title: Presuda Suda (treće vijeće) od 7. kolovoza 2018.#Coöperatieve Vereniging SNB-REACT U.A. protiv Deepak Mehta.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tallinna Ringkonnakohus.#Zahtjev za prethodnu odluku – Intelektualno i industrijsko vlasništvo – Direktiva 2004/48/EZ – Članak 4. – Aktivna procesna legitimacija pred sudom organizacije za kolektivno zastupanje nositelja žigova – Direktiva 2000/31/EZ – Članci 12. do 14. – Odgovornost pružatelja usluga najma i registracije IP adresa koje omogućuju anonimno korištenje nazivima domena i internetskim stranicama.#Predmet C-521/17.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      7. kolovoza 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Intelektualno i industrijsko vlasništvo – Direktiva 2004/48/EZ – Članak 4. – Aktivna procesna legitimacija pred sudom organizacije za kolektivno zastupanje nositelja žigova – Direktiva 2000/31/EZ – Članci 12. do 14. – Odgovornost pružatelja usluga najma i registracije IP adresa koje omogućuju anonimno korištenje nazivima domena i internetskim stranicama”
      U predmetu C‑521/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputila Tallinna Ringkonnakohus (Žalbeni sud u Tallinnu, Estonija), odlukom od 28. kolovoza 2017., koju je Sud zaprimio 1. rujna 2017., u postupku

         Coöperatieve Vereniging SNB‑REACT U. A.

      protiv

         Deepaka Mehte,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, J. Malenovský (izvjestitelj), M. Safjan, D. Šváby i M. Vilaras, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Coöperatieve Vereniging SNB‑REACT U. A., K. Turk, vandeadvokaat, i M. Pild, advokaat,

               –

               za estonsku vladu, N. Grünberg, u svojstvu agenta,

               –

               za nizozemsku vladu, M. K. Bulterman, P. Huurnink i J. Langer, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, F. Wilman i E. Randvere, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 4. točke (c) Direktive 2004/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o provedbi prava intelektualnog vlasništva (SL 2004., L 157, str. 45.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 2., str. 74.) i članaka 12. do 14. Direktive 2000/31/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 8. lipnja 2000. o određenim pravnim aspektima usluga informacijskog društva na unutarnjem tržištu, posebno elektroničke trgovine (Direktiva o elektroničkoj trgovini) (SL 2000., L 178, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 39., str. 58.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Coöperatieve Vereniginga SNB‑REACT U. A. (u daljnjem tekstu: SNB‑REACT) i Deepaka Mehte u vezi s odgovornošću potonjeg za povredu prava desetero nositelja žigova.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

         Direktiva 2000/31

               3

               U uvodnoj izjavi 42. Direktive 2000/31 navodi se:
               „Iznimke od odgovornosti utvrđene u ovoj direktivi odnose se jedino na slučajeve u kojima je aktivnost davatelja usluga informacijskog društva ograničena na tehnički proces poslovanja i omogućavanja pristupa komunikacijskoj mreži preko koje se informacije stavljene na raspolaganje od trećih strana prenose ili privremeno pohranjuju, isključivo u svrhu učinkovitijeg prijenosa; ta aktivnost je samo tehničke, automatske i pasivne naravi, što podrazumijeva da davatelj usluga informacijskog društva nije upoznat s informacijama koje se prenose ili pohranjuju niti ima kontrolu nad njima.”

               4

               Poglavlje II. te direktive, naslovljeno „Načela”, sadržava, među ostalim, odjeljak 4., koji nosi naslov „Odgovornost posrednih davatelja usluga” i u kojem se nalaze njezini članci 12. do 15.

               5

               Članak 12. te direktive, naslovljen „Samo prijenosnik informacija”, propisuje:
               „1.   Kad se pružena usluga informacijskog društva sastoji od prijenosa komunikacijskom mrežom informacija dobivenih od primatelja usluge ili kad se ta usluga sastoji od omogućavanja pristupa komunikacijskoj mreži, države članice moraju osigurati da davatelj usluge nije odgovoran za informacije koje se prenose […]
               […]
               3.   Ovaj članak ne utječe na mogućnost suda ili upravne vlasti da u skladu s pravnim sustavom države članice od davatelja usluga zahtijeva okončanje ili sprečavanje prekršaja.”

               6

               Članak 13. Direktive 2000/31, naslovljen „Privremeni smještaj informacija”, predviđa:
               „1.   Ako se pružena usluga informacijskog društva sastoji od prijenosa informacija komunikacijskom mrežom koje je dao primatelj usluge, države članice moraju osigurati da davatelj usluga nije odgovoran za automatsku, privremenu i prolaznu pohranu tih informacija, koja je izvršena isključivo u svrhu učinkovitijeg daljnjeg prijenosa informacija prema drugim primateljima usluge na njihov zahtjev […]
               […]
               2.   Ovaj članak ne utječe na mogućnost suda ili upravne vlasti da u skladu s pravnim sustavom države članice od davatelja usluga zahtijeva okončanje ili sprečavanje prekršaja.”

               7

               Članak 14. te direktive, naslovljen „Smještaj informacija na poslužitelju (‚hosting’)”, određuje:
               „1.   Kad se pružena usluga informacijskog društva sastoji od pohrane informacija dobivenih od primatelja usluge, države članice moraju osigurati da davatelj usluge nije odgovoran za informacije pohranjene na zahtjev primatelja usluge […]
               […]
               3.   Ovaj članak ne utječe na mogućnost da sud ili upravno tijelo, u skladu s pravnim sustavom države članice, od davatelja usluge zahtijeva okončanje ili sprečavanje prekršaja i ne utječe na mogućnost da država članica utvrdi postupke kojima se uređuje uklanjanje ili onemogućavanje pristupa informacijama.”

         Direktiva 2004/48

               8

               U uvodnoj izjavi 18. Direktive 2004/48 navodi se:
               „Osobe koje su ovlaštene zahtijevati primjenu tih mjera, postupaka i pravnih sredstava ne bi smjele biti samo nositelji prava već i osobe koje imaju izravan interes i pravni položaj u onoj mjeri u kojoj im to dopušta i u kojoj je to u skladu s primjenjivim pravom, što može uključivati profesionalne organizacije zadužene za upravljanje takvim pravima ili za zaštitu kolektivnih ili pojedinačnih interesa za koje su odgovorne.”

               9

               U poglavlju I. te direktive, naslovljenom „Cilj i područje primjene”, nalazi se, među ostalim, njezin članak 2., koji nosi naslov „Područje primjene” i koji u stavku 1. predviđa:
               „Ne dovodeći u pitanje sredstva koja su predviđena ili koja mogu biti predviđena zakonodavstvom [Unije] ili nacionalnim zakonodavstvom, ako su ta sredstva povoljnija za nositelje prava, mjere, postupci i pravna sredstva predviđeni ovom direktivom primjenjuju se, u skladu s člankom 3., na svaku povredu prava intelektualnog vlasništva kako je predviđeno pravom [Unije] i/ili nacionalnim pravom dotične države članice.”

               10

               U poglavlju II. Direktive 2004/48, naslovljenom „Mjere, postupci i pravna sredstva”, nalazi se, među ostalim, njezin članak 4., koji nosi naslov „Osobe ovlaštene za podnošenje zahtjeva za primjenu mjera, postupaka i pravnih sredstava” i koji glasi kako slijedi:
               „Kao osobe koje su ovlaštene zatražiti primjenu mjera, postupaka i pravnih sredstava iz ovog poglavlja države članice moraju priznati:

                        (a)

                        nositelje prava intelektualnoga vlasništva u skladu s odredbama primjenjivog prava;

                        (b)

                        sve druge osobe koje su ovlaštene koristiti ta prava, […] u onoj mjeri u kojoj je to dopušteno i u skladu s odredbama mjerodavnog prava;

                        (c)

                        tijela [organizacije] za [kolektivno] upravljanje […] pravima intelektualnog vlasništva kojima se redovito priznaje pravo da zastupaju nositelje prava intelektualnog vlasništva, u mjeri u kojoj je to dopušteno i u skladu s odredbama primjenjivog prava;

                        (d)

                        stručna tijela za obranu [zaštitu] prava kojima se redovito priznaje pravo da zastupaju nositelje prava intelektualnog vlasništva, u mjeri u kojoj je to dopušteno i u skladu s odredbama primjenjivog prava.”

            Estonsko pravo

               11

               Članak 3. tsiviilkohtumenetluse seadustika (Zakonik o građanskom postupku) (RT I 2005., 26, 197), naslovljen „Aktivna procesna legitimacija pred sudom”, predviđa u stavku 2.:
               „U zakonom predviđenim slučajevima sud odlučuje o građanskom predmetu i kada osoba pred njim pokrene postupak radi zaštite predmnijevanog, zakonom zaštićenog prava ili interesa treće osobe ili javnosti.”

               12

               Članak 601. kaubamärgiseadusa (Zakon o žigovima) (RT I 2002., 49, 308), naslovljen „Zastupnik u sporovima o žigovima”, određuje u stavku 2.:
               „Radi zaštite njegovih prava, nositelja žiga može zastupati organizacija čiji je član, a koja ima aktivnu procesnu legitimaciju i predstavlja nositelje žigova.”

               13

               Članak 8. infoühiskonna teenuse seadusa (Zakon u uslugama informacijskog društva) (RT I 2004., 29, 191), naslovljen „Ograničenje odgovornosti u slučaju pukog prijenosa informacija i omogućavanja pristupa komunikacijskoj mreži dostupnoj javnosti”, glasi kako slijedi:
               „1.   Ako se usluga sastoji samo od prijenosa komunikacijskom mrežom dostupnom javnosti informacija koje je dao primatelj usluge ili od omogućavanja pristupa komunikacijskoj mreži dostupnoj javnosti, pružatelj usluga nije odgovoran za sadržaj prenesenih informacija […]”

               14

               Članak 9. tog zakona, naslovljen „Ograničenje odgovornosti u slučaju privremenog smještaja informacija”, određuje:
               „Ako se usluga sastoji od prijenosa javno dostupnom mrežom za prijenos podataka informacija koje je dao primatelj usluge, pri čemu dotični način prijenosa iz tehničkih razloga zahtijeva privremenu pohranu informacija, davatelj usluga nije odgovoran za sadržaj informacija prilikom automatske, privremene i prolazne pohrane tih informacija, kada je ta usluga pružena isključivo u svrhu učinkovitijeg daljnjeg prijenosa informacija prema drugim primateljima usluge na njihov zahtjev […]”

               15

               Članak 10. navedenog zakona, naslovljen „Ograničenje odgovornosti u slučaju pružanja usluge pohrane informacija”, predviđa u stavku 1.:
               „Kad se usluga sastoji od pohrane informacija dobivenih od primatelja usluge, davatelj usluge nije odgovoran za sadržaj informacije pohranjene na zahtjev primatelja usluge […]”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               16

               SNB‑REACT organizacija je sa sjedištem u Amsterdamu (Nizozemska) koja osigurava kolektivno zastupanje nositelja žigova.

               17

               On je Harju Maakohusu (Prvostupanjski sud u Harjuu, Estonija) podnio tužbu u kojoj je zatražio da D. Mehta prestane s povredama prava desetero njegovih članova, da se suzdrži od novih povreda i da mu se naloži naknada štete koju je prouzročio.

               18

               U prilog toj tužbi SNB‑REACT istaknuo je da je D. Mehta registrirao nazive internetskih domena na kojima se nezakonito rabe znakovi istovjetni žigovima koji pripadaju njegovim članovima, kao i internetske stranice na kojima se nezakonito prodaje roba označena tim znakovima. K tome, SNB‑REACT naveo je da D. Mehta posjeduje IP adrese koje odgovaraju tim nazivima domena i internetskim stranicama. Naposljetku je naglasio da je D. Mehta odgovoran za nezakonitu uporabu predmetnih znakova na spomenutim nazivima domena i internetskim stranicama na koju je opetovano upozoravan.

               19

               U svoju obranu D. Mehta tvrdio je da nije registrirao nazive domena i internetske stranice na koje upućuje SNB‑REACT niti je na ikoji način rabio znakove istovjetne žigovima čiji su nositelji članovi te organizacije. Nadalje, iako je priznao da posjeduje 38000 IP adresa, napomenuo je da se ograničava na njihovo iznajmljivanje dvama društvima. Naposljetku, on je naveo da ga se, uzimajući u obzir tu aktivnost, treba smatrati isključivo pružateljem pristupa elektroničkoj komunikacijskoj mreži i prenositeljem informacija.

               20

               Harju Maakohus (Prvostupanjski sud u Harju) odbio je zahtjev SNB‑REACT‑a ocjenjujući, kao prvo, da potonji nema aktivnu procesnu legitimaciju pred sudom kako bi u vlastito ime podnio tužbu kojom nastoji ishoditi zaštitu prava svojih članova i naknadu štete koja je prouzročena povredom tih prava. U tom pogledu spomenuti sud utvrdio je da SNB‑REACT nije nositelj prava na žigove na koje se odnosi njegova tužba, nakon čega je ocijenio da članak 601. stavak 2. Zakona o žigovima treba tumačiti na način da organizacija poput njega nema aktivnu procesnu legitimaciju pred sudom u druge svrhe osim zastupanja svojih članova.

               21

               Kao drugo, Harju Maakohus (Prvostupanjski sud u Harjuu) smatrao je da dokazi koje je predložio SNB‑REACT potvrđuju činjenicu da D. Mehta posjeduje IP adrese povezane s nazivima internetskih domena na kojima se nezakonito rabe znakovi istovjetni žigovima čiji su nositelji članovi te organizacije, kao i s internetskim stranicama na kojima se nezakonito prodaje roba označena tim znakovima. S druge strane, taj je sud ocijenio da navedeni dokazi ne potvrđuju da D. Mehta posjeduje te nazive domena i internetske stranice ili da je on sam nezakonito rabio znakove o kojima je riječ. S obzirom na spomenute ocjene, navedeni sud zaključio je da se D. Mehti ne može pripisati odgovornost za nezakonite aktivnosti osoba koje se koriste spomenutim nazivima domena i internetskim stranicama, u skladu s člankom 8. stavkom 1. Zakona o uslugama informacijskog društva.

               22

               U okviru žalbe koju je podnio Tallinni Ringkonnakohus (Žalbeni sud u Tallinnu, Estonija) SNB‑REACT tvrdi, s jedne strane, da je članak 601. stavak 2. Zakona o žigovima moguće tumačiti na način da dopušta organizaciji za kolektivno zastupanje da postupa pred sudom kako bi u vlastito ime podnijela tužbu kojom nastoji zaštititi prava i interese svojih članova. S druge strane, smatra da je prvostupanjski sud pogriješio kada je odbacio svaku odgovornost D. Mehte za pružanje usluga osobama koje se koriste nazivima domena i internetskim stranicama u okviru aktivnosti prodaje krivotvorene robe putem interneta. Naime, ograničenje odgovornosti iz članka 8. stavka 1. Zakona o uslugama informacijskog društva prema njegovu je mišljenju primjenjivo na pružatelje usluga koji se ograničavaju na ulogu neutralnih posrednika, ali ne i na one koji, poput D. Mehte, znaju za postojanje povreda prava intelektualnog vlasništva i imaju aktivnu ulogu u njihovu počinjenju.

               23

               U odluci kojom upućuje prethodno pitanje Tallinna Ringkonnakohus (Žalbeni sud u Tallinnu) navodi da joj se – s obzirom na te argumente i na dvojbe koje ima u pogledu sukladnosti unutarnjeg prava s pravom Unije – čini nužnim da se Sud u prethodnom postupku izjasni o dvama pitanjima.

               24

               Kao prvo, taj sud dvoji o tome treba li organizaciju poput SNB‑REACT‑a ovlastiti na postupanje pred sudom kako bi u vlastito ime podnijela tužbu kojom nastoji zaštititi prava i interese svojih članova. Zbog toga poziva Sud da protumači članak 4. točku (c) Direktive 2004/48 kako bi mu omogućio da bez sumnje utvrdi doseg koji u glavnom predmetu treba dati članku 3. stavku 2. Zakonika o građanskom postupku, u vezi s člankom 601. stavkom 2. Zakona o žigovima.

               25

               Kao drugo, sud koji je uputio zahtjev dvoji o tome može li se utvrditi odgovornost D. Mehte čak i ako nije rabio znakove povređujući prava članova SNB‑REACT‑a zato što je pružao usluge osobama koje se koriste nazivima domena i internetskim stranicama na kojima se nezakonito rabe spomenuti znakovi, iznajmljujući im IP adrese koje posjeduje u uvjetima koji im omogućuju anonimno djelovanje. Spomenuti sud također ističe da odgovor na to pitanje ovisi načinu tumačenja članaka 12. do 14. Direktive 2000/31 koji su unutarnje pravo preneseni člancima 8. do 10. Zakona o uslugama informacijskog društva.

               26

               U tim je okolnostima Tallinna Ringkonnakohus (Žalbeni sud u Tallinnu) odlučila prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 4. točku (c) Direktive [2004/48] tumačiti na način da su države članice dužne organizacijama za kolektivno zastupanje nositelja žigova priznati ovlaštenje da radi zaštite njihovih prava u vlastito ime podnose pravne lijekove i da radi provedbe tih prava u vlastito ime podnose tužbe sudovima?

                        2.

                        Treba li članke 12., 13. i 14. Direktive [2000/31] tumačiti na način da davateljem usluga u smislu tih odredbi – na kojeg se primjenjuju u njima uređene iznimke od odgovornosti – valja smatrati i davatelja čija se usluga sastoji od toga da registrira IP adrese i time omogućava da ih se anonimno povezuje s domenama kao i da iznajmljuje te IP adrese?”

         O prethodnim pitanjima

            Prvo pitanje

               27

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 4. točku (c) Direktive 2004/48 tumačiti na način da su države članice dužne organizaciji za kolektivno zastupanje nositelja žigova poput onog u glavnom postupku priznati ovlaštenje da radi zaštite njihovih prava u vlastito ime podnosi pravne lijekove i da radi isticanja spomenutih prava u vlastito ime podnosi tužbe sudovima.

               28

               U tom pogledu najprije valja podsjetiti da članak 4. točka (a) Direktive 2004/48 predviđa da države članice u svakom slučaju nositeljima prava intelektualnoga vlasništva moraju priznati ovlaštenje da podnesu zahtjev za primjenu mjera, postupaka i pravnih sredstava navedenih u poglavlju II. te direktive, dok točke (b) do (d) tog članka redom propisuju da države članice to ovlaštenje mogu priznati i drugim osobama te određenim organizacijama samo u onoj mjeri u kojoj je to dopušteno i u skladu s odredbama mjerodavnog prava.

               29

               Konkretno, na temelju članka 4. točke (c) Direktive 2004/48, države članice priznaju navedeno ovlaštenje organizacijama za kolektivno upravljanje pravima intelektualnog vlasništva kojima se redovito priznaje pravo da zastupaju nositelje prava intelektualnog vlasništva, u mjeri u kojoj je to dopušteno i u skladu s odredbama primjenjivog prava.

               30

               S obzirom na tekst te odredbe, treba pojasniti smisao i doseg pojmova „primjenjivo pravo”, s jedne strane, i „dopušteno”, s druge.

               31

               Kada je, kao prvo, riječ o upućivanju na primjenjivo pravo u članku 4. točki (c) Direktive 2004/48, taj pojam treba, s obzirom na članak 2. stavak 1. te direktive, razumijevati na način da se odnosi i na mjerodavno nacionalno zakonodavstvo i na, ako je primjenjivo, zakonodavstvo Unije.

               32

               Nadalje, što se tiče drugog elementa navedenog u točki 30. ove presude, valja istaknuti da se članak 4. točka (c) Direktive 2004/48 ne može tumačiti na način da državama članicama daje neograničenu slobodu da organizacijama za kolektivno zastupanje prava intelektualnog vlasništva priznaju ili ne priznaju ovlaštenje da u vlastito ime podnose pravne lijekove predviđene tom direktivom kako bi zaštitile spomenuta prava. Naime, takvo bi tumačenje u cijelosti oduzelo koristan učinak toj odredbi, koja teži usklađivanju zakonodavstava država članica.

               33

               Osim toga, iz uvodne izjave 18. Direktive 2004/48, s obzirom na koju valja tumačiti navedenu odredbu, proizlazi da je namjera zakonodavca Unije bila ta da se pravo na podnošenje zahtjeva za primjenu mjera, postupaka i pravnih sredstava predviđenih tom direktivom prizna ne samo nositeljima prava intelektualnog vlasništva, nego i osobama koje imaju izravan interes za obranu tih prava i pravo sudjelovanja u sudskim postupcima, u onoj mjeri u kojoj je to dopušteno i u skladu s odredbama primjenjivog prava. Nadalje, u spomenutoj uvodnoj izjavi određeno je da ta druga kategorija osoba može uključivati profesionalne organizacije zadužene za upravljanje navedenim pravima ili za zaštitu kolektivnih ili pojedinačnih interesa za koje su odgovorne.

               34

               Iz toga slijedi da članak 4. točku (c) Direktive 2004/48, u vezi s njezinom uvodnom izjavom 18., treba tumačiti na način da su države članice dužne organizaciji za kolektivno upravljanje pravima intelektualnog vlasništva kojoj je priznato ovlaštenje za zastupanje njihovih nositelja priznati pravo na podnošenje zahtjeva za primjenu mjera, postupaka i pravnih sredstava predviđenih navedenom direktivom kao i pravo na pokretanje sudskih postupaka radi isticanja takvih prava, ako se u skladu s nacionalnim zakonodavstvom smatra da ona, s jedne strane, ima izravan interes za zaštitu navedenih prava i ako joj, s druge strane, spomenuto zakonodavstvo omogućuje sudjelovanje u sudskim postupcima.

               35

               Prema tome, cilj članka 4. točke (c) Direktive jest osigurati da se organizaciji za kolektivno upravljanje pravima intelektualnog vlasništva i zastupniku njihovih nositelja – s obzirom na to da na temelju nacionalnog prava raspolaže pravom sudjelovanja u sudskim postupcima kako bi zaštitila ta prava – također prizna specifično ovlaštenje da podnese zahtjev za primjenu mjera, postupaka i pravnih sredstava predviđenih spomenutom direktivom.

               36

               Ako navedeni uvjet nije ispunjen, države članice nisu obvezne priznati to ovlaštenje.

               37

               U predmetnom slučaju, u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje navodi se da je riječ o organizaciji za kolektivno zastupanje nositelja žigova.

               38

               Na sudu koji je uputio zahtjev je da utvrdi smatra li se u skladu s nacionalnim zakonodavstvom da ta organizacija ima izravan interes za zaštitu prava nositelja žigova koje zastupa i omogućuje li joj to zakonodavstvo sudjelovanje u sudskim postupcima, u kojem slučaju joj valja priznati ovlaštenje da podnese zahtjev za primjenu mjera, postupaka i pravnih sredstava predviđenih spomenutom direktivom.

               39

               S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 4. točku (c) Direktive 2004/48 treba tumačiti na način da su države članice dužne organizaciji za kolektivno zastupanje nositelja žigova poput onog u glavnom postupku priznati ovlaštenje da radi zaštite njihovih prava u vlastito ime podnosi pravne lijekove i da radi isticanja spomenutih prava u vlastito ime podnosi tužbe sudovima, pod uvjetom da se u skladu s nacionalnim zakonodavstvom smatra da ta organizacija ima izravan interes za zaštitu navedenih prava i da joj to zakonodavstvo omogućuje sudjelovanje u sudskim postupcima u tu svrhu, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

            Drugo pitanje

               40

               Svojim drugim pitanjem sud koji je putio zahtjev u biti pita treba li članke 12. do 14. Direktive 2000/31 tumačiti na način da se u njima predviđena ograničenja odgovornosti primjenjuju na pružatelja usluga iznajmljivanja i registracije IP adresa koje omogućuju anonimno korištenje nazivima internetskih domena, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku.

               41

               U tom pogledu iz naziva Direktive 2000/31 te, konkretnije, iz teksta članka 12. stavka 1., članka 13. stavka 1. i članka 14. stavka 1. te direktive proizlazi da se te tri odredbe primjenjuju u slučaju pružanja usluga informacijskog društva.

               42

               Zakonodavac Unije definirao je pojam „usluga informacijskog društva” tako da obuhvaća usluge koje se pružaju na daljinu, elektroničkom opremom za obradu i pohranu podataka, na pojedinačni zahtjev korisnika usluge te, u pravilu, uz naknadu (presuda od 23. ožujka 2010., Google France i Google, C‑236/08 do C‑238/08, EU:C:2010:159, t. 110.). Nadalje, kao što to proizlazi iz sudske prakse Suda, taj pojam uključuje, među ostalim, usluge koje pridonose povezivanju osoba koje se bave aktivnostima prodaje putem interneta s njihovim klijentima (vidjeti u tom smislu presudu od 12. srpnja 2011., L’Oréal i dr., C‑324/09, EU:C:2011:474, t. 109.). Budući da u ovom predmetu Sud ne raspolaže s dovoljno elemenata kako bi utvrdio je li usluga o kojoj je riječ u glavnom postupku obuhvaćena navedenim pojmom, na sudu koji je uputio zahtjev je da to provjeri.

               43

               Ako se spomenuta usluga doista pruža, treba ocijeniti mogu li se na njezina pružatelja primijeniti ograničenja odgovornosti iz članka 12. stavka 1., članka 13. stavka 1. i članka 14. stavka 1. Direktive 2000/31.

               44

               U tom pogledu nužno je ponajprije utvrditi kojom je odredbom obuhvaćena predmetna usluga i u tu svrhu ocijeniti je li s obzirom na njezina obilježja riječ o usluzi pukog prijenosa informacija, usluzi njihova privremenog smještaja ili usluzi smještaja informacija na poslužitelju („hosting”).

               45

               Nakon toga valja provjeriti jesu li ispunjeni uvjeti koji se specifično odnose na kategoriju usluga o kojoj je riječ, a koji su navedeni u članku 12. stavku 1., članku 13. stavku 1. odnosno članku 14. stavku 1. Direktive 2000/31.

               46

               Međutim, iz odluke kojom je upućeno prethodno pitanje proizlazi da njegov predmet nije ishoditi dodatna pojašnjenja o tumačenju uvjeta navedenih u dvjema prethodnim točkama ove presude, nego se ono odnosi isključivo na kriterije pomoću kojih se može utvrditi je li usluga poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku samo tehničke, automatske i pasivne prirode.

               47

               U tom pogledu ustaljena je sudska praksa da se članak 12. stavak 1., članak 13. stavak 1. i članak 14. stavak 1. Direktive 2000/31 moraju sagledati u svjetlu njezine uvodne izjave 42., iz koje proizlazi da se iznimke u pogledu odgovornosti predviđene u toj direktivi odnose isključivo na slučajeve u kojima je aktivnost davatelja usluga informacijskog društva samo tehničke, automatske i pasivne naravi, što podrazumijeva da spomenuti davatelji nisu upoznati s informacijama koje se prenose ili pohranjuju niti imaju kontrolu nad njima (presude od 23. ožujka 2010., Google France i Google, C‑236/08 do C‑238/08, EU:C:2010:159, t. 113. i od 15. rujna 2016., Mc Fadden, C‑484/14, EU:C:2016:689, t. 62.).

               48

               Suprotno tomu, ta ograničenja odgovornosti ne mogu se primjenjivati u slučaju u kojem pružatelj usluga informacijskog društva igra aktivnu ulogu, omogućavajući svojim klijentima da optimiziraju svoju aktivnost prodaje putem interneta (vidjeti u tom smislu presudu od 12. srpnja 2011., L’Oréal i dr., C‑324/09, EU:C:2011:474, t. 113., 116. i 123. i navedenu sudsku praksu).

               49

               U predmetnom slučaju, u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje navodi se da pružatelj usluge o kojemu je riječ u glavnom postupku iznajmljuje i registrira IP adrese koje njegovim klijentima omogućuju anonimno korištenje nazivima domena i internetskim stranicama.

               50

               U tim je okolnostima na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri, s obzirom na sve relevantne činjenice i dokaze, je li navedeni pružatelj usluga upoznat s informacijama koje prenose ili pohranjuju njegovi klijenti i ima li kontrolu nad njima te je li njegova uloga aktivna, u smislu da klijentima omogućuje da optimiziraju aktivnost prodaje putem interneta.

               51

               Međutim, važno je istaknuti da, ako sud koji je uputio zahtjev dođe prilikom svojih razmatranja do zaključka da se na poslovanje pružatelja usluga o kojem je riječ u glavnom postupku mogu primijeniti ograničenja odgovornosti navedena u točki 43. ove presude, on u skladu s člankom 12. stavkom 3., člankom 13. stavkom 2. i člankom 14. stavkom 3. Direktive 2000/31 može zainteresiranoj osobi – u slučaju da je u dostatnoj mjeri dokazano postojanje povrede ili opasnosti od povrede prava intelektualnog vlasništva – uputiti konkretan nalog s ciljem okončanja povrede ili sprečavanja opasnosti od njezina nastanka (presuda od 15. rujna 2016., Mc Fadden, C‑484/14, EU:C:2016:689, t. 77., 78. i 94.).

               52

               S obzirom na prethodna razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti tako da članke 12. do 14. Direktive 2000/31 treba tumačiti na način da se u njima predviđena ograničenja odgovornosti primjenjuju na pružatelja usluga iznajmljivanja i registracije IP adresa koje omogućuju anonimno korištenje nazivima internetskih domena, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, pod uvjetom da ta usluga potpada pod jednu od kategorija navedenih u tim člancima i da ispunjava sve odgovarajuće uvjete, pri čemu je aktivnost takvog pružatelja usluga samo tehničke, automatske i pasivne naravi, što podrazumijeva da on nije upoznat s informacijama koje prenose ili pohranjuju njegovi klijenti niti ima kontrolu nad njima i da njegova uloga nije aktivna, u smislu da klijentima omogućuje da optimiziraju aktivnost prodaje putem interneta, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

         Troškovi

               53

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 4. točku (c) Direktive 2004/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o provedbi prava intelektualnog vlasništva treba tumačiti na način da su države članice dužne organizaciji za kolektivno zastupanje nositelja žigova poput onog u glavnom postupku priznati ovlaštenje da radi zaštite njihovih prava u vlastito ime podnosi pravne lijekove i da radi isticanja spomenutih prava u vlastito ime podnosi tužbe sudovima, pod uvjetom da se u skladu s nacionalnim zakonodavstvom smatra da ta organizacija ima izravan interes za zaštitu navedenih prava i da joj to zakonodavstvo omogućuje sudjelovanje u sudskim postupcima u tu svrhu, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

                           2.

                           Članke 12. do 14. Direktive 2000/31/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 8. lipnja 2000. o određenim pravnim aspektima usluga informacijskog društva na unutarnjem tržištu, posebno elektroničke trgovine (Direktiva o elektroničkoj trgovini) treba tumačiti na način da se u njima predviđena ograničenja odgovornosti primjenjuju na pružatelja usluga iznajmljivanja i registracije IP adresa koje omogućuju anonimno korištenje nazivima internetskih domena, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, pod uvjetom da ta usluga potpada pod jednu od kategorija navedenih u tim člancima i da ispunjava sve odgovarajuće uvjete, pri čemu je aktivnost takvog pružatelja usluga samo tehničke, automatske i pasivne naravi, što podrazumijeva da on nije upoznat s informacijama koje prenose ili pohranjuju njegovi klijenti niti ima kontrolu nad njima i da njegova uloga nije aktivna, u smislu da klijentima omogućuje da optimiziraju aktivnost prodaje putem interneta, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: estonski


title: Presuda Suda (osmo vijeće) od 7. kolovoza 2018.#Gerhard Prenninger i dr. protiv Oberösterreichische Landesregierung i Netz Oberösterreich GmbH.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Verwaltungsgerichtshof.#Zahtjev za prethodnu odluku – Okoliš – Direktiva 2011/92/EU – Procjena učinaka određenih projekata na okoliš – Prilog II. – Točka 1. podtočka (d) – Pojam ‚sječa šuma radi prenamjene zemljišta’ – Otvaranje trase kroz šumu vezano uz izgradnju i iskorištavanje nadzemnog elektroenergetskog prijenosnog voda.#Predmet C-329/17.

text:
         PRESUDA SUDA (osmo vijeće)
      7. kolovoza 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Okoliš – Direktiva 2011/92/EU – Procjena učinaka određenih projekata na okoliš – Prilog II. – Točka 1. podtočka (d) – Pojam ‚sječa šuma radi prenamjene zemljišta’ – Otvaranje trase kroz šumu vezano uz izgradnju i iskorištavanje nadzemnog elektroenergetskog prijenosnog voda”
      U predmetu C‑329/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Verwaltungsgerichtshof (Visoki upravni sud, Austrija), odlukom od 19. svibnja 2017., koju je Sud zaprimio 1. lipnja 2017., u postupku

         Gerhard Prenninger,

         Karl Helmberger,

         Franziska Zimmer,

         Franz Scharinger,

         Norbert Pühringer,

         Agrargemeinschaft Pettenbach,

         Marktgemeinde Vorchdorf,

         Marktgemeinde Pettenbach,

         Gemeinde Steinbach am Ziehberg

      protiv

         Oberösterreichische Landesregierung,

      uz sudjelovanje:

         Netz Oberösterreich GmbH,

      SUD (osmo vijeće),
      u sastavu: J. Malenovský, predsjednik vijeća, M. Safjan i D. Šváby (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za G. Prenningera i dr., W. List, Rechtsanwalt,

               –

               za Netz Oberösterreich GmbH, H. Kraemmer i M. Mendel, Rechtsanwälte,

               –

               za austrijsku vladu, G. Eberhard, u svojstvu agenta,

               –

               za Europsku komisiju, A. C. Becker i C. Zadra, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 4. stavka 2. i Priloga II. Direktivi 2011/92/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 13. prosinca 2011. o procjeni učinaka određenih javnih i privatnih projekata na okoliš (SL 2012., L 26, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 27., str. 3.; u daljnjem tekstu: Direktiva o PUO‑u).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Gerharda Prenningera i osam drugih tužitelja, s jedne strane, i Oberösterreichische Landesregierunga (vlada savezne zemlje Gornje Austrije), s druge strane, u vezi s podnošenjem projekta izgradnje nadzemnog elektroenergetskog voda pod nazivom „110 kV‑Leitung Vorchdorf‑Steinfeld‑Kirchdorf” prethodnoj procjeni učinaka na okoliš.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               Uvodne izjave 3., 7., 9. i 11. Direktive o PUO‑u glase:

                        „(3)

                        Načela procjene učinaka na okoliš trebala bi se uskladiti, posebno u vezi s projektima koji bi trebali biti podložni procjeni, glavnim obvezama nositelja projekta i sadržajem procjene. Države članice mogu utvrditi stroža pravila za zaštitu okoliša.

                  […]

                        (7)

                        Odobrenje za provedbu projekt[a] za javne i privatne projekte koji bi mogli imati značajne učinke na okoliš trebalo bi izdati tek nakon što se provede procjena vjerojatnih značajnih učinaka tih projekata na okoliš. Ta se procjena mora provesti na temelju odgovarajućih informacija koje je dao nositelj projekta i koje mogu dopuniti vlasti ili javnost na koju se predmetni projekt može odnositi.

                  […]

                        (9)

                        Projekti koji pripadaju drugim vrstama ne moraju uvijek imati značajne učinke na okoliš i te bi projekte trebalo procijeniti kada države članice smatraju da vjerojatno imaju značajne učinke na okoliš.

                  […]

                        (11)

                        Države članice bi, pri utvrđivanju takvih pragova ili kriterija ili pri pojedinačnom ispitivanju projekata, radi određivanja koji bi od tih projekata trebali podlijegati procjeni na temelju njihovih značajnih učinaka na okoliš, trebale voditi računa o relevantnim kriterijima odabira utvrđenim ovom Direktivom. U skladu s načelom supsidijarnosti, države članice su u najboljem položaju da primijene te kriterije u pojedinačnim slučajevima.”

               4

               Članak 1. te direktive u stavku 1. predviđa:
               „Ova se Direktiva odnosi na procjenu učinaka na okoliš onih javnih i privatnih projekata koji bi mogli imati značajne učinke na okoliš.”

               5

               Članak 2. stavak 1. navedene direktive glasi:
               „Države članice usvajaju sve potrebne mjere kako bi se prije davanja odobrenja osiguralo da se projekti koji bi mogli imati značajne učinke na okoliš, između ostalog na temelju njihove prirode, veličine ili lokacije, podvrgnu obvezi ishođenja odobrenja za provedbu projekta i procjeni u pogledu njihovih učinaka. Ti su projekti utvrđeni u članku 4.”

               6

               Članak 4. stavak 2. Direktive o PUO‑u određuje:
               „U skladu s člankom 2. stavkom 4., za projekte koji su navedeni u Prilogu II. države članice određuju podliježu li procjeni u skladu s člancima 5. do 10. Države članice to određuju:

                        (a)

                        pojedinačnim ispitivanjem;

                  ili

                        (b)

                        pragovima ili kriterijima koje utvrđuje država članica.

                  Države članice se mogu odlučiti za primjenu oba postupka iz točaka (a) i (b).”

               7

               U Prilogu II. toj direktivi navedeni su „Projekti iz članka 4. stavka 2.”. U njegovoj točki 1., koja se odnosi na projekte u području poljoprivrede, šumarstva i akvakulture, pod podtočkom (d) navode se projekti vezani uz „Početno pošumljavanje i sječ[u] šuma radi prenamjene zemljišta”.

            Nacionalno pravo

               8

               Članak 3. Umweltverträglichkeitsprüfungsgesetza 2000 – UVP‑G 2000 (Savezni zakon o procjeni učinaka na okoliš 2000. – UVP‑G 2000) (BGBl. 697/1993), u verziji koja je objavljena u BGBl.-u I, 4/2016, odnosi se na predmet procjene učinaka na okoliš. Njime se uspostavlja načelo prema kojem se projekti navedeni u Prilogu 1. tom zakonu moraju podvrgnuti toj procjeni i navode postupak i uvjeti koji u tom pogledu moraju biti ispunjeni.

               9

               Prilog 1. navedenom zakonu glasi:
               „Prilog sadržava projekte za koje se na temelju članka 3. obvezno mora provesti [procjena učinaka na okoliš].
               U stupcima 1. i 2. nalaze se projekti za koje se u svakom slučaju obvezno mora provesti [procjena učinaka na okoliš] i koji se moraju podvrgnuti [takvom postupku procjene] (stupac 1.) ili pojednostavnjenom postupku (stupac 2.). […]
               U stupcu 3. navedeni su projekti za koje se obvezno mora provesti [procjena učinaka] samo ako su ispunjeni određeni posebni uvjeti. Počevši od navedenog najmanjeg praga, ti se projekti moraju pojedinačno ispitati. Ako je posljedica tog ispitivanja obveza [procjene učinaka na okoliš], tada valja provesti pojednostavnjeni postupak.

                           Točka 46.

                                       a)

                                       krčenje l4a) na površini od barem 20 ha;

                                       b)

                                       […]

                           […]

               10

               Forstgesetz 1975 (Savezni zakon o šumama) od 3. srpnja 1975. (BGBl. 440/1975), u verziji koja je objavljena u BGBl.-u I, 56/2016, sadržava članak 13., naslovljen „Ponovno pošumljavanje”, kojim je propisano:
               „[…]
               (10)   U mjeri u kojoj postojanje energetskog voda na trasi sprečava potpuni razvoj rasta u visinu i u mjeri u kojoj je izdano izvanredno odobrenje na temelju članka 81. stavka 1. točke (b), vlasnik voda mora nakon svakog obaranja stabala osigurati pravodobno ponovno pošumljavanje trasirane površine.”

               11

               Članak 17. tog zakona, naslovljen „Krčenje”, glasi:
               „(1)   Korištenje šumskim zemljištem u svrhe koje nisu šumska kultura (krčenje) zabranjeno je.
               […]”

               12

               Odjeljak VI. navedenog zakona, koji se odnosi na „korištenje šumama”, sadržava članak 81., naslovljen „Izvanredno odobrenje”, kojim je određeno:
               „(1)   Tijelo mora na zahtjev odobriti odstupanja od zabrane iz članka 80. stavka 1. kada
               […]

                        b)

                        je otvaranje trase kroz šumu potrebno u svrhe izgradnje elektroenergetskog voda i tijekom njegova zakonitog postojanja,

                  […]”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               13

               Dopisom od 29. ožujka 2016. operator elektroenergetskog sustava Netz Oberösterreich GmbH pitao je vladu savezne zemlje Gornje Austrije treba li projekt izgradnje nadzemnog elektroenergetskog voda pod nazivom „110 kV‑Leitung Vorchdorf‑Steinfeld‑Kirchdorf”, koji je on predstavio, podvrgnuti procjeni učinaka na okoliš.

               14

               Odlukom od 14. lipnja 2016. ta je vlada odlučila da za taj projekt ne treba provesti takvu procjenu.

               15

               G. Prenninger i osam drugih tužitelja Bundesverwaltungsgerichtu (Savezni upravni sud, Austrija) podnijeli su tužbu protiv te odluke, koja je odbijena kao neosnovana.

               16

               Taj je sud utvrdio, kao prvo, da se projekt o kojem je riječ sastojao od izgradnje elektroenergetskog voda čija je ukupna duljina 23,482 km te izgradnje nove i povećanja postojeće distribucijske transformatorske stanice.

               17

               Kao drugo, on je razlikovao šumsku površinu koju treba „pokrčiti”, koja je iznosila 0,4362 ha, od površine na kojoj je trebalo otvoriti trasu kroz šumu – to jest površine na kojoj su stabla koja se nalaze ispod elektroenergetskih vodova trebala biti oborena kako bi se zajamčila minimalna sigurnosna udaljenost od električnih kabela – površine 17,82 ha.

               18

               Kao treće, Bundesverwaltungsgericht (Savezni upravni sud) smatrao je da se takvo otvaranje trase ne može okvalificirati kao „krčenje”, u smislu nacionalnog prava, zato što ta kvalifikacija znači da se predmetnim šumskim zemljištem prestaje koristiti u svrhu šumske kulture. Međutim, iz projekta o kojem je riječ proizlazi da će predmetna površina na kojoj će se obarati drveće i nadalje biti predmet uobičajenog upravljanja šumama, s obzirom na to da će i dalje biti moguće redovito sjeći, odvoziti i ponovno saditi drveće.

               19

               Taj sud smatra da je takvo tumačenje potvrđeno točkom 1. podtočkom (d) Priloga II. Direktivi 2011/92. Smatra da pojam „sječa šuma radi prenamjene zemljišta” u smislu te odredbe treba tumačiti na način da on zahtijeva i prenamjenu šumske površine u svrhu drukčijeg korištenja zemljištem.

               20

               G. Prenninger i osam drugih tužitelja izjavili su reviziju protiv te presude Verwaltungsgerichtshofu (Upravni sud, Austrija), to jest sudu koji je uputio zahtjev.

               21

               Taj sud, poput Bundesverwaltungsgerichta (Savezni upravni sud), smatra da otvaranje trase kroz šumu ne predstavlja korištenje šumskim zemljištem u svrhe koje nisu šumska kultura i da se stoga ne može smatrati krčenjem, u smislu nacionalnog prava.

               22

               Unatoč tomu, sud koji je uputio zahtjev pita se je li takvo tumačenje pojma „krčenje” u skladu s Direktivom 2011/92. Doista, iz teksta točke 1. podtočke (d) Priloga II. toj direktivi proizlazi da se ona odnosi samo na sječu šuma čiji je cilj prenamijeniti narav korištenja zemljištem. Slijedom toga, bilo bi moguće zaključiti da se otvaranje trase kroz šumu kao posljedica kojeg ne dolazi do takve prenamjene, ali koje je provedeno s izjavljenom namjerom očuvanja šuma, ne može okvalificirati kao „sječa šuma radi prenamjene zemljišta” u smislu te odredbe.

               23

               Međutim, u presudi od 3. srpnja 2008., Komisija/Irska (C‑215/06, EU:C:2008:380) Sud je zaključio da je Irska, time što je odobrila sječu šuma a da tomu nije prethodila procjena njezinih učinaka na okoliš, povrijedila obveze koje ima na temelju prava Unije. On je u točki 109. te presude naveo da je Sud istaknuo osjetljivost okoliša predmetnog geografskog područja, koja je jedan od kriterija odabira spomenutih u Prilogu III. Direktivi 2011/92 i koja se mora razmotriti uzimajući u obzir, među ostalim, „mogućnost apsorpcije prirodnog okoliša” obraćajući posebnu pozornost na planinska i šumska područja. Sud koji je uputio zahtjev smatra da se takva razmatranja mogu shvatiti kao širenje pojma „sječa šuma radi prenamjene zemljišta” u smislu točke 1. podtočke (d) Priloga II. Direktivi 2011/92, odnosno kao pokazatelj da treba predvidjeti tumačenje pojma „sječa šuma radi prenamjene zemljišta” koje se razlikuje od onoga navedenog u točki 22. ove presude.

               24

               U tim je okolnostima Verwaltungsgerichtshof (Upravni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li [Direktivu o PUO‑u] tumačiti na način da ‚otvaranje trase kroz šumu’ u svrhu izgradnje i tijekom trajanja zakonitog postojanja energetskog voda predstavlja ‚sječu šuma radi prenamjene zemljišta’ u smislu točke 1. podtočke (d) Priloga II. Direktivi o PUO‑u?”

         O prethodnom pitanju

               25

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li točku 1. podtočku (d) Priloga II. Direktivi o PUO‑u tumačiti na način da je pojmom „sječa šuma radi prenamjene zemljišta” u smislu te odredbe obuhvaćeno otvaranje trase kroz šumu u svrhu izgradnje i iskorištavanja nadzemnog elektroenergetskog voda, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, tijekom njegova zakonitog postojanja.

               26

               Najprije valja istaknuti da u svojim očitovanjima podnesenima Sudu tužitelji u glavnom postupku osporavaju veličinu površine obuhvaćene otvaranjem trase kroz šumu o kojem je riječ u glavnom postupku. Oni smatraju da to otvaranje obuhvaća površinu od 39 ha, a ne, kako je to utvrdio sud koji je uputio zahtjev, površinu od 17,82 ha.

               27

               U tom pogledu valja podsjetiti na to da, na temelju članka 267. Ugovora, koji se temelji na jasnoj podjeli zadaća između nacionalnih sudova i Suda, ocjena činjenica spada u nadležnost nacionalnog suda. Sud je posebice jedini ovlašten odlučivati o tumačenju ili o valjanosti propisa Unije polazeći od činjenica koje mu navede nacionalni sud. Na nacionalnom je sudu da u tom okviru utvrdi činjenice koje su dovele do spora i da iz njih izvede zaključke za odluku koju treba donijeti (presuda od 8. svibnja 2008., Danske Svineproducenter, C‑491/06, EU:C:2008:263, t. 23.).

               28

               Valja podsjetiti na to da na temelju članka 4. stavka 2. Direktive o PUO‑u države članice određuju, pojedinačnim ispitivanjem ili na temelju pragova ili kriterija koje utvrde, podliježu li projekti navedeni u Prilogu II. toj direktivi procjeni učinaka na okoliš.

               29

               Među tim projektima navodi se, u točki 1. podtočki (d) tog priloga II., sječa šuma radi prenamjene zemljišta.

               30

               U tom pogledu Sud je već zaključio da su pojmovi sadržani u tom prilogu pojmovi prava Unije koje treba autonomno tumačiti (vidjeti u tom smislu presudu od 25. srpnja 2008., Ecologistas en Acción‑CODA, C‑142/07, EU:C:2008:445, t. 29.).

               31

               Nadalje, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, prilikom tumačenja odredbe prava Unije treba uzeti u obzir ne samo njezin tekst nego i njezin kontekst i ciljeve pravila kojih je dio.

               32

               Iz teksta točke 1. podtočke (d) tog priloga II. proizlazi da se on ne odnosi na svaku sječu šuma, nego isključivo na radnje sječe šuma provedene u svrhu davanja predmetnom zemljištu nove namjene.

               33

               Međutim, valja utvrditi da je, s obzirom na to da je otvaranje trase kroz šumu poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku planirano u cilju izgradnje i iskorištavanja nadzemnog elektroenergetskog prijenosnog voda, predmetno zemljište dobilo novu namjenu. Slijedom toga, otvaranje poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku obuhvaćeno je točkom 1. podtočkom (d) Priloga II. Direktivi o PUO‑u.

               34

               Nadalje, takvo tumačenje potkrijepljeno je ciljem ostvarenju kojeg teži Direktiva o PUO‑u.

               35

               Naime, Sud je zaključio da je osnovni cilj Direktive o PUO‑u, kako to proizlazi iz njezina članka 2. stavka 1., taj da se prije davanja odobrenja projekti koji bi mogli imati značajne učinke na okoliš, između ostalog na temelju svoje prirode, veličine ili lokacije, podvrgnu obvezi prethodne procjene u pogledu svojih učinaka (presuda od 19. rujna 2000., Linster, C‑287/98, EU:C:2000:468, t. 52.).

               36

               Nadalje, Sud je u više navrata istaknuo da je područje primjene Direktive o PUO‑u opsežno, a njezin cilj vrlo širok (presude od 24. listopada 1996., Kraaijeveld i dr., C‑72/95, EU:C:1996:404, t. 31. i od 28. veljače 2008., Abraham i dr., C‑2/07, EU:C:2008:133, t. 32.).

               37

               Međutim, osnovnom cilju Direktive o PUO‑u i širokom području primjene koje se treba priznati toj direktivi bilo bi protivno isključenje radova koji se sastoje od otvaranja trase kroz šumu iz područja primjene njezina Priloga II. zato što takvi radovi nisu u njemu izričito navedeni. Takvo tumačenje omogućilo bi, naime, državama članicama da izbjegnu obveze koje za njih proizlaze iz Direktive o PUO‑u kada odobravaju otvaranje trase kroz šumu, neovisno o njegovu opsegu.

               38

               Iz toga proizlazi da su radnje otvaranja trase kroz šumu u svrhu izgradnje i iskorištavanja nadzemnog elektroenergetskog prijenosnog voda obuhvaćene točkom 1. podtočkom (d) Priloga II. Direktivi o PUO‑u.

               39

               To tumačenje nikako nije dovedeno u pitanje okolnošću da je austrijski zakonodavac, time što je dopustio praksu takvih otvaranja trase kroz šumu, namjeravao postići cilj očuvanja šume. S jedne strane, Sud je presudio da nastojanje postizanja korisnih učinaka na okoliš nije bilo relevantno u okviru ocjenjivanja potrebe da se procijene učinci projekta na okoliš (vidjeti u tom smislu presudu od 25. srpnja 2008., Ecologistas en Acción‑CODA, C‑142/07, EU:C:2008:445, t. 41.).

               40

               S druge strane, činjenica da se oborena stabla odmah zamjenjuju drugom šumskom vegetacijom, bilo prirodno bilo na umjetan način, ne utječe na činjenicu da je zemljište koje je zahvaćeno otvaranjem trase kroz šumu dobilo novu namjenu, to jest onu sredstva prijenosa električne energije.

               41

               S obzirom na prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da točku 1. podtočku (d) Priloga II. Direktivi o PUO‑u treba tumačiti na način da je pojmom „sječa šuma radi prenamjene zemljišta” u smislu te odredbe obuhvaćeno otvaranje trase kroz šumu u svrhu izgradnje i iskorištavanja nadzemnog elektroenergetskog voda, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, tijekom njegova zakonitog postojanja.

         Troškovi

               42

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (osmo vijeće) odlučuje:

                     Točku 1. podtočku (d) Priloga II. Direktivi 2011/92/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 13. prosinca 2011. o procjeni učinaka određenih javnih i privatnih projekata na okoliš treba tumačiti na način da je pojmom „sječa šuma radi prenamjene zemljišta” u smislu te odredbe obuhvaćeno otvaranje trase kroz šumu u svrhu izgradnje i iskorištavanja nadzemnog elektroenergetskog voda, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, tijekom njegova zakonitog postojanja.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Suda (deseto vijeće) od 13. rujna 2018.#ANKO AE Antiprosopeion, Emporiou kai Viomichanias protiv Europske komisije.#Žalba – Arbitražne klauzule – Sporazum Pocemon zaključen u okviru Sedmog okvirnog programa za istraživanja, tehnološki razvoj i demonstracijske aktivnosti (2007.-2013.) – Prihvatljivi troškovi – Odluka Europske komisije – Obveza povrata uplaćenih iznosa – Protuzahtjev.#Predmet C-172/17 P.


Presuda Suda (deseto vijeće) od 13. rujna 2018.#ANKO AE Antiprosopeion, Emporiou kai Viomichanias protiv Europske komisije.#Žalba – Arbitražne klauzule – Sporazum Doc@Hand zaključen u okviru Šestog okvirnog programa u području istraživanja i tehnološkog razvoja i demonstracijskih aktivnosti (2002.-2006.) – Prihvatljivi troškovi – Odluka Europske komisije – Obveza povrata uplaćenih iznosa – Protuzahtjev.#Predmet C-173/17 P.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 27. rujna 2018.#Sevenfriday AG protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Europske unije SEVENFRIDAY – Raniji verbalni žig Europske unije SEVEN – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EU) 2017/1001).#Predmet T-448/17.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 12. rujna 2018.#PH protiv Europske komisije.#Javna služba – Postupak zapošljavanja – Otvoreni natječaj – Obavijest o natječaju EPSO/AST-SC/03/15 – Odluka o isključenju kandidata iz natječaja – Obiteljska veza s članom povjerenstva za odabir – Jednako postupanje.#Predmet T-613/16.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 25. rujna 2018.#GABO:mi Gesellschaft für Ablauforganisation:milliarium mbH & Co. KG protiv Europske komisije.#Arbitražna klauzula – Šesti i sedmi okvirni program za istraživanja, tehnološki razvoj i demonstracijske aktivnosti (2002.-2006. i 2007.-2013.) – Dopisi kojima se zahtijeva povrat dijela dodijeljenih subvencija – Obavijest o terećenju – Prijeboj potraživanja – Prilagodba tužbe – Dopuštenost – Prihvatljivost izdataka – Uzajamni fondovi – Obveza upisivanja troškova u račune ugovaratelja – Usklađenost s računovodstvenim pravilima koja se primjenjuju u državi u kojoj ugovaratelj ima poslovni nastan – Pravna sigurnost – Legitimna očekivanja – Dobro upravljanje – Transparentnost – Pravo na saslušanje – Proporcionalnost.#Predmet T-10/16.


title: Presuda Općeg suda (sedmo prošireno vijeće) od 24. listopada 2018.#Pirelli Tyre SpA protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak za proglašavanje žiga ništavim – Figurativni žig Europske unije koji prikazuje utor u obliku slova ‚L’ – Apsolutni razlog za odbijanje – Znak koji se sastoji isključivo od oblika proizvoda potrebnog za dobivanje tehničkog rezultata – Članak 7. stavak 1. točka (e) podtočka ii. Uredbe (EZ) br. 40/94 – Članak 7. stavak 1. točka (e) podtočka ii. Uredbe br. 207/2009 (koji je postao članak 7. stavak 1. točka (e) podtočka ii. Uredbe 2017/1001) – Uredba (EU) 2015/2424 – Vremenska primjena propisa – Oblik proizvoda – Narav znaka – Uzimanje u obzir relevantnih kriterija za identifikaciju bitnih obilježja znaka – Opći interes na kojem se zasniva članak 7. stavak 1. točka (e) podtočka ii. Uredbe br. 40/94.#Predmet T-447/16.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (sedmo prošireno vijeće)
      24. listopada 2018. (
            *1
         )
      „Žig Europske unije – Postupak za proglašavanje žiga ništavim – Figurativni žig Europske unije koji prikazuje utor u obliku slova ‚L’ – Apsolutni razlog za odbijanje – Znak koji se sastoji isključivo od oblika proizvoda potrebnog za dobivanje tehničkog rezultata – Članak 7. stavak 1. točka (e) podtočka ii. Uredbe (EZ) br. 40/94 – Članak 7. stavak 1. točka (e) podtočka ii. Uredbe br. 207/2009 (koji je postao članak 7. stavak 1. točka (e) podtočka ii. Uredbe 2017/1001) – Uredba (EU) 2015/2424 – Vremenska primjena propisa – Oblik proizvoda – Narav znaka – Uzimanje u obzir relevantnih kriterija za identifikaciju bitnih obilježja znaka – Opći interes na kojem se zasniva članak 7. stavak 1. točka (e) podtočka ii. Uredbe br. 40/94”
      U predmetu T‑447/16,

         Pirelli Tyre SpA, sa sjedištem u Milanu (Italija), koji zastupaju T. M. Müller i F. Togo, odvjetnici,
      tužitelj,
      protiv

         Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO), koji zastupa J. Ivanauskas, u svojstvu agenta,
      tuženik,
      druga stranka u postupku pred žalbenim vijećem EUIPO‑a, intervenijent pred Općim sudom, jest

         The Yokohama Rubber Co. Ltd, sa sjedištem u Tokiju (Japan), koji zastupaju F. Boscariol de Roberto, D. Martucci i I. Gatto, odvjetnici,
      povodom tužbe podnesene protiv odluke petog žalbenog vijeća EUIPO‑a od 28. travnja 2016. (predmet R 2583/2014‑5) koja se odnosi na postupak za proglašavanje žiga ništavim između društava Yokohama Rubber i Pirelli Tyre,
      OPĆI SUD (sedmo prošireno vijeće),
      u sastavu V. Tomljenović, predsjednica, M. Kancheva, E. Bieliūnas (izvjestitelj), A. Marcoulli i A. Kornezov, suci,
      tajnik: J. Weychert, administratorica,
      uzimajući u obzir tužbu podnesenu tajništvu Općeg suda 4. kolovoza 2016.,
      uzimajući u obzir EUIPO‑ov odgovor na tužbu podnesen tajništvu Općeg suda 26. listopada 2016.,
      uzimajući u obzir intervenijentov odgovor na tužbu podnesen tajništvu Općeg suda 7. studenoga 2016.,
      nakon rasprave održane 17. studenoga 2017.,
      donosi sljedeću

         Presudu

         Okolnosti spora

               1

               Dana 23. srpnja 2001. tužitelj Pirelli Tyre SpA podnio je prijavu za registraciju žiga Europske unije Uredu Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO), u skladu s Uredbom Vijeća (EZ) br. 40/94 od 20. prosinca 1993. o žigu Zajednice (SL 1994., L 11, str. 1.), kako je izmijenjena (zamijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Zajednice (SL 2009., L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.), kako je izmijenjena i sâma zamijenjena Uredbom (EU) 2017/1001 Europskog parlamenta i Vijeća od 14. lipnja 2017. o žigu Europske unije (SL 2017., L 154, str. 1.)).

               2

               Žig Europske unije za koji je zatražena registracija sljedeći je figurativni znak:

               3

               Proizvodi za koje je zatražena registracija pripadaju razredu 12. Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga radi registracije žigova od 15. lipnja 1957., kako je revidiran i izmijenjen, i odgovaraju sljedećem opisu: „Pneumatici, gume, puni naplaci i pokrivala za kotače, polupneumatici i pneumatici za kotače svih vrsta vozila, kotači svih vrsta vozila, zračnice, naplaci za kotače, dijelovi, dodaci i rezervni dijelovi za kotače svih vrsta vozila”.

               4

               Prijava za registraciju žiga Europske unije objavljena je u Glasniku žigova Zajednice br. 36/2002 od 6. svibnja 2002. te je figurativni znak naveden u točki 2. ove presude registriran kao žig 18. listopada 2002. pod brojem 2319176.

               5

               Dana 27. rujna 2012. intervenijent The Yokohama Rubber Co. Ltd. podnio je EUIPO‑u zahtjev za proglašavanje osporavanog žiga ništavim za proizvode „pneumatici, tvrde, polupneumatske i pneumatske gume za kotače svih vrsta vozila”. Zahtjev se temeljio na članku 52. stavku 1. točki (a) Uredbe br. 40/94 u vezi s člankom 7. stavkom 1. točkom (b) ili člankom 7. stavkom 1. točkom (e) podtočkom ii. iste uredbe.

               6

               Odlukom od 28. kolovoza 2014. Odjel za poništaje EUIPO‑a proglasio je osporavani žig ništavim za proizvode navedene u točki 5. ove presude kao i za „pune naplatke i pokrivala za kotače svih vrsta vozila”, s obrazloženjem da se osporavani znak sastojao isključivo od oblika dotičnih proizvoda potrebnog za postizanje nekog tehničkog rezultata u smislu članka 7. stavka 1. točke (e) podtočke ii. Uredbe br. 40/94.

               7

               Tužitelj je na temelju članaka 58. do 64. Uredbe br. 207/2009 (koji su postali članci 66. do 71. Uredbe 2017/1001) podnio žalbu EUIPO‑u protiv odluke Odjela za poništaje.

               8

               Peto žalbeno vijeće EUIPO‑a odlukom od 28. travnja 2016. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) djelomično je prihvatilo žalbu. U točki 1. izreke pobijane odluke poništilo je odluku Odjela za poništaje u dijelu u kojem je osporavani žig proglašen ništavim za „pune naplatke i pokrivala za kotače svih vrsta vozila”. Naime, žalbeno vijeće utvrdilo je da ti proizvodi nisu bili navedeni u zahtjevu za proglašavanje ništavosti i da je Odjel za poništaje proglašavanjem ništavosti prekoračio opseg tog zahtjeva. U točki 2. izreke pobijane odluke žalbeno vijeće potvrdilo je odluku Odjela za poništaje u preostalom dijelu te je proglasilo osporavani žig ništavim za „pneumatike, tvrde, polupneumatske i pneumatske gume za kotače svih vrsta vozila”. U tom pogledu, kao prvo, žalbeno vijeće smatralo je da je, s obzirom na podnesene dokaze i proizvode o kojima je riječ, „[bilo] jasno da znak prikazuje gazni sloj gume i stoga (možda) najvažniji dio osporavanih proizvoda, […] barem na tehničkoj razini”. Kao drugo, žalbeno vijeće utvrdilo je da je osnovno obilježje predmetnog žiga utor u obliku slova „L”, koji ima sljedeća bitna obilježja: kut od oko 90°, savijeni dio i dva odvojena dijela koji se šire od užeg prema širem. Kao treće, žalbeno vijeće odlučilo je, u biti, da iz dokaza koje je podnio intervenijent proizlazi da osporavani znak ima bitnu ulogu u pravilnom funkcioniranju guma time što olakšava učinkovito trenje i kočenje te poboljšava udobnost. U točki 3. izreke pobijane odluke žalbeno vijeće naložilo je tužitelju da intervenijentu platiti 1700 eura jer tužitelj nije uspio u postupku pred EUIPO‑om.

         Zahtjevi stranaka

               9

               Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                        –

                        poništi pobijanu odluku u dijelu u kojem:

                                 –

                                 potvrđuje odluku Odjela za poništaje od 28. kolovoza 2014. i proglašava osporavani žig ništavim za sljedeće proizvode: „pneumatike, tvrde, polupneumatske i pneumatske gume za kotače svih vrsta vozila”;

                                 –

                                 nalaže mu da intervenijentu platiti 1700 eura.

                        –

                        naloži EUIPO‑u snošenje troškova.

               10

               EUIPO i intervenijent od Općeg suda zahtijevaju da:

                        –

                        odbije tužbu;

                        –

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

         Pravo

               11

               U prilog svojoj tužbi tužitelj iznosi tri tužbena razloga. Prvim tužbenim razlogom tužitelj prigovara žalbenom vijeću da je svoju odluku temeljilo na verziji članka 7. stavka 1. točke (e) podtočke ii. koja nije bila primjenjiva ratione temporis. Drugim tužbenim razlogom tužitelj upozorava na postupovne nepravilnosti i povredu obveze obrazlaganja. Trećim tužbenim razlogom poziva se na povredu članka 7. stavka 1. točke (e) podtočke ii. Uredbe br. 40/94.

               12

               U svojim odgovorima na tužbu EUIPO i intervenijent tvrde da tužbeni razlozi koje je tužitelj naveo nisu osnovani. Oni također tvrde da dokaze iz priloga 5. tužbi koji se sastoje od mjerenja kutova različitih utora na gumama treba proglasiti nedopuštenima jer su prvi put podneseni pred Općim sudom.

               13

               Potrebno je redom razmotriti prvi i treći tužbeni razlog na koje se tužitelj poziva.

            Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na tome da je pobijana odluka donesena na temelju verzije članka 7. stavka 1. točke (e) podtočke ii. koja se ne može primijeniti ratione temporis

               14

               Tužitelj navodi da je žalbeno vijeće u pobijanoj odluci primijenilo članak 7. stavak 1. točku (e) podtočku ii. Uredbe br. 207/2009 u verziji koja proizlazi iz Uredbe (EU) 2015/2424 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2015. o izmjeni Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009 i Uredbe Komisije (EZ) br. 2868/95 o provedbi Uredbe Vijeća (EZ) br. 40/94 te o stavljanju izvan snage Uredbe Komisije (EZ) br. 2869/95 o pristojbama koje se plaćaju Uredu za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (SL 2015., L 341, str. 21.).

               15

               U skladu s člankom 7. stavkom 1. točkom (e) podtočkom ii. Uredbe br. 207/2009, kako je izmijenjena Uredbom 2015/2424, neće se registrirati znakovi koji se sastoje isključivo od „oblika, ili drugog obilježja, proizvoda potrebnog za ostvarenje nekog tehničkog rezultata”.

               16

               Međutim, prema tužiteljevu mišljenju, postojanje apsolutnog razloga za ništavost u ovom slučaju treba ocjenjivati na temelju odredbe koja je bila na snazi u trenutku podnošenja prijave za registraciju osporavanog žiga, odnosno članka 7. stavka 1. točke (e) podtočke ii. u verziji koja proizlazi iz Uredbe br. 40/94, koja je isključivala samo registraciju znakova koji se sastoje isključivo od „oblika proizvoda” potrebnog za ostvarenje nekog tehničkog rezultata.

               17

               U tom pogledu valja, kao prvo, utvrditi odredbu koja je bila primjenjiva ratione temporis pred EUIPO‑om i, kao drugo, ocijeniti je li u pobijanoj odluci žalbeno vijeće stvarno primijenilo odredbu koja je bila primjenjiva ratione temporis.

         Odredba koja je primjenjiva ratione temporis

               18

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, općenito se smatra da se postupovna pravila primjenjuju od dana stupanja na snagu (vidjeti presudu od 11. prosinca 2012., Komisija/Španjolska, C‑610/10, EU:C:2012:781, t. 45. i navedenu sudsku praksu), dok se materijalna pravila obično tumači na način da se na situacije nastale prije njihova stupanja na snagu primjenjuju samo ako iz teksta, ciljeva i opće strukture tih pravila jasno proizlazi da im se takav učinak mora pripisati (presude od 12. studenoga 1981., Meridionale Industria Salumi i dr., 212/80 do 217/80, EU:C:1981:270, t. 9. i od 11. prosinca 2008., Komisija/Freistaat Sachsen, C‑334/07 P, EU:C:2008:709, t. 44.).

               19

               Kao prvo, EUIPO ne osporava da je u konkretnom slučaju trebalo primijeniti članak 7. stavak 1. točku (e) podtočku ii. u verziji koja proizlazi iz Uredbe br. 40/94.

               20

               Kao drugo, važno je istaknuti da je Uredba 2015/2424 doista izmijenila tekst članka 7. stavka 1. točke (e) podtočke ii. Uredbe br. 207/2009 (koji je postao članak 7. stavak 1. točka (e) podtočka ii. Uredbe 2017/1001), koji se odnosi na materijalno pravilo i, točnije, na jedan od apsolutnih razloga zbog kojih se može odbiti registracija znaka ili, u vezi s člankom 52. stavkom 1. točkom (a) Uredbe br. 207/2009 (koji je postao članak 59. stavak 1. točka (a) Uredbe br. 2017/1001), jedan od apsolutnih razloga za ništavost zbog kojih se žig može proglasiti ništavim. Međutim, Uredba 2015/2424 stupila je na snagu 23. ožujka 2016., a iz njezina teksta, ciljeva i opće strukture ne proizlazi da se članak 7. stavak 1. točka (e) podtočke ii. Uredbe br. 207/2009 u verziji koja proizlazi iz Uredbe br. 2015/2424 treba primijeniti na situacije koje su postojale prije njezina stupanja na snagu.

               21

               Iz toga slijedi da se članak 7. stavak 1. točka (e) podtočka ii. Uredbe br. 207/2009 u verziji koja je proizišla iz Uredbe 2015/2424 očito ne može primijeniti u ovom slučaju, s obzirom na to da je osporavani žig registriran 18. listopada 2002. na temelju prijave za registraciju podnesene 23. srpnja 2001.

               22

               S obzirom na prethodno navedeno, žalbeno vijeće u ovom slučaju bilo je dužno ocijeniti treba li se osporavani žig proglasiti ništavim s obzirom na članak 7. stavak 1. točku (e) podtočku ii. Uredbe br. 40/94.

         Odredba koja je primijenjena u pobijanoj odluci

               23

               U točki 14. pobijane odluke žalbeno vijeće podsjetilo je na tekst članka 7. stavka 1. točke (e) podtočke ii. Uredbe br. 207/2009, kako je izmijenjena Uredbom 2015/2424.

               24

               U tom pogledu valja istaknuti da je, kao što to EUIPO priznaje, žalbeno vijeće u pobijanoj odluci pogrešno navelo tekst članka 7. stavka 1. točke (e) podtočke ii. Uredbe br. 207/2009, kako je izmijenjena Uredbom 2015/2424.

               25

               Međutim, valja istaknuti da je prilikom detaljnog izlaganja u pobijanoj odluci kako treba tumačiti tu odredbu žalbeno vijeće u više navrata navodilo sudsku praksu koja se temeljila na članku 7. stavku 1. točki (e) podtočki ii. Uredbe br. 40/94, koja se odnosi samo na „oblik proizvoda”. Usto, iz teksta pobijane odluke proizlazi da je žalbeno vijeće temeljilo svoju ocjenu činjenica s obzirom na uvjete iz članka 7. stavka 1. točke (e) podtočke ii. Uredbe br. 40/94 na način kako ih tumači relevantna sudska praksa.

               26

               U tim okolnostima, iako je pogrešno navelo tekst članka 7. stavka 1. točke (e) podtočke ii. Uredbe br. 207/2009, kako je izmijenjena Uredbom 2015/2424, žalbeno vijeće u pobijanoj odluci nije primijenilo izmjene uvedene Uredbom 2015/2424.

               27

               Stoga valja smatrati da je pobijana odluka donesena na temelju odredbe koja je bila vremenski primjenjiva, to jest na temelju članka 7. stavka 1. točke (e) podtočke ii. Uredbe br. 40/94, koji predviđa odbijanje registracije „znakova koji se sastoje isključivo […] od oblika proizvoda potrebnog za postizanje nekog tehničkog rezultata”.

               28

               Prvi tužbeni razlog stoga valja odbiti.

            Treći tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 7. stavka 1. točke (e) podtočke ii. Uredbe br. 40/94

               29

               Prvim dijelom trećeg tužbenog razloga tužitelj tvrdi da se osporavani znak ne sastoji od oblika predmetnih proizvoda u smislu članka 7. stavka 1. točke (e) podtočke ii. Uredbe br. 40/94. Tužitelj u tom pogledu tvrdi da je žalbeno vijeće pogriješilo smatrajući da osporavani znak čini sastavni dio gaznog sloja gume i stoga proizvoda obuhvaćenih osporavanim žigom, to jest „pneumatika, tvrdih, polupneumatskih i pneumatskih guma za kotače svih vrsta vozila”.

               30

               EUIPO ističe, prvo, da je zaključak žalbenog vijeća prema kojem osporavani znak predstavlja gazni sloj gume, koji je u tehničkom pogledu (možda) najvažniji dio osporavanih proizvoda, izveden, s jedne strane, na temelju ispitivanja grafičkog prikaza koji predstavlja osporavani znak u odnosu na proizvode za koje je zatražena zaštita i, s druge strane, iz dokaza koje su podnijele stranke. Drugo, kako bi znak bio obuhvaćen člankom 7. stavkom 1. točkom (e) podtočkom ii. Uredbe br. 40/94, dovoljno je da je djelomično sastavljen od proizvoda uključenog u njegovu specifikaciju. Drugim riječima, sama činjenica da oblik o kojem je riječ može biti primijenjen na složeniji proizvod ili biti sadržan u njemu ne zabranjuje primjenu tog razloga za odbijanje. Treće, EUIPO primjećuje da utor na gumi nije proizvod jer nije odvojivi element gume. Stoga bi osporavani znak trebao biti registriran za gume kao proizvode koji sadržavaju predmetni utor u obliku slova „L” i na kojima taj utor ima tehničku funkciju. Četvrto, pretpostavljena percepcija znaka od strane javnosti nije odlučujući kriterij prilikom primjene razloga za odbijanje navedenog u članku 7. stavku 1. točki (e) podtočki ii. Uredbe br. 40/94. Taj razlog temelji se na objektivnom kriteriju, u skladu s kojim, osim grafičkog prikaza znaka, EUIPO može uzeti u obzir sve relevantne kriterije korisne za odgovarajuću identifikaciju znaka u kontekstu članka 7. stavka 1. točke (e) podtočke ii. Uredbe br. 40/94. Peto, cilj je članka 7. stavka 1. točke (e) podtočke ii. Uredbe br. 40/94 spriječiti davanje monopola na funkcionalna obilježja proizvoda. Stoga, ako bi tužitelju bila priznata prava koja proizlaze iz žiga za osporavani znak (zato što predstavlja samo dio gume), on bi mogao spriječiti druga poduzeća da stavljaju na tržište gume koje imaju iste ili slične znakove, odnosno utore.

               31

               Intervenijent ističe, kao prvo, da određeni dokazi iz spisa pokazuju da je tužitelj posredstvom svojeg predstavnika opisao i stoga priznao da je osporavani žig „skica gaznog sloja gume”. Drugo, žig treba ispitati s obzirom na okolnosti konkretnog slučaja i ništa ne sprečava EUIPO da provede „obrnuti inženjering”, tj. da utvrdi što žig stvarno prikazuje i kojim si elementom nositelj žiga nastoji osigurati isključiva prava. Treće, točno je da osporavani žig predstavlja oblik proizvoda ili najvažniji dio predmetnih proizvoda, osobito s obzirom na dokumente iz spisa i proizvode koje je tužitelj stvarno stavljao na tržište. Četvrto, primjeri tužiteljeva korištenja osporavanog znaka kao oznake podrijetla bez tehničke funkcije u brošurama i katalozima u opisu nekih od svojih modela guma nisu relevantni.

         Uvodne napomene

               32

               Najprije treba naglasiti da se u ovom slučaju zahtjev za djelomično proglašavanje žiga ništavim koji je intervenijent podnio EUIPO‑u temeljio na članku 7. stavku 1. točki (e) podtočki ii. Uredbe br. 40/94 kao i na članku 7. stavku 1. točki (b) iste uredbe. Što se tiče zahtjeva za proglašavanje žiga ništavim na temelju članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 40/94, koji je stoga utemeljen na nepostojanju razlikovnog karaktera osporavanog žiga, tužitelj je pred EUIPO‑om tvrdio da navedeni žig ima razlikovni karakter koji je, u skladu s člankom 7. stavkom 3. Uredbe br. 40/94, stekao uporabom.

               33

               Odjel za poništaje, a potom i žalbeno vijeće, proglasili su osporavani žig ništavim na temelju članka 7. stavka 1. točke (e) podtočke ii. Uredbe br. 40/94 i nisu ispitali moguće postojanje razloga za ništavost koji se temelji na nepostojanju razlikovnog karaktera navedenog žiga.

               34

               Naime, žigovi registracija kojih se može odbiti zbog razloga navedenih u članku 7. stavku 1. točkama (b) do (d) Uredbe br. 40/94 mogu, u skladu sa stavkom 3. te iste odredbe, steći razlikovni karakter uporabom. Međutim, znak registracija kojeg je odbijena na temelju članka 7. stavka 1. točke (e) Uredbe br. 40/94 nikada ne može svojom uporabom steći razlikovni karakter u smislu članka 7. stavka 3. Dakle, navedeni članak 7. stavak 1. točka (e) odnosi se na određene znakove koji su takve naravi da ne mogu biti žigovi i predstavlja prvotnu zapreku koja može spriječiti da se znak koji se isključivo sastoji od oblika proizvoda može registrirati (vidjeti po analogiji presudu od 18. lipnja 2002., Philips, C‑299/99, EU:C:2002:377, t. 75. i 76.).

               35

               Posljedično, ako bi ispitivanje znaka s obzirom na članak 7. stavak 1. točku (e) Uredbe br. 40/94 dovelo do zaključka da je jedan od kriterija navedenih u toj odredbi ispunjen, taj isti znak bio bi izuzet od ispitivanja na temelju članka 7. stavka 3. iste uredbe jer je u tom slučaju nemogućnost registracije tog znaka očita. To izuzeće objašnjava interes da se prethodno ispitivanje znaka s obzirom na članak 7. stavak 1. točku (e) Uredbe br. 40/94 provede u slučaju kada je moguće primijeniti više apsolutnih razloga za odbijanje predviđenih u stavku 1., pri čemu se ono ipak ne može tumačiti na način da podrazumijeva obvezu prethodnog ispitivanja istog znaka s obzirom na članak 7. stavak 1. točku (e) Uredbe br. 40/94 (presuda od 6. listopada 2011., Bang & Olufsen/OHIM (Prikaz zvučnika), T‑508/08, EU:T:2011:575, t. 44.).

               36

               Drugo, važno je podsjetiti na to da je interes u pozadini članka 7. stavka 1. točke (e) Uredbe br. 40/94 izbjegavanje situacije u kojoj bi žigovno pravo dovelo do zasnivanja monopola u korist nekog poduzetnika u pogledu tehničkih rješenja ili funkcionalnih obilježja proizvoda (vidjeti po analogiji presudu od 18. lipnja 2002., Philips, C‑299/99, EU:C:2002:377, t. 78.).

               37

               Pravila koja je utvrdio zakonodavac odražavaju u tom pogledu odvagivanje između dvaju interesa od kojih svaki može pridonijeti ostvarenju zdravog i lojalnog sustava tržišnog natjecanja (presuda od 14. rujna 2010., Lego Juris/OHIM, C‑48/09 P, EU:C:2010:516, t. 44.).

               38

               S jedne strane, uvođenjem u članku 7. stavku 1. Uredbe br. 40/94 zabrane registracije žiga za svaki znak koji se sastoji od oblika proizvoda potrebnog za postizanje nekog tehničkog rezultata jamči se da se poduzetnici ne mogu koristiti žigovnim pravom kako bi bez vremenskog ograničenja produljili isključiva prava u vezi s tehničkim rješenjima (presuda od 14. rujna 2010., Lego Juris/OHIM, C‑48/09 P, EU:C:2010:516, t. 45.).

               39

               S druge strane, ograničivši razlog za odbijanje koji se navodi u članku 7. stavku 1. točki (e) podtočki ii. Uredbe br. 40/94 na znakove koji se „isključivo” sastoje od oblika proizvoda „potrebnog” za postizanje nekog tehničkog rezultata, zakonodavac je opravdano smatrao da je svaki oblik proizvoda u određenoj mjeri funkcionalan pa bi stoga bilo neprimjereno odbiti registraciju oblika proizvoda u svojstvu žiga samo zato što taj oblik ima funkcionalna obilježja. Izrazima „isključivo” i „potrebno” navedena odredba osigurava da se registracija odbije samo u pogledu onih oblika proizvoda koji predstavljaju samo tehničko rješenje i čija bi registracija u svojstvu žiga drugim poduzetnicima realno otežavala korištenje tim tehničkim rješenjem (presuda od 14. rujna 2010., Lego Juris/OHIM, C‑48/09 P, EU:C:2010:516, t. 48).

               40

               Treće, pravilna primjena članka 7. stavka 1. točke (e) podtočke ii. Uredbe br. 40/94 podrazumijeva da tijelo koje odlučuje o prijavi za registraciju predmetnog trodimenzionalnog znaka kao žiga pravilno utvrdi bitna obilježja tog znaka. Pod izrazom „bitna obilježja” treba shvatiti najvažnije elemente znaka (vidjeti u tom smislu presudu od 14. rujna 2010., Lego Juris/OHIM, C‑48/09 P, EU:C:2010:516, t. 68. i 69.).

               41

               Utvrđivanje navedenih bitnih obilježja treba izvršiti u svakom pojedinom slučaju. Naime, nema nikakve sustavne hijerarhije među različitim vrstama elemenata koje znak može sadržavati. Uostalom, pri razmatranju bitnih obilježja znaka nadležno tijelo svoju odluku može izravno utemeljiti na ukupnom dojmu koji znak stvara ili najprije uzastopno ispitati svaki pojedini sastavni dio tog znaka (presuda od 14. rujna 2010., Lego Juris/OHIM, C‑48/09 P, EU:C:2010:516, t. 70.).

               42

               Posljedično, utvrđivanje bitnih obilježja trodimenzionalnog znaka radi eventualne primjene razloga za odbijanje registracije koji se navodi u članku 7. stavku 1. točki (e) podtočki ii. Uredbe br. 40/94 može se, ovisno o slučaju i posebice s obzirom na stupanj složenosti tog znaka, obaviti običnom vizualnom analizom navedenog znaka ili se, pak, može temeljiti na dubinskom ispitivanju u okviru kojeg se uzimaju u obzir kriteriji relevantni za ocjenu, poput istraživanja i stručnih mišljenja ili podataka u vezi s pravima intelektualnog vlasništva koja otprije proizlaze u pogledu dotičnih proizvoda (presuda od 14. rujna 2010., Lego Juris/OHIM, C‑48/09 P, EU:C:2010:516, t. 71.).

               43

               Mogućnost da nadležno tijelo uzima u obzir dokaze relevantne za identifikaciju bitnih obilježja osporavanog trodimenzionalnog znaka proširena je na ispitivanje dvodimenzionalnih znakova (vidjeti u tom smislu presudu od 6. ožujka 2014., Pi‑Design i dr./Yoshida Metal Industry, C‑337/12 P do C‑340/12 P, neobjavljenu, EU:C:2014:129, t. 55.).

               44

               Četvrto, valja istaknuti da je Odjel za poništaje u svojoj odluci istaknuo da je točno da je figurativni znak mogao biti oznaka komercijalnog podrijetla i nalaziti se na gumi a da ne bude prikaz njezina gaznog sloja. Odjel za poništaje ipak je dodao da je u ovom predmetu bilo teško zanijekati da je osporavani žig realističan prikaz vrste gaznog sloja koji se upotrebljava na stvarnim gumama.

               45

               U točki 25. pobijane odluke žalbeno vijeće objasnilo je da u cijelosti podržava pristup Odjela za poništaje, koji je osporavani znak kvalificirao kao „Prikaz vrste gaznog sloja gume”. Naime, žalbeno vijeće pojasnilo je da Odjel za poništaje nije imao samo pravo nego i obvezu uzeti u obzir dokaze koje su podnijele stranke kako bi na odgovarajući način utvrdio narav znaka i ono što je prikazivao u kontekstu predmetnih proizvoda. Žalbeno vijeće iz toga je zaključilo da je, „s obzirom na podnesene dokaze i proizvode o kojima je riječ, [bilo] jasno da znak prikazuje gazni sloj gume i stoga (možda) najvažniji dio osporavanih proizvoda ‚pneumatici, tvrde, polupneumatske i pneumatske gume za kotače svih vrsta vozila’ iz razreda 12. barem na tehničkoj razini”.

               46

               Upravo s obzirom na ta razmatranja valja ispitati prvi dio trećeg tužbenog razloga koji ističe tužitelj, a koji se temelji na tome da osporavani znak ne predstavlja oblik proizvoda u smislu članka 7. stavka 1. točke (e) podtočke ii. Uredbe br. 40/94.

         Narav osporavanog znaka

               47

               Iz sudske prakse proizlazi, s jedne strane, da grafički prikaz žiga mora biti sam po sebi potpun, lako dostupan i razumljiv kako bi se uvijek percipirao na ustaljen i siguran način koji jamči funkciju oznake podrijetla navedenog žiga. S druge strane, uloga zahtjeva grafičkog prikaza jest, među ostalim, definicija samog žiga kako bi se utvrdio točan predmet zaštite koja se njegovu nositelju pruža na temelju registriranog žiga (vidjeti u tom smislu presudu od 6. ožujka 2014., Pi‑Design i dr./Yoshida Metal Industry, C‑337/12 P do C‑340/12 P, neobjavljenu, EU:C:2014:129, t. 57. i navedenu sudsku praksu).

               48

               U ovom slučaju, kao prvo, valja istaknuti da se, s obzirom na njegov grafički prikaz, osporavani žig sastoji od dvodimenzionalnog figurativnog znaka. Ako se apstraktno analizira, taj znak podsjeća, primjerice, na oblik nagnute hokejske palice, kao što to navodi tužitelj, ili također na oblik nagnutog slova „L”.

               49

               Stoga je prije svega očito da osporavani znak, onako kako je registriran, ne predstavlja ni oblik gume ni oblik njezina gaznog sloja. Nadalje, iz grafičkog prikaza koji predstavlja osporavani znak ne proizlazi da bi se on trebao upotrebljavati na gumi ili na površini njezina gaznog sloja. Naposljetku, ni iz grafičkog prikaza osporavanog znaka ne proizlazi da je to funkcionalni oblik koji ispunjava ili sadržava tehničku funkciju. Uostalom, osporavanom znaku prilikom njegove registracije nije bio priložen nikakav dodatni opis.

               50

               Kao drugo, iz sudske prakse navedene u točkama 40. do 43. ove presude proizlazi da, za potrebe utvrđivanja bitnih obilježja dvodimenzionalnog znaka kao što je to osporavani znak, žalbeno vijeće može provesti dubinsko ispitivanje u okviru kojeg se, osim grafičkog prikaza i mogućih opisa dostavljenih prilikom podnošenja prijave za registraciju, uzimaju u obzir relevantni kriteriji koji omogućuju da se ocijeni što konkretno prikazuje predmetni znak.

               51

               U ovom slučaju iz grafičkog prikaza koji predstavlja osporavani znak ne proizlazi nikakav obris i tom znaku nije priložen nikakav dodatni opis. Osim toga, tužitelj ne osporava da se na gaznoj površini ponekih njegovih modela guma nalazi utor u obliku koji prikazuje osporavani znak.

               52

               Stoga, s obzirom na sudsku praksu navedenu u točkama 40. do 43. ove presude, ne može se prigovoriti EUIPO‑u zato što je u okviru svoje ocjene osporavanog znaka u odnosu na članak 7. stavak 1. točku (e) podtočku ii. Uredbe br. 40/94 uzeo u obzir narav predmetnog znaka u kontekstu proizvoda označenih osporavanim žigom i smatrao da taj znak može predstavljati utor sličan onomu koji se nalazi na gumama koje tužitelj stavlja na tržište.

               53

               Međutim, okolnost da određeni tužiteljevi modeli guma na površini kotača sadržavaju utor u obliku koji je prikazan osporavanim znakom ne omogućuje zaključak da osporavani znak prikazuje gumu ili cjelokupnu njezinu gaznu površinu.

               54

               Naime, kao prvo, valja istaknuti da je guma složeni proizvod koji se sastoji od više elemenata, odnosno, među ostalim, okvira, vanjskog sloja, gume, bočnih dijelova i gaznog sloja. Nadalje, i kao što to proizlazi iz EUIPO‑ova spisa, gazni sloj gume ne sastoji se samo od izdvojenog utora. Gazna površina gume sastoji se od više elemenata, to jest, među ostalim, rebra, obodnih ili poprečnih žljebova i srednjih ili ramenih blokova na kojima su lamele. Naposljetku, dokazi podneseni EUIPO‑u pokazuju da se utor koji prikazuje osporavani znak ne nalazi izdvojeno na tužiteljevim gumama. Navedeni utor ponavlja se i isprepliće na površini gaznog sloja na način da tvori oblik koji prikazuje preplitanje i koji se razlikuje od početnog oblika izdvojenog utora.

               55

               Stoga je osporavani znak, čak i ako se uzme u obzir činjenica da je on zbog svoje dubine dvodimenzionalni prikaz trodimenzionalnog oblika, tek vrlo ograničen dio drugog dijela, kao što to tvrdi tužitelj, odnosno taj je znak izdvojeni utor gaznog sloja koji se sastoji od više isprepletenih elemenata. Ta je gazna površina sama za sebe dio koji s drugim dijelovima, osobito bočnima, tvori predmetne proizvode obuhvaćene osporavanim žigom, odnosno pneumatike, tvrde, polupneumatske i pneumatske gume za kotače svih vrsta vozila. Osporavani znak, prema tome, ne predstavlja ni predmetne proizvode obuhvaćene osporavanim žigom ni gazni sloj gume.

               56

               Naravno, kako to proizlazi iz sudske prakse navedene u točkama 40. do 43. ove presude, EUIPO može uzeti u obzir sve relevantne informacije koje omogućuju ocjenu „različitih vrsta elemenata koje znak može sadržavati” ili „sastavne dijelove znaka”. EUIPO je stoga ovlašten utvrditi što predstavlja oblik o kojem je riječ.

               57

               Međutim, ta sudska praksa ne može se tumačiti u smislu da je EUIPO ovlašten, kako bi kvalificirao oblik koji prikazuje osporavani znak, dodavati tom obliku elemente koji nisu dio tog znaka i koji su mu stoga vanjski ili strani. Drugim riječima, stručno znanje i svi relevantni elementi navedeni u toj sudskoj praksi služe za određivanje što znak konkretno predstavlja. Nasuprot tomu, stručno znanje i svi relevantni elementi ne dopuštaju EUIPO‑u da definira osporavani znak na način da uključi obilježja koja taj znak ne sadržava i ne obuhvaća.

               58

               U pobijanoj odluci žalbeno vijeće nije poštovalo oblik koji je prikazivao osporavani znak i izmijenilo je navedeni oblik. Naime, čak i ako se uzme u obzir okolnost, koju tužitelj ne osporava, da neki od njegovih modela guma sadržavaju utor na površini gume oblik kojega je prikazan navedenim znakom, žalbeno vijeće nije bilo ovlašteno udaljiti se od osporavanog znaka kvalificiravši ga kao „prikaz gaznog sloja gume”. Drugim riječima, žalbeno je vijeće dodavanjem elemenata koji nisu sastavni dijelovi osporavanog znaka, odnosno na temelju svih elemenata koji se nalaze na gaznom sloju, smatralo da osporavani znak predstavlja oblik proizvoda o kojima je riječ za koje je bio registriran.

               59

               Ta ocjena nije dovedena u pitanje argumentom koji je iznio intervenijent, prema kojem određeni dijelovi spisa pokazuju da je tužitelj posredstvom svojeg predstavnika već opisao i stoga priznao da je osporavani žig „skica gaznog sloja gume”.

               60

               Naime, s jedne strane, dokumenti na koje se poziva intervenijent i u kojima je tužitelj navodno priznao da je osporavani žig „skica gaznog sloja gume” navode ili prikazuju znakove različite od navedenog žiga. Konkretnije, valja naglasiti da je u Prilogu 8. intervenijentovim očitovanjima podnesenima EUIPO‑u 19. prosinca 2013. osporavani žig opisan kao prikaz palice (figura di mazza). Osim toga, što se tiče priloga 9. i 10. tim očitovanjima, valja istaknuti da oni prikazuju znakove različite od osporavanog žiga.

               61

               S druge strane, valja istaknuti da se upisom žiga u registar žigova Europske unije želi omogućiti žalbenom vijeću da izvršava svoje nadležnosti i zaštititi interese stranaka u sporu, ali i informirati treće osobe o točnoj naravi registriranih prava te stoga definirati predmet dodijeljene zaštite (vidjeti u tom smislu presudu od 21. lipnja 2017., M/S. Indeutsch International/EUIPO – Crafts Americana Group (Prikaz ponavljajućih krivulja između dvije usporedne crte), T‑20/16, EU:T:2017:410, t. 46.). Međutim, valja utvrditi da osporavani žig, kada se analizira objektivno i konkretno, ne prikazuje skicu gaznog sloja. On predstavlja, u najboljem slučaju, izdvojeni utor gaznog sloja.

               62

               Kao treće, sudska praksa na koju se pozivaju stranke, osobito EUIPO i intervenijent, ne može se tumačiti na način da dopušta žalbenom vijeću da osporavani znak kvalificira kao gumu ili „prikaz gaznog sloja”.

               63

               Naime, u predmetu u kojem je donesena presuda od 10. studenoga 2016., Simba Toys/EUIPO (C‑30/15 P, EU:C:2016:849) sud Unije odlučivao je o znaku koji se sastojao od trodimenzionalnog prikaza proizvoda označenih osporavanim žigom, to jest trodimenzionalne slagalice. Osim toga, u predmetu u kojem je donesena presuda od 14. rujna 2010., Lego Juris/OHIM (C‑48/09 P, EU:C:2010:516) sud Unije odlučivao je o znaku koji se sastojao od trodimenzionalnog prikaza kockice proizvoda označenih osporavanim žigom, to jest igračaka za slaganje. K tome, u predmetu u kojem je donesena presuda od 18. lipnja 2002., Philips (C‑299/99, EU:C:2002:377) radilo se o znaku koji se sastojao od trodimenzionalnog prikaza nastavaka za brijanje proizvoda označenih osporavanim žigom, to jest električnih brijača. Naposljetku, u predmetu u kojem su donesene presude od 6. ožujka 2014., Pi‑Design i dr./Yoshida Metal Industry (C‑337/12 P do C‑340/12 P, neobjavljena, EU:C:2014:129) i od 11. svibnja 2017., Yoshida Metal Industry/EUIPO (C‑421/15 P, EU:C:2017:360) radilo se o znaku koji se sastojao od dvodimenzionalnog prikaza predmeta koji određuju njegovi obrisi, odnosno dršci proizvoda označenih osporavanim žigom (kuhinjski pribor kao što je nož).

               64

               Stoga su se predmeti navedeni u točki 63. ove presude odnosili na znakove koji nemaju ista obilježja kao osporavani znak. Dakle, zaključak do kojeg je došao sud Unije u tim predmetima ne može se prenijeti na znak kao što je to onaj koji je sporan u ovom predmetu, iz kojeg nije moguće razabrati obris proizvoda označenih osporavanim žigom i koji prikazuje samo vrlo malen dio jednog dijela tih proizvoda.

               65

               Uostalom, važno je istaknuti da je sud Unije u predmetima navedenima u točki 63. ove presude utvrdio oblik koji konkretno prikazuje predmetni znak na temelju vidljivih ili nevidljivih obilježja koja su bila „svojstvena” za predmetni znak ili su ga „tvorila”, a ne na temelju elemenata koje znak nije sadržavao.

               66

               Iz toga slijedi da sudska praksa na koju su se stranke pozivale ne dovodi u pitanje utvrđenja iz točke 58. ove presude.

               67

               Kao četvrto, valja utvrditi da je ocjena onoga što konkretno predstavlja osporavani znak postupak koji omogućuje, kao prvo, utvrđenje njegovih bitnih obilježja i, kao drugo, ocjenu njihove moguće funkcionalnosti. Međutim, sama činjenica da žalbeno vijeće u svojoj ocjeni uključuje elemente koji nisu sastavni dio oblika koji konkretno prikazuje osporavani znak može učiniti nevaljanim zaključak prema kojem su ispunjeni uvjeti iz članka 7. stavka 1. točke (e) podtočke ii. Uredbe br. 40/94. Stoga opći interes na kojem se temelji članak 7. stavak 1. točka (e) podtočka ii. Uredbe br. 40/94 i na koji se podsjeća u točki 36. ove presude ne dopušta žalbenom vijeću da u okviru primjene te posebne odredbe odstupi od oblika koji prikazuje osporavani znak i da uzme u obzir elemente koji nisu sastavni dio oblika koji konkretno prikazuje navedeni znak.

               68

               Kao peto, EUIPO primjećuje da utor nije proizvod jer nije odvojivi element gume. Iz toga zaključuje da je osporavani znak registriran za gume koje su proizvodi koji sadržavaju utor u obliku slova „L” i na kojima taj utor ima tehničku funkciju.

               69

               U tom je pogledu točno da područje primjene apsolutnog razloga za odbijanje iz članka 7. stavka 1. točke (e) podtočke ii. Uredbe br. 40/94 nije ograničeno samo na znakove koji se sastoje isključivo od oblika „proizvoda” kao takvog. Naime, kao što to u bitnome tvrdi EUIPO, također je moguće, zbog općeg interesa na kojem se temelji ta odredba, odbiti registraciju znakova koji se sastoje od oblika dijela proizvoda potrebnog za postizanje tehničkog rezultata. To bi bio slučaj ako je taj oblik u kvantitativnom i kvalitativnom smislu znatan dio tog proizvoda.

               70

               Međutim, valja utvrditi da u ovom slučaju osporavani znak predstavlja izdvojeni utor gaznog sloja gume. Stoga u kontekstu predmetnih proizvoda osporavani znak ne prikazuje gazni sloj, s obzirom na to da ne uključuje ostale elemente gaznog sloja s kojima navedeni znak tvori mnogobrojne oblike, koji su složeni i razlikuju se od oblika svakog od utora i svakog od elemenata uzetih zasebno.

               71

               Posljedično, osporavani znak ne sastoji se isključivo od oblika proizvoda o kojima je riječ ni od oblika koji sam po sebi u kvantitativnom i kvalitativnom smislu predstavlja znatan dio tih proizvoda.

               72

               Nadalje, dokazi koje je podnio intervenijent i koje je ispitalo žalbeno vijeće ne dokazuju da izdvojeni utor jednak onomu koji prikazuje osporavani znak može proizvesti tehnički rezultat naveden u pobijanoj odluci. Naime, ti dokazi upućuju na to da kombiniranje i povezivanje različitih elemenata koji tvore gazni sloj i koji se repetitivno pojavljuju na cijeloj njegovoj površini na način da tvore oblik koji se razlikuje od samih tih elemenata uzetih zasebno mogu postići tehnički rezultat naveden u pobijanoj odluci.

               73

               Iz toga slijedi da registracija osporavanog znaka zaštita kojega je ograničena na oblik onoga što prikazuje ne može spriječiti tužiteljeve konkurente da proizvode i stavljaju na tržište gume na kojima se nalazi istovjetan ili sličan oblik onomu koji prikazuje navedeni znak kada se taj istovjetan ili sličan oblik kombinira s drugim elementima gaznog sloja i zajedno s tim drugim elementima čini oblik različit od svakog od tih elemenata uzetih izdvojeno. Naime, oblik prikazan osporavanim znakom kao takav ne nalazi se nužno na površini gaznog sloja gume na način koji omogućuje utvrđivanje navedenog znaka.

               74

               Stoga je žalbeno vijeće pogrešno smatralo da osporavani znak prikazuje gazni sloj gume i da se sastoji od „oblika proizvoda” u smislu članka 7. stavka 1. točke (e) podtočke ii. Uredbe br. 40/94. Ta se odredba stoga ne može primijeniti na osporavani žig i proglašavanje ništavosti tog žiga iz pobijane odluke temelji se na pogrešnoj pravnoj osnovi.

               75

               Slijedom toga, prvi dio trećeg tužbenog razloga koji je istaknuo tužitelj valja prihvatiti a da pritom nije potrebno uzeti u obzir dokaze iz točke 12. ove presude i pri čemu nije potrebno odlučiti o drugom tužbenom razlogu navedenom u točki 11. ove presude kao ni o drugom dijelu trećeg tužbenog razloga koji je istaknuo tužitelj, a koji se temelji na tome da bitna obilježja osporavanog znaka nisu sva isključiva funkcionalna.

               76

               S obzirom na sve prethodno navedeno, poništava se pobijana odluka u dijelu u kojem je u točki 2. njezine izreke žalbeno vijeće djelomično potvrdilo odluku Odjela za poništaje iz točke 6. ove presude i proglasilo ništavom registraciju osporavanog žiga za „pneumatike, tvrde, polupneumatske i pneumatske gume za kotače svih vrsta vozila”, na temelju članka 52. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 40/94 u vezi s člankom 7. stavkom 1. točkom (e) podtočkom ii. iste uredbe. Usto i slijedom toga, pobijana odluka također se poništava jer je u točki njezine 3. izreke žalbeno vijeće naložilo tužitelju, kao stranci koja nije uspjela u postupku pred EUIPO‑om, da intervenijentu plati 1700 eura.

         Troškovi

               77

               U skladu s člankom 134. stavkom 1. Poslovnika Općeg suda, svakoj stranci koja ne uspije u postupku nalaže se snošenje troškova, ako je postavljen takav zahtjev.

               78

               Budući da EUIPO nije uspio u postupku, valja mu naložiti snošenje vlastitih troškova kao i tužiteljevih, sukladno njegovu zahtjevu.

               79

               Budući da tužitelj nije zahtijevao da se intervenijentu naloži snošenje troškova, valja odlučiti da će on snositi vlastite troškove.

               Slijedom navedenog,
               OPĆI SUD (sedmo prošireno vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Poništavaju se točke 2. i 3. izreke odluke petog žalbenog vijeća Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) od 28. travnja 2016. (predmet R 2583/2014‑5).

                           2.

                           EUIPO će, uz vlastite troškove, snositi i troškove koje zahtijeva društvo Pirelli Tyre SpA.

                           3.

                           Društvo The Yokohama Rubber Co. Ltd snosit će vlastite troškove.

                           Tomljenović

                           Kancheva

                           Bieliūnas

                           Marcoulli

                           Kornezov

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 24. listopada 2018.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski