title: Presuda Suda (peto vijeće) od 26. svibnja 2016.#Județul Neamț i Județul Bacău protiv Ministerul Dezvoltării Regionale și Administrației Publice.#Zahtjevi za prethodnu odluku koji je uputio Curtea de Apel Bacău.#Zahtjev za prethodnu odluku – Zaštita financijskih interesa Europske unije – Uredba (EZ, Euratom) br. 2988/95 – Europski fond za regionalni razvoj (EFRR) – Uredba (EZ) br. 1083/2006 – Dodjela korisnika sredstava koji djeluje kao javni naručitelj ugovora čiji je predmet izvršavanje subvencionirane djelatnosti – Pojam ‚nepravilnost’ – Kriterij u vezi s ‚povredom prava Unije’ – Postupci javne nabave protivni nacionalnom zakonodavstvu – Priroda financijskih ispravaka koje donose države članice – Upravne mjere ili upravne kazne.#Spojeni predmeti C-260/14 i C-261/14.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      26. svibnja 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Zaštita financijskih interesa Europske unije — Uredba (EZ, Euratom) br. 2988/95 — Europski fond za regionalni razvoj (EFRR) — Uredba (EZ) br. 1083/2006 — Dodjela korisnika sredstava koji djeluje kao javni naručitelj ugovora čiji je predmet izvršavanje subvencionirane djelatnosti — Pojam ‚nepravilnost’ — Kriterij u vezi s ‚povredom prava Unije’ — Postupci javne nabave protivni nacionalnom zakonodavstvu — Priroda financijskih ispravaka koje donose države članice — Upravne mjere ili upravne kazne“
      U spojenim predmetima C‑260/14 i C‑261/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koje je uputila Curtea de Apel Bacău (žalbeni sud u Bacăuu, Rumunjska), odlukama od 8. svibnja 2014., koje je Sud zaprimio 30. svibnja 2014., u postupcima

         Judeţul Neamţ (C‑260/14),

         Judeţul Bacău (C‑261/14)
      protiv

         Ministerul Dezvoltării Regionale şi Administraţiei Publice,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: J. L. da Cruz Vilaça, predsjednik vijeća, F. Biltgen, A. Borg Barthet, E. Levits (izvjestitelj) i M. Berger, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za rumunjsku vladu, R. H. Radu i V. Angelescu, u svojstvu agenata,

               —

               za mađarsku vladu, M. Z. Fehér i G. Koós kao i A. Pálfy, u svojstvu agenata,

               —

               za nizozemsku vladu, M. Bulterman i B. Koopman, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, B.-R. Killmann i A. Ştefănuc, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 14. siječnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje članaka 1., 2. i 4. i članka 5. točke (c) Uredbe Vijeća (EZ, Euratom) br. 2988/95 od 18. prosinca 1995. o zaštiti financijskih interesa Europskih zajednica (SL 1995., L 312, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 7., str. 5.) kao i članka 2. točke 7. i članka 98. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1083/2006 od 11. srpnja 2006. o utvrđivanju općih odredaba o Europskom fondu za regionalni razvoj, Europskom socijalnom fondu i Kohezijskom fondu i stavljanju izvan snage Uredbe (EZ) br. 1260/1999 (SL 2006., L 210, str. 25.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 14., svezak 2., str. 120.).

               2

               Zahtjevi su podneseni u okviru dvaju sporova između, s jedne strane, Judeţul Neamţ (okrug Neamţ) odnosno Judeţul Bacău (okrug Bacău) i, s druge strane, Ministerul Dezvoltării Regionale şi Administraţiei Publice (Ministarstvo za regionalni razvoj i javnu upravu), povodom valjanosti dvaju upravnih akata koje im je potonji uputio nalažući im, kao javnim naručiteljima koji su proveli postupke javne nabave u vezi sa subvencioniranim operacijama, povrat dijela iznosa bespovratnih sredstava koja su im dodijeljena.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članak 1. Uredbe br. 2988/95 određuje:
               „1.   Radi zaštite financijskih interesa Zajednice ovime se usvajaju opća pravila homogenih provjera te upravnih mjera i kazni za nepravilnosti u odnosu na pravo Zajednice.
               2.   ‚Nepravilnost’ znači povreda odredaba prava Zajednice koja proizlazi iz učinjene ili propuštene radnje od strane gospodarskog subjekta, a što je dovelo ili je moglo dovesti u pitanje opći proračun Zajednica ili proračune kojima Zajednice upravljaju, bilo smanjenjem ili gubitkom prihoda iz vlastitih sredstava prikupljenih izravno u ime Zajednica, ili neopravdanim izdacima.”

               4

               Članak 2. te uredbe propisuje:
               „1.   Upravne provjere, mjere i kazne uvode se u onoj mjeri u kojoj su potrebne za osiguravanje pravilne primjene prava Zajednice. One trebaju biti učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće kako bi mogle osigurati pravilnu zaštitu financijskih interesa Zajednice.
               2.   Upravna kazna se ne može izreći ako tako nije određeno aktom Zajednice prije nastanka nepravilnosti. U slučaju naknadne izmjene odredaba kojima se određuju upravne kazne, a koje su sadržane u propisima Zajednice, retroaktivno se primjenjuju manje stroge odredbe.
               3.   Pravom Zajednice određuju se priroda i područje primjene upravnih mjera i kazni potrebnih za točnu primjenu predmetnih propisa uzimajući u obzir prirodu i ozbiljnost nepravilnosti, stečenu ili primljenu korist te stupanj odgovornosti.
               4.   Podložno mjerodavnom pravu Zajednice, postupci za primjenu provjera, mjera i kazni Zajednice uređuju se pravima država članica.”

               5

               Članak 4. iste uredbe glasi kako slijedi:
               „1.   Svaka nepravilnost u pravilu ima za posljedicu oduzimanje nepravilno stečene koristi:

                        —

                        obvezom plaćanja ili vraćanja dugovanih ili nepravilno stečenih iznosa,

                        —

                        ukupnim ili djelomičnim gubitkom garancija danih za potporu odobrenog zahtjeva za pogodnost ili u trenutku primitka predujma.

                  2.   Primjena mjera iz stavka 1. ograničava se na oduzimanje stečenih pogodnosti te, kada je tako propisano, kamata koja se može odrediti na paušalnoj osnovi.
               3.   Radnje za koje je određeno da imaju svrhu stjecanja pogodnosti suprotno ciljevima prava Zajednice, u slučaju umjetnog stvaranja traženih uvjeta za stjecanje te pogodnosti imaju za posljedicu, ovisno o slučaju, nemogućnost dobivanja pogodnosti ili njezino oduzimanje.
               4.   Mjere propisane ovim člankom se ne smatraju kaznama.”

               6

               Članak 5. Uredbe br. 2988/95 određuje:
               „1.   Namjerne nepravilnosti ili one prouzročene nepažnjom mogu imati za posljedicu sljedeće upravne kazne:

                        (a)

                        plaćanje upravne kazne;

                        (b)

                        plaćanje iznosa većeg od nepravilno stečenog ili izbjegnutog iznosa, uvećano za kamate kada je to primjereno; ovaj dodatni iznos se određuje u skladu s postotkom koji se utvrđuje posebnim pravilima, a ne smije biti veći od razine koja je nužna kao sredstvo za odvraćanje;

                        (c)

                        cijelo ili djelomično ukidanje pogodnosti odobrenih propisima Zajednice, čak i ako se subjekt neispravno okoristio samo dijelom te pogodnosti;

                  [...]”

               7

               Članak 1. posljednja alineja Uredbe br. 1083/2006 određuje:
               „[...] ovom se Uredbom utvrđuju načela i pravila partnerstva, programiranja, evaluacije, upravljanja, uključujući financijsko upravljanje, praćenja i kontrole na osnovi podjele odgovornosti između država članica i Komisije.”

               8

               Članak 2. točka 7. te uredbe propisuje:
               „U smislu ove Uredbe, sljedeći izrazi imaju sljedeća značenja:
               [...]

                        7.

                        ‚nepravilnost’: svako kršenje odredaba prava Zajednice koje je posljedica djelovanja ili propusta gospodarskog subjekta i šteti, ili bi štetilo općem proračunu Europske unije, tako da tereti opći proračun neopravdanim izdatkom.”

               9

               U članku 98. navedene uredbe predviđeno je:
               „1.   Države članice u prvom stupnju snose odgovornost za istraživanje nepravilnosti, djelovanje na osnovi dokaza o bilo kakvoj velikoj promjeni koja utječe na prirodu provedbe ili kontrole operacija ili operativnih programa i odgovornost za izvršavanje potrebnih financijskih ispravaka.
               2.   Država članica izvršava potrebne financijske ispravke u vezi s pojedinačnim ili sustavnim nepravilnostima koje su otkrivene u operacijama ili operativnim programima. Ispravke koje izvršava država članica sastoje se u ukidanju cjelokupnog ili dijela javnog doprinosa za operativni program. Država članica uzima u obzir prirodu i težinu nepravilnosti i financijski gubitak fondova.
               Sredstva iz fondova koja su oslobođena na ovaj način država članica može ponovno koristiti do 31. prosinca 2015. za predmetni operativni program u skladu s odredbama iz stavka 3.
               3.   Doprinos koji je ukinut u skladu sa stavkom 2. ne može se ponovno uporabiti za operaciju ili operacije koje su bile predmet ispravaka, a kad je financijski ispravak učinjen zbog sustavnih nepravilnosti, niti za postojeće operacije u okviru cijele ili dijela prioritetne osi u kojoj su nastale sustavne nepravilnosti.
               [...]”

               10

               Uredba (EU) br. 1303/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. prosinca 2013. o utvrđivanju zajedničkih odredbi o Europskom fondu za regionalni razvoj, Europskom socijalnom fondu, Kohezijskom fondu, Europskom poljoprivrednom fondu za ruralni razvoj i Europskom fondu za pomorstvo i ribarstvo i o utvrđivanju općih odredbi o Europskom fondu za regionalni razvoj, Europskom socijalnom fondu, Kohezijskom fondu i Europskom fondu za pomorstvo i ribarstvo te o stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EZ) br. 1083/2006 (SL 2013., L 347, str. 320.) zamijenila je, s učinkom od 1. siječnja 2014., Uredbu br. 1083/2006.

               11

               Članak 2. točka 36. Uredbe br. 1303/2013 glasi:
               „Za potrebe ove Uredbe primjenjuju se sljedeće definicije:
               [...]

                        (36)

                        ‚nepravilnost’ znači svako kršenje prava Unije ili nacionalnog prava u vezi s njegovom primjenom koje proizlazi iz djelovanja ili propusta gospodarskog subjekta uključenog u provedbu ESI fondova koje šteti, ili bi moglo naštetiti proračunu Unije, tako da optereti proračun Unije neopravdanim izdatkom.”

               12

               Uvodnom izjavom 2. Direktive Europskog parlamenta i Vijeća 2004/18/EZ od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima, ugovora o javnoj nabavi robe te ugovora o javnim uslugama [javnoj nabavi usluga] (SL 2004., L 134, str. 114.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6, svezak 1., str. 156.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 1422/2007 od 4. prosinca 2007. (SL 2007., L 317, str. 34.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 9., str. 196.) (u daljnjem tekstu: Direktiva 2004/18), propisano je:
               „Sklapanje ugovora sklopljenih u državi članici u ime države, regionalnih ili lokalnih vlasti i drugih tijela kojima upravljaju tijela javnog prava, podliježe poštovanju načela Ugovora, a posebno načela slobode kretanja robe, načela slobode poslovnog nastana i načela slobode pružanja usluga i načelima koja iz toga proizlaze, kao što je načelo jednakog tretmana, načelo zabrane diskriminacije, načelo uzajamnog priznavanja, načelo razmjernosti, te načelo transparentnosti. Međutim, za ugovore o javnoj nabavi iznad određene vrijednosti preporučljivo je sastaviti odredbe koordinacije Zajednice nacionalnih postupaka za dodjelu takvih ugovora koji su utemeljeni na ovim načelima kako bi se osigurao njihov učinak i kako bi se jamčilo otvaranje javne nabave natjecanju. Ove bi se koordinirajuće odredbe stoga trebale tumačiti u skladu kako s gore navedenim pravilima i načelima tako i s ostalim pravilima Ugovora.”

               13

               Članak 7. te direktive, pod naslovom „Pragovi za ugovore o javnoj nabavi”, propisuje:
               „Ova Direktiva primjenjuje se na ugovore o javnoj nabavi koji nisu izuzeti u skladu s iznimkama navedenim u člancima 10. i 11. i člancima 12. do 18. i koji imaju vrijednost bez poreza na dodanu vrijednost (PDV) za koju je procijenjeno da je jednaka ili veća od sljedećih pragova:

                        (a)

                        133000 [eura] za ugovore o javnoj nabavi robe i javnim uslugama [javnoj nabavi usluga] osim onih koji su obuhvaćeni točkom (b) trećom alinejom, koje su sklopili javni naručitelji navedeni kao tijela središnje državne uprave u Prilogu IV.; [...]

                        (b)

                        206000 [eura]

                                 —

                                 za ugovore o javnoj nabavi robe i javnim uslugama [javnoj nabavi usluga] koje sklapaju javni naručitelji osim onih navedenih u Prilogu IV.,

                                 —

                                 za ugovore o javnoj nabavi robe koje sklapaju javni naručitelji koji su navedeni u Prilogu IV. i djeluju na području obrane ako ti ugovori uključuju proizvode koji nisu obuhvaćeni Prilogom V.,

                                 —

                                 za ugovore o javnim uslugama [javnoj nabavi usluga] koje sklapaju bilo koji javni naručitelji u vezi s uslugama navedenim u kategoriji 8. Priloga II. A, te telekomunikacijskim uslugama iz kategorije 5. položaj kojih je u CPV nomenklaturi ekvivalentan CPC referentnim brojevima 7524, 7525 i 7526 i/ili uslugama navedenima u Prilogu II. B;

                        (c)

                        5150000 [eura] za ugovore o javnim radovima.”

         Rumunjsko pravo

               14

               Članak 1. Ordonanţă Guvernului nr. 79/2003 privind controlul și recuperarea fondurilor comunitare, precum și a fondurilor de cofinanţare aferente utilizate necorespunzător (Vladina uredba br. 79/2003 o nadzoru i povratu sredstava Zajednice te sredstava za sufinanciranje koja su nepravilno korištena, Monitorul Oficial al României, dio I., br. 622 od 30. kolovoza 2003.), u verziji koja je bila na snazi u vrijeme ugovora o financiranju i postupaka nabave koji su provedeni radi izvršavanja subvencioniranih djelatnosti o kojima je riječ u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: OG br. 79/2003), propisuje:
               „Ovom se uredbom uređuju djelatnosti utvrđivanja i povrata nepravilno isplaćenih iznosa nepovratne financijske potpore koju je Rumunjskoj dodijelila Europska zajednica i/ili odgovarajućih sredstava za sufinanciranje, zbog nepravilnosti.”

               15

               Članak 2. OG‑a br. 79/2003 propisuje:
               „Za potrebe ove uredbe primjenjuju se sljedeće definicije:

                        a)

                        nepravilnost je svaka povreda zakonitosti, pravilnosti i usklađenosti s obzirom na nacionalne zakonske odredbe i/ili odredbe prava Zajednice te ugovorne odredbe ili druge pravne sporazume sklopljene na temelju tih odredbi koja negativno utječe na opći proračun Europske zajednice i/ili na proračune kojima ona upravlja ili kojima se upravlja u njezino ime kao i na proračune za odgovarajuće sufinanciranje, putem nepravilnog rashoda;

                  [...]

                        d)

                        potraživanja iz proračuna koja su rezultat nepravilnosti su iznosi koje valja povratiti u opći proračun Europske zajednice i/ili proračune kojima ona upravlja ili kojima se upravlja u njezino ime kao i proračune za odgovarajuće sufinanciranje, zbog nepravilnog korištenja sredstava Zajednice i s time povezanih iznosa sufinanciranja i/ili zbog nepravilnog stjecanja iznosa u okviru mjera koje su dio ukupnog ili djelomičnog sustava financiranja tih sredstava;

                  [...]”

               16

               Članak 4. OG‑a br. 79/2003 propisuje:
               „1.   Nepravilno isplaćeni iznosi sredstava Zajednice i/ili odgovarajućih sredstava za sufinanciranje, bankarski troškovi, uključujući pripadajuće sporedne troškove, te drugi iznosi koje sukladno zakonu snosi dužnik predstavljaju predmet povrata potraživanja iz proračuna koja su rezultat nepravilnosti.
               [...]”

               17

               Na dan kontrole nadležnog tijela subvencioniranih djelatnosti u glavnom postupku Ordonanţă de urgenţă a Guvernului nr. 66/2011 privind prevenirea, constatarea și sancţionarea neregulilor apărute în obţinerea și utilizarea fondurilor europene și/sau a fondurilor publice naţionale aferente acestora (Hitna vladina uredba br. 66/2011 o sprečavanju, utvrđivanju i kažnjavanju nepravilnosti prilikom stjecanja i korištenja sredstava Unije i/ili odgovarajućih nacionalnih javnih sredstava, Monitorul Oficial al României, dio I., br. 461 od 30. lipnja 2011., u daljnjem tekstu: OUG br. 66/2011) bila je zamijenila OG br. 79/2003.

               18

               Članak 2. OUG‑a br. 66/2011 propisuje:
               „Za potrebe ove hitne uredbe primjenjuju se sljedeće definicije:

                        a)

                        nepravilnost je svaka povreda zakonitosti, pravilnosti i usklađenosti s obzirom na nacionalne odredbe i/ili odredbe Unije te ugovorne odredbe ili druge pravne sporazume sklopljene na temelju tih odredbi koja je posljedica činjenja ili nečinjenja korisnika ili tijela nadležnog za upravljanje sredstvima Unije, a koja je negativno utjecala ili koja može negativno utjecati na proračun Europske unije, na proračune međunarodnih javnih donatora i/ili odgovarajuća nacionalna javna sredstva, putem nepravilnog plaćanja;

                  [...]

                        h)

                        djelatnost utvrđivanja nepravilnosti je djelatnost kontrole/istrage koju provode nadležna tijela sukladno odredbama ove hitne uredbe s ciljem utvrđivanja postojanja nepravilnosti;

                        i)

                        djelatnost ustanovljavanja potraživanja iz proračuna koja su rezultat nepravilnosti je djelatnost kojom se predviđa i ustanovljuje obveza plaćanja koja proizlazi iz utvrđene nepravilnosti, izdavanjem dužničkog vrijednosnog papira;

                  [...]

                        o)

                        primjena financijskih ispravaka su upravne mjere koje donose nadležna tijela sukladno odredbama ove hitne uredbe, a koje se sastoje u isključivanju iz financiranja sredstvima Unije i/ili odgovarajućim nacionalnim javnim sredstvima troškova u odnosu na koje je nepravilnost utvrđena;

                  [...]”

               19

               Članak 27. stavak 1. OUG‑a br. 66/2011 propisuje:
               „U slučaju da se nepravilnosti utvrde prilikom primjene korisnika odredbi o provedbi postupka javne nabave, kako s obzirom na važeće nacionalne propise u području javne nabave tako i s obzirom na posebne postupke nabave koji se primjenjuju na privatne korisnike, izdat će se potvrda o utvrđenim nepravilnostima i financijskim ispravcima odgovarajućom primjenom odredbi članaka 20. i 21.”

               20

               Članak 28. OUG‑a br. 66/2011 propisuje:
               „Vrijednost potraživanja iz proračuna ustanovljena na temelju odredbi članka 27. izračunat će se putem utvrđivanja financijskih ispravaka sukladno odredbama iz Priloga.”

               21

               U tablici priloga OUG‑u br. 66/2011, u vezi s ugovorima čija je vrijednost niža od praga uspostavljenog nacionalnim zakonodavstvom o javnoj nabavi za utvrđivanje obveze objavljivanja u Službenom listu Europske unije, za povrede koje se sastoje od primjene nezakonitih kriterija za kvalifikaciju i odabir ili faktora za procjenu u točki 2.3. propisana je primjena ispravaka/sniženja od 10 % vrijednosti predmetnog ugovora ili snižene stope od 5 %, ovisno o težini povrede.

         Glavni postupci i prethodna pitanja

               22

               U okviru regionalnog operativnog programa za razdoblje 2007. – 2013., dva susjedna rumunjska tijela lokalne uprave, okrug Neamţ (predmet C‑260/14) i okrug Bacău (predmet C‑261/14), bila su korisnici financiranja iz Europskog fonda za regionalni razvoj (EFRR). Dodjela tog financiranja ostvarena je putem ugovora o financiranju koji su sklopili Ministerul Dezvoltarii Regionale şi Turismului (Ministarstvo za regionalni razvoj i turizam), kao upravljačko tijelo operativnog regionalnog programa 2007. – 2013., i dva spomenuta tijela lokalne uprave.

               23

               U okviru predmeta C‑260/14 predmet ugovora o financiranju bila je obnova, proširenje i modernizacija školskog centra u Romanu (Rumunjska), gradu četrdesetak kilometara sjeverno od grada Bacăua (Rumunjska). Bacău se nalazi otprilike 300 km sjeverno od Bukurešta (Rumunjska), 370 km od bugarske granice, s druge strane Istočnih Karpata i blizu granica s Moldovom na istoku i Ukrajinom na sjeveru. Okrug Neamț, korisnik sredstava koji je djelovao kao javni naručitelj, proveo je postupak javne nabave za dodjelu ugovora koji se odnosi na usluge revizije u vrijednosti od oko 20264,18 eura, nakon kojeg je sklopljen ugovor o obavljanju usluga revizije u vrijednosti od 19410,12 eura.

               24

               U okviru predmeta C‑261/14 predmet ugovora o financiranju bila je obnova lokalne ceste. Okrug Bacău proveo je postupak javne nabave za dodjelu ugovora o javnim radovima u vrijednosti od 2820515 eura, nakon kojeg je 17. rujna 2009. sklopljen ugovor o izvođenju radova.

               25

               Iz elemenata podnesenih Sudu proizlazi da je u okviru tih dvaju postupaka Ministarstvo za regionalni razvoj i javnu upravu odlučilo da su uvjeti koje su propisali okruzi Neamț i Bacău bili nezakoniti u odnosu na nacionalno pravo o provedbi postupka javne nabave. U tim okolnostima, to je ministarstvo donijelo financijski ispravak koji predstavlja 5 % vrijednosti predmetnih ugovora.

               26

               Okruzi Neamț i Bacău stoga su podnijeli tužbe protiv odluka o primjeni tih financijskih ispravaka. Budući da ih je Ministarstvo za regionalni razvoj i javnu upravu odbilo, tužitelji u glavnom postupku pokrenuli su postupak za poništenje tih odluka pred sudom koji je uputio zahtjev.

               27

               U okviru tih sporova, sud koji je uputio zahtjev osobito je pozvan da odluči o postojanju „nepravilnosti” u smislu Uredbe br. 2988/95 ili Uredbe br. 1083/2006 i, prema potrebi, o prirodi financijskih ispravaka koje je donijelo to ministarstvo.

               28

               U tim je okolnostima Curtea de Apel Bacău (žalbeni sud u Bacăuu, Rumunjska) odlučila prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja, pri čemu se prvo odnosi na predmet C‑260/14, a drugo, treće i četvrto u biti su jednaka u predmetima C‑260/14 i C‑261/14:

                        „1.

                        Predstavlja li nepoštovanje, od strane javnog naručitelja koji je korisnik potpore iz strukturnih fondova, odredbi koje se odnose na javnu nabavu čija je procijenjena vrijednost manja od praga predviđenog člankom 7. točkom (a) Direktive 2004/18, u vezi s dodjeljivanjem ugovora koji imaju za predmet izvršavanje subvencionirane djelatnosti, ‚nepravilnost’ u smislu članka 1. Uredbe br. 2988/95 ili ‚nepravilnost’ u smislu članka 2. točke 7. Uredbe br. 1083/2006?

                        2.

                        Treba li članak 98. stavak 2. prvi podstavak drugu rečenicu Uredbe br. 1083/2006 tumačiti na način da su financijski ispravci država članica, u slučaju kada se primjenjuju na sufinancirane troškove strukturnih fondova zbog nepoštovanja odredbi u području javnih nabava, upravne mjere u smislu članka 4. Uredbe br. 2988/95 ili upravne kazne u smislu članka 5. točke (c) te uredbe?

                        3.

                        U slučaju da odgovor na drugo pitanje glasi da su financijski ispravci država članica upravne kazne, primjenjuje li se načelo retroaktivne primjene manje stroge kazne iz članka 2. stavka 2. druge rečenice Uredbe br. 2988/95?

                        4.

                        Protivi li se, u situaciji u kojoj se financijski ispravci primjenjuju na troškove koji se sufinanciraju iz strukturnih fondova zbog nepoštovanja odredbi u području javnih nabava, članku 2. stavku 2. Uredbe br. 2988/95 u vezi s člankom 98. stavkom 2. prvim podstavkom drugom rečenicom Uredbe br. 1083/2006, također uzimajući u obzir načela pravne sigurnosti i legitimnih očekivanja, to da država članica primijeni financijske ispravke uređene unutarnjim pravnim aktom koji je stupio na snagu nakon navodne povrede pravila o javnim nabavama?”

               29

               Odlukom predsjednika Suda od 16. srpnja 2014. predmeti C‑260/14 i C‑261/14 spojeni su u svrhu pisanog i usmenog dijela postupka te donošenja presude.

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje u predmetu C‑260/14

               30

               Sud koji je uputio zahtjev svojim prvim pitanjem u predmetu C‑260/14 u biti pita treba li članak 1. stavak 2. Uredbe br. 2988/95 i članak 2. točku 7. Uredbe br. 1083/2006 tumačiti na način da povreda nacionalnih odredbi javnog naručitelja, korisnika potpore iz strukturnih fondova u okviru provedbe postupka javne nabave čija je procijenjena vrijednost manja od praga predviđenog člankom 7. točkom (a) Direktive 2004/18, može pri dodjeljivanju ugovora predstavljati „nepravilnost” u smislu navedenog članka 1. stavka 2. ili članka 2. točke 7.

               31

               Najprije valja istaknuti da, s obzirom na to da je vrijednost nabave u glavnom postupku niža od praga određenog u članku 7. točki (a) Direktive 2004/18, ta nabava nije obuhvaćena područjem primjene postupaka predviđenih tom direktivom.

               32

               U tom smislu valja precizirati da se Uredbom br. 2988/95 utvrđuju samo opća pravila o provjerama i kaznama u svrhu zaštite financijskih interesa Unije. Vraćanje nepravilno korištenih sredstava treba izvršiti na temelju drugih odredbi, odnosno, kada je to primjereno, na temelju sektorskih pravila (vidjeti presudu od 18. prosinca 2014., Somvao, C‑599/13, EU:C:2014:2462, t. 37. i navedenu sudsku praksu).

               33

               Kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 46. svojeg mišljenja, ta su sektorska pravila obuhvaćena Uredbom br. 1083/2006.

               34

               Međutim, budući da uredbe br. 2988/95 i br. 1083/2006 čine dio istog sustava koji jamči dobro upravljanje sredstvima Unije i zaštitu njezinih financijskih interesa, pojam „nepravilnost” u smislu članka 1. stavka 2. Uredbe br. 2988/95 i članka 2. točke 7. Uredbe br. 1083/2006 zahtijeva ujednačeno tumačenje.

               35

               S obzirom na navedeno, valja podsjetiti da, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, prilikom tumačenja odredbe prava Unije valja uzeti u obzir ne samo formulaciju te odredbe, nego i kontekst u kojemu se nalazi te ciljeve propisa kojeg je dio (vidjeti u tom smislu presudu od 3. rujna 2015., Sodiaal International, C‑383/14, EU:C:2015:541, t. 20. i navedenu sudsku praksu).

               36

               Stoga, iako iz teksta članka 1. stavka 2. Uredbe br. 2988/95 i članka 2. točke 7. Uredbe br. 1083/2006 proizlazi da povreda prava Unije predstavlja nepravilnost, ipak se ne može isključiti da takva nepravilnost može također proizići iz povrede nacionalnog prava.

               37

               U tom smislu valja utvrditi, s obzirom na to da su operacije u glavnom postupku financirane sredstvima Unije, da se na njih primjenjuje pravo Unije. Stoga pojam „nepravilnost” u smislu članka 1. stavka 2. Uredbe br. 2988/95 i članka 2. točke 7. Uredbe br. 1083/2006 treba tumačiti na način da se odnosi ne samo na svaku povredu tog prava nego i na povredu odredbi nacionalnog prava koje doprinose osiguranju dobre primjene prava Unije o vođenju projekata koji se financiraju sredstvima Unije.

               38

               Takvo tumačenje pojma „nepravilnost” potvrđeno je ispitivanjem normativnog konteksta u kojem se nalazi, među ostalim, članak 2. točka 7. Uredbe br. 1083/2006 te ciljem koji se tom uredbom nastoji postići.

               39

               Kad je riječ, na prvome mjestu, o normativnom kontekstu u kojem se nalazi članak 2. točka 7. Uredbe br. 1083/2006, valja istaknuti da je cilj te uredbe, kako je definiran u njezinu članku 1., među ostalim, utvrditi načela upravljanja, praćenja i kontrole operacija financiranih sredstvima EFRR‑a na osnovi podjele odgovornosti između država članica i Komisije.

               40

               Ti zadaci upravljanja, praćenja i kontrole pojedinačno su navedeni u glavi VI. Uredbe br. 1083/2006, dok su oni koji se odnose na financijsko upravljanje predmet odredbi u glavi VII. te uredbe, pri čemu poglavlje 2. te glave uređuje financijske ispravke. Jasno proizlazi da države članice moraju, na prvome mjestu, ovisno o slučaju, provesti zahtijevane financijske ispravke i tako nadzirati da su operacije sukladne svim važećim pravilima na razini Unije te na nacionalnoj razini.

               41

               Kad je riječ, na drugome mjestu, o cilju Uredbe br. 1083/2006, svrha pravila ustanovljenih u okviru te uredbe, kako je to navedeno u točki 34. ove presude, jest prije svega osigurati pravilno i učinkovito upravljanje sredstvima iz strukturnih fondova radi zaštite financijskih interesa Unije.

               42

               S obzirom na to da se ne može isključiti da povrede nacionalnog zakonodavstva mogu dovesti u pitanje učinkovitost korištenja predmetnim sredstvima, tumačenje u skladu s kojim te povrede ne bi predstavljale „nepravilnost” u smislu članka 2. točke 7. Uredbe br. 1083/2006 ne bi jamčilo cjelovito ostvarenje ciljeva koje zakonodavac Unije u tom području nastoji postići.

               43

               S obzirom na prethodno navedena razmatranja, pojam „nepravilnost” iz članka 2. točke 7. Uredbe br. 1083/2006 i članka 1. stavka 2. Uredbe br. 2988/95 treba tumačiti na način da se odnosi i na povrede odredbi nacionalnog prava koje se primjenjuju na operacije financirane sredstvima iz strukturnih fondova.

               44

               Takvo je tumačenje potkrijepljeno, među ostalim, definicijom „nepravilnosti” iz članka 2. točke 36. Uredbe br. 1303/2013, kojom je ukinuta, s učinkom od 1. siječnja 2014., Uredba br. 1083/2006.

               45

               Naime, ta se definicija, navedena u točki 11. ove presude, sada izričito odnosi na svaku povredu prava Unije ili nacionalnog prava u vezi s njegovom primjenom. Tumačeno s obzirom na prethodno navedeno, to pojašnjenje u vezi s povredom nacionalnog prava može razjasniti doseg pojma „nepravilnost” iz članka 2. točke 7. Uredbe br. 1083/2006 (vidjeti u tom smislu, a contrario, presudu od 7. travnja 2016., PARTNER Apelski Dariusz, C324/14, EU:C:2016:214, t. 90. i 91.).

               46

               Stoga na prvo pitanje u predmetu C‑260/14 valja odgovoriti da članak 1. stavak 2. Uredbe br. 2988/95 i članak 2. točku 7. Uredbe br. 1083/2006 treba tumačiti na način da povreda nacionalnih odredbi javnog naručitelja, korisnika potpore iz strukturnih fondova u okviru provedbe postupka javne nabave čija je procijenjena vrijednost manja od praga predviđenog člankom 7. točkom (a) Direktive 2004/18, može pri dodjeljivanju ugovora predstavljati „nepravilnost” u smislu navedenog članka 1. stavka 2. ili članka 2. točke 7., ako je ta povreda štetno utjecala ili bi mogla štetno utjecati na opći proračun Unije obračunom nepravilnog rashoda.

         Drugo pitanje u predmetu C‑260/14 i prvo pitanje u predmetu C‑261/14

               47

               Sud koji je uputio zahtjev svojim drugim pitanjem u predmetu C‑260/14 i prvim pitanjem u predmetu C‑261/14 u biti pita treba li članak 98. stavak 2. prvi podstavak drugu rečenicu Uredbe br. 1083/2006 tumačiti na način da financijski ispravci država članica, u slučaju kad se oni primjenjuju na troškove koji se sufinanciraju iz strukturnih fondova zbog nepoštovanja odredbi o provedbi postupka javne nabave, predstavljaju upravne mjere u smislu članka 4. Uredbe br. 2988/95 ili, naprotiv, da predstavljaju upravne kazne u smislu članka 5. točke (c) navedene uredbe.

               48

               Najprije valja istaknuti da se financijski ispravci koje države članice moraju provesti kada uoče nepravilnosti u vezi s operacijama ili operativnim programima, sukladno tekstu članka 98. stavka 2. prvog podstavka Uredbe br. 1083/2006, sastoje od ukidanja cjelokupnog ili dijela javnog doprinosa za dotični operativni program. K tome, sukladno članku 98. stavku 2. drugoj rečenici te uredbe, sredstvima iz fondova koja su oslobođena na taj način dotična država članica može se pod određenim uvjetima ponovno koristiti.

               49

               Nadalje valja utvrditi da iz samog teksta navedene odredbe, čitanog zajedno s člankom 4. stavkom 1. prvom alinejom Uredbe br. 2988/95, proizlazi da je cilj financijskih ispravaka koje države članice moraju provesti kada uoče nepravilnosti u vezi s operacijama ili operativnim programima ostvarivanje povrata neosnovano stečene pogodnosti od dotičnih gospodarskih subjekata, osobito putem obveze naknade nepravilno isplaćenih iznosa.

               50

               Konačno, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 105. svojeg mišljenja, Sud je već u više navrata pojasnio da obveza vraćanja pogodnosti koja je neosnovano stečena protupropisnim ponašanjem ne predstavlja sankciju, nego je jednostavno posljedica utvrđenja da traženi uvjeti za stjecanje pogodnosti koja proizlazi iz propisa Unije nisu bili ispunjeni, zbog čega je stečena pogodnost neosnovana (vidjeti u tom smislu presude od 4. lipnja 2009., Pometon, C‑158/08, EU:C:2009:349, t. 28.; od 17. rujna 2014., Cruz & Companhia, C‑341/13, EU:C:2014:2230, t. 45. i navedenu sudsku praksu te od 18. prosinca 2014., Somvao, C‑599/13, EU:C:2014:2462, t. 36.). Činjenica navedena u odlukama kojima se upućuje prethodno pitanje – da postoji mogućnost da apsolutni iznos koji treba vratiti u konkretnom slučaju ne odgovara u potpunosti stvarnom gubitku strukturnih fondova – ne može dovesti u pitanje taj zaključak.

               51

               Stoga iz prethodno navedenog proizlazi da na drugo pitanje u predmetu C‑260/14 i prvo pitanje u predmetu C‑261/14 valja odgovoriti da članak 98. stavak 2. prvi podstavak drugu rečenicu Uredbe br. 1083/2006 treba tumačiti na način da su financijski ispravci država članica, u slučaju kad se oni primjenjuju na troškove koji se sufinanciraju iz strukturnih fondova zbog nepoštovanja odredbi o provedbi postupka javne nabave, upravne mjere u smislu članka 4. Uredbe br. 2988/95.

         Treće pitanje u predmetu C‑260/14 i drugo pitanje u predmetu C‑261/14

               52

               S obzirom na odgovor dan sudu koji je uputio zahtjev u točki 51. ove presude, ne treba odgovarati na treće pitanje u predmetu C‑260/14 i na drugo pitanje u predmetu C‑261/14.

         Četvrto pitanje u predmetu C‑260/14

               53

               Sud koji je uputio zahtjev svojim četvrtim pitanjem u predmetu C‑260/14 u biti pita treba li, u okolnostima kakve su u predmetu u glavnom postupku, načelo pravne sigurnosti i načelo zaštite legitimnih očekivanja tumačiti na način da im je protivna primjena države članice financijskih ispravaka uređenih unutarnjim pravnim aktom koji je stupio na snagu nakon što se dogodila navodna povreda odredbi o provedbi postupka javne nabave.

               54

               U tom smislu, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da, kada države članice usvajaju mjere kojima provode pravo Unije, one su obvezne poštovati opća načela tog prava, koja osobito uključuju načelo pravne sigurnosti i načelo zaštite legitimnih očekivanja (vidjeti osobito presudu od 3. rujna 2015., A2A, C‑89/14, EU:C:2015:537, t. 35. i 36. i navedenu sudsku praksu).

               55

               Nadalje treba podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, iako se načelo pravne sigurnosti protivi retroaktivnoj primjeni uredbe, odnosno primjeni na situaciju nastalu prije njezina stupanja na snagu, neovisno o pozitivnim ili negativnim učincima koje bi takva primjena mogla imati za zainteresiranu osobu, to isto načelo zahtijeva da se svaka činjenična situacija, osim ako nije izričito protivno određeno, u pravilu ocjenjuje s obzirom na pravna pravila koja su u to vrijeme bila na snazi. Međutim, iako novi propis vrijedi samo za buduće vrijeme, on se, osim u slučaju odstupanja, također primjenjuje na buduće učinke situacija koje su nastale tijekom razdoblja važenja prijašnjeg propisa (vidjeti osobito presudu od 3. rujna 2015., A2A, C‑89/14, EU:C:2015:537, t. 37. i navedenu sudsku praksu).

               56

               Isto tako, kao što to proizlazi iz ustaljene sudske prakse Suda, područje primjene načela zaštite legitimnih očekivanja ne može se proširiti toliko da bi se na općenit način spriječila primjena novog propisa na buduće učinke situacija koje su nastale tijekom važenja prijašnjeg propisa (vidjeti osobito presudu od 3. rujna 2015., A2A, C‑89/14, EU:C:2015:537, t. 38. i navedenu sudsku praksu).

               57

               Iz prethodno navedenog proizlazi da na četvrto pitanje u predmetu C‑260/14 valja odgovoriti da načelo pravne sigurnosti i načelo zaštite legitimnih očekivanja treba tumačiti na način da im nije protivna primjena države članice financijskih ispravaka uređenih unutarnjim pravnim aktom koji je stupio na snagu nakon što se dogodila navodna povreda odredbi o provedbi postupka javne nabave, pod uvjetom da je riječ o primjeni novog propisa na buduće učinke situacija koje su nastale u razdoblju važenja prijašnjeg propisa, a što treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev vodeći računa o svim relevantnim okolnostima u glavnom postupku.

         Troškovi

               58

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 1. stavak 2. Uredbe Vijeća (EZ, Euratom) br. 2988/95 od 18. prosinca 1995. o zaštiti financijskih interesa Europskih zajednica i članak 2. točku 7. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1083/2006 od 11. srpnja 2006. o utvrđivanju općih odredaba o Europskom fondu za regionalni razvoj, Europskom socijalnom fondu i Kohezijskom fondu i stavljanju izvan snage Uredbe (EZ) br. 1260/1999 treba tumačiti na način da povreda nacionalnih odredbi javnog naručitelja, korisnika potpore iz strukturnih fondova u okviru provedbe postupka javne nabave čija je procijenjena vrijednost manja od praga predviđenog člankom 7. točkom (a) Direktive Europskog parlamenta i Vijeća 2004/18/EZ od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima, ugovora o javnoj nabavi robe te ugovora o javnim uslugama [javnoj nabavi usluga], kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 1422/2007 od 4. prosinca 2007., može pri dodjeljivanju ugovora predstavljati „nepravilnost” u smislu navedenog članka 1. stavka 2. ili članka 2. točke 7., ako je ta povreda štetno utjecala ili bi mogla štetno utjecati na opći proračun Europske unije obračunom nepravilnog rashoda.

                           2.

                           Članak 98. stavak 2. prvi podstavak drugu rečenicu Uredbe br. 1083/2006 treba tumačiti na način da su financijski ispravci država članica, u slučaju kad se oni primjenjuju na troškove koji se sufinanciraju iz strukturnih fondova zbog nepoštovanja odredbi o provedbi postupka javne nabave, upravne mjere u smislu članka 4. Uredbe br. 2988/95.

                           3.

                           Načelo pravne sigurnosti i načelo zaštite legitimnih očekivanja treba tumačiti na način da im nije protivna primjena države članice financijskih ispravaka uređenih unutarnjim pravnim aktom koji je stupio na snagu nakon što se dogodila navodna povreda odredbi o provedbi postupka javne nabave, pod uvjetom da je riječ o primjeni novog propisa na buduće učinke situacija koje su nastale u razdoblju važenja prijašnjeg propisa, a što treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev vodeći računa o svim relevantnim okolnostima u glavnom postupku.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: rumunjski


Presuda Suda (drugo vijeće) od 15. siječnja 2009.#M-K Europa GmbH & Co. KG protiv Stadt Regensburg.#Zahtjev za prethodnu odluku: Bayerischer Verwaltungsgerichtshof - Njemačka.#Zahtjev za prethodnu odluku.#Predmet C-383/07.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 28. ožujka 2017.#Portugalska Republika protiv Europske komisije.#Predmet T-733/15.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 17. studenog 2011.#Procureur-generaal bij het hof van beroep te Antwerpen protiv Zaza Retail BV.#Zahtjev za prethodnu odluku: Hof van Cassatie - Belgija.#Predmet C-112/10.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 29. ožujka 2017.#J & Joy SA protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Verbalni žig Europske unije JN‑JOY – Raniji figurativni nacionalni žig joy SPORTSWEAR – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Sličnost proizvoda – Sličnost znakova – Kriteriji ocjene – Složeni žig – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-388/15.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 17. siječnja 2017.#Netguru sp. z o.o. protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Prijava verbalnog žiga Europske unije NETGURU – Apsolutni razlog za odbijanje – Nepostojanje razlikovnog karaktera – Članak 7. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Obveza obrazlaganja – Članak 41. Povelje o temeljnim pravima – Članak 75. Uredbe br. 207/2009 – Članak 76. stavak 2. Uredbe br. 207/2009.#Predmet T-54/16.


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 12. prosinca 2013.#Zahtjevi za prethodnu odluku koje je uputio Rechtbank te Rotterdam.#Okoliš – Otpad – Pojam – Direktiva 2006/12/EZ – Pošiljke otpada – Obavještavanje nadležnih nacionalnih tijela – Uredba (EEZ) br. 259/93 – Postojanje radnje, namjere ili obveze odbacivanja tvari ili predmeta.#Spojeni predmeti C-241/12 i C-242/12.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      12. prosinca 2013. (
            *1
         )
      „Okoliš — Otpad — Pojam — Direktiva 2006/12/EZ — Pošiljke otpada — Obavještavanje nadležnih nacionalnih tijela — Uredba (EEZ) br. 259/93 — Postojanje radnje, namjere ili obveze odbacivanja tvari ili predmeta“
      U spojenim predmetima C‑241/12 i C‑242/12,
      povodom zahtjevâ za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koje je podnio Rechtbank te Rotterdam (Nizozemska), odlukama od 11. svibnja 2012., koje je Sud zaprimio 18. svibnja 2012., u kaznenim postupcima protiv

         Shell Nederland Verkoopmaatschappij BV (C‑241/12),

         Belgian Shell NV (C‑242/12),
      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: A. Tizzano, predsjednik vijeća, K. Lenaerts, potpredsjednik Suda, u svojstvu suca prvog vijeća, A. Borg Barthet (izvjestitelj), E. Levits i M. Berger, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Jääskinen,
      tajnik: C. Strömholm, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 6. ožujka 2013.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Shell Nederland Verkoopmaatschappij BV i Belgian Shell NV, R. Fibbe i R. Laan, advocaten,

               —

               za nizozemsku vladu, M. de Ree i C. Wissels, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, A. Alcover San Pedro, kao i D. Düsterhaus i P.-J. Loewenthal, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 18. lipnja 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje pojma „otpad”, u smislu Uredbe Vijeća (EEZ) br. 259/93 od 1. veljače 1993. o nadzoru i kontroli pošiljaka otpada koje se otpremaju unutar Europske zajednice, ulaze u nju ili iz nje izlaze (SL L 30, str. 1.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 2557/2001 od 28. prosinca 2001. (SL L 349, str. 1., u daljnjem tekstu: Uredba br. 259/93), i Uredbom Europskog parlamenta i Vijeća (EZ) br. 1013/2006 od 14. lipnja 2006. o pošiljkama otpada (SL L 190, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 16., str. 86.).

               2

               Zahtjevi su upućeni u okviru dvaju kaznenih postupaka pokrenutih protiv Shell Nederland Verkoopmaatschappij BV i Belgian Shell NV (u daljnjem tekstu: zajedno „Shell”), zbog prijevoza pošiljke dizelskog goriva s vrlo niskim sadržajem sumpora nenamjerno pomiješanog s metil‑terc‑butil‑eterom (u daljnjem tekstu: predmetni teret) iz Belgije u Nizozemsku.

         Pravni okvir

         Uredba br. 259/93

               3

               U šestoj, devetoj i osamnaestoj uvodnoj izjavi Uredbe br. 259/93 navodi se:
               „budući da je potrebno organizirati nadzor i kontrolu pošiljaka otpada na način koji vodi računa o potrebi očuvanja, zaštite i poboljšanja kakvoće okoliša”;
               […]
               budući da se o pošiljkama otpada moraju unaprijed obavijestiti nadležna tijela kako bi im se omogućilo da budu propisno obaviještena osobito o vrsti, kretanju i odlaganju ili o oporabi otpada, i kako bi mogla poduzeti sve potrebne mjere za zaštitu ljudskog zdravlja i okoliša, uključujući i mogućnost ulaganja obrazloženih prigovora koji se tiču pošiljki;
               [...]
               budući da, u slučaju nezakonitog prometa, osoba koja je svojim postupkom uzrokovala takav promet mora vratiti i/ili odlagati ili oporabiti otpad u skladu s drugim ekološki prihvatljivim metodama i da, ako ona tako ne postupi, nadležna tijela polazišta ili odredišta moraju, po potrebi, intervenirati.” [neslužbeni prijevod]

               4

               U skladu s člankom 2. Uredbe br. 259/93, treba primjenjivati sljedeće definicije:
               „[...]

                        (a)

                        ‚otpad’, tvari ili predmeti definirani u članku 1. točki (a) Direktive 75/442/EEZ [Vijeća od 15. srpnja 1975. o otpadu (SL L 194, str. 39.)];

                  […]

                        (h)

                        ‚primatelj’, osoba ili poduzeće kojima je otpad otpremljen radi njegove oporabe ili odlaganja;

                        (i)

                        ‚odlaganje’, poslovi definirani u članku 1. točki (e) Direktive 75/442/EEZ;

                  […]

                        (k)

                        ‚oporaba’, poslovi definirani u članku 1. točki (f) Direktive 75/442/EEZ.” [neslužbeni prijevod]

               5

               Glava II. Uredbe br. 259/93, naslovljena „Pošiljke otpada između država članica”, obuhvaća poglavlje A o postupku koji se primjenjuje na pošiljke otpada namijenjene odlaganju čiji je sastavni dio članak 3. ove uredbe. Stavkom 1. ovog članka određuje se:
               „Kada podnositelj obavijesti namjerava otpremiti iz jedne države članice u drugu i/ili provesti kroz jednu ili više drugih država članica otpad namijenjen odlaganju, i ne dovodeći u pitanje članak 25. stavak 2. i članak 26. stavak 2., on o tome obavješćuje nadležno tijelo odredišta i šalje primjerak obavijesti nadležnim tijelima polazišta i provoza kao i primatelju.” [neslužbeni prijevod]

               6

               Na temelju članka 5. stavka 1. ove uredbe, pošiljka otpada namijenjena odlaganju može se otpremiti samo nakon što je podnositelj obavijesti dobio odobrenje nadležnog tijela odredišta.

               7

               Glava II. poglavlje B Uredbe br. 259/93 odnosi se na postupak koji se primjenjuje na pošiljke otpada namijenjene oporabi. Članak 6. ove uredbe, koji je sastavni dio ovog poglavlja, u svom stavku 1. određuje:
               „Kada podnositelj obavijesti namjerava otpremiti iz jedne države članice u drugu i/ili provesti kroz jednu ili više država članica otpad namijenjen oporabi, naveden u Prilogu III., i ne dovodeći u pitanje članak 25. stavak 2. i članak 26. stavak. 2., on o tome obavješćuje nadležno tijelo odredišta i šalje primjerak obavijesti nadležnim tijelima polazišta i provoza kao i primatelju.” [neslužbeni prijevod]

               8

               U skladu s člankom 26. stavkom 1. spomenute uredbe:
               „Smatra se nezakonitim prometom svaka pošiljka otpada:

                        (a)

                        otpremljena bez slanja obavijesti svim predmetnim nadležnim tijelima u skladu s ovom uredbom
                        ili

                        (b)

                        otpremljena bez suglasnosti nadležnih predmetnih tijela u skladu s ovom uredbom

                  […]” [neslužbeni prijevod]

         Uredba br. 1013/2006

               9

               U skladu s člankom 2. Uredbe br. 1013/2006, „otpad” ima značenje utvrđeno u članku 1. stavku 1. točki (a) Direktive 2006/12/EZ [Europskog parlamenta i Vijeća od 5. travnja 2006. o pošiljkama otpada (SL L 114, str. 9.)]”.

               10

               Članak 61. stavak 1. ove uredbe predviđa:
               „Uredba (EEZ) br. 259/93 i Odluka 94/774/EZ ovime se stavljaju izvan snage s učinkom od 12. srpnja 2007.”

               11

               Člankom 64. stavkom 1. spomenute uredbe određuje se:
               „Ova uredba stupa na snagu trećeg dana od dana objave u Službenom listu Europske unije.
               Primjenjuje se od 12. srpnja 2007.”

         Direktiva 2006/12

               12

               U uvodnoj izjavi 2. do 4. i 6. Direktive 2006/12 navodi se:

                        „(2)

                        Svi propisi u području upravljanja otpadom moraju kao osnovni cilj imati zaštitu ljudskog zdravlja i okoliša protiv štetnih učinaka prouzročenih prikupljanjem, prijevozom, obradom, skladištenjem i odlaganjem otpada.

                        (3)

                        Radi poboljšanja učinkovitosti gospodarenja otpadom u Zajednici potrebno je utvrditi zajedničku terminologiju i definiciju otpada.

                        (4)

                        Učinkovita i dosljedna pravila o odlaganju i oporabi otpada trebala bi se primjenjivati, uz određene iznimke, na pokretnine koje posjednik odbacuje ili ih namjerava ili ima obvezu odbaciti.

                  […]

                        (6)

                        Radi postizanja visoke razine zaštite okoliša potrebno je da države članice […] osiguraju odgovorno odlaganje i oporabu otpada […]” [neslužbeni prijevod]

               13

               Člankom 1. ove direktive propisuje se:
               „1.   Za potrebe ove direktive primjenjuju se sljedeće definicije:

                        (a)

                        ‚otpad’: znači svaka tvar ili predmet u kategorijama određenim u Prilogu I. koju nositelj odlaže ili koju namjerava ili ima obvezu odbaciti;

                        (b)

                        ‚proizvođač’ znači svaka osoba čijom aktivnošću nastaje otpad ('izvorni proizvođač’) i/ili svaka osoba koja obavlja prethodnu obradu, miješanje ili druge postupke koji mijenjaju svojstva ili sastav ovog otpada;

                        (c)

                        ‚posjednik’ znači proizvođač otpada ili fizička osoba koja ga posjeduje;

                  […]

                        (e)

                        ‚odlaganje’ znači svaki postupak predviđen Prilogom II. A;

                        (f)

                        ‚oporaba’ znači svaki postupak predviđen Prilogom II. B;

                  […]
               2.   Za potrebe stavka 1. točke (a) Komisija, djelujući u skladu s postupkom predviđenim člankom 18. stavkom 3., utvrđuje popis otpada koji je obuhvaćen kategorijama navedenim u Prilogu I. Ovaj se popis povremeno preispituje te, po potrebi, mijenja u skladu s istim postupkom.” [neslužbeni prijevod]

               14

               Članak 4. navedene direktive predviđa:
               „1.   Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi osigurale da se otpad oporabljuje ili zbrinjava ne ugrožavajući zdravlje ljudi i bez korištenja postupaka ili metoda kojima bi se mogao ugroziti okoliš […]
               2.   Države članice poduzimaju potrebne mjere radi zabrane nekontroliranog ostavljanja, bacanja ili odlaganja otpada.” [neslužbeni prijevod]

               15

               U skladu s člankom 8. te direktive:
               „Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi osigurale da svaki posjednik otpada:

                        (a)

                        povjerava rukovanje njime privatnom ili javnom skupljaču otpada ili poduzeću koje obavlja poslove iz priloga II. A ili II. B,
                        ili

                        (b)

                        ga oporabljuje ili odlaže u skladu s odredbama ove direktive.” [neslužbeni prijevod]

               16

               Članak 20. Direktive 2006/12/EZ predviđa:
               „Ovime se stavlja izvan snage Direktiva 75/442/EEZ, ne dovodeći u pitanje obveze država članica o rokovima za prijenos direktiva iz Priloga II., dijela B.
               Upućivanja na direktivu stavljenu izvan snage smatraju se upućivanjima na ovu direktivu i tumače se u skladu s korelacijskom tablicom iz Priloga IV.” [neslužbeni prijevod]

               17

               U skladu s odredbama njezinog članka 21., Direktiva 2006/12 stupila je na snagu 17. svibnja 2006.

               18

               Prilog I. ove direktive navodi sljedeće kategorije otpada:
               „[…]
               Q2 Proizvodi koji nisu u skladu sa specifikacijama
               […]
               Q4 Materijali slučajno proliveni, izgubljeni ili koji su pretrpjeli drugu nezgodu, uključujući sve materijale, opremu itd. koji su onečišćeni zbog nezgode o kojoj je riječ
               […]
               Q7 Tvari koje su postale neprikladne za uporabu (na primjer, onečišćene kiseline, onečišćena otapala, soli potrošene za otvrdnjavanje (temperiranje) itd.)
               […]
               Q14 Proizvodi koji više nisu od koristi posjedniku (na primjer odbačeni otpad iz poljoprivrede, kućanstava, ureda, trgovina, radionica itd.)
               […]
               Q16 Svi materijali, tvari ili proizvodi koji nisu obuhvaćeni gore navedenim kategorijama”. [neslužbeni prijevod]

               19

               Prilog II. B navedene direktive sadrži sljedeći popis postupaka recikliranja:
               „R 1 Glavna primjena kao gorivo ili drugo sredstvo za proizvodnju energije
               R 2 Obnavljanje ili regeneracija otapala
               R 3 Recikliranje ili obnavljanje organskih tvari koje se ne koriste kao otapala (uključujući kompostiranje i druge postupke biološkog preoblikovanja)
               R 4 Recikliranje ili obnavljanje metala i spojeva metala
               R 5 Recikliranje ili obnavljanje drugih anorganskih materijala
               R 6 Regeneracija kiselina ili lužina
               R 7 Obnavljanje sastojaka koji se koriste za smanjivanje onečišćenja
               R 8 Obnavljanje sastojaka iz katalizatora
               R 9 Ponovna prerada otpadnih ulja ili drugi načini ponovne uporabe otpadnih ulja
               R 10 Obrada tla u korist poljoprivrede ili okoliša
               R 11 Uporaba otpada dobivenog iz bilo kojeg od postupaka navedenih pod R 1 do R 10
               R 12 Razmjena otpada radi njegovog podvrgavanja jednom od postupaka navedenih pod R 1 do R 11
               R 13 Skladištenje otpada koje prethodi nekom od postupaka navedenih pod R 1 do R 12 (uz iznimku privremenog skladištenja do prikupljanja, na mjestu nastanka otpada)”. [neslužbeni prijevod]

         Glavni postupci i prethodna pitanja

               20

               Dana 3. rujna 2006. Shell je u Nizozemskoj ukrcao na tanker dizelsko gorivo s vrlo niskim sadržajem sumpora (u daljnjem tekstu: dizelsko gorivo TBTS) radi njegove isporuke kupcu s poslovnim nastanom u Belgiji (u daljnjem tekstu: belgijski kupac).

               21

               Nakon što je predmetna pošiljka isporučena kupcu, pokazalo se da su spremnici ovog tankera sadržavali ostatke metil‑terc‑butil‑etera s kojima se pomiješalo dizelsko gorivo TBTS.

               22

               Budući da je plamište ove pošiljke bilo prenisko da bi ju se, u skladu s njezinom prvotnom namjenom, moglo preprodati kao pogonsko gorivo za dizelske motore i da primatelj nije mogao uskladištiti mješavinu s obzirom na svoju okolišnu dozvolu, on je spomenutu pošiljku vratio Shellu, koji ju je prevezao u Nizozemsku.

               23

               Pred Rechtbank te Rotterdam državno je odvjetništvo tvrdilo da je u trenutku njegova prijevoza iz Belgije u Nizozemsku predmetni proizvod činio otpad i da je, nepridržavajući se postupka obavještavanja predviđenog člankom 15. Uredbe br. 259/93, Shell bio kriv za nezakonit promet u smislu članka 26. stavka 1. ove uredbe.

               24

               Shell, naprotiv, smatra da se predmetna pošiljka ne može karakterizirati kao otpad.

               25

               Uzimajući u obzir da rješenje spora koji je pred njim pokrenut ovisi o tumačenju pojma „otpad”, u smislu uredbi br. 259/93 i 1013/2006, Recthbank te Rotterdam odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „(1)

                        Treba li pošiljku dizelskog goriva karakterizirati kao otpad u smislu [uredbi br. 259/93 i 1013/2006], u sljedećim okolnostima:

                                 —

                                 pošiljka se sastoji od [dizelskog goriva TBTS], koje je bilo nenamjerno pomiješano s metil‑terc‑butil‑eterom;

                                 —

                                 nakon njegove isporuke kupcu pokazalo se da ‐ zbog miješanja – pošiljka nije zadovoljavala specifikacije dogovorene između kupca i prodavatelja (on je stoga 'off spec');

                                 —

                                 u skladu s kupoprodajnim ugovorom, prodavatelj je – nakon reklamacije kupca – preuzeo pošiljku i potonjem nadoknadio prodajnu cijenu;

                                 —

                                 prodavatelj namjerava ponovno staviti pošiljku na tržište – nakon ili bez njezinog miješanja s drugim proizvodom?

                        (2)

                        Ako je odgovor na prvo pitanje potvrdan:

                                 (a)

                                 postoji li u spomenutim činjeničnim okolnostima trenutak počevši od kojeg je o tome riječ?

                                 (b)

                                 mijenja li se status pošiljke i prestaje li se ona smatrati otpadom u bilo kojem trenutku između isporuke kupcu i nove mješavine napravljene od strane prodavatelja ili u ime ovog potonjeg te, ako da, u kojem trenutku?

                        (3)

                        Je li okolnost da:

                                 —

                                 se pošiljka mogla koristiti kao pogonsko gorivo na jednak način kao čisto [dizelsko gorivo TBTS], ali više nije zadovoljavala zahtjeve (sigurnosti) zbog svojeg vrlo niskog plamišta;

                                 —

                                 zbog njezina novog sastava kupac nije mogao uskladištiti pošiljku s obzirom na njegovu okolišnu dozvolu;

                                 —

                                 kupac nije mogao koristiti pošiljku u svrhu zbog koje ju je kupio, to jest prodaje na benzinskoj crpki kao dizelskog pogonskog goriva;

                                 —

                                 kupac jest ili nije namjeravao vratiti pošiljku prodavatelju na temelju kupoprodajnog ugovora;

                                 —

                                 je prodavatelj namjeravao uzeti natrag pošiljku kako bi ju podvrgao postpuku miješanja i ponovno stavio na tržište;

                                 —

                                 pošiljka može ili ne može biti vraćena u prvotno željeno stanje ili pretvorena u proizvod koji bi se mogao prodavati po cijeni približnoj tržišnoj vrijednosti izvorne pošiljke [dizelskog goriva TBTS];

                                 —

                                 je postupak vraćanja u prvotno stanje uobičajeni postupak proizvodnje;

                                 —

                                 tržišna vrijednost pošiljke u stanju u kojem se nalazi u trenutku preuzimanja od strane prodavatelja odgovara (približno) cijeni proizvoda koji je u potpunosti zadovoljavao ugovorene specifikacije;

                                 —

                                 se preuzeta pošiljka može prodavati na tržištu bez obrade, u stanju u kojem se nalazi u trenutku preuzimanja;

                                 —

                                 se proizvodi kao što je ova pošiljka uobičajeno prodaju i da se, u okviru trgovinske razmjene, takva trgovina ne smatra trgovanjem otpadom,

                                 —

                                 od značaja za odgovor na prvo pitanje?”

               26

               Rješenjem predsjednika Suda od 2. srpnja 2012., predmeti C‑241/12 i C‑242/12 spojeni su u svrhu pisanog i usmenog postupka kao i presude.

         O prethodnim pitanjima

               27

               Svojim prethodnim pitanjima, koja bi trebalo razmotriti zajedno, Rechtbank te Rotterdam u biti pita treba li se kvalificirati kao otpad, u smislu uredbi br. 259/93 i 1013/2006, pošiljku dizelskog goriva koja je, u trenutku njezinog ukrcaja na tanker, bila slučajno pomiješana s drugom tvari kada se, nakon isporuke kupcu, pokazalo da ona nije zadovoljavala ugovorne specifikacije ni sigurnosne zahtjeve zbog svojeg preniskog plamišta i koju kupac, zbog njezinog novog sastava, nije mogao uskladištiti s obzirom na njegovu okolišnu dozvolu ni prodavati na benzinskoj crpki kao pogonsko gorivo za dizelske motore u skladu s njezinom namjenom, tako da je nakon kupčeve reklamacije vraćena prodavatelju koji ju namjerava ponovno staviti na tržište nakon što ju pomiješa s drugim proizvodom.

               28

               Ponajprije treba istaknuti da se Uredba br. 1013/2006, čije tumačenje traži sud koji je uputio zahtjev, ne može primijeniti ratione temporis na sporove u glavnom predmetu od trenutka kad je, kako slijedi iz spisa predmeta, odnosna pošiljka bila ukrcana na brod s naznakom odredišta u Nizozemskoj tijekom mjeseca rujna 2006.

               29

               Naime, dovoljno je u tom smislu primijetiti da, se u skladu s člankom 64. stavkom 1. Uredbe br. 1013/2006, potonja počela primjenjivati počevši od 12. srpnja 2007., datuma kad je njome, drugim riječima, kako je predviđeno njezinim člankom 61. stavkom 1., stavljena izvan snage Uredba br. 259/93.

               30

               Stoga, valja ispitati prethodna pitanja u vezi s odgovarajućim odredbama Uredbe br. 259/93.

               31

               Kao što slijedi iz njezine uvodne izjave 6., cilj je Uredbe br. 259/93 organizirati nadzor i kontrolu pošiljaka otpada na način koji vodi računa o potrebi očuvanja, zaštite i poboljšanja kakvoće okoliša.

               32

               Osobito proizlazi iz članka 3. stavka 1. i članka 6. stavka 1. Uredbe br. 259/93, u svezi s uvodnom izjavom 9. ove uredbe, da se o pošiljkama iz jedne države članice u drugu i/ili o provozu kroz jednu ili više drugih država članica otpada namijenjenog odlaganju ili oporabi mora prethodno obavijestiti nadležna tijela na način koji im omogućuje da poduzmu sve potrebne mjere za zaštitu ljudskog zdravlja i okoliša.

               33

               U tom kontekstu, sud koji je uputio zahtjev pita je li predmetna pošiljka obuhvaćena pojmom „otpad” u smislu ove uredbe, kako bi utvrdio je li na temelju spomenutih odredaba Shell bio dužan ili ne izvijestiti nizozemske vlasti o slanju te pošiljke iz Belgije u Nizozemsku.

               34

               U skladu s člankom 2. točkom (a) Uredbe br. 259/93, u svezi s člankom 20. Direktive 2006/12, „otpadom” se smatraju tvari ili predmeti definirani člankom 1. stavkom 1. točkom (a) ove direktive, to jest „svaka tvar ili predmet u kategorijama određenim u Prilogu I. [navedene direktive] koju nositelj odbacuje ili koju namjerava ili ima obvezu odbaciti”.

               35

               Vodeći računa o rezidualnoj kategoriji Q 16 iz Priloga I. Direktivi 2006/12, kojom su obuhvaćeni „svi materijali, tvari ili proizvodi koji nisu obuhvaćeni [gore navedenim] kategorijama”, popis kategorija otpada koji se nalazi u tom Prilogu I. ponajprije je ilustrativan. Isto vrijedi i za popis otpada koji utvrđuje Komisija primjenom članka 1. stavka II. ove direktive i koji ulazi u kategorije navedene u Prilogu I.

               36

               Točno je međutim da je činjenica, da neka tvar ili predmet spadaju u jednu ili više ovih kategorija otpada, osim kategorije Q 16, prva naznaka u prilog tomu da je se kvalificira „otpadom” u smislu članka 1. stavka 1. točke (a) Direktive 2006/12.

               37

               Međutim, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, kvalifikacija „otpad” ponajprije ovisi o postupanju posjednika i značenju izraza „odbaciti” (vidjeti, u tom smislu, presude od 24. lipnja 2008., Commune de Mesquer, C‑188/07, Zb., str. I‑4501, t. 53. i od 18. prosinca 2007., Komisija/Italija, C‑263/05, Recueil, str. I‑11745., t. 32.).

               38

               Kad je riječ o izrazu „odbaciti”, iz te sudske prakse također proistječe da taj izraz treba tumačiti vodeći računa o cilju Direktive 2006/12, koji je, prema njezinoj uvodnoj izjavi 2., zaštita ljudskog zdravlja i okoliša od štetnih učinaka prouzročenih prikupljanjem, prijevozom, obradom, skladištenjem i odlaganjem otpada, kao i o članku 191. stavku 2. UFEU‑a, koji propisuje da politika Europske unije u području okoliša predviđa visok stupanj zaštite i da se, osobito, temelji na načelima mjera opreza i preventivnog djelovanja. Iz toga slijedi da se izraz „odbaciti” i pojam „otpad”, u smislu članka 1. stavka 1. točke (a) Direktive 2006/12, ne bi moglo tumačiti restriktivno (vidjeti, u tom smislu, gore navedenu presudu Commune de Mesquer, t. 38. i 39.).

               39

               Iz odredaba Direktive 2006/12 slijedi da izraz „odbaciti” obuhvaća istodobno i „odlaganje” i „oporabu” tvari ili predmeta, u smislu članka 1. stavka 1. točaka (e) i (f) ove direktive (vidjeti, u tom smislu, presudu od 18. prosinca 1997., Inter‑Environnement Wallonie, C‑129/96, Recueil, str. I‑7411., t. 27.).

               40

               Točnije, da je doista riječ o otpadu, u smislu Direktive 2006/12, mora se utvrditi u pogledu svih okolnosti, vodeći računa o cilju ove direktive i o tome da njezina učinkovitost ne bude narušena (vidjeti presude od 15. lipnja 2000., ARCO Chemie Nederland i dr., C‑418/97 i C‑419/97, Recueil, str. I‑4475., t. 73., 88. i 97.; od 18. travnja 2002., Palin Granit i Vehmassalon kansanterveystyön kuntayhtymän hallitus, C‑9/00, Recueil, str. I‑3533., t. 24., kao i gore navedenu Komisija/Italija, t. 41.).

               41

               Određene okolnosti mogu predstavljati dokaz postojanja radnje, namjere ili obveze odbacivanja tvari ili predmeta, u smislu članka 1. stavka 1. točke (a) Direktive 2006/12.

               42

               U prvom redu, posebnu bi pozornost trebalo obratiti na okolnost da predmetna tvar ili predmet nije više od koristi svom posjedniku, na način da taj predmet ili ta tvar predstavlja za njega teret koji on želi odbaciti (vidjeti, u tom smislu, gore navedenu presudu Palin Granit i Vehmassalon kansanterveystyön kuntayhtymän hallitus, t. 37.). Ako je to doista slučaj, postoji opasnost da posjednik odbaci predmet ili tvar koju posjeduje na način kojim bi se moglo nanijeti štetu okolišu, osobito tako da je ostavi, odbaci ili ukloni na nekontrolirani način. Budući da su obuhvaćeni pojmom „otpad”, u smislu Direktive 2006/12, ovaj predmet ili ova tvar podliježu odredbama te direktive, što znači da, u skladu s člankom 4. navedene direktive, njihovu oporabu ili odlaganje treba provesti na način kojim se ne dovodi u opasnost zdravlje ljudi i ne koristeći postupke ili metode kojima bi se mogla nanijeti šteta okolišu.

               43

               Što se tiče eventualne „obveze odbacivanja” pošiljke o kojoj je riječ, u smislu članka 1. stavka 1. točke (a) Direktive 2006/12, valja, ponajprije, istaknuti kako ne postoji a priori nikakva apsolutna obveza odlaganja ove pošiljke kada ona ne sadrži zabranjenu, nezakonitu tvar ili specifične rizične materijale koje bi posjednik bio dužan odlagati (vidjeti, analogijom, presudu od 1. ožujka 2007., KVZ retec, C‑176/05, Recueil, str. I 1721., točku 59.). Kako slijedi iz zahtjeva za prethodnu odluku, navedena pošiljka mogla bi se prodavati na tržištu a da prethodno nije obrađena, u stanju u kojem se nalazila u trenutku vraćanja Shellu.

               44

               U svojim pisanim očitovanjima Komisija je unatoč tome istaknula da s obzirom na to da je, s jedne strane, predmetna pošiljka bio neprikladna za uporabu koju joj je namijenio belgijski kupac i da ju, s druge strane, potonji nije bio ovlašten skladištiti zbog njezina preniskog plamišta, to je za kupca predstavljao teret kojega se namjeravao, ili je imao obvezu, odbaciti.

               45

               Te okolnosti same po sebi međutim ne dovode do zaključka da je ta pošiljka bila „otpad”, u smislu članka 1. stavka 1. točke (a) Direktive 2006/12. Naime, najprije je potrebno utvrditi je li ju, vraćajući navedenu pošiljku Shellu zato što nije odgovarao ugovornim specifikacijama, belgijski kupac „odbacio” u smislu članka 1. stavka 1. točke (a) Direktive 2006/12.

               46

               U tom pogledu, od posebnog je značaja okolnost da je belgijski kupac vratio Shellu dizelsko gorivo TBTS koje nije ispunjavalo uvjete s ciljem dobivanja naknade, a sve u skladu s kupoprodajnim ugovorom. Međutim, ne može se smatrati da je kupac, postupivši na taj način, želio podvrgnuti predmetnu pošiljku postupku odlaganja ili oporabe, pa ju stoga on nije „odbacio” u smislu članka 1. stavka. 1. točke (a) Direktive 2006/12. Nadalje, treba dodati da je, u okolnostima kao što su one u glavnom predmetu, opasnost da bi posjednik odbacio ovu pošiljku na način kojim bi se mogla nanijeti šteta okolišu malena. Isto vrijedi a fortiori i kada, kao u ovom predmetu, predmetna tvar ili predmet imaju tržišnu vrijednost koja nije zanemariva.

               47

               U ovim okolnostima ostaje utvrditi je li Shell namjeravao „odbaciti” predmetnu pošiljku u trenutku kad je otkriveno da ona ne ispunjava zahtjeve. Takva se namjera ne može pripisati Shellu prije tog trenutka, s obzirom na to da potonji nije bio svjestan činjenice da je imao u posjedu tvar koja nije bila u skladu s odredbama ugovora s belgijskim kupcem.

               48

               U tom pogledu, na sudu koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku je da provjeri je li posjednik odnosnog predmeta ili tvari njega ili nju doista namjeravao „odbaciti”, vodeći računa o svim okolnostima konkretnog slučaja, istovremeno poštujući cilj predviđen Direktivom 2006/12 da se postupci odlaganja i oporabe provode bez ugrožavanja zdravlja ljudi.

               49

               Što se tiče okolnosti koje spominje sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku, prema kojima se, s jedne strane, predmetna pošiljka mogla prodavati na tržištu bez prethodnog postupka obrade, u stanju u kojem je bila u trenutku kad ju je belgijski kupac vratio Shellu i prema kojima, s druge strane, tržišna vrijednost predmetne pošiljke približno odgovara vrijednosti proizvoda koji zadovoljava ugovorene specifikacije, treba naglasiti da iako se njima nastoji opovrgnuti ideja prema kojoj bi takva pošiljka predstavljala teret koji bi Shell želio „odbaciti”, ove okolnosti ne mogu biti odlučujuće s obzirom na to da ne otkrivaju koja je bila stvarna namjera Shella.

               50

               Nadalje, valja podsjetiti u tom smislu da, na temelju ustaljene sudske prakse, pojam otpad ne isključuje tvari i predmete koje imaju tržišnu vrijednost i koje bi se mogle ponovno gospodarski iskorištavati (vidjeti, u tom smislu, gore navedenu presudu Palin Granit i Vehmassalon kansanterveystyönkuntayhtymän hallitus, t. 29.).

               51

               Iako okolnost da se trgovina proizvodima sličnima predmetnoj pošiljci, općenito, ne smatra trgovinom otpadom, iako jednako tako predstavlja dokaz koji ukazuje na to da ova pošiljka nije otpad, ona ipak ne dopušta isključiti mogućnost da ju je Shell namjeravao „odbaciti”.

               52

               Nasuprot tome, okolnost da je Shell uzeo natrag predmetnu pošiljku namjeravajući ju podvrgnuti postupku miješanja i ponovno ju staviti na tržište od ključnog je značaja u ovom slučaju.

               53

               Ni u kojem slučaju ne bi bilo opravdano podvrgnuti odredbama Direktive 2006/12, čija je svrha osigurati da se postupci oporabe i odlaganja provode bez ugrožavanja zdravlja ljudi i da se ne koriste postupci ili metode kojima bi se mogla nanijeti šteta okolišu, dobra, tvari ili proizvode koje posjednik namjerava iskorištavati ili prodavati pod povoljnim uvjetima neovisno o bilo kakvom postupku oporabe. Međutim, s obzirom na obvezu širokog tumačenja pojma „otpad” potrebno je ograničiti ovu argumentaciju na situacije u kojima ponovno iskorištavanje dobra ili tvari o kojima je riječ nije samo moguće nego i sigurno, a što treba utvrditi sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku, bez potrebe prethodnog utjecanja jednome od postupaka oporabe otpada navedenih u Prilogu II. B Direktive 2006/12 (vidjeti, analogijom, gore navedene presude Palin Granit i Vehmassalon kansanterveystyön kuntayhtymän hallitus, t. 36. kao i od 11. rujna 2003., C‑114/01, AvestaPolarit Chrome, Recueil, str. I‑8725., t. 36.).

               54

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti da članak 2. točku (a) Uredbe br. 259/93 treba tumačiti na način da, u situaciji kao što je ona u glavnom postupku, pojmom „otpad” u smislu ove odredbe nije obuhvaćena pošiljka dizelskog goriva slučajnoa pomiješana s drugom tvari, pod uvjetom da je njegov posjednik stvarno namjeravao staviti na tržište tu pošiljku pomiješanu s drugim proizvodom, što treba utvrditi sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku.

         Troškovi

               55

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                     Članak 2. točku (a) Uredbe Vijeća (EEZ) br. 259/93 od 1. veljače 1993. o nadzoru i kontroli pošiljaka otpada koje se otpremaju unutar Europske zajednice, ulaze u nju ili iz nje izlaze, kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 2557/2001 od 28. prosinca 2001., treba tumačiti na način da, u situaciji kao što je ona u glavnom postupku, pojmom „otpad” u smislu ove odredbe nije obuhvaćena pošiljka dizelskog goriva slučajno pomiješana s drugom tvari, pod uvjetom da je njezin posjednik stvarno namjeravao staviti na tržište ovu pošiljku pomiješanu s drugim proizvodom, što treba utvrditi sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


Presuda Suda (sedmo vijeće) od 16. lipnja 2011.#Unomedical A/S protiv Skatteministeriet.#Zahtjev za prethodnu odluku: Højesteret - Danska.#Zajednička carinska tarifa.#Predmet C-152/10.


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 22. svibnja 2014.#Z. J. R. Lock protiv British Gas Trading Limited.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Employment Tribunal, Leicester.#Socijalna politika – Organizacija radnog vremena – Direktiva 2003/88/EZ – Pravo na plaćeni godišnji odmor – Sastav plaće – Osnovna plaća i provizija s obzirom na ostvareni promet.#Predmet C‑539/12.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      22. svibnja 2014. (
            *1
         )
      „Socijalna politika — Organizacija radnog vremena — Direktiva 2003/88/EZ — Pravo na plaćeni godišnji odmor — Sastav plaće — Osnovna plaća i provizija s obzirom na ostvareni promet“
      U predmetu C‑539/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Employment Tribunal, Leicester (Ujedinjena Kraljevina), odlukom od 16. studenoga 2012., koju je Sud zaprimio 26. studenoga 2012., u postupku

         Z. J. R. Lock

      protiv

         British Gas Trading Limited,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: A. Tizzano, predsjednik vijeća, A. Borg Barthet, E. Levits (izvjestitelj), M. Berger i F. Biltgen, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: L. Hewlett, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 13. studenoga 2013.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Z. J. R. Locka, M. Ford, barrister, S. Cheetham, BL, koje je opunomoćio C. Belich, solicitor,

               —

               za British Gas Trading Limited, J. Cavanagh, barrister, i S. Rice‑Birchall, advocate,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, L. Christie, u svojstvu agenta, uz asistenciju S. Lee, barrister,

               —

               za Europsku komisiju, M. van Beek, u svojstvu agenta,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 5. prosinca 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 7. Direktive 2003/88/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 4. studenoga 2003. o određenim vidovima organizacije radnog vremena (SL L 299, str. 9.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 31.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Z. J. R. Locka i njegova poslodavca British Gas Trading Limited (u daljnjem tekstu: British Gas) o plaći koju je primio tijekom plaćenog godišnjeg odmora.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članak 7. Direktive 2003/88, naslovljen „Godišnji odmor“, glasi kako slijedi:
               „1.   Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi svaki radnik imao pravo na plaćeni godišnji odmor u trajanju od najmanje četiri tjedna, ovisno o uvjetima za stjecanje prava i za odobravanje takvog odmora utvrđenim nacionalnim propisima i/ili praksom.
               2.   Najkraći plaćeni godišnji odmor ne može se zamijeniti novčanom naknadom, osim u slučaju prestanka radnog odnosa.“

         Pravo Ujedinjene Kraljevine

               4

               Pravilnik o radnom vremenu iz 1998. (Working Time Regulations 1998) određuje:
               „Članak 16. – Naknada na ime razdobljâ odmora
               1.   Radnik ima pravo na naknadu za svako razdoblje godišnjeg odmora na koje ima pravo […], u visini koja odgovara jednoj tjednoj plaći za svaki tjedan odmora.
               2.   Članci 221. do 224. Zakona iz 1996. [o pravima radnika (Employment Rights Act 1996)] primjenjuju se za određivanje iznosa tjedne plaće za potrebe ovog pravilnika […].“

               5

               Navedeni Zakon o pravima radnika iz 1996. u svom članku 221. propisuje:
               „221 – Općenito
               (1)   Ovaj članak […] primjenjuje se u slučajevima u kojima postoji redovno radno vrijeme za radnika ako je zaposlen na temelju ugovora koji je na snazi na dan obračuna.
               (2)   […] ako se plaća radnika za njegov rad tijekom redovnog radnog vremena […] ne mijenja ovisno o izvršenom opsegu posla tijekom toga razdoblja, […].
               (3)   […], ako se plaća radnika za njegov rad tijekom uobičajenih radnih sati […] mijenja ovisno o izvršenom opsegu rada tijekom toga razdoblja, iznos tjedne plaće jest plaća za broj redovnih radnih sati u tjednu obračunatih po prosječnoj satnici, a koji je poslodavac dužan isplatiti radniku za razdoblje od dvanaest tjedana […].
               (4)   U ovom članku pojam plaće koja se mijenja ovisno o izvršenom opsegu rada obuhvaća plaću koja može uključivati i sve provizije ili slične naknade čija se visina mijenja.“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               6

               Z. J. R. Lock zaposlen je kod društva British Gas od 2010. kao interni savjetnik za prodaju u energetskom sektoru (internal sales energy sales consultant). Njegov je zadatak poticanje komercijalnih kupaca da kupe energetske proizvode njegova poslodavca.

               7

               Njegova plaća sastoji se od dviju glavnih sastavnica. Prvu čini osnovna plaća, a drugu provizija. Tijekom spornog razdoblja osnovna plaća odgovarala je fiksnom iznosu od 1222,50 sterling funti (GBP) mjesečno.

               8

               Provizija, koja se također isplaćuje mjesečno, promjenjiva je. Izračunava se prema ostvarenoj prodaji i stoga ne ovisi o uloženom radnom vremenu nego o rezultatu tog rada, to jest o broju novih ugovora koje je sklopilo društvo British Gas. Provizija se ne isplaćuje na dan kad je posao koji je ostvaren izvršen, nego nekoliko tjedana ili mjeseci nakon sklapanja prodajnog ugovora s društvom British Gas.

               9

               Z. J. R. Lock bio je na plaćenom godišnjem odmoru od 19. prosinca 2011. do 3. siječnja 2012.

               10

               Za navedeni mjesec prosinac njegova plaća sastojala se od osnovne plaće od 1222,50 GBP i provizije koju je zaradio tijekom prethodnih tjedana u iznosu od 2350,31 GBP. Tijekom 2011. Z. J. R. Lock primao je mjesečnu proviziju u prosječnom iznosu od 1912,67 GBP.

               11

               S obzirom na to da Z. J. R. Lock tijekom razdoblja godišnjeg odmora nije izvršavao nikakav rad, tijekom tog razdoblja nije mogao ostvariti nove prodaje ili pripremati moguće prodaje. Zbog toga tijekom navedenog razdoblja nije mogao zaraditi proviziju. Budući da se ta okolnost negativno odrazila na plaću koju je Z. J. R. Lock primio u mjesecima nakon navedenog godišnjeg odmora, Z. J. R. Lock odlučio je pred sudom koji je uputio zahtjev pokrenuti postupak zbog neisplate plaće koja mu je trebala biti isplaćena na ime godišnjeg odmora (holiday pay) za razdoblje od 19. prosinca 2011. do 3. siječnja 2012.

               12

               U tim je okolnostima Employment Tribunal Leicester odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        U okolnostima u kojima:

                                 —

                                 se godišnja plaća radnika sastoji od osnovne plaće i isplata provizija na temelju ugovornog prava na proviziju;

                                 —

                                 se provizija isplaćuje u odnosu prema ostvarenoj prodaji i ugovorima koje poslodavac sklopi zbog rada radnika;

                                 —

                                 se provizija isplaćuje sa zakašnjenjem i iznos provizije primljene tijekom dotičnog referentnog razdoblja varira s obzirom na vrijednosti ostvarene prodaje i sklopljenih ugovora kao i trenutak takve prodaje;

                                 —

                                 tijekom razdobljâ godišnjeg odmora radnik ne izvršava nikakav rad koji mu daje pravo na te isplate provizije i stoga u tim razdobljima ne ostvaruje proviziju;

                                 —

                                 za obračunsko razdoblje koje uključuje razdoblje godišnjeg odmora radnik ima pravo na osnovnu plaću i nastavlja primati isplate provizija na temelju prethodno zarađenih provizija; i

                                 —

                                 su njegovi prihodi od provizija tijekom godine manji od onih koje bi imao da nije uzimao odmor jer tijekom razdoblja odmora ne izvršava nikakav rad koji bi mu davao pravo na isplate provizija,

                           nalaže li članak 7. Direktive 93/104/EZ [Vijeća od 23. studenoga 1993. o određenim vidovima organizacije radnog vremena (SL L 307, str. 18.)], kako je izmijenjena Direktivom 2003/88 […], obvezu državama članicama da poduzmu mjere kojima bi osigurale da će radnik za razdobljâ godišnjeg odmora biti plaćen u odnosu prema isplatama provizije koje bi dobio tijekom tog razdoblja da nije koristio odmor kao i njegovoj osnovnoj plaći?

                        2.

                        Na kojim se načelima temelji odgovor na [prvo] pitanje […]?

                        3.

                        Ako je odgovor na [prvo] pitanje […] potvrdan, kojih bi se načela [u tom slučaju] države članice trebale pridržavati kako bi izračunale iznos koji treba biti isplaćen radniku u odnosu prema proviziji koju bi radnik zaradio ili bi trebao zaraditi da nije koristio godišnji odmor?“

         O prethodnim pitanjima

         Prvo i drugo pitanje

               13

               Svojim prvim i drugim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita treba li članak 7. stavak 1. Direktive 2003/88 tumačiti tako da mu se protive nacionalne odredbe i praksa prema kojima radnik, čija se plaća s jedne strane sastoji od osnovne plaće i s druge strane od provizije iznos koje je određen u odnosu prema ugovorima što ih poslodavac sklopi na temelju prodaja koje je ostvario taj radnik, na temelju svojeg plaćenog godišnjeg odmora ima pravo samo na plaću koja se sastoji isključivo od njegove osnovne plaće.

               14

               U tom pogledu treba podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, pravo na plaćeni godišnji odmor svakog radnika treba smatrati osobito važnim načelom socijalnog prava Europske unije od kojeg se ne može odstupiti i koje nadležna nacionalna tijela mogu provoditi samo u granicama izričito propisanima samom Direktivom 93/104, a koja je kodificirana Direktivom 2003/88 (vidjeti presudu KHS, C‑214/10, EU:C:2011:761, t. 23. i navedenu sudsku praksu). To je pravo, među ostalim, izričito zajamčeno člankom 31. stavkom 2. Povelje o temeljnim pravima Europske unije kojoj članak 6. stavak 1. UEU‑a priznaje istu pravnu snagu kao i Ugovorima.

               15

               U tom kontekstu članak 7. Direktive 2003/88 valja tumačiti u svjetlu njegova teksta kao i cilja koji se njime želi postići.

               16

               Međutim, iako članak 7. Direktive 2003/88 ne daje izričitu uputu vezano za plaću na koju radnik ima pravo tijekom svojeg godišnjeg odmora, Sud je već imao priliku pojasniti da izraz „plaćeni godišnji odmor“ u stavku 1. navedenog članka 7. znači da tijekom trajanja „godišnjeg odmora“ u smislu te direktive plaću treba održati na istoj razini i da, drugim riječima, radnik treba primati redovnu plaću za to razdoblje odmora (vidjeti presude Robinson‑Steele i dr., C‑131/04 i C‑257/04, EU:C:2006:177, t. 50. kao i Schultz‑Hoff i dr., C‑350/06 i C‑520/06, EU:C:2009:18, t. 58.).

               17

               Naime, Direktiva 2003/88 odnosi se prema pravu na godišnji odmor i onom na stjecanje isplate na to ime kao prema dvama dijelovima jednog prava. Cilj plaćanja odmora jest staviti radnika tijekom navedenog odmora u položaj koji je s obzirom na plaću usporediv s razdobljima rada (vidjeti presude Robinson‑Steele i dr., EU:C:2006:177, t. 58. kao i Schultz‑Hoff i dr., EU:C:2009:18, t. 60.).

               18

               S obzirom na tu sudsku praksu, društvo British Gas kao i vlada Ujedinjene Kraljevine ističu da je prema nacionalnim odredbama i praksi postignut cilj Direktive 2003/88 kako ga je tumačio Sud jer je tužitelj u glavnom postupku tijekom razdoblja svojeg plaćenog godišnjeg odmora primio plaću usporedivu s onom koju je primao tijekom razdoblja rada, raspolažući tijekom navedenog razdoblja ne samo svojom osnovnom plaćom nego i provizijom na temelju prodajâ koje je ostvario tijekom tjedana prije tog razdoblja godišnjeg odmora.

               19

               Ta argumentacija ne može se prihvatiti.

               20

               Doduše, nacionalne odredbe i praksa udovoljavaju uvjetima koji su postavljeni u članku 7. Direktive 2003/88 kako ih tumači Sud, time što tijekom razdoblja svojeg godišnjeg odmora radnik raspolaže ukupnim iznosom usporedivim s onim koji prima tijekom razdoblja rada. Dakle, taj iznos koji mu je s jedne strane isplaćen na ime njegova godišnjeg odmora i s druge strane na ime prodaja koje je ostvario tijekom tjedana koji prethode razdoblju njegova godišnjeg odmora omogućava radniku da stvarno iskoristi godišnji odmor na koji ima pravo (vidjeti, u tom smislu, presudu Robinson‑Steele i dr., EU:C:2006:177, t. 49.).

               21

               Međutim, treba smatrati da, unatoč plaći kojom raspolaže tijekom razdoblja stvarnog korištenja godišnjeg odmora, radnik može biti odvraćen od korištenja svojeg prava na godišnji odmor uzimajući u obzir financijsku nepogodnost koja, doduše, jest odgođena, ali zaista nastupa tijekom razdoblja nakon godišnjeg odmora.

               22

               Naime, kao što je to društvo British Gas priznalo tijekom rasprave, radnik tijekom razdoblja svojeg godišnjeg odmora ne ostvaruje proviziju. Stoga, kako proizlazi iz točke 8. ove presude, razdoblje nakon godišnjeg odmora daje pravo samo na plaću smanjenu na osnovnu plaću radnika. Ova negativna financijska posljedica radnika može odvratiti od stvarnog korištenja tog odmora, što je, kako je pojasnio nezavisni odvjetnik u točki 34. svojeg mišljenja, još vjerojatnije u slučaju kakav je u glavnom postupku u kojem provizija u prosjeku čini više od 60% plaće koju radnik prima.

               23

               Međutim, takvo smanjenje plaće radnika na temelju njegova plaćenog godišnjeg odmora koje ga može odvratiti od stvarnog korištenja njegova prava na takav odmor protivno je cilju koji se želi postići člankom 7. Direktive 2003/88 (vidjeti, u tom smislu, osobito presudu Williams i dr., C‑155/10, EU:C:2011:588, t. 21.). U tom pogledu nije relevantna okolnost da je takvo smanjenje plaće, kao u glavnom postupku, nastupilo nakon razdoblja godišnjeg odmora.

               24

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo i drugo pitanje valja odgovoriti da članak 7. stavak 1. Direktive 2003/88 treba tumačiti tako da mu se protive nacionalne odredbe i praksa prema kojima radnik, čija se plaća s jedne strane sastoji od osnovne plaće i s druge strane od provizije iznos koje je određen u odnosu prema ugovorima što ih poslodavac sklopi na temelju prodaja koje je ostvario taj radnik, na temelju svojeg plaćenog godišnjeg odmora ima pravo samo na plaću koja se sastoji isključivo od njegove osnovne plaće.

         Treće pitanje

               25

               Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita mogu li se, uzimajući u obzir odgovor dan na prvo pitanje, iz članka 7. Direktive 2003/88 razabrati naznake i, ako je tome tako, koje, o metodi izračuna provizije na koju radnik kao što je tužitelj u glavnom postupku ima pravo na temelju svojeg godišnjeg odmora.

               26

               U tom pogledu valja ponajprije utvrditi da plaća koja se isplaćuje na temelju godišnjeg odmora načelno treba biti izračunata tako da odgovara redovnoj plaći koju radnik prima (vidjeti presudu Williams i dr., EU:C:2011:588, t. 21.).

               27

               Međutim, kada se plaća koju je radnik primio sastoji od više sastavnica, određivanje njegove redovne plaće na koju radnik ima pravo tijekom svojeg godišnjeg odmora zahtijeva posebnu analizu (vidjeti presudu Williams i dr., EU:C:2011:588, t. 22.).

               28

               Kao što je utvrđeno u točki 7. ove presude, to je slučaj kod plaće Z. J. R. Locka. Naime, taj radnik kao prodajni savjetnik kojeg zapošljava trgovačko društvo prima plaću koja se sastoji od mjesečne plaće i promjenjive provizije povezane s ugovorima koje je poslodavac sklopio na temelju prodaja što ih je ostvario Z. J. R. Lock.

               29

               U okviru posebne analize, u smislu gore navedene sudske prakse, dokazano je da svaka neugodnost koja je nerazdvojivo povezana s izvršenjem zadataka što ih je radnik dužan izvršiti prema svojem ugovoru o radu i nadoknađena novčanim iznosom koji je uračunat u izračun ukupne plaće radnika mora nužno činiti dio iznosa na koji radnik ima pravo tijekom svojeg godišnjeg odmora (vidjeti presudu Williams i dr., EU:C:2011:588, t. 24.).

               30

               Osim toga, Sud je pobliže odredio da sve sastavnice ukupne plaće koje se vezuju na osobni i profesionalni položaj radnika trebaju biti isplaćene tijekom njegova plaćenog godišnjeg odmora. Stoga se u tom slučaju trebaju isplaćivati dodaci koji se vezuju na njegovu upravljačku poziciju, radni staž ili njegove profesionalne kvalifikacije (vidjeti, u tom smislu, presudu Parviainen, C‑471/08, C‑471/08, EU:C:2010:391, t. 73. kao i presudu Williams i dr., EU:C:2011:588, t. 27.).

               31

               Nasuprot tome, prema toj istoj sudskoj praksi, sastavnice ukupne plaće radnika koje trebaju pokriti isključivo povremene ili dodatne troškove koji nastaju prilikom izvršavanja zadataka što ih je radnik dužan izvršiti prema svojem ugovoru o radu ne moraju biti uzete u obzir tijekom izračuna plaće koja treba biti isplaćena tijekom godišnjeg odmora (vidjeti presudu Williams i dr., EU:C:2011:588, t. 25.).

               32

               U glavnom postupku, kao što je to nezavisni odvjetnik izložio u točkama 31. do 33. svojeg mišljenja, provizija koju Z. J. R. Lock prima izravno je povezana s njegovom aktivnošću u poduzeću. Prema tome, postoji stvarna veza između provizije koju Z. J. R. Lock prima mjesečno i izvršavanja zadataka koje ima na temelju svojeg ugovora o radu.

               33

               Iz toga proizlazi da takva provizija treba biti uzeta u obzir tijekom izračuna ukupne plaće na koju radnik kao što je tužitelj u glavnom postupku ima pravo na temelju svojeg godišnjeg odmora.

               34

               U tim uvjetima, na nacionalnom je sudu da u svjetlu načela razvijenih gore navedenom sudskom praksom Suda procijeni ostvaruju li metode izračuna provizije koja treba biti isplaćena radniku kao što je tužitelj u glavnom postupku na ime njegova godišnjeg odmora na temelju prosjeka referentnog razdoblja koje se smatra reprezentativnim, primjenom nacionalnog prava, cilj koji se želi postići člankom 7. Direktive 2003/88.

               35

               Stoga na treće pitanje valja odgovoriti da metode izračuna na koje radnik kao što je tužitelj u glavnom postupku ima pravo na temelju svojeg godišnjeg odmora treba procjenjivati nacionalni sud, na temelju pravila i kriterija koje je postavila sudska praksa Suda i u svjetlu cilja koji se želi postići člankom 7. Direktive 2003/88.

         Troškovi

               36

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 7. stavak 1. Direktive Europskog parlamenta i Vijeća 2003/88/EZ od 4. studenoga 2003. o određenim vidovima organizacije radnog vremena treba tumačiti tako da mu se protive nacionalne odredbe i praksa prema kojima radnik, čija se plaća s jedne strane sastoji od osnovne plaće i s druge strane od provizije iznos koje je određen prema ugovorima što ih poslodavac sklopi na temelju prodaja koje je ostvario taj radnik, na temelju svojeg plaćenog godišnjeg odmora ima pravo samo na plaću koja se sastoji isključivo od njegove osnovne plaće.

                           2.

                           Metode izračuna provizije na koju radnik kao što je tužitelj u glavnom postupku ima pravo na temelju svojeg godišnjeg odmora, treba procjenjivati nacionalni sud na temelju pravila i kriterija koje je postavila sudska praksa Suda Europske unije i u svjetlu cilja koji se želi postići člankom 7. Direktive 2003/88.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 15. rujna 2015.#Nestlé Unternehmungen Deutschland GmbH protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Zajednice koji prikazuje koale – Raniji trodimenzionalni nacionalni žig KOALA‑BÄREN i raniji figurativni žig KOALA – Stvarna uporaba žiga – Članak 42. stavci 2. i 3. Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-483/12.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 26. rujna 2014.#Arctic Paper Mochenwangen GmbH protiv Europske komisije.#Okoliš – Direktiva 2003/87/EZ – Sustav trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova – Prijelazna pravila o usklađenoj besplatnoj dodjeli emisijskih jedinica od 2013. – Odluka 2011/278/EU – Nacionalne provedbene mjere Njemačke – Odredba o slučajevima s pretjeranim teškoćama – Sloboda poduzetništva – Pravo na vlasništvo – Proporcionalnost.#Predmet T‑634/13.