title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 14. rujna 2017.#K. protiv Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Rechtbank Den Haag zittingsplaats Haarlem.#Zahtjev za prethodnu odluku – Standardi za prihvat podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu – Direktiva 2013/32/EU – Članak 9. – Pravo na ostanak u državi članici do završetka razmatranja zahtjeva – Direktiva 2013/33/EU – Direktiva 2013/33/EU – Članak 8. stavak 3. prvi podstavak točke (a) i (b) – Zadržavanje – Provjera identiteta ili državljanstva – Utvrđivanje elemenata na kojima se temelji zahtjev za međunarodnu zaštitu – Valjanost – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Članci 6. i 52. – Ograničenje – Proporcionalnost.#Predmet C-18/16.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      14. rujna 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Standardi za prihvat podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu – Direktiva 2013/32/EU – Članak 9. – Pravo na ostanak u državi članici do završetka razmatranja zahtjeva – Direktiva 2013/33/EU – Članak 8. stavak 3. prvi podstavak točke (a) i (b) – Zadržavanje – Provjera identiteta ili državljanstva – Utvrđivanje elemenata na kojima se temelji zahtjev za međunarodnu zaštitu – Valjanost – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Članci 6. i 52. – Ograničenje – Proporcionalnost”
      U predmetu C‑18/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio rechtbank Den Haag zittingsplaats Haarlem (Sud u Haagu, odjel u Haarlemu, Nizozemska), odlukom od 13. siječnja 2016., koju je Sud zaprimio 13. siječnja 2016., u postupku

         K.

      protiv

         Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz (izvjestitelj), predsjednik vijeća, E. Juhász, C. Vajda, K. Jürimäe i C. Lycourgos, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za nizozemsku vladu, M. Bulterman i M. Noort, u svojstvu agenata,

               –

               za belgijsku vladu, M. Jacobs i C. Pochet, u svojstvu agenata,

               –

               za estonsku vladu, K. Kraavi‑Käerdi, u svojstvu agenta,

               –

               za Irsku, E. Creedon, L. Williams i A. Joyce, u svojstvu agenata,

               –

               za Europski parlament, T. Lukácsi i R. van de Westelaken, u svojstvu agenata,

               –

               za Vijeće Europske unije, M. Chavrier, F. Naert i K. Pleśniak, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, M. Condou‑Durande, H. Krämer i G. Wils, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 4. svibnja 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na valjanost članka 8. stavka 3. prvog podstavka točaka (a) i (b) Direktive 2013/33/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o utvrđivanju standarda za prihvat podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu (SL 2013., L 180, str. 96.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 137.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između osobe K. i Staatssecretarisa van Veiligheid en Justitie (državni tajnik za sigurnost i pravosuđe, Nizozemska) u vezi sa zadržavanjem osobe K.

         Pravni okvir
      EKLJP

               3

               Članak 5. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu: EKLJP), naslovljen „Pravo na slobodu i sigurnost”, u stavku 1. određuje:
               „Svatko ima pravo na slobodu i osobnu sigurnost. Nitko se ne smije lišiti slobode, osim u sljedećim slučajevima i u postupku propisanom zakonom:
               […]

                        (f)

                        ako se radi o zakonitom uhićenju ili pritvoru neke osobe kako bi je se spriječilo da neovlašteno uđe u zemlju ili osobe protiv koje je u tijeku postupak protjerivanja ili izručenja.”

         Pravo Unije
      Povelja

               4

               Članak 6. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja), naslovljen „Pravo na slobodu i sigurnost”, određuje:
               „Svatko ima pravo na slobodu i osobnu sigurnost.”

               5

               U skladu s člankom 52. Povelje, naslovljenim „Opseg i tumačenje prava i načela”:
               „1.   Svako ograničenje pri ostvarivanju prava i sloboda priznatih ovom Poveljom mora biti predviđeno zakonom i mora poštovati bit tih prava i sloboda. Podložno načelu proporcionalnosti, ograničenja su moguća samo ako su potrebna i ako zaista odgovaraju ciljevima od općeg interesa koje priznaje Unija ili potrebi zaštite prava i sloboda drugih osoba.
               […]
               3.   U onoj mjeri u kojoj ova Povelja sadrž[ava] prava koja odgovaraju pravima zajamčenima Konvencijom za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, značenje i opseg primjene tih prava jednaki su onima iz spomenute Konvencije. Ova odredba ne sprječava pravo Unije da pruži širu zaštitu.
               […]
               7.   Sudovi Unije i država članica uzimaju u obzir objašnjenja sastavljena kao smjernice za tumačenje ove Povelje.”

         Direktiva 2011/95/EU

               6

               Pod naslovom „Procjena činjenica i okolnosti”, članak 4. Direktive 2011/95/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 13. prosinca 2011. o standardima za kvalifikaciju državljana trećih zemalja ili osoba bez državljanstva za ostvarivanje međunarodne zaštite, za jedinstveni status izbjeglica ili osoba koje ispunjavaju uvjete za supsidijarnu zaštitu te sadržaj odobrene zaštite (SL 2011., L 337, str. 9.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 13., str. 248.) određuje.
               „1.   Države članice mogu utvrditi kao obvezu podnositelja zahtjeva da čim prije dostavi sve potrebne elemente kojima će potkrijepiti svoj zahtjev za međunarodnom zaštitom. Dužnost je države članice da u suradnji s podnositeljem zahtjeva procijeni odgovarajuće elemente zahtjeva.
               2.   Elementi iz stavka 1. uključuju izjave podnositelja zahtjeva i i svu dokumentaciju kojom on raspolaže i koja se odnosi na njegovu dob, podrijetlo, uključujući i podrijetlo njegove rodbine, njegov identitet, državljanstvo/državljanstva, zemlju(-e) i mjesto(-a) prethodnog boravišta, prethodne zahtjeve za azilom, smjerove putovanja, putne isprave i razloge za podnošenje zahtjeva za međunarodnom zaštitom.
               […]”

         Direktiva 2013/32/EU

               7

               Članak 2. Direktive 2013/32/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o zajedničkim postupcima za priznavanje i oduzimanje međunarodne zaštite (SL 2013., L 180, str. 60.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 12., str. 249.), naslovljen „Definicije”, određuje:
               „Za potrebe ove Direktive:
               […]

                        (c)

                        ‚podnositelj zahtjeva’ znači državljanin treće zemlje ili osoba bez državljanstva koji su podnijeli zahtjev za međunarodnu zaštitu u vezi koje nije još donesena konačna odluka;

                  […]

                        (p)

                        ‚ostati u državi članici’ znači ostati na državnom području, uključujući granicu ili tranzitne zone države članice u kojoj se podneseni zahtjev za međunarodnu zaštitu razmatra;

                  […]”

               8

               Članak 9. navedene direktive, naslovljen „Pravo na ostanak u državi članici do završetka razmatranja zahtjeva”, u stavku 1. predviđa:
               „Podnositeljima zahtjeva dozvoljava se ostanak u državi članici isključivo zbog postupka, dok tijelo odlučivanja ne donese odluku u prvostupanjskom postupku iz poglavlja III. To pravo na ostanak ne predstavlja ovlaštenje na dozvolu boravka.”

               9

               Članak 13. iste direktive, naslovljen „Obveze podnositelja zahtjeva”, u stavku 1. određuje:
               „Države članice podnositeljima zahtjeva nalažu obvezu surađivanja s nadležnim tijelima radi utvrđivanja identiteta i drugih elemenata iz članka 4. stavka 2. Direktive 2011/95/EU. […]”

         Direktiva 2013/33

               10

               Direktiva 2013/33 u uvodnim izjavama 2., 12., 15., 17., 20. i 35. određuje:

                        „(2)

                        Zajednička politika azila, uključujući zajednički europski sustav azila, sastavni je dio cilja Europske unije za postupno stvaranje područja slobode, sigurnosti i pravde, otvorenog za one koje su okolnosti prisilile na zakonito traženje zaštite u Uniji. […]

                  […]

                        (12)

                        Usklađivanje uvjeta prihvata podnositelja zahtjeva trebalo bi pomoći ograničavanju sekundarnog kretanja podnositelja zahtjeva na koje utječu različiti uvjeti njihovog prihvata.

                  […]

                        (15)

                        Zadržavanje podnositelja zahtjeva trebalo bi primjenjivati u skladu s temeljnim načelom prema kojem se osobu ne bi smjelo zadržavati samo zbog toga [što] traži međunarodnu zaštitu, posebno u skladu s međunarodnim pravnim obvezama država članica i člankom 31. [K]onvencije [o statusu izbjeglica, koja je potpisana u Ženevi 28. srpnja 1951. (Zbirka međunarodnih ugovora Ujedinjenih naroda, svezak 189., str. 150., br. 2545 (1954.)) i dopunjena protokolom iz New Yorka od 31. siječnja 1967.]. Podnositelje zahtjeva smije se zadržati samo pod vrlo jasno definiranim iznimnim okolnostima koje su utvrđene u ovoj Direktivi te u skladu s načelima nužnosti i razmjernosti u odnosu na način i svrhu takvog zadržavanja. Kada se podnositelja zahtjeva zadržava on mora imati djelotvoran pristup potrebnim postupovnim jamstvima, kao što je podnošenje pravnog lijeka pred nacionalnim pravosudnim tijelom.

                  […]

                        (17)

                        Razlozi za zadržavanje navedeni u ovoj Direktivi ne dovode u pitanje druge razloge za zadržavanje, uključujući razloge za zadržavanje u okviru kaznenog postupka koji se primjenjuju prema nacionalnom pravu, koji nisu povezani sa zahtjevom za međunarodnu zaštitu državljanina treće zemlje ili osobe bez državljanstva.

                  […]

                        (20)

                        Kako bi se bolje osigurala tjelesna i psihološka nepovredivost podnositelja zahtjeva, zadržavanje bi trebalo biti krajnje rješenje te se smije primijeniti tek nakon što se pažljivo razmotre sve druge mjere koje nisu mjere oduzimanja slobode odnosno zadržavanje. Sve druge mjere koje nisu zadržavanje moraju biti u skladu s temeljnim ljudskim pravima podnositelja zahtjeva.

                  […]

                        (35)

                        Ovom se Direktivom poštuju temeljna prava i čuvaju načela koja su posebno priznata [Poveljom]. Ovom se Direktivom nastoji posebno osigurati puno poštovanje ljudskog dostojanstva i poticati primjenu članaka 1., 4., 6., 7., 18., 21., 24. i 47. Povelje te je treba na odgovarajući način provoditi.”

               11

               U skladu s člankom 2. Direktive 2013/33, naslovljenim „Definicije”:
               „Za potrebe ove Direktive:
               […]

                        (b)

                        ‚podnositelj zahtjeva’: znači državljanin treće zemlje ili osoba bez državljanstva koja je podnijela zahtjev za međunarodnu zaštitu o kojem još nije donesena konačna odluka;

                  […]

                        (h)

                        ‚zadržavanje’: znači zadržavanje podnositelja zahtjeva od strane države članice na određenom mjestu na kojem je podnositelju zahtjeva uskraćena sloboda kretanja;

                  […]”

               12

               Članak 8. navedene direktive, naslovljen „Zadržavanje”, navodi:
               „1.   Države članice ne smiju zadržati osobu samo zato jer je podnositelj zahtjeva u skladu s Direktivom [2013/32].
               2.   Kada se pokaže potrebnim, i na temelju pojedinačne ocjene svakog slučaja, države članice mogu zadržati podnositelja zahtjeva, ako se ne mogu [učinkovito] primijeniti druge manje prisilne mjere.
               3.   Podnositelja zahtjeva može se zadržati samo:

                        (a)

                        da se utvrdi ili provjeri njegov identitet ili državljanstvo;

                        (b)

                        da se odrede oni elementi na kojima se zahtjev za međunarodnu zaštitu temelji, a koji se bez zadržavanja ne mogu pribaviti, posebno kada postoji opasnost od bijega podnositelja zahtjeva;

                  […]

                        (e)

                        kada to zahtijeva zaštita nacionalne sigurnosti ili javnog reda [poretka];

                  […]
               Razlozi za zadržavanje utvrđuju se nacionalnim pravom.
               4.   Države članice osiguravaju da su pravila o alternativama zadržavanju, kao što su redovito javljanje tijelima, davanje financijskog jamstva ili obveza boravka na određenome mjestu, utvrđena nacionalnim pravom.”

               13

               Prema članku 9. Direktive 2013/33, naslovljenom „Jamstva za zadržane podnositelje zahtjeva”:
               „1.   Podnositelja zahtjeva zadržava se što je kraće moguće i samo tako dugo dok vrijede razlozi iz članka 8. stavka 3.
               Upravni postupci u vezi s razlozima za zadržavanje iz članka 8. stavka 3. izvršavaju se s dužnom pažnjom. Kašnjenja upravnih postupaka, koja se ne mogu pripisati podnositelju zahtjeva, ne opravdavaju nastavak zadržavanja.
               2.   Zadržavanje podnositelja zahtjeva u pisanom obliku određuju sudska ili upravna tijela. U nalogu o zadržavanju navode se stvarni i pravni razlozi na kojima se zadržavanje temelji.
               3.   Kada zadržavanje nalažu upravna tijela, države članice osiguravaju brzo sudsko razmatranje zakonitosti zadržavanja koje se provodi po službenoj dužnosti i/ili na zahtjev podnositelja zahtjeva. Kada se razmatranje provodi po službenoj dužnosti, takvo razmatranje provodi se što je prije moguće od početka zadržavanja. Kada se provodi na zahtjev podnositelja zahtjeva, provodi se što je prije moguće nakon pokretanja odgovarajućih postupaka. U tu svrhu države članice u nacionalnom pravu definiraju razdoblje u okviru kojega se provodi sudsko razmatranje zakonitosti zadržavanja po službenoj dužnosti i/ili sudsko razmatranje na zahtjev podnositelja zahtjeva.
               Kada se u okviru sudskog razmatranja dokaže da je zadržavanje nezakonito, predmetni podnositelj zahtjeva odmah se oslobađa.
               4.   Zadržani podnositelji zahtjeva odmah se pisanim putem, na jeziku koji razumiju ili se opravdano pretpostavlja da ga razumiju, obavješćuju o razlozima zadržavanja i postupcima utvrđenim nacionalnim pravom za osporavanje naloga za zadržavanje kao i o mogućnosti traženja besplatne pravne pomoći i zastupanja.
               5.   Zadržavanje u razumnim vremenskim razmacima razmatra sudsko tijelo po službenoj dužnosti i/ili na zahtjev predmetnog podnositelja zahtjeva, posebno kada zadržavanje dulje traje, kada se pojave relevantne okolnosti ili su dostupne nove informacije koje mogu utjecati na zakonitost zadržavanja.
               […]”

         Nizozemsko pravo

               14

               Člankom 8. Vreemdelingenweta 2000 (Zakon o strancima iz 2000., u daljnjem tekstu: Zakon o strancima) određuje se sljedeće:
               „Stranac ima pravo zakonito boraviti u Nizozemskoj:
               […]

                        (f)

                        ako iščekuje odluku o zahtjevu za izdavanje dozvole za [privremeni boravak (azil)] kada se u skladu s ovim zakonom, odredbom donesenom na temelju ovog zakona ili pravosudnom odlukom stranac ne može protjerati dok nije odlučeno o zahtjevu;

                        (h)

                        ako iščekuje odluku o žalbi ili tužbi, kada se u skladu s ovim zakonom, odredbom donesenom na temelju ovog zakona ili pravosudnom odlukom stranac ne može vratiti na granicu dok nije odlučeno o žalbi ili tužbi;

                  […]”

               15

               Sukladno članku 28. Zakona o strancima:
               „Naš ministar je ovlašten:
               Za usvajanje zahtjeva za izdavanje dozvola za privremeni boravak;
               […]”

               16

               Članak 59.b Zakona o strancima predviđa:
               „1.   Naš ministar može zadržati stranca koji zakonito boravi na temelju članka 8. točke (f) […], pod uvjetom da je riječ o [zahtjevu za izdavanje dozvole za privremeni boravak (azil)], ako:

                        (a)

                        je zadržavanje nužno radi utvrđivanja identiteta ili državljanstva stranca;

                        (b)

                        je zadržavanje nužno radi prikupljanja podataka koji su nužni za ocjenu zahtjeva za dozvolu za privremeni boravak iz članka 28., osobito ako postoji opasnost od bijega;

                  […]
               2.   Zadržavanje na temelju stavka 1. točaka (a), (b) ili (c) ne premašuje četiri tjedna, osim u slučaju primjene članka 39. Zakona o strancima. U tom slučaju zadržavanje ne premašuje šest tjedana.
               […]”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               17

               Tužitelj u glavnom postupku, državljanin treće zemlje, 30. studenoga 2015. došao je letom iz Beča (Austrija) u amsterdamsku zračnu luku Schiphol (Nizozemska). Namjeravao je istog dana nastaviti put letom za Edinburgh (Ujedinjena Kraljevina).

               18

               Prilikom kontrole dokumenata prije ukrcavanja na zrakoplov za Edinburgh, osumnjičen je za korištenje lažnom putovnicom i zbog toga privremeno zadržan.

               19

               Kazneni sudac 15. prosinca 2015. proglasio je nedopuštenima mjere koje je državno odvjetništvo poduzelo protiv tužitelja u glavnom postupku. Njegovo je oslobađanje određeno nalogom „za trenutačno puštanje na slobodu” od 16. prosinca 2015.

               20

               Tužitelj u glavnom postupku 17. prosinca 2015. podnio je zahtjev za azil. Odlukom od istog dana određeno je njegovo zadržavanje, u skladu s člankom 59.b stavkom 1. točkama (a) i (b) Zakona o strancima, koji je donesen prenošenjem članka 8. stavka 3. prvog podstavka točaka (a) i (b) Direktive 2013/33. Ta je odluka obrazložena potrebom primjene takve mjere kako bi se utvrdio identitet ili državljanstvo tužitelja i radi pribavljanja podataka potrebnih za ocjenu njegova zahtjeva za azil te se smatralo da postoji opasnost od bijega.

               21

               Tužitelj u glavnom postupku 17. prosinca 2015. podnio je tužbu protiv odluke o zadržavanju te je istodobno zatražio odštetu.

               22

               U vrijeme rasprave pred sudom koji je uputio zahtjev, 28. prosinca 2015., K.-a su jednom saslušali vezano uz njegov zahtjev za azil te još nisu o njemu odlučili. Dakle, na dan upućivanja odluke o prethodnom pitanju još nije bila donesena nikakva odluka o njegovu vraćanju.

               23

               U okviru predmeta u glavnom postupku K. tvrdi da su odredbe članka 8. stavka 3. prvog podstavka točaka (a) i (b) Direktive 2013/33 protivne članku 5. EKLJP‑a i, prema tome, članku 6. Povelje.

               24

               Sud koji je uputio zahtjev ističe sličnost između predmeta u glavnom postupku i predmeta u kojem je donesena presuda od 15. veljače 2016., N. (C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84), koji se odnosio na valjanost članka 8. stavka 3. prvog podstavka točke (e) navedene direktive.

               25

               Preuzimajući mutatis mutandis razmatranja Raada van State (Državno vijeće, Nizozemska) u predmetu u kojem je donesena ta presuda, sud koji je uputio zahtjev pita se u predmetu u glavnom postupku o valjanosti članka 8. stavka 3. prvog podstavka točaka (a) i (b) te direktive s obzirom na članak 6. Povelje.

               26

               Poput Raada van State (Državno vijeće), rechtbank Den Haag zittingsplaats Haarlem (Sud u Haagu, odjel u Haarlemu, Nizozemska) iznosi, s jedne strane, da su prema Objašnjenjima koja se odnose na Povelju Europske unije o temeljnim pravima (SL 2007., C 303, str. 17.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 7., str. 120.) prava predviđena u članku 6. ona koja su zajamčena člankom 5. EKLJP‑a i sukladno članku 52. stavku 3. Povelje imaju isti smisao i doseg. Iz toga proizlazi da legitimna ograničenja ne mogu prijeći granice određene samim tekstom članka 5. EKLJP‑a.

               27

               Sud koji je uputio zahtjev poziva se, s druge strane, na točku 29. presude ESLJP‑a od 22. rujna 2015., Nabil i dr. protiv Mađarske (CE:ECHR:2015:0922JUD006211612), prema kojoj je oduzimanje slobode na temelju drugog dijela rečenice članka 5. stavka 1. točke (f) EKLJP‑a opravdano samo dok traje postupak za protjerivanje ili izručenje. Ako on nije izvršen sa zahtijevanom dužnom pažnjom, zadržavanje prestaje biti opravdano, s obzirom na članak 5. stavak 1. točku (f) EKLJP‑a. Međutim, u predmetu u glavnom postupku trenutačno se ne vodi nikakav postupak protjerivanja ili izručenja.

               28

               U tim je okolnostima rechtbank Den Haag zittingsplaats Haarlem (Sud u Haagu, odjel u Haarlemu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Je li članak 8. stavak 3. prvi podstavak točke (a) i (b) Direktive 2013/33 u skladu s člankom 6. Povelje:

                        1.

                        ako je državljanin treće zemlje zadržan prema članku 8. stavku 3. prvom podstavku točkama (a) i (b), u skladu s tom direktivom i pravom, te ako prema članku 9. Direktive 2013/33 o postupcima međunarodne zaštite ima pravo ostati u državi članici do donošenja prvostupanjske odluke o svojem zahtjevu za azil, i

                        2.

                        s obzirom na objašnjenje (SL 2007., C 303, str. 17.) prema kojem ograničenja koja se legitimno mogu uvesti u vezi s pravima iz članka 6. Povelje ne smiju premašiti ograničenja koja dopušta tekst članka 5. stavka 1. točke (f) Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava (EKLJP) i s obzirom na tumačenje potonje odredbe koje je Europski sud za ljudska prava dao, među ostalim, u presudi od 22. rujna 2015., Nabil i dr. protiv Mađarske, 62116/12, prema kojem se zadržavanjem podnositelja zahtjeva za azil krši članak 5. stavak 1. točka (f) EKLJP‑a osim ako to zadržavanje nema svrhu protjerivanja?”

               29

               Sud koji je uputio zahtjev 1. veljače 2016. obavijestio je Sud da je presudom od 25. siječnja 2016. proglasio osnovanom tužbu koju je tužitelj u glavnom postupku podnio protiv mjere zadržavanja na snazi i naložio prestanak te mjere od potonjeg datuma.

         Postupak pred Sudom

               30

               Na traženje suda koji je uputio zahtjev, nadležno je vijeće ispitalo potrebu odlučivanja o predmetu po hitnom postupku predviđenom člankom 107. Poslovnika Suda. To je vijeće 1. veljače 2016., saslušavši nezavisnu odvjetnicu, odlučilo da ne udovolji tom zahtjevu.

         O prethodnom pitanju

               31

               Svojim prethodnim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti traži od Suda da ispita valjanost članka 8. stavka 3. prvog podstavka točaka (a) i (b) Direktive 2013/33 s obzirom na članak 6. Povelje.

               32

               Uvodno treba podsjetiti da – iako temeljna prava iz EKLJP‑a kao opća načela predstavljaju dio pravnog poretka Unije, a što potvrđuje i članak 6. stavak 3. UEU‑a, te iako članak 52. stavak 3. Povelje određuje da u njoj sadržana prava koja odgovaraju pravima sadržanima u EKLJP‑u imaju jednako značenje i opseg primjene kao i ona iz spomenute konvencije – navedena konvencija nije pravni instrument koji formalno predstavlja dio pravnog poretka Unije jer joj Unija nije pristupila (presude od 26. veljače 2013., Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, t. 44. i od 5. travnja 2017., Orsi i Baldetti, C‑217/15 i C‑350/15, EU:C:2017:264, t. 15. i navedena sudska praksa). Dakle, valjanost članka 8. stavka 3. prvog podstavka točaka (a) i (b) Direktive 2013/33 treba ispitati samo s obzirom na temeljna prava zajamčena Poveljom (vidjeti u tom smislu presude od 15. veljače 2016., N., C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, t. 46. i navedenu sudsku praksu i od 28. srpnja 2016., Vijeće ministara, C‑543/14, EU:C:2016:605, t. 23.).

               33

               U tom pogledu valja utvrditi da članak 8. stavak 3. prvi podstavak točke (a) i (b) iste direktive omogućuje zadržavanje podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu da bi se ustanovio ili provjerio njegov identitet ili državljanstvo odnosno da bi se utvrdili elementi na kojima se temelji njegov zahtjev koji se ne mogu pribaviti bez zadržavanja, osobito ako postoji opasnost od njegova bijega. Odobrenjem takve mjere ta odredba predviđa ograničenje izvršavanja prava na slobodu utvrđenog u članku 6. Povelje.

               34

               Međutim, u skladu s člankom 52. stavkom 1. Povelje, svako ograničenje pri ostvarivanju njome priznatih prava i sloboda mora biti predviđeno zakonom i mora poštovati bit tih prava i sloboda. Podložno načelu proporcionalnosti, ograničenja su moguća samo ako su potrebna i ako zaista odgovaraju ciljevima od općeg interesa koje priznaje Unija ili potrebi zaštite prava i sloboda drugih osoba.

               35

               U tom pogledu valja navesti da je ograničenje izvršavanja prava na slobodu koje proizlazi iz članka 8. stavka 3. prvog podstavka točaka (a) i (b) Direktive 2013/33 predviđeno zakonodavnim aktom Unije i da ono ne utječe na bit prava na slobodu koje je propisano u članku 6. Povelje. Naime, članak 8. stavak 3. prvi podstavak točke (a) i (b) te direktive ne dovodi u pitanje jamstvo tog prava i, kao što to proizlazi iz teksta navedene odredbe i uvodne izjave 15. te direktive, ne ovlašćuje države članice na zadržavanje podnositelja zahtjeva, osim zbog njegova osobnog ponašanja i u iznimnim okolnostima koje su predviđene navedenom odredbom, a te su okolnosti, osim toga, utvrđene skupom pretpostavki iz članaka 8. i 9. navedene direktive (vidjeti po analogiji presudu od 15. veljače 2016., N., C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, t. 51. i 52.).

               36

               Kao što je to nezavisna odvjetnica istaknula u točkama 56. i 58. mišljenja, iz članka 78. UFEU‑a proizlazi da pravilno funkcioniranje zajedničkog europskog sustava azila koji se temelji na primjeni kriterija koji su zajednički državama članicama predstavlja cilj od općeg interesa koji Unija priznaje. Taj je sustav usto, prema uvodnoj izjavi 2. Direktive 2013/33, sastavni dio cilja Unije za postupno stvaranje područja slobode, sigurnosti i pravde, otvorenog za one koje su okolnosti prisilile na zakonito traženje zaštite u Uniji. Doista, mjera koja se temelji na razlozima utvrđenima u članku 8. stavku 3. prvom podstavku točkama (a) i (b) te direktive odgovora cilju osiguravanja pravilnog funkcioniranja zajedničkog europskog sustava azila jer omogućuje da se osobe koje traže međunarodnu zaštitu identificiraju te da se, ako se ustanovi da ispunjavaju uvjete za zahtijevanje takve zaštite, u slučaju odbijanja izbjegne njihov nezakonit ulazak i boravak na području Unije.

               37

               Kad je riječ o proporcionalnosti utvrđenog miješanja, valja podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, načelo proporcionalnosti zahtijeva da akti institucija Unije ne prekoračuju granice onoga što je prikladno i nužno za ostvarenje zadanih legitimnih ciljeva predmetnog propisa, pri čemu prouzročeni nepovoljni učinci ne smiju biti nerazmjerni zadanim ciljevima (presude od 15. veljače 2016., N., C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, t. 54. i navedena sudska praksa i od 9. lipnja 2016., Pesce i dr., C‑78/16 i C‑79/16, EU:C:2016:428, t. 48. i navedena sudska praksa).

               38

               U okviru ocjene proporcionalnosti tog miješanja valja uzeti u obzir da, sukladno članku 13. stavku 1. Direktive 2013/32, podnositelji zahtjeva za međunarodnu zaštitu imaju obvezu surađivanja s nadležnim tijelima, osobito radi utvrđivanja identiteta, državljanstva kao i razloga koji opravdavaju njihov zahtjev, što podrazumijeva podnošenje, koliko je to moguće, zahtijevanih dokaza i, ovisno o slučaju, traženih pojašnjenja i informacija.

               39

               U tim okolnostima zadržavanje podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu radi provjere identiteta ili državljanstva odnosno utvrđivanja dokaza na kojima se temelji njegov zahtjev za međunarodnu zaštitu, a koji se ne bi mogli pribaviti bez tog zadržavanja, osobito kad postoji opasnost od bijega, omogućuje nacionalnim tijelima da im podnositelj zahtjeva bude na raspolaganju za saslušanje i time doprinosi sprečavanju eventualnih sekundarnih kretanja podnositelja zahtjeva iz uvodne izjave 12. Direktive 2013/33 koje nastoji ostvariti Uredba (EU) br. 604/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o utvrđivanju kriterija i mehanizama za određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je u jednoj od država članica podnio državljanin treće zemlje ili osoba bez državljanstva (SL 2013., L 180, str. 31.) (SL posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 108.) (vidjeti u tom smislu presudu od 17. ožujka 2016., Mirza, C‑695/15 PPU, EU:C:2016:188, t. 52.). Iz toga slijedi da je ta mjera po samoj svojoj naravi prikladna osigurati pravilno funkcioniranje zajedničkog europskog sustava azila te tako pridonijeti ostvarenju cilja članka 8. stavka 3. prvog podstavka točaka (a) i (b) te direktive, kako je identificiran u točki 36. ove presude.

               40

               Kada je riječ o nužnosti te ovlasti zadržavanja podnositelja zahtjeva, koju državama članicama daje ta odredba, treba naglasiti da se, s obzirom na važnost prava na slobodu propisanog u članku 6. Povelje i na težinu miješanja u to pravo koje takva mjera zadržavanja predstavlja, ograničenja u ostvarivanju tog prava moraju provoditi u granicama onoga što je strogo nužno (presuda od 15. veljače 2016., N., C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, t. 56. i navedena sudska praksa).

               41

               U tom pogledu iz teksta, konteksta i postupka nastanka članka 8. Direktive 2013/33 proizlazi da ta ovlast podliježe poštovanju niza pretpostavki čiji je cilj strogo ograničavanje korištenja takvom mjerom.

               42

               Naime, kao prvo, članak 8. stavak 3. prvi podstavak Direktive 2013/33 iscrpno navodi različite razloge koji mogu opravdati zadržavanje i svaki od tih razloga odgovara posebnoj potrebi i ima autonomnu narav (vidjeti u tom smislu presudu od 15. veljače 2016., N., C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, t. 59.). U tom pogledu iz teksta članka 8. stavka 3. prvog podstavka točke (a) navedene direktive proizlazi da podnositelj zahtjeva može biti predmet takve mjere samo ako se nije izjasnio o svojem identitetu ili državljanstvu odnosno ako nije podnio dokumente koji omogućuju da te podatke potkrijepi, unatoč njegovoj obvezi da surađuje. Jednako tako, iz tog članka 8. stavka 3. prvog podstavka točke (b) proizlazi da se podnositelj zahtjeva može zadržati samo kad se određeni elementi na kojima se temelji zahtjev za međunarodnu zaštitu „bez zadržavanja ne mogu pribaviti, posebno kada postoji opasnost od bijega podnositelja zahtjeva”.

               43

               Usto, članak 8. stavak 3. drugi podstavak Direktive 2013/33 propisuje da se razlozi za zadržavanje utvrđuju nacionalnim pravom. U tom pogledu valja podsjetiti da, kada odredbe direktive ostavljaju državama članicama marginu prosudbe za određivanje mjera za prenošenje koje su prilagođene različitim situacijama koje je moguće zamisliti, tada je prilikom provedbe tih mjera na njima ne samo da tumače svoje nacionalno pravo na način koji je u skladu s direktivom o kojoj je riječ nego i da se skrbe da se ne temelje na njezinu tumačenju koje bi bilo u sukobu s temeljnim pravima ili drugim općim načelima prava Unije (presuda od 15. veljače 2016., N., C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, t. 60. i navedena sudska praksa).

               44

               Kao drugo, Sud je već presudio da ostali stavci članka 8. Direktive 2013/33 propisuju znatna ograničenja ovlasti koja je dodijeljena državama članicama za provedbu zadržavanja. Naime, iz članka 8. stavka 1. navedene direktive proizlazi da države članice ne smiju zadržati osobu samo zato što je podnijela zahtjev za međunarodnu zaštitu. Usto, članak 8. stavak 2. iste direktive propisuje da se zadržavanje može naložiti samo kada se pokaže potrebnim i na temelju pojedinačne ocjene svakog slučaja, ako se ne mogu učinkovito primijeniti druge, manje prisilne mjere. Članak 8. stavak 4. iste direktive predviđa da države članice osiguravaju da su nacionalnim pravom utvrđena pravila o alternativama zadržavanju, kao što su to redovito javljanje tijelima, davanje financijskog jamstva ili obveza boravka na određenome mjestu (presuda od 15. veljače 2016., N., C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, t. 61.).

               45

               Također, članak 9. stavak 1. Direktive 2013/33 propisuje da se podnositelj zahtjeva zadržava što je kraće moguće i samo tako dugo dok vrijede razlozi iz članka 8. stavka 3. te direktive. Osim toga, u skladu s člankom 9. stavcima 2. do 5. navedene direktive, odluka o zadržavanju mora poštovati znatna postupovna i sudska jamstva. Tako, u skladu s člankom 9. stavcima 2. i 4. iste direktive, tom se odlukom moraju u pisanom obliku navesti stvarni i pravni razlozi na kojima se zadržavanje temelji i obavijestiti podnositelja zahtjeva o određenim informacijama na jeziku koji razumije ili se opravdano pretpostavlja da ga razumije. Članak 9. stavci 3. i 5. Direktive 2013/33 navodi načine sudskog nadzora zakonitosti zadržavanja koje su države članice dužne osigurati (presuda od 15. veljače 2016., N., C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, t. 62.).

               46

               Kao treće, Sud je jednako tako utvrdio da se razlozi za zadržavanje predviđeni u članku 8. stavku 3. prvom podstavku točkama (a) do (c) Direktive 2013/33 temelje na preporuci Vijeća ministara Vijeća Europe od 16. travnja 2003. o mjerama zadržavanja tražitelja azila kao i na smjernicama Visokog povjerenstva Ujedinjenih naroda za izbjeglice (UNHCR) od 26. veljače 1999. o primjenjivim kriterijima i standardima za zadržavanje tražitelja azila, iz kojih u verziji donesenoj tijekom 2012. proizlazi, s jedne strane, da je zadržavanje iznimna mjera i, s druge strane, da se može provoditi samo kao krajnja mjera kada je utvrđeno da je nužno, razumno i proporcionalno legitimnom cilju (presuda od 15. veljače 2016., N., C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, t. 63.).

               47

               Ograničenja izvršavanja prava dodijeljenog člankom 6. Povelje iz članka 8. stavka 3. prvog podstavka točaka (a) i (b) te direktive također nisu neproporcionalna u odnosu na ciljeve koji se njime žele ostvariti. U tom pogledu valja istaknuti da se navedenim člankom 8. stavkom 3. prvim podstavkom točkama (a) i (b) uravnoteženo odvaguje između cilja u općem interesu koji se nastoji ostvariti, odnosno pravilnog funkcioniranja zajedničkog europskog sustava azila koji omogućuje pružanje međunarodne zaštite podnositeljima zahtjeva koji je uistinu trebaju i odbijanje onih koji ne ispunjavaju uvjete, s jedne strane, i miješanja u pravo na slobodu koje je uzrokovano mjerom zadržavanja, s druge strane.

               48

               Naime, iako pravilno funkcioniranje zajedničkog europskog sustava azila zahtijeva da nadležna nacionalna tijela raspolažu pouzdanim informacijama o identitetu odnosno državljanstvu podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu i o elementima na kojima se temelji njegov zahtjev, navedena odredba ne može opravdati određivanje mjera zadržavanja bez prethodne provjere nacionalnih tijela jesu li one u svakom pojedinačnom slučaju proporcionalne ciljevima koje žele ostvariti. Takva provjera zahtijeva da se ta tijela uvjere da su ispunjeni svi uvjeti navedeni u točkama 44. do 46. ove presude i osobito da je u svakom pojedinom slučaju zadržavanje provedeno samo kao krajnja mjera. Usto treba osigurati da to zadržavanje ni u kojem slučaju ne prelazi najkraće moguće trajanje.

               49

               S obzirom na prethodna razmatranja, valja utvrditi da je zakonodavac Unije donošenjem članka 8. stavka 3. prvog podstavka točaka (a) i (b) Direktive 2013/33 poštovao pravednu ravnotežu između, s jedne strane, prava na slobodu podnositelja zahtjeva i, s druge strane, zahtjeva koji se odnose na utvrđivanje njegova identiteta odnosno državljanstva ili na utvrđivanje elemenata na kojima se temelji njegov zahtjev, što zahtijeva pravilno funkcioniranje zajedničkog europskog sustava azila.

               50

               Konačno, valja podsjetiti da, s obzirom na to da Povelja sadržava prava koja odgovaraju pravima zajamčenima EKLJP‑om, člankom 52. stavkom 3. Povelje nastoji se osigurati nužna koherentnost između prava sadržanih u Povelji i odgovarajućih prava zajamčenih EKLJP‑om a da to ne ugrožava autonomnost prava Unije i Suda Europske unije (vidjeti u tom smislu presudu od 28. srpnja 2016., JZ,C‑294/16 PPU, EU:C:2016:610, t. 50. i navedenu sudsku praksu). Stoga radi tumačenja članka 6. Povelje valja uzeti u obzir članak 5. stavak 1. EKLJP‑a. Doista, donošenjem članka 8. stavka 3. prvog podstavka točaka (a) i (b) Direktive 2013/33 zakonodavac Unije nije povrijedio razinu zaštite koju nudi članak 5. stavak 1. točka (f) EKLJP‑a.

               51

               Iako u ovom slučaju iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da se sud koji je uputio zahtjev pita o utjecaju drugog dijela rečenice članka 5. stavka 1. točke (f) EKLJP‑a na navedeni članak 8. stavak 3. prvi podstavak točke (a) i (b), taj zahtjev ne sadržava elemente koji omogućuju utvrđenje da su činjenice iz glavnog postupka obuhvaćene tom odredbom EKLJP‑a niti je očito u kojoj bi mjeri sudska praksa proizišla iz presude ESLJP‑a od 22. rujna 2015., Nabil i dr. protiv Mađarske (CE:ECHR:2015:0922JUD006211612) mogla utjecati na ocjenu navedenog članka 8. stavka 3. prvog podstavka točaka (a) i (b) u ovom predmetu. Upravo suprotno, čini se da navodi iz ovog zahtjeva, prema kojima protiv tužitelja nije bila donesena odluka o vraćanju, isključuju to da se protiv njega vodi postupak za protjerivanje ili izručenje u smislu drugog dijela rečenice.

               52

               Što se tiče jamstva utvrđenog u prvom dijelu rečenice članka 5. stavka 1. točke (f) EKLJP‑a, prema kojem se nitko ne smije lišiti slobode osim ako se radi o zakonitom uhićenju ili pritvoru neke osobe kako bi je se spriječilo da neovlašteno uđe u zemlju, kako ga tumači ESLJP, valja podsjetiti da tom jamstvu nije suprotno izricanje nužnih mjera zadržavanja protiv državljana trećih zemalja koji su podnijeli zahtjev za međunarodnu zaštitu, ako je takva mjera zakonita i provedena u okolnostima koje su u skladu s ciljem zaštite pojedinca od proizvoljnosti (vidjeti u tom smislu presude ESLJP‑a od 29. siječnja 2008., Saadi protiv Ujedinjene Kraljevine, CE:ECHR:2008:0129JUD001322903, t. 64. do 74. i od 26. studenoga 2015., Mahamed Jama protiv Malte, CE:ECHR:2015:1126JUD001029013, t. 136. do 140.).

               53

               Doista, članak 8. stavak 3. prvi podstavak točke (a) i (b) Direktive 2013/33, čiji je doseg strogo određen, ispunjava te zahtjeve, kao što to proizlazi iz razmatranja posvećenih ispitivanju njegove valjanosti s obzirom na članak 52. stavak 1. Povelje.

               54

               Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da na pitanje valja odgovoriti da ispitivanje članka 8. stavka 3. prvog podstavka točaka (a) i (b) Direktive 2013/33 ne otkriva nijedan element koji utječe na valjanost te odredbe s obzirom na članak 6. i članak 52. stavke 1. i 3. Povelje.

         Troškovi

               55

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                     Ispitivanje članka 8. stavka 3. prvog podstavka točaka (a) i (b) Direktive 2013/33/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o utvrđivanju standarda za prihvat podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu ne otkriva nijedan element koji utječe na valjanost te odredbe s obzirom na članak 6. i članak 52. stavke 1. i 3. Povelje Europske unije o temeljnim pravima.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 26. listopada 2006.#Komisija Europskih zajednica protiv Kraljevine Švedske.#Povreda obveze države članice - Direktiva 90/427/EEZ.#Predmet C-206/05.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 3. travnja 2008.#01051 Telecom GmbH protiv Deutsche Telekom AG.#Zahtjev za prethodnu odluku: Oberlandesgericht Köln - Njemačka.#Direktiva 2000/35/EZ.#Predmet C-306/06.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 12. studenog 2014. # Murnauer Markenvertrieb GmbH protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-188/13.


Presuda Suda (treće vijeće) od 5. srpnja 1984. # Caisse d'allocations familiales de la région parisienne protiv Richard Meade. # Zahtjev za prethodnu odluku: Commission de première instance du contentieux de la sécurité sociale et de la mutualité sociale agricole de Paris - Francuska. # Slobodno kretanje osoba - Obiteljski doplatci. # Predmet 238/83.


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 5. lipnja 2014.#Public Relations Consultants Association Ltd protiv Newspaper Licensing Agency Ltd i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Supreme Court of the United Kingdom.#Autorsko pravo – Informacijsko društvo – Direktiva 2001/29/EZ – Članak 5. stavci 1. i 5. – Reproduciranje – Iznimke i ograničenja – Stvaranje kopija internetske stranice na zaslonu i u predmemoriji na tvrdom disku prilikom pretraživanja interneta – Privremena radnja reproduciranja – Prolazna ili popratna radnja – Sastavni i bitan dio tehnološkog postupka – Ovlašteno korištenje – Neovisan gospodarski značaj.#Predmet C‑360/13.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      5. lipnja 2014. (
            *1
         )
      „Autorsko pravo — Informacijsko društvo — Direktiva 2001/29/EZ — Članak 5. stavci 1. i 5. — Reproduciranje — Iznimke i ograničenja — Stvaranje kopija internetske stranice na zaslonu i u predmemoriji na tvrdom disku prilikom pretraživanja interneta — Privremena radnja reproduciranja — Prolazna ili popratna radnja — Sastavni i bitan dio tehnološkog postupka — Ovlašteno korištenje — Neovisan gospodarski značaj“
      U predmetu C‑360/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Supreme Court of the United Kingdom (Ujedinjena Kraljevina), odlukom od 24. lipnja 2013., koju je Sud zaprimio 27. lipnja 2013., u postupku

         Public Relations Consultants Association Ltd

      protiv

         Newspaper Licensing Agency Ltd i dr.,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, M. Safjan, J. Malenovský (izvjestitelj), A. Prechal i K. Jürimäe, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Public Relations Consultants Association Ltd, M. Hart, solicitor,

               —

               za Newspaper Licensing Agency Ltd i dr., S. Clark, solicitor,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, L. Christie, u svojstvu agenta,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju M. Santora, avvocato dello Stato,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, J. Samnadda, u svojstvu agenta,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 5. stavka 1. Direktive 2001/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2001. o usklađivanju određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu (SL L 167, str. 10.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 119.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Public Relations Consultants Association Ltd (u daljnjem tekstu: PRCA) i Newspaper Licensing Agency Ltd i dr. (u daljnjem tekstu: NLA) u vezi s obvezom dobivanja ovlaštenja nositelja autorskog prava za pregledavanje internetskih stranica koje uključuje stvaranje kopija tih stranica na zaslonu računala korisnika i u internetskoj predmemoriji tvrdog diska tog računala.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Tekst uvodnih izjava 5., 9., 31. i 33. Direktive 2001/29 glasi kako slijedi:

                        „(5)

                        Tehnološki razvoj je višestruko povećao i učinio raznolikijima pravce za stvaranje, proizvodnju i iskorištavanje. Iako nisu potrebni novi pristupi za zaštitu intelektualnog vlasništva, postojeće zakonodavstvo o autorskom pravu i srodnim pravima treba prilagoditi i dopuniti kako bi odgovorilo gospodarskoj stvarnosti kao što su novi oblici iskorištavanja.

                  [...]

                        (9)

                        Svako usklađivanje autorskog prava i srodnih prava mora se temeljiti na visokoj razini zaštite, budući da su takva prava ključna za intelektualno stvaralaštvo. [...]

                  [...]

                        (31)

                        Pravedna ravnoteža prava i interesa između različitih kategorija nositelja prava, kao i između različitih kategorija nositelja prava i korisnika predmeta zaštite mora biti osigurana. [...]

                  [...]

                        (33)

                        Isključivo pravo reproduciranja trebalo bi biti podložno iznimci kako bi se dopustile određene privremene radnje reproduciranja, koje su u stvari prolazne ili popratne i koje čine sastavni i bitni dio tehnološkog procesa i čija je jedina svrha ili omogućavanje učinkovitog prijenosa u mreži između trećih strana preko posrednika ili ovlašteno korištenje djela ili drugog predmeta zaštite. Navedene radnje reproduciranja ne smiju kao takve imati neovisnu ekonomsku vrijednost. Ukoliko te radnje zadovoljavaju ove uvjete, ova iznimka trebala bi uključivati i radnje koje omogućuju pregledavanje i pohranjivanje, uključujući one koje omogućuju učinkovit rad prijenosnih sustava, uz uvjet da posrednik ne mijenja informacije i ne upliće se u zakonitu uporabu tehnologije, koja je široko priznata i u uporabi je u industriji, za dobivanje podataka o korištenju informacija. Uporaba bi se trebala smatrati zakonitom ako ju je odobrio nositelj prava ili ako nije ograničena zakonom.“

               4

               Člankom 2. te direktive propisuje se:
               „Države članice moraju predvidjeti isključivo pravo davanja ovlaštenja ili zabrane za izravno ili neizravno, privremeno ili trajno reproduciranje bilo kojim sredstvima i u bilo kojem obliku, u cijelosti ili u dijelovima:

                        a)

                        autorima, njihovih djela [...]“

               5

               U skladu s člankom 5. stavcima 1. i 5. navedene direktive:
               „1.   Privremene radnje reproduciranja iz članka 2., koje su prolazne ili popratne i koje čine sastavni i bitan dio tehnološkog postupka i čija je jedina svrha omogućiti:

                        a)

                        prijenos u mreži između trećih strana putem posrednika; ili

                        b)

                        ovlašteno korištenje

                  djela ili drugog predmeta zaštite i koje nemaju neovisan gospodarski značaj, izuzete su iz prava reproduciranja predviđenog člankom 2.
               [...]
               5.   Iznimke i ograničenja predviđeni stavcima 1., 2., 3. i 4. primjenjuju se samo u određenim posebnim slučajevima koji nisu u sukobu s uobičajenim iskorištavanjem djela ili drugog predmeta zaštite i koji bezrazložno ne dovode u pitanje zakonite interese nositelja prava.“

         Pravo Ujedinjene Kraljevine

               6

               Članak 5. stavak 1. Direktive 2001/29 prenesen je u nacionalno pravo člankom 28A Zakona iz 1988. o autorskom pravu, dizajnima i patentima (Copyright, Designs and Patents Act 1988).

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               7

               PRCA je organizacija stručnjaka u području odnosa s javnošću. Oni se koriste uslugom praćenja medija koju nudi grupa društava Meltwater (u daljnjem tekstu: Meltwater), koja im na mreži stavlja na raspolaganje izvješća o praćenju medijskih članaka objavljenih na internetu, sastavljena na temelju ključnih riječi koje su dostavili klijenti.

               8

               NLA je tijelo koje su uspostavili izdavači novina Ujedinjene Kraljevine za potrebe dobivanja kolektivnih dozvola koje se odnose na sadržaj novina.

               9

               NLA je smatrao da Meltwater i njegovi klijenti trebaju dobiti ovlaštenje nositelja autorskog prava za pružanje odnosno primanje usluge praćenja medija.

               10

               Meltwater je pristao steći dozvolu za internetsku bazu podataka. Međutim, PRCA je nastavio tvrditi da nije potrebna dozvola kako bi Meltwaterovi klijenti na mreži mogli primati izvješća o praćenju.

               11

               Povodom postupka koji je pred njima pokrenut, High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division i Court of Appeal (England & Wales) odlučili su da članovi PRCA‑a moraju dobiti dozvolu ili suglasnost NLA‑a za primanje Meltwaterovih usluga.

               12

               PRCA je uložio žalbu Supreme Court of the United Kingdom, tvrdeći osobito da njegovi članovi ne trebaju ovlaštenje nositelja autorskog prava kada se ograničavaju na pregledavanje izvješća o praćenju na internetskoj stranici Meltwatera.

               13

               NLA je tvrdio da ta aktivnost zahtijeva ovlaštenje nositelja autorskog prava, u mjeri u kojoj pregledavanje interneta dovodi do stvaranja kopija na zaslonu računala korisnika (u daljnjem tekstu: kopije na zaslonu) i kopija u internetskoj predmemoriji tvrdog diska tog računala (u daljnjem tekstu: kopije u predmemoriji). Tvrdi da te kopije predstavljaju „reproduciranja“ u smislu članka 2. Direktive 2001/29 koja ne potpadaju pod iznimku predviđenu u članku 5. stavku 1. te direktive.

               14

               Sud koji je uputio zahtjev ističe da se postupak pred njim odnosi na pitanje povređuju li korisnici interneta koji na svojim računalima pregledavaju internetske stranice, bez preuzimanja ili ispisivanja, autorsko pravo zbog stvaranja kopija zaslona i kopija u predmemoriji, osim ako imaju ovlaštenje nositelja prava za stvaranje tih kopija.

               15

               U vezi s tim, sud koji je uputio zahtjev najprije navodi da, kad korisnik pregledava internetsku stranicu na svojem računalu, a da je ne preuzima, predmetni tehnološki postupci zahtijevaju stvaranje tih kopija. Njihovo je stvaranje automatska posljedica pretraživanja na internetu i ne zahtijeva drugo ljudsko djelovanje osim odluke o pristupu predmetnoj internetskoj stranici. Kopije na zaslonu i kopije u predmemoriji pohranjene su samo tijekom redovitog trajanja postupaka povezanih s korištenjem internetom. Osim toga, za brisanje tih kopija nije potrebno nikakvo ljudsko djelovanje. Doista, predmetni korisnik interneta namjeravano može izbrisati kopije u predmemoriji. Međutim, ako on to ne učini, te se kopije nakon određenog vremena redovito zamjenjuju drugim sadržajem, što ovisi o sadržaju predmemorije kao i o tome koliko se opsežno i učestalo dotični korisnik koristi internetom.

               16

               Zatim, sud koji je uputio zahtjev objašnjava da je kopija na zaslonu bitan dio uključene tehnologije bez koje se ne bi mogao pregledavati internet i koja ostaje na zaslonu do trenutka kad korisnik interneta napusti predmetnu stranicu. Internetska predmemorija univerzalna je karakteristika svojstvena trenutačnoj tehnologiji pretraživanja interneta bez koje se internet ne bi mogao nositi s trenutačnom količinom prijenosa mrežnih podataka i ne bi ispravno funkcionirao. Prema tome, stvaranje kopija na zaslonu i kopija u predmemoriji nužno je za ispravno i učinkovito funkcioniranje tehnoloških postupaka uključenih u pretraživanje interneta.

               17

               Na kraju, navedeni sud naglašava da, kad korisnik pretražuje internet, on uobičajeno nema namjeru stvoriti kopiju slike osim ako je želi preuzeti ili ispisati. Njegov je cilj pregledati sadržaj odabrane internetske stranice. Kopije na zaslonu i kopije u predmemoriji su, dakle, jednostavno popratna posljedica korištenja njegova računala za pregledavanje internetske stranice.

               18

               S obzirom na ta razmatranja, sud koji je uputio zahtjev zaključio je da kopije na zaslonu i kopije u predmemoriji ispunjavaju uvjete predviđene u članku 5. stavku 1. Direktive 2001/29. Ipak, prethodno pitanje upućeno Sudu bilo bi korisno za osiguravanje ujednačene primjene prava Unije na cijelom području Europske unije.

               19

               U vezi s tim, on navodi da dvoji oko toga jesu li te kopije privremene, jesu li prolaznog ili popratnog karaktera i čine li sastavni dio tehnološkog postupka. S druge strane, smatra da takve kopije nužno ispunjavaju ostale uvjete predviđene u članku 5. stavku 1. spomenute direktive.

               20

               U tim je okolnostima Supreme Court of the United Kingdom odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „U okolnostima u kojima:

                        —

                        krajnji korisnik pregledava internetsku stranicu bez preuzimanja, ispisivanja ili drugog nastojanja da napravi njenu kopiju;

                        —

                        se kopije te internetske stranice automatski stvaraju na zaslonu i u predmemoriji na tvrdom disku [računala] krajnjeg korisnika;

                        —

                        je stvaranje tih kopija nužno za tehnološke postupke potrebne za ispravno i učinkovito pretraživanje interneta;

                        —

                        kopija na zaslonu ostaje na zaslonu do trenutka kad krajnji korisnik napusti predmetnu stranicu, u kojem se ona automatski briše redovitim funkcioniranjem računala;

                        —

                        kopija u predmemoriji ostaje u predmemoriji do trenutka kad je zamijeni drugi sadržaj kad krajnji korisnik pregledava druge internetske stranice, u kojem se ona automatski briše redovitim funkcioniranjem računala; i

                        —

                        su kopije pohranjene u trajanju koje ne prelazi trajanje redovitih postupaka povezanih s korištenjem internetom spomenutih pod [četvrtom i petom alinejom];

                  jesu li te kopije privremene, prolazne ili popratne i čine li sastavni i bitan dio tehnološkog postupka u smislu članka 5. stavka 1. Direktive 2001/29/EZ?“

         O prethodnom pitanju

               21

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 5. Direktive 2001/29 tumačiti u smislu da kopije na zaslonu i kopije u predmemoriji koje je stvorio krajnji korisnik prilikom pretraživanja interneta ispunjavaju uvjete prema kojima te kopije moraju biti privremene, imati prolazni ili popratni karakter i predstavljati sastavni i bitan dio tehnološkog postupka i mogu li se stoga te kopije stvarati bez ovlaštenja nositelja autorskog prava.

         Uvodna očitovanja

               22

               Prema članku 5. stavku 1. Direktive 2001/29, radnja reproduciranja izuzeta je iz prava reproduciranja predviđenog u članku 2. te direktive pod uvjetom:

                        —

                        da je privremena;

                        —

                        da je prolazna ili popratna;

                        —

                        da čini sastavni i bitan dio tehnološkog postupka;

                        —

                        da je njezina jedina svrha omogućiti ili prijenos u mreži između trećih strana putem posrednika ili ovlašteno korištenje djela ili drugog predmeta zaštite, i

                        —

                        da nema neovisan gospodarski značaj.

               23

               Prema sudskoj praksi Suda, gore navedeni uvjeti trebaju se usko tumačiti jer članak 5. stavak 1. Direktive 2001/29 predstavlja iznimku od općeg pravila uspostavljenog Direktivom koje zahtijeva da nositelj autorskog prava daje ovlaštenje za svako reproduciranje zaštićenog djela (presude Infopaq International, C‑5/08, EU:C:2009:465, t. 56. i 57. kao i Football Association Premier League i dr., C‑403/08 i C‑429/08, EU:C:2011:631, t. 162.).

               24

               Međutim, iz iste sudske prakse proizlazi da iznimka predviđena tom odredbom mora omogućiti i osigurati razvoj novih tehnologija kao i održati pravednu ravnotežu između prava i interesa nositelja prava i korisnika zaštićenih djela koji se žele koristiti tim tehnologijama (vidjeti presudu Football Association Premier League i dr., EU:C:2011:631, t. 164.).

         O poštovanju uvjeta predviđenih u članku 5. stavku 1. Direktive 2001/29

               25

               Sud koji je uputio zahtjev naveo je da kopije na zaslonu i kopije u predmemoriji ispunjavaju četvrti i peti uvjet naveden u članku 5. stavku 1. Direktive 2001/29, tako da je predmet ovog prethodnog pitanja samo poštovanje prvih triju uvjeta.

               26

               Kad je riječ o prvom uvjetu prema kojem radnja reproduciranja mora biti privremena, iz spisa s jedne strane proizlazi da se kopije na zaslonu brišu kad korisnik interneta napusti pregledavanu stranicu. S druge strane, kopije u predmemoriji automatski se redovito zamjenjuju drugim sadržajem nakon određenog vremena koje odgovara sadržaju predmemorije kao i opsegu i učestalosti kojima se dotični korisnik koristi internetom. Iz toga slijedi da su te kopije privremenog karaktera.

               27

               U tim okolnostima valja ustvrditi da spomenute kopije ispunjavaju prvi uvjet naveden u članku 5. stavku 1. Direktive 2001/29.

               28

               Prema trećem uvjetu, koji valja ispitati na drugom mjestu, predmetne radnje reproduciranja moraju činiti sastavni i bitan dio tehnološkog postupka. Taj uvjet zahtijeva da su dva elementa kumulativno ispunjena, to jest da su, s jedne strane, radnje reproduciranja u cijelosti izvršene u okviru provedbe tehnološkog postupka i da je, s druge strane, ostvarenje tih radnji reproduciranja nužno u smislu da tehnološki postupak bez tih radnji ne može ispravno i učinkovito funkcionirati (vidjeti presudu Infopaq International, EU:C:2009:465, t. 61. i rješenje Infopaq International, C‑302/10, EU:C:2012:16, t. 30.).

               29

               Najprije, u pogledu prvog od tih dvaju elemenata, valja istaknuti da se u glavnom postupku kopije na zaslonu i kopije u predmemoriji stvaraju i brišu tehnološkim postupkom koji se primjenjuje za pregledavanje internetskih stranica, tako da su u cijelosti izvršene u njegovu okviru.

               30

               U vezi s tim nije relevantno to što je predmetni postupak započeo korisnik i to što je završen privremenom radnjom reproduciranja kao što je kopija na zaslonu.

               31

               Naime, iz sudske prakse Suda proizlazi da se, s obzirom na to da članak 5. stavak 1. Direktive 2001/29 ne određuje točno u kojem se stadiju tehnološkog postupka privremene radnje reproduciranja provode, ne može isključiti da se s takvim radnjama može pokrenuti ili završiti taj postupak (rješenje Infopaq International, EU:C:2012:16, t. 31.).

               32

               Osim toga, iz sudske prakse proizlazi da se spomenuta odredba ne protivi tomu da tehnološki postupak uključuje ljudsko djelovanje i osobito da ga se pokrene ili završi ručno (vidjeti, u tom smislu, rješenje Infopaq International, EU:C:2012:16, t. 32.).

               33

               Iz toga proizlazi da kopije na zaslonu i kopije u predmemoriji treba smatrati sastavnim dijelom tehnološkog postupka u pitanju u glavnom postupku.

               34

               Zatim, kad je riječ o drugom od elemenata spomenutih u točki 28. ove presude, iz odluke kojom je upućeno prethodno pitanje proizlazi da, čak i ako se predmetni postupak može provesti bez uključivanja predmetnih radnji reproduciranja, on ipak ne može funkcionirati na ispravan i učinkovit način.

               35

               Naime, prema odluci kojom je upućeno prethodno pitanje, kopije u predmemoriji znatno olakšavaju pretraživanje interneta, s obzirom na to da se potonji bez tih kopija ne bi mogao nositi s trenutačnom količinom podataka koja se prenosi na mreži. Bez stvaranja tih kopija postupak koji se primjenjuje za pregledavanje internetskih stranica bio bi mnogo manje učinkovit i ne bi mogao ispravno funkcionirati.

               36

               U pogledu kopija na zaslonu, nije sporno da u trenutačnoj situaciji tehnologija vizualizacije internetskih stranica na računalima zahtijeva stvaranje tih kopija kako bi mogla ispravno i učinkovito funkcionirati.

               37

               Stoga treba smatrati da kopije na zaslonu i kopije u predmemoriji čine bitan dio tehnološkog postupka u pitanju u glavnom postupku.

               38

               Slijedi da dvije kategorije kopija ispunjavaju treći uvjet predviđen u članku 5. stavku 1. Direktive 2001/29.

               39

               Drugi uvjet, koji valja ispitati na trećem mjestu, jest alternativni uvjet. Naime, radnja reproduciranja mora biti ili prolazna ili popratna.

               40

               Kad je riječ o prvom od dvaju elemenata, valja podsjetiti da se radnja može okvalificirati kao „prolazna“ s obzirom na primjenjivani tehnološki postupak ako je njezino trajanje ograničeno na ono što je nužno za njegovo dobro funkcioniranje, u smislu da postupak mora biti automatiziran u mjeri u kojoj tu radnju briše automatski, bez ljudskog djelovanja, kad se njegova funkcija čiji je cilj omogućiti provedbu tog postupka završi (vidjeti, u tom smislu, presudu Infopaq International, EU:C:2009:465, t. 64.).

               41

               S obzirom na navedeno, zahtjev za automatsko brisanje ne protivi se tomu da je takvom brisanju prethodilo ljudsko djelovanje s ciljem završetka primjene tehnološkog postupka. Naime, kao što je to istaknuto u točki 32. ove presude, dopušteno je da se tehnološki postupak u pitanju u glavnom postupku pokrene i završi ručno.

               42

               Stoga, suprotno onomu što tvrdi NLA, radnja reproduciranja ne gubi svoju prolaznu narav samo zbog činjenice da je krajnji korisnik djelovao s ciljem završetka dotičnog tehnološkog postupka prije nego što je sustav izbrisao stvorenu kopiju.

               43

               Kad je riječ o drugom elementu istaknutom u točki 39. ove presude, radnja reproduciranja može se okvalificirati kao „popratna“ samo ako ne postoji neovisno o tehnološkom postupku čiji je dio niti ima o njemu neovisnu svrhu.

               44

               U glavnom postupku, kad je riječ najprije o kopijama na zaslonu, valja podsjetiti da ih računalo automatski briše u trenutku kad korisnik napusti predmetnu internetsku stranicu i stoga u trenutku kad on završi tehnološki postupak koji se koristi za pregledavanje te stranice.

               45

               U vezi s tim, suprotno onomu što tvrdi NLA, svejedno je nastavlja li kopija na zaslonu postojati toliko dugo dok korisnik ostavlja svoj pretraživač otvoren i ostaje na dotičnoj internetskoj stranici jer tijekom tog razdoblja tehnološki postupak korišten za pregledavanje te stranice ostaje aktivan.

               46

               Tako valja ustvrditi da je trajanje kopija na zaslonu ograničeno na ono što je nužno za dobro funkcioniranje tehnološkog postupka primjenjivanog za pregledavanje dotične internetske stranice. Stoga te kopije treba okvalificirati kao „prolazne“.

               47

               Što se tiče kopija u predmemoriji, doista valja istaknuti da se, za razliku od kopija na zaslonu, one ne brišu u trenutku kad korisnik interneta završi tehnološki postupak primjenjivan za pregledavanje dotične internetske stranice, s obzirom na to da se one pohranjuju u predmemoriju za potrebe eventualnog naknadnog pregledavanja te stranice.

               48

               Međutim, nije potrebno da se te kopije okvalificiraju kao „prolazne“ jednom kad je utvrđeno da imaju popratni karakter s obzirom na primjenjivani tehnološki postupak.

               49

               U tom pogledu, s jedne strane valja istaknuti da tehnološki postupak u pitanju u cijelosti određuje svrhu u koju se kopije stvaraju i koriste, iako, kao što to proizlazi iz točke 34. ove presude, spomenuti postupak može, premda manje učinkovito, funkcionirati bez stvaranja tih kopija. S druge strane, iz spisa proizlazi da korisnici interneta koji primjenjuju tehnološki postupak u pitanju u glavnom postupku ne mogu stvoriti kopije u predmemoriji izvan tog postupka.

               50

               Iz toga proizlazi da kopije u predmemoriji ne postoje neovisno o tehnološkom postupku čiji su dio niti imaju o njemu neovisnu svrhu i zbog toga se moraju okvalificirati kao „popratne“.

               51

               U tim okolnostima valja ustvrditi da kopije na zaslonu i kopije u predmemoriji ispunjavaju drugi uvjet predviđen u članku 5. stavku 1. Direktive 2001/29.

               52

               S obzirom na prethodno navedeno, valja ustvrditi da kopije u pitanju u glavnom postupku ispunjavaju prva tri uvjeta navedena u toj odredbi.

               53

               Ipak, kako bi se moglo pozivati na iznimku predviđenu navedenom odredbom, kako je tumačena u prethodnoj točki ove presude, potrebno je još da te kopije ispunjavaju uvjete određene u članku 5. stavku 5. Direktive 2001/29 (vidjeti, u tom smislu, presudu Football Association Premier League i dr., EU:C:2011:631, t. 181.).

         O poštovanju uvjeta predviđenih u članku 5. stavku 5. Direktive 2001/29

               54

               U skladu s člankom 5. stavkom 5. Direktive 2001/29, ostvarenje privremene radnje reproduciranja izuzeto je iz prava reproduciranja samo u određenim posebnim slučajevima koji nisu u sukobu s uobičajenim iskorištavanjem djela ili drugog predmeta zaštite i koji bezrazložno ne dovode u pitanje zakonite interese nositelja prava.

               55

               S tim u vezi, najprije valja podsjetiti da, s obzirom na to da su kopije na zaslonu i kopije u predmemoriji stvorene samo u cilju pregledavanja internetskih stranica, one na temelju toga predstavljaju poseban slučaj.

               56

               Zatim, spomenute kopije bezrazložno ne dovode u pitanje zakonite interese nositelja prava, iako u načelu korisnicima omogućuju pristup djelima prikazanima na tim internetskim stranicama bez ovlaštenja tih nositelja.

               57

               U vezi s tim, valja istaknuti da djela na raspolaganje korisnicima stavljaju urednici internetskih stranica koji su dužni, u skladu s člankom 3. stavkom 1. Direktive 2001/29, dobiti ovlaštenje dotičnih nositelja autorskog prava zato što to stavljanje na raspolaganje predstavlja priopćavanje javnosti u smislu tog članka.

               58

               Prema tome, zakoniti interesi dotičnih nositelja prava ispravno su zaštićeni.

               59

               U tim okolnostima nije opravdano zahtijevati da korisnici interneta moraju dobiti drugo ovlaštenje koje im omogućuje korištenje tog istog priopćavanja za koje su nositelji autorskog prava u pitanju već dali ovlaštenje.

               60

               Na kraju, valja ustvrditi da stvaranje kopija na zaslonu i kopija u predmemoriji nije u sukobu s uobičajenim iskorištavanjem djela.

               61

               U tom pogledu valja istaknuti da pregledavanje internetskih stranica tehnološkim postupkom predstavlja uobičajeno iskorištavanje djela koje korisnicima omogućuje korištenje priopćavanja javnosti koje je izvršio urednik dotične internetske stranice. Budući da stvaranje predmetnih kopija čini dio spomenutog pregledavanja, ono nije u sukobu s takvim iskorištavanjem djela.

               62

               Iz prethodno navedenog slijedi da kopije na zaslonu i kopije u predmemoriji ispunjavaju uvjete predviđene u članku 5. stavku 5. Direktive 2001/29.

               63

               U tim okolnostima na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 5. Direktive 2001/29 treba tumačiti u smislu da kopije na zaslonu računala i kopije u predmemoriji koje stvori krajnji korisnik tijekom pregledavanja internetske stranice ispunjavaju uvjete prema kojima te kopije moraju biti privremene, imati prolazni ili popratni karakter i činiti sastavni i bitan dio tehnološkog postupka kao i uvjete određene u članku 5. stavku 5. te direktive i stoga se mogu stvarati bez ovlaštenja nositelja autorskog prava.

         Troškovi

               64

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                     Članak 5. Direktive 2001/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2001. o usklađivanju određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu treba tumačiti u smislu da kopije na zaslonu računala korisnika i kopije u predmemoriji tvrdog diska tog računala koje stvori krajnji korisnik tijekom pregledavanja internetske stranice ispunjavaju uvjete prema kojima te kopije moraju biti privremene, imati prolazni ili popratni karakter i činiti sastavni i bitan dio tehnološkog postupka kao i uvjete određene u članku 5. stavku 5. te direktive i stoga se mogu stvarati bez ovlaštenja nositelja autorskog prava.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski