nužna da bi se
zaštitila svjetska organizacija nogometa.112    U
 tom smislu, treba istaknuti da taj postupak podrazumijeva primjenu tih
pravila unutar Zajednice i ne utječe na odnos između nacionalnih saveza
država članica i trećih zemalja. Štoviše, malo je vjerojatno da će
primjena različitih pravila na transfere između klubova koji pripadaju
nacionalnim savezima Zajednice i na transfere između tih klubova i onih
koji su članovi nacionalnih saveza trećih zemalja uzrokovati poteškoće.
Doista, kao što proizlazi iz točke 22. i 23. ove presude, pravila koja
su do sada uređivala transfere u okviru nacionalnih saveza pojedinih
država članica razlikuju se od onih koja se primjenjuju na međunarodnoj
razini.113    Naposljetku,
 argument da su navedena pravila nužna kako bi se nadoknadili troškovi
koje su klubovi morali snositi da bi platili naknadu prilikom
zapošljavanja svojih igrača ne može se prihvatiti, jer se njime nastoji
opravdati održavanje prepreka slobodnom kretanju radnika samo na temelju
 činjenice da su ove prepreke u prošlosti mogle postojati.114    Sukladno
 tome, odgovor na prvo pitanje jest da članak 48. Ugovora isključuje
primjenu pravila koja su donijela sportska udruženja, a prema kojima se
profesionalni nogometaš, državljanin države članice, po isteku ugovora s
 klubom, ne može zaposliti u klubu iz druge države članice, osim ako je
potonji klub platio starom klubu naknadu za transfer, razvoj ili
trening.  Tumačenje članka 48. Ugovora glede klauzula državljanstva115    Svojim
 drugim pitanjem, nacionalni sud u bitnom pita protivi li se članak 48.
Ugovora primjeni pravila koja su donijela sportska udruženja, u skladu s
 kojima nogometni klubovi mogu, za natjecateljske utakmice koje ta
udruženja organiziraju, uvrstiti u momčad samo ograničeni broj
profesionalnih igrača, državljana drugih država članica.  Postojanje prepreka slobodnom kretanju radnika116    Kao
 što je Sud utvrdio u točki 87. ove presude, članak 48. Ugovora
primjenjuje se na pravila koja su donijela sportska udruženja, koja
utvrđuju uvjete obavljanja djelatnosti profesionalnih sportaša na osnovi
 zaposlenja. Stoga treba ispitati predstavljaju li klauzule
državljanstva prepreku slobodnom kretanju radnika, zabranjenu člankom
48. 117    Članak
 48. stavak 2. izričito određuje da slobodno kretanje radnika
podrazumijeva ukidanje svake diskriminacije, temeljene na državljanstvu,
 između radnika država članica u svezi sa zapošljavanjem, plaćom i
uvjetima rada.118    Ta
 je odredba provedena posebice člankom 4. Uredbe Vijeća (EEZ) br.
1612/68 od 15. listopada 1968. o slobodi kretanja radnika u Zajednici
(SL L 257, str. 2.), u skladu s kojom se zakonski, podzakonski i upravni
 propisi država članica, koji ograničavaju, po broju ili postotku,
zapošljavanje stranih državljana u poduzeću, grani djelatnosti, regiji
ili na nacionalnoj razini, ne primjenjuju na državljane drugih država
članica. 119    Isto
 načelo primjenjuje se na klauzule sadržane u propisima sportskih
udruženja koje ograničavaju pravo državljanima drugih država članica da
sudjeluju kao profesionalni igrači u nogometnim utakmicama (vidjeti gore
 navedenu presudu Dona, t. 19.). 120
 U tom je pogledu nebitna činjenica da se te klauzule ne odnose na
zapošljavanje tih igrača, koje nije ograničeno, nego ograničavaju
mogućnost klubova da ih uvrste u momčad u službenoj utakmici. Budući da
je sudjelovanje u takvim utakmicama bitna svrha djelatnosti
profesionalnog igrača, jasno je da pravilo koje to sudjelovanje
ograničava, ograničava i izglede za zapošljavanje odnosnog igrača. Postojanje opravdanja 121    Budući da je utvrđena prepreka, treba ispitati može li se ona opravdati na temelju članka 48. Ugovora.122    URBSFA,
 UEFA te njemačka, francuska i talijanska Vlada tvrde da su klauzule
državljanstva opravdane neekonomskim razlozima, koji se odnose samo na
sport kao takav.123    Naime,
 one služe, kao prvo, za održavanje tradicionalne veze između svakog
kluba i njegove države, što ima veliki značaj za poistovjećivanje
javnosti s njenom omiljenom momčadi i osigurava da klubovi koji
sudjeluju u međunarodnim natjecanjima doista zastupaju svoju zemlju. 124    Kao
 drugo, te su klauzule nužne za stvaranje dovoljno velikog fonda igrača,
 potrebnog da se nacionalnim reprezentacijama omogući uvrštavanje
vrhunskih igrača na sve pozicije u momčadi.125    Kao
 treće, one pomažu u održavanju natjecateljske ravnoteže između klubova,
 sprečavajući najbogatije od njih da osiguraju za sebe usluge najboljih
igrača.126    Naposljetku,
 UEFA ističe da je pravilo „3 + 2“ razvijeno u suradnji s Komisijom i
mora se redovito revidirati, u skladu s razvojem politike Zajednice.127    Glede
 toga treba podsjetiti da je Sud u gore navedenoj presudi Donà, točkama
14. i 15. utvrdio da odredbe Ugovora o slobodnom kretanju osoba nisu u
suprotnosti s propisima ili praksom kojima se pojedinim stranim igračima
 iz neekonomskih razloga ne dopušta nastup na pojedinim utakmicama, a
koji su povezani s posebnom prirodom i kontekstom tih utakmica i odnose
se, dakle, samo na sport kao takav, kao što su utakmice između
nacionalnih reprezentacija različitih zemalja. Sud je, međutim, naglasio
 da takvo ograničenje područja primjene predmetnih odredaba mora ostati
ograničeno na svoj pravi cilj. 128    U
 ovom se slučaju klauzule državljanstva ne odnose na specifične utakmice
 između nacionalnih reprezentacija država, nego se primjenjuju na sve
službene utakmice između klubova i, stoga, na bit djelatnosti
profesionalnih igrača. 129    U
 tim se okolnostima klauzule državljanstva ne može smatrati sukladnima
članku 48. Ugovora, jer bi u suprotnom ta odredba bila lišena svog
korisnog učinka pa bi temeljno pravo na slobodan pristup zaposlenju,
koje Ugovor pojedinačno daje svim radnicima Zajednice, bilo zanijekano
(vidjeti, u svezi s ovom zadnjom točkom, presudu od 15. listopada 1987.,
 Heylens, 222/86, Zb., str. 4097., t. 14.). 130    Nijedan
 od argumenata koje su iznijela sportska udruženja i vlade koje su
podnijele očitovanja ne pobija takav zaključak.131    Kao
 prvo, treba napomenuti da se veza između nogometnog kluba i države
članice u kojoj je osnovan ne može smatrati kao više svojstvena
sportskoj djelatnosti nego veza između tog kluba i njegove gradske
četvrti, grada ili regije, ili u slučaju Ujedinjene Kraljevine, područja
 koje pokriva svaki od četiri saveza. Iako se u nacionalnim prvenstvima
međusobno natječu klubovi iz različitih regija, gradova ili gradskih
četvrti, nijedno pravilo ne ograničava pravo klubova da za te utakmice u
 momčad uvrste igrače koji potječu iz drugih regija, gradova ili
gradskih četvrti. 132    Osim
 toga, u međunarodnim je natjecanjima sudjelovanje ograničeno na klubove
 koji su postigli određene sportske rezultate u svojim zemljama, a da se
 državljanstvu njihovih igrača pritom ne pridaje poseban značaj.133    Kao
 drugo, treba napomenuti da, iako nacionalne reprezentacije moraju biti
sastavljene od igrača koji imaju državljanstvo odnosne zemlje, ti igrači
 ne moraju nužno igrati za klubove iz te države. Osim toga, na temelju
propisa sportskih udruženja, klubovi koji zapošljavaju strane igrače
obvezni su dopustiti im da sudjeluju u određenim utakmicama nacionalne
reprezentacije svoje države. 134    Nadalje,
 iako slobodno kretanje radnika, kojime se tržište rada jedne države
članice otvara državljanima drugih država članica, smanjuje mogućnosti
zapošljavanja za radnike na državnom području države njihovog
državljanstva, ono nasuprot tome otvara nove mogućnosti zapošljavanja za
 te iste radnike u drugim državama članicama. Ta se razmatranja očito
primjenjuju i na profesionalne nogometaše.135    Kao
 treće, glede održavanja natjecateljske ravnoteže, treba napomenuti da
klauzule državljanstva, koje sprečavaju najbogatije klubove da zaposle
najbolje strane igrače, nisu dostatne za postizanje tog cilja jer ne
postoji pravilo koje tim klubovima ograničava mogućnost da zaposle
najbolje domaće igrače, čime se u istoj mjeri narušava ta ravnoteža.136    Naposljetku,
 glede argumenta koji se odnosi na sudjelovanje Komisije u razvoju
pravila „3 + 2“, treba podsjetiti da Komisija, osim slučajeva u kojima
su joj takve ovlasti izričito dodijeljene, nije ovlaštena davati jamstva
 koja se odnose na usklađenost određenog postupanja s Ugovorom (vidjeti,
 također, presudu od 27. svibnja 1981., Essevi Salengo, 142/80 i 143/80,
 Zb., str. 1413., t. 16.). Ona ni u kojem slučaju nema ovlast odobriti postupanja koja su u suprotnosti s Ugovorom. 137    Iz
 navedenog proizlazi da se članak 48. Ugovora protivi primjeni pravila
koja su donijela sportska udruženja prema kojima, u utakmicama u sklopu
natjecanja koja ona organiziraju, nogometni klubovi mogu uvrstiti u
momčad samo ograničen broj profesionalnih igrača, državljana drugih
država članica.  Tumačenje članaka 85. i 86. Ugovora138    Budući
 da su obje vrste pravila iz prethodnih pitanja protivne članku 48.,
nije potrebno donijeti odluku glede tumačenja članaka 85. i 86. Ugovora.
  Vremenski učinci ove presude139    U
 svojim pisanim i usmenim očitovanjima UEFA i URBSFA skrenule su Sudu
pozornost na ozbiljne posljedice koje bi mogle proizaći iz njegove
presude za organizaciju nogometa u cjelini, u slučaju da utvrdi da
pravila koja se odnose na transfere i klauzule državljanstva nisu u
skladu s Ugovorom.140    J.-M.
 Bosman je naveo da takvo rješenje nije neophodno te je ukazao na
mogućnost Suda da ograniči vremenske učinke svoje presude glede pravila
koja se odnose na transfere.141    U
 skladu s ustaljenom sudskom praksom, tumačenje pravila prava Zajednice,
 koje Sud daje prilikom izvršavanja nadležnosti koja mu je dodijeljena
člankom 177. Ugovora, razjašnjava i, kada je potrebno, definira značenje
 i doseg tog pravila, kako ga se mora ili bi ga se moralo razumjeti i
primijeniti od trenutka njegovog stupanja na snagu. Iz toga proizlazi da
 sudovi tako tumačeno pravilo mogu i moraju primijeniti čak i na pravne
odnose nastale i zasnovane prije donošenja presude kojom je odlučeno o
zahtjevu za tumačenje, ukoliko su ispunjeni uvjeti za podnošenje tužbe
nadležnim sudovima u svezi s primjenom navedenog pravila (vidjeti,
osobito, presudu od 2. veljače 1988., Blaizot, 24/86, Zb., str. 379., t. 27.).142    Sud
 samo iznimno može, primjenom općeg načela pravne sigurnosti svojstvenog
 pravnom poretku Zajednice, odlučiti ograničiti svim zainteresiranim
osobama mogućnost pozivanja na odredbu koju je protumačio s ciljem da se
 ne dovedu u pitanje pravni odnosi utvrđeni u dobroj vjeri. Takvo
ograničenje može dopustiti samo Sud, u istoj presudi u kojoj odlučuje o
zatraženom tumačenju (vidjeti, osobito, gore navedene presude Blaizot,
t. 8., i Legros i dr., t. 30.).143    U
 ovom su predmetu posebnosti pravila koje su donijela sportska udruženja
 za transfere igrača između klubova različitih država članica i okolnost
 da su se ista ili slična pravila primjenjivala na transfere između
klubova koji pripadaju istom nacionalnom savezu, kao i na transfere
između klubova koji pripadaju različitim nacionalnim savezima unutar
iste države članice, mogle stvoriti stanje nesigurnosti glede
usklađenosti navedenih pravila s pravom Zajednice. 144    U
 tim okolnostima, prevladavajući razlozi pravne sigurnosti protive se
tome da se dovode u pitanje pravne situacije čiji su učinci već
iscrpljeni u prošlosti. Treba, međutim, učiniti iznimku za osobe koje su
 pravodobno poduzele pravodobne mjere za zaštitu svojih prava.
Naposljetku, treba pojasniti da se ograničavanje učinaka navedenog
tumačenja može prihvatiti samo za naknade za transfer, trening ili
razvoj koje su na dan donošenja ove presude već plaćene ili se još
uvijek duguju radi izvršenja obveza nastalih prije tog datuma.145    Treba
 stoga utvrditi da se na izravan učinak članka 48. Ugovora nije moguće
pozivati u prilog zahtjevima koji se odnose na naknadu za transfer,
trening ili razvoj koja je na dan donošenja ove presude već bila plaćena
 ili se još uvijek duguje radi izvršenja obveze nastale prije tog
datuma, uz iznimku stranaka koje su prije tog datuma pokrenule sudski
postupak ili podnijele istovrijedan zahtjev u skladu s nacionalnim
pravom. 146    Nasuprot
 tome, vremensko ograničenje učinaka ove presude ne može se prihvatiti
glede klauzula državljanstva. U skladu s gore navedenim presudama
Walrave i Dona, stranke nisu mogle razumno smatrati da je diskriminacija
 koja proizlazi iz tih klauzula u skladu s člankom 48. Ugovora.  Troškovi147    Troškovi
 danske, njemačke, francuske i talijanske vlade te Komisije Europskih
zajednica, koje su podnijele očitovanja Sudu, ne nadoknađuju se. Budući
da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog
postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o
troškovima postupka.Slijedom navedenog,SUDrazmotrivši pitanja koja mu je presudom od 1. listopada 1993. uputio Cour d'appel u Liègeu, odlučuje:1.      Članak
 48. Ugovora protivi se primjeni pravila sportskih udruženja, sukladno
kojima profesionalnog nogometaša, državljanina jedne države članice, po
isteku ugovora s jednim klubom klub iz druge države članice može
zaposliti samo ako starom klubu plati naknadu za transfer, trening ili
razvoj. 2.      Članak
 48. Ugovora protivi se primjeni pravila koja su donijela sportska
udruženja, u skladu s kojima nogometni klubovi mogu, za natjecateljske
utakmice koje ta udruženja organiziraju, uvrstiti u momčad samo
ograničen broj profesionalnih igrača, državljana drugih država članica. 3.      Na
 izravan učinak članka 48. Ugovora nije se moguće pozivati u prilog
zahtjevima koji se odnose na naknadu za transfer, trening ili razvoj
koja je na dan donošenja ove presude već bila plaćena ili se još uvijek
duguje radi izvršenja obveze nastale prije tog datuma, uz iznimku
stranaka koje su prije tog datuma pokrenule sudski postupak ili
podnijele istovrijedan zahtjev u skladu s nacionalnim pravom. Rodríguez Iglesias             Kakouris                  Edward                   Hirsch       Mancini                      Moitinho de Almeida                            Kapteyn      Gulmann                  Murray                 Jann                               RagnemalmObjavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 15. prosinca 1995.Tajnik       PredsjednikR. Grass                                                                               G. C. Rodríguez Iglesias            * Jezik postupka: francuski.


Presuda Suda od 17. prosinca 1987. # Bovo Tours BV i Van Nood Touringcars BV protiv Minister van Verkeer en Waterstaat i dr. # Zahtjev za prethodnu odluku: College van Beroep voor het Bedrijfsleven - Nizozemska. # Predmet 88/86.


Presuda Suda (deveto vijeće) od 13. veljače 2014.#Europska komisija protiv Kraljevine Belgije.#Povreda obveze države članice – Područje slobode, sigurnosti i pravde – Standardi za sigurnosna obilježja i biometrijske podatke u putovnicama i putnim ispravama koje izdaju države članice – Uredba (EZ) br. 2252/2004 – Biometrijska putovnica – Ugrađivanje digitalnih otisaka prstiju – Neizvršenje – Neizdavanje u rokovima.#Predmet C‑139/13.


title: presuda od 21. rujna 1988., van Eycke (267/86, EU:C:1988:427)

text:
PRESUDA SUDA21. rujna 1988.?(1)„Državna mjera koja se odnosi na oslobođenje od poreza primitaka od štednih depozita – Konkurencija među bankama glede kamata“U predmetu 267/86,povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 177. UEEZ-a, koji je uputio Vredegerecht (justice de paix) kantona Beveren (Belgija), želeći ishoditi, u postupku koji se vodi pred tim sudom između Pascala Van Eyckea, nastanjenog u Beverenu,iSociété anonyme ASPA, sa sjedištem u Antwerpenu, odluku u prethodnom postupku o tumačenju članaka 59. do 66., 85., 86. i 95. Ugovora o Europskoj ekonomskoj zajednici,SUD,u
 sastavu: G. Bosco, predsjednik vijeća, vršitelj dužnosti predsjednika,
J. C. Moitinho de Almeida, predsjednik vijeća, T. Koopmans, U.
Everling, K. Bahlmann, Y. Galmot, C. N. Kakouris, R. Joliet i
F. A. Schockweiler, suci,nezavisni odvjetnik: G. F. Mancini,tajnik: D. Louterman, administratorica,uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:–        za P. Van Eyckea, J. Cerfontaine, odvjetnik upisan u Komoru u Antwerpenu,–        za
 Kraljevinu Belgiju, G. van Hecke i K. Lenaerts, odvjetnici, i R.
Hoebaer i R. Devyver, u svojstvu agenata,–        za
 Komisiju Europskih zajednica, T. van Rijn, u svojstvu agenta, uz
asistenciju R. Overhoffa, uzimajući u obzir zapisnik s rasprave i nakon usmenog postupka održanog 25. studenoga 1987., saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 28. travnja 1988., donosi sljedećuPresudu 1        Odlukom
 od 28. listopada 1986., koja je Sudu prispjela 30. listopada.,
Vredegerecht (justice de paix) kantona Beveren (Belgija) uputio je, na
temelju članka 177. UEEZ-a, tri prethodna pitanja koja se odnose na
tumačenje članaka 59. do 66., 85., 86. i 95. navedenog ugovora, a kako
bi mogao ocijeniti sukladnost s pravom Zajednice nacionalnog
zakonodavstva koje mogućnost oslobođenja od poreza na dohodak za
primitke od pasivnih kamata omogućuje samo za jednu kategoriju štednih
depozita.   2        Pitanja
 su podnesena u okviru spora između P. Van Eyckea (u daljnjem tekstu:
tužitelj) i dioničkog društva ASPA, belgijske financijske institucije, u
 vezi s pasivnom kamatnom stopom na štedni depozit koji je tužitelj
želio položiti kod ASPA-e. Iz spisa proizlazi da je tužitelj, nakon što
je vidio reklamu ASPA-e o kamatnim stopama na štedne depozite, došao u
navedenu financijsku ustanovu kako bi položio štedni depozit sukladno
reklamiranim uvjetima. Kad mu je ASPA priopćila da je kraljevskim
dekretom od 13. ožujka 1986. bila obvezana primijeniti nepovoljnije
uvjete od onih istaknutih u reklami, tužitelj je podnio tužbu
nacionalnom sudu kojom je želio utvrditi da se ASPA ne može pozivati na
navedeni kraljevski dekret radi opravdanja izmjene svojih uvjeta štednje
 jer je taj dekret suprotan članku 85. i pratećim člancima UEEZ-a.      3        Radi
 boljeg razumijevanja gore navedenog kraljevskog dekreta, treba ga
smjestiti u njegov pravni i ekonomski kontekst, koji je u Belgiji
obilježen dugotrajnim postojanjem oslobođenja od poreza dijela prihoda
od štednih depozita, uvedenim zbog socijalnih razloga i s ciljem
promicanja štednje, a čiji su temeljni uvjeti uređeni člankom 19. točkom
 7. Zakonika o porezima na dohodak.  4        Kada
 je početkom osamdesetih godina sve više štednih ustanova počelo uvoditi
 politiku visokih kamatnih stopa, belgijska je vlada željela ograničiti
domašaj oslobođenja od poreza pa ga je zakonom od 28. prosinca 1983.
uvjetovala određenim brojem uvjeta koji su definirani kraljevskim
dekretom.   5        Kraljevski
 dekret od 29. prosinca 1983., koji je donesen u izvršavanju gore
navedenog zakona, dodjelu oslobođenja od poreza podredio je dvama
uvjetima: prinos od štednih depozita trebao se sastojati od, s jedne
strane, osnovne kamate za koju je bila predviđena gornja granica koja je
 odgovarala najnižoj prosječnoj kamatnoj stopi na predmetnom tržištu i, s
 druge strane, premije za vjernost ili za rast koju je svaka financijska
 ustanova mogla slobodno utvrditi. 6        U
 nastavku su belgijske monetarne vlasti procijenile da je konkurencija u
 području premija za vjernost ili za rast bila previše snažna, te
onemogućavala opću tendenciju smanjenja kamatnih stopa koja je
obilježavala druge instrumente štednje. Kako je − prema mišljenju istih
vlasti – održavanje visokih pasivnih kamatnih stopa u području štednih
depozita imalo za posljedicu održavanje isto toliko povišenih aktivnih
kamatnih stopa, što je imalo nepovoljne učinke na ekonomsku aktivnost
zemlje i javni dug, bankarska komisija Belgije je 1985. uputila
preporuku financijskim tijelima s ciljem ograničavanja prinosa od
štednih depozita. Na temelju te preporuke došlo je 30. prosinca 1985.
između banaka, privatnih štedionica i javnih kreditnih institucija do
zaključenja Sporazuma o suzdržavanju, smanjujući stopu prinosa od
štednih depozita na maksimalnih 7 %.    7        Kako
 nisu sve financijske ustanove poštivale taj sporazum, ministar
financija je odlučio uvesti sustav u kojem bi javne vlasti izravno
određivale uvjete za navedeno oslobođenje od poreza.8        Taj
 je sustav uspostavljen navedenim kraljevskim dekretom od 13. ožujka
1986., kojim su izravno utvrđene kako maksimalna stopa osnovne kamate
tako i maksimalna stopa premije za vjernost ili rast.   9        U
 tom je kontekstu nacionalni sud − na zajednički zahtjev obiju stranaka
iz glavnog postupka − uputio Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1)      Je
 li zakonski sustav uspostavljen kraljevskim dekretom od 29. prosinca
1983. i uz određeni broj izmjena potvrđen kraljevskim dekretom od 13.
ožujka 1986. o prinosima koje financijske ustanove mogu isplaćivati za
prikupljenu štednju, sustav koji se – u mjeri u kojoj se njime u
regulatornoj formi zamjenjuju od ranije postojeći međubankarski
sporazumi ili usklađeno djelovanje namijenjeno ograničavanju visine
prinosa od štednih depozita – sastoji u tome da se ti prinosi obvezatno
utvrde:a)      kao jedinstvena stopa za sve korisnike na tržištu,b)      a
 inače, kao raspon koji moraju poštovati korisnici na tržištu prilikom
utvrđivanja visine prinosa od štednih depozita, pod
 prijetnjom da štediše potpuno izgube povlašteni porezni režim koji je
na snazi za obične štedne depozite, sukladan pravilima Zajednice o
tržišnom natjecanju kako su ona određena u članku 85. i dalje UEEZ-a? 2)      Isključivo
 ako se na prvo pitanje pod a) odgovori potvrdno, je li obvezatno
propisivanje – povrh jedinstvene stope u pogledu osnovne kamate koju
isplaćuju financijske ustanove – najvišeg ograničenja možebitne premije
za vjernost i/ili rast, uz isključivanje svakog drugog oblika tržišnog
natjecanja u području prikupljanja depozita, a pod prijetnjom gubitka
povlaštenog poreznog režima navedenog u prvom pitanju (kraljevski dekret
 od 13. ožujka 1986., članak 1.), sukladno pravilima Zajednice u
području tržišnog natjecanja kako su ona određena u članku 85. i dalje
UEEZ-a? 3)      Predstavlja
 li dodjela poreznih olakšica, među kojima je potpuno oslobođenje od
daljnjeg oporezivanja nakon plaćanja predujma poreza na dohodak od
kapitala − a koje postoji u pogledu štednih depozita denominiranih
isključivo u belgijskim francima, i to kod financijskih ustanova koje
imaju svoje sjedište isključivo u Belgiji − diskriminaciju prema sličnim
 depozitima položenim kod financijskih ustanova koje nemaju svoje
sjedište u Belgiji ili koji su denominirani u drugim valutama ili
novčanim jedinicama, te je li, shodno tome, dodjela takvih poreznih
prednosti sukladna odredbama članaka 59. do 66. kao i članku 95.
UEEZ-a?“10      Za
 opširnije izlaganje o činjenicama u glavnom postupku, nacionalnom
pravnom okviru i očitovanjima podnesenima Sudu upućuje se na raspravni
zapisnik. Ovi elementi spisa u daljnjem se tekstu ponavljaju samo u
mjeri u kojoj je to nužno za zaključivanje Suda.  Nadležnost Suda11      Na
 prvom mjestu, belgijska vlada ističe da zahtjev za prethodnu odluku
koji je podnio nacionalni sud nije dopušten zato što čitav niz elemenata
 ukazuje na potpuno fiktivan karakter glavnog postupka. Kao drugo, tvrdi
 da tumačenje prava Zajednice koje se traži u konkretnom slučaju ne može
 ni na koji način biti relevantno za donošenje odluke u glavnom
postupku. Naime, kraljevski dekret od 13. ožujka 1986. nipošto ne
sprečava društvo ASPA da primijeni svoje ranije uvjete štednje, koji su
povoljniji za tužitelja, pa prema tome ne može ni biti  relevantan za
spor u glavnom postupku. 12      U
 tom pogledu, treba istaknuti da iz činjeničnih elemenata navedenih u
zahtjevu za prethodnu odluku nije očito da je riječ o fiktivnom sporu.13      Što
 se tiče drugog argumenta koji je belgijska vlada istaknula, dovoljno je
 podsjetiti da sukladno ustaljenoj praksi Suda, koja je potvrđena
presudom od 12. lipnja 1986. (Bertini, 98, 162 i 258/85, Zb.,
str. 1893.), nacionalni sudac ima pravo s obzirom na sve činjenice
postupka ocijeniti potrebu za upućivanje prethodnog pitanja. 14      Iz tih razloga treba pristupiti ispitivanju pitanja koja je uputio nacionalni sud.  Prvo i drugo pitanje15      Ova
 pitanja treba shvatiti kao da su u biti usmjerena na saznavanje je li
neka nacionalna zakonska ili regulatorna odredba koja osigurava
povlasticu oslobođenja od poreza na dohodak prinosa od jedne kategorije
štednih depozita, samo u korist depozita kod kojih su poštovana
propisima utvrđena ograničenja najviše kamatne stope i premije, sukladna
 obvezama koje za države članice proizlaze iz članka 5. UEEZ-a u vezi s
člankom 3. točkom (f) i člankom 85. UEEZ-a.16      U
 tom pogledu treba podsjetiti da se članci 85. i 86. Ugovora sami po
sebi odnose isključivo na ponašanje poduzeća a ne na zakonske ili
regulatorne mjere koje potječu od država članica. Međutim, iz ustaljene
prakse Suda proizlazi da članci 85. i 86. u vezi s člankom 5. Ugovora
nameću državama članicama obvezu da ne donose ili ne održavaju na snazi
mjere – čak i zakonske ili regulatorne prirode – koje bi mogle poništiti
 koristan učinak pravila o tržišnom natjecanju koja se primjenjuju na
poduzeća. Sukladno navedenoj sudskoj praksi, takav je slučaj kada država
 članica bilo nameće ili podupire zaključenje sporazuma protivnih članku
 85. ili pojačava učinke takvih sporazuma, bilo oduzima vlastitim
propisima državni karakter prepuštajući privatnim tržišnim subjektima
donošenje odluka o intervenciji u ekonomske stvari. 17      Kao
 prvo, treba istaknuti da iz utvrđenja sadržanih u zahtjevu za prethodnu
 odluku proizlazi da su prije nastanka predmetnih propisa postojali
međubankarski sporazumi ili usklađeno djelovanje namijenjeni
ograničavanju visine prinosa od štednih depozita. Međutim, ni iz tih
utvrđenja ni iz očitovanja podnesenih Sudu ne proizlazi da su predmetni
propisi mogli nametnuti ili podupirati zaključenje novih sporazuma ili
uspostavljanje novog načina djelovanja. Da bi se u svjetlu kriterija
koje je definirala sudska praksa Suda mogao ocijeniti pravi doseg tih
propisa potrebno je dakle samo ispitati, s jedne strane, mogu li se oni
smatrati usmjerenima na pojačavanje učinaka od prije postojećih
sporazuma, te s druge strane, jesu li određene okolnosti takve prirode
da im oduzimaju karakter državnog zakonodavstva.   18      U
 pogledu prvoga, dovoljno je napomenuti da se sukladno sudskoj praksi
Suda pojedini propisi, da bi ih se smatralo usmjerenima na pojačavanje
učinaka do tada postojećih sporazuma, moraju ograničiti na preuzimanje, u
 cijelosti ili djelomično, elemenata sporazuma koji su bili zaključeni
između ekonomskih subjekata na tržištu, obvezujući ili potičući te
subjekte da ih poštuju. Iako potpuni gubitak povlaštenog poreznog režima
 koji je na snazi za štedne uloge u značajnoj mjeri potiče na poštovanje
 predmetnih propisa, ni iz jedne tvrdnje iz zahtjeva za prethodnu odluku
 ne proizlazi da bi se ti propisi trebali ograničiti na potvrđivanje
kako metode ograničavanja prinosa od štednih depozita tako i maksimalne
kamatne stope utvrđene u ranije postojećim sporazumima ili djelovanju. U
 svakom slučaju, nacionalni će sud morati usmjeriti svoju istragu u tom
smjeru bude li smatrao da u tom pogledu može postojati sumnja. 19      U
 pogledu drugoga, iz predmetnih propisa proizlazi da su javne vlasti
sebi pridržale ovlast samostalnog utvrđivanja maksimalnih stopa prinosa
od štednih depozita i da tu odgovornost nisu ustupile nijednom privatnom
 subjektu. Na taj način ovi propisi imaju državni karakter. Taj se
karakter ne može dovesti u pitanje jednostavnom okolnošću, koju tužitelj
 ističe u glavnom postupku, da se iz obrazloženja kraljevskog dekreta od
 13. ožujka 1986. opaža da je on donesen nakon usuglašavanja s
predstavnicima udruženjâ kreditnih ustanova. 20      Stoga
 na prvo i drugo pitanje treba odgovoriti da nacionalna zakonska ili
regulatorna odredba, koja samo u pogledu depozita kod kojih su poštovane
 maksimalne kamatne stope i maksimalne premije utvrđene propisima
pridržava povlašteni porezni režim poreza na dohodak za prinos koji je
ostvaren od jedne određene kategorije štednih depozita, nije suprotna
obvezama koje za države članice proizlaze iz članka 5. UEEZ-a u vezi s
člankom 3. točkom (f) i člankom 85. navedenog ugovora, uz pridržaj
mogućnosti eventualnog ispitivanja nacionalnog suda ne potvrđuje li
jednostavno predmetna odredba metodu ograničavanja prinosa od štednih
depozita ili visinu maksimalnih stopa koje su bile utvrđene ranije
postojećim sporazumima ili usklađenim djelovanjem.     Treće pitanje21      Ovim
 pitanjem nacionalni sud u osnovi želi saznati je li neka zakonska ili
regulatorna odredba koja pridržava ranije opisano porezno oslobođenje
samo za štedne uloge denominirane u nacionalnoj valuti položene kod
financijskih ustanova koje imaju svoje sjedište u istoj državi članici
sukladna člancima 59. do 66. kao i članku 95. UEEZ-a.      22      Što
 se tiče utvrđivanja jesu li takvi porezni propisi koji se odnose na
prinose za određenu kategoriju štednih uloga položenih kod banaka
sukladni članku 59. i pratećim člancima UEEZ-a koji se odnose na slobodu
 kretanja usluga, valja podsjetiti da, sukladno članku 61. stavku 2.
navedenog ugovora, liberalizaciju bankarskih usluga koje su povezane s
kretanjem kapitala treba ostvariti sukladno postupnoj liberalizaciji
kretanja kapitala.  23      Naime,
 osnivanje štednih depozita pripada u kategoriju kretanja kapitala
nazvanu „osnivanje i opskrba tekućih računa i depozita, povratak ili
uporaba sredstava na tekućem računu ili depozitu kod kreditnih
ustanova“, koja se nalazi na listi D Aneksa I Prve direktive Vijeća od
11. svibnja 1960. o primjeni članka 67. Ugovora (SL 43, od 12. 7. 1960.,
 str. 921.) i na listi C Aneksa I zamijenjenog Direktivom Vijeća br.
86/566 od 17. studenoga 1986. kojom se mijenja Prva direktiva (SL L 332,
 str. 22.). Ovakvo kretanje kapitala još nije liberalizirano.    24      Shodno
 tome, u konkretnom predmetu ne može postojati povreda odredaba UEEZ-a
koje se odnose na slobodu kretanja bankarskih usluga u području kretanja
 kapitala.25      Konačno,
 što se primjenjivosti članka 95. UEEZ-a na predmetne porezne propise
tiče, dovoljno je napomenuti da se zabrana internog diskriminatornog ili
 protekcionističkog oporezivanja predviđena tim člankom odnosi samo na
„proizvode“ iz drugih država članica. Međutim, štedni ulozi denominirani
 u bilo kojoj valuti potpadaju, kako je već prethodno spomenuto, u
područje primjene članka 61. stavka 2. i članka 67. UEEZ-a. Oni dakle ne
 predstavljaju proizvode u smislu članka 95. navedenog ugovora. 26      Stoga
 na treće pitanje treba odgovoriti da nacionalna zakonska ili
regulatorna odredba koja ranije opisano oslobođenje od poreza pridržava
isključivo za štedne depozite denominirane u nacionalnoj valuti i
položene kod financijskih ustanova koje imaju svoje sjedište u istoj
državi članici nije suprotna člancima 59. do 66. te članku 95. UEEZ-a.
  Troškovi27      Troškovi
 Kraljevine Belgije i Komisije Europskih zajednica, koji su podnijeli
očitovanja Sudu, ne nadoknađuju se. Budući da ovaj postupak ima značaj
prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio
 zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Slijedom navedenog,SUD,odlučujući o pitanjima koja mu je uputio Vredegerecht kantona Beveren svojom odlukom od 28. listopada 1986., odlučuje: 1.      Nacionalna
 zakonska ili regulatorna odredba, koja samo u pogledu depozita kod
kojih su poštovane maksimalne kamatne stope i maksimalne premije
utvrđene propisima pridržava povlašteni porezni režim poreza na dohodak
za prinos koji je ostvaren od jedne određene kategorije štednih
depozita, nije suprotna obvezama koje za države članice proizlaze iz
članka 5. UEEZ-a u vezi s člankom 3. točkom (f) i člankom 85. navedenog
ugovora, uz pridržaj mogućnosti eventualnog ispitivanja nacionalnog suda
 ne potvrđuje li jednostavno predmetna odredba metodu ograničavanja
prinosa od štednih depozita ili visinu maksimalnih stopa koje su bile
utvrđene ranije postojećim sporazumima ili usklađenim djelovanjem.   2.      Nacionalna
 zakonska ili regulatorna odredba koja ranije opisano oslobođenje od
poreza pridržava isključivo za štedne depozite denominirane u
nacionalnoj valuti i položene kod financijskih ustanova koje imaju svoje
 sjedište u istoj državi članici nije suprotna člancima 59. do 66. te
članku 95. UEEZ-a. BoscoMoitinho de Almeida            KoopmansEverlingBahlmannGalmot      Kakouris      JolietSchockweilerObjavljeno na javnoj raspravi u Luksemburgu 21. rujna 1988.Tajnik        predsjednik J.‑G. Giraud       A. J. Mackenzie Stuart1? Jezik postupka: nizozemski.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 9. rujna 2010.#Evropaïki Dynamiki - Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE protiv Europske komisije.#Tužba za poništenje - Jednako postupanje.#Predmet T-387/08.


Presuda Službeničkog suda (treće vijeće) od 12. travnja 2016.#CP protiv Europskog parlamenta.#Javna služba – Dužnosnici – Načelnik odjela – Probno razdoblje – Nepotvrđivanje na radno mjesto načelnika odjela – Izvršenje presude o poništenju – Gubitak prilike.#Predmet F-98/15.


Presuda Suda (treće vijeće) od 26. ožujka 2009.#Komisija Europskih zajednica protiv Talijanske Republike.#Povreda obveze države članice - Članci 43. i 56. UEZ-a.#Predmet C-326/07.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 21. studenog 2012. # Kraljevina Španjolska protiv Europske komisije. # Ribarstvo. # Predmet T-76/11.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 21. veljače 2006. # Halifax plc, Leeds Permanent Development Services Ltd i County Wide Property Investments Ltd protiv Commissioners of Customs & Excise. # Zahtjev za prethodnu odluku: VAT and Duties Tribunal, London - Ujedinjena Kraljevina. # Šesta direktiva o PDV-u. # Predmet C-255/02.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 14. srpnja 1994. # Rustica Semences SA protiv Finanzamt Kehl. # Zahtjev za prethodnu odluku: Finanzgericht Baden-Württemberg - Njemačka. # Predmet C-438/92.