title: Presuda Suda (treće vijeće) od 17. listopada 2013.#RLvS Verlagsgesellschaft mbH protiv Stuttgarter Wochenblatt GmbH.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bundesgerichtshof.#Direktiva 2005/29/EZ – Nepoštene poslovne prakse – Područje primjene ratione personae – Zavaravajuća izostavljanja u promidžbenim člancima – Propisi neke države članice koji zabranjuju bilo kakvo naplatno objavljivanje bez navođenja ‚oglas’ (‚Anzeige’) – Potpuno usklađivanje – Strože mjere – Sloboda tiska.#Predmet C-391/12.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      17. listopada 2013. (
            *1
         )
      „Direktiva 2005/29/EZ — Nepoštene poslovne prakse — Područje primjene ratione personae — Zavaravajuća izostavljanja u promidžbenim člancima — Propisi neke države članice koji zabranjuju svako naplatno objavljivanje bez navođenja ‚oglas’ (‚Anzeige’) — Potpuno usklađivanje — Strože mjere — Sloboda tiska“
      U predmetu C‑391/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a koji je uputio Bundesgerichtshof (Njemačka) odlukom od 19. srpnja 2012., koju je Sud zaprimio 22. kolovoza 2012., u postupku

         RLvS Verlagsgesellschaft mbH

      protiv

         Stuttgarter Wochenblatt GmbH,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, C. G. Fernlund, A. Ó Caoimh, C. Toader (izvjestiteljica) i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: K. Malacek, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 12. lipnja 2013.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za RLvS Verlagsgesellschaft mbH, A. Sasdi, Rechtsanwalt,

               —

               za Stuttgarter Wochenblatt GmbH, F.-W. Engel i A. Rinkler, Rechtsanwälte,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i J. Kemper, u svojstvu agenata,

               —

               za češku vladu, M. Smolek i J. Vláčil, kao i S. Šindelková, u svojstvu agenata,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna i M. Szpunar, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, M. Owsiany‑Hornung, kao i V. Kreuschitz i M. van Beek, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 11. srpnja 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 7. Direktive 2005/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2005. o nepoštenoj poslovnoj praksi poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču na unutarnjem tržištu i o izmjeni Direktive Vijeća 84/450/EEZ, direktiva 97/7/EZ, 98/27/EZ i 2002/65/EZ Europskog parlamenta i Vijeća, kao i Uredbe (EZ) br. 2006/2004 Europskog parlamenta i Vijeća („Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi”) (SL L 149, str. 22.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 8., str. 101., i ispravak u SL‑u L 332, 7. 12. 2016., str. 25. – 31.), kao i na točku 11. Priloga I. toj direktivi.

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između RLvS Verlagsgesellschaft mbH (u daljnjem tekstu: RLvS) i Stuttgarter Wochenblatt GmbH (u daljnjem tekstu: Stuttgarter Wochenblatt) u pogledu mogućnosti zabrane društvu RLvS da u časopisu objavljuje naplatne objave bez navođenja pojma „oglas” („Anzeige”).

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Direktiva 2005/29

               3

               Uvodne izjave 6. do 8. Direktive 2005/29 glase kako slijedi:

                        „(6)

                        Ovom se Direktivom [...] usklađuju zakoni država članica u području nepoštene poslovne prakse, uključujući nepošteno oglašavanje, koja izravno nanosi štetu gospodarskim interesima potrošača i na taj način neizravno šteti gospodarskim interesima legitimnih konkurenata. U skladu s načelom proporcionalnosti, ova Direktiva štiti potrošače od posljedica takve nepoštene poslovne prakse, ako je ona bitna, ali priznaje da u nekim slučajevima učinak na potrošače može biti zanemariv. Direktiva ne obuhvaća niti utječe na nacionalne zakone u području nepoštene poslovne prakse koja nanosi štetu jedino interesima konkurenata na tržištu ili se odnosi na poslove između trgovaca; vodeći u potpunosti računa o načelu supsidijarnosti, države članice će, ako tako odluče, i nadalje moći uređivati takvu praksu u skladu s pravom Zajednice.[...]

                        (7)

                        Ova se Direktiva tiče poslovne prakse koja je u izravnom odnosu s utjecajem na potrošačeve odluke o poslu u vezi s proizvodima. [...]

                        (8)

                        Ova Direktiva izravno štiti gospodarske interese potrošača od nepoštene poslovne prakse poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču. Pri tome, ona također neizravno štiti legitimne poslovne subjekte od njihovih konkurenata na tržištu koji se ne ponašaju u skladu s pravilima ove Direktive te na taj način jamči pošteno tržišno natjecanje u područjima koja uređuje. Podrazumijeva se da postoji druga poslovna praksa koja, iako ne šteti potrošačima, može štetiti konkurentima na tržištu i poslovnim klijentima. Komisija bi trebala pozorno ispitati potrebu za poduzimanje djelovanja Zajednice u području nepoštenog tržišnog natjecanja koje nije obuhvaćeno područjem primjene ove Direktive te, ako je potrebno, izraditi zakonodavni prijedlog koji bi obuhvatio te druge aspekte nepoštenog tržišnog natjecanja.”

               4

               U skladu s člankom 2. točkom (b) Direktive 2005/29, „trgovac” znači „svaka fizička ili pravna osoba koja, u poslovnoj praksi na koju se odnosi ova Direktiva, djeluje u svrhe vezane uz njezinu trgovačku odnosno poslovnu djelatnost, obrt ili slobodno zanimanje, kao i svaka osoba koja djeluje u ime ili za račun trgovca”. Člankom 2. točkom (d) te direktive predviđeno je da „poslovna praksa poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču” znači „svaka radnja, izostavljanje, tijek postupanja ili zastupanja, tržišno komuniciranje uključujući oglašavanje i stavljanje proizvoda na tržište koje izvrši trgovac, a u izravnoj je vezi s promocijom, prodajom ili dobavljanjem proizvoda potrošačima”.

               5

               U skladu s člankom 3. stavkom 1. Direktive 2005/29, ta se direktiva „primjenjuje na nepoštenu poslovnu praksu poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču, kako je utvrđena u članku 5., prije, tijekom i nakon trgovačkog posla u vezi s proizvodom”.

               6

               Međutim, u skladu s člankom 3. stavkom 5. navedene direktive, „[u] razdoblju od šest godina od 12. lipnja 2007. države članice mogu u okviru područja koje ova Direktiva usklađuje nastaviti primjenjivati nacionalne odredbe koje su restriktivnije ili strože od odredaba ove Direktive i kojima se provode direktive koje sadrže odredbe o minimalnom usklađivanju. Te mjere moraju biti nužne kako bi osigurale primjerenu zaštitu potrošača od nepoštene poslovne prakse, te moraju biti razmjerne postizanju toga cilja. Preispitivanjem iz članka 18. može se, ako se to smatra primjerenim, obuhvatiti prijedlog produljenja tog odstupanja za daljnje ograničeno razdoblje”.

               7

               Nadalje, na temelju članka 3. stavka 8. te direktive, ona „ne dovodi u pitanje ni jedan uvjet poslovnog nastana ni režima izdavanja odobrenja, kao ni deontološka pravila postupanja ili druga specifična pravila koja uređuju regulirane profesije s ciljem održavanja visokih standarda poštenja pripadnika tog zanimanja, koje im države članice mogu uvesti u skladu s pravom Zajednice”.

               8

               Člankom 4. Direktive 2005/29 određeno je:
               „Države članice ne ograničavaju slobodu pružanja usluga ni slobodno kretanje robe zbog razloga u okviru područja koje se usklađuje ovom Direktivom.”

               9

               Člankom 5. te direktive, naslovljenim „Zabrana nepoštene poslovne prakse”, predviđeno je sljedeće:
               „1.   Nepoštena poslovna praksa se zabranjuje.
               2.   Poslovna praksa je nepoštena:

                        (a)

                        ako je u suprotnosti sa zahtjevima u pogledu profesionalne pažnje;
                        i

                        (b)

                        ako bitno narušava ili je vjerojatno da će bitno narušiti gospodarsko ponašanje prosječnog potrošača do kojeg dopire odnosno kojem je namijenjena, u odnosu na proizvod, odnosno gospodarsko ponašanje prosječnog člana skupine ako je poslovna praksa usmjerena određenoj skupini potrošača.

                  [...]
               5.   Prilog I. sadrži popis postupaka koji predstavljaju takvu praksu, a koji se u svim okolnostima smatraju nepoštenima. Isti jedinstven popis primjenjuje se u svim državama članicama i može se izmijeniti jedino revizijom ove Direktive.”

               10

               U stavcima 1. i 2. članka 7. te direktive, naslovljenog „Zavaravajuća izostavljanja”, utvrđeno je sljedeće.
               „1.   Poslovna praksa smatra se zavaravajućom ako se u danom činjeničnom okviru, uzimajući u obzir sva njezina obilježja i okolnosti i ograničenja sredstava priopćavanja, izostave bitne informacije potrebne prosječnom potrošaču da bi u danim okolnostima donio informiranu odluku o poslu te na taj način prosječnog potrošača navodi ili je vjerojatno da će ga se navesti na donošenje odluke o poslu koju inače ne bi donio.
               2.   Također se smatra zavaravajućim izostavljanjem slučaj u kojem, uzimajući u obzir pitanja opisana u stavku 1., trgovac skriva ili na nejasan, nerazumljiv, dvosmislen ili nepravodoban način pruža bitne informacije navedene u tom stavku, odnosno ne naznači poslovnu namjeru poslovne prakse ako ona već nije očita iz konteksta, te ako u bilo kojem od tih slučajeva to prosječnog potrošača navodi ili je vjerojatno da će ga navesti na donošenje odluke o poslu koju inače ne bi donio.”

               11

               U točki 11. Priloga I. Direktivi 2005/29 naslovljenog „Poslovna praksa koja se u svim okolnostima smatra nepoštenom” kao „[z]avaravajuća poslovna praksa” navodi se i „[k]orištenje uredničkog sadržaja u sredstvima priopćavanja radi promidžbe proizvoda koju je trgovac platio, a da to nije jasno naznačeno u sadržaju, odnosno slika ili zvukova za koje potrošač može jasno prepoznati da je riječ o promidžbi. To ne dovodi u pitanje Direktivu Vijeća 89/552/EEZ [od 3. listopada 1989. o koordinaciji određenih odredaba predviđenih zakonom ili drugim propisima država članica u pogledu obavljanja djelatnosti televizijskog emitiranja (SL L 298, str. 23.)]”.

         Direktiva 2010/13/EU

               12

               Uvodnom izjavom 82. Direktive 2010/13/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 10. ožujka 2010. o koordinaciji određenih odredaba utvrđenih zakonima i drugim propisima u državama članicama o pružanju audiovizualnih medijskih usluga („Direktiva o audiovizualnim medijskim uslugama”) (SL L 95, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 7., str. 160.) pojašnjeno je da „[o]sim prakse koja je pokrivena ovom Direktivom, Direktiva 2005/29/EZ [...] primjenjuje se na nepoštenu komercijalnu praksu, kao što je obmanjujuća i nasrtljiva praksa u audiovizualnim medijskim uslugama”.

               13

               Članak 10. stavak 1. točka (c) Direktive 2010/13 glasi:
               „Audiovizualne medijske usluge ili programi pod pokroviteljstvom zadovoljavaju sljedeće zahtjeve:
               [...]

                        (c)

                        gledatelji su jasno obaviješteni o postojanju sporazuma o pokroviteljstvu. Programi pod pokroviteljstvom jasno se prepoznaju kao takvi uporabom imena, znaka tvrtke i/ili bilo kojeg drugog simbola pokrovitelja kao što je uputa na svoj/e proizvod/e ili uslugu/e ili svoj prepoznatljiv znak na primjeren način za programe na početku, tijekom i/ili na kraju programa.”

               14

               Direktivom 2010/13 stavljena je izvan snage Direktiva 89/552, kako je izmijenjena Direktivom 2007/65/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. prosinca 2007. (SL L 322, str. 27.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 8., str. 314.). U tom je pogledu članak 3.f Direktive 89/552, kako je izmijenjena Direktivom 2007/65, glasio kako slijedi:
               „1.   Sponzorirane audiovizualne medijske usluge ili programi moraju udovoljavati sljedećim zahtjevima:

                        (a)

                        na njihov sadržaj i, u slučaju televizijskog emitiranja, njihov raspored ni u kojem se slučaju ne smije utjecati na način da se djeluje na odgovornost i uredničku neovisnost pružatelja medijske usluge;

                        (b)

                        ne smiju izravno poticati kupnju ili najam roba ili usluga, osobito posebnim promotivnim upućivanjem na tu robu ili usluge;

                        (c)

                        gledatelji moraju biti jasno obaviješteni o postojanju sporazuma o sponzorstvu. Sponzorirani programi moraju biti jasno određeni kao takvi imenom, znakom tvrtke i/ili bilo kojim drugim simbolom sponzora kao što je upućivanje na njegov(e) proizvod(e) ili uslugu(e) ili svoj prepoznatljiv znak na primjeren način za programe na početku, tijekom i/ili na kraju programa.

                  2.   Audiovizualne medijske usluge ili programe ne smiju sponzorirati poduzeća čija je glavna djelatnost proizvodnja ili prodaja cigareta ili drugih duhanskih proizvoda.
               3.   Sponzorstvo audiovizualnih medijskih usluga ili programa od strane poduzeća čije djelatnosti uključuju proizvodnju ili prodaju lijekova i liječenje može promicati ime ili ugled tog poduzeća, ali ne smije promicati određene lijekove ili liječenje dostupne isključivo na liječnički recept u državi članici pod čijom je nadležnošću pružatelj medijske usluge.
               4.   Vijesti i programi o tekućim događajima ne smiju biti sponzorirani. Države članice mogu odabrati da zabrane prikazivanje znaka tvrtke koja osigurava sponzorstvo dječjih, dokumentarnih i vjerskih programa.”

         Njemačko pravo

               15

               Članak 10. Zakona o tisku savezne države Baden‑Württemberg (Landespressegesetz Baden‑Württemberg) od 14. siječnja 1964. (u daljnjem tekstu: Regionalni zakon o tisku), pod naslovom „Naznačivanje naplatnih publikacija”, glasi:
               „Svi nakladnici periodičnih publikacija ili odgovorne osobe (u smislu članka 8. stavka 2. četvrte rečenice) koji su primili ili zatražili naknadu za objavu ili koji su primili jamstvo o takvoj naknadi obvezni su tu objavu jasno označiti pojmom ‚oglas’, osim ako njezin smještaj ili oblikovanje općenito ne omogućuju prepoznavanje njezine promidžbene naravi.”

               16

               Regionalnim zakonom o tisku želi se zajamčiti sloboda tiska, koja je, prema članku 1. tog zakona, jedan od temelja liberalne demokracije. U članku 3. navedenog zakona utvrđeno je da tisak ispunjava javnu zadaću jer pruža i širi informacije, zauzima stajalište, izvršava kritičku ulogu ili na neki drugi način pridonosi stvaranju mišljenja o pitanjima od javnog interesa.

               17

               Saveznim zakonom protiv nepoštenog tržišnog natjecanja (Gesetz gegen den unlauteren Wettbewerb) prenesena je Direktiva 2005/29 u njemačko zakonodavstvo. Članak 3. tog zakona naslovljen „Zabrana nepoštene poslovne prakse” glasi:
               „(1)   Poslovna praksa smatra se nezakonitom ako je takve naravi da znatno utječe na interese konkurenata, potrošača ili ostalih dionika na tržištu
               (2)   Poslovne prakse u pogledu potrošača u svakom su slučaju nezakonite ako ne odgovaraju zahtjevima profesionalne pažnje, koje poduzetnik mora poštovati, te ako, budući da su takve naravi da znatno utječu na sposobnost potrošača da donese informiranu odluku, navode potrošača na donošenje odluke o poslu koju inače ne bi donio. Valja uzeti u obzir prosječnog potrošača ili, ako je poslovna praksa usmjerena na određenu skupinu potrošača, prosječnog člana te skupine. [...]
               (3)   Poslovne prakse vezane uz potrošače navedene u prilogu ovom zakonu uvijek su nezakonite.”

               18

               Sukladno članku 4. točkama 3. i 11. Saveznog zakona protiv nepoštenog tržišnog natjecanja, „[m]eđu ostalim se smatra da nepošteno postupa osoba koja [...] prikriva promidžbenu narav poslovne prakse” ili „krši zakonsku odredbu namijenjenu uređivanju ponašanja na tržištu u interesu operatera”.

               19

               Članak 8. Saveznog zakona protiv nepoštenog tržišnog natjecanja naslovljen „Prestanak i zabrana” glasi:
               „(1)   Svaka poslovna praksa koja je nezakonita na temelju članka 3. ili članka 7. može dovesti do izdavanja naloga o prestanku aktivnosti te, u slučaju opasnosti od ponavljanja povrede, naloga o propuštanju ili zabrani. Podnošenje zahtjeva za zabranu dopušteno je od trenutka kada postoji opasnost od nastanka nezakonite prakse u smislu članaka 3. ili 7.
               (2)   Ako su nezakonitu praksu počinili zaposlenik ili odgovorna osoba poduzeća, nalog o zabrani i prestanku aktivnosti također se može odnositi na vlasnika poduzeća.
               (3)   Zabrane iz stavka 1. mogu zatražiti:

                        1.

                        svi konkurenti.

                  [...]”

               20

               U točki 11. priloga Saveznom zakonu protiv nepoštenog tržišnog natjecanja navedeno je da se u smislu članka 3. stavka 3. tog zakona nepoštenim smatra „korištenje uredničkog sadržaja u sredstvima priopćavanja radi promidžbe proizvoda koju je trgovac platio a da to nije jasno naznačeno u sadržaju, odnosno slika ili zvukova”.

         Činjenice glavnog postupka i prethodno pitanje

               21

               Stuttgarter Wochenblatt objavljuje tjednik pod istim nazivom, dok RLvS, sa sjedištem u Stuttgartu (Njemačka), izdaje oglasnik pod nazivom GOOD NEWS. U svojem broju iz lipnja 2009. društvo RLvS objavilo je dva članka u zamjenu za financijsko sponzoriranje.

               22

               Prvi članak, objavljen u rubrici „GOOD NEWS Prominent”, zauzima tri četvrtine stranice i nosi naslov „VfB VIP‑Geflüster” („Priče o ‚VIP’ osobama u VfB‑u”). Taj članak popraćen fotografijama čini prilog o osobama koje su prisustvovale posljednjoj sezonskoj utakmici kluba VfB Stuttgart u okviru savezne njemačke nogometne lige. Između naslova članka, koji također sadržava kratki uvod, i samog tijela članka, koje sadržava 19 fotografija, navedeno je da je predmetni članak financirala treća osoba. Mogu se pročitati riječi „Sponsored by” („Sponzor”), nakon kojih slijedi naziv trgovačkog društva „Scharr”, koji je grafički istaknut. Posljednju četvrtinu stranice, koja se nalazi ispod tog članka, zauzima reklama na koju ukazuje navod „oglas” („Anzeige”), koji je odvojen od članka crtom. Oglas govori o početku obnove stadiona Mercedes Benz Arena i njime se oglašava proizvod „Scharr Bio Heizöl”, koji prodaje sponzor predmetnog članka.

               23

               Drugi članak, koji je objavljen na jednoj drugoj stranici tog časopisa u rubrici „GOOD NEWS Wunderschön”, čini dio niza članaka pod nazivom „Wohin Stuttgarter verreisen” („Kamo putuju građani Stuttgarta”) i naslovljen je „Heute: Leipzig” („Danas: Leipzig”). Taj se članak, koji zauzima sedam osmina predmetne stranice, sastoji od kratke priče o gradu Leipzigu. Naslov tog članka također je popraćen navodom „Sponsored by”, nakon čega slijedi naziv društva Germanwings koje ga je financiralo, a koji je grafički istaknut. Osim toga, u donjem desnom kutu stranice također se nalazi oglas za Germanwings, koji je također odvojen od predmetnog članka crtom i naznačen navodom „Anzeige”. Taj oglas odnosi se na nagradnu igru u kojoj sudionici mogu, među ostalim, osvojiti dvije zrakoplovne karte za Leipzig ako točno odgovore na pitanje o tome kako često sponzor organizira letove između Stuttgarta i Leipziga.

               24

               Stuttgarter Wochenblatt smatra da ova dva oglasa krše članak 10. Regionalnog zakona o tisku jer nije jasno naznačena njihova promidžbena narav. Smatra da, budući da su sponzorirani, ti oglasi predstavljaju naplatne objave u smislu tog članka.

               25

               Landgericht Stuttgart, pred kojim je Stuttgarter Wochenblatt pokrenuo prvostupanjski postupak, prihvatio je njegov zahtjev i zabranio društvu RLvS da u časopisu GOOD NEWS objavljuje ili omogućuje objavljivanje naplatnih objava koje ne sadržavaju navod „oglas” („Anzeige”), kao što je slučaj s dvama predmetnim člancima u broju iz lipnja 2009., čiji smještaj ili oblikovanje općenito ne omogućuju da se prepozna njihova promidžbena narav. Društvo RLvS podnijelo je žalbu protiv presude tog suda pred Oberlandesgericht Stuttgart, koji je istu odbio.

               26

               U okviru svoje žalbe za reviziju pred sudom koji je uputio zahtjev društvo RLvS ponavlja svoj zahtjev za odbijanje zahtjeva društva Stuttgarter Wochenblatt. Tvrdi da se člankom 10. Regionalnog zakona o tisku krši pravo Unije, zbog čega taj članak nije primjenjiv.

               27

               Bundesgerichtshof želi znati je li potpuna primjena članka 10. Regionalnog zakona o tisku, u kontekstu članka 4. točke 11. Saveznog zakona protiv nepoštenog tržišnog natjecanja, sukladna pravu Unije, osobito uzimajući u obzir potpuno usklađivanje pravila o nepoštenoj poslovnoj praksi poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču provedeno Direktivom 2005/29. Budući da su u glavnom postupku prvostupanjski sud i prizivni sud prihvatili tužbu društva Stuttgarter Wochenblatt na temelju članka 4. točke 11. Saveznog zakona protiv nepoštenog tržišnog natjecanja i članka 10. Regionalnog zakona o tisku, Bundesgerichtshof želi ostaviti otvorenim pitanje je li spornim objavama također povrijeđen članak 3. stavak 3. Saveznog zakona o nepoštenom tržišnom natjecanju, u vezi s točkom 11. priloga koji se odnosi na taj članak, kao i članak 4. točka 3. tog zakona, čije odredbe u biti odgovaraju članku 5. stavku 5. Direktive 2005/29, u vezi s točkom 11. Priloga I. toj direktivi, kao i članku 7. stavku 2. navedene direktive.

               28

               Bundesgerichtshof navodi da je člankom 10. Regionalnog zakona o tisku, čije su odredbe ponovljene u gotovo istovjetnom obliku u skoro svim njemačkim regionalnim zakonima o tisku i sredstvima priopćavanja, uređeno ponašanje gospodarskih subjekata na tržištu u smislu članka 4. točke 11. Saveznog zakona protiv nepoštenog tržišnog natjecanja. Tim člankom 10. ostvaruju se dva cilja. S jedne se strane nastoji spriječiti dovođenje u zabludu čitatelja časopisa s obzirom na činjenicu da su potrošači često manje kritični u pogledu promidžbenih mjera u obliku uredničkog sadržaja nego u pogledu lako prepoznatljivog komercijalnog oglašavanja. S druge strane, svrha obveze odvajanja oglasa od uredničkog sadržaja jest zajamčiti objektivnost i nepristranost tiska sprječavanjem opasnosti od vanjskog utjecaja na tisak, uključujući izvan poslovnog konteksta. Svrha te obveze odvajanja, predviđene pravom o tisku i sredstvima priopćavanja, u biti se sastoji u zaštiti objektivnosti i neutralnosti tiska i audiovizualnih medija, pri čemu se podrazumijeva da se ta svrha ne može zajamčiti pukom zabranom uredničkog oglašavanja u okviru pravila o nepoštenoj konkurenciji.

               29

               U tim je okolnostima Bundesgerichtshof odlučio prekinuti postupak i Sudu postaviti sljedeće prethodno pitanje:
               „Protivi li se članku 7. stavku 2. Direktive 2005/29 i točki 11. Priloga I. navedenoj Direktivi, u vezi s njezinim člankom 4. i člankom 3. stavkom 5., primjena nacionalne odredbe (u ovom slučaju, članka 10. Regionalnog zakona [...] o tisku), kojim se ne nastoji samo zaštititi potrošače od zavaravajuće poslovne prakse, nego i zajamčiti neovisnost tiska i zabraniti, neovisno o cilju i protivno članku 7. stavku 2. Direktive 2005/29 i točki 11. Priloga I. toj direktivi, naplatne objave koje ne sadržavaju navod ‚oglas’, osim ako smještaj ili oblikovanje tih objava općenito ne omogućuju da se prepozna njihova promidžbena narav?”

         Prethodno pitanje

               30

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti želi znati treba li, u okolnostima kao što su one u glavnom postupku, Direktivu 2005/29 tumačiti na način da joj je protivna primjena nacionalne odredbe na temelju koje nakladnici moraju navesti određeni izraz, u ovom slučaju riječ „oglas” („Anzeige”) kod svih objava u svojim periodičnim publikacijama za koje primaju naknadu, osim ako njihov smještaj ili oblikovanje općenito ne omogućuju prepoznavanje njezine promidžbene naravi.

               31

               Ponajprije valja primijetiti da se pitanje suda koji je uputio zahtjev ne odnosi na primjenu nacionalnih mjera kojima je prenesena Direktiva 2005/29, a koje su, osobito, sadržane u članku 3. Saveznog zakona protiv nepoštenog tržišnog natjecanja, i u prilogu tom zakonu, nego na primjenu odredbe koja je u biti jednaka u različitim njemačkim Länderima, a kojom se uređuju djelatnosti tiska, u ovom slučaju članka 10. Regionalnog zakona o tisku. U skladu s navodima suda koji je uputio zahtjev, taj članak 10. predstavlja zakonsku odredbu čija je svrha uređivanje ponašanja na tržištu u interesu gospodarskih subjekata u smislu članka 4. stavka 11. Saveznog zakona protiv nepoštenog tržišnog natjecanja, koja štiti interese potrošača i konkurenata poslovnih subjekata koji primjenjuju nepoštene poslovne prakse, kao i „ostalih dionika na tržištu”. Dakle, svi konkurenti mogu zahtijevati poštovanje te odredbe na temelju članka 8. stavka 3. tog zakona.

               32

               Nadalje, glavni postupak ne odnosi se na dva promidžbena umetka za koja je naveden izraz „oglas” („Anzeige”). Spor se odnosi samo na činjenicu da društvo RLvS nije navelo izraz „oglas” u dvama člancima u časopisu GOOD NEWS koji se odnose na nogometnu utakmicu i grad Leipzig; taj propust predstavlja povredu članka 10. Regionalnog zakona o tisku. Prema tome, prethodnim pitanjem želi se samo znati je li, u tim okolnostima, što se tiče tih dvaju članaka primjena takvog zahtjeva nacionalnog prava na nakladnika protivna Direktivi 2005/29.

               33

               U tom je pogledu točno da se, budući da su Direktivom 2005/29 u potpunosti usklađena pravila koja se odnose na nepoštene poslovne prakse poslovnih subjekata u odnosu prema potrošačima, s jedne strane samo 31 poslovna praksa navedena u Prilogu I. toj direktivi smatra nepoštenom „u svim okolnostima” na području država članica i da, s druge strane, mogućnost da države članice na svojem području zadrže ili uvedu mjere čija je svrha kvalifikacija poslovnih praksi kao nepoštenih iz razloga koji se odnose na zaštitu pluralizma tiska nije obuhvaćena odstupanjima od područja primjene navedene direktive navedenima u njezinim uvodnim izjavama 6. i 9. i članku 3. (vidjeti u tom smislu presudu od 9. studenoga 2010., Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag, C‑540/08, Zb., str. I‑10909., t. 26., 27. i 34.).

               34

               Međutim, takva su razmatranja bitna u okolnostima kao što su one u glavnom postupku samo ako su predmetne prakse, u ovom slučaju činjenica da je nakladnik objavio urednički sadržaj, zaista obuhvaćene područjem primjene Direktive 2005/29.

               35

               U tom pogledu, čak i kada se nacionalnom odredbom zaista žele postići ciljevi koji se odnose na zaštitu potrošača, što je na sudu koji je uputio zahtjev da utvrdi, kako bi se provjerilo može li takva odredba biti obuhvaćena područjem primjene Direktive 2005/29, postupanja obuhvaćena tom nacionalnom odredbom trebaju predstavljati poslovne prakse u smislu članka 2. točke (d) te direktive (vidjeti u tom smislu presudu od 14. siječnja 2010., Plus Warenhandelsgesellschaft, C‑304/08, Zb., str. I‑217., t. 35., i gore navedenu presudu Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag, t. 16.; kao i rješenje od 27. svibnja 2011., Wamo, C‑288/10, Zb., str. I‑5835., t. 28. i 29.).

               36

               O takvom je slučaju riječ kada su predmetne prakse obuhvaćene poslovnom strategijom gospodarskog subjekta i kada se njima izravno želi promovirati i potaknuti prodaja njegovih proizvoda ili usluga, što znači da predstavljaju poslovne prakse u smislu članka 2. točke (d) Direktive 2005/29 te su, prema tome, obuhvaćene njezinim područjem primjene (vidjeti presude od 23. travnja 2009., VTB‑VAB i Galatea, C‑261/07 i C‑299/07, Zb., str. I‑2949., t. 50., kao i gore navedenu presudu Plus Warenhandelsgesellschaft, t. 37.).

               37

               Iako ta direktiva sadržava izrazito široku definiciju pojma „poslovne prakse” (vidjeti gore navedenu presudu Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag, t. 17., kao i gore navedeno rješenje Wamo, t. 30.), činjenica je ipak da tako predviđene prakse moraju biti s jedne strane komercijalne naravi, odnosno moraju ih provoditi trgovci, i s druge strane moraju biti izravno povezane s promidžbom, prodajom ili dobavljanjem njihovih proizvoda potrošačima.

               38

               Doduše, s obzirom na definiciju pojma „trgovac” iz članka 2. točke (b) Direktive 2005/29, ta se direktiva može primjenjivati u situaciji u kojoj poslovne prakse gospodarskog subjekta koristi neki drugi poslovni subjekt koji djeluje u ime i/ili za račun tog gospodarskog subjekta, zbog čega odredbe te direktive u određenim slučajevima mogu biti obvezujuće za taj gospodarski subjekt, kao i za taj poslovni subjekt, ako oboje ispunjavaju zahtjeve definicije „trgovca”.

               39

               Međutim, u okolnostima kao što su one u glavnom postupku nesporno je da predmetne objave, odnosno dva članka s informativnim i opisnim uredničkim sadržajem, mogu promovirati ne proizvod nakladnika tiskovine, u ovom slučaju besplatne novine, nego proizvode i usluge poslovnih subjekata koji nisu stranke u glavnom postupku.

               40

               Iako se te objave mogu smatrati poslovnim praksama, valja imati na umu da, s jedne strane, ako se može uspostaviti izravna poveznica u pogledu takve komercijalne objave, ona se mora odnositi na proizvode i usluge tih poslovnih subjekata, u ovom slučaju, u glavnom postupku, društava Scharr i Germanwings. S druge strane, nesporno je da društvo RLvS nije djelovalo u ime i/ili za račun tih poslovnih subjekata u smislu članka 2. točke (b) Direktive 2005/29. U takvom slučaju, uzimajući u obzir njezino područje primjene ratione personae, svrha te direktive zaista jest zaštita potrošača proizvoda i usluga tih poslovnih subjekata, kao i njihovih legitimnih konkurenata.

               41

               Međutim, budući da činjenica da nakladnik objavljuje takve objave, kojima može, čak i neizravno, promovirati proizvode i usluge trećih osoba, ne mijenja značajno gospodarsko ponašanje potrošača kod donošenja odluke o kupovini ili uzimanju predmetnog besplatnog časopisa (vidjeti u tom pogledu gore navedenu presudu Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag, t. 44. i 45.), takva se nakladnička praksa sama po sebi ne može smatrati „poslovnom praksom” tog nakladnika u smislu članka 2. točke (d) Direktive 2005/29.

               42

               U tim okolnostima svrha te direktive nije zaštititi konkurenta predmetnog nakladnika jer je taj nakladnik objavio sadržaj kojim se mogu promovirati proizvodi ili usluge sponzora tih objava bez navođenja izraza „oglas”, protivno zahtjevima članka 10. Regionalnog zakona o tisku.

               43

               To je razgraničenje područja primjene Direktive 2005/29, kao prvo, potkrijepljeno točkom 11. Priloga I. toj direktivi. U skladu s tom točkom 11. i ne dovodeći u pitanje Direktivu 89/552, nepoštenom poslovnom praksom u svim se okolnostima smatra korištenje uredničkog sadržaja u sredstvima priopćavanja radi promidžbe proizvoda koju je trgovac platio a da to nije jasno naznačeno u sadržaju, odnosno slikama ili zvukovima za koje potrošač može jasno prepoznati da je riječ o promidžbi.

               44

               U tom pogledu, iako se ne može isključiti mogućnost da nakladnik sam u svojim proizvodima ili drugim sredstvima priopćavanja koristi poslovnu praksu koja se može smatrati nepoštenom prema predmetnom potrošaču, u ovom slučaju čitatelju, primjerice na način da nudi osvajanje nagrada u igrama, zagonetkama ili nagradnim igrama, čime potiče potrošača da kupi predmetni proizvod, u ovom slučaju časopis (vidjeti u tom pogledu, u kontekstu članka 30. Ugovora o EZ‑u, koji je postao članak 36. UFEU‑a, presudu od 26. lipnja 1997., Familiapress, C‑368/95, Zb., str. I‑3689., t. 28.), ipak valja istaknuti da svrha članka 11. Priloga I. Direktivi 2005/29 kao takvog nije nametnuti tiskovnim nakladnicima obvezu sprječavanja mogućih nepoštenih poslovnih praksi oglašivača za koje se može uspostaviti izravna poveznica između promocije, prodaje ili dobavljanja potrošačima proizvoda ili usluga tih oglašivača.

               45

               Drugo, ako prihvatimo da je svrha Direktive 2005/29 da se na nju može pozvati poslovni subjekt koji djeluje u sektoru sredstava priopćavanja protiv svojeg konkurenta koji objavljuje urednički sadržaj što ga sponzoriraju poslovni subjekti koji žele ili se nadaju da će time promovirati svoje proizvode, pri čemu jasno ne navode da su financirali te objave, takva primjena te direktive predstavljala bi sukob u području audiovizualnog sadržaja s obvezama nametnutima pružateljima usluga audiovizualnih medija Direktivom 2010/13, čiji se članak 10. stavak 1. točka (c) odnosi upravo na audiovizualne programe pod pokroviteljstvom.

               46

               Nadalje, iz uvodne izjave 82. te direktive, osobito u njezinim verzijama na njemačkom („Abgesehen von den Praktiken, die unter die vorliegende Richtlinie fallen”), engleskom („Apart from the practices that are covered by this Directive”), francuskom („Outre les pratiques couvertes par la présente directive”), talijanskom („In aggiunta alle pratiche oggetto della presente direttiva”) i rumunjskom jeziku („Pe lângă practicile aflate sub incidența prezentei directive”), proizlazi da su Direktivom 2010/13 obuhvaćene prakse različite od onih obuhvaćenih Direktivom 2005/29. Takvo bi tumačenje također bilo protivno članku 3.f Direktive 89/552, kako je izmijenjena Direktivom 2007/65.

               47

               Prema tome, u slučaju kao što je onaj u glavnom postupku, čak i ako je, kako tvrdi sud koji je uputio zahtjev, što osporava njemačka vlada, svrha primjene članka 10. Regionalnog zakona o tisku na sporne objave, u kontekstu članka 4. točke 11. Saveznog zakona protiv nepoštenog tržišnog natjecanja, zajamčiti neovisnost tiska i zaštititi potrošače od zavaravajuće poslovne prakse, ta okolnost ne može imati učinak proširenja primjene Direktive 2005/29 na prakse ili subjekte koji vrše takve prakse, a koji nisu obuhvaćeni njezinim područjem primjene.

               48

               Konačno, u okolnostima kao što su one u glavnom postupku, iako je Direktivom 2005/29, osobito točkom 11. njezina Priloga I., oglašivačima nametnuta obveza jasnog navođenja činjenice da su financirali urednički sadržaj u sredstvima priopćavanja kada je svrha tog sadržaja bila promidžba proizvoda ili usluga tog trgovca, obveza tiskovnih nakladnika na temelju članka 10. Regionalnog zakona o tisku zapravo odgovara obvezama koje je zakonodavac Unije, u okviru direktiva 89/552 i 2010/13, nametnuo u području audiovizualnog sadržaja pružateljima medijskih usluga kada su njihove usluge ili audiovizualni programi pod pokroviteljstvom trećih poslovnih subjekata.

               49

               Budući da zakonodavac Unije još nije usvojio takvo sekundarno zakonodavstvo u pogledu pisanog tiska, države članice i dalje imaju ovlasti da tiskovnim nakladnicima nametnu obveze čija je svrha upozoravanje čitatelja na postojanje sponzoriranja uredničkog sadržaja, poštujući pritom odredbe Ugovora, među ostalim odredbe o slobodi pružanja usluga i slobodi poslovnog nastana.

               50

               S obzirom na prethodno navedeno, na postavljeno pitanje treba odgovoriti da, u okolnostima kao što su one u glavnom postupku, nije moguće pozivati se na Direktivu 2005/29 protiv tiskovnih nakladnika, te se ona u takvim okolnostima mora tumačiti na način da joj se ne protivi primjena nacionalne odredbe na temelju koje su ti nakladnici obvezni na sve objave u svojim časopisima za koje primaju naknade staviti posebnu oznaku, u predmetnom slučaju pojam „oglas” („Anzeige”), osim ako njihov smještaj ili oblikovanje općenito ne omogućuju prepoznavanje njihove promidžbene naravi.

         Troškovi

               51

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     U okolnostima kao što su one u glavnom postupku, nije moguće pozivati se na Direktivu 2005/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2005. o nepoštenoj poslovnoj praksi poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču na unutarnjem tržištu i o izmjeni Direktive Vijeća 84/450/EEZ, direktiva 97/7/EZ, 98/27/EZ i 2002/65/EZ Europskog parlamenta i Vijeća, kao i Uredbe (EZ) br. 2006/2004 Europskog parlamenta i Vijeća („Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi”) protiv tiskovnih nakladnika, te se ona u takvim okolnostima mora tumačiti na način da joj se ne protivi primjena nacionalne odredbe na temelju koje su ti nakladnici obvezni na sve objave u svojim časopisima za koje primaju naknade staviti posebnu oznaku, u predmetnom slučaju pojam „oglas” („Anzeige”), osim ako njihov smještaj ili oblikovanje općenito ne omogućuju prepoznavanje njihove promidžbene naravi.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Službeničkog suda (treće vijeće) od 19. srpnja 2016.#Sonja Meyrl protiv Europskog parlamenta.#Javna služba – Član privremenog osoblja – Otkaz – Pravo na saslušanje.#Predmet F-147/15.


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 15. rujna 2016.#PT Wilmar Bioenergi Indonesia i PT Wilmar Nabati Indonesia protiv Vijeća Europske unije.#Damping – Uvoz biodizela podrijetlom iz Indonezije – Konačne antidampinške pristojbe – Članak 2. stavci 3. i 5. Uredbe (EZ) br. 1225/2009 – Uobičajena vrijednost – Troškovi proizvodnje.#Predmet T-139/14.


title: Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 16. rujna 2013.#Roca protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje – Zabranjeni sporazumi – Belgijsko, njemačko, francusko, talijansko, nizozemsko i austrijsko tržište kupaonske opreme – Odluka kojom se utvrđuje povreda članka 101. UFEU-a i članka 53. Sporazuma o EGP-u – Usklađivanje povećanja cijena i razmjena osjetljivih poslovnih informacija – Odgovornost za protupravno ponašanje –Novčane kazne – Smjernice za izračun novčanih kazni iz 2006. – Težina povrede – Olakotne okolnosti – Gospodarska kriza –Priopćenje o suradnji iz 2002. – Smanjenje iznosa novčane kazne – Značajna dodana vrijednost.#Predmet T-412/10.

text:
T‑412/1062010TJ0412EU:T:2013:4440001111212TPRESUDA OPĆEG SUDA (četvrto vijeće)16. rujna 2013. (

            *1

      )
      „Tržišno natjecanje — Zabranjeni sporazumi — Belgijsko, njemačko, francusko, talijansko, nizozemsko i austrijsko tržište kupaonske opreme — Odluka kojom se utvrđuje povreda članka 101. UFEU‑a i članka 53. Sporazuma o EGP‑u — Usklađivanje povećanja cijena i razmjena osjetljivih poslovnih informacija — Pripisivanje protupravnog ponašanja — Novčane kazne — Smjernice za izračun iznosa novčanih kazni iz 2006. — Težina povrede — Olakotne okolnosti — Gospodarska kriza — Obavijesti o suradnji iz 2002. — Smanjenje iznosa novčane kazne — Značajna dodana vrijednost“
      U predmetu T‑412/10,

         Roca, sa sjedištem u Saint‑Ouen‑l’Aumôneu (Francuska), koji zastupa P. Vidal Martínez, avocat,
      tužitelj,
      protiv

         Europske komisije, koju su zastupali F. Castillo de la Torre, A. Antoniadis i F. Castilla Contreras, zatim Castillo de la Torre, Antoniadis i F. Jimeno Fernández, u svojstvu agenata,
      tuženika,
      povodom zahtjeva za djelomično poništenje odluke Komisije C (2010) 4185 final, od 23. lipnja 2010., koja se odnosi na postupak primjene članka 101. UFEU‑a i članka 53. Sporazuma o EGP‑u (predmet COMP/39092 – kupaonska oprema) i povodom zahtjeva za smanjenje iznosa novčane kazne izrečene tužitelju u toj odluci,
      OPĆI SUD (četvrto vijeće)
      u sastavu: I. Pelikánová, predsjednica, K. Jürimäe (izvjestiteljica) i M. van der Woude, suci,
      tajnik: J. Palacio González, glavni administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 6. ožujka 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu (
            1
         )
      [omissis]

         Postupak i zahtjevi stranaka

               30

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 9. rujna 2010. tužitelj je pokrenuo ovaj postupak.

               31

               Na temelju izvještaja sutkinje izvjestiteljice Opći sud (četvrto vijeće) odlučio je otvoriti usmeni dio postupka te je u okviru mjera upravljanja postupkom predviđenih u članku 64. Poslovnika Općeg suda postavio Komisiji pitanje u pisanom obliku, na koje je ona odgovorila u određenom roku.

               32

               Na raspravi od 6. ožujka 2013. saslušana su izlaganja stranaka, kao i njihovi odgovori na pisana i usmena pitanja koja je postavio Opći sud.

               33

               Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        poništi članke 1. i 2. pobijane odluke u dijelu u kojem se odnose na njega;

                        —

                        smanji iznos novčane kazne koja mu je izrečena;

                        —

                        naloži Komisiji snošenje troškova.

               34

               Komisija od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        odbije tužbu;

                        —

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

         Pravo

      [omissis]
      1. 1. Zahtjev koji se odnosi na djelomično poništenje pobijane odluke

      [omissis]

         Peti tužbeni razlog koji se odnosi na tužiteljevu suradnju

               171

               U okviru petog tužbenog razloga tužitelj, s jedne strane, smatra da je Komisija povrijedila načelo zaštite legitimnih očekivanja i da je počinila očitu pogrešku u primjeni Obavijesti o suradnji iz 2002. zato što mu nije odobrila smanjenje novčane kazne na osnovi te obavijesti. S druge strane, tužitelj zahtijeva da mu se prizna smanjenje novčane kazne na osnovi točke 29. Smjernica iz 2006. zbog njegove suradnje. Taj drugi argument valja protumačiti na način da tužitelj smatra da je morao dobiti smanjenje novčane kazne na osnovi svoje suradnje u skladu s navedenom točkom i da zbog toga prigovara Komisiji da je počinila pogrešku u primjeni te točke.

         Povreda načela zaštite legitimnih očekivanja te povrede i pogreške u primjeni Obavijesti o suradnji iz 2002.

               172

               Tužitelj prigovara Komisiji, s jedne strane, da mu nije odobrila smanjenje iznosa novčane kazne unatoč činjenici da mu je dopisom od 8. prosinca 2006. dala do znanja da ima pravo na uvjetno smanjenje iznosa novčane kazne. Po toj osnovi on ističe da je Komisija povrijedila načelo zaštite legitimnih očekivanja.

               173

               S druge strane, tužitelj osporava ocjenu prema kojoj podaci koje je dostavio u okviru svojeg zahtjeva za odobravanje smanjenja novčane kazne nisu imali značajnu dodanu vrijednost. U tom pogledu ističe u bitnome da su podaci koje je dostavio po osnovi svojeg zahtjeva za odobravanje smanjenja novčane kazne predstavljali značajnu dodanu vrijednost zato što bez tih podataka Komisija ne bi mogla dokazati povredu u vezi sa sanitarnom keramikom počinjenu u Francuskoj 2004. Nadalje, on tvrdi da nije nesurađivanjem doveo u pitanje vrijednost dostavljenih informacija zato što nije osporio činjenice, nego samu njihovu pravnu kvalifikaciju.

               174

               Komisija osporava osnovanost tužiteljevih argumenata. Ona smatra, prvo, da se dodanu vrijednost podataka koje je tužitelj dostavio ne može smatrati značajnom. Naime, s jedne strane, izjava koju je tužitelj dao bila je općenita, dok su pak izjave društva Ideal Standard bile konkretne i detaljne. S druge strane, povredu se moglo dokazati nizom tablica u kojima je bila prikazana razmjena podataka te izričitom i detaljnom potvrdom društva Ideal Standard, potkrijepljenom dokumentom koji je bio sastavljen nakon jednog sastanka. Drugo, ona s jedne strane ističe da je tužitelj u svojem odgovoru na obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku iznio vrlo detaljne argumente kojima osporava dokaznu snagu dokaznih elemenata na koje se ona oslonila, osobito dokaznu snagu dokaznih elemenata koje je iznijelo društvo Ideal Standard u vezi sa sporazumom o cijenama iz veljače 2004. S druge strane, ona smatra da poduzetnik ne može svoj zahtjev za smanjenje zasnivati na činjenicama za koje ga ona u konačnici ne smatra odgovornim jer se prednost te suradnje odražava već u činjenici da je Komisija odlučila odustati od određenih prigovora, što je razlog zbog kojeg se poduzetnika ne smatra odgovornim ili mu se ne izriče novčana kazna.

               175

               Prvo valja podsjetiti na uvjete pod kojima se poduzetniku može priznati smanjenje novčane kazne na temelju Obavijesti o suradnji iz 2002. Potom valja ispitati, jesu li podaci koje je tužitelj dostavio po osnovi svojeg zahtjeva za odobravanje smanjenja novčane kazne imali značajnu dodanu vrijednost, nakon čega će se po potrebi ispitati je li Komisija imala pravo opozvati zaključak koji je priopćen dopisom od 8. prosinca 2006. i prema kojem je tužitelj imao pravo na uvjetno smanjenje iznosa novčane kazne.

               176

               Prvo treba podsjetiti da je u Obavijesti o suradnji iz 2002. Komisija utvrdila uvjete pod kojima poduzetnici koji s njom surađuju tijekom njezine istrage mogu biti oslobođeni od novčane kazne ili im se može smanjiti novčana kazna koju bi inače trebali platiti (presuda Općeg suda od 17. svibnja 2011., Arkema France/Komisija, T‑343/08, Zb., str. II‑2287., t. 129.).

               177

               Na temelju točke 20. Obavijesti o suradnji iz 2002. „[p]oduzetnicima koji ne ispunjavaju uvjete [za oslobođenje od kazne] svejedno se može odobriti smanjenje novčane kazne koja bi im inače bila izrečena.“ [neslužbeni prijevod]

               178

               Točka 21. Obavijesti o suradnji iz 2002. određuje da „kako bi poduzetnik mogao ostvariti [smanjenje novčane kazne na temelju točke 20. spomenute obavijesti], mora Komisiji ponuditi dokaze pretpostavljene povrede koji pridonose značajnu dodanu vrijednost u odnosu na dokaze kojima Komisija već raspolaže i mora prekinuti svoje sudjelovanje u pretpostavljenoj nezakonitoj aktivnosti najkasnije u trenutku podnošenja tih dokaza.“ [neslužbeni prijevod]

               179

               Pojam dodane vrijednosti je u točki 22. Obavijesti o suradnji iz 2002. definiran na sljedeći način:
               „Pojam ‚dodane vrijednosti’ odnosi se na opseg u kojem dostavljeni dokazi jačaju, svojim karakterom i/ili svojom razinom iscrpnosti, sposobnost Komisije da dokaže postojanje činjenica o kojima je riječ. U toj procjeni Komisija općenito smatra da pismeni dokazi koji potječu iz vremena na koje se odnose činjenice imaju veću vrijednost od dokaza koji su naknadno utvrđeni. Isto tako, smatra se da dokazi koji su izravno bitni za predmetne činjenice imaju veću vrijednost od onih koji imaju samo neizravan značaj.“ [neslužbeni prijevod]

               180

               Točkom 23. podtočkom (b) prvim podstavkom Obavijesti o suradnji iz 2002. propisana su tri raspona smanjenja iznosa novčane kazne. Prvi poduzetnik koji ispuni uvjet iz točke 21. navedene obavijesti imat će pravo na smanjenje novčane kazne od 30 do 50%, drugi poduzetnik na smanjenje od 20 do 30%, a sljedeći poduzetnici na smanjenje od najviše 20%.

               181

               U točki 23. podtočki (b) drugom podstavku Obavijesti o suradnji iz 2002. navodi se da „kako bi se odredio stupanj smanjenja unutar svakog od tih raspona, Komisija uzima u obzir vrijeme kada je dostavljen dokaz koji ispunjava uvjet iz [točke 21.] [navedene obavijesti] kao i opseg u kojem on predstavlja dodanu vrijednost“ te da „također može uzeti u obzir opseg i kontinuitet suradnje koju je poduzetnik pružio počevši od dana svojeg doprinosa“. [neslužbeni prijevod]

               182

               Iz same logike Obavijesti o suradnji iz 2002. proizlazi da je željeni učinak iste stvoriti ozračje nesigurnosti unutar kartela poticanjem njihova prijavljivanja Komisiji. Ta nesigurnost proizlazi iz činjenice da sudionici kartela znaju da prijavljivanjem ostalih sudionika povrede samo jedan od njih može dobiti imunitet od novčane kazne zbog prijavljivanja ostalih sudionika povrede, čime su izloženi riziku da im budu izrečene novčane kazne. U okviru takvog uređenja, i u skladu s istom logikom, poduzetnici koji najbrže ponude svoju suradnju trebaju ostvariti veća smanjenja novčanih kazni koje bi im inače bile izrečene u odnosu na smanjenja odobrena poduzetnicima koji nisu jednako brzo ponudili svoju suradnju (presuda Općeg suda od 5. listopada 2011., Transcatab/Komisija, T‑39/06, Zb., str. II‑6831., t. 379.).

               183

               Kronološki red i brzina suradnje koju su pružili članovi kartela stoga su temeljni elementi sustava uspostavljenog na temelju te obavijesti o suradnji (presuda Transcatab/Komisija, točka 182. gore, t. 380.).

               184

               S tim u vezi treba podsjetiti da iako Komisija mora obrazložiti razloge zbog kojih smatra da dokazi koje su poduzetnici dostavili na temelju obavijesti o suradnji predstavljaju doprinos koji opravdava ili ne opravdava smanjenje iznosa izrečene novčane kazne, s druge strane, poduzetnici koji namjeravaju osporavati Komisijinu odluku u tom pogledu moraju dokazati da su podaci koje su oni dragovoljno dostavili bili od odlučujuće važnosti za to da Komisiji omoguće dokazivanje bitnih elemenata povrede i stoga donošenje odluke kojom se izriču novčane kazne (vidjeti u tom smislu presudu Suda od 24. rujna 2009., Erste Group Bank i dr./Komisija, C‑125/07 P, C‑133/07 P, C‑135/07 P i C‑137/07 P, Zb., str. I‑8681., t. 297., i presudu Arkema France/Komisija, t. 176. gore, t. 135.).

               185

               Imajući u vidu smisao smanjenja, Komisija ne može zanemariti korisnost pružene informacije, koja nužno ovisi o dokazima kojima ona već raspolaže (presude Općeg suda od 28. travnja 2010., Gütermann i Zwicky/Komisija, T‑456/05 i T‑457/05, Zb., str. II‑1443., t. 220., i Arkema France/Komisija, točka 176. gore, t. 136.).

               186

               Ako neki poduzetnik, u okviru suradnje, samo potvrđuje, na manje precizan i izričit način, određene informacije koje je u okviru suradnje već pružio neki drugi poduzetnik, stupanj suradnje ponuđene od strane prvospomenutog poduzetnika, koji bi možda bio i od određene koristi za Komisiju, ne može se smatrati usporedivim sa stupnjem suradnje poduzetnika koji je prvi ponudio spomenute informacije. Izjava u kojoj se samo u određenoj mjeri potvrđuje izjava kojom Komisija već raspolaže zapravo ne olakšava značajno zadaću Komisije. Takva izjava stoga ne može biti dostatna za opravdanje smanjenja iznosa novčane kazne s naslova suradnje (vidjeti presudu Arkema France/Komisija, točka 149. gore, t. 137., i navedenu sudsku praksu).

               187

               Međutim, iz sudske prakse također proizlazi da se izjava poduzetnika optuženog da je sudjelovao u zabranjenom sporazumu, čiju je točnost osporilo više optuženih poduzetnika, ne može smatrati dostatnim dokazom o postojanju povrede koju su počinili ti poduzetnici ako je ne potkrepljuju drugi dokazi (presuda JFE Engineering i dr./Komisija, točka 130. gore, t. 219.; vidjeti u tom smislu presudu Općeg suda od 14. svibnja 1998., Enso‑Gutzeit/Komisija, T‑337/94, Zb., str. II‑1571., t. 91.).

               188

               Naposljetku, iako treba smatrati da Komisija kod ispitivanja značajne dodane vrijednosti informacija koje su joj dostavljene na temelju Obavijesti o suradnji iz 2002. raspolaže marginom prosudbe, jednako tako je točno da se Opći sud ne može osloniti na navedenu marginu prosudbe radi neprovođenja temeljitog nadzora Komisijine ocjene prava i činjenica u tom pogledu (vidjeti po analogiji presudu Chalkor/Komisija, točka 35. gore, t. 62.).

               189

               Drugo, argumente koje je tužitelj istaknuo, a kako su izloženi u točki 173. gore, valja ispitati s obzirom na navode iz točaka 176. do 188. gore.

               190

               U tom pogledu valja primijetiti da je u uvodnim izjavama 1291. do 1293., 1295., 1297., 1299. i 1300. pobijane odluke Komisija u bitnome s tri zaključka obrazložila odbijanje da tužitelju odobri smanjenje novčane kazne. Prvo, što se tiče podataka koje je tužitelj dostavio u pogledu povrede u vezi sa sanitarnom keramikom u Francuskoj 2004., ona primjećuje da je, s jedne strane, društvo Ideal Standard nju već obavijestilo o postojanju razmjene detaljnih podataka i da joj je, među ostalim, dostavilo tablice s prikazom razmjene podataka o prodaji tijekom ljeta 2004. S druge strane, podaci koje je tužitelj dostavio bili su općeniti i nepotkrijepljeni dokazima iz odnosnog razdoblja te je njihovu dokaznu snagu osporilo više poduzetnika tijekom upravnog postupka. Drugo, u pogledu povrede u vezi sa sanitarnim armaturama u Francuskoj, tužitelj nije dostavio nikakve podatke. Treće, svojim ponašanjem nakon zahtjeva za odobravanje smanjenja novčane kazne, tužitelj je umanjio ili čak poništio dokaznu snagu podataka koje je sam dostavio i time je propustio dokazati istinsku volju za suradnjom.

               191

               U tim okolnostima i s obzirom na obrazloženje pobijane odluke izloženo u točki 190. gore te argumente koje je tužitelj istaknuo, a kako su izloženi u točki 173. gore, valja na prvom mjestu provjeriti jesu li podaci koje je tužitelj dostavio po osnovi svojeg zahtjeva za odobravanje smanjenja novčane kazne imali značajnu dodatnu vrijednost. Na drugom mjestu, valja prema potrebi ispitati je li tužitelj umanjio vjerodostojnost koju valja pripisati tim podacima time što je u pitanje doveo dokaze koje je podnijelo društvo Ideal Standard, tako da se za navedene podatke ne bi moglo smatrati da imaju značajnu dodanu vrijednost.

               192

               Na prvom mjestu i prije svega valja utvrditi da tužitelj ne osporava zaključak Komisije prema kojem on nije dostavio nikakve podatke o povredi u vezi sa sanitarnim armaturama u Francuskoj. U tim okolnostima ispitivanje njegovih argumenata valja ograničiti na dodanu vrijednost podataka koje je dostavio glede povrede u vezi sa sanitarnom keramikom u Francuskoj.

               193

               Potom valja primijetiti da, kao što to Komisija ističe u svojim podnescima, nije utvrđeno postojanje povrede u pogledu sanitarne keramike u Francuskoj tijekom razdoblja koje se proteže od 1995. do početka 2004. godine, a što, osim toga, tužitelj ne osporava. Stoga je Komisija pravilno postupila kada nije odobrila nikakvo smanjenje na temelju podataka koje je tužitelj dostavio u pogledu tog razdoblja.

               194

               Nadalje, što se tiče podataka koje je tužitelj dostavio o povredi počinjenoj u pogledu sanitarne keramike u Francuskoj u 2004., valja primijetiti da se, kao što proizlazi iz uvodnih izjava 556., 583., 584., 587. i 588. pobijane odluke, za zaključak o postojanu povrede Komisija oslonila na četiri dokaza: prvo, zahtjev društva Ideal Standard za odobravanje smanjenja novčane kazne (uvodna izjava 583. pobijane odluke), drugo, tablicu koji je to društvo dostavilo u prilogu navedenom zahtjevu (uvodna izjava 588. pobijane odluke), treće, tužiteljev zahtjev za odobravanje smanjenja novčane kazne (uvodne izjave 556., 587. i 588. pobijane odluke), i, četvrto, odgovor društva Duravit na obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku (uvodna izjava 584. pobijane odluke).

               195

               Naposljetku, nasuprot onome što tvrdi u svojim podnescima, Komisija je u pobijanoj odluci u bitnome ocijenila da utvrđenje povrede u odnosu na sanitarnu keramiku u Francuskoj za 2004. ne može zasnovati samo na usmenoj izjavi koju je dalo društvo Ideal Standard u okviru svojeg zahtjeva za odobravanje smanjenja novčane kazne i tablici koja je dostavljena u prilogu navedenog zahtjeva. Naime, u uvodnoj izjavi 588. pobijane odluke Komisija je navela kako slijedi:
               „Komisija nije tvrdila da se tablicu koju je dostavilo društvo Ideal Standard u prilogu svojem zahtjevu [za odobravanje smanjenja novčane kazne] može kvalificirati dokumentom iz razdoblja povrede. No ona predstavlja pokušaj društva Ideal Standard da dostavi detaljniji prikaz činjenica iznesenih u njegovoj izjavi. Čak i ako se taj dokaz ne uzme u obzir, usklađivanje minimalnih cijena na sastancima AFICS‑a u veljači 2004. može se dokazati na temelju triju izjava [to jest zahtjeva društva Ideal Standarda za odobravanje smanjenja novčane kazne, tužiteljevog zahtjeva i naposljetku odgovora društva Duravit na obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku].“

               196

               Stoga, s jedne strane, valja utvrditi da se u pobijanoj odluci sama Komisija oslonila na podatke koje je tužitelj dostavio u okviru svojeg zahtjeva za odobravanje smanjenja novčane kazne kako bi dokazala postojanje povrede u vezi sa sanitarnom keramikom u Francuskoj u 2004. Stoga iz teksta pobijane odluke proizlazi da su podaci koje je tužitelj dostavio bili objektivno korisni Komisiji.

               197

               S druge strane, valja utvrditi da bez podataka koje je tužitelj dostavio Komisija ne bi mogla samo na temelju dokaza koje je podnijelo društvo Ideal Standard u okviru svojeg zahtjeva za odobravanje smanjenja novčane kazne dokazati povredu u vezi sa sanitarnom keramikom koja je počinjena u Francuskoj u 2004. Naime, iako je točno da je kao što proizlazi iz uvodnih izjava 584. i 587. pobijane odluke društvo Duravit potvrdilo u svojem odgovoru na obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku da su se rasprave o minimalnim cijenama odvile u okviru sastanka AFICS‑a koji je društvo Ideal Standard spomenulo, činjenica je da je, kao što proizlazi iz usmenih očitovanja koja je društvo Duravit iznijelo na saslušanju održanom pred Komisijom 12. studenoga 2007., društvo Duravit također dovelo u sumnju dokaznu snagu tablice koju je dostavilo društvo Ideal Standard.

               198

               Vodeći računa o prethodnim okolnostima, valja utvrditi da podaci koje je tužitelj dostavio u okviru svojeg zahtjeva za odobravanje smanjenja novčane kazne imaju značajnu dodanu vrijednost. Naime, navedeni podaci su Komisiji omogućili da utvrdi povredu u vezi sa sanitarnom keramikom u Francuskoj za 2004. godinu zato što je njima potvrđeno postojanje rasprave o minimalnim cijenama sanitarne keramike slabije kakvoće tijekom sastanka AFICS‑a od 25. veljače 2004. (uvodna izjava 588. pobijane odluke). Stoga je Komisija pogriješila kada je odbila priznati značajnu dodanu vrijednost izjave koju je tužitelj dao u okviru svojeg zahtjeva za odobravanje smanjenja novčane kazne i po toj osnovi odobriti mu smanjenje iznosa novčane kazne.

               199

               Zaključak iznesen u točki 198. gore ne može se dovesti u pitanje Komisijinim argumentima kojima ona nastoji dokazati da podaci koje je tužitelj dostavio nemaju značajnu dodanu vrijednost.

               200

               S jedne se strane ne može se prihvatiti Komisijin argument prema kojem su podaci koje je tužitelj dostavio u potporu zahtjevu za odobravanje smanjenja novčane kazne bili općeniti, dok su podaci koje je dostavilo društvo Ideal Standard bili konkretni i detaljni. Naime, zahtjev društva Ideal Standard za odobravanje smanjenja novčane kazne na osnovi Obavijesti o suradnji iz 2002. bio je, vodeći osobito računa o osporavanju dokazne snage dokaznih elemenata koje je dostavilo društvo Ideal Standard po toj osnovi, sam po sebi nedostatan da bi omogućio utvrđenje povrede u vezi sa sanitarnim keramikom u Francuskoj za 2004. Nadalje, unatoč općenitosti podataka koje je dostavio tužitelj, njima su ipak potvrđeni dokazi koje je dostavilo društvo Ideal Standard, čime je Komisiji omogućeno da utvrdi navedenu povredu. Naime, kako proizlazi iz točke 197. gore, bez podataka koje je tužitelj dostavio Komisija ne bi mogla samo na temelju dokaza koje je podnijelo društvo Ideal Standard u okviru svojeg zahtjeva za odobravanje smanjenja novčane kazne dokazati povredu u vezi sa sanitarnom keramikom koja je počinjena u Francuskoj u 2004.

               201

               S druge strane, argument Komisije, prema kojem je ona mogla dokazati povredu nizom tablica u kojima je bila prikazana razmjena podataka te izričitom i detaljnom potvrdom koju je dalo društvo Ideal Standard i koja je potkrijepljena dokumentom koji je sastavljen nakon jednog sastanka, nije osnovan. Naime, valja podsjetiti da je u uvodnoj izjavi 588. pobijane odluke Komisija u bitnome ocijenila da utvrđenje povrede u odnosu na sanitarnu keramiku u Francuskoj za 2004. ne može zasnovati na usmenoj izjavi koju je dalo društvo Ideal Standard u okviru svojeg zahtjeva za odobravanje smanjenja novčane kazne i na tablici koja je dostavljena u prilogu navedenog zahtjeva (vidjeti točku 195. gore).

               202

               Vodeći računa o prethodnim razmatranjima i s obzirom na uvodne izjave 556., 587. i 588. pobijane odluke, iz kojih proizlazi da su dokazi koje je tužitelj dostavio stvarno omogućili Komisiji da utvrdi povredu koja se odnosi na sanitarnu keramiku u Francuskoj u 2004., valja zaključiti da je Komisija počinila pogrešku u ocjeni dodane vrijednosti dokaza koje je tužitelj dostavio u svojem zahtjevu za odobravanje smanjenja novčane kazne, kako je ocijenjen na kraju upravnog postupka.

               203

               U tim okolnostima valja na drugom mjestu ispitati je li tužitelj svojim ponašanjem nakon svojeg zahtjeva za odobravanje smanjenja novčane kazne, a kao što to Komisija u bitnome tvrdi u pobijanoj odluci i svojim podnescima, doveo u pitanje značajnu dodanu vrijednost podataka koje je dostavio.

               204

               U tom pogledu treba istaknuti da u uvodnoj izjavi 1300. pobijane odluke Komisija navodi da grupa Roca „nije pokazala istinsku volju za suradnjom tijekom [upravnog] postupka“, nego se nasuprot tome ponašala tako da je „umanjila snagu dokaza koje je [grupa Roca] prvotno podnijela“.

               205

               Nadalje, u uvodnoj izjavi 1295. pobijane odluke pojašnjeno je da su „[tužitelj] i Laufen [Austria] oboje snažno osporili činjenice opisane u obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku (vidjeti na primjer uvodne izjave [360. do 365. i 579. do 582. pobijane odluke] dovevši time znatno u pitanje protutržišnu narav ponašanja koje je [grupa] Roca trebala dokazati u svojim izjavama koje je dala u okviru svojeg zahtjeva [za odobravanje smanjenja novčane kazne]“. U tom smislu valja dodati da su u uvodnim izjavama 360. do 365. te odluke izloženi argumenti koje je u pogledu protupravnog ponašanja na austrijskom tržištu iznio Laufen Austria u odgovoru na obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku. U uvodnim izjavama 579. do 582. iste odluke iznesene su pak izjave koje je dala grupa Roca o nezakonitim postupanjima u vezi sa sanitarnim armaturama u Francuskoj.

               206

               Osim toga, valja primijetiti da je u uvodnoj izjavi 586. navedene odluke Komisija tvrdila kako slijedi:
               „[Grupa] Roca iznosi proturječan činjenični opis. Iako potvrđuje razmjene podataka o minimalnim cijenama unutar AFICS‑a između 2002. i 2004., ona također nastoji obezvrijediti dopunjujuću izjavu društva Ideal Standard zaključujući da Komisija treba ponovno razmotriti pitanje je li moguće iznijeti dokaz o usklađivanju minimalnih cijena. [Grupa] Roca tvrdi, među ostalim, da opis društva Ideal Standard glede usklađivanja cijena na sastanku od 25. veljače 2004. nisu potvrdili drugi poduzetnici koji su podnijeli zahtjev za odobravanje smanjenja novčane kazne. [Ona] tvrdi, nadalje, da se tablicu koju je dostavilo društvo Ideal Standard ne može smatrati odlučujućim dokazom. [Grupa] Roca smatra da ta tablica ukazuje na to da je društvo Ideal Standard, čini se, pomiješalo praksu koja se primjenjuje u Francuskoj s onom koja se primjenjuje u Italiji (jer je dokument na talijanskom).“

               207

               Stoga iz uvodnih izjava pobijane odluke navedenih u točkama 204. do 206. gore proizlazi da podaci koje je tužitelj prvotno dostavio nisu više imali značajnu dodanu vrijednost uzimajući u obzir činjenicu da je on sam umanjio njihovu korisnost time što je doveo u sumnju vjerodostojnost tih istih podataka.

               208

               U tom pogledu valja, prvo, primijetiti da iz zahtjeva za odobravanje smanjenja novčane kazne, kako je formuliran u dopisima od 17. i 20. siječnja 2006., proizlazi da nije bio sastavljen u ime cijele grupe Roca, već u vlastito ime tužitelja kao i u ime grupe Laufen jer su djelatnosti navedene grupe u Francuskoj bile integrirane unutar ove potonje grupe. Stoga su izjave Laufen Austria tijekom upravnog postupka relevantne u svrhu utvrđivanja je li tužitelj umanjio dodanu vrijednost informacija koje je dostavio Komisiji samo u dijelu u kojem se odnose na protutržišnu praksu koja se odvijala na francuskom tržištu. Međutim, kao što je utvrđeno u točki 205. gore, uvodne izjave 360. do 365. pobijane odluke, na koje Komisija upućuje u uvodnoj izjavi 1295. te iste odluke, odnose se samo na austrijsko tržište. Stoga te uvodne izjave ne otkrivaju nikakvo osporavanje podataka koje je tužitelj dostavio u okviru svojeg zahtjeva za odobravanje smanjenja novčane kazne i koji se odnose na francusko tržište.

               209

               Drugo, uvodne izjave 579. do 589. pobijane odluke odnose se, kao što utvrđeno u točki 205. gore, na izjave koje je grupa Roca dala o nezakonitim postupanjima u vezi sa sanitarnim armaturama u Francuskoj. Stoga one ne mogu dokazati da je tužitelj tim izjavama doveo u pitanje dodanu vrijednost dokaza koje je sam dostavio Komisiji. Naime, ti su se dokazi odnosili samo na povredu u vezi sa sanitarnom keramikom u Francuskoj.

               210

               Treće, na temelju elemenata navedenih u uvodnoj izjavi 586. pobijane odluke, kako ih je Komisija izložila u svojim podnescima, nije moguće zaključiti da je tužitelj obezvrijedio podatke koje je sam dostavio. Naime, s jedne strane, kako iz pobijane odluke tako i iz Komisijinih podnesaka proizlazi da je tužitelj potvrdio razmjenu podataka o minimalnim cijenama u vezi sa sanitarnom keramikom slabije kakvoće unutar AFICS‑a, osobito u 2004., a što nije osporeno. S druge strane, točno je da je tužitelj doveo u pitanje dokaznu snagu izjave društva Ideal Standard o sastanku AFICS‑a od 25. veljače 2004. i dokumenta koji je to društvo podnijelo u potporu svojoj izjavi. No valja zaključiti da je tako postupivši tužitelj Komisiji samo iznio argumente kojima je nastojao dokazati da dokazi koje je Ideal Standard podnio nisu bili dostatni da se dokaže postojanje povrede u vezi sa sanitarnom keramikom počinjene u Francuskoj u 2004., a kako bi dokazao da su podaci koje je on podnio u okviru svojeg zahtjeva za odobravanje smanjenja novčane kazne bili potrebni Komisiji da dokaže navedenu povredu i da su ti podaci stoga imali značajnu dodanu vrijednost.

               211

               S obzirom na prethodna razmatranja valja zaključiti da je u uvodnoj izjavi 1300. pobijane odluke Komisija pogrešno zaključila da je svojim ponašanjem nakon podnošenja zahtjeva za odobravanje smanjenja novčane kazne tužitelj umanjio snagu dokaza koje je on prvotno podnio.

               212

               Taj zaključak nije doveden u pitanje argumentima koje je Komisija iznijela u tom pogledu.

               213

               Na prvom mjestu, nije osnovan argument Komisije prema kojem je tužitelj povrijedio svoju obvezu suradnje jer je osporio dokaznu snagu kako izjave društva Ideal Standard o sastanku AFICS‑a od 25. veljače 2004., tako i dokumenta koji je to društvo podnijelo u potporu svojoj izjavi. Naime, valja zaključiti da je tužitelj samo doveo u sumnju dostatnost dokaza koje je iznijelo društvo Ideal Standard za utvrđivanje postojanja povrede u vezi sa sanitarnom keramikom u Francuskoj u 2004. Time je on samo iznio elemente kojima se može dokazati značajnu dodanu vrijednost podataka koje je on sam dostavio u okviru svojeg zahtjeva za odobravanje smanjenja novčane kazne.

               214

               Na drugom mjestu, neosnovan je argument Komisije prema kojem svoj zahtjev za odobravanje smanjenja poduzetnik ne može zasnovati na činjenicama za koje ga Komisija ne smatra odgovornim. Naime, iako je točno da Komisija nije utvrdila nikakvu povredu u vezi sa sanitarnom keramikom u Francuskoj za razdoblje od 1995. do početka 2004., činjenica je da se tužitelja smatralo odgovornim za povredu u vezi sa sanitarnom keramikom počinjenu u Francuskoj u 2004. Valja podsjetiti da je, kao što je utvrđeno u točki 198. gore, podacima koje je tužitelj dostavio Komisiji zapravo omogućeno da utvrdi tu povredu.

               215

               Stoga valja prihvatiti peti tužbeni razlog u dijelu u kojem se odnosi na pogrešnu ocjenu tužiteljevog zahtjeva za odobravanje smanjenja novčane kazne.

               216

               U tim okolnostima, s jedne strane, više ne treba ispitivati tužiteljev argument prema kojem je Komisija povrijedila njegovo pravo na obranu jer nije imao pristup odgovoru društva Duravit na obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku. Naime, iz tužiteljevih dopisa proizlazi da je taj argument neodvojivo povezan s osporavanjem Komisijine ocjene prema kojoj tužitelj nije dostavio podatke koji imaju značajnu dodanu vrijednost. No argumenti koje je tužitelj iznio po osnovi tog osporavanja bili su prihvaćeni u točkama 202., 211. i 215. gore.

               217

               S druge strane, budući da je peti tužbeni razlog bio prihvaćen u dijelu u kojem se odnosi na pogrešnu ocjenu tužiteljevog zahtjeva za odobravanje smanjenja novčane kazne (vidjeti točku 215. gore), nije potrebno ispitati tužiteljev argument izložen u točki 172. gore, prema kojem je Komisija povrijedila načelo zaštite legitimnih očekivanja time što je u pobijanoj odluci odlučila opozvati uvjetno smanjenje koje je tužitelju priopćeno u dopisu od 8. prosinca 2006.

               218

               Posljedice nezakonitosti utvrđene u točki 215. gore na iznos novčane kazne izrečene tužitelju valja odrediti u okviru ispitivanja tužiteljevih zahtjeva za preinaku u točki 232. ove presude i sljedećima.

         Pogreška u primjeni Smjernica iz 2006.

               219

               Tužitelj ističe da je Komisija počinila pogrešku zato što mu zbog suradnje nije odobrila smanjenje po osnovi olakotne okolnosti u smislu točke 29. Smjernica iz 2006.

               220

               Komisija osporava osnovanost ovog tužiteljevog argumenta.

               221

               Prije svega valja podsjetiti da, prema sudskoj praksi, iz točke 29. četvrte alineje Smjernica iz 2006. proizlazi da se u okviru svoje ovlasti ocjene olakotnih okolnosti koje je dužna uzeti u obzir kod određivanja iznosa novčane kazne Komisija obvezala odobriti smanjenje novčane kazne ako je „dotični poduzetnik učinkovito surađivao s [njom] u opsegu koji premašuje područje primjene Obavijesti o [suradnji] te koji premašuje njegovu zakonsku obvezu suradnje“ (presuda Arkema France/Komisija, točka 176. gore, t. 168.).

               222

               Međutim, primjena točke 29. četvrte alineje Smjernica iz 2006. ne može imati za posljedicu da se Obavijest o suradnji iz 2006. liši njezina korisnog učinka. Naime, valja utvrditi da je navedenom obaviješću definiran okvir kojim se omogućuje nagrađivanje poduzetnika koji su ili su bili stranke u tajnim zabranjenim sporazumima za njihovu suradnju u Komisijinoj istrazi. Stoga iz teksta i strukture navedene obavijesti proizlazi da poduzetnici u načelu mogu ishoditi smanjenje novčane kazne po osnovi svoje suradnje samo kada ispune stroge uvjete predviđene navedenom obaviješću.

               223

               Prema tome, kako bi se sačuvao koristan učinak Obavijesti o suradnji iz 2002., Komisija je dužna poduzetniku odobriti smanjenje iznosa novčane kazne na temelju točke 29. četvrte alineje Smjernica iz 2006. samo u iznimnim okolnostima. To je osobito slučaj kada je suradnja poduzetnika objektivno korisna Komisiji i istodobno premašuje njegovu zakonsku obvezu suradnje, ali mu ne daje pravo na smanjenje iznosa novčane kazne na temelju Obavijesti o oslobađanju od kazni iz 2002. Takva suradnja je korisna kada svoju konačnu odluku Komisija temelji na dokazima koje joj je poduzetnik dostavio u okviru svoje suradnje i u nedostatku kojih Komisija ne bi mogla potpuno ili djelomično sankcionirati predmetnu povredu (presuda Arkema France/Komisija, točka 176. gore, t. 170.).

               224

               U ovom slučaju, s jede strane, valja podsjetiti da je u pobijanoj odluci, kao što proizlazi iz točaka 202. i 211. gore, Komisija pogrešno zaključila da dokazi koje je tužitelj dostavio po osnovi svojeg zahtjeva za odobravanje smanjenja novčane kazne nemaju značajnu dodanu vrijednost i da tužitelj zbog izostanka svoje istinske suradnje nema pravo na smanjenje na temelju Obavijesti o suradnji iz 2002. Međutim, prema sudskoj praksi navedenoj u točki 223. gore, Komisija može biti obvezna odobriti smanjenje iznosa novčane kazne na temelju točke 29. četvrte alineje Smjernica iz 2006. samo u iznimnim okolnostima i osobito kada suradnja poduzetnika ne daje pravo na smanjenje iznosa novčane kazne na temelju navedene obavijesti. Stoga, uzimajući u obzir utvrđenje iz točke 211. gore, prema kojem je Komisija morala tužitelju odobriti smanjenje novčane kazne na temelju Obavijesti o suradnji iz 2002., valja utvrditi da ona nije bila dužna tužitelju odobriti smanjenje novčane kazne na osnovi navedene odredbe. S druge strane, valja svakako utvrditi da tužitelj nije iznio nijednu iznimnu okolnost koja bi opravdala da Komisija ispita njegovu suradnju s obzirom na tu odredbu.

               225

               Valja dakle zaključiti da tužitelj nije dokazao da je Komisija počinila pogrešku time što mu nije odobrila smanjenje novčane kazne na temelju točke 29. četvrte alineje Smjernica iz 2006. Slijedom navedenog, peti tužbeni razlog valja odbiti kao neosnovan u dijelu u kojem se temelji na navedenoj točki.

               226

               S obzirom na prethodna razmatranja valja djelomično prihvatiti peti tužbeni razlog u dijelu u kojem tužitelj ističe da je Komisija počinila pogrešku u procjeni dodane vrijednosti podataka koje je dostavio po osnovi svojeg zahtjeva za odobravanje smanjenja novčane kazne, te isti odbiti u preostalom dijelu.

               227

               Iz ispitivanja pet tužbenih razloga koje je tužitelj iznio proizlazi da treba prihvatiti peti tužbeni razlog u dijelu u kojem se temelji na pogrešci u ocjeni dodane vrijednosti podataka koje je tužitelj dostavio po osnovi svojeg zahtjeva za odobravanje smanjenja novčane kazne, a u preostalom dijelu odbiti taj tužbeni razlog kao i ostale tužbene razloge.

               228

               Što se tiče posljedica koje treba pripisati zahtjevu za djelomično poništenje pobijane odluke, valja istaknuti da je u pogledu članka 1. pobijane odluke Komisija zaključila u stavku 3. navedenog članka da je tužitelj povrijedio članak 101. UFEU‑a i članak 53. Sporazuma o EGP‑u time što je od 10. prosinca 2002. do 9. studenoga 2004. sudjelovao u povredi u Francuskoj i Austriji. U tom pogledu valja utvrditi da, zato što to utvrđenje nije dovedeno u pitanje nijednim od tužbenih razloga koje je tužitelj istaknuo, navedeni članak nije zahvaćen nezakonitošću. Stoga treba odbiti navedeni zahtjev za djelomično poništenje u dijelu u kojem se odnosi na članak 1. stavak 3. pobijane odluke.

               229

               Nasuprot tome, uzimajući u obzir zaključak izveden u točkama 226. i 227. gore, valja poništiti članak 2. stavak 4. točku (b) pobijane odluke u dijelu u kojem je Komisija odredila iznos novčane kazne izrečene tužitelju, a da nije vodila računa o njegovoj suradnji.

               230

               Budući da drugim dijelom tužbenog zahtjeva tužitelj podredno zahtijeva smanjenje iznosa novčane kazne koja mu je izrečena, trebat će odrediti navedeni iznos u okviru ispitivanja tog dijela tužbenog zahtjeva.

         2. 2. Zahtjev za smanjenje iznosa novčane kazne koja je izrečena tužitelju

               231

               Uzimajući u obzir drugi tužbeni zahtjev kojim je tužitelj podredno zahtijevao od Općeg suda da smanji iznos novčane kazne koja mu je određena (vidjeti točku 33. gore), na Općem sudu je da u okviru izvršavanja svoje neograničene nadležnosti ispita, s jedne strane, posljedice pogreške koju je Komisija počinila, i koja je izložena u točkama 202. i 211. gore, na izračun iznosa novčane kazne izrečene tužitelju i, s druge strane, druge argumente koje on iznosi kako bi od Općeg suda ishodio smanjenje iznosa novčane kazne koja mu je izrečena.

         Posljedice koje proizlaze iz pogreške Komisije u odnosu na ocjenu snage dokaza koji su dostavljeni u prilog tužiteljevog zahtjeva za odobravanje smanjenja novčane kazne

               232

               Što se tiče pogrešne ocjene vrijednosti tužiteljevog zahtjeva za odobravanje smanjenja novčane kazne, kako je utvrđen u točki 215. gore, Komisija ističe da, ako bi Opći sud zaključio da je tužitelj podnio dokaze koji imaju značajnu dodanu vrijednost i dokazao iskrenu i istinsku suradnju, primjenjivo smanjenje ne bi moglo prijeći 3% stoga s obzirom na to da je u ovom slučaju opseg suradnje bio vrlo ograničen jer se ona ticala samo keramičkih proizvoda i francuskog tržišta.

               233

               U tom pogledu valja pojasniti da, iako Obavijest o suradnji iz 2002. ne prejudicira kako će sud Unije ocijeniti smanjenje iznosa novčane kazne kada odlučuje na temelju svoje neograničene nadležnosti, Opći sud smatra u ovom slučaju prikladnim da se radi ponovnog izračuna novčane kazne osloni na nju, osobito zbog činjenice da ona omogućava da se u obzir uzmu sve relevantne okolnosti slučaja i izreknu proporcionalne novčane kazne svim poduzetnicima koji su sudjelovali u predmetnoj povredi.

               234

               U tom pogledu valja podsjetiti da su točkom 23. podtočkom (b) prvim podstavkom Obavijesti o suradnji iz 2002. propisana tri raspona smanjenja iznosa novčane kazne. Naime, prvi poduzetnik koji ispuni uvjet iz točke 21. navedene obavijesti imat će pravo na smanjenje novčane kazne od 30 do 50%, drugi poduzetnik na smanjenje od 20 do 30%, a sljedeći poduzetnici na smanjenje od najviše 20%.

               235

               U točki 23. podtočki (b) drugom podstavku Obavijesti o suradnji iz 2002. navodi se da, „kako bi se odredio stupanj smanjenja unutar svakog od tih raspona, Komisija uzima u obzir vrijeme kada je dostavljen dokaz koji ispunjava uvjet iz točke [21. navedene obavijesti] kao i opseg u kojem on predstavlja dodanu vrijednost“ te da „također može uzeti u obzir opseg i kontinuitet suradnje koju je poduzetnik pružio počevši od dana svojeg doprinosa“.

               236

               U ovom slučaju valja prije svega istaknuti da je, kao što proizlazi iz uvodne izjave 1289. pobijane odluke, tužitelj bio dio trećeg poduzetnika koji je podnio zahtjev za odobravanje smanjenja novčane kazne, i to nakon podnošenja zahtjeva društva Grohe i njegovih društava kćeri kao i zahtjeva društva Ideal Standard i njegovih društava kćeri, s obzirom na to da je na temelju zahtjeva društva Masco i njegovih društava kćeri odobreno oslobođenje od novčanih kazni. U tim okolnostima on na temelju točke 23. podtočke (b) prvog podstavka treće alineje Obavijesti o suradnji iz 2002. ima pravo na smanjenje novčane kazne od najviše 20%, a što on uostalom i ne osporava.

               237

               Naposljetku, tužiteljev zahtjev za odobravanje smanjenja novčane kazne bio je podnesen 17. siječnja 2006. (vidjeti točku 9. gore), to jest oko jedne godine i šest mjeseci nakon zahtjeva za oslobođenje koji je podnijelo društvo Masco i njegova društva kćeri (vidjeti točku 5. gore), te oko jedne godine i dva mjeseca nakon podnošenja zahtjeva za odobravanje smanjenja novčane kazne koje su podnijeli društvo Grohe i njegova društva kćeri odnosno društvo Ideal Standard i njegova društva kćeri (vidjeti točku 7. gore), ali prije slanja obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku.

               238

               Naposljetku, valja, s jedne strane, primijetiti da izjava koju je tužitelj podnio u potporu svojem zahtjevu za odobravanje smanjenja novčane kazne jest općenita i ne odnosi se posebno ni na jedan sastanak. S druge strane, navedena izjava omogućila je da se povreda dokaže samo za osam mjeseci u 2004. i jedino u pogledu sanitarne keramike i francuskog tržišta.

               239

               Zato Opći sud zaključuje da, s obzirom na sve okolnosti ovog slučaja, a osobito okolnosti navedene u točkama 236. do 238. gore, tužitelju valja odobriti smanjenje od 6% iznosa novčane kazne koja mu je izrečena, to jest smanjenje od 402000 eura.

               240

               Zbog toga, s obzirom na zaključke izvedene u točki 239. gore, novčanu kaznu koju treba solidarno izreći tužitelju u vezi s povredom u kojoj je sudjelovao u Francuskoj Opći sud određuje u ukupnom iznosu od 6298000 eura.
               [omissis]

               Slijedom navedenoga,
               OPĆI SUD (četvrto vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                        1.

                           Članak 2. stavak 4. točka (b) odluke Komisije C (2010) 4185 final od 23. lipnja 2010., koja se odnosi na postupak primjene članka 101. UFEU‑a i članka 53. Sporazuma o EGP‑u (predmet COMP/39092 – Kupaonska oprema), poništava se u dijelu u kojem je Europska komisija odredila iznos novčane kazne solidarno izrečene društvu Roca a da nije u obzir uzela njegovu suradnju.

                        2.

                           Novčana kazna izrečena društvu Roca u članku 2. stavku 4. točki (b) odluke Komisije C (2010) 4185 final iznosi 6298000 eura.

                        3.

                           U preostalom dijelu tužba se odbija.

                        4.

                           Komisija će osim vlastitih troškova snositi i jednu trećinu troškova društva Roca.

                        5.

                           Društvo Roca će snositi dvije trećine vlastitih troškova.

                           Pelikánová

                           Jürimäe

                           Van der Woude

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 16. rujna 2013.
                     Potpisi

            (
            *1
         )   Jezik postupka: španjolski
      (
            1
         )   Reproducirani su samo dijelovi presude za koje Opći sud smatra da ih je korisno objaviti.