title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 16. siječnja 2014.#Siegfried Pohl protiv ÖBB Infrastruktur AG.#Zahtjev za prethodnu odluku koju je uputio Oberlandesgericht Innsbruck.#Zahtjev za prethodnu odluku – Jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja – Članak 21. Povelje Europske unije o temeljnim pravima – Članak 45. UFEU‑a – Direktiva 2000/78/EZ – Različito postupanje na temelju dobi – Određivanje referentnog datuma za potrebe napredovanja na platnoj ljestvici – Rok zastare – Načelo djelotvornosti.#Predmet C‑429/12.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      16. siječnja 2014. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja — Članak 21. Povelje Europske unije o temeljnim pravima — Članak 45. UFEU‑a — Direktiva 2000/78/EZ — Različito postupanje na temelju dobi — Određivanje referentnog datuma za potrebe napredovanja na platnoj ljestvici — Rok zastare — Načelo djelotvornosti“
      U predmetu C‑429/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Oberlandesgericht Innsbruck (Austrija), odlukama od 28. kolovoza 2012. i 16. kolovoza 2013., koje je Sud zaprimio 21. rujna 2012. i 22. kolovoza 2013., u postupku

         Siegfried Pohl

      protiv

         ÖBB‑Infrastruktur AG,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, J. L. da Cruz Vilaça, G. Arestis, J.-C. Bonichot i A. Arabadjiev (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 11. srpnja 2013.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za S. Pohla, C. Schöffthaler i U. Willi, Rechtsanwälte,

               —

               za ÖBB‑Infrastruktur AG, C. Wolf, Rechtsanwalt,

               —

               za austrijsku vladu, G. Hesse, u svojstvu agenta,

               —

               za belgijsku vladu, M. Jacobs i L. Van den Broeck, u svojstvu agenata,

               —

               za španjolsku vladu, A. Rubio González, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, V. Kreuschitz, D. Martin i F. Schatz, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje načela jednakosti postupanja, zabrane bilo kakve diskriminacije na temelju dobi i zaštite legitimnih očekivanja, općih načela prava Unije, kao i članka 21. Povelje o temeljnim pravima Europske unije (dalje u tekstu: Povelja), članka 45. UFEU‑a i Direktive Vijeća 2000/78/EZ od 27. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja (SL L 303, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 69.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između S. Pohla i njegovog bivšeg poslodavca, ÖBB‑Infrastruktur AG (dalje u tekstu: ÖBB), o određivanju, prilikom njegovog zapošljavanja na neodređeno vrijeme 1. srpnja 1977., referentnog datuma za potrebe napredovanja na platnoj ljestvici vezanoj za to zapošljavanje te posljedicama određivanja navedenog datuma za njegovo razvrstavanje u taj razred kao i za izračun njegove plaće i starosne mirovine.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               U skladu s člankom 1. Direktive 2000/78 „svrha ove Direktive je utvrditi opći okvir za borbu protiv diskriminacije na temelju vjere ili uvjerenja, invaliditeta, dobi ili spolnog opredjeljenja u vezi sa zapošljavanjem i obavljanjem zanimanja, kako bi se u državama članicama ostvarila primjena načela jednakog postupanja“.

               4

               Članak 2. te direktive, naslovljen „Pojam diskriminacije“, određuje:
               „1.   Za potrebe ove Direktive ‚načelo jednakog postupanja’ znači nepostojanje bilo kakve izravne ili neizravne diskriminacije na temelju bilo kojeg od razloga iz članka 1.
               2.   Za potrebe stavka 1.:

                        a)

                        smatra se da se radi o izravnoj diskriminaciji u slučaju kada se prema jednoj osobi postupa lošije nego prema drugoj osobi ili je došlo do takvog postupanja ili je moglo doći do takvog postupanja u sličnim situacijama, zbog bilo kojeg od razloga iz članka 1.;

                  [...]“

               5

               Članak 3. navedene direktive, naslovljen „Područje primjene“, određuje, u svom stavku 1.:
               „U granicama nadležnosti prenesenih na Zajednicu, ova se Direktiva primjenjuje na sve osobe, bilo u javnom ili privatnom sektoru, uključujući javna tijela, u odnosu na:

                        (a)

                        uvjete za pristup zapošljavanju, samozapošljavanju ili uvjete za obavljanje zanimanja, uključujući mjerila odabira i uvjete za primanje u radni odnos, bez obzira na to o kojoj se vrsti djelatnosti radi te na svim profesionalnim razinama, uključujući napredovanje;

                  [...]

                        (c)

                        zapošljavanje i uvjete rada, uključujući otkaze i plaće;

                  [...]“

               6

               U skladu s člankom 6. stavkom 1. iste direktive, naslovljenim „Opravdano različito postupanje na temelju dobi“:
               „Neovisno o članku 2. stavku 2., države članice mogu predvidjeti da se različito postupanje na temelju dobi neće smatrati diskriminacijom, ako su, u kontekstu nacionalnog prava, te razlike objektivno i razumno opravdane legitimnim ciljem, uključujući legitimnu politiku zapošljavanja, tržište rada i strukovno obrazovanje te ako su načini ostvarivanja tog cilja primjereni i nužni.
               Takvo različito postupanje može, između ostalog, uključivati:

                        (a)

                        postavljanje posebnih uvjeta za pristup zapošljavanju i strukovnom osposobljavanju, za zapošljavanje i obavljanje zanimanja, uključujući uvjete u pogledu otkaza i naknada za rad, za mlade osobe, starije radnike i osobe koje su dužne skrbiti o drugima, radi poticanja njihove strukovne integracije ili osiguranja njihove zaštite;

                        (b)

                        određivanje minimalnih uvjeta u pogledu dobi, radnog iskustva ili godina provedenih u službi za pristup zapošljavanju ili određenim prednostima vezanim uz zaposlenje;

                  [...]“

         Austrijsko pravo

               7

               Članak 3. Pravilnika o plaćama u saveznom željezničkom sektoru iz 1963. [Bundesbahn‑Besoldungsordnung 1963 (BGBl. 170/1963)], naslovljen „Referentni datum za potrebe napredovanja“, određuje:
               „(1)   Referentni datum za potrebe napredovanja – isključujući razdoblja prije navršene 18. godine i uzimajući u obzir restriktivne odredbe iz stavaka 4. do 7. – određuje se tako da se uzme da danu zapošljavanja prethode:

                        a)

                        razdoblja navedena u stavku 2. u cijelosti,

                        b)

                        druga razdoblja polovično.

                  (2)   Sukladno stavku 1. točki (a), uzima se da danu zapošljavanja prethode:

                        1.

                        razdoblja ostvarena u zaposlenju koja predstavljaju barem polovicu vremena propisanog za radnike s punim radnim vremenu u okviru radnog odnosa u austrijskom saveznom željezničkom sektoru. Isto vrijedi za razdoblja ostvarena u zaposlenju u okviru radnog odnosa u željezničkom sektoru savezne zemlje ili privatnom željezničkom sektoru na koja se primjenjuje pravilnik za službenike usporediv s pravilnikom za službenike u austrijskom saveznom željezničkom sektoru.

                  [...]“

               8

               Članak 1480. austrijskoga građanskog zakonika (Allgemeines Bürgerliches Gesetzbuch) određuje:
               „Potraživanja koja se odnose na zakašnjele godišnje obveze, osobito kamate, […] zastarijevaju u roku od tri godine; pravo kao takvo prestaje nekorištenjem tijekom trideset godina“.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               9

               Dana 25. studenoga 1974. S. Pohl se zaposlio u društvu pravnom predniku ÖBB‑a. To ga je društvo zaposlilo na neodređeno vrijeme 1. srpnja 1977. Tom prilikom navedeno društvo odredilo je da je referentni datum za potrebe napredovanja S. Pohla na platnoj ljestvici vezanoj za njegovo zapošljavanje 12. studenoga 1971. U tu svrhu uzeto je da njegovom zapošljavanju na neodređeno vrijeme razdoblja službe ostvarena u tom društvu prethode u cijelosti. Druga razdoblja službe ostvarena nakon navršene 18. godine kod različitih poduzeća sa sjedištem u Austriji uzeta su u obzir samo do polovice njihovog trajanja. Razdoblja službe ostvarena prije navršene 18. godine nisu uzeta u obzir prilikom određivanja referentnog datuma.

               10

               Nakon privremenog umirovljenja 4. ožujka 2002., S. Pohl je trajno umirovljen 4. ožujka 2005. Na temelju njegovoga zadnjeg napredovanja 1. siječnja 2002., S. Pohl je bio razvrstan u platni razred 15.

               11

               Tužbom koju je 2. kolovoza 2011. protiv ÖBB‑a podnio pred Landesgericht Innsbruck (prvostupanjski sud u Innsbrucku), S. Pohl je zahtijevao da se utvrdi da je 1. siječnja 2002. napredovao u platni razred 16. Podredno je zahtijevao da se ÖBB‑u naloži da mu, počevši od 1. siječnja 2002. do 4. ožujka 2002., isplati razliku u plaći između razreda 16 i razreda 15 i, od 5. ožujka 2002., razliku između starosnih mirovina koje je primao i onih koje je trebao primati na temelju razreda 16.

               12

               S. Pohl u bitnom tvrdi da su razdoblja službe koja je ostvario prije navršene 18. godine, kao i ona koja su ostvarena nakon navršene 18. godine i do 24. studenoga 1974. trebala biti uzeta u obzir u cijelosti prilikom određivanja referentnog datuma za potrebe njegovog napredovanja na platnoj ljestvici vezanoj za njegovo zapošljavanje u ÖBB‑u. Da su ta razdoblja rada bila uzeta u obzir prilikom određivanja tog referentnog datuma, primjenom odgovarajućih odredaba Pravilnika o plaćama u saveznom željezničkom sektoru iz 1963. S. Pohl bio bi uvršten u platni razred 16 prije njegovoga privremenog umirovljenja 4. ožujka 2002.

               13

               Landesgericht Innsbruck odbio je tužbu S. Pohla u prvom stupnju.

               14

               S. Pohl je podnio žalbu protiv te odluke pred sudom koji je uputio zahtjev.

               15

               Vezano za određivanje referentnog datuma za potrebe napredovanja S. Pohla na platnoj ljestvici, taj sud smatra da ga treba razlikovati s obzirom na trenutak kada je navršio 18 godina. Isključenje razdobljâ službe koja prethode tom datumu za izračun referentnog datuma prilikom njegovog zapošljavanja na neodređeno vrijeme moglo bi predstavljati izravnu diskriminaciju na temelju dobi. Uzimanje u obzir razdoblja službe samo u polovici njihova trajanja od navršene 18. godine do 24. studenoga 1974. moglo bi biti protivno načelu jednakosti postupanja, općem načelu prava Unije, kao i zabrani diskriminacije iz članka 45. UFEU‑a.

               16

               Osim toga, sud koji je uputio zahtjev upozorava na to da je pravo S. Pohla da zahtijeva ponovnu procjenu referentnog datuma zastarjelo na temelju važećeg roka zastare na temelju nacionalnog prava. Iz toga on zaključuje da su prava koja S. Pohl želi ostvariti u ovom slučaju kako bi postigao dodatnu isplatu plaće i mirovine prema nacionalnom pravu također zastarjela.

               17

               Pod tim uvjetima Oberlandesgericht Innsbruck odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Je li pravu Unije koje je trenutačno na snazi, a osobito

                                 1)

                                 načelu jednakosti postupanja kao općem načelu prava Unije,

                                 2)

                                 općem načelu zabrane bilo kakve diskriminacije na temelju dobi u smislu članka 6. stavka 3. UEU‑a i članka 21. [Povelje],

                                 3)

                                 zabrani diskriminacije koja proizlazi iz slobodnoga kretanja radnika, predviđenoj u članku 45. UFEU‑a,

                                 4)

                                 Direktivi [2000/78/EZ],

                           protivna nacionalna odredba, djelomično zakonska i djelomično sadržana u kolektivnom ugovoru, koja je sporazumom stranaka postala sastavni dio pojedinačnog ugovora o radu, a na temelju koje se razdoblja službe radnika u sektoru željezničkog prijevoza ne uzimaju u obzir ako su ostvarena prije navršene 18. godine, a ako su ostvarena nakon navršene 18. godine, uzimaju u obzir samo polovično, osim ako su ostvarena u „kvazijavnom“ nacionalnom poduzeću ili kod tuženoga nacionalnog poslodavca, bez obzira na stvarno stečene sposobnosti i znanja radnika?

                        2.

                        Ako je odgovor na prvo pitanje potvrdan: je li za izračun zaostale plaće, uzimajući u obzir, sukladno pravu Unije, razdoblja službe koja dotad nisu uzimana u obzir (u cijelosti prije navršene 18. godine i polovično nakon navršene 18. godine, dok tužitelj nije stupio u službu kod tuženika), značajna činjenica da su izračunata razdoblja službe ostvarena od 1. prosinca 1965. do 24. studenoga 1974., to jest davno prije pristupanja Republike Austrije Uniji i prve odluke o načelu jednakosti postupanja kao načelu prava Unije?

                        3.

                        Ako je odgovor na prvo pitanje potvrdan: jesu li pravu Unije koje je trenutačno na snazi i osobito načelu djelotvornosti protivne nacionalne odredbe o zastari u skladu s kojima je u potpunosti zastario zahtjev radnika i potom umirovljenika za dodatnu isplatu plaće, zatim mirovine, podnesen protiv njegovog poslodavca, koji proizlazi iz uzimanja u obzir razdoblja službe stečenih u inozemstvu i prije navršene 18. godine u skladu s pravom Unije u smislu prvoga pitanja, a kojim radnik nije raspolagao na temelju nacionalnog prava i koji je objektivno mogao postaviti tek nakon proglašenja presude od 30. studenoga 2000., Österreichischer Gewerkschaftsbund (C-195/98, Zb., str. I-10497.) i presude od 18. lipnja 2009., Hütter (C-88/08, Zb., str. I-5325.)?

                        4.

                        Ako je odgovor na prvo pitanje potvrdan: nalaže li obveza pažnje na temelju prava Unije koje je trenutačno na snazi i osobito horizontalnog učinka općeg načela jednakosti postupanja i/ili načela nediskriminacije koje proizlazi iz slobodnoga kretanja radnika poslodavcu u sektoru željezničkog prijevoza s približno 40000 radnika, koji je hijerarhijski organiziran na više razina i pokriva cijelo državno područje, da svoje radnike i njihove predstavnike obavijesti o presudama Suda koje su bile objavljene u dnevnom tisku, prema kojima je dotadašnja praksa poslodavca u vezi s uzimanjem u obzir razdobljâ službe protivna pravu Unije, i koje bi među ostalim mogle rezultirati dodatnim isplatama plaće?“

               18

               Dopisom od 17. srpnja 2013. sud koji je uputio zahtjev dostavio je Sudu rješenje Oberster Gerichtshofa od 27. lipnja 2013. kojim je taj sud odlučio Sudu postaviti nekoliko prethodnih pitanja o problematici sličnoj onoj u ovom predmetu.

               19

               Nakon primitka toga dopisa Sud je pozvao sud koji je uputio zahtjev da ga obavijesti želi li izmijeniti ili povući, djelomično ili u cijelosti, prethodna pitanja postavljena na temelju njegovog rješenja od 28. kolovoza 2012.

               20

               U odgovoru na taj zahtjev sud koji je uputio zahtjev postavio je u odluci, koju je tajništvo Suda zaprimilo 22. kolovoza 2013., dodatno prethodno pitanje, sastavljeno kako slijedi:
               „Je li pravu Unije koje je trenutačno na snazi, osobito

                        1.

                        Direktivi [2000/78/EZ],

                        2.

                        općem načelu djelotvornosti,

                        3.

                        općem načelu zaštite legitimnih očekivanja,

                  protivan nacionalni pravni propis od 27. prosinca 2011. koji se primjenjuje retroaktivno od 1. siječnja 2004. i ukida prava koja se temelje na pravu Unije, osobito na presudi [gore navedenoj Hütter], na uzimanje u obzir razdoblja službe ostvarenih prije navršene 18. godine, bez diskriminacije zbog dobi, kao i prava na plaću koja iz toga proizlaze, time što određivanjem novoga referentnog datuma za potrebe napredovanja za jednu godinu produljuje rok koji omogućava pristup višem platnom razredu u svakom od prva tri platna razreda?“

         O trećem prethodnom pitanju

               21

               Svojim trećim pitanjem, na koje valja odgovoriti kao prvo, sud koji je uputio zahtjev pita, u biti, je li pravu Unije i, osobito, načelu djelotvornosti, protivan nacionalni pravni propis kao što je onaj o kojemu je riječ u glavnom postupku, koji određuje tridesetogodišnji rok zastare prava za zaposlenika da zahtijeva ponovnu procjenu razdoblja službe koje se mora uzeti u obzir prilikom određivanja toga referentnog datuma, a koji počinje teći sklapanjem sporazuma na temelju kojeg je referentni datum za potrebe napredovanja bio određen ili uvrštavanjem u pogrešan platni razred.

               22

               Taj sud osobito pita je li dopušteno da taj rok zastare ne počne teći sklapanjem sporazuma u kojemu je referentni datum određen ili uvrštavanjem u pogrešan platni razred, nego od datuma proglašenja gore navedenih presuda Österreichischer Gewerkschaftsbund i Hütter.

               23

               Iz ustaljene sudske prakse proizlazi da je, u nedostatku propisa Unije u nekom području, na unutarnjem pravnom poretku svake države članice da odredi nadležne sudove i uredi postupovna pravila za sudske postupke koji trebaju osigurati punu zaštitu prava koja pojedinci uživaju na temelju prava Unije, ako navedena pravila nisu manje povoljna od onih koja uređuju slične postupke koji se temelje na unutarnjem pravu (načelo ekvivalentnosti) i ako stvarno ne onemogućavaju ili pretjerano otežavaju korištenje prava koja priznaje pravni poredak Unije (načelo djelotvornosti) (vidjeti, osobito, presudu od 8. rujna 2011., Q‑Beef i Bosschaert, C-89/10 i C-96/10, Zb., str. I-7819., t. 32. i navedenu sudsku praksu).

               24

               U tom pogledu valja utvrditi da pravo Unije ne sadrži pravila koja se odnose na rokove za pokretanje postupaka vezano za načelo jednakosti postupanja.

               25

               Iz toga proizlazi da je na svakoj dotičnoj državi članici da unutar svoga unutarnjega pravnog poretka uredi takvo postupovno pravilo, uzimajući u obzir načela ekvivalentnosti i djelotvornosti.

               26

               Što se tiče načela ekvivalentnosti, valja podsjetiti na to da to načelo prema ustaljenoj sudskoj praksi zahtijeva da se sva pravila vezana za pravna sredstva bez razlikovanja primjenjuju na pravna sredstva koja se temelje na povredi prava Unije i na ona, slična, koja se temelje na nepoštivanju unutarnjeg prava (presuda od 15. travnja 2010., Barth, C-542/08, Zb., str. I-3189., t. 19. i navedena sudska praksa).

               27

               U ovom slučaju, iz spisa dostavljenog Sudu proizlazi da se tridesetogodišnji rok zastare koji određuje nacionalno pravo primjenjuje neovisno o činjenici je li prilikom povrede prava povrijeđeno pravo Unije ili nacionalno pravo.

               28

               Stoga se ne može smatrati da je takvo pravilo o zastari protivno načelu ekvivalentnosti.

               29

               Što se tiče načela djelotvornosti, Sud je presudio da je određivanje razumnih prekluzivnih rokova za pokretanje postupaka u interesu pravne sigurnosti usklađeno s pravom Unije jer ti rokovi nisu takve naravi da u praksi onemogućavaju ili pretjerano otežavaju korištenje prava koja priznaje pravni poredak Unije (vidjeti, u tom smislu, gore navedenu presudu Barth, t. 28. i navedenu sudsku praksu).

               30

               U vezi s pitanjem utječu li datumi proglašenja gore navedenih presuda Österreichischer Gewerkschaftsbund i Hütter na početak roka zastare koji je određen nacionalnim pravom, valja podsjetiti na to da tumačenje pojedinačnog pravila prava Unije koje mu Sud prida prilikom izvršavanja nadležnosti na temelju članka 267. UFEU‑a po potrebi razjašnjava i određuje značenje i doseg toga pravila onako kako ga treba ili ga je trebalo razumjeti i primjenjivati od trenutka njegovog stupanja na snagu. Drugim riječima, presuda u vezi s prethodnim pitanjem nije konstitutivne, nego isključivo deklarativne naravi, što znači da njezine posljedice načelno nastaju na dan stupanja na snagu pravila koje je Sud tumačio (presuda od 12. veljače 2008., Kempter, C-2/06, Zb., str. I-411., t. 35. i navedena sudska praksa).

               31

               Što se tiče početka roka zastare, Sud je pojasnio da on načelno proizlazi iz nacionalnog prava i da moguće utvrđenje Suda o povredi prava Unije načelno nema utjecaja na početak tog roka (vidjeti, u tom smislu, gore navedenu presudu Q‑Beef i Bosschaert, t. 47. i navedenu sudsku praksu).

               32

               Datumi proglašenja gore navedenih presuda Österreichischer Gewerkschaftsbund i Hütter zato ne utječu na početak roka zastare o kojem je riječ u glavnom postupku i stoga nisu uzimani u obzir prilikom procjene je li u okviru ovog predmeta poštivano načelo djelotvornosti.

               33

               Kao što proizlazi iz zahtjeva za prethodnu odluku, taj početak roka prema nacionalnom pravu odgovara datumu sklapanja sporazuma na temelju kojeg je referentni datum bio određen ili uvrštavanja u pogrešan platni razred, to jest, u glavnom postupku, 25. studenoga 1974. Sud koji je uputio zahtjev u tom pogledu upozorava na to da je, prema nacionalnom pravu, pravo S. Pohla da zahtijeva ponovnu procjenu referentnog datuma zastarjelo 24. studenoga 2004., davno prije pokretanja postupka u glavnom postupku 2. kolovoza 2011.

               34

               Ne može se pobiti da takav rok predstavlja razuman prekluzivni rok za pokretanje postupaka u interesu pravne sigurnosti, u smislu sudske prakse navedene u točki 29. ove presude.

               35

               Povrh toga, s obzirom na činjenicu da se tužba S. Pohla u bitnom odnosi na zakonitost njegovoga zadnjeg napredovanja na platnoj ljestvici dana 1. siječnja 2002., valja ustvrditi to da je on, primjenom nacionalnog prava, za podnošenje tužbe protiv odluke o svojem zadnjem napredovanju na platnoj ljestvici imao na raspolaganju još gotovo tri godine.

               36

               Osim toga, uz pretpostavku da je S. Pohl svoj zahtjev mogao temeljiti na članku 45. UFEU‑a ili na Direktivi 2000/78, valja utvrditi da se, s jedne strane, na taj članak pred austrijskim sudovima mogao pozivati od 1. siječnja 1995., dana pristupanja Republike Austrije Uniji, što je gotovo deset godina prije isteka roka zastare u glavnom postupku i da je, s druge strane, rok za prijenos Direktive 2000/78 istekao 3. prosinca 2003., što znači da je za podnošenje tužbe za ostvarivanje svojih prava S. Pohl na raspolaganju imao gotovo godinu dana pred navedenim sudovima. U tim okolnostima valja utvrditi to da tridesetogodišnji rok zastare određen nacionalnim pravom, koji je počeo teći sklapanjem sporazuma na temelju kojeg je referentni datum bio određen ili uvrštavanjem u pogrešan platni razred, u glavnom postupku nije takve naravi da u praksi onemogućava ili pretjerano otežava korištenje prava koja S. Pohl, po potrebi, uživa na temelju prava Unije.

               37

               S obzirom na prethodna razmatranja, na treće pitanje valja odgovoriti tako da pravu Unije i, osobito, načelu djelotvornosti nije protivna nacionalna odredba, kao što je predmetna u glavnom postupku, koja za pravo zaposlenika da zahtijeva ponovnu procjenu razdobljâ službe koja se moraju uzeti u obzir prilikom određivanja referentnog datuma za potrebe napredovanja određuje tridesetogodišnji rok zastare koji počinje teći sklapanjem sporazuma na temelju kojeg je referentni datum bio određen ili uvrštavanjem u pogrešan platni razred.

               38

               S obzirom na, s jedne strane, odgovor dan na treće pitanje i, s druge strane, utvrđenje suda koji je uputio zahtjev, prema kojemu su pravo S. Pohla da zahtijeva ponovnu procjenu referentnog datuma i stoga tužba protiv odluke koja se odnosi na njegovo zadnje napredovanje na platnoj ljestvici prema tridesetogodišnjem roku zastare koji je određen nacionalnim pravom zastarjeli od 24. studenoga 2004., ne treba odgovarati na druga postavljena pitanja.

         Troškovi

               39

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                     Nije protivna pravu Unije ni osobito, načelu djelotvornosti nacionalna odredba, kao što je predmetna u glavnom postupku, koja za pravo zaposlenika da zahtijeva ponovnu procjenu razdobljâ službe koja se moraju uzeti u obzir prilikom određivanja referentnog datuma za potrebe napredovanja određuje tridesetogodišnji rok zastare koji počinje teći sklapanjem sporazuma na temelju kojeg je referentni datum bio određen ili uvrštavanjem u pogrešan platni razred.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 2012. rujan 27.#Ballast Nedam Infra BV protiv Europska komisija.#Predmet T-362/06.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 2012. lipanj 28.#Georges Erny protiv Daimler AG - Werk Wörth.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Arbeitsgericht Ludwigshafen am Rhein.#Predmet C-172/11.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 16. rujna 2013.#Ecoceane protiv Europske agencije za pomorsku sigurnost (EMSA).#Ugovori o javnim uslugama – Postupci po pozivu na nadmetanje – Korištenje dežurnih brodova za borbu protiv onečišćenja naftom – Odbijanje ponude ponuditelja – Obveza obrazlaganja – Jednako postupanje – Transparentnost – Očita pogreška u ocjeni – Izvanugovorna odgovornost.#Predmet T-518/09.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 16. rujna 2013.#Iliad i dr. protiv Europske komisije.#Državne potpore – Naknada troškova javne usluge u okviru projekta izgradnje i iskorištavanja širokopojasne mreže elektroničkih komunikacija u departmanu Hauts-de-Seine – Odluka kojom se utvrđuje nepostojanje potpore – Neotvaranje službenog ispitnog postupka – Ozbiljne poteškoće – Presuda Altmark – Usluga od općeg gospodarskog interesa – Nedostaci tržišta –Previsoka naknada.#Predmet T-325/10.


Presuda Suda (treće vijeće) od 28. srpnja 2011.#Territorio Histórico de Vizcaya - Diputación Foral de Vizcaya (C-471/09 P), Territorio Histórico de Álava - Diputación Foral de Álava (C-472/09 P) i Territorio Histórico de Guipúzcoa - Diputación Foral de Guipúzcoa (C-473/09 P) protiv Europske komisije.#Žalba - Tužba za poništenje.#Spojeni predmeti C-471/09 P do C-473/09 P.


title: Presuda Suda (šesto vijeće) od 30. lipnja 2016.#Guy Riskin i Geneviève Timmermans protiv Belgijske države.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal de première instance de Liège.#Zahtjev za prethodnu odluku – Slobodno kretanje kapitala – Članci 63. i 65. UFEU‑a – Članak 4. UEU‑a – Izravno oporezivanje – Oporezivanje dividendi – Bilateralni ugovor o sprječavanju dvostrukog oporezivanja – Treća država – Područje primjene.#Predmet C-176/15.

text:
         PRESUDA SUDA (šesto vijeće)
      30. lipnja 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Slobodno kretanje kapitala — Članci 63. i 65. UFEU‑a — Članak 4. UEU‑a — Izravno oporezivanje — Oporezivanje dividendi — Bilateralni ugovor o sprječavanju dvostrukog oporezivanja — Treća država — Područje primjene“
      U predmetu C‑176/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunal de première instance de Liège (Prvostupanjski sud u Liègeu, Belgija), odlukom od 30. ožujka 2015., koju je Sud zaprimio 20. travnja 2015., u postupku

         Guy Riskin,

         Geneviève Timmermans

      protiv

         Belgijske države,

      SUD (šesto vijeće),
      u sastavu: A. Arabadjiev, predsjednik vijeća, C. G. Fernlund (izvjestitelj) i S. Rodin, suci,
      nezavisna odvjetnica: Juliane Kokott,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za G. Riskina i G. Timmermans, J.-P. Douny i R. Douny, odvjetnici,

               —

               za belgijsku vladu, M. Jacobs i J.‑C. Halleux, u svojstvu agenata,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i B. Beutler, u svojstvu agenata,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, S. Simmons i L. Christie, u svojstvu agenata, uz asistenciju S. Ford, barrister,

               —

               za Europsku komisiju, W. Roels i C. Soulay, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 12. travnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 63. i 65. UFEU‑a u vezi s člankom 4. UEU‑a.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Guya Riskina i Geneviève Timmermans, s jedne strane, i Belgijske države, s druge strane, u vezi s oporezivanjem primljenih dividendi od društva sa sjedištem u Poljskoj koje su bile predmet oporezivanja po odbitku u potonjoj državi članici.

         Pravni okvir

         Belgijsko pravo

               3

               U članku 5. Code des impôts sur les revenus de 1992 (Zakonik o porezu na dohodak od 1992., u daljnjem tekstu: CIR 92) predviđeno je:
               „Stanovnici Kraljevine podvrgnuti su porezu na dohodak fizičkih osoba za sve svoje oporezive prihode na koje se odnosi ovaj zakonik, čak i kada su neki od tih dohodaka ostvareni ili primljeni u inozemstvu.”

               4

               Člankom 6. CIR 92 propisano je:
               „Oporezovani dohodak sastoji se od svih neto dohodaka, umanjenih za priznate troškove.
               Svi neto dohoci odgovaraju iznosu sljedećih kategorija neto dohodaka:

                        1°

                        dohodak od nepokretne imovine;

                        2°

                        dohodak od kapitala i pokretne imovine;

                        3°

                        dohodak od profesionalne djelatnosti;

                        4°

                        drugi dohodak.”

               5

               Sukladno odredbama članka 17. stavka 1. tog zakonika:
               „Dohodak od kapitala i pokretne imovine uključuje sve primitke ostvarene iz pokretne imovine bez obzira po kojoj su osnovi ostvareni, i to:
               primitke od dividendi;
               […]”

               6

               Članak 285. navedenog zakonika glasi:
               „U odnosu na dohotke od kapitala i pokretne imovine [...] paušalni iznos inozemnog poreza uračunava se u porez, kada je taj dohodak u inozemstvu podvrgnut istovrsnom porezu na dohodak fizičkih osoba, porezu na dobit ili porezu na dohotke ili prihode nerezidenata i kada je navedeni kapital ili imovina namijenjena za obavljanje profesionalne aktivnosti u Belgiji.
               […]”

               7

               U članku 286. istog zakonika, u verziji koja se primjenjuje na predmetno porezno razdoblje u glavnom postupku, predviđeno je:
               „Paušalni iznos inozemnog poreza određuje se u iznosu od petnaest osamdesetpetina neto dohotka, prije umanjenja poreza po odbitku i, ako je to slučaj, prije zadržavanja odbitka od države u kojoj je porezni obveznik rezident.
               […]”

         Ugovor o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja između Belgije i Poljske

               8

               U članku 10. Ugovora sklopljenog između Kraljevine Belgije i Republike Poljske o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja te sprečavanju prijevare i izbjegavanja plaćanja poreza na dohodak i imovinu, zajedno s Protokolom, koji su potpisani 20. kolovoza 2001. u Varšavi (u daljnjem tekstu: Belgijsko‑poljski ugovor), određeno je:
               „1.   Dividende koje društvo rezident države ugovornice isplati rezidentu druge države ugovornice mogu se oporezivati u toj drugoj državi.
               2.   Međutim, te se dividende mogu oporezivati i u državi ugovornici čiji je rezident društvo koje isplaćuje dividende i u skladu sa zakonodavstvom te države, ali ako je stvarni primatelj dividendi rezident druge države ugovornice tako utvrđen porez ne smije biti veći od:

                        (a)

                        pet posto bruto iznosa dividende, kada je stvarni korisnik društvo (koje nije društvo osoba):

                                 —

                                 koje izravno drži najmanje 25 posto kapitala društva koje isplaćuje dividende, ili

                                 —

                                 koje izravno drži 10 posto kapitala društva koje isplaćuje dividende, kada je ulagačka vrijednost udjela najmanje 500000 eura ili njegova protuvrijednost u drugoj valuti;

                        (b)

                        15 % bruto iznosa dividendi u svim ostalim slučajevima.

                  Ovaj stavak ne isključuje oporezivanje društva u odnosu na prihode korištene za isplatu dividendi.
               3.   Radi potrebe ovog članka izraz „dividende“ obuhvaća primitke koji potječu od dionica, potvrda o dionicama ili udjela, rudarskih udjela, udjela osnivača ili drugih potvrda osim dužničkih kao i primitke - čak i kada su primljeni u obliku kamata - koji su podvrgnuti poreznim zakonodavstvom države čije je društvo koje drži udjele rezident istom poreznom režimu kao i primici od dionica.
               […]”

               9

               U članku 23. stavku 1. Belgijsko‑poljskog ugovora predviđeno je:
               „1.   U Belgiji će se dvostruko oporeziva-nje izbjegavati na sljedeći način:
               […]

                        (b)

                        Ovisno o odredbama belgijskog zakonodavstva o uračunavanju u belgijski porez poreza plaćenih u inozemstvu, kada rezident Belgije prima dijelove dohotka koji su uključeni u njegov ukupni dohodak koji podliježe belgijskom porezu i koji čine dividende koje nisu oslobođene belgijskog poreza na temelju točke (c) navedene u nastavku, kamate ili davanja, poljski porez obustavljen na te dohotke uračunava se u belgijski porez koji se odnosi na navedene dohotke.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               10

               G. Riskin i G. Timmermans, belgijski rezidenti, imaju udjele u društvu sa sjedištem u Poljskoj. Tijekom 2009. primili su dividende s osnove tih udjela, glede kojih je potonja država članica zadržala porez po odbitku u visini od 15 %.

               11

               Tijekom 2012. nadzorne službe belgijske porezne uprave uputile su G. Riskinu i G. Timmermans obavijest o ispravku njihovih prijava poreza na dohodak fizičkih osoba za poreznu godinu 2010. Ta je uprava smatrala da su, sukladno članku 10. Belgijsko‑poljskog ugovora i članku 5., članku 6. i članku 17. stavku 1. CIR 92, dividende koje potječu od društva sa sjedištem u Poljskoj oporezive u Belgiji po stopi od 25 %.

               12

               G. Riskin i G. Timmermans osporili su taj ispravak ističući da se, sukladno članku 23. Belgijsko‑poljskog ugovora, porez koji je naplaćen u Poljskoj mora uračunati u porez koji se mora platiti u Belgiji.

               13

               Porezna uprava odgovorila je da je člankom 23. toga ugovora predviđeno uračunavanje poljskog poreza u belgijski porez sukladno odredbama belgijskog prava, i to članka 285. CIR 92, kojim je dopušteno takvo uračunavanje samo ako je kapital ili imovina iz koje je predmetna dividenda nastala namijenjena za obavljanje profesionalne aktivnosti u Belgiji. Imajući u vidu da to konkretno nije bio slučaj, belgijska porezna uprava odbila je uračunati poljski porez po odbitku u belgijski porez te je stoga odbila njihov prigovor.

               14

               G. Riskin i G. Timmermans podnijeli su sudu koji je uputio zahtjev tužbu protiv te odluke porezne uprave, ističući da, za razliku od Belgijsko‑poljskog ugovora, drugim ugovorima o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja zaključenima između Belgije i trećih država nije predviđeno upućivanje na belgijsko pravo te je stoga dopušteno uračunati porez plaćen u trećoj državi u belgijski porez a da se pritom ne uzimaju u obzir uvjeti propisani belgijskim pravom. Oni smatraju da nije zakonito to da se dopusti da Belgija može odobriti trećoj državi povoljniji fiskalni položaj od onog koji odobrava državama članicama.

               15

               U tim je okolnostima Tribunal de premier instance de Liège (Prvostupanjski sud u Liègeu, Belgija) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:

                        „1.

                        Je li pravno pravilo predviđeno člankom 285. CIR 92, koje implicitno dopušta dvostruko oporezivanje inozemnih dividendi fizičke osobe rezidenta u Belgiji, u skladu s načelima prava Unije iz članka 63. UFEU‑a, u vezi s člankom 4. UEU‑a, s obzirom na to da omogućuje Belgiji da – sukladno odredbama belgijskog prava na koje upućuje Konvencija o sprječavanju dvostrukog oporezivanja koju je ispregovarala Belgija (članak 285. kojim se propisuju uvjeti uračunavanja ili članak 286. koji samo određuje stopu uračunavanja paušalnog iznosa poreza) – po vlastitom nahođenju favorizira ulaganja u trećim državama (Sjedinjenim Američkim Državama) na štetu mogućih ulaganja u državama članicama Europske unije (Poljskoj)?

                        2.

                        Je li članak 285. CIR 92 u suprotnosti s člancima 49., 56. i 58. UFEU‑a zato što je mogućnost uračunavanja inozemnog poreza u belgijski porez uvjetovana time da se kapital i roba koji su izvor prihoda koriste za obavljanje profesionalne aktivnosti u Belgiji?”

         O prethodnim pitanjima

         Dopuštenost drugog pitanja

               16

               Belgijska vlada smatra da je drugo pitanje, koje se odnosi na to da je mogućnost uračunavanja inozemnog poreza u belgijski porez uvjetovana time da se kapital i roba koji su izvor prihoda koriste za obavljanje profesionalne aktivnosti u Belgiji, nedopušteno s obzirom na to da odluka o sporu koji se vodi pred sudom koji je uputio zahtjev ne ovisi o odgovoru na to pitanje.

               17

               Valja u tom pogledu podsjetiti da prema ustaljenoj sudskoj praksi za pitanja o tumačenju prava Unije koja uputi nacionalni sud unutar pravnog i činjeničnog okvira koji sam utvrdi i čiju točnost Sud nije dužan provjeravati vrijedi presumpcija relevantnosti. Sud može odbiti odlučiti o pitanju koje je uputio nacionalni sud samo kada na očit način proizlazi da traženo tumačenje prava Unije nema nikakav odnos sa stvarnošću ili s predmetom glavnog postupka, kada je problem hipotetske naravi ili kada Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima koji su potrebni kako bi se na koristan način odgovorilo na pitanja koja su mu postavljena (presuda od 21. svibnja 2015., Verder LabTec, C‑657/13, EU:C:2015:331, t. 29. i navedena sudska praksa).

               18

               U ovom slučaju, iz spisa dostavljenog sudu razvidno je da kapital ili imovina iz koje proizlaze predmetne dividende nije namijenjena profesionalnoj aktivnosti, ni u Belgiji ni na području druge države članice. U tim okolnostima, drugo pitanje valja smatrati hipotetskim pitanjem koje je stoga nedopušteno.

         Prvo pitanje

               19

               Uvodno valja navesti da nije istaknuto da se različito postupanje odnosi na dividende koje potječu od društva sa sjedištem u Poljskoj i dividende koje potječu od društva sa sjedištem u Belgiji. S druge strane, istaknuto je da se to različito postupanje odnosi na dividende koje potječu od društva sa sjedištem u Poljskoj i dividende koje potječu od društva sa sjedištem u trećoj državi.

               20

               Naime, nije sporno da, za razliku od Belgijsko‑poljskog ugovora u kojemu se kod utvrđenja uvjeta za uračunavanje poreza po odbitku zadržanom u Poljskoj u porez koji treba platiti u Belgiji upućuje na odredbe belgijskog prava, u drugim ugovorima o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja zaključenima između Kraljevine Belgije i nekih trećih država nije predviđeno takvo upućivanje te je stoga dopušteno uračunavanje poreza po odbitku zadržanom u trećoj državi u porez koji treba platiti u Belgiji a da se pritom ne primjenjuju uvjeti predviđeni belgijskim pravom.

               21

               U odnosu na glavni postupak, upućivanje na belgijsko pravo ima za učinak da se porez na dividende koji je zadržan prilikom isplate u Poljskoj ne može uračunati u porez koji treba platiti u Belgiji s obzirom na to da uvjet predviđen člankom 285. CIR 92 – i to onaj o namjeni kapitala ili imovine iz koje potječu predmetne dividende profesionalnoj aktivnosti u Belgiji – nije ispunjen, iako bi to uračunavanje bilo odobreno a da pritom ne bi trebalo ispuniti uvjete o namjeni, da su te dividende potekle od treće države s kojom je Kraljevina Belgija zaključila ugovor o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja u kojem je predviđeno bezuvjetno pravo na takvo uračunavanje.

               22

               Stoga svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li odredbe ugovora koje se odnose na slobodno kretanje kapitala, u vezi s člankom 4. UEU‑a, tumačiti na način da im se protivi da država članica, u situaciji poput one u glavnom postupku, ne proširuje povoljniji tretman odobren dioničaru rezidentu – koji proizlazi iz dvostranog ugovora o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja zaključenog između te države članice i treće države na temelju koje se porez po odbitku zadržan u trećoj državi bezuvjetno uračunava u porez koji treba platiti u državi članici u kojoj je dioničar rezident – na dioničara rezidenta koji primi dividende koje potječu iz države članice s kojom je ta ista država članica u kojoj je taj dioničar rezident zaključila bilateralni ugovor o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja u kojemu je odobravanje takvog uračunavanja podvrgnuto dodatnim uvjetima predviđenima nacionalnim pravom.

               23

               U skladu sa stalnom sudskom praksom Suda, mjere zabranjene člankom 63. stavkom 1. UFEU‑a, kao ograničenja kretanja kapitala, uključuju mjere koje su takve prirode da mogu odvratiti nerezidente od ulaganja u državi članici ili mogu odvratiti rezidente te države članice od ulaganja u drugim državama (presuda od 17. rujna 2015., Miljoen i dr., C‑10/14, C‑14/14 i C‑17/14, EU:C:2015:608, t. 44. i navedena sudska praksa).

               24

               U ovom je slučaju sporno je li situacija belgijskih rezidenata, poput G. Riskina i G. Timmermans, koji su primili dividende koje potječu od države članice, poput Republike Poljske, i koji, kako bi imali pravo na uračunavanje poreza po odbitku u belgijski porez, moraju udovoljiti uvjetu iz članka 285. CIR 92, nepovoljnija od situacije belgijskih rezidenata koji prime dividende koje potječu od treće države s kojom je Kraljevina Belgija zaključila bilateralni ugovor o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja u kojem je predviđeno bezuvjetno pravo na takvo uračunavanje.

               25

               Takav nepovoljni tretman može odvratiti belgijske rezidente od ulaganja u državi članici s kojom Kraljevina Belgija nije zaključila bilateralni ugovor o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja u kojem je predviđeno bezuvjetno pravo na takvo uračunavanje poreza po odbitku u belgijski porez te stoga predstavlja ograničenje slobodnom kretanju kapitala, koje je člankom 63. stavkom 1. UFEU‑a načelno zabranjeno.

               26

               Međutim, u skladu s člankom 65. stavkom 1. točkom (a) UFEU‑a, „članak 63. [UFEU‑a] ne dovodi u pitanje pravo država članica da primjenjuju relevantne odredbe svojeg poreznog zakonodavstva kojima se pravi razlika između poreznih obveznika koji nisu u istom položaju u pogledu mjesta boravišta ili mjesta ulaganja svojeg kapitala”.

               27

               Ta je iznimka, koju valja strogo tumačiti, sama ograničena člankom 65. stavkom 3. UFEU‑a, koji predviđa da nacionalne odredbe iz stavka 1. tog članka „ne smiju biti sredstvo proizvoljne diskriminacije ili prikrivenog ograničenja slobodnoga kretanja kapitala i platnog prometa, kako je utvrđeno u članku 63.” (presuda od 13. ožujka 2014., Bouanich, C‑375/12, EU:C:2014:138, t. 62. i navedena sudska praksa).

               28

               Slijedom toga, treba razlikovati nejednako postupanje dopušteno člankom 65. stavkom 1. točkom (a) UFEU‑a i diskriminaciju zabranjenu stavkom 3. istog članka. Tako se, prema sudskoj praksi Suda, nacionalni porezni propis koji pravi razliku između poreznih obveznika prema mjestu ulaganja njihova kapitala može smatrati usklađenim s odredbama ugovora o slobodnom kretanju kapitala ako se razlika u postupanju odnosi na situacije koje nisu objektivno usporedive ili ako je ta razlika u postupanju opravdana na temelju važnog razloga od općeg interesa (presuda od 13. ožujka 2014., Bouanich, C‑375/12, EU:C:2014:138, t. 63. i navedena sudska praksa).

               29

               U vezi s time valja podsjetiti da je na državama članicama da ustroje, poštujući pravo Unije, svoje sustave oporezivanja raspodijeljene dobiti i da u tom okviru definiraju poreznu osnovicu kao i poreznu stopu koja se primjenjuje na dioničara stjecatelja, te da u nedostatku mjera ujednačavanja ili usklađivanja koje donosi Unija države članice ostaju nadležne odrediti, sporazumno ili jednostrano, kriterije podjele svoje nadležnosti oporezivanja (vidjeti u tom smislu presudu od 20. svibnja 2008., Orange European Smallcap Fund, C‑194/06, EU:C:2008:289, t. 48.).

               30

               Slijedom toga, kada postoji razlika u poreznim zakonodavstvima različitih država članica u odnosu na tu situaciju, država članica može, sporazumno ili jednostrano, primijeniti na dividende koje potječu od različitih država nejednak tretman koji uzima u obzir u obzir te razlike (vidjeti u tom smislu presudu od 20. svibnja 2008., Orange European Smallcap Fund, C‑194/06, EU:C:2008:289, t. 49.).

               31

               U kontekstu bilateralnih poreznih ugovora, iz sudske prakse Suda proizlazi da je područje primjene takvog ugovora ograničeno na fizičke i pravne osobe koje su u njoj definirane. Povlastice koje su tamo predviđene sastavni su dio svih ugovornih pravila i doprinose općoj ravnoteži uzgajanih odnosa između država ugovornica (vidjeti u tom smislu presude od 5. srpnja 2005., D., C‑376/03, EU:C:2005:424, t. 54. i 61. do 62., i od 20. svibnja 2008., Orange European Smallcap Fund, C‑194/06, EU:C:2008:289, t. 50. do 51.). Valja navesti, kao što je to učinila nezavisna odvjetnica u točki 43. mišljenja, da je situacija ista kad se radi o ugovorima o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja zaključenima s državama članicama ili s trećim državama.

               32

               U odnosu na glavni postupak, valja navesti da su situacije u kojima se odobrava prednost bezuvjetnog uračunavanja one u kojima se Kraljevina Belgija obvezala da, u okviru bilateralnih ugovora o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja zaključenih s određenim trećim državama koje su primijenile porez po odbitku na dividende, dopusti belgijskim rezidentima da uračunaju navedeni porez u porez koji moraju platiti u Belgiji.

               33

               Iz toga proizlazi da je područje primjene takvog ugovora ograničeno na belgijske rezidente koji su primili dividende koje potječu od takve treće države i koji su podmirili porez po odbitku potonjoj državi. Ne može se smatrati kao prednost koja se može odvojiti od ostatka tog ugovora činjenica da se predmetna prednost priznaje samo belgijskim rezidentima koji potpadaju pod područje primjene toga ugovora s obzirom na to da je, kao što je to navedeno u točki 31. ove presude, ta prednost sastavni dio ugovornih pravila i pridonosi općoj ravnoteži uzajamnih odnosa između dviju država ugovornica navedenog ugovora.

               34

               U tim uvjetima belgijski rezidenti, poput onih u glavnom postupku, koji su primili dividende koje potječu od države članice, poput Republike Poljske, i koji, kako bi imali pravo na uračunavanje poreza po odbitku u belgijski porez, moraju udovoljiti uvjetu iz članka 285. CIR 92, nisu u situaciji koja je objektivno usporediva sa situacijom belgijskih rezidenata koji prime dividende koje potječu od treće države s kojom je Kraljevina Belgija zaključila bilateralni ugovor o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja u kojem je predviđeno bezuvjetno pravo na takvo uračunavanje.

               35

               Slijedom toga, nepovoljni tretman, poput onog u glavnom postupku, ne predstavlja prepreku zabranjenu odredbama ugovora koje se odnose na slobodno kretanje kapitala.

               36

               Naposljetku, u odnosu na lojalnu suradnju uspostavljenu člankom 4. UEU‑a, dovoljno je podsjetiti da se taj članak ne može tumačiti na način da se njime stvara samostalna obveza država članica koja nadilazi obveze koje mogu imati na temelju članka 63. i 65. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu rješenje od 19. rujna 2012., Levy i Sebbag, C‑540/11, EU:C:2012:581, t. 27. do 29.).

               37

               Imajući u vidu gornje navode, valja odgovoriti na prvo pitanja tako da članke 63. i 65., u vezi s člankom 4. UEU‑a, treba tumačiti na način da im se ne protivi da država članica, u situaciji poput one u glavnom postupku, ne proširuje povoljniji tretman odobren dioničaru rezidentu – koji proizlazi iz dvostranog ugovora o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja zaključenog između te države članice i treće države, na temelju kojeg se porez po odbitku zadržanom u trećoj državi bezuvjetno uračunava u porez koji treba platiti u državi članici u kojoj je dioničar rezident – na dioničara rezidenta koji primi dividende koje potječu iz države članice s kojom je ta ista država članica u kojoj je taj dioničar rezident zaključila bilateralni ugovor o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja u kojemu je odobravanje takvog uračunavanja podvrgnuto dodatnim uvjetima predviđenima nacionalnim pravom.

         Troškovi

               38

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (šesto vijeće) odlučuje:

                     Članke 63. i 65., u vezi s člankom 4. UEU‑a,, treba tumačiti na način da im se ne protivi da država članica, u situaciji poput one u glavnom postupku, ne proširuje povoljniji tretman odobren dioničaru rezidentu – koji proizlazi iz dvostranog ugovora o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja zaključenog između te države članice i treće države, na temelju kojeg se porez po odbitku zadržanom u trećoj državi bezuvjetno uračunava u porez koji treba platiti u državi članici u kojoj je dioničar rezident – na dioničara rezidenta koji primi dividende koje potječu iz države članice s kojom je ta ista država članica u kojoj je taj dioničar rezident zaključila bilateralni ugovor o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja u kojemu je odobravanje takvog uračunavanja podvrgnuto dodatnim uvjetima predviđenima nacionalnim pravom.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


Presuda Suda (treće vijeće) od 18. srpnja 2006.#David Meca-Medina i Igor Majcen protiv Komisije Europskih zajednica.#Žalba.#Predmet C-519/04 P.