Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 8. studenoga 2017.#Ingo Steiniger protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije IST – Raniji figurativni žig Europske unije ISTA – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Relevantna javnost – Sličnost proizvoda i usluga – Sličnost znakova – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EU) 2017/1001).#Predmet T-80/17.


title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 25. listopada 2017.#Majid Shiri.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Verwaltungsgerichtshof.#Zahtjev za prethodnu odluku – Uredba (EU) br. 604/2013 – Određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je u jednoj od država članica podnio državljanin treće zemlje – Članak 27. – Pravni lijek – Opseg sudskog nadzora – Članak 29. – Rok za provedbu transfera – Neprovedba transfera u određenom roku – Obveze odgovorne države članice – Prijenos odgovornosti – Zahtjev da odgovorna država članica donese odluku.#Predmet C-201/16.

text:
         PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      25. listopada 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Uredba (EU) br. 604/2013 – Određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je u jednoj od država članica podnio državljanin treće zemlje – Članak 27. – Pravni lijek – Opseg sudskog nadzora – Članak 29. – Rok za provedbu transfera – Neprovedba transfera u određenom roku – Obveze odgovorne države članice – Prijenos odgovornosti – Zahtjev da odgovorna država članica donese odluku”
      U predmetu C‑201/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Verwaltungsgerichtshof (Visoki upravni sud, Austrija), odlukom od 31. ožujka 2016., koju je Sud zaprimio 12. travnja 2016., u postupku

         Majid Shiri, poznat i pod imenom Madzhdi Shiri
      uz sudjelovanje:

         Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl,

      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: K. Lenaerts, predsjednik, A. Tizzano, potpredsjednik, L. Bay Larsen (izvjestitelj), T. von Danwitz, J. L. da Cruz Vilaça i A. Rosas, predsjednici vijeća, E. Juhász, A. Borg Barthet, M. Safjan, D. Šváby, A. Prechal, E. Jarašiūnas i M. Vilaras, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: K. Malacek, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 14. ožujka 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za M. Shirija, W. Weh i S. Harg, Rechtsanwälte,

               –

               za austrijsku vladu, G. Hesse, u svojstvu agenta,

               –

               za češku vladu, M. Smolek i J. Vláčil, u svojstvu agenata,

               –

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, C. Crane i S. Brandon, u svojstvu agenata, uz asistenciju D. Blundella i M. Gray, barristers,

               –

               za švicarsku vladu, E. Bichet, u svojstvu agenta,

               –

               za Europsku komisiju, G. Wils i M. Condou‑Durande, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 20. srpnja 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 27. stavka 1. i članka 29. stavaka 1. i 2. Uredbe (EU) br. 604/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o utvrđivanju kriterija i mehanizama za određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je u jednoj od država članica podnio državljanin treće zemlje ili osoba bez državljanstva (SL 2013., L 180, str. 31.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 108., i ispravak SL 2017., L 49, str. 50.; u daljnjem tekstu: Uredba Dublin III).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru ispitivanja žalbe koju je Majid Shiri, poznat i pod imenom Madzhdi Shiri, iranski državljanin, podnio protiv odluke Bundesamta für Fremdenwesen und Asyl (Savezni ured za imigraciju i azil, Austrija; u daljnjem tekstu: Ured) kojom se njegov zahtjev za međunarodnu zaštitu proglašava nedopuštenim, nalaže njegovo udaljavanje i utvrđuje da je njegovo vraćanje u Bugarsku zakonito.

         Pravni okvir
      Uredba (EZ) br. 1560/2003

               3

               Poglavlje III. Uredbe Komisije (EZ) br. 1560/2003 od 2. rujna 2003. o utvrđivanju detaljnih pravila za primjenu Uredbe Vijeća (EZ) br. 343/2003 o uvođenju kriterija i mehanizama za utvrđivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za azil koji državljanin treće zemlje podnosi u jednoj od država članica (SL 2003., L 222, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 10., str. 178.), kako je izmijenjena Provedbenom uredbom Komisije (EU) 118/2014 od 30. siječnja 2014. (SL 2014., L 39, str. 1.), definira niz pravila o provedbi transfera predmetne osobe u odgovornu državu članicu u smislu Uredbe Dublin III.

               4

               Člankom 8. stavkom 1. te uredbe određuje se:
               „Odgovorna država članica dužna je omogućiti da se transfer tražitelja azila obavi što je moguće brže te osigurati da on bude obavljen bez ikakvih prepreka. Ta država članica određuje, prema potrebi, lokaciju na svom državnom području na koju će tražitelj azila biti prebačen ili izručen nadležnim tijelima, vodeći računa o zemljopisnim ograničenjima i načinima prijevoza koji su državi članici koja obavlja transfer na raspolaganju. […]”

         Uredba Dublin III

               5

               Uvodne izjave 4., 5. i 19. Uredbe Dublin III glase:

                        „(4)

                        U zaključcima [Europskog vijeća s posebnog sastanka u] Tampere[u] [15. i 16. listopada 1999.] navodi se također da bi zajednički europski sustav azila u kratkom razdoblju trebao uključivati jasan i provediv način za određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu.

                        (5)

                        Takav bi se način trebao temeljiti na objektivnim, poštenim kriterijima i za države članice i za predmetne osobe. Trebao bi posebno omogućiti brzo određivanje odgovorne države članice, tako da se osigura učinkovit pristup postupcima za priznavanje međunarodne zaštite i pritom ne ugrozi cilj brze obrade zahtjeva za međunarodnu zaštitu.

                  […]

                        (19)

                        Kako bi se zajamčila djelotvorna zaštita prava predmetnih osoba trebalo bi, posebno u skladu s člankom 47. Povelje o temeljnim pravima Europske unije, uspostaviti pravne zaštitne mjere i pravo na djelotvoran pravni lijek u vezi s odlukama o transferu u odgovornu državu članicu. Kako bi se osiguralo poštovanje međunarodnog prava, djelotvornim pravnim lijekom protiv takvih odluka trebalo bi obuhvatiti i preispitivanje primjene ove Uredbe i pravnog te činjeničnog stanja u državi članici u koju se podnositelja zahtjeva transferira.”

               6

               Člankom 3. stavkom 1. te uredbe određuje se:
               „Države članice razmatraju svaki zahtjev za međunarodnu zaštitu državljanina treće zemlje ili osobe bez državljanstva koji podnese zahtjev na državnom području bilo koje države članice, uključujući granicu ili područje tranzita. Zahtjev razmatra samo jedna država članica i to ona koja je prema kriterijima iz poglavlja III. navedena kao odgovorna.”

               7

               Članak 17. stavak 1. prvi podstavak navedene uredbe glasi:
               „Iznimno od članka 3. stavka 1. svaka država članica može odlučiti da razmotri zahtjev za međunarodnu zaštitu koji u njoj podnese državljanin treće zemlje ili osoba bez državljanstva i onda kada takvo razmatranje nije njezina odgovornost na temelju kriterija iz ove Uredbe.”

               8

               Člancima 22. i 25. iste uredbe utvrđuju se pravila koja se odnose na odgovor na zahtjev za prihvat, odnosno na odgovor na zahtjev za ponovni prihvat.

               9

               Članak 27. stavci 1. i 3. Uredbe Dublin III glase kako slijedi:
               „1.   Podnositelj zahtjeva […] ima pravo na djelotvoran pravni lijek, u obliku žalbe protiv odluke o transferu ili činjeničnog i pravnog preispitivanja te odluke pred sudom.
               […]
               3.   Za potrebe žalbi protiv odluka o transferu ili preispitivanja tih odluka, države članice u svom nacionalnom pravu određuju da:

                        (a)

                        predmetna osoba na temelju žalbe ili preispitivanja ima pravo ostati u predmetnoj državi članici do ishoda žalbe ili preispitivanja; ili

                        (b)

                        se transfer automatski odgađa i takva odgoda prestaje nakon isteka određenog razumnog roka tijekom kojeg je sud, nakon detaljnog i temeljitog razmatranja, odlučio o tome hoće li žalbi ili preispitivanju dodijeliti suspenzivni učinak; ili

                        (c)

                        predmetna osoba ima mogućnost da u razumnom roku od suda zatraži odgodu izvršenja odluke o transferu do ishoda žalbe ili preispitivanja. Države članice odgađanjem transfera do donošenja odluke o prvom zahtjevu za odgodu osiguravaju da je na raspolaganju djelotvoran pravni lijek. Sve odluke u vezi s odgodom izvršenja odluke o transferu donose se u razumnom roku, koji omogućuje detaljno i iscrpno razmatranje zahtjeva za odgodu. U odluci da se izvršenje odluke o transferu ne odgađa moraju se navesti razlozi na kojima se ona temelji.”

               10

               Člankom 29. stavcima 1. i 2. navedene uredbe propisuje se:
               „1.   Transfer podnositelja zahtjeva ili druge osobe iz članka 18. stavka 1. točaka (c) ili (d) iz države članice moliteljice u odgovornu državu članicu provodi se u skladu s nacionalnim pravom države članice moliteljice, nakon savjetovanja među predmetnim državama članicama, čim je to praktič[no] moguće, a najkasnije u roku od šest mjeseci nakon što je druga država članica prihvatila zahtjev za prihvat ili ponovni prihvat predmetne osobe ili nakon konačne odluke o žalbi ili preispitivanju kada u skladu s člankom 27. stavkom 3. postoji suspenzivni učinak.
               […]
               2.   Ako se transfer ne provede u šestomjesečnom roku, odgovorna država članica oslobađa se svoje obveze da prihvati ili ponovno prihvati predmetnu osobu i odgovornost se tada prenosi na državu članicu moliteljicu. Taj se rok može produljiti na najviše godinu dana, ako transfer nije bilo moguće provesti jer je predmetna osoba u zatvoru, ili na najviše osamnaest mjeseci ako predmetna osoba pobjegne.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               11

               M. Shiri ušao je na državno područje država članica preko Bugarske, države članice u kojoj je 19. veljače 2015. podnio zahtjev za međunarodnu zaštitu.

               12

               Potom je 7. ožujka 2015. podnio zahtjev za međunarodnu zaštitu u Austriji. Ured je 9. ožujka 2015. od bugarskih tijela zatražio ponovni prihvat M. Shirija.

               13

               Bugarska tijela su 23. ožujka 2015. prihvatila taj zahtjev za ponovni prihvat.

               14

               Dana 2. srpnja 2015. Ured je proglasio nedopuštenim zahtjev za međunarodnu zaštitu koji je podnio M. Shiri i naložio njegovo udaljavanje te je utvrdio da je njegovo upućivanje u Bugarsku bilo zakonito.

               15

               M. Shiri osporavao je tu odluku pred Bundesverwaltungsgerichtom (Savezni upravni sud, Austrija) žalbom koja je sadržavala zahtjev da joj se prizna suspenzivni učinak. Taj sud je 20. srpnja 2015. – ne odlučivši o potonjem zahtjevu – poništio navedenu odluku s obrazloženjem da je zbog ranjivosti M. Shirija uslijed njegova zdravstvenog stanja Ured morao ispitati je li bio dužan iskoristiti mogućnost propisanu u članku 17. stavku 1. Uredbe Dublin III.

               16

               Nakon tog poništenja Ured je novom odlukom od 3. rujna 2015. proglasio nedopuštenim zahtjev za međunarodnu zaštitu koji je podnio M. Shiri, naložio njegovo udaljavanje i utvrdio da je njegovo upućivanje u Bugarsku bilo zakonito.

               17

               M. Shiri je osporavao tu odluku pred Bundesverwaltungsgerichtom (Savezni upravni sud) žalbom koju je taj sud zaprimio 17. rujna 2015. i koja je sadržavala zahtjev da joj se prizna suspenzivni učinak. U dodatnim očitovanjima od 23. rujna 2015. M. Shiri je istaknuo da je Republika Austrija postala odgovorna država članica za razmatranje njegova zahtjeva za međunarodnu zaštitu zbog isteka šestomjesečnog roka za transfer, kako je definiran u članku 29. stavku 1. i 2. Uredbe Dublin III, a koji je nastupio istoga dana.

               18

               Bundesverwaltungsgericht (Savezni upravni sud) odbio je žalbu presudom od 30. rujna 2015. a da pritom nije odlučio o zahtjevu za priznavanje njezina suspenzivnog učinka. Što se tiče argumenta koji je M. Shiri iznio u svojem dodatnom podnesku od 23. rujna 2015. i koji se temelji na isteku šestomjesečnog roka, kako je definiran u članku 29. stavcima 1. i 2. Uredbe Dublin III, on je presudio da je, nakon poništenja odluke Ureda od 2. srpnja 2015. i vraćanja predmeta potonjemu radi donošenja nove odluke, počeo teći novi rok od šest mjeseci od trenutka u kojemu je transfer M. Shirija postao moguć, to jest od sedmoga dana nakon primitka žalbe koju je on podnio, odnosno od 24. rujna 2015. Slijedom toga, Bundesverwaltungsgericht (Savezni upravni sud) smatrao je da je odgovornost za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je podnio M. Shiri i dalje bila na Republici Bugarskoj i da ona u međuvremenu nije bila prenesena na Republiku Austriju.

               19

               M. Shiri je potom podnio zahtjev za reviziju protiv te odluke pred sudom koji je uputio zahtjev.

               20

               Taj sud smatra da prije odlučivanja o mogućem isteku roka za transfer koji se može primijeniti na M. Shirija treba ispitati može li se podnositelj zahtjeva za međunarodnu zaštitu pozvati na mogući prijenos odgovornosti za razmatranje njegova zahtjeva za zaštitu zbog isteka toga roka i je li taj istek, sam po sebi, dostatan za nastupanje takvog prijenosa odgovornosti.

               21

               U tim je okolnostima Verwaltungsgerichtshof (Visoki upravni sud, Austrija) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li odredbe [Uredbe Dublin III] koje predviđaju pravo na djelotvoran pravni lijek protiv odluke o transferu, a osobito članak 27. stavak 1., s obzirom na uvodnu izjavu 19., tumačiti na način da se tražitelj azila može pozvati na to da je odgovornost prenesena na državu članicu moliteljicu zbog isteka šestomjesečnog roka za transfer (članak 29. stavak 2. u vezi s člankom 29. stavkom 1. [Uredbe Dublin III])?

                  U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje:

                        2.

                        Nastupa li prijenos odgovornosti u skladu s člankom 29. stavkom 2. prvom rečenicom [Uredbe Dublin III] već samim istekom roka za transfer, a bez donošenja rješenja, ili prijenos odgovornosti zbog isteka roka zahtijeva i da odgovorna država članica odbije obvezu prihvata ili ponovnog prihvata predmetne osobe?”

         Zahtjev za ponovno otvaranje usmenog postupka

               22

               Nakon iznošenja mišljenja nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 20. srpnja 2017. M. Shiri je dopisom koji je tajništvo Suda zaprimilo 6. rujna 2017. zatražio da se naloži ponovno otvaranje usmenog dijela postupka. U potporu tom zahtjevu M. Shiri je istaknuo da se u mišljenju obrađuje pravno pitanje u pogledu računanja roka iz članka 29. stavka 1. Uredbe Dublin III, koje sud koji je uputio zahtjev nije postavio Sudu i o kojemu stoga nije mogao podnijeti svoja očitovanja.

               23

               U tom pogledu članak 83. Poslovnika omogućuje Sudu da, nakon što sasluša nezavisnog odvjetnika, u svakom trenutku odredi ponovno otvaranje usmenog dijela postupka, osobito ako smatra da stvar nije dovoljno razjašnjena na temelju argumenta o kojemu se nije raspravljalo među strankama.

               24

               Međutim, u ovom slučaju treba utvrditi da Sud svakako smatra da ne treba zauzimati stajalište o pravnom pitanju koje M. Shiri spominje, a koje se odnosi na računanje roka iz članka 29. stavka 1. Uredbe Dublin III. Usto, Sud smatra da, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, raspolaže svim potrebnim elementima za donošenje odluke i da se o tim elementima pred njim raspravljalo.

               25

               Stoga ne treba odrediti ponovno otvaranje usmenog dijela postupka.

         O prethodnim pitanjima
      Drugo pitanje

               26

               Svojim drugim pitanjem, koje treba najprije razmotriti, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 29. stavak 2. Uredbe Dublin III tumačiti na način da se, ako transfer nije proveden u šestomjesečnom roku, kako je definiran u članku 29. stavcima 1. i 2. te uredbe, odgovornost ex lege prenosi na državu članicu moliteljicu a da pritom nije potrebno da odgovorna država članica odbije prihvatiti ili ponovno prihvatiti predmetnu osobu.

               27

               Sukladno članku 29. stavku 1. prvom podstavku Uredbe Dublin III, transfer podnositelja zahtjeva provodi se čim je to praktično moguće, a najkasnije u roku od šest mjeseci nakon što je druga država članica prihvatila zahtjev za prihvat ili ponovni prihvat te osobe ili nakon konačne odluke o žalbi ili preispitivanju kada postoji suspenzivni učinak.

               28

               U potonjem pogledu, iz članka 27. stavka 3. točke (c) te uredbe proizlazi da, kada se nacionalnim pravom propisuje da predmetna osoba ima mogućnost da od suda zatraži odgodu izvršenja odluke o transferu do ishoda žalbe ili preispitivanja, sud pred kojim se vodi postupak treba o tom zahtjevu odlučiti u razumnom roku i obrazložiti svoju odluku ako odbije navedeni zahtjev.

               29

               Člankom 29. stavkom 2. spomenute uredbe pojašnjava se da se, ako se transfer ne provede u šestomjesečnom roku, odgovorna država članica oslobađa svoje obveze da prihvati ili ponovno prihvati predmetnu osobu i odgovornost se tada prenosi na državu članicu moliteljicu.

               30

               Iz samog teksta te odredbe proizlazi da se njome propisuje ex lege prijenos odgovornosti na državu članicu moliteljicu, pri čemu se taj prijenos ne uvjetuje nikakvim odgovorom odgovorne države članice (vidjeti po analogiji presudu od 26. srpnja 2017., Mengesteab, C‑670/16, EU:C:2017:587, t. 61.).

               31

               Osim toga, to tumačenje je sukladno cilju brze obrade zahtjeva za međunarodnu zaštitu, koji je naveden u uvodnoj izjavi 5. Uredbe Dublin III, jer se u slučaju kašnjenja u postupku prihvata ili ponovnog prihvata jamči da se razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu provodi u državi članici u kojoj se podnositelj zahtjeva za međunarodnu zaštitu nalazi, kako se to razmatranje ne bi previše odgodilo (vidjeti po analogiji presudu od 26. srpnja 2017., Mengesteab, C‑670/16, EU:C:2017:587, t. 54.).

               32

               Navedeno tumačenje odražava se i u pravilima o transferu navedenima u poglavlju III. Uredbe br. 1560/2003.

               33

               Naime, dok se člankom 8. te uredbe odgovornu državu članicu obvezuje da omogući da se transfer tražitelja azila obavi što je moguće brže, nijedna odredba navedene uredbe ne dodjeljuje toj državi članici mogućnost da, nakon što je izričito ili prešutno prihvatila zahtjev za prihvat ili ponovni prihvat na temelju članaka 22. ili 25. Uredbe Dublin III, ponovno izrazi svoju volju da prihvati ili ponovno prihvati predmetnu osobu.

               34

               S obzirom na prethodno navedeno, na drugo pitanje valja odgovoriti tako da članak 29. stavak 2. Uredbe Dublin III treba tumačiti na način da se, ako transfer nije proveden u šestomjesečnom roku, kako je definiran u članku 29. stavcima 1. i 2. te uredbe, odgovornost ex lege prenosi na državu članicu moliteljicu a da pritom nije potrebno da odgovorna država članica odbije prihvatiti ili ponovno prihvatiti predmetnu osobu.

         Prvo pitanje

               35

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 27. stavak 1. Uredbe Dublin III u vezi s uvodnom izjavom 19. te uredbe tumačiti na način da se podnositelj zahtjeva za međunarodnu zaštitu može pozvati, u okviru pravnog lijeka protiv odluke o transferu donesene u odnosu na njega, na istek šestomjesečnog roka, kako je definiran u članku 29. stavcima 1. i 2. navedene uredbe.

               36

               Člankom 27. stavkom 1. Uredbe Dublin III propisuje se da podnositelj zahtjeva za međunarodnu zaštitu ima pravo na djelotvoran pravni lijek u obliku žalbe protiv odluke o transferu ili činjeničnog i pravnog preispitivanja te odluke pred sudom.

               37

               Opseg pravnog lijeka koji podnositelju zahtjeva za međunarodnu zaštitu stoji na raspolaganju protiv odluke o transferu donesene u odnosu na njega detaljno je naveden u uvodnoj izjavi 19. te uredbe, u kojoj se napominje da bi, u svrhu osiguravanja poštovanja međunarodnog prava, djelotvoran pravni lijek protiv odluka o transferu koji je uspostavljen navedenom uredbom trebao obuhvatiti preispitivanje, s jedne strane, primjene te iste uredbe i, s druge strane, pravnog te činjeničnog stanja u državi članici u koju se podnositelja zahtjeva transferira (presuda od 26. srpnja 2017., Mengesteab, C‑670/16, EU:C:2017:587, t. 43.).

               38

               Osim toga, iz sudske prakse Suda proizlazi da, osobito s obzirom na opći razvoj sustava određivanja države članice odgovorne za zahtjev za azil podnesen u jednoj od država članica – koji je rezultirao donošenjem Uredbe Dublin III i utvrđenjem njezinih ciljeva, članak 27. stavak 1. navedene uredbe treba tumačiti na način da se pravni lijek koji se njome propisuje mora odnositi, među ostalim, na poštovanje njome propisanih postupovnih jamstava (vidjeti u tom smislu presudu od 26. srpnja 2017., Mengesteab, C‑670/16, EU:C:2017:587, t. 44. do 48. i navedenu sudsku praksu).

               39

               Međutim, postupci prihvata i ponovnog prihvata uspostavljeni Uredbom Dublin III moraju se provoditi, među ostalim, uz poštovanje niza obveznih rokova, među kojima se nalazi šestomjesečni rok naveden u članku 29. stavcima 1. i 2. te uredbe. Iako se tim odredbama nastoje urediti ti postupci, one također pridonose, kao i kriteriji sadržani u poglavlju III. navedene uredbe, određivanju odgovorne države članice. Naime, kao što proizlazi iz točaka 30. do 34. ove presude, istek toga roka, a da pritom nije proveden transfer podnositelja zahtjeva iz države članice moliteljice u odgovornu državu članicu, dovodi ex lege do prijenosa odgovornosti s druge države članice na prvu (vidjeti po analogiji presudu od 26. srpnja 2017., Mengesteab, C‑670/16, EU:C:2017:587, t. 50. do 53.).

               40

               U tim okolnostima, kako bi se osiguralo da se sporna odluka o transferu donese uz ispravnu primjenu navedenih postupaka, sud koji odlučuje o pravnom lijeku protiv odluke o transferu mora moći ispitati navode podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu prema kojima je ta odluka donesena povredom odredbi iz članka 29. stavka 2. Uredbe Dublin III jer je na dan donošenja navedene odluke država članica moliteljica već postala odgovorna država članica zbog prethodnog isteka šestomjesečnog roka, kako je definiran u članku 29. stavcima 1. i 2. te uredbe (vidjeti po analogiji presudu od 26. srpnja 2017., Mengesteab, C‑670/16, EU:C:2017:587, t. 55.).

               41

               S obzirom na to treba istaknuti da, za razliku od rokova o kojima je riječ u predmetu koji je doveo do presude od 26. srpnja 2017., Mengesteab (C‑670/16, EU:C:2017:587), kojima se uređuje podnošenje zahtjeva za prihvat, cilj rokova navedenih u članku 29. Uredbe Dublin III jest uređivanje ne samo donošenja nego i provedbe odluke o transferu.

               42

               Iz toga slijedi da ti rokovi mogu isteći nakon donošenja odluke o transferu. Usto treba istaknuti da u predmetu o kojemu je riječ u glavnom postupku predmetna osoba ističe da je šestomjesečni rok, kako je definiran u članku 29. stavcima 1. i 2. te uredbe, istekao nakon donošenja odluke o transferu.

               43

               U tom pogledu nadležna tijela države članice moliteljice ne smiju u takvoj situaciji provesti transfer predmetne osobe u drugu državu članicu nego su, nasuprot tomu, dužna po službenoj dužnosti poduzeti mjere potrebne za priznavanje odgovornosti prve države članice i bez odlaganja započeti razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je ta osoba podnijela.

               44

               S obzirom na to, a imajući u vidu, cilj jamčenja, sukladno članku 47. Povelje o temeljnim pravima, djelotvorne zaštite prava predmetnih osoba, naveden u uvodnoj izjavi 19. Uredbe Dublin III, s jedne strane, i cilj jamčenja brzog određivanja države članice odgovorne za obradu zahtjeva za međunarodnu zaštitu, u interesu podnositeljâ zahtjeva za takvu zaštitu i općenito dobrog funkcioniranja sustava uspostavljenog tom uredbom, naveden u točki 31. ove presude, s druge strane, podnositelj zahtjeva mora moći raspolagati djelotvornim i brzim pravnim lijekom koji mu omogućuje da se može pozvati na istek šestomjesečnog roka, kako je definiran u članku 29. stavcima 1. i 2. navedene uredbe, koji je nastupio nakon donošenja odluke o transferu.

               45

               U tom pogledu, u ovom slučaju, pravo koje austrijski propis priznaje podnositelju zahtjeva za međunarodnu zaštitu da se može pozvati na okolnosti nakon donošenja odluke o transferu u odnosu na njega, u okviru žalbe usmjerene protiv te odluke, ispunjava tu obvezu propisivanja djelotvornog i brzog pravnog lijeka.

               46

               Iz prethodnih razmatranja proizlazi da članak 27. stavak 1. Uredbe Dublin III u vezi s uvodnom izjavom 19. te uredbe, kao i članak 47. Povelje o temeljnim pravima, treba tumačiti na način da podnositelj zahtjeva za međunarodnu zaštitu mora moći raspolagati djelotvornim i brzim pravnim lijekom koji mu omogućuje da se može pozvati na istek šestomjesečnog roka, kako je definiran u članku 29. stavcima 1. i 2. navedene uredbe, koji je nastupio nakon donošenja odluke o transferu. Pravo koje nacionalni propis, poput onoga o kojemu je riječ u glavnom postupku, priznaje takvom podnositelju zahtjeva da se može pozvati na okolnosti nakon donošenja te odluke, u okviru žalbe usmjerene protiv nje, ispunjava tu obvezu propisivanja djelotvornog i brzog pravnog lijeka.

         Troškovi

               47

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 29. stavak 2. Uredbe (EU) br. 604/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o utvrđivanju kriterija i mehanizama za određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je u jednoj od država članica podnio državljanin treće zemlje ili osoba bez državljanstva treba tumačiti na način da se, ako transfer nije proveden u šestomjesečnom roku, kako je definiran u članku 29. stavcima 1. i 2. te uredbe, odgovornost ex lege prenosi na državu članicu moliteljicu a da pritom nije potrebno da odgovorna država članica odbije prihvatiti ili ponovno prihvatiti predmetnu osobu.

                           2.

                           Članak 27. stavak 1. Uredbe Dublin III u vezi s uvodnom izjavom 19. te uredbe, kao i članak 47. Povelje o temeljnim pravima, treba tumačiti na način da podnositelj zahtjeva za međunarodnu zaštitu mora moći raspolagati djelotvornim i brzim pravnim lijekom koji mu omogućuje da se može pozvati na istek šestomjesečnog roka, kako je definiran u članku 29. stavcima 1. i 2. navedene uredbe, koji je nastupio nakon donošenja odluke o transferu. Pravo koje nacionalni propis, poput onoga o kojemu je riječ u glavnom postupku, priznaje takvom podnositelju zahtjeva da se može pozvati na okolnosti nakon donošenja te odluke, u okviru žalbe usmjerene protiv nje, ispunjava tu obvezu propisivanja djelotvornog i brzog pravnog lijeka.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


title: Presuda Suda (deveto vijeće) od 26. listopada 2017.#Finančné riaditeľstvo Slovenskej republiky protiv BB construct s.r.o.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Najvyšší súd Slovenskej republiky.#Zahtjev za prethodnu odluku – Porez na dodanu vrijednost (PDV) – Direktiva 2006/112/EZ – Upis u registar poreznih obveznika PDV-a – Nacionalno zakonodavstvo kojim se nalaže davanje jamstva – Borba protiv utaje – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Sloboda poduzetništva – Načelo nediskriminacije – Načelo ne bis in idem – Načelo zabrane retroaktivnosti.#Predmet C-534/16.

text:
         PRESUDA SUDA (deveto vijeće)
      26. listopada 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Porez na dodanu vrijednost (PDV) – Direktiva 2006/112/EZ – Upis u registar poreznih obveznika PDV‑a – Nacionalno zakonodavstvo kojim se nalaže davanje jamstva – Borba protiv utaje – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Sloboda poduzetništva – Načelo nediskriminacije – Načelo ne bis in idem – Načelo zabrane retroaktivnosti”
      U predmetu C‑534/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Najvyšší súd Slovenskej republiky (Vrhovni sud Republike Slovačke), odlukom od 29. rujna 2016., koju je Sud zaprimio 20. listopada 2016., u postupku

         Finančné riaditeľstvo Slovenskej republiky

      protiv

         BB construct s.r.o.,

      SUD (deveto vijeće),
      u sastavu: E. Juhász, u svojstvu predsjednika vijeća, K. Jürimäe (izvjestitelj) i C. Lycourgos, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Finančné riaditeľstvo Slovenskej republiky, F. Imrecze, u svojstvu agenta,

               –

               za BB construct s. r. o., P. Ondrášiková, advokátka,

               –

               za slovačku vladu, B. Ricziová, u svojstvu agenta,

               –

               za Europsku komisiju, L. Lozano Palacios i A. Tokár, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 273. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL 2006., L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.; u daljnjem tekstu: Direktiva o PDV‑u) i pojma „sloboda poduzetništva”, načela jednakog postupanja, načela ne bis in idem i načela zabrane retroaktivnosti kaznenih djela i kazni propisanih Poveljom Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Finančné riaditeľstvo Slovenskej republiky (Porezna uprava Republike Slovačke, u daljnjem tekstu: porezna uprava) i BB construct s. r. o. povodom zahtijevanog jamstva prilikom registracije potonjeg u svrhe poreza na dodanu vrijednost (PDV).

         Pravni okvir
      Pravo Unije

               3

               Članak 273. podstavak prvi Direktive o PDV‑u određuje:
               „Države članice mogu propisati i druge obveze koje smatraju potrebnima da bi osigurale pravilnu naplatu PDV‑a, te da bi spriječile utaju, uz poštivanje jednakog postupanja s domaćim transakcijama i transakcijama koje obavljaju porezni obveznici između država članica, te pod uvjetom da te obveze u trgovini između država članica ne uzrokuju formalnosti povezane s prelaskom preko granice.”

         Slovačko pravo

               4

               Članak 4. stavak 1. prva rečenica Zakona br. 222/2004 o porezu na dodanu vrijednost, u verziji koja se primjenjuje na činjenice u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Zakon o PDV‑u), propisuje obvezu registracije poreznih obveznika na sljedeći način:
               „Porezni obveznik koji ima sjedište, mjesto poslovanja ili stalnu poslovnu jedinicu u tuzemstvu […] i koji u posljednjih 12 konsekutivnih mjeseci ostvari promet od 49790 [eura], dužan je poreznoj upravi podnijeti zahtjev za registraciju u porezne svrhe.”

               5

               U verziji koju navodi sud koji je uputio zahtjev, članak 4.c tog zakona, naslovljen „Porezno jamstvo”, propisuje:
               „(1)   Porezni obveznik koji podnese zahtjev za registraciju u porezne svrhe u skladu s člankom 4. stavcima 1. i 2., dužan je jamčiti plaćanje poreza polaganjem gotovine na račun porezne uprave ili putem izdavanja bezuvjetne bankarske garancije u trajanju od 12 mjeseci u korist porezne uprave, u visini zahtijevanog jamstva […], ako je:
               […]

                        c)

                        direktor ili član tog poreznog obveznika fizička ili pravna osoba koja je ili koja je bila direktor ili član druge pravne osobe,

                                 1.

                                 koja ima ili je imala na datum svog prestanka porezni dug koji je iznosio 1000 [eura] i više, nastao u razdoblju u kojem je navedena fizička ili pravna osoba bila njezin direktor ili član, i koji još nije bio plaćen na datum podnošenja zahtjeva za registraciju u porezne svrhe;

                           […]

                  (2)   Porezna uprava odlukom određuje iznos jamstva koje mora dati podnositelj zahtjeva za registraciju iz stavka 1. koje nije manje od 1000 [eura] ni veće od 500000 [eura]. Za određivanje iznosa poreznog jamstva porezna uprava uzima u obzir rizik od neplaćanja poreza poreznog obveznika. Podnositelj zahtjeva za registraciju dužan je dati porezno jamstvo u roku od 20 dana od dostave odluke kojom se nalaže davanje jamstva.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               6

               Ostvarivši promet od najmanje 49790 eura, BB construct podnio je zahtjev za registraciju u svrhe PDV‑a. Na temelju članka 4.c stavaka 1. i 2. Zakona o PDV‑u, porezna uprava mu je naložila davanje jamstva za razdoblje od 12 mjeseci. Iznos tog jamstva iznosio je 500000 eura, a trebalo ga je položiti u roku od 20 dana. Porezna uprava smatrala je da je davanje takvog jamstva bilo opravdano zbog duga PDV‑a drugog društva, s kojime je direktor ili član BB constructa bio osobno ili vlasnički povezan.

               7

               BB construct zahtijevao je poništenje ili smanjenje tog jamstva pred Krajský súd v Bratislave (Okružni sud u Bratislavi, Slovačka). Iz spisa kojim raspolaže Sud proizlazi da je taj sud poništio odluku kojom se zahtijevalo davanje tog jamstva i da je porezna uprava podnijela žalbu protiv te presude Najvyšší súd Slovenskej republiky (Vrhovni sud Republike Slovačke).

               8

               Potonji je sud pojasnio da je jamstvo propisano člankom 4.c Zakona o PDV‑u uvedeno na temelju članka 273. Direktive o PDV‑u radi sprječavanja utaje ili izbjegavanja plaćanja poreza. Slovački zakonodavac nastojao je potaknuti poreznu upravu da uvjetuje registraciju u svrhe PDV‑a obvezom davanja tog jamstva. Takvo bi jamstvo omogućilo toj upravi ubiranje dugovanih iznosa u slučaju eventualnog neplaćanja novog poreznog obveznika u poreznom razdoblju nakon njegove registracije.

               9

               Sukladno navodima koje je porezna uprava iznijela tom sudu, u svakom slučaju, iznos jamstva propisanog člankom 4.c Zakona o PDV‑u automatski izračunava informatički sustav, pri čemu nije moguće prilagođavanje tog iznosa. Dakle, svaki se zahtjev obrađuje pojedinačno i objektivno.

               10

               BB construct pred sudom koji je uputio zahtjev osporava iznos jamstva o kojem je riječ u glavnom postupku. On nije proporcionalan u odnosu na njegov promet na način da ugrožava slobodu poduzetništva. To jamstvo stoga pokazuje sličnost retroaktivnoj sankciji koja se temelji na prošlim događajima.

               11

               S obzirom na te argumente, taj sud postavlja pitanje o spojivosti navedenog jamstva s pravom Unije.

               12

               Taj sud osobito ističe da je posljedica sustava koji je uveo slovački zakonodavac drugačiji tretman poreznog obveznika koji ne poštuje svoju obvezu registracije u svrhe PDV‑a, koji se izlaže kaznama koje mogu iznositi do 20000 eura, i poreznog obveznika koji tu obvezu poštuje i koji u određenim okolnostima mora dati jamstvo u iznosu od 1000 eura do 500000 eura. On također ističe da podnositelji zahtjeva koji imaju dugove koji nisu porezne prirode ne podliježu takvoj obvezi davanja jamstva.

               13

               Taj sud također ističe da se, uzimajući u obzir visinu iznosa tog jamstva u odnosu na financijsku sposobnost dotičnog društva, može postaviti pitanje predstavlja li to jamstvo neizravnu poreznu kaznu u smislu sudske prakse Europskog suda za ljudska prava.

               14

               U tim je okolnostima Najvyšší súd Slovenskej republiky (Vrhovni sud Slovačke Republike) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Može li se smatrati u skladu s ciljem članka 273. Direktive [o PDV‑u], odnosno sprječavanja utaja u okviru PDV‑a, nacionalni upravni postupak u kojem se činjenica da je sadašnji direktor pravne osobe bio direktor druge pravne osobe dužnika nepodmirenog poreznog duga, u skladu s nacionalnim pravom smatra razlogom za određivanje poreznog jamstva u iznosu do 500000 eura?

                        2.

                        Može li se smatrati da porezno jamstvo u maksimalnom iznosu do 500000 [eura], poput onog koje je određeno u glavnom postupku, nije protivno slobodi poduzetništva iz članka 16. [Povelje] i da neizravno ne uzrokuje to da se proglasi stečaj poreznog obveznika, da nije diskriminatorno u smislu članka 21. stavka 1. [Povelje] i da u okviru naplate PDV‑a ne krši načela ne bis in idem i zabrane retroaktivnosti iz članka 49. stavaka 1. i 3. [Povelje]?”

         O prethodnim pitanjima
      Dopuštenost

               15

               Slovačka vlada i porezna uprava smatraju da postavljena pitanja nisu povezana s glavnim postupkom. One u bitnome ističu da je sudu koji je uputio zahtjev podnesena žalba u okviru koje on ne mora odlučiti o zakonitosti jamstva na koje se ta pitanja odnose, nego samo o formalnim aspektima vezanima uz obrazloženje. Stoga slovačka vlada smatra da su ta pitanja nedopuštena s obzirom na to da nisu relevantna i da su hipotetske naravi.

               16

               U tom pogledu valja podsjetiti da za pitanja koja se odnose na pravo Unije vrijedi pretpostavka relevantnosti. Odbijanje Suda da odluči o prethodnom pitanju koje je uputio nacionalni sud nije moguće, osim u slučaju kada je očito da zahtijevano tumačenje prava Unije nije vezano uz stvarno stanje ili uz predmet glavnog postupka, kada je problem hipotetske naravi ili kada Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima koji su mu potrebni da bi pružio koristan odgovor na postavljena pitanja (presuda od 8. rujna 2015., Taricco i dr., C‑105/14, EU:C:2015:555, t. 30. i navedena sudska praksa).

               17

               U predmetnom slučaju sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da zakonitost postupka koji je prethodio nalaganju jamstva o kojemu je riječ u glavnom postupku ovisi o odgovorima koje treba dati na postavljena pitanja.

               18

               U tim okolnostima nije očito da su ta pitanja hipotetske naravi ili da nisu vezana uz stvarno stanje ili uz predmet glavnog postupka. Stoga su ta pitanja dopuštena.

         Meritum

               19

               Svojim dvama pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 273. Direktive o PDV‑u, članak 16., članak 21. stavak 1. i članak 49. stavke 1. i 3. Povelje ili načelo ne bis in idem propisano člankom 50. Povelje tumačiti na način da im se protivi to da, prilikom registracije u svrhe PDV‑a poreznog obveznika čiji je direktor ranije bio direktor ili član druge pravne osobe koja nije poštovala svoje obveze u području poreza, porezna uprava tom poreznom obvezniku naloži davanje jamstva čiji iznos može dosegnuti 500000 eura.

               20

               S tim u vezi, na prvom mjestu, valja upozoriti da je u članku 273. prvom podstavku Direktive o PDV‑u određeno da države članice mogu propisati i druge obveze koje smatraju potrebnima da bi osigurale pravilnu naplatu PDV‑a i da bi spriječile utaju, uz poštovanje jednakog postupanja s domaćim transakcijama i transakcijama koje obavljaju porezni obveznici između država članica, te pod uvjetom da te obveze u trgovini između država članica ne uzrokuju formalnosti povezane s prelaskom preko granice.

               21

               Sud je presudio da, osim granica koje propisuju, odredbe članka 273. Direktive o PDV‑u ne određuju pobliže ni uvjete ni obveze koje države članice mogu propisati i potonjima daju marginu prosudbe u vezi sa sredstvima kojima se nastoji postići naplata ukupnog PDV‑a na njihovu državnom području i borba protiv utaje (vidjeti u tom smislu presudu od 5. listopada 2016., Maya Marinova, C‑576/15, EU:C:2016:740, t. 43. i navedenu sudsku praksu).

               22

               U predmetnom slučaju, iz zahtjeva za prethodnu odluku i očitovanja podnesenih Sudu proizlazi da je zakonska odredba o kojoj je riječ u glavnom postupku donesena na temelju članka 273. Direktive o PDV‑u kako bi se osigurala pravilna naplata PDV‑a i spriječila utaja poreza. Na temelju te odredbe porezna uprava može zahtijevati od novog poreznog obveznika, u odnosu na kojega postoji rizik od neplaćanja poreza zbog njegovih veza s drugom pravnom osobom koja ima porezni dug, davanje jamstva u trajanju od 12 mjeseci. Iznos tog jamstva određuje informatički sustav, a nalazi se u rasponu od 1000 eura do 500000 eura.

               23

               Proizlazi da je zakonska odredba poput one u glavnom postupku namijenjena postizanju ciljeva iz članka 273. Direktive o PDV‑u i čini se da je prikladna za njihovo postizanje ako postoji stvaran rizik od neplaćanja poreza.

               24

               Međutim, mjere koje države članice mogu donijeti na temelju članka 273. kako bi osigurale pravilnu naplatu poreza i spriječile utaju ne smiju prelaziti ono što je nužno za postizanje takvih ciljeva i ne smiju dovesti u pitanje neutralnost PDV‑a (presude od 21. listopada 2010., Nidera Handelscompagnie, C‑385/09, EU:C:2010:627, t. 49. i navedena sudska praksa, i od 5. listopada 2016., Maya Marinova, C‑576/15, EU:C:2016:740, t. 44. i navedena sudska praksa).

               25

               Na sudu koji je uputio zahtjev je da ocijeni spojivost primjene te zakonske odredbe sa zahtjevima navedenima u prethodnoj točki ove presude s obzirom na sve okolnosti predmeta u glavnom postupku. Sukladno stalnoj sudskoj praksi Suda, on međutim može nacionalnom sudu pružiti sve korisne elemente kako bi donio odluku u postupku za koji je nadležan (vidjeti u tom smislu presude od 28. srpnja 2016., Astone, C‑332/15, EU:C:2016:614, t. 36. i navedenu sudsku praksu, i od 5. listopada 2016., Maya Marinova, C‑576/15, EU:C:2016:740, t. 46.).

               26

               Na prvom mjestu, kad je riječ o načelu proporcionalnosti, valja istaknuti, s jedne strane, da, u svrhe primjene te zakonske odredbe, rizik neplaćanja izračunava informatički sustav koji automatski proizvodi iznos jamstva koje se zahtijeva od dotičnog poreznog obveznika, pri čemu tom poreznom obvezniku ne mogu biti poznati podaci koje koristi porezna uprava u svrhe tog izračuna i pri čemu nije moguće prilagoditi taj iznos na temelju informacija koje eventualno dostavi taj porezni obveznik.

               27

               U takvim okolnostima obveza davanja takvog jamstva u određenim slučajevima može dovesti do rezultata koji prelazi ono što je nužno za osiguranje pravilne naplate PDV‑a i sprječavanje utaje poreza (vidjeti analognu presudu od 10. srpnja 2008., Sosnowska, C‑25/07, EU:C:2008:395, t. 24. i navedena sudska praksa).

               28

               S druge strane, iz elemenata spisa kojim raspolaže Sud proizlazi da iznos zahtijevanog jamstva može iznositi, kao u glavnom postupku, 500000 eura, odnosno maksimalan propisani iznos. U tom pogledu valja istaknuti da načelo proporcionalnosti zahtijeva da iznos jamstva bude povezan s rizikom neplaćanja u budućnosti i iznosom ranijeg poreznog duga. Nadalje, također treba uzeti u obzir kako ulogu koju je imao član ili direktor pravne osobe koja ima porezni dug u osnivanju i upravljanju pravnom osobom od koje se zahtijeva jamstvo tako i ulogu koju je on imao u osnivanju i upravljanju ranijom pravnom osobom čiji je bio član ili direktor.

               29

               Na drugom mjestu, kad je riječ o načelu porezne neutralnosti kojim zakonodavac Unije u područje PDV‑a prenosi opće načelo jednakog postupanja, valja utvrditi da se porezni obveznici koji ne poštuju svoje porezne obveze, među ostalim svoju obvezu registracije, ne nalaze u situaciji usporedivoj sa situacijom poreznih obveznika koji poštuju svoju obvezu registracije (vidjeti analognu presudu od 5. listopada 2016., Maya Marinova, C‑576/15, EU:C:2016:740, t. 49.). Stoga se načelo porezne neutralnosti ne može tumačiti na način da mu se protivi zahtjev davanja jamstva poput onog u glavnom postupku.

               30

               Na drugom mjestu valja istaknuti da sud koji je uputio zahtjev Sudu također postavlja pitanje o tumačenju, u okolnostima poput onih u glavnom postupku, članka 49. stavaka 1. i 3. Povelje, načela ne bis in idem iz članka 50. Povelje, pojma „sloboda poduzetništva” iz članka 16. Povelje i načela jednakog postupanja iz članka 21. Povelje.

               31

               U tom pogledu valja podsjetiti da su člankom 49. Povelje propisana načela zakonitosti i razmjernosti kaznenih djela i kazni, u skladu s kojima, među ostalim, nitko ne može biti proglašen krivim za kazneno djelo počinjeno činom ili propustom koje u času počinjenja po unutarnjem ili po međunarodnom pravu nije bilo predviđeno kao kazneno djelo i da se, u skladu s načelom ne bis in idem propisanim u članku 50. Povelje, nikome ne može ponovno suditi niti ga se može kazniti u kaznenom postupku za kazneno djelo za koje je već pravomoćno oslobođen ili osuđen u Europskoj uniji u skladu sa zakonom. Primjena tog načela pretpostavlja da mjere koje su protiv neke osobe već donesene odlukom koja je postala konačna imaju kaznenopravnu narav (presuda od 26. veljače 2013., Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, t. 33.).

               32

               Zahtjev davanja jamstva, poput onog u glavnom postupku, nema represivnu svrhu s obzirom na to da je nesporno da pravna osoba koja zahtijeva svoju registraciju nije počinila nikakvo kažnjivo djelo i da se cilj dotične odredbe sastoji od osiguranja pravilne naplate PDV‑a u budućnosti. Na temelju jedine okolnosti koju je iznio sud koji je uputio zahtjev, da, zbog svojeg iznosa, davanje takvog jamstva može predstavljati vrlo težak teret novoosnovanoj pravnoj osobi, navedeno se jamstvo u predmetnom slučaju ne može smatrati kaznenom sankcijom u svrhe primjene članaka 49. i 50. Povelje.

               33

               U tim uvjetima, poput porezne uprave, slovačke vlade i Europske komisije, valja smatrati da članci 49. i 50. Povelje nisu primjenjivi u glavnom postupku.

               34

               Kad je riječ o slobodi poduzetništva, valja podsjetiti da se ona na temelju članka 16. Povelje priznaje u skladu s pravom Unije te nacionalnim zakonodavstvima i praksom.

               35

               Zaštita propisana tim člankom 16. sadržava slobodu obavljanja gospodarske ili trgovačke djelatnosti, ugovornu slobodu i neometano tržišno natjecanje (presuda od 22. siječnja 2013., Sky Österreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, t. 42.).

               36

               Prema sudskoj praksi Suda sloboda poduzetništva nije apsolutno pravo. Ta sloboda može biti podvrgnuta nizu intervencija javne vlasti kojima se u općem interesu može ograničiti obavljanje gospodarske djelatnosti (presuda od 17. listopada 2013., Schaible, C‑101/12, EU:C:2013:661, t. 28.; vidjeti također u tom smislu presudu od 22. siječnja 2013., Sky Österreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, t. 45. i 46.).

               37

               U skladu s člankom 52. stavkom 1. Povelje, svako ograničenje pri ostvarivanju slobode poduzetništva mora biti predviđeno zakonom i mora poštovati bit te slobode te, podložno načelu proporcionalnosti, biti potrebno i zaista odgovarati ciljevima od općeg interesa koje priznaje Unija ili potrebi zaštite prava i sloboda drugih osoba.

               38

               U predmetnom slučaju, iz elemenata spisa kojim raspolaže Sud proizlazi da se zahtjevom davanja jamstva u glavnom postupku poreznom obvezniku nameće obveza kojom se ograničava slobodno korištenje financijskih sredstava koja mu stoje na raspolaganju i stoga ugrožava njegova sloboda poduzetništva.

               39

               Nesporno je da je to jamstvo propisano Zakonom o PDV‑u i opravdano legitimnim ciljevima osiguranja pravilne naplate tog poreza i sprječavanja utaje poreza.

               40

               Međutim, sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da to jamstvo iznosi 500000 eura i da postoji opasnost, s obzirom na njegov iznos, da BB construct proglasi stečaj.

               41

               Valja utvrditi da se tim jamstvom, s obzirom na to da bi njegovo davanje – i uzevši u obzir visinu njegova iznosa – neopravdano lišilo dotično društvo njegovih sredstava počevši od osnivanja i sprječavalo ga da razvije svoje gospodarske djelatnosti, očito neproporcionalno ugrožava sloboda poduzetništva.

               42

               Sud koji je uputio zahtjev ipak mora utvrditi, uzimajući u obzir sve elemente izložene u točkama 26. do 28. ove presude, prelazi li davanje jamstva od 500000 eura, u okolnostima predmeta u glavnom postupku, ono što je nužno za postizanje cilja koji se sastoji od pravilne naplate PDV‑a i sprječavanja utaje poreza.

               43

               Kad je riječ o načelu jednakog postupanja, valja istaknuti da ono zahtijeva da se u usporedivim situacijama ne postupa različito i da se u različitim situacijama ne postupa jednako, osim kada je takvo postupanje objektivno opravdano. Elemente koji obilježavaju različite situacije i, sukladno tomu, njihovu usporedivost valja utvrđivati i cijeniti osobito vodeći računa o predmetu i cilju koji se nastoji postići odredbama o kojima je riječ, pri čemu u tu svrhu treba uzeti u obzir načela i ciljeve područja na koje se predmetni akt odnosi (presude od 16. prosinca 2008., Arcelor Atlantique i Lorraine i dr., C‑127/07, EU:C:2008:728, t. 23. i 26., i od 7. ožujka 2017., RPO, C‑390/15, EU:C:2017:174, t. 41. i 42.).

               44

               U predmetnom slučaju, kako je istaknuto u točki 22. ove presude, nacionalna mjera o kojoj je riječ u glavnom postupku namijenjena je osiguranju pravilne naplate PDV‑a i sprječavanju utaje poreza uvođenjem jamstva na teret poreznih obveznika koji podliježu obvezi registracije u svrhe PDV‑a i čiji je direktor ili član bio direktor ili član druge pravne osobe koja ima porezni dug koji na datum njezina prestanka iznosi najmanje 1000 eura.

               45

               Upravo radi postizanja tog cilja, u skladu sa zakonskom odredbom o kojoj je riječ u glavnom postupku, novi porezni obveznici mogu biti podvrgnuti obvezi davanja jamstva iz razloga što je s njima povezan rizik neplaćanja poreza zbog veza koje imaju s drugom pravnom osobom koja sama ima porezni dug.

               46

               Posljedično, valja utvrditi da se ti porezni obveznici nalaze u različitoj situaciji od one poreznih obveznika koji imaju dugove koji nisu porezni ili koji imaju veze s pravnim osobama koje imaju dugove koji nisu porezni na način da se prema njima smije postupati drugačije.

               47

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti na sljedeći način:

                        –

                        Članak 273. Direktive o PDV‑u i članak 16. Povelje treba tumačiti na način da im se ne protivi to da, prilikom registracije u svrhe PDV‑a poreznog obveznika čiji je direktor ranije bio direktor ili član druge pravne osobe koja nije poštovala svoje obveze u području poreza, porezna uprava tom poreznom obvezniku naloži davanje jamstva čiji iznos može dosegnuti 500000 eura ako jamstvo koje se zahtijeva od tog poreznog obveznika ne prelazi ono što je nužno za postizanje ciljeva iz tog članka 273., a što treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev;

                        –

                        Načelo jednakog postupanja treba tumačiti na način da mu se ne protivi to da porezna uprava od novog poreznog obveznika, prilikom njegove registracije u svrhe PDV‑a, zahtijeva da on, zbog svojih veza s drugom pravnom osobom koja ima porezni dug, da takvo jamstvo.

         Troškovi

               48

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (deveto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 273. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost i članak 16. Povelje Europske unije o temeljnim pravima treba tumačiti na način da im se ne protivi to da, prilikom registracije u svrhe poreza na dodanu vrijednost poreznog obveznika čiji je direktor ranije bio direktor ili član druge pravne osobe koja nije poštovala svoje obveze u području poreza, porezna uprava tom poreznom obvezniku naloži davanje jamstva čiji iznos može dosegnuti 500000 eura ako jamstvo koje se zahtijeva od tog poreznog obveznika ne prelazi ono što je nužno za postizanje ciljeva iz tog članka 273., a što treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

                           2.

                           Načelo jednakog postupanja treba tumačiti na način da mu se ne protivi to da porezna uprava od novog poreznog obveznika, prilikom njegove registracije u svrhe poreza na dodanu vrijednost, zahtijeva da on, zbog svojih veza s drugom pravnom osobom koja ima porezni dug, da takvo jamstvo.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: slovački


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 25. listopada 2017.#Republika Slovačka protiv Europske komisije.#Žalba – Vlastita sredstva Europske unije – Odluka 2007/436/EZ – Financijska odgovornost država članica – Gubitak određenih uvoznih carina – Obveza plaćanja Europskoj komisiji iznosa koji odgovara gubitku – Tužba za poništenje – Dopuštenost – Dopis Europske komisije – Pojam ‚akt koji se može pobijati’.#Spojeni predmeti C-593/15 P i C-594/15 P.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      25. listopada 2017. (
            *1
         )
      „Žalba – Vlastita sredstva Europske unije – Odluka 2007/436/EZ – Financijska odgovornost država članica – Gubitak određenih uvoznih carina – Obveza plaćanja Europskoj komisiji iznosa koji odgovara gubitku – Tužba za poništenje – Dopuštenost – Dopis Europske komisije – Pojam ‚akt koji se može pobijati’”
      U spojenim predmetima C‑593/15 P i C‑594/15 P,
      povodom dviju žalbi na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesenih 13. studenoga 2015.,

         Slovačka Republika, koju zastupa B. Ricziová, u svojstvu agenta,
      žalitelj,
      koju podupiru:

         Češka Republika, koju zastupaju M. Smolek, J. Vláčil i T. Müller, u svojstvu agenata,

         Savezna Republika Njemačka, koju zastupaju T. Henze i K. Stranz, u svojstvu agenata,

         Rumunjska, koju zastupaju R. H.-Radu, M. Chicu i A. Wellman, u svojstvu agenata,
      intervenijenti u žalbenom postupku,
      a druga stranka u postupku je:

         Europska komisija, koju zastupaju A. Caeiros, A. Tokár, G.-D. Balan i Z. Malůšková, u svojstvu agenata,
      tuženik u prvom stupnju,
      SUD (četvrto vijeće)
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, C. Vajda, E. Juhász, K. Jürimäe (izvjestiteljica) i C. Lycourgos, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 23. ožujka 2017.,
      saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 8. lipnja 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Svojim žalbama Slovačka Republika zahtijeva ukidanje rješenjâ Općeg suda Europske unije od 14. rujna 2015., Slovačka/Komisija (T‑678/14, neobjavljeno, u daljnjem tekstu: prvo pobijano rješenje, EU:T:2015:661) i Slovačka/Komisija (T‑779/14, neobjavljeno, u daljnjem tekstu: drugo pobijano rješenje, EU:T:2015:655) (u daljnjem tekstu zajedno: pobijana rješenja), kojima je on kao nedopuštene odbacio njezine tužbe za poništenje odluka Glavne uprave Europske komisije za proračun navodno sadržanih u dopisu BUDG/B/03MV D (2014) 2351197 od 15. srpnja 2014. (u daljnjem tekstu: prvi sporni dopis) i u dopisu BUDG/B/03MV D (2014) 3139078 od 24. rujna 2014. (u daljnjem tekstu: drugi sporni dopis) (u daljnjem tekstu zajedno: sporni dopisi).

         Pravni okvir

               2

               Odluka Vijeća 2007/436/EZ, Euratom od 7. lipnja 2007. o sustavu vlastitih sredstava Europskih zajednica (SL 2007., L 163, str. 17.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 15., str. 141.) s učinkom od 1. siječnja 2007. stavlja izvan snage Odluku Vijeća 2000/597/EZ, Euratom od 29. rujna 2000. o sustavu vlastitih sredstava Europskih zajednica (SL 2000., L 253, str. 42.).

               3

               U skladu s člankom 2. stavkom 1. točkom (b) Odluke 2000/597 i člankom 2. stavkom 1. točkom (a) Odluke 2007/436, vlastita sredstva koja se unose u opći proračun Unije čine, među ostalim, „carine Zajedničke carinske tarife i ostala davanja koja utvrde ili trebaju utvrditi institucije [Unije] u pogledu trgovanja s državama nečlanicama” (u daljnjem tekstu: vlastita sredstva).

               4

               U skladu s člankom 2. stavkom 1. Uredbe Vijeća (EZ, Euratom) br. 1150/2000 od 22. svibnja 2000. o provedbi Odluke 2007/436 (SL 2000., L 130, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 1., str. 12.), kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ, Euratom) br. 105/2009 od 26. siječnja 2009. (SL 2009., L 36, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 9., str. 39.; u daljnjem tekstu: Uredba br. 1150/2000), pravo Unije na vlastita sredstva utvrđuje se čim su ispunjeni uvjeti predviđeni carinskim propisima o knjiženju prava na odgovarajuće račune i o obavješćivanju dužnika.

               5

               Članak 9. stavak 1. prvi podstavak Uredbe br. 1150/2000 propisuje:
               „U skladu s postupkom iz članka 10. svaka država članica odobrava iznos vlastitih sredstava na račun otvoren na ime Komisije pri državnoj riznici, odnosno pri drugom tijelu koje je imenovala.”

               6

               Prema članku 10. stavku 1. te uredbe, nakon odbitka troškova ubiranja knjiženje vlastitih sredstava izvršava se najkasnije prvog radnog dana nakon 19. dana mjeseca koji slijedi nakon mjeseca u kojem je pravo utvrđeno u skladu s člankom 2. te uredbe.

               7

               U skladu s člankom 11. stavkom 1. Uredbe br. 1150/2000, predmetnoj se državi članici na svako kašnjenje u knjiženju na račun iz članka 9. stavka 1. te uredbe obračunava zatezna kamata.

         Okolnosti spora

               8

               Tijekom 2006. i 2007. određena su društva kao glavni obveznici podnijela carinske deklaracije u Njemačkoj kako bi robu namijenjenu Slovačkoj podvrgnula sustavu vanjskog provoza Zajednice predviđenom člancima 91. et seq. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice (SL 1992., L 302, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 2., str. 110.).

               9

               Za te operacije provoza slovačka su carinska tijela u propisanim rokovima i pomoću Novog kompjuteriziranog provoznog sustava (NCTS) obavijestila njemačka tijela o predočenju robe u odredišnom carinskom uredu i o rezultatu provedene kontrole. Prema tome, predmetne operacije bile su okončane, a financijsko jamstvo koje su dali glavni obveznici bilo je oslobođeno.

               10

               Međutim, istraga provedena u Slovačkoj utvrdila je da su na razini slovačkog odredišnog carinskog ureda nepravilno zaključene operacije provoza zbog nezakonitog uključenja u NCTS.

               11

               Spornim dopisima direktor Uprave „Vlastita sredstva i financijsko programiranje” Glavne uprave Europske komisije za proračun (u daljnjem tekstu: direktor) podsjetio je na to da je Odlukom C (2011) 9750 final od 5. siječnja 2012. (spis REM 03/2010) Komisija nastavno na zahtjev njemačkih tijela utvrdila osnovanost otpusta uvoznih carina na temelju članka 239. Uredbe br. 2913/92 u pogledu jednog njemačkog društva koje je kao glavni obveznik podnijelo nekoliko prijava u ime svojih klijenata za prijevoz robe tijekom 2006. i 2007. u sustavu vanjskog provoza s odredištem u Slovačkoj. U tom smislu Komisija je naglasila da nepravilno zaključenje operacija provoza ulazi u prijevarno postupanje koje se može razumno objasniti samo aktivnim sudjelovanjem službenika slovačkog odredišnog carinskog ureda ili lošom organizacijom tog ureda koji je trećoj osobi omogućio pristup NCTS‑ju.

               12

               Direktor je također u biti naveo da su njemačka tijela zbog istih razloga odobrila otpust carine u drugim slučajevima. U prvom spornom dopisu također je spomenut slučaj jednog drugog društva, a u drugom spornom dopisu šest drugih predmeta.

               13

               U spornim dopisima direktor je objasnio da se prema mišljenju Komisijinih službi Slovačka Republika smatrala financijski odgovornom jer je potvrda carinjenja na dokumentima za provoz koji su vraćeni u polazni njemački ured spriječila njemačka tijela da uberu ili izvrše povrat carina, koje su tradicionalna vlastita sredstva. On je pojasnio da iako Slovačka Republika nije bila zadužena za ubiranje carina za uvoz u Uniju, određena država članica ipak je financijski odgovorna za gubitak vlastitih sredstava ako su njezina tijela ili njezini predstavnici počinili pogreške ili postupali prijevarno.

               14

               Direktor je potom istaknuo da slovačka tijela nisu mogla zajamčiti da su carinske odredbe Unije pravilno primijenjene. Rezultat te loše primjene prava Unije jest gubitak tradicionalnih vlastitih sredstava jer njemačka tijela nisu mogla ubrati carine i dati ih na raspolaganje Komisiji. Direktor je iz toga zaključio da Slovačka Republika mora nadoknaditi tako uzrokovani gubitak proračunu Unije. U tom smislu pozvao se, prema analogiji, na točku 44. presude od 8. srpnja 2010., Komisija/Italija (C‑334/08, EU:C:2010:414).

               15

               Direktor je u biti objasnio da je eventualno odbijanje Slovačke Republike davanja na raspolaganje tih tradicionalnih vlastitih sredstava u suprotnosti s načelom lojalne suradnje među državama članicama i unutar Unije i prepreka dobrom funkcioniranju sustava vlastitih sredstava.

               16

               Stoga je od slovačkih tijela zatražio da Komisiji stave na raspolaganje dva bruto iznosa vlastitih sredstava od 1602457,33 i od 1453723,12 eura, od kojih valja odbiti 25 % na ime troškova ubiranja, najkasnije prvog radnog dana nakon 19. dana mjeseca koji slijedi nakon mjeseca slanja spornih dopisa. Dodao je da će svako kašnjenje dovesti do plaćanja kamata u skladu s člankom 11. Uredbe br. 1150/2000.

         Postupak pred Općim sudom i pobijana rješenja

               17

               Tužbama podnesenima tajništvu Općeg suda 22. rujna i 26. studenoga 2014. Slovačka Republika pokrenula je postupke za poništenje odluka navodno sadržanih u spornim dopisima.

               18

               Zasebnim aktima podnesenima tajništvu Općeg suda 5. prosinca 2014. i 12. veljače 2015. Komisija je iznijela prigovore nedopuštenosti na temelju članka 114. stavka 1. Poslovnika Općeg suda od 2. svibnja 1991. Ti su se prigovori temeljili, u obama predmetima, na nepostojanju akta koji se može pobijati tužbom za poništenje i, u predmetu T‑678/14, na isključivo potvrđujućoj naravi prvog spornog dopisa.

               19

               Slovačka Republika podnijela je očitovanja na te prigovore nedopuštenosti.

               20

               Aktima podnesenima tajništvu Općeg suda 8. i 23. siječnja 2015. Savezna Republika Njemačka i Rumunjska zatražile su intervenciju u potporu zahtjevu Slovačke Republike u predmetu T‑678/14. Aktima podnesenima tajništvu Općeg suda 10. travnja i 4. svibnja 2015. te iste države zatražile su intervenciju u potporu zahtjevu Slovačke Republike u predmetu T‑779/14.

               21

               Pobijanim rješenjima Opći sud odlučivao je o Komisijinim prigovorima nedopuštenosti na temelju članka 130. svojeg Poslovnika.

               22

               Kako bi ocijenio mogućnost pobijanja spornih dopisa, Opći sud razmotrio je u točkama 27. do 37. i 39. prvog pobijanog rješenja te u točkama 26. do 36. i 38. drugog pobijanog rješenja podjelu ovlasti između Komisije i država članica u području utvrđivanja vlastitih sredstava na temelju odredaba Odluke 2007/436 i Uredbe br. 1150/2000. U točki 41. prvog pobijanog rješenja i u točki 40. drugog pobijanog rješenja zaključio je da u nedostatku odredbe koja Komisiju ovlašćuje na donošenje akta kojim bi državu članicu obvezala da na raspolaganje stavi vlastita sredstva sporni dopisi imaju informativni značaj i samo su poziv upućen Slovačkoj Republici.

               23

               U tom je smislu Opći sud u točkama 42. do 44. prvog pobijanog rješenja i u točkama 41. do 43. drugog pobijanog rješenja pojasnio da Komisijino mišljenje, kako je sadržano u tim dopisima, ne obvezuje nacionalna tijela te u točkama 45. do 47. prvog pobijanog rješenja i u točkama 44. do 46. drugog pobijanog rješenja da ono ne može, kao ni obrazloženo mišljenje izdano u okviru predsudskog postupka zbog povrede obveze, biti akt koji se može pobijati.

               24

               Naposljetku, Opći sud odbio je argumente Slovačke Republike. Konkretno, u točkama 54. i 55. prvog pobijanog rješenja i u točkama 53. i 54. drugog pobijanog rješenja odbio je kao bespredmetne argumente koji su se temeljili na tome da je Komisija pogrešno protumačila relevantne propise, da sporni dopisi nisu pravno osnovani ili da se spomenuti iznosi ne mogu kvalificirati kao „vlastita sredstva” jer su se ti argumenti odnosili na osnovanost sadržaja tih dopisa. U točkama 56. do 59. prvog pobijanog rješenja i u točkama 55. do 58. drugog pobijanog rješenja Opći sud usto je odgovorio na argumente koji su se temeljili na cjelovitom sustavu pravnih sredstava, na djelotvornoj sudskoj zaštiti i na hitnosti predmetne situacije koja osobito proizlazi iz rizika plaćanja znatnih zateznih kamata.

               25

               S obzirom na te elemente, Opći sud prihvatio je Komisijine prigovore nedopuštenosti i odbio tužbe Slovačke Republike kao nedopuštene jer su bile usmjerene protiv akata koji se nisu mogli pobijati tužbom, bez odlučivanja o zahtjevima za intervenciju Savezne Republike Njemačke i Rumunjske.

         Zahtjevi stranaka u žalbenom postupku i postupak pred Sudom

               26

               Svojim žalbama Slovačka Republika od Suda zahtijeva da:

                        –

                        u cijelosti ukine pobijana rješenja;

                        –

                        sam odluči o dopuštenosti njezinih tužbi i vrati predmete Općem sudu na odlučivanje o osnovanosti tužbi ili podredno vrati predmete Općem sudu na odlučivanje o dopuštenosti i o osnovanosti tužbi i

                        –

                        naloži Komisiji snošenje troškova.

               27

               U svojem odgovoru na žalbu Komisija od Suda zahtijeva da:

                        –

                        odbije žalbe i

                        –

                        naloži Slovačkoj Republici snošenje troškova.

               28

               U svojim intervencijskim podnescima Savezna Republika Njemačka i Rumunjska u biti zahtijevaju da Sud prihvati žalbe.

               29

               Odlukom predsjednika Suda od 12. siječnja 2016. predmeti C‑593/15 P i C‑594/15 P spojeni su u svrhu pisanog i usmenog postupka kao i presude.

         O žalbama

               30

               U prilog svojim žalbama Slovačka Republika ističe dva žalbena razloga, koji se temelje, prvi, na pogreškama koje se tiču prava i, drugi, koji je istaknut podredno, na povredi Općeg suda obveze obrazlaganja.

         Prvi žalbeni razlog

         Argumentacija stranaka

               31

               Svojim prvim žalbenim razlogom Slovačka Republika prigovara Općem sudu da je počinio nekoliko pogrešaka koje se tiču prava prilikom ocjene naravi i učinaka spornih dopisa. Taj žalbeni razlog podijeljen je na tri skupa argumenata.

               32

               Kao prvo, Slovačka Republika u biti tvrdi da je Opći sud pogrešno shvatio narav iznosa koji se zahtijevaju u spornim dopisima kvalificiravši ih, barem prešutno, kao „vlastita sredstva” u smislu članka 2. stavka 1. Odluke 2007/436. Opći sud tako je pogrešno primijenio odredbe propisa i sudske prakse o vlastitim sredstvima kako bi odlučio o Komisijinim ovlastima odlučivanja. Budući da je pravilna pravna kvalifikacija tih iznosa bila bitna za ocjenu dopuštenosti tužbi, Opći sud usto nije mogao a da ne počini pogrešku koja se tiče prava samo smatrati u točkama 54. i 55. prvog pobijanog rješenja i u točkama 53. i 54. drugog pobijanog rješenja da argumenti koje je ona iznijela ulaze u meritornu ocjenu.

               33

               U svakom slučaju, sudska praksa koju Opći sud spominje u točkama 28. do 34. prvog pobijanog rješenja i u točkama 27. do 33. drugog pobijanog rješenja nije relevantna u ovom slučaju jer ona utvrđuje obveze država članica u području vlastitih sredstava u bilateralnim odnosima između Komisije i države članice zadužene za stavljanje na raspolaganje tih sredstava. Naime, ovi predmeti sadržavaju trilateralan odnos između Komisije, Savezne Republike Njemačke kao države zadužene za stavljanje na raspolaganje vlastitih sredstava i Slovačke Republike koja nije bila odgovorna za stavljanje na raspolaganje tih sredstava.

               34

               U svojim očitovanjima na intervencijske podneske Slovačka Republika usto ističe pravnu nesigurnost i rizik teških financijskih posljedica koji proizlaze iz nesigurnosti o pravnoj osnovanosti navodne obveze stavljanja na raspolaganje traženih iznosa. Ona osporava samo postojanje takve obveze na temelju prava Unije. Budući da je spornim dopisima Komisija utvrdila obvezu i posljedice koje nisu predviđene tim pravom, ti dopisi očito proizvode pravne učinke koji utječu na njezine interese. U svakom slučaju, bilo bi korisno da Sud razjasni problematiku u vezi s tom pravnom osnovanošću u ovim predmetima.

               35

               Kao drugo, Slovačka Republika ističe da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava kad je u točki 41. prvog pobijanog rješenja i u točki 40. drugog pobijanog rješenja kriterij ovlasti autora pobijanog akta podigao na razinu uvjeta sine qua non postojanja akta koji se može pobijati. Doduše, Sud je u točki 55. presude od 13. veljače 2014., Mađarska/Komisija (C‑31/13 P, EU:C:2014:70) presudio da se učinci akta također moraju ocjenjivati s obzirom na ovlasti institucije autora. Međutim, ta se sudska praksa ne može tumačiti na način da bi nepostojanje ovlasti imalo neizbježnu posljedicu da akt institucije Unije ni u kojem slučaju ne može biti akt koji proizvodi obvezujuće pravne učinke i koji se može pobijati tužbom za poništenje na temelju članka 263. UFEU‑a. S takvim pristupom razlog nezakonitosti koji se temelji na nenadležnosti autora akta izgubio bi svaku relevantnost.

               36

               Kao treće, Slovačka Republika smatra da, za razliku od onog što je Opći sud presudio u točki 59. prvog pobijanog rješenja i u točki 58. drugog pobijanog rješenja, njezina mogućnost da izvrši uvjetno plaćanje niti otklanja nedostatak sudske zaštite i pristupa sudu niti rješava problem hitnosti situacije u slučaju poput onog u ovim predmetima. Naime, nedopuštenost tužbi podnesenih Općem sudu ima neprihvatljive negativne učinke na njezinu situaciju, s obzirom na to da ona može osporavati Komisijine tvrdnje samo u slučaju eventualne tužbe zbog povrede obveze i stoga mora snositi rizik plaćanja visokih zateznih kamata. Međutim, izbor uvjetnog plaćanja, koje nije predviđeno nijednim pravnim aktom Unije i čiji povrat nije zajamčen sudskom praksom, ne osigurava joj ni na koji način pristup sudu.

               37

               Komisija osporava osnovanost svih tih argumenata i smatra da prvi žalbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.

               38

               Kao prvo, ona ističe da argumenti u vezi s naravi zahtijevanih iznosa, njihovim plaćanjem od strane Slovačke Republike i postojanjem obveze te države članice da ih stavi na raspolaganje ulaze u ocjenu osnovanosti tužbi, a ne njihove dopuštenosti. Što se tiče ocjene dopuštenosti, Komisija smatra da je Opći sud sadržaj spornih dopisa ispitao u skladu sa sudskom praksom i da je pravilno presudio da s obzirom na taj sadržaj ti dopisi sadržavaju samo poziv na stavljanje na raspolaganje vlastitih sredstava, što nisu pobili ni Slovačka Republika ni države članice intervenijenti. Opći sud stoga je opravdano ocijenio tužbe s obzirom na odredbe i sudsku praksu o vlastitim sredstvima.

               39

               U tom smislu, s jedne strane, nije sporno da su predmetni iznosi carine i, prema tome, tradicionalna vlastita sredstva. S druge strane, provodeći analizu tih odredaba u stadiju ispitivanja dopuštenosti, Opći sud nije ni na koji način odlučivao o eventualnoj obvezi Slovačke Republike da stavi dotične iznose na raspolaganje. Međutim, iz svih tih odredaba, kako ih tumači sudska praksa, te iz pravila koja uređuju postupak zbog povrede obveze proizlazi da Komisija nema nikakvu ovlast za obvezujuće utvrđivanje iznosa vlastitih sredstava, određivanje roka za njihovo plaćanje i odlučivanje o zateznim kamatama.

               40

               U svakom slučaju, Komisija smatra da, čak i da je trebalo smatrati da sporni dopisi nemaju za cilj plaćanje vlastitih sredstava, ti dopisi ne mogu biti takvi da proizvode obvezujuće pravne učinke. Naime, nije bio utvrđen nikakav pravni temelj za donošenje takvog obvezujućeg pravnog akta.

               41

               Kao drugo, Komisija u biti tvrdi da ispitivanje opsega njezinih ovlasti u ovim predmetima ulazi u složeno ispitivanje koje ima za cilj utvrditi može li se protiv spornih dopisa podnijeti tužba, s obzirom na njihovu narav, kontekst njihova donošenja i ovlasti njihova autora. Prema njezinu mišljenju, valja razlikovati, s jedne strane, akte koji proizvode pravne učinke i koje je donijela nenadležna institucija i, s druge strane, akte koji ne proizvode takve učinke i koji stoga ne mogu biti predmet tužbe za poništenje.

               42

               Kao treće, Komisija smatra da iz karakteristika sustava vlastitih sredstava neizbježno proizlazi da ona nema nadležnost za donošenje obvezujućih odluka u tom području. Nepostojanje takve nadležnosti stoga se ne može izjednačiti s uskraćivanjem Slovačkoj Republici prava na djelotvornu sudsku zaštitu. Isto vrijedi za obvezu te države članice da plati zatezne kamate, koja proizlazi izravno iz članka 11. Uredbe br. 1150/2000. Nadalje, svrha uvjetnog plaćanja nije zajamčiti pravo na djelotvornu sudsku zaštitu, nego olakšati eventualni financijski teret koji za državu članicu može predstavljati obveza plaćanja zateznih kamata. Nadalje, rizik nastanka zateznih kamata povezan je s povredom obveze stavljanja vlastitih sredstava na raspolaganje, a ne sa spornim dopisima koji sadržavaju takav poziv.

               43

               Nepostojanje nadležnosti za donošenje obvezujućih odluka u području vlastitih sredstava usto je potvrđeno odbijanjem Vijeća prijedloga izmjene članka 17. Uredbe br. 1150/2000, koja bi Komisiji dala ovlast ispitivanja predmeta i donošenja obrazložene odluke ako bi iznos utvrđenih prava bio viši od 50000 eura.

               44

               Nadalje, Komisija navodi da se tužba za poništenje može podnijeti samo ako se spor odnosi na valjanost akta koji proizvodi pravne učinke. Nasuprot tomu, ako je predmet spora postojanje obveze države članice koja proizlazi iz prava Unije, jedino dostupno pravno sredstvo jest tužba zbog povrede obveze. Naime, Ugovori ne predviđaju nikakav postupak dostupan državi članici kako bi se utvrdilo je li ona ispunila obveze koje ima na temelju prava Unije.

               45

               Češka Republika, Savezna Republika Njemačka i Rumunjska smatraju da prvi žalbeni razlog treba prihvatiti.

         Ocjena Suda

               46

               Iz ustaljene sudske prakse proizlazi da se „aktima koji se mogu pobijati” u smislu članka 263. UFEU‑a smatraju svi akti koje su donijele institucije Unije čiji je cilj proizvoditi obvezujuće pravne učinke, bez obzira na to u kojem su obliku (presuda od 13. veljače 2014., Mađarska/Komisija, C‑31/13 P, EU:C:2014:70, t. 54. i navedena sudska praksa).

               47

               Kako bi se utvrdilo proizvodi li pobijani akt takve učinke, treba razmotriti njegovu bit (presuda od 22. lipnja 2000., Nizozemska/Komisija, C‑147/96, EU:C:2000:335, t. 27. i navedena sudska praksa). Ti se učinci moraju ocijeniti s obzirom na objektivne kriterije, poput sadržaja tog akta, uzimajući u obzir, prema potrebi, kontekst njegova donošenja i ovlasti institucije autora (presuda od 13. veljače 2014., Mađarska/Komisija, C‑31/13 P, EU:C:2014:70, t. 55. i navedena sudska praksa).

               48

               U pobijanim rješenjima Opći sud odlučivao je o Komisijinim prigovorima nedopuštenosti bez ulaženja u meritum. Kao što je to navedeno u točkama 22. i 23. ove presude, nakon ispitivanja podjele ovlasti između Komisije i država članica u području utvrđivanja vlastitih sredstava na temelju odredaba Odluke 2007/436 i Uredbe br. 1150/2000, Opći je sud u točki 41. prvog pobijanog rješenja i u točki 40. drugog pobijanog rješenja zaključio da u nedostatku odredbe koja Komisiju ovlašćuje na donošenje akta kojim bi državu članicu obvezala da na raspolaganje stavi vlastita sredstva sporni dopisi imaju informativni značaj i samo su poziv upućen Slovačkoj Republici.

               49

               U tom je smislu Opći sud pojasnio da Komisijino mišljenje, kako je sadržano u tim dopisima, ne obvezuje nacionalna tijela te da ono ne može, kao ni obrazloženo mišljenje izdano u okviru predsudskog postupka zbog povrede obveze, biti akt koji se može pobijati.

               50

               S jedne strane, doista je vidljivo da je Opći sud svoju ocjenu mogućnosti pobijanja spornih dopisa u biti utemeljio na ispitivanju Komisijinih ovlasti na temelju odredaba Odluke 2007/436 i Uredbe br. 1150/2000. Međutim, za razliku od tvrdnje Slovačke Republike, on niti je ocjenjivao narav zahtijevanih sredstava niti je kvalificirao ta sredstva kao „vlastita”.

               51

               Naime, Opći je sud u pobijanim rješenjima samo općenito objasnio obveze i ovlasti koje imaju države članice i Komisija u području vlastitih sredstava Unije. Međutim, budući da je, kao što to proizlazi iz točaka 4. do 10. prvog pobijanog rješenja i točaka 4. do 10. drugog pobijanog rješenja, Komisija izdala sporne dopise u tom području, Opći sud je mogao a da ne počini pogrešku koja se tiče prava ocijeniti te obveze i ovlasti s obzirom na propise o vlastitim sredstvima, s jedinom svrhom ispitivanja mogućnosti pobijanja tih dopisa i ne ulazeći u meritorno pitanje o primjenjivosti tih propisa na okolnosti slučaja i na kvalifikaciju iznosa o kojima je riječ.

               52

               Nadalje, valja smatrati da je u tim okolnostima Opći sud u točki 55. prvog pobijanog rješenja i u točki 54. drugog pobijanog rješenja opravdano kao bespredmetne odbio argumente Slovačke Republike koji su se temeljili na osnovanosti sadržaja spornih dopisa.

               53

               S druge strane, naprotiv, valja primijetiti da je, kao što to pravilno ističe Slovačka Republika, Opći sud samo ispitao ovlasti autora akta a da nije ni proveo analizu samog sadržaja spornih dopisa, u suprotnosti sa zahtjevima sudske prakse navedene u točki 47. ove presude.

               54

               Posljedično, Opći sud počinio je pogrešku koja se tiče prava.

               55

               Međutim, valja podsjetiti na to da ako obrazloženje odluke Općeg suda sadržava povredu prava Unije, ali njezina je izreka utemeljena na drugim pravnim razlozima, takva povreda ne uzrokuje ukidanje te odluke i valja provesti zamjenu obrazloženja (vidjeti u tom smislu presudu od 18. srpnja 2013., Komisija i dr./Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P i C‑595/10 P, EU:C:2013:518, t. 150. i od 5. ožujka 2015., Komisija i dr./Versalis i dr., C‑93/13 P i C‑123/13 P, EU:C:2015:150, t. 102. i navedenu sudsku praksu).

               56

               To je slučaj u ovom predmetu.

               57

               Naime, s obzirom na sudsku praksu navedenu u točkama 46. i 47. ove presude, iz analize sadržaja spornih dopisa proizlazi, uzimajući u obzir kontekst njihova izdavanja i Komisijine ovlasti, da se ti dopisi ne mogu kvalificirati kao „akti koji se mogu pobijati”.

               58

               Kao prvo, što se tiče sadržaja tih dopisa, valja podsjetiti na to da je, nakon što je podsjetio na činjenice o kojima je riječ, direktor u njima izrazio stajalište te uprave da se Slovačka Republika smatra odgovornom za gubitke vlastitih sredstava nastale u Njemačkoj. Smatrao je da Slovačka Republika treba nadoknaditi te gubitke i da će u slučaju odbijanja stavljanja na raspolaganje predmetnih iznosa potonja povrijediti načelo lojalne suradnje i ugroziti dobro funkcioniranje sustava vlastitih sredstava. S obzirom na te elemente, pozvao ju je da stavi na raspolaganje iznose koji odgovaraju gubicima o kojima je riječ i pojasnio da će neplaćanje u rokovima određenima u tim dopisima dovesti do plaćanja zateznih kamata na temelju članka 11. Uredbe br. 1150/2000.

               59

               Iz toga proizlazi da je spornim dopisima Komisija Slovačkoj Republici u biti izložila svoje stajalište o pravnim posljedicama gubitaka vlastitih sredstava nastalih u Njemačkoj i o obvezama koje prema njezinu mišljenju iz toga proizlaze za Slovačku Republiku. Uzimajući u obzir to stajalište, pozvala je tu državu članicu da stavi na raspolaganje iznose o kojima je riječ.

               60

               Međutim, valja smatrati da ni puko izlaganje pravnog mišljenja ni puko pozivanje da se stave na raspolaganje iznosi o kojima je riječ ne mogu proizvesti pravne učinke.

               61

               Činjenica da sporni dopisi određuju rok za stavljanje na raspolaganje tih iznosa, pritom ističući da kašnjenje može dovesti do zateznih kamata, sama za sebe ne omogućuje, s obzirom na cjelokupan sadržaj tih dopisa, zaključak da je Komisija namjeravala, umjesto iznošenja svojeg stajališta, donijeti akte koji proizvode obvezujuće pravne učinke ni, prema tome, dati tim dopisima narav akata koji se mogu pobijati.

               62

               Kao drugo, što se tiče konteksta, valja precizirati da je tijekom rasprave Komisija, a da joj u tome nisu prigovorile ni Slovačka Republika ni države članice intervenijenti, navela da je slanje dopisa poput spornih ustaljena praksa te institucije namijenjena započinjanju neformalnih rasprava o poštovanju države članice prava Unije, nakon kojih može uslijediti pokretanje predsudske faze postupka zbog povrede obveze. Taj se kontekst odražava u spornim dopisima, koji jasno izlažu razloge zbog kojih Komisija smatra da je moguće da je Slovačka Republika povrijedila odredbe prava Unije. Nadalje, iz tužbi koje je Slovačka Republika podnijela Općem sudu nedvosmisleno proizlazi da joj je taj kontekst bio poznat i da je razumjela Komisijinu namjeru započinjanja neformalnih kontakata.

               63

               Iz sudske prakse proizlazi da, uzimajući u obzir Komisijinu diskrecijsku ovlast započinjanja postupka zbog povrede obveze, obrazloženo mišljenje ne može proizvesti obvezujuće pravne učinke (vidjeti u tom smislu presudu od 29. rujna 1998., Komisija/Njemačka, C‑191/95, EU:C:1998:441, t. 46. i navedenu sudsku praksu). To a fortiori vrijedi i za dopise koji se, poput spornih dopisa, mogu analizirati kao puko stupanje u kontakt prije pokretanja predsudske faze postupka zbog povrede obveze.

               64

               Kao treće, što se tiče Komisijinih ovlasti, među strankama nije sporno da u svakom slučaju ta institucija nema nikakvu nadležnost donošenja obvezujućih akata kojima se državi članici nameće stavljanje na raspolaganje iznosa poput onih o kojima je riječ u ovim predmetima. Naime, s jedne strane, čak i pod pretpostavkom da se, kako to navodi Slovačka Republika, ti iznosi ne mogu kvalificirati kao „vlastita sredstva”, Komisija je pred Sudom navela da se ne može utvrditi nikakav pravni temelj za donošenje obvezujućeg akta. S druge strane, pod pretpostavkom da se ti iznosi mogu kvalificirati kao „vlastita sredstva” u suprotnosti s argumentima Slovačke Republike, valja primijetiti da Komisijinu argumentaciju da joj ovlast odlučivanja ne daje ni Odluka 2007/436 ni Uredba br. 1150/2000 ta država članica ne osporava.

               65

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, valja zaključiti da sporni dopisi nisu „akti koji se mogu pobijati” u smislu članka 263. UFEU‑a, bez potrebe rješavanja meritornog pitanja o primjenjivosti Odluke 2007/436 i Uredbe br. 1150/2000 i o pravnoj kvalifikaciji zahtijevanih iznosa.

               66

               Taj zaključak nije doveden u pitanje argumentima Slovačke Republike koji se temelje na pravu na djelotvornu sudsku zaštitu, na nepotrebnom produljenju njezina spora s Komisijom i na riziku od zateznih kamata. Naime, iako uvjet u vezi s obvezujućim pravnim učincima treba tumačiti s obzirom na pravo na djelotvornu sudsku zaštitu kako je zajamčeno člankom 47. prvim stavkom Povelje Europske unije o temeljnim pravima, dovoljno je podsjetiti na to da to pravo nema za cilj izmijeniti sustav sudskog nadzora predviđenog Ugovorima, a osobito ne pravila o dopuštenosti tužbi izravno podnesenih sudu Unije, kao što to također proizlazi iz objašnjenjâ uz taj članak 47., koja u skladu s člankom 6. stavkom 1. trećim podstavkom UEU‑a i člankom 52. stavkom 7. Povelje moraju biti uzeta u obzir prilikom njegova tumačenja (presuda od 3. listopada 2013., Inuit Tapiriit Kanatami i dr./Parlament i Vijeće, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, t. 97. i navedena sudska praksa). Prema tome, tumačenje pojma „akt koji se može pobijati” s obzirom na taj članak 47. ne može dovesti do uklanjanja tog uvjeta bez prekoračenja nadležnosti koje Ugovor dodjeljuje sudovima Unije (vidjeti prema analogiji presudu od 12. rujna 2006., Reynolds Tobacco i dr./Komisija, C‑131/03 P, EU:C:2006:541, t. 81. i rješenje od 14. svibnja 2012., Sepracor Pharmaceuticals (Ireland)/Komisija, C‑477/11 P, neobjavljeno, EU:C:2012:292, t. 54.).

               67

               Prema tome, izreka pobijanih rješenja u dijelu u kojem odbacuje tužbe Slovačke Republike kao nedopuštene osnovana je, tako da treba odbiti prvi žalbeni razlog.

         Drugi žalbeni razlog
      Argumentacija stranaka

               68

               Svojim drugim žalbenim razlogom, iznesenim podredno, Slovačka Republika ističe da je Opći sud povrijedio svoju obvezu obrazlaganja.

               69

               Kao prvo, Opći sud nije ni na koji način obrazložio zaključak da su zahtijevani iznosi vlastita sredstva. Obrazloženje koje podupire taj zaključak bilo je tim više važno u ovim predmetima jer, s jedne strane, taj zaključak čini premisu ocjene, usto pogrešne, dopuštenosti tužbi od strane Općeg suda i jer je, s druge strane, ona osporila kvalifikaciju tih iznosa kao „vlastitih sredstava” u svojim očitovanjima o prigovorima nedopuštenosti. Također, Opći sud je morao izložiti razloge koji opravdavaju primjenjivost sudske prakse o obvezama država članica u području vlastitih sredstava u bilateralnim odnosima na trilateralni odnos poput onoga u ovom slučaju, što je ona također osporila pred njime.

               70

               Kao drugo, Opći sud je propustio obrazložiti svoj zaključak da koncept uvjetnog plaćanja rješava složen problem pristupa sudstvu i hitnost situacije u ovim predmetima.

               71

               Kao treće, Slovačka Republika primjećuje da je obrazloženje pobijanih rješenja gotovo istovjetno onomu u nekoliko rješenja koja je Opći sud donio istog dana, iako je riječ o različitim činjeničnim okolnostima. Konkretno upućuje na rješenje od 14. rujna 2015., Slovenija/Komisija (T‑585/14, EU:T:2015:662), koje se, prema njezinu mišljenju, odnosilo na slučaj gubitka tradicionalnih vlastitih sredstava zbog dodjele potvrde za uvoz šećera i uključivalo je, za razliku od ovih predmeta, bilateralan odnos između države članice i Komisije.

               72

               Komisija osporava osnovanost svih tih argumenata.

         Ocjena Suda

               73

               Obveza obrazlaganja presuda proizlazi iz članka 36. Statuta Suda Europske unije, koji se na Opći sud primjenjuje na temelju njegova članka 53. prvog stavka i članka 117. Poslovnika Općeg suda. Prema ustaljenoj sudskoj praksi, obrazloženje presude Općeg suda mora jasno i nedvosmisleno odražavati njegove zaključke kako bi se zainteresiranim osobama omogućilo da se upoznaju s razlozima odluke Općeg suda, a Sudu provođenje sudskog nadzora (presuda od 19. prosinca 2012., Mitteldeutsche Flughafen i Flughafen Leipzig‑Halle/Komisija, C‑288/11 P, EU:C:2012:821, t. 83. i navedena sudska praksa).

               74

               Nadalje, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da obveza obrazlaganja ne nalaže Općem sudu da pruži obrazloženje kojim bi se, iscrpno i pojedinačno, osvrnuo na sve tvrdnje koje su iznijele stranke u sporu. Dovoljno je da obrazloženje omogući zainteresiranoj osobi da sazna razloge zbog kojih Opći sud nije prihvatio njezine argumente i Sudu da raspolaže s dovoljno elemenata radi provedbe svoje kontrole (vidjeti osobito u tom smislu rješenje od 12. srpnja 2016., Pérez Gutiérrez/Komisija, C‑604/15 P, neobjavljeno, EU:C:2016:545, t. 27. i navedenu sudsku praksu).

               75

               U ovom je slučaju Opći sud u pobijanim rješenjima jasno izložio razloge koji su ga naveli na zaključak da se sporni dopisi ne mogu pobijati tužbom za poništenje na temelju članka 263. UFEU‑a. Iz ispitivanja prvog žalbenog razloga Slovačke Republike proizlazi da su obrazloženja tih rješenja omogućila toj državi članici razumijevanje razmišljanja koje je dovelo do zaključka o nedopuštenosti i osporavanje njegove osnovanosti i da su ta obrazloženja omogućila Sudu izvršavanje kontrole.

               76

               Iz toga slijedi da pobijana rješenja nisu zahvaćena povredom obveze obrazlaganja.

               77

               Takav zaključak nije doveden u pitanje argumentima Slovačke Republike.

               78

               Kao prvo, budući da ta država članica ističe da je Opći sud morao izložiti razloge zbog kojih je ocijenio da može primijeniti Odluku 2007/436 i Uredbu br. 1150/2000 kako bi ocijenio narav spornih dopisa kao akata koji se mogu pobijati, valja primijetiti da je Opći sud odgovorio na argumente iznesene pred njim koji se temelje na neprimjenjivosti tih propisa, smatravši da ti argumenti ulaze u ocjenu osnovanosti tužbi.

               79

               U tim okolnostima, kao drugo, nije relevantna ni činjenica, čak i da je točna, da je obrazloženje pobijanih rješenja gotovo istovjetno onomu u rješenjima donesenima u drugim predmetima koji se odnose na drukčije činjenične situacije.

               80

               Kao treće, pravilno podsjetivši na to da, iako se uvjet u vezi s obvezujućim pravnim učincima treba tumačiti s obzirom na načelo djelotvorne sudske zaštite, takvo tumačenje ne može dovesti do uklanjanja tog uvjeta bez prekoračenja nadležnosti koje Ugovor dodjeljuje sudovima Unije, Opći sud dovoljno je pravno odgovorio na argumente Slovačke Republike koji se temelje na navodnom nedostatku djelotvorne sudske zaštite, uzimajući u obzir navodnu hitnost situacije.

               81

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, drugi žalbeni razlog valja odbiti i, prema tome, žalbe u cijelosti.

         Troškovi

               82

               U skladu s člankom 138. stavkom 1. Poslovnika Suda, koji se na žalbeni postupak primjenjuje na temelju njegova članka 184. stavka 1., stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.

               83

               Budući da Slovačka Republika nije uspjela u postupku i s obzirom na to da je Komisija zatražila da ona snosi troškove, treba joj naložiti da, osim vlastitih troškova, snosi i troškove Komisije.

               84

               Članak 140. stavak 1. Poslovnika, koji se na temelju članka 184. stavka 1. također primjenjuje na žalbeni postupak, predviđa da države članice i institucije koje su intervenirale u postupak snose vlastite troškove.

               85

               Prema tome, Češka Republika, Savezna Republika Njemačka i Rumunjska snosit će vlastite troškove.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Žalbe se odbijaju.

                           2.

                           Slovačkoj Republici nalaže se snošenje vlastitih troškova i troškova Europske komisije.

                           3.

                           Češka Republika, Savezna Republika Njemačka i Rumunjska snosit će vlastite troškove.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: slovački