title: Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 14. prosinca 2017.#RL protiv Suda Europske unije.#Javna služba – Dužnosnici – Promaknuće – Postupak promaknuća za 2015. – Odluka o nepromicanju tužitelja u razred AD 10 s učinkom od 1. srpnja 2015. – Međuinstitucijski premještaj – Sustav prorata temporis – Usporedba zasluga – Članak 45. Pravilnika – Odgovornost.#Predmet T-21/17.

text:
Privremena verzija
PRESUDA OPĆEG SUDA (deveto vijeće)
14. prosinca 2017.(*)
„Javna služba – Dužnosnici – Promaknuće – Postupak promaknuća za 2015. – Odluka o nepromicanju tužitelja u razred AD 10 s učinkom od 1. srpnja 2015. – Međuinstitucijski premještaj – Sustav prorata temporis – Usporedba zasluga – Članak 45. Pravilnika – Odgovornost”
U predmetu T‑21/17,

R. L., dužnosnik Europskog parlamenta, kojeg zastupaju C. Bernard‑Glanz i A. Tymen, odvjetnici,
tužitelj,
protiv

Suda Europske unije, koji zastupaju J. Inghelram i V. Hanley‑Emilsson, u svojstvu agenata,
tuženika,
povodom zahtjeva na temelju članka 270. UFEU‑a, s jedne strane, za poništenje odluke Suda Europske unije od 11. svibnja 2016. kojom se odbija promaknuće tužitelja s danom 1. srpnja 2015. i, s druge strane, za naknadu štete koju je tužitelj navodno pretrpio,
OPĆI SUD (deveto vijeće)
u sastavu: S. Gervasoni (izvjestitelj), predsjednik, K. Kowalik–Bańczyk i C. Mac Eochaidh, suci,
tajnik: E. Coulon,
donosi sljedeću

Presudu

 Pravni okvir

1        Članak 45. Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europske unije (u daljnjem tekstu: Pravilnik) propisuje:
„Odluku o promaknuću donosi tijelo za imenovanje uzimajući u obzir članak 6. stavak 2. Osim ako se primjenjuje postupak iz članka 4. i članka 29. stavka 1., dužnosnici mogu napredovati samo ako su na radnom mjestu koje odgovara vrsti radnih mjesta iz Priloga I., odjeljka A, za sljedeći viši razred. Promaknuće stupa na snagu imenovanjem dužnosnika u sljedeći viši razred njegove funkcijske skupine. Za potrebe promaknuća odabir se provodi isključivo među dužnosnicima koji su najmanje dvije godine bili u svom razredu, nakon što se usporede zasluge dužnosnika koji ispunjavaju uvjete za promaknuće. Tijelo za imenovanje pri usporedbi zasluga posebno uzima u obzir izvješća o dužnosniku, jezike kojima se koristi u obavljanju poslova osim jezika čije je izvrsno poznavanje potvrđeno u skladu s člankom 28. točkom (f) i razinu preuzetih odgovornosti.
[…]”

2        Na temelju Uputa o promaknuću, u prilogu odluci Suda Europske unije o promaknućima od 19. listopada 2005. (u daljnjem tekstu:  Upute o promaknuću), kako bi ih se moglo uzeti u obzir za promaknuće, dužnosnici moraju u pravilu imati određen broj bodova za promaknuće  koji je barem jednak referentnom pragu (točka 3.).

3        U  točki 4.  Uputa o promaknuću  pojašnjeno je da dužnosnici stječu, za svaku godinu koju su proveli u razmatranom razredu, bodove za promaknuće  u rasponu od 0 do 3. Situacija u kojoj nije postignut niti jedan bod predstavlja trenutačni zastoj u napredovanju u karijeri, situacija u kojoj je postignut 1 bod  predstavlja sporo napredovanje u karijeri, situacija u kojoj su postignuta 2 boda predstavlja redovno napredovanje u karijeri, a situacija u kojoj su postignuta 3 boda predstavlja brzo napredovanje u karijeri.

4        Također u skladu s  Uputama o promaknuću, direktor uprave za koju dužnosnik radi dodjeljuje mu svake godine bodove za promaknuće na temelju njegovih zasluga,  i  to u pravilu na temelju izvješća o ocjeni koje se na njega odnosi (točka 5.),  te utvrđuje za svaku godinu i za svaki razred  popis dužnosnika koji rade u istoj upravi koji su dosegnuli  referentni prag (točka 7.).

5        Naposljetku, u točki 8. Uputa o promaknuću  predviđeno je da se popisi objavljuju i dostavljaju zajedničkom odboru za promaknuće, koji za svaki razred izvršava usporedbu zasluga  svih dužnosnika koji ispunjavaju uvjete za promaknuće, vodeći računa o postignutim bodovima za promaknuće i provjeravajući jesu li u skladu s izvješćima  o ocjeni. Nakon toga, odbor izrađuje za svaki razred  popis dužnosnika predloženih za promaknuće, navodeći redoslijed prioriteta. Taj popis dostavlja se odlukom tijelu nadležnom za imenovanja (u daljnjem tekstu: tijelo za imenovanja).

6        U pravilu, prema sustavu promaknuća Suda Europske unije, usporedba broja postignutih bodova obavljala se na temelju situacije dotične osobe na dan 1. siječnja te godine. Međutim, za postupak promaknuća za 2006., 2007.  i 2008. propisana je posebna mjera u korist dužnosnika koji su zaposleni u određene razrede nakon 1. svibnja 2004., na temelju koje se usporedba ukupnog broja bodova nije obavljala samo na dan 1. siječnja te godine, već također na prvi dan svakog mjeseca te godine (u daljnjem tekstu:  mjera prorata temporis).

7        Područje primjene  mjere prorata temporis  prošireno je 2009. i na druge razrede. Preciznije, u skladu s točkom 6. Zaključaka savjetovanja između uprave Suda Europske unije i European Public Service Union (Unija za europsku javnu službu) u vezi  sa sustavom promaknuća  koji je na snazi na Sudu Europske unije  od  27. listopada 2009., broj bodova koji treba uzeti u obzir u svrhu promaknuća na temelju mjere  prorata temporis  dobiva se „tako da se ukupnom broju bodova postignutom na dan  31. prosinca godine N-1 i na  prvi dan svakog mjeseca godine N dodaje  dvanaestina dvaju bodova ili, u slučaju da je dužnosnik dobio manje od 2 boda za godinu N-1, dvanaestina stvarno dodijeljenog broja bodova”.

8        Počevši od postupka promaknuća  za 2015., učinak  mjere prorata temporis  proširen je na sva promaknuća, uključujući razrede AST 8 i AD 11, neovisno o datumu zapošljavanja dotičnih dužnosnika (točka 1.  Zaključaka savjetovanja između uprave Suda Europske unije i European Public Service Union – Sud Europske unije  o funkcioniranju sustava promaknuća od  22. srpnja 2015.).
 Okolnosti spora

9        Tužitelj R. L. stupio je u službu Suda Europske unije 1. listopada 2004. kao član privremenog osoblja. Imenovan je dužnosnikom 1. ožujka 2006.

10      Tužitelj je 16. ožujka 2015. premješten u Europski parlament. U trenutku prijenosa svrstan je u razred AD 9, stupanj 2.

11      Odlukom od  8. srpnja 2015.  tijelo za imenovanja  utvrdilo je, u postupku promaknuća za 2015., referentni prag koji se primjenjuje na dužnosnike u razredu AD 9 za promaknuće u razred AD 10 u visini 8 bodova.

12      Povodom njegova zahtjeva  Sud Europske unije je 7. prosinca 2015. izvijestio tužitelja da mu za godinu 2014. nije dodijeljen niti jedan bod za promaknuće.

13      Dopisom od  11. prosinca 2015.  tužitelj je osporio odluku o tome da mu se ne dodijeli niti jedan bod  za promaknuće za godinu 2014.  te je zatražio dodjelu 2,5 do 3 boda za tu istu godinu.  Osim toga, 10. veljače 2016. podnio je žalbu  protiv odluke o tome da mu se ne dodijele bodovi za promaknuće  za godinu 2014. i protiv one o njegovu nepromicanju u postupku promaknuća za 2015.

14      Odlukom od  4. ožujka 2016.  tajnik Suda Europske unije, u svojstvu tijela za imenovanja, u skladu s mišljenjem  odbora za promaknuće dodijelio je tužitelju 2,5 boda za promaknuće  za godinu 2014.

15      Dopisom od  15. ožujka 2016.  tužitelj  je zatražio preispitivanje odluke o odbijanju njegova promaknuća s obzirom na dodjelu tih bodova za promaknuće.

16      Mišljenjem od  7. travnja 2016.  odbor za promaknuće  predložio je tijelu za imenovanja  da potvrdi odluku o nepromicanju tužitelja,  s obrazloženjem da bi, imajući u vidu njegove nove bodove za promaknuće  i one koji proizlaze iz mjere prorata temporis, tužitelj dostigao referentni prag za uvrštenje u popis dužnosnika  koji ispunjavaju uvjete za promaknuće, koji je utvrđen na 8 bodova, tek 1. srpnja 2015., odnosno na dan koji je nastupio nakon njegova premještaja u Parlament od  16. ožujka 2015.

17      Odlukom od  11. svibnja 2016., koja je tužitelju dostavljena 20. svibnja 2016., tijelo za imenovanja  odlučilo je da ga neće promaknuti u postupku za 2015. zbog razloga navedenih u mišljenju odbora za promaknuće, koje je dostavljeno u prilogu odluci (u daljnjem tekstu:  pobijana odluka).

18      Nadalje, odbor za žalbe Suda Europske unije je  13. srpnja 2016. obustavio postupak povodom tužiteljeve žalbe  od 10. veljače 2016., s obrazloženjem da je  postala bespredmetna, nakon što su tužitelju dodijeljeni bodovi za promaknuće za godinu 2014. i nakon što je donesena pobijana odluka, kojom je još jednom odbijeno tužiteljevo promaknuće, usprkos dodjeli tih bodova.

19      Tužitelj je  22. srpnja 2016. podnio žalbu  protiv  pobijane odluke, koja je 6. listopada 2016. odbijena (u daljnjem tekstu:  odluka kojom se odbija žalba). Odluka kojom se odbija žalba  dostavljena je tužitelju istog dana.

20      Odlukom Parlamenta  od  25. listopada 2016.  tužitelj  je retroaktivno promaknut u  razred AD 10, stupanj 1., s učinkom od  1. siječnja 2016.
 Postupak i zahtjevi stranaka

21      Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 13. siječnja 2017. tužitelj je pokrenuo ovaj postupak.

22      Na zahtjev tužitelja, koji se temelji na članku 66. Poslovnika Općeg suda, taj je sud u javnoj verziji ove presude izostavio ime te stranke kao i druge podatke koji se na nju odnose.

23      Budući da stranke nisu tražile održavanje rasprave, na temelju članka 106. stavka 1. Poslovnika Opći sud (deveto vijeće) je odlučio, smatrajući da je na temelju sadržaja spisa predmet dovoljno razjašnjen, primjenom članka 106. stavka 3. Poslovnika presuditi bez provođenja usmenog dijela postupka.

24      Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:
–        poništiti pobijanu odluku i, po potrebi, odluku kojom se odbija žalba;
–        naloži Sudu Europske unije da mu naknadi pretrpjelu materijalnu štetu.
–        naloži Sudu Europske unije snošenje troškova.

25      Sud Europske unije od Općeg suda zahtijeva da:
–        odbije tužbu;
–        naloži tužitelju snošenje troškova.
 Pravo

 Zahtjev za poništenje

26      Valja uvodno podsjetiti da je prema ustaljenoj sudskoj praksi učinak zahtjeva za poništenje koji se formalno odnosi na odluku kojom se odbija žalba, kad ta odluka nema samostalan sadržaj, takav da će se pred Općim sudom pokrenuti postupak u odnosu na akt protiv kojeg je bila podnesena žalba (presude od  17. siječnja 1989., Vainker/Parlament, 293/87, EU:C:1989:8, t. 8. i od  6. travnja 2006., Camós Grau/Komisija, T‑309/03, EU:T:2006:110, t. 43). Budući da  u predmetnom slučaju odluka kojom se odbija žalba  nema samostalan sadržaj jer se njome u biti samo potvrđuje pobijana odluka, tužbu treba smatrati usmjerenom protiv pobijane odluke.

27      U prilog svojoj tužbi za poništenje tužitelj ističe dva tužbena razloga. Prvi se temelji na povredi članka 45. Pravilnika, a drugi na povredi načela jednakog postupanja i načela  jedinstvenosti europske javne službe.
 Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 45. Poslovnika

28      Tužitelj  smatra da je prilikom donošenja  pobijane odluke prekršen članak 45. Pravilnika, kako je protumačen u sudskoj praksi i proveden internim pravilima Suda Europske unije o promaknuću.

29      Tužitelj ističe da iz te sudske prakse i tih internih pravila proizlazi da, kada se dužnosnik može promaknuti u godini u kojoj je premješten iz jedne institucije u drugu, nadležno tijelo za imenovanja  jest tijelo institucije iz koje je premješten,  a sustav promaknuća koji treba primijeniti jest onaj koji je propisala ta institucija, čak i u slučaju kada je taj dužnosnik premješten u drugu instituciju prije datuma stupanja na snagu eventualne odluke o njegovu promaknuću. Iz toga slijedi da bi, u predmetnom slučaju, tužitelj  dosegnuo  prag za promaknuće  1. srpnja 2015. i da ga je Sud Europske unije trebao promaknuti počevši od tog datuma, bez obzira na njegov premještaj u Parlament  16. ožujka 2015.

30      Tužitelj  dodaje da se prilikom utvrđenja  bodova za promaknuće, koji su fiktivno ostvareni nakon 16. ožujka 2015., ne uspoređuju njegove zasluge  sa zaslugama novih suradnika u Parlamentu i da zbog tog razloga Sud Europske unije  nije nadležan. Naime, sustav promaknuća  koji je uspostavljen u okviru Suda Europske unije, koji se temelji na  mjeri  prorata temporis, omogućuje da se uzmu u obzir bodovi za promaknuće  ostvareni u godini promaknuća, koji su dodijeljeni isključivo na temelju bodova za promaknuće koji su već bili dodijeljeni u godini koja prethodi godini promaknuća, tijekom koje je tužitelj  bio dužnosnik Suda Europske unije, tako da je njegove  zasluge trebalo usporediti sa zaslugama drugih dužnosnika te iste institucije.

31      Sud Europske unije  uvodno ističe da  tužitelj ne osporava zakonitost sustava promaknuća koji se primjenjuje  u predmetnom slučaju  u odnosu na članak 45. Pravilnika. Također podsjeća da Pravilnikom  nije dano pravo na promaknuće, čak ni dužnosnicima koji ispunjavaju  uvjete za promaknuće. Sud Europske unije  dodaje  da je zahtijevati od  tijela za imenovanja  da dodjeli  bodove za promaknuće  premještenom dužnosniku nakon datuma njegova premještaja jednako zahtijevanju da to tijelo za imenovanja nastavi provoditi usporedbu zasluga  nakon datuma premještaja, što nije u skladu ni s njegovim  internim pravilima o promaknuću ni sa sudskom praksom. U replici pojašnjava da  mjera prorata temporis  predstavlja pravnu fikciju na temelju koje se zasluge ostvarene tijekom jednog postupka promaknuća  pretvaraju u bodove za promaknuće  koji se uzimaju u obzir u okviru usporedbe koja se provodi u tom istom postupku. Sud Europske unije  naposljetku smatra da je nedopušten argument, koji je prvi put istaknut u replici, prema kojem tužitelju nije dodijeljen niti jedan bod  za zasluge stečene u razdoblju od 1. siječnja do  16. ožujka 2015.

32      Valja uvodno navesti da su stranke suglasne o tome koja je institucija nadležna za odlučivanje o tužiteljevu promaknuću u postupku promaknuća  za 2015, a to je  u predmetnom slučaju  Sud Europske unije, institucija iz koje je tužitelj premješten.

33      Naime, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da, u skladu sa zahtjevima iz članka 45. Pravilnika, tijelo za imenovanja koje je nadležno za odlučivanje o promaknuću službenika koji ispunjava uvjete za promaknuće tijekom godine u kojoj je premješten iz jedne institucije u drugu jest tijelo institucije iz koje je dužnosnik premješten  (presuda od  28. lipnja 2011., Mora Carrasco i dr./Parlament, F‑128/10, EU:F:2011:96, t. 39.; rješenja od  5. srpnja 2011., Alari/Parlament, F‑38/11, EU:F:2011:103, t. 31. i od  12. prosinca 2013., Debaty/Vijeće, F‑47/13, EU:F:2013:215, t. 22.).

34      Stranke su također suglasne o tome da je sustav promaknuća koji  Sud Europske unije mora primijeniti njegov vlastiti sustav promaknuća, kako je uređen na temelju više internih akata navedenih u točkama 2. do 8. ove presude, čiju zakonitost tužitelj uostalom nije osporio.

35      Naime, valja navesti da iz činjenice da je tijelo za imenovanja institucije iz koje je dužnosnik premješten nadležno za odlučivanje o promaknuću dužnosnika u godini u kojoj je premješten i iz osnove te nadležnosti nužno proizlazi da prilikom usporedbe  zasluga  dužnosnika suradnika u istoj instituciji (vidjeti u tom smislu presudu od  28. lipnja 2011., Mora Carrasco i dr./Parlament, F‑128/10, EU:F:2011:96, t. 35. i rješenje od 5. srpnja 2011., Alari/Parlament, F‑38/11, EU:F:2011:103, t. 27.) dotična institucija iz koje je dužnosnik premješten  primjenjuje vlastiti sustav promaknuća. Valja također navesti da je primjena sustava promaknuća institucije iz koje je dužnosnik premješten također dogovorena na sastanku čelnika uprave u njihovim zaključcima od 30. studenoga 2011. Naime, iz navedenih zaključaka  a da pritom u predmetnom slučaju nije potrebno donijeti odluku o njihovoj pravnoj snazi, usprkos tomu što su stranke o tome raspravljale, proizlazi da je „datum stupanja na snagu promaknuća onaj koji proizlazi iz sustava promaknuća institucije iz koje je dužnosnik premješten”, što podrazumijeva da se taj datum treba utvrditi primjenom navedenog sustava.

36      S druge strane, stranke nisu suglasne o primjeni sustava promaknuća Suda Europske unije u predmetnom slučaju  i, posebno, o primjeni  mjere prorata temporis.

37      Valja u tom pogledu navesti, kao prvo, da iz sudske prakse koja se odnosi na promaknuće u slučaju međuinstitucijskog premještaja proizlazi da je potrebno usporediti zasluge premještenih dužnosnika s onim dužnosnicima koji su još bili njihovi suradnici tijekom godine koja prethodi njihovu premještaju. Naime, za ocjenu može li dužnosnik biti promaknut s retroaktivnim učinkom od 1. siječnja godine N tijelo za imenovanja mora usporediti prethodne zasluge dužnosnika, osobito tijekom godine N-1 i u pogledu izvješća o ocjeni uspješnosti tih dužnosnika tijekom godina N-1 i godina prije (presuda od  28. lipnja 2011., Mora Carrasco i dr./Parlament, F‑128/10, EU:F:2011:96, t. 35.; rješenja od  5. srpnja 2011., Alari/Parlament, F‑38/11, EU:F:2011:103, t. 27. i od  12. prosinca 2013., Debaty/Vijeće, F‑47/13, EU:F:2013:215, t. 23.).

38      Iz te sudske prakse također proizlazi da se odluka o promaknuću donosi retroaktivno, tako da stupa na snagu na datum kada je dotični dužnosnik radio za instituciju nadležnu za odlučivanje o njegovu promaknuću. Naime, s obzirom na to da odluka o promaknuću pretpostavlja postojanje slobodnog mjesta na teret proračuna koji odgovara predmetnom razredu i da svaka institucija, na temelju članka 6. Pravilnika, autonomno utvrđuje broj radnih mjesta u svojoj strukturi te, u skladu s time, popis slobodnih radnih mjesta (vidjeti u tom smislu presudu od  28. lipnja 2011., Mora Carrasco i dr./Parlament, F‑128/10, EU:F:2011:96, t. 37.), institucija  nadležna za donošenje odluke o promaknuću  može promaknuti dotičnog dužnosnika samo na dan kada ga može zaposliti na radno mjesto u svojoj strukturi, odnosno u razdoblju u kojemu je taj dužnosnik zaposlen u toj instituciji.

39      Kao drugo, valja naglasiti da suprotno sustavima promaknuća o kojima se raspravljalo u predmetima u kojima je donesena ta sudska praksa, u sustavu promaknuća Suda Europske unije, na temelju mjere  prorata temporis, nije predviđena mogućnost promaknuća samo na dan  1. siječnja, već također na prvi dan bilo kojeg mjeseca u godini N i da se za potrebe promaknuća u godini N uzimaju u obzir bodovi  dodijeljeni u godini N-1 kao bodovi postignuti u godini N.

40      Međutim, valja navesti da se bodovi  koji su dodijeljeni u  godini N na temelju usporedbe zasluga  stečenih u godini N, kao što to tvrdi Sud Europske unije, ili koji proizlaze iz jednostavne fiktivne ekstrapolacije na temelju usporedbe  zasluga  ostvarenih u godini N-1, kao što to tvrdi tužitelj, mogu dodjeljivati toliko dugo dok dotični dužnosnik  radi za  instituciju koja je nadležna za usporednu ocjenu zasluga  i, stoga,  za donošenje odluke o promaknuću. Naime, s obzirom na to da  se dodjela tih bodova  kao i kasnije intervencije zajedničkog odbora za promaknuće  i  tijela za imenovanja  obavljaju u okviru postupka  promaknuća  za godinu N (vidjeti u tom smislu presudu od  28. lipnja 2016., Kotula/Komisija, F‑118/15, EU:F:2016:138, t. 55. i navedenu sudsku praksu), kako bi se utvrdio datum promaknuća  dotičnog dužnosnika, ti se  bodovi  mogu dodijeliti samo do datuma do kada  je institucija nadležna za usporedbu tužiteljevih zasluga  sa zaslugama njegovih suradnika u navedenoj instituciji i do kada ga može promaknuti, a to je  u predmetnom slučaju datum tužiteljeva premještaja u Parlament.

41      Stoga je u ovom sporu  Sud Europske unije  pravilno odbio dodijeliti tužitelju bodove  u okviru postupka promaknuća  za 2015. nakon datuma njegova premještaja u Parlament  16. ožujka 2015.

42      Na taj način  Sud Europske unije  nije prekršio ciljeve koji se mjerom  prorata temporis žele postići, na koje se tužitelj poziva, i koji uključuju osiguranje veće ravnopravnosti u postupanju prema dužnosnicima smanjujući neizvjesnost datuma dosezanja praga za promaknuće. Naime, predmetno jednako postupanje odnosi se na dužnosnike koji su dosegnuli prag za promaknuće  1. siječnja godine  promaknuća  i dužnosnike iste institucije koji su taj prag dosegnuli kasnije, dok se ne odnosi na dužnosnike koji su ostali u svojoj instituciji i na premještene dužnosnike.

43      Osim toga, primjena mjere prorata temporis u predmetnom slučaju od strane Suda Europske unije potkrijepljena je rješenjem od  12. prosinca 2013., Debaty/Vijeće (F‑47/13, EU:F:2013:215). Točno je, kao što to tužitelj djelomično ističe, da se zbog provođenja premještaja za vrijeme  postupka promaknuća njegov slučaj razlikuje od slučaja tužitelja u predmetu u kojemu je doneseno rješenje od 12. prosinca 2013., Debaty/Vijeće (F‑47/13, EU:F:2013:215). Naime, u tom postupku tužitelj je bio premješten u drugu instituciju 2011., prije početka 2012. godine  u odnosu na koju je mogao tražiti promaknuće. Međutim, suprotno tužiteljevim navodima,  argumentacija sadržana u tom rješenju nije nevažna  za predmetni slučaj  s obzirom na to da  je u biti Službenički sud tamo smatrao, kao i Sud Europske unije u  pobijanoj odluci, da se na temelju datuma premještaja ne utvrđuje samo koja je institucija  nadležna za donošenje odluke o promaknuću, već se utvrđuju i odgovarajući dužnosnici s kojima se dužnosnik  na kojeg se promaknuće odnosi mora usporediti kao i datum do kojega promaknuće može biti provedeno, a to je datum do kojeg je dužnosnik radio za  nadležnu instituciju (rješenje od  12. prosinca 2013., Debaty/Vijeće, F‑47/13, EU:F:2013:215, t. 23. i 24.).

44      Iz gornjih navoda proizlazi da prvi tužbeni razlog treba odbiti i pritom nije potrebno donijeti odluku o prigovoru Suda Europske unije  o dopuštenosti argumenta koji je prvi put istaknut u replici, prema kojemu za razdoblje od  1. siječnja do 16. ožujka 2015. tužitelju nije bio dodijeljen niti jedan bod. Naime, s obzirom na to da iz ocjene prvog tužbenog razloga proizlazi da  Sud Europske unije nije bio dužan dodijeliti tužitelju bodove  nakon  16. ožujka 2015., bodovi  koji su dodijeljeni za razdoblje od  1. siječnja do  16. ožujka 2015. mu ne omogućuju da dosegne prag za promaknuće, tako da taj argument treba u svakom slučaju odbiti kao bespredmetan.
 2. Drugi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi načelâ jednakog postupanja i jedinstvenosti europske javne službe

45      Tužitelj, kao prvo, navodi da ga je, time što ga je odbio promaknuti, Sud Europske unije  u stvarnosti isključio iz postupka promaknuća za 2015. zbog njegova premještaja i time prekršio načelo  jedinstvenosti europske javne službe  i mogućnost njegova napredovanja u karijeri. Kao drugo, navodi da je odbijanjem promaknuća također prekršeno načelo jednakog postupanja, s obzirom na to da se, samo zbog činjenice tog premještaja, prema njemu  različito postupalo u odnosu na njegove suradnike koji su bili u istovjetnoj situaciji kao i on u godini koja je prethodila njegovu premještaju.

46      Sud Europske unije, kao prvo, odgovara da načelo  jedinstvenosti europske javne službe ne podrazumijeva da institucije moraju na isti način koristiti svoju diskrecijsku ovlast i njegova posljedica ne može biti obvezivanje institucije da donese odluke u području promaknuća suprotno članku 45. Pravilnika. Kao drugo, ističe da,  s obzirom na to da je obveza provođenja usporedbe zasluga  predviđena u članku 45. Pravilnika izraz načela jednakog postupanja, odbijanje tužbenog razloga koji se temelji na povredi članka 45. Pravilnika treba dovesti do odbijanja prigovora koji se odnosi na nepoštovanje načela jednakog postupanja. Dodaje da, čak i da je tužiteljeva situacija 2014. bila ista kao i ona njegovih suradnika u instituciji, ona je u odnosu na 2015. bitno različita zbog činjenice njegova premještaja u Parlament.

47      Kao prvo, treba podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, načelo jednakog postupanja zahtijeva da se u usporedivim situacijama ne postupa na različit način i da se u različitim situacijama ne postupa na jednak način, osim ako takvo postupanje nije objektivno opravdano (presuda od  9. listopada 2008., Chetcuti/Komisija, C‑16/07 P, EU:C:2008:549, t. 40. i od  9. veljače 1994., Lacruz Bassols/Sud Europske unije, T‑109/92, EU:T:1994:16, t. 87).

48      Također, prema ustaljenoj sudskoj praksi, usporedba zasluga predviđena u članku 45. Pravilnika izraz je načela jednakog postupanja (vidjeti  rješenje od  8. listopada 2015., Nieminen/Vijeće, T‑464/14 P, EU:T:2015:787, t. 38. i navedenu sudsku praksu).

49      U predmetnom slučaju valja zaključiti da načelo nije prekršeno, imajući u vidu razliku u 2015. između tužiteljeve situacije i one drugih dužnosnika Suda Europske unije čije su zasluge uspoređene prije promaknuća. Naime, za razliku od tih drugih dužnosnika, tužitelj je premješten u drugu instituciju za vrijeme dotičnog  postupka promaknuća. Stoga, razdoblje koje je Sud Europske unije  uzeo u obzir za potrebe usporedbe  tužiteljevih zasluga  sa zaslugama njegovih suradnika u istoj instituciji i za potrebe dodjele bodova za promaknuće  u  2015. moralo se ograničiti na razdoblje od 1. siječnja do  15. ožujka 2015. Stoga, nije važno, kako to tužitelj ističe, da je potonji bio u istovjetnoj situaciji kao i njegovi suradnici koji su također bili dužnosnici Suda Europske unije u 2014., tim više kada se ima u vidu da tužitelj nipošto ne tvrdi da je diskriminiran prilikom dodjele bodova za promaknuće  za godinu 2014. Valja dodati, kao odgovor na tvrdnju o postojanju opasnosti od arbitrarnog postupanja institucija prilikom utvrđenja datuma premještaja i od zlouporabe ovlasti, da ta opasnost nije uopće obrazložena i da je, u svakom slučaju, uglavnom ograničena mjerom  prorata temporis  i činjenicom da je na dužnosniku inicijativa premještaja te da je potreban zajednički dogovor dviju institucija za utvrđenje datuma premještaja.

50      Iz te razlike u postupanju koja se temelji na međuinstitucijskom premještaju tim više ne proizlazi povreda načela jedinstvenosti europske javne službe.

51      Naime, valja, kao drugo, podsjetiti da je točno da iz ustaljene sudske prakse proizlazi da se, u skladu s načelom jedinstvenosti javne službe, koje je zajamčeno u članku 9. stavku 3. Ugovora iz Amsterdama, na sve dužnosnike svih institucija Unije primjenjuje jedinstveni pravilnik kao i iste odredbe (vidjeti, u tom smislu, rješenje od  11. listopada 2012., Cervelli/Komisija, T‑622/11 P, EU:T:2012:538, t. 25. i navedenu sudsku praksu). Međutim, time što je u predmetnom slučaju  istaknuo da bi njegov međuinstitucijski premještaj doveo do njegova isključenja iz sudjelovanja u postupku promaknuća  za 2015. protivno načelu jedinstvenosti, tužitelj  ne prigovara  Sudu Europske unije  to što primjenjuje različita pravila od Parlamenta, kao ni a fortiori  to što su te dvije institucije donijele različita interna pravila o promaknuću. Suprotno tomu, Sudu Europske unije prigovora da nije u potpunosti primijenio vlastita pravila, posebno  mjeru  prorata temporis, kao da je i dalje ostao dužnosnik te institucije. Stoga, svojom argumentacijom tužitelj ne prigovara Sudu Europske unije  nepoštovanje načela jedinstvenosti europske javne službe, tako da se prigovor koji se temelji na nepoštovanju tog načela ne može prihvatiti.

52      Može se dodati da bi isto vrijedilo i da se ta argumentacija treba tumačiti tako da se njome prigovara Sudu Europske unije  da ga je sankcionirao zbog njegova premještaja u Parlament.

53      Naime, točno je da iz sudske prakse proizlazi da institucije moraju osigurati, s jedne strane, da postupak mobilnosti ne nanosi štetu karijeri dužnosnika koji u njemu sudjeluju i, s druge strane, da dužnosnici koji sudjeluju u tom postupku zbog toga ne trpe negativne posljedice prilikom promaknuća (vidjeti, u tom smislu, presude od  3. listopada 2000., Cubero Vermurie/Komisija, T‑187/98, EU:T:2000:225, t. 68. i 69. i od  18. rujna 2013., Scheidemann/Komisija, F‑76/12, EU:F:2013:132, t. 29). Valja također navesti da bi tužitelj,  da je ostao dužnosnik Suda Europske unije, dosegnuo prag za promaknuće  1. srpnja 2015., koji bi mu omogućio uvrštenje na popis dužnosnika  koji ispunjavaju uvjete za promaknuće, i da ga je Parlament promaknuo u razred AD 10 tek počevši od  1. siječnja 2016.

54      Međutim, s jedne strane, Sud Europske unije je u više svojih presuda naglasio važnost autonomije svake institucije kada postupa kao poslodavac, odbijajući argumente koji se temelje na jedinstvenosti europske javne službe. Iz toga proizlazi da dužnosnik koji je premješten u instituciju ne može zahtijevati primjenu povoljnijih pravila za promaknuće koje primjenjuje institucija iz koje je premješten  kako bi obrazložio navod da je zbog mobilnosti sankcioniran u svojem promaknuću (vidjeti u tom smislu presudu od  5. srpnja 2011., V/Parlament, F‑46/09, EU:F:2011:101, t. 135. i navedenu sudsku praksu).

55      S druge strane i u svakom slučaju, također iz ustaljene sudske prakse proizlazi da Pravilnikom nije dano pravo na promaknuće, čak ni dužnosnicima koji ispunjavaju uvjete za promaknuće, među kojima je dosezanje praga za promaknuće  (vidjeti  presudu od  31. svibnja 2005., Dionyssopoulou/Vijeće, T‑284/02, EU:T:2005:188, t. 19. i navedenu sudsku praksu; vidjeti u tom smislu presudu od  14. srpnja 2011., Praskevicius/Parlament, F‑81/10, EU:F:2011:120, t. 51.). Naime, dodjela bodova za promaknuće  ne određuje konačni stav institucije nakon provođenja postupka za promaknuće i  tijelo za imenovanja  zadržava svoju diskrecijsku ovlast te nije vezano  bodovima za promaknuće  koje su dodijelili voditelji uprave ili voditelji službi kao ni referentnim pragom ni  stajalištem zajedničkog odbora za promaknuće  (vidjeti, u odnosu na sustav promaknuća Suda Europske unije, presudu od  11. prosinca 2003., Breton/Sud Europske unije, T‑323/02, EU:T:2003:340, t. 48. i 50.). Stoga se iz činjenice da bi tužitelj,  da je ostao dužnosnik Suda Europske unije, dosegnuo prag za promaknuće  1. srpnja 2015. ne može zaključiti da bi on nužno imao pravo na promaknuće  na taj datum.  Također se iz navedenog ne može izvesti zaključak o usporavanju u promaknuću  i, stoga, o tome da se tužitelja sankcionira zbog njegove mobilnosti. Slijedom toga, drugi tužbeni razlog valja odbiti.

56      Iz toga proizlazi da zahtjev za poništenje valja odbiti.
 Zahtjev za naknadu štete

57      Tužitelj  zahtijeva da mu se naknadi imovinska šteta koju je pretrpio zbog nezakonitosti koje su navedene u dvama tužbenim razlozima istaknutima u potporu  njegovu zahtjevu za poništenje. Pojašnjava da pretrpljena imovinska šteta uglavnom  odgovara razlici između, s jedne strane, plaće koju bi primao od  1. srpnja do  31. prosinca 2015. da je 1. srpnja 2015. bio imenovan u razred AD 10 i, s druge strane, one koju je stvarno primao od  1. srpnja 2015. do 1. siječnja 2016., datuma njegova stvarnog imenovanja u razred AD 10. Osim toga, ističe da nema dvojbe da mu je navedeno nezakonito postupanje Suda Europske unije prouzrokovalo tu štetu. Tužitelj  u replici dodaje da retroaktivnost njegova promaknuća  1. srpnja 2015. treba uzeti u obzir prilikom utvrđenja datuma njegova prelaska na stupanj 2.  razreda AD 10.

58      Sud Europske unije  smatra da tužiteljev zahtjev za naknadu štete treba odbiti. Kao prvo, tužitelj  ne pojašnjava opseg svojeg zahtjeva, već svoje tvrdnje ograničuje na opis navodnih posljedica koje bi proizašle iz eventualne presude o poništenju. Kao drugo, zahtjev za naknadu štete treba odbiti  s obzirom na to da pretpostavlja, kao u predmetnom slučaju, blisku vezu sa zahtjevom za poništenje, koji također treba odbiti kao neosnovan.  Kao treće, navodna šteta nije izvjesna  s obzirom na to da je dodjela naknade navedene u tužiteljevu zahtjevu za naknadu štete u biti posljedica koju Sud Europske unije  treba izvesti iz eventualne presude o poništenju.

59      Valja podsjetiti da u okviru zahtjeva za naknadu štete koji je podnio dužnosnik ili član privremenog osoblja utvrđivanje izvanugovorne odgovornosti zbog nezakonitog postupanja institucije ovisi o ispunjenju skupa pretpostavki, tj. postupanje institucije mora biti nezakonito, mora se pretrpjeti stvarna šteta i mora postojati uzročna veza između postupanja i štete na koju se poziva. Ako jedan od tih uvjeta nije ispunjen, tužbu treba odbiti u cijelosti a da pritom nije potrebno ispitati jesu li ispunjeni drugi uvjeti za izvanugovornu odgovornost (presude od  1. lipnja 1994, Komisija/Brazzelli Lualdi i dr., C‑136/92 P, EU:C:1994:211, t. 42. i od  17. svibnja 2017., PG/Frontex, T‑583/16, neobjavljena, EU:T:2017:344, t. 97.).

60      Međutim, prihvaćajući navode Suda Europske unije, valja navesti da se zahtjev za naknadu štete temelji samo na nezakonitostima koje proizlaze iz osnovanosti dvaju tužbenih razloga istaknutih u potporu zahtjevu za poništenje. Budući da su ti tužbeni razlozi odbijeni, uvjet koji se odnosi na nezakonitost postupanja koje se stavlja na teret nije ispunjen, tako da se zahtjev za naknadu štete treba odbiti. Njega treba, u svakom slučaju, odbiti kao prijevremenog, čak i ako bi uvjet koji se odnosi na nezakonitost u predmetnom slučaju bio ispunjen, s obzirom na to da poništenje pobijane odluke kao posljedica te nezakonitosti ne pretpostavlja da bi tužitelj imao pravo na promaknuće  (vidjeti, u tom smislu, rješenje od  3. svibnja 2017., De Nicola/ EIB, T‑71/16 P, neobjavljeno, EU:T:2017:307, t. 24. i navedenu sudsku praksu; vidjeti također  točku 55. ove presude).

61      Slijedom navedenog, ovu tužbu treba u cijelosti odbiti.
 Troškovi

62      Sukladno članku 134. stavku 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da tužitelj nije uspio u postupku, valja mu naložiti snošenje troškova sukladno zahtjevu Suda Europske unije.
Slijedom navedenog,
OPĆI SUD (deveto vijeće)
proglašava i presuđuje:
1.      Tužba se odbija.

2.      Osobi R. L. nalaže se snošenje troškova.

Gervasoni

Kowalik‑Bańczyk

Mac Eochaidh

Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 14. prosinca 2017.
Potpisi

*      Jezik postupka: francuski


title: Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 14. prosinca 2017.#PB protiv Europske komisije.#Javna služba – Dužnosnici – Postupak zapošljavanja – Obavijesti o natječaju EPSO/AD/309/15 (AD 11) – Liječnici za lokaciju Luxembourg – Uskraćivanje pristupa testiranju u centru za procjenu – Ograničenje izbora drugog jezika na ograničen broj službenih jezika Unije – Prigovor nezakonitosti – Očita pogreška u ocjeni – Odgovornost – Neimovinska šteta.#Predmet T-609/16.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (deveto vijeće)
      14. prosinca 2017. (
            *1
         )
      „Javna služba – Dužnosnici – Postupak zapošljavanja – Obavijest o natječaju EPSO/AD/309/15 (AD 11) – Liječnici za lokaciju Luxembourg – Uskraćivanje pristupa testiranju u centru za procjenu – Ograničenje izbora drugog jezika na ograničen broj službenih jezika Unije – Prigovor nezakonitosti – Očita pogreška u ocjeni – Odgovornost – Neimovinska šteta”
      U predmetu T‑609/16,

         PB, kojeg zastupa M. Velardo, odvjetnik,
      tužitelj,
      protiv

         Europske komisije, koju zastupaju G. Gattinara i L. Radu Bouyon, u svojstvu agenata,
      tuženika,
      povodom zahtjeva na temelju članka 270. UFEU‑a, s jedne strane, zbog poništenja odluke povjerenstva za odabir u natječaju EPSO/AD/309/15 (AD 11) – Liječnici za lokacije Luxembourg i Ispra (područje: liječnici Luxembourg) od 28. rujna 2015. kojom se tužitelju uskratio pristup selekcijskom testiranju organiziranom u centru za procjenu kandidata Europskog ureda za odabir osoblja (EPSO) i, s druge strane, zbog naknade štete koju je tužitelj navodno pretrpio,
      OPĆI SUD (deveto vijeće),
      u sastavu: S. Gervasoni (izvjestitelj), predsjednik, L. Madise i R. da Silva Passos, suci,
      tajnik: E. Coulon,
      donosi sljedeću
      Presudu
      Okolnosti spora

               1

               Tužitelj se 7. srpnja 2015. prijavio na natječaj EPSO/AD/309/15 (AD 11) (u daljnjem tekstu: natječaj) temeljen na kvalifikacijama i testovima, organiziran u svrhu sastavljanja popisa uspješnih kandidata radi zapošljavanja kao medicinskih službenika za Europsku komisiju u Luxembourgu (Luksemburg).

               2

               U obavijesti o natječaju objavljenoj u Službenom listu Europske unije od 4. lipnja 2015. (SL 2015., C 183 A, str. 1., u daljnjem tekstu: obavijest o natječaju) za sudjelovanje u natječaju osobito se zahtijevalo sljedeće:

                        „–

                        završen sveučilišni studij od najmanje četiri godine potvrđen diplomom medicine priznatom u jednoj od država članica Europske unije;

                        –

                        diploma o završenoj medicinskoj specijalizaciji dobivena nakon prethodno spomenute diplome.

                  […]

                        –

                        Najmanje 12 godina profesionalnog iskustva (stečenog nakon diplome medicine) u jednom ili više sljedećih povezanih područja: […] medicina rada, opća medicina, interna medicina, tropska medicina, ergonomija, medicinska kontrola izostanaka zbog bolesti, javno zdravlje, psihijatrija, hitna medicina (samo za Ispru) ili zaštita od zračenja”.

               3

               U Prilogu I. obavijesti o natječaju naznačeno je da će zadaće uspješnih kandidata administratora biti obavljanje poslova koje zahtijeva mjesto medicinskog službenika institucije, i to:

                        –

                        zdravstveni pregledi članova osoblja i kandidata,

                        –

                        zdravstveni pregledi i savjetovanja u okviru medicine rada,

                        –

                        administrativna medicinska mišljenja,

                        –

                        medicinska kontrola izostanaka zbog bolesti,

                        –

                        kampanje promicanja zdravlja,

                        –

                        zaštita od zračenja,

                        –

                        sudjelovanje u radu raznih foruma (zdravlje i sigurnost na radu, invaliditet, odbor viših medicinskih savjetnika institucija Europske unije),

                        –

                        upravljanje timom,

                        –

                        održavanje kontakata s vanjskim liječnicima i/ili bolnicama ovisno o njihovoj specijalizaciji,

                        –

                        upravljanje spisima i administrativnim postupcima.

               4

               U Prilogu III. obavijesti o natječaju naslovljenom „Kriteriji odabira” propisano je, kada je riječ o lokaciji Luxembourg, da će pri odabiru na temelju kvalifikacija u prvoj fazi natječaja povjerenstvo za odabir u obzir uzeti sljedeće kriterije:

                        –

                        najmanje pet godina aktualnog profesionalnog iskustva u području medicine rada;

                        –

                        najmanje tri godine profesionalnog iskustva u području medicinske kontrole izostanaka zbog bolesti;

                        –

                        najmanje tri godine profesionalnog iskustva u području opće medicine;

                        –

                        najmanje tri godine profesionalnog iskustva u području zaštite od zračenja;

                        –

                        najmanje tri godine profesionalnog iskustva u području interne medicine;

                        –

                        najmanje dvije godine profesionalnog iskustva u području ergonomije;

                        –

                        najmanje dvije godine profesionalnog iskustva u području javnog zdravlja;

                        –

                        najmanje dvije godine profesionalnog iskustva u području psihijatrije;

                        –

                        najmanje dvije godine profesionalnog iskustva u području tropske medicine;

                        –

                        profesionalno iskustvo u upravljanju spisima i administrativnim postupcima u medicinskom okruženju;

                        –

                        profesionalno iskustvo u upravljanju medicinskim timom;

                        –

                        najmanje tri godine profesionalnog iskustva u međunarodnom ili višekulturnom okruženju u jednom od sljedećih područja: medicina rada, opća medicina, interna medicina, tropska medicina, ergonomija, medicinska kontrola izostanaka zbog bolesti, javno zdravlje, psihijatrija ili zaštita od zračenja;

                        –

                        dokazano znanje engleskog ili francuskog jezika [najniža tražena razina: B2 Zajedničkog europskog referentnog okvira za jezike (CEFR)];

                        –

                        dokazano znanje najmanje jednog od sljedećih jezika: njemačkog ili nizozemskog (najniža tražena razina: B2 CEFR‑a).

               5

               U obavijesti o natječaju pobliže je određeno da će se odabir na temelju kvalifikacija provesti na temelju informacija koje su kandidati dostavili u kartici prijave „Probir talenata” i da će povjerenstvo za odabir svakom kriteriju odabira dodijeliti faktore ponderiranja (od 1 do 3) te će svakom odgovoru kandidata dodijeliti između 0 i 4 boda, pri čemu zbrojeni ponderirani bodovi omogućavaju da se izdvoje kandidati čiji profili najviše odgovaraju zadaćama koje su u opisu radnog mjesta.

               6

               U dijelu obavijesti o natječaju naslovljenom „Uvjeti za prijavu”, pod podnaslovom „Posebni uvjeti: jezici”, kao uvjet za sudjelovanje u natječaju se tražilo, s jedne strane, za glavni jezik (jezik 1) znanje jednog od 24 službena jezika Unije najmanje na razini C1 i, s druge strane, za drugi jezik (jezik 2) znanje njemačkog, engleskog, ili francuskog jezika najmanje na razini B2, s time da je taj jezik 2 obavezno morao biti različit od jezika 1. Pod tim istim naslovom bilo je naznačeno da drugi odabrani jezik mora biti njemački, engleski ili francuski te da je u interesu službe nužno da novi zaposlenici budu sposobni odmah početi raditi i učinkovito komunicirati u svojem svakodnevnom poslu na jednom od tih jezika koji su glavni radni jezici institucija Unije.

               7

               Iz prijave proizlazi da je tužitelj, grčki državljanin, kao glavni jezik odabrao grčki koji je njegov materinski jezik, dok je kao drugi jezik odabrao njemački na kojem je ispunio prijavu i za koji je izjavio da njime vlada na istoj razini kao i grčkim jezikom, to jest na razini „C2 iskusnog korisnika”.

               8

               Dopisom od 23. rujna 2015. EPSO je tužitelja obavijestio da zadovoljava kriterije za sudjelovanje i da je ušao u sljedeći krug natječaja koji se odnosio na odabir na temelju kvalifikacija, to jest „Probir talenata”.

               9

               Odlukom od 28. rujna 2015. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) tužitelj je obaviješten da je povjerenstvo za odabir provelo detaljnu analizu odgovorâ koje je tužitelj dao na pitanja kartice „Probir talenata” te kako mu je dodijeljena ocjena od 15 bodova, što nije bilo dovoljno da ga se pozove u centar za procjenu s obzirom na to da je minimalni prag potreban za sudjelovanje u testiranju u centru za procjenu bio postavljen na 18 bodova.

               10

               Tužitelj je porukom elektroničke pošte od 2. listopada 2015. podnio zahtjev za preispitivanje odluke povjerenstva za odabir.

               11

               Tužitelj je porukom elektroničke pošte od 23. prosinca 2015. podnio žalbu na temelju članka 90. stavka 2. Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europske unije (u daljnjem tekstu: Pravilnik). U toj žalbi tužitelj je osporio broj bodova koje mu je dodijelilo povjerenstvo za odabir za njegove odgovore na četiri pitanja kartice „Probir talenata” o kriterijima profesionalnog iskustva u internoj medicini, upravljanju spisima i administrativnim postupcima u medicinskom okruženju, upravljanju medicinskim timom i iskustvu u međunarodnom ili višekulturnom okruženju. Također je kritizirao činjenicu da prijavu nije mogao ispuniti na svojem materinskom jeziku, to jest na grčkom.

               12

               EPSO je dopisom od 1. veljače 2016. odbio zahtjev za preispitivanje odluke, obavijestivši tužitelja kako je povjerenstvo za odabir potvrdilo svoju odluku da ga ne uvrsti na popis kandidata pozvanih u centar za procjenu.

               13

               Tijelo za imenovanje je dopisom od 25. travnja 2016. obavijestilo tužitelja da je odbilo njegovu žalbu (u daljnjem tekstu: odluka o odbijanju žalbe). U tom je dopisu tužitelju naznačeno kako mu izvan tromjesečnog roka za podnošenje pravnog lijeka nije bilo dopušteno osporavati jezične postavke svoje prijave određene obaviješću o natječaju te da povjerenstvo za odabir nije počinilo nijednu očitu pogrešku u ocjeni odgovora danih na pitanja kartice „Probir talenata”.

         Postupak i zahtjevi stranaka

               14

               Tužbom podnesenom tajništvu Službeničkog suda Europske unije 4. kolovoza 2016. tužitelj je pokrenuo ovaj postupak koji je prvotno bio upisan pod brojem F‑39/16. Primjenom članka 3. Uredbe Europskog parlamenta i Vijeća (EU, Euratom) 2016/1192 od 6. srpnja 2016. o prijenosu na Opći sud nadležnosti za odlučivanje u prvom stupnju o sporovima između Europske unije i njezinih službenika (SL 2016., L 200, str. 137.), ovaj predmet je prenesen na Opći sud u stanju u kojem se nalazio 31. kolovoza 2016. Upisan je pod brojem T‑609/16 te je dodijeljen devetom vijeću.

               15

               Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                        –

                        poništi pobijanu odluku;

                        –

                        naloži Komisiji plaćanje iznosa od 10000 eura na ime pretrpljene neimovinske štete;

                        –

                        naloži Komisiji snošenje troškova.

               16

               Komisija od Općeg suda zahtijeva da:

                        –

                        odbije tužbu;

                        –

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

         Pravo

         Zahtjev za poništenje

               17

               Tužitelj u potporu svojem zahtjevu protiv pobijane odluke ističe dva tužbena razloga.

               18

               Prvim tužbenim razlogom tužitelj se poziva na nezakonitost obavijesti o natječaju na temelju članka 277. UFEU‑a, s obzirom na članak 2. Uredbe Vijeća br. 1 od 15. travnja 1958. o određivanju jezika koji se koriste u Europskoj ekonomskoj zajednici (SL 1958., L 17, str. 385.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 3., str. 3.), kako je izmijenjena, te na načela jednakog postupanja i nediskriminacije kako proizlaze iz članka 21. Povelje Europske unije o temeljnim pravima i iz članka 1.d Pravilnika. Tužitelj se osobito poziva na presude Općeg suda u kojima se, kao u predmetnom sporu, ograničavanjem jezika komunikacije između kandidata i EPSO‑a na njemački, engleski i francuski jezik u pitanje dovela zakonitost obavijesti o natječaju (presude od 24. rujna 2015., Italija i Španjolska/Komisija, T‑124/13 i T‑191/13, EU:T:2015:690, t. 60.; od 17. prosinca 2015., Italija/Komisija, T‑295/13, neobjavljena, EU:T:2015:997, t. 100.; od 17. prosinca 2015., Italija/Komisija, T‑275/13, neobjavljena, EU:T:2015:1000, t. 44., i od 17. prosinca 2015., Italija/Komisija, T‑510/13, neobjavljena, EU:T:2015:1001, t. 50.).

               19

               Drugim tužbenim razlogom tužitelj se poziva na očite pogreške u ocjeni koje je počinilo povjerenstvo za odabir prilikom ocjene odgovora koje je dao na pitanja 5a‑5b, 10a‑10b, 11a‑11b i 12a‑12b kartice prijave na natječaj „Probir talenata”.

         Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na prigovoru nezakonitosti u odnosu na obavijest o natječaju

               20

               Tužitelj osporava argument iz odluke o odbijanju žalbe, prema kojem se osporavanje pravila o jeziku natječajatrebalo proglasiti nedopuštenim zato što je bilo izravno usmjereno protiv obavijesti o natječaju i zato što je tromjesečni rok za podnošenje pravnog lijeka protiv te obavijesti istekao na dan podnošenja žalbe, odnosno 23. prosinca 2015.

               21

               Naime, tužitelj ističe da je nezakonitost obavijesti o natječaju u ovom slučaju, u prilog njegovoj tužbi protiv pobijane odluke, istaknuta prigovorom. On tvrdi kako ima interes izjaviti prigovor nezakonitosti protiv pravila o jeziku predviđenih obaviješću o natječaju zato što je mogućnost dobivanja boljih ocjena iz testova veća ako se ti testovi polažu na materinskom jeziku kandidata ili jeziku kojim kandidat jednako dobro vlada. Tužitelj dodaje kako je određeni interes za osporavanje obavijesti o natječaju stekao tek donošenjem pobijane odluke koja je proizvela obvezujuće pravne učinke koji mogu utjecati na njegove interese mijenjajući njegov pravni položaj.

               22

               Konačno, pozivajući se osobito na presudu od 16. rujna 2013., Glantenay i dr./Komisija (F‑23/12 i F‑30/12, EU:F:2013:127, t. 65.), tužitelj naglašava da njegova tužba ima za cilj osporiti načine organizacije natječaja u pogledu etape „Probir talenata”, kako su opisani u obavijesti o natječaju, te da je u tom pogledu upravo odluka povjerenstva za odabir individualizirala njegov pravni položaj i omogućila mu da sa sigurnošću utvrdi kako je i u kojoj mjeri to utjecalo na njegove pojedinačne interese. Tužitelj stoga zaključuje da, u ovom predmetu, postoji uska veza između pobijane odluke i nezakonitosti navedenih načina organizacije koji se odnose na karticu „Probir talenata”.

               23

               Komisija smatra da je tužbeni razlog u cijelosti nedopušten. Prigovor nezakonitosti koji je tužitelj istaknuo treba, naime, tumačiti kao izravno osporavanje Priloga II. obavijesti o natječaju koje je nezavisno od svake odluke koju je tijekom postupka natječaja u odnosu na tužitelja donijelo povjerenstvo za odabir. Međutim, tužitelj nije ni pobijao ni podnio žalbu protiv obavijesti o natječaju u Pravilnikom propisanom roku.

               24

               Osim toga, Komisija ističe da je u svakom slučaju, kako bi prigovor nezakonitosti bio dopušten, nužno da tužitelj utvrdi postojanje bliske veze između navodne nezakonitosti obavijesti o natječaju i odluke o uskraćivanju pristupa testiranju. Takva veza ne postoji u ovom predmetu s obzirom na to da se pravila o jeziku natjecanja koje je tužitelj osporio ne temelje na pobijanoj odluci, nego na obavijesti o natječaju. Tužbu treba analizirati kao da se odnosi na obavijest o natječaju i tako preinačenu, zbog prekoračenja roka za podnošenje žalbe protiv te obavijesti, proglasiti je nedopuštenom.

               25

               U tom pogledu valja ispitati je li tužitelj redovno osporavao odredbe koje se odnose na pravila o jeziku iz obavijesti o natječaju.

               26

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, u okviru postupka zapošljavanja, koji predstavlja složenu administrativnu radnju sastavljenu od niza odluka, kandidat koji se prijavio na natječaj može u tužbi protiv kasnijeg akta istaknuti nepravilnost ranijih akata koji su s njim tijesno povezani (vidjeti u tom smislu presudu od 11. kolovoza 1995., Komisija/Noonan, C‑448/93 P, EU:C:1995:264, t. 17. i navedenu sudsku praksu) i osobito se pozvati na nezakonitost obavijesti o natječaju primjenom koje je donesen predmetni akt (vidjeti u tom smislu presudu od 5. prosinca 2012., BA/Komisija, F‑29/11, EU:F:2012:172, t. 39. i navedenu sudsku praksu).

               27

               Činjenica da nije osporio obavijest o natječaju u roku ne sprečava tužitelja da se pozove na nepravilnosti koje su se pojavile tijekom odvijanja natječaja, iako se uzrok takvih nepravilnosti može pronaći u tekstu obavijesti o natječaju (vidjeti presudu od 31. siječnja 2006., Giulietti/Komisija, T‑293/03, EU:T:2006:37, t. 40. i navedenu sudsku praksu). Naime, kao što tužitelj pravilno ističe pozivajući se na presude od 13. prosinca 2012., Honnefelder/Komisija (F‑42/11, EU:F:2012:196, t. 36.), i od 16. rujna 2013., Glantenay i dr./Komisija (F‑23/12 i F‑30/12, EU:F:2013:127, t. 65.), tužitelj se ima pravo u tužbi protiv pojedinačne odluke kojom se odbija njegova prijava pozvati na nepravilnosti u vezi s načinima organizacije natječaja a da mu se pritom ne može prigovoriti zbog toga što nije u roku podnio žalbu ili tužbu protiv odluke kojom se preciziraju načini organizacije natječaja (vidjeti u tom smislu presudu od 11. kolovoza 1995., Komisija/Noonan, C‑448/93 P, EU:C:1995:264, t. 17. do 19.).

               28

               Točnije, ako se tužbeni razlog koji se temelji na nepravilnosti obavijesti o natječaju koja nije pravodobno osporena tiče razloga pobijane pojedinačne odluke, dopuštenost tužbe priznata je sudskom praksom. Naime, kandidat koji se prijavio na natječaj ne može biti lišen prava na osporavanje osnovanosti pojedinačne odluke, koja je u odnosu na njega donesena ispunjenjem uvjeta određenih u obavijesti o natječaju, u svim tim elementima, uključujući i onima određenima u toj obavijesti, kad samo ta provedbena odluka individualizira njegov pravni položaj i omogućuje mu da sa sigurnošću sazna kako je i u kojoj mjeri to utjecalo na njegove pojedinačne interese (vidjeti presudu od 31. siječnja 2006., Giulietti/Komisija, T‑293/03, EU:T:2006:37, t. 41. i navedenu sudsku praksu).

               29

               S druge strane, u nedostatku uske veze između samih razloga pobijane odluke i tužbenog razloga koji se temelji na nezakonitosti obavijesti o natječaju koja nije pravodobno osporena, potonji se mora proglasiti nedopuštenim primjenom prisilnih pravnih pravila o roku za podnošenje pravnog lijeka od kojih se, u takvom slučaju, ne može odstupiti a da se ne povrijedi načelo pravne sigurnosti (presude od 31. siječnja 2006., Giulietti/Komisija, T‑293/03, EU:T:2006:37, t. 42.; vidjeti također u tom smislu presudu od 26. listopada 2004., Falcone/Komisija, T‑207/02, EU:T:2004:315, t. 22.).

               30

               S obzirom na ta razmatranja valja utvrditi postoji li u ovom slučaju uska veza između razloga pobijane odluke i tužbenog razloga koji se temelji na nezakonitosti odredbe o pravilima o jeziku koja je sadržana u obavijesti o natječaju.

               31

               U tom pogledu valja podsjetiti da se u dijelu obavijesti o natječaju naslovljenom „Uvjeti za prijavu”, s podnaslovom „Posebni uvjeti: jezici”, kao uvjeti za sudjelovanje u natječaju zahtijevalo, s jedne strane, za jezik 1 znanje jednog od 24 službena jezika Unije najmanje na razini C1 i, s druge strane, za jezik 2 znanje njemačkog, engleskog, ili francuskog jezika najmanje na razini B2, s tim da je taj jezik 2 obavezno morao biti različit od jezika 1. Nadalje, pod tim istim naslovom bilo je naznačeno da bi „drugi jezik mora[o] biti njemački, engleski ili francuski”. U Prilogu II. obavijesti o natječaju bilo je naznačeno da su ti jezici glavni radni jezici institucija Unije te da je u interesu službe nužno da novi zaposlenici budu sposobni odmah početi raditi i učinkovito komunicirati barem u svojem svakodnevnom poslu. U obavijesti o natječaju je u tom istom prilogu bilo upućeno na presudu od 27. studenoga 2012., Italija/Komisija (C‑566/10 P, EU:C:2012:752), i izričito navedeno da prijava mora biti ispunjena na jednom od tih jezika. Osim toga, u tom istom prilogu bilo je precizirano da jezik komunikacije između kandidata i institucije, uključujući i ispunjenja prijava, mora biti njemački, engleski ili francuski.

               32

               U ovom slučaju valja utvrditi da se pobijana odluka ne temelji na elementima u vezi s pravilima o jeziku natječaja, nego na nedostatnom broju bodova dodijeljenima za odgovore koje je tužitelj dao u kartici „Probir talenata” o svojem profesionalnom iskustvu u području natječaja.

               33

               U tom pogledu upućivanje na točku 38. presude od 2. srpnja 2014., Da Cunha Almeida/Komisija (F‑5/13, EU:F:2014:176), nije relevantno. Naime, u predmetu povodom kojeg je donesena ta presuda tužitelj je imao interes izjaviti prigovor nezakonitosti u odnosu na pravila o jeziku koja su bila predviđena u obavijesti o natječaju zato što bi mogućnost dobivanja boljih ocjena iz testova bila veća da su se ti testovi polagali na materinjem jeziku kandidata ili na jeziku kojim kandidat jednako dobro vlada. Konkretno, tužitelj je osporio nedostatnu ocjenu iz testa verbalnog zaključivanja koji je polagao na svojem drugom jeziku. Opći sud je stoga smatrao da je diskriminacija proizlazila iz pravila o jeziku natječaja s obzirom na to da je Komisija u povoljniji položaj stavila kandidate koji su se s većom lakoćom služili jednim od triju jezika koje se moglo izabrati kao drugi jezik u odnosu na druge kandidate koji su doduše imali znanje jezika zatraženo Pravilnikom, ali čije je znanje jednog od jezika natječaja bilo manje od onog prve kategorije kandidata.

               34

               Međutim, u ovom slučaju, za razliku od predmeta navedenog u točki 33. ove presude, iz sadržaja spisa ne proizlazi da je odbijanje tužiteljeve prijave, čak i djelomično, rezultat neke nedostatnosti u vladanju njemačkim jezikom koji je tužitelj izabrao između triju prethodno navedenih jezika za ispunjavanje prijave.

               35

               Naime, s jedne strane, tužitelj ne tvrdi da je imao poteškoća pri ispunjavanju svoje prijave na njemačkom ili da je ocjenu od samo 15 bodova dobio zbog ograničenja prilikom ispunjavanja prijave na tom jeziku. On samo tvrdi da je, u pravilu, kandidat koji ne može izabrati jezik na kojem će ispuniti prijavu i koji je, kao on, prisiljen koristiti se jezikom koji nije njegov materinji nužno diskriminiran u odnosu na kandidate koji mogu slobodno izabrati jedan od triju jezika iz obavijesti o natječaju. On ne navodi na koji mu je način u predmetnom sporu ispunjenje prijave na njemačkom naštetilo, ističući samo da se ne može isključiti da su očito pogrešne ocjene povjerenstva za odabir bile uzrokovane obvezom ispunjenja prijave na njemačkom. Komisija u tom pogledu pravilno naglašava da tužitelj ni u jednom trenutku nije konkretnim dokazima dokazao da bi, da je svoju prijavu ispunio na grčkom, imao mogućnost biti pozvan na testiranje u centar za procjenu.

               36

               S druge strane, iz tužiteljeve prijave, točnije iz dijela „Znanje jezika” obrasca za prijavu, proizlazi da je naznačena razina poznavanja njemačkog bila vrlo visoka, to jest razina C2 koja odgovara „iskusnom korisniku”. Tužitelj je stoga sam priznao da savršeno vlada njemačkim. Komisija također ističe, a da joj nitko ne proturječi, da je tužitelj završio sveučilišni studij u Njemačkoj te da je u toj zemlji radio više od četrnaest godina. Stoga valja odbiti tužiteljev argument prema kojem je odbijanje njegove prijave moglo proizaći iz uporabe njemačkog, engleskog i francuskog za ispunjenje prijave u skladu s Prilogom II. obavijesti o natječaju.

               37

               Stoga valja zaključiti, u skladu s načelima na koje se podsjetilo sudskom praksom navedenom u točkama 26. do 29. ove presude, da ne postoji uska veza između istaknute nezakonitosti obavijesti o natječaju i razloga pobijane odluke.

               38

               Iz svega prethodno navedenoga proizlazi da prvi tužbeni razlog valja proglasiti nedopuštenim.

         Drugi tužbeni razlog, koji se temelji na očitim pogreškama koje je navodno počinilo povjerenstvo za odabir

               39

               Tužitelj, u biti, tvrdi da su ocjene koje mu je povjerenstvo za odabir dodijelilo u okviru kartice „Probir talenata” očito pogrešne i da je, da je povjerenstvo za odabir pravilno uzelo u obzir njegovo iskustvo i kvalifikacije, lako mogao dobiti osamnaest bodova potrebnih za pristup sudjelovanju u testiranju u centru za procjenu.

               40

               Točnije, iz tužiteljevih podnesaka proizlazi da drugi tužbeni razlog sadržava četiri prigovora, prvi koji se temelji na neuzimanju u obzir tužiteljevog iskustva u području interne medicine, drugi na neuzimanju u obzir tužiteljevog iskustva u upravljanju spisima i administrativnim postupcima u medicinskom okruženju, treći na neuzimanju u obzir tužiteljevog iskustva u području upravljanja medicinskim timom i, napokon, četvrti na neuzimanju u obzir tužiteljevog iskustva u međunarodnom ili višekulturnom okruženju.

               41

               Komisija, u biti, ističe da se ocjene povjerenstva za odabir, s obzirom na to da imaju široku diskrecijsku ovlast, ne mogu smatrati zahvaćenima očitom pogreškom, osim ako tužitelj ne podnese dokaze koji su takve prirode da im oduzimaju svaku vjerodostojnost. Međutim, tužitelj se ograničio na navođenje svojih osobnih uvjerenja o načinu na koji su njegove kvalifikacije trebale biti ocijenjene, što ne može predstavljati dostatan dokaz.

               42

               Najprije valja podsjetiti da je prema ustaljenoj sudskoj praksi povjerenstvo za odabir dužno provjeriti imaju li kandidati profesionalno znanje i iskustvo potrebno za obnašanje dužnosti slobodnog radnog mjesta koje su navedene u obavijesti o natječaju. Također, ono je dužno usporediti znanja i sposobnosti kandidata kako bi odabralo najsposobnije za dužnosti koje treba izvršavati (vidjeti presudu od 24. travnja 2013., BX/Komisija, F‑88/11, EU:F:2013:51, t. 39. i navedenu sudsku praksu).

               43

               U tom je pogledu povjerenstvo za odabir natječaja dužno osigurati da njegove ocjene svih ispitanih kandidata budu donesene u uvjetima jednakosti i objektivnosti pa je zato važno da kriteriji ocjenjivanja budu ujednačeno i dosljedno primijenjeni na sve kandidate (presuda od 22. rujna 2015., Gioria/Komisija, F‑82/14, EU:F:2015:108, t. 50.).

               44

               U tom pogledu povjerenstvo za odabir raspolaže diskrecijskom ovlasti u ocjeni ranijih profesionalnih iskustava kandidata, kako u pogledu njihove prirode i trajanja tako i u pogledu više ili manje uske veze koju ona mogu imati sa zahtjevima slobodnog radnog mjesta (presuda od 21. studenoga 2000., Carrasco Benítez/Komisija, T‑214/99, EU:T:2000:272, t. 70.; od 28. studenoga 2002., Pujals Gomis/Komisija, T‑332/01, EU:T:2002:289, t. 40., i od 31. siječnja 2006., Giulietti/Komisija, T‑293/03, EU:T:2006:37, t. 65.).

               45

               Nadalje, valja naglasiti da se Opći sud, u okviru svoje kontrole zakonitosti ocjene ranijih profesionalnih iskustava kandidata, mora ograničiti na provjeru toga je li izvršavanje diskrecijske ovlasti povjerenstva za odabir natječaja sadržavalo očitu pogrešku (vidjeti u tom smislu presude od 13. prosinca 1990., Gonzalez Holguera/Parlament, T‑115/89, EU:T:1990:84, t. 54., i od 11. veljače 1999., Mertens/Komisija, T‑244/97, EU:T:1999:27, t. 44.), oduzimajući pritom vjerodostojnost odluci povjerenstva za odabir (presuda od 24. travnja 2013., Demeneix/Komisija, F‑96/12, EU:F:2013:52, t. 45.).

               46

               Nadalje, valja naglasiti da je, u skladu sa sudskom praksom (vidjeti u tom smislu presude od 20. lipnja 1990., Burban/Parlament, T‑133/89, EU:T:1990:36, t. 31. i 34., i od 28. studenoga 2002., Pujals Gomis/Komisija, T‑332/01, EU:T:2002:289, t. 41. do 44.), na tužitelju da povjerenstvu za odabir natječaja predoči sve informacije i dokumente koje smatra korisnima za ispitivanje svoje kandidature.

               47

               Tako se u ovom slučaju u točki 1.3 Općih pravila primjenjivih na otvorene natječaje (SL 2015., C 70 A, str. 1., u daljnjem tekstu: opća pravila) kandidatima svratilo pozornost na to da, kako bi pokazali da imaju potrebna profesionalna iskustva, moraju podnijeti popratnu dokumentaciju kojom točno navode osobito datume početka i kraja radnih odnosa te prirodu dužnosti koje su izvršavali. Osim toga, na temelju iste točke 1.3 obavijesti o natječaju, u vezi s posebnim uvjetima natječaja za specijalizirana radna mjesta navedeno je da studij, osposobljavanja, pripravništva, razdoblja prakse, istraživanja i profesionalna iskustva moraju biti detaljno opisana u prijavi i popraćena odgovarajućom dokumentacijom. U točkama 2.1.4. i 2.1.7. općih pravila od kandidata se tražilo da, kako bi omogućili povjerenstvu za odabir natječaja provjeru podudarnosti uvjeta navedenih u obavijesti o natječaju i njihovih kvalifikacija, navedu relevantne informacije o diplomama, profesionalnom iskustvu, razlozima za prijavu i znanju jezika Unije te da svojoj prijavi prilože popratnu dokumentaciju.

               48

               U skladu s ustaljenom sudskom praksom, povjerenstvo za odabir ima obvezu u obzir uzeti samo navode i dokumentaciju koje je kandidat dostavio u prilog svojoj prijavi da bi procijenio profesionalno iskustvo potonjeg s obzirom na zahtjeve postavljene natječajem. Ono uopće nije dužno pozvati kandidata da predoči dodatnu dokumentaciju (presude od 16. rujna 1998., Jouhki/Komisija, T‑215/97, EU:T:1998:219, t. 58., i od 28. studenoga 2002., Pujals Gomis/Komisija, T‑332/01, EU:T:2002:289, t. 43.) ili da samo provede istraživanje kako bi provjerilo ispunjava li zainteresirana osoba sve uvjete iz obavijesti o natječaju (presuda od 28. studenoga 2002., Pujals Gomis/Komisija, T‑332/01, EU:T:2002:289, t. 43.).

               49

               S obzirom na ta načela, valja ispitati osnovanost prigovora koje ističe tužitelj.

         – Prvi prigovor, koji se temelji na neuzimanju u obzir tužiteljevog profesionalnog iskustva u području interne medicine

               50

               Kad je riječ o njegovom profesionalnom iskustvu u području interne medicine, tužitelj tvrdi da iz rubrike 5 njegove prijave naslovljene „Probir talenata” pod podnaslovom „Profesionalno iskustvo” proizlazi da je imao gotovo četrnaest godina profesionalnog iskustva u području interne medicine.

               51

               Najprije valja podsjetiti da je točka 6. Priloga III. obavijesti o natječaju predviđala dodjelu bodova kandidatima koji dokažu profesionalno iskustvo u internoj medicini od najmanje tri godine.

               52

               Povjerenstvo za odabir je na temelju toga odlučilo ne dodijeliti nikakve bodove tužitelju s obrazloženjem da je, među ostalim, profesionalno iskustvo navedeno u rubrici 5 prijave bilo istovjetno onom navedenom u rubrici 3 istog dokumenta o profesionalnom iskustvu u općoj medicini za koje je tužitelju dodijeljeno četiri boda, to jest maksimalan broj bodova. Nadalje, utvrdilo je da nije bilo dovoljno dodatnih informacija da bi se omogućio zaključak da se radilo o različitoj profesionalnoj djelatnosti koja se obavljala tijekom predmetnoga razdoblja.

               53

               Najprije valja istaknuti da iz prijave proizlazi da tužitelj nema četrnaest godina iskustva u području interne medicine.

               54

               Naime, tužitelj je izjavio da je od rujna 1998. do travnja 2005. radio u raznim zdravstvenim ustanovama kao „liječnik koji priprema specijalizaciju interne medicine”. Međutim, samo taj navod nije povjerenstvu za odabir omogućio zaključak da je tužitelj opravdao najmanje tri godine profesionalnog iskustva u internoj medicini. Te informacije, dakle, ne ukazuju na to da je tužitelj tom prilikom izvršavao sve dužnosti liječnika internista poput onih navedenih u obavijesti o natječaju. Stoga je povjerenstvo za odabir moglo smatrati da se ovo razdoblje djelatnosti ne može promatrati kao razdoblje relevantnog profesionalnog iskustva.

               55

               Tužitelj je za razdoblje od lipnja 2004. do lipnja 2012. naveo da je radio na radnim mjestima „liječnika hitne medicine/dežurnog liječnika”, „liječnika u odjelu za kardiologiju” i „liječnika voditelja odjela”. Ti navodi ne omogućuju zaključak da su djelatnosti koje je tužitelj obavljao tijekom tog razdoblja bile u vezi s profesionalnim iskustvom u internoj medicini koje se tražilo u obavijesti o natječaju.

               56

               Tužiteljevi navodi stoga ne omogućavaju da se to razdoblje uzme u obzir pri izračunu trajanja njegova profesionalnog iskustva za rubriku koja se odnosi na internu medicinu. Naime, tužitelj se ograničava na sažeto iznošenje svojeg iskustva tijekom tih četrnaest godina medicinske prakse a da pritom ne objašnjava detaljno što od njegovih aktivnosti ne bi pripadalo u područje opće medicine, nego u područje interne medicine.

               57

               Potrebno je dakle utvrditi da je povjerenstvo za odabir pravilno smatralo da tužitelj nije predočio dovoljno dodatnih elemenata da bi se omogućio zaključak da profesionalno iskustvo navedeno u rubrici 5 prijave nije bilo istovjetno onom navedenom u rubrici 3 istog dokumenta.

               58

               U tom pogledu treba istaknuti da je povjerenstvo za odabir pravilno odlučilo da u okolnostima ovog slučaja nije moglo u obzir uzeti istu profesionalnu djelatnost u istom razdoblju u dvjema različitim rubrikama.

               59

               Valja zaključiti da je povjerenstvo za odabir moglo, a da pritom ne počini očitu pogrešku, smatrati da tužiteljevo profesionalno iskustvo ne opravdava, osim dodjele maksimalnog broja bodova na temelju profesionalnog iskustva u općoj medicini, dodatne bodove na temelju njegova profesionalnog iskustva u internoj medicini.

               60

               Posljedično, valja odbiti prvi prigovor prvog tužbenog razloga.

         – Drugi prigovor, koji se temelji na neuzimanju u obzir tužiteljevog profesionalnog iskustva u upravljanju spisima i administrativnim postupcima u medicinskom okruženju

               61

               Kada je riječ o rubrici 10 prijave, točnije kartici „Probir talenata”, tužitelj ističe da povjerenstvo za odabir nije uzelo u obzir, pogrešno, njegovo profesionalno iskustvo u upravljanju spisima i administrativnim postupcima u medicinskom okruženju.

               62

               Najprije valja podsjetiti da su posljednja alineja Priloga I. i točka 11. Priloga III. obavijesti o natječaju predviđale dodjelu bodova kandidatima koji dokažu profesionalno iskustvo u upravljanju spisima i administrativnim postupcima u medicinskom okruženju.

               63

               U prilog svojoj tezi tužitelj tvrdi da iz rubrike 10b njegove prijave proizlazi da ima više od četiri godine profesionalnog iskustva u području upravljanja spisima i administrativnim postupcima u medicinskom okruženju.

               64

               Međutim, iz tužiteljeve prijave nije vidljivo da je on prilikom prijavljivanja imao odgovarajuće profesionalno iskustvo.

               65

               Naime, ne može se smatrati da su tužitelju iskustva istaknuta u njegovoj prijavi, ona između lipnja 2001. i rujna 2006., koja su vezana uz njegovo osposobljavanje u internoj medicini, iskustvo u hitnoj medicini i kardiologiji, dala potrebno iskustvo.

               66

               Nadalje, treba napomenuti da tužitelj u svojim pismenima navodi da iz prijave proizlazi kako je od 2014. radio kao samostalni liječnik i da zato sam upravlja svojim spisima i administrativnim postupcima, osobito tijekom godišnjih liječničkih pregleda za poslodavce. Međutim, pojašnjenja koja je tužitelj u vezi s tim pružio odnose se samo na jednostavne zadaće svojstvene glavnoj djelatnosti u području medicine. Čak i pod pretpostavkom da je takva djelatnost mogla biti obuhvaćena područjem iz obavijesti o natječaju, ona ni u kojem slučaju nije tužitelju dala potrebno profesionalno iskustvo u tom području.

               67

               Komisija, osim toga, pravilno ističe da je profesionalno iskustvo navedeno u rubrici 10 prijave bilo jednako onome sadržanom u rubrikama 3 i 5 istog dokumenta jer je obuhvatilo isto razdoblje i jer je stečeno kod istih poslodavaca. Prema tome, to se iskustvo nije moglo računati pod različitim rubrikama.

               68

               S obzirom na prethodno navedeno, valja zaključiti da je povjerenstvo za odabir moglo smatrati, a da pritom ne počini očitu pogrešku, da tužiteljevo profesionalno iskustvo ne odgovara profesionalnom iskustvu relevantnom za područje upravljanja spisima i administrativnim postupcima u medicinskom okruženju.

               69

               Stoga valja odbiti drugi prigovor drugog tužbenog razloga.

         – Treći prigovor, koji se temelji na neuzimanju u obzir tužiteljevog profesionalnog iskustva u upravljanju medicinskim timom

               70

               Kada je riječ o rubrici 11 prijave, točnije kartice „Probir talenata”, tužitelj naglašava da je prilikom podnošenja svoje prijave imao četiri godine profesionalnog iskustva u upravljanju medicinskim timom.

               71

               Najprije valja podsjetiti da je deveta alineja Priloga I. i točka 12. Priloga III. obavijesti o natječaju predviđala dodjelu bodova kandidatima koji dokažu profesionalno iskustvo u upravljanju medicinskim timom.

               72

               Povjerenstvo za odabir odlučilo je ne dodijeliti bodove tužitelju s obrazloženjem da prijava nije bila dovoljno detaljna te osobito zato što tužitelj nije iznio elemente o svojoj ulozi, odgovornostima i osobama koje je nadzirao.

               73

               Međutim, iz tužiteljeve prijave jasno proizlazi da je njegov odgovor na predmetnu rubriku sadržavao pojašnjenja koja omogućavaju utvrđenje da je tužitelj imao profesionalno iskustvo u upravljanju medicinskim timom. Suprotno Komisijinim tvrdnjama, tužitelj je tamo naveo svoju ulogu, odgovornosti i osobe koje je nadzirao.

               74

               Naime, kao prvo, tužitelj je pobliže odredio da je od ožujka 2008. do lipnja 2012. radio na radnom mjestu Funktionsoberärztin u Klinikum Mutterhaus der Borromäerinnen (Klinički centar Sestara boromejki) u Trieru (Njemačka), to jest na radnom mjestu posebne odgovornosti u toj bolničkoj ustanovi. Kao drugo, pojasnio je svoje odgovornosti navodeći da je u toj bolnici vodio odjel za srčane stimulatore te je šest mjeseci proveo na odjelu za onkologiju. Kao treće, u svom odgovoru konkretno je naveo vrstu osoba koje je nadzirao, to jest „liječnike specijalizante”.

               75

               Kada je riječ o radnom mjestu Funktionsoberärztin, na kojem je tužitelj radio od ožujka 2008. do lipnja 2012. i koje je opisao kao radno mjesto „liječnika voditelja odjela”, Komisija je u odgovoru na repliku, pozivajući se na jedan članak njemačke doktrine, istaknula da Funktionsoberärztin ne znači da je „liječnik voditelj odjela” i da ne postoji jasan opis poslova koje Funktionsoberärztin u njemačkim bolnicama obavlja. Međutim, iz čitanja članka koji je podnijela Komisija proizlazi da se to radno mjesto može odrediti na dva načina. Funktionsoberärztin, s jedne strane, može imati ulogu savjetnika koji je pod nadzorom iskusnijih liječnika. S druge strane, u pojedinim njemačkim bolnicama uloga Funktionsoberärztin može odgovarati ulozi „liječnika sa senioritetom” sa svim odgovornostima koje prate tu titulu. Iz tužiteljevih odgovora proizlazi da u situaciji u ovom slučaju to radno mjesto prije spada u drugu kategoriju, to jest kategoriju liječnika s odgovornostima, ako već ne „voditelja odjela” onda u najmanju ruku voditelja tima ili liječnika s posebnim odgovornostima.

               76

               Profesionalna djelatnost koju je tužitelj obavljao u tom razdoblju odgovarala je dakle vrsti profesionalnog iskustva koje se zahtijevalo u okviru natječaja. Naime, te informacije ukazuju na to da je tužitelj tom prigodom obnašao dužnosti upravljanja medicinskim timom poput onih opisanih u navedenoj obavijesti. Komisija ne osporava, uostalom, da je tužitelj nadzirao liječnike specijalizante i da je vodio odjel za stimulatore srca, nego samo opseg opisa poslova radnog mjesta na kojem je tužitelj radio. Osim toga, ni povjerenstvo za odabir, ni EPSO, ni Komisija nisu u odgovoru na zahtjev za preispitivanje odluke u odluci o odbijanju žalbe i odgovoru na tužbu doveli u pitanje samu definiciju Funktionsoberärztin.

               77

               Prema tome, valja utvrditi da je ocjena koju je povjerenstvo za odabir dalo za tužiteljeve odgovore na pitanje 11. iz kartice „Probir talenata” zahvaćena očitom pogreškom.

               78

               Iz svega prethodno navedenoga proizlazi da treći prigovor drugog tužbenog razloga valja prihvatiti.

         – Četvrti prigovor, koji se temelji na neuzimanju u obzir tužiteljevog profesionalnog iskustva u međunarodnom ili višekulturnom okruženju

               79

               Kada je riječ o rubrici 12 prijave, točnije kartici „Probir talenata”, tužitelj naglašava da je prilikom podnošenja prijave imao najmanje tri godine profesionalnog iskustva u međunarodnom i višekulturnom okruženju.

               80

               Najprije valja istaknuti da je točka 13. Priloga III. obavijesti o natječaju predviđala dodjelu bodova kandidatima koji dokažu profesionalno iskustvo u međunarodnom ili višekulturnom okruženju od najmanje tri godine u jednom od sljedećih područja: medicina rada, opća medicina, interna medicina, tropska medicina, ergonomija, medicinska kontrola izostanaka zbog bolesti, javno zdravlje, psihijatrija ili zaštita od zračenja.

               81

               Povjerenstvo za odabir odlučilo je ne dodijeliti bodove tužitelju s obrazloženjem da iz prijave proizlazi da je tužitelj radio u okruženju u kojem se govorio samo jedan jezik (njemački), što se ne može smatrati relevantnim iskustvom.

               82

               Iz tužiteljeve prijave proizlazi da je radio na radnim mjestima dežurnog liječnika, liječnika hitne medicine i liječnika koji priprema specijalizaciju interne medicine u nekoliko njemačkih zdravstvenih ustanova, osobito u dežurnoj službi u Trieru, u sveučilišnoj bolnici u Mannheimu (Njemačka) ili još u njemačkom Crvenom križu. Nadalje, tužitelj pojašnjava da je „tijekom osposobljavanja u internoj medicini u bolnicama u Njemačkoj, [on] radio u međunarodnom i višekulturnom okruženju”.

               83

               Ovi navodi ne omogućuju zaključak da se tužitelj može pozvati na djelatnosti koje je obavljao tijekom tog razdoblja kao na profesionalno iskustvo u međunarodnom i višekulturnom okruženju.

               84

               Iako tužitelj u točki 52. tužbe naglašava da su godine u bolnicama u Njemačkoj provedene u međunarodnim i višekulturnim medicinskim timovima, ti se elementi ne navode u njegovoj prijavi. Nadalje, čak i pod pretpostavkom da sveučilišno obrazovanje i tužiteljevo profesionalno iskustvo u Njemačkoj predstavlja višekulturno iskustvo zbog tužiteljeva grčkog podrijetla, uzimanje u obzir tog iskustva ne daje mu pravo da se poziva na dostatno međunarodno profesionalno iskustvo u okviru tog natječaja. Kao što Komisija ističe, iskustvo kandidata stečeno u nacionalnim bolnicama ne može se uzeti u obzir jer bolnica ne predstavlja međunarodno i višekulturno radno okruženje. U svakom slučaju, ako je tužitelj radio u međunarodnom okruženju tijekom tog razdoblja, trebao se na to pozvati u svojoj prijavi.

               85

               Kada je riječ o razdoblju rada koje je tužitelj proveo u bolničkom centru u Luxembourgu, povjerenstvo za odabir nije počinilo očitu pogrešku time što nije uzelo u obzir to iskustvo jer ta djelatnost nije bila spomenuta u odgovoru na pitanje 12. u kartici „Probir talenata”. U tom pogledu valja podsjetiti da je, u skladu sa sudskom praksom (vidjeti u tom smislu presude od 20. lipnja 1990., Burban/Parlament, T‑133/89, EU:T:1990:36, t. 31. i 34., i od 28. studenoga 2002., Pujals Gomis/Komisija, T‑332/01, EU:T:2002:289, t. 41. do 44.), na kandidatu koji se prijavio na natječaj da povjerenstvu za odabir predoči sve informacije i dokumente koje smatra korisnima za ispitivanje svoje kandidature. Nadalje, kako Komisija pravilno ističe, kandidatima se svratila pozornost u točki 2.4. općih pravila na činjenicu da „se odabir temelji[o] isključivo na odgovorima na pitanja u kartici ‚probir talenata’ elektroničkog obrasca za prijavu”. Prema tome, s obzirom na te elemente, tužitelj se ne može pozivati na svoje iskustvo u Luxembourgu kao razdoblje međunarodnog ili višekulturnog profesionalnog iskustva da bi u pitanje doveo ocjenu povjerenstva za odabir.

               86

               Valja zaključiti da je povjerenstvo za odabir moglo, a da pritom ne počini očitu pogrešku, smatrati da tužitelj nije stekao profesionalno iskustvo u međunarodnom i višekulturnom okruženju kao što je navedeno u obavijesti o natječaju.

               87

               Posljedično, četvrti prigovor drugog tužbenog razloga valja odbiti.

               88

               Iz prethodno navedenog proizlazi da, kao što proizlazi iz ispitivanja trećeg prigovora, da je ocjena povjerenstva za odabir tužiteljevih odgovora na pitanje 11. iz kartice „Probir talenata” očito pogrešna. Pogreška koja se odnosila na rubriku za koju su kandidati mogli dobiti najviše 8 bodova bila je takva da je narušila cjelokupnu ocjenu koju je povjerenstvo za odabir donijelo o tužiteljevom iskustvu, što se odražava na konačni rezultat koji je tužitelj dobio za sva pitanja koja su mu postavljena u tom okviru. Naime, ne može se isključiti da tužitelj, da nije bilo te pogreške, nije mogao prijeći prag od 18 bodova, što bi mu omogućilo da bude pozvan sudjelovati u ostalim testovima natječaja.

               89

               Stoga u tom smislu valja prihvatiti drugi tužbeni razlog te posljedično poništiti pobijanu odluku.

         Zahtjev za naknadu štete

               90

               Tužitelj od Općeg suda traži da Komisiji naloži plaćanje iznosa od 10000 eura za naknadu neimovinske štete za koju smatra da ju je pretrpio. Komisija odgovara da, s obzirom na to da pobijana odluka nije nezakonita, taj zahtjev treba odbiti. U svakom slučaju, ako se pretpostavi da je ta odluka nezakonita, njezino poništenje bilo bi dovoljno za naknadu navodne neimovinske štete.

               91

               Valja podsjetiti da prema ustaljenoj sudskoj praksi, poništenje nezakonitog akta može samo po sebi predstavljati primjerenu naknadu štete i načelno dostatnu za sve neimovinske štete koju je taj akt mogao prouzročiti (presuda od 9. studenoga 2004., Montalto/Vijeće, T‑116/03, EU:T:2004:325, t. 127.; vidjeti također u tom smislu presudu od 9. srpnja 1987., Hochbaum i Rawes/Komisija, 44/85, 77/85, 294/85 i 295/85, EU:C:1987:348, t. 22.).

               92

               Međutim, poništenje nezakonitog akta ne može samo po sebi predstavljati primjerenu naknadu štete kad, s jedne strane, pobijani akt sadržava izričito negativnu ocjenu tužiteljevih sposobnosti koja bi ga mogla povrijediti (vidjeti u tom smislu presude od 7. veljače 1990., Culin/Komisija, C‑343/87, EU:C:1990:49, t. 27. do 29.; od 23. ožujka 2000., Rudolph/Komisija, T‑197/98, EU:T:2000:86, t. 98., i od 13. prosinca 2005., Cwik/Komisija, T‑155/03, T‑157/03 i T‑331/03, EU:T:2005:447, t. 205. i 206.) i kad, s druge strane, tužitelj dokaže da je pretrpio neimovinsku štetu odvojivu od nezakonitosti na kojoj se poništenje temelji i koju to poništenje vjerojatno neće u potpunosti nadoknaditi (presude od 6. lipnja 2006., Girardot/Komisija, T‑10/02, EU:T:2006:148, t. 131., i od 19. studenoga 2009., Michail/Komisija, T‑49/08 P, EU:T:2009:456, t. 88.).

               93

               S jedne strane, valja dakle ispitati je li u ovom slučaju pobijana odluka sadržavala negativnu ocjenu koja je mogla povrijediti tužitelja.

               94

               Kao prvo, za rubriku 5 u prijavi, kada je riječ o tužiteljevom iskustvu u internoj medicini, povjerenstvo za odabir je navelo da se „isto profesionalno iskustvo [nije moglo] računati dva puta”. Kao drugo, za rubriku 10 istog dokumenta, koja se odnosi na tužiteljevo iskustvo u rješavanju administrativnih predmeta i postupaka u medicinskom okruženju, povjerenstvo za odabir je pojasnilo da „nije imalo dovoljno navoda koji bi [mu] omogućili […] zaključak da je riječ o različitoj profesionalnoj djelatnosti koja se obavljala tijekom predmetnog razdoblja”. Kao treće, za rubriku 11 tog dokumenta, povjerenstvo za odabir istaknulo je da „informacije nisu bile dovoljno detaljne”. Konačno, kao četvrto, kada je riječ o rubrici 12 spomenutog dokumenta, povjerenstvo je smatralo da se „činjenica rada u okruženju u kojem se govori samo jedan jezik (njemački) [nije smatrala] relevantnim iskustvom”.

               95

               Dakle, čak i pod pretpostavkom da je dobivena ocjena koju je dodijelilo povjerenstvo za odabir mogla kod tužitelja izazvati osjećaj nepravde, odluka povjerenstva za odabir ne sadržava nijedan oblik negativne ocjene koja bi ga mogla povrijediti ili naštetiti njegovu ugledu.

               96

               Posljedično, te ocjene se ne mogu smatrati izričito negativnim u smislu sudske prakse navedene u točki 92. ove presude.

               97

               Kada je, s druge strane, riječ o postojanju neimovinske štete odvojive od akta na kojem se poništenje temelji, valja utvrditi da neimovinska šteta koju je tužitelj pretrpio proizlazi izravno iz njegova nepravilnog isključenja iz natječaja. Riječ je o izravnoj posljedici očite pogreške koju je počinilo povjerenstvo za odabir i ona ne predstavlja štetu odvojivu od nezakonitosti na kojoj se poništenje temelji. U svakom slučaju, tužitelj ne iznosi nijedan određen element na temelju kojeg bi se moglo utvrditi da je takva šteta odvojiva od navedene nezakonitosti.

               98

               Prema tome, Opći sud smatra da je cjelokupna neimovinska šteta koju je tužitelj mogao pretrpjeti zbog nezakonitosti pobijane odluke na primjeren i dostatan način nadoknađena njezinim poništenjem.

               99

               Iz prethodno navedenog proizlazi da se zahtjev za naknadu štete može samo odbiti.

               100

               Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da tužbu treba prihvatiti u dijelu u kojem se traži poništenje pobijane odluke i odbiti u preostalom dijelu.

         Troškovi

               101

               Na temelju članka 134. stavka 1. Poslovnika Općeg suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Na temelju stavka 2. istog članka, ako više stranaka ne uspije u postupku, Opći sud odlučuje o podjeli troškova.

               102

               Budući da Komisija nije uspjela u postupku, treba joj naložiti snošenje troškova sukladno zahtjevu tužitelja.

               Slijedom navedenoga,
               OPĆI SUD (deveto vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Poništava se Odluka od 28. rujna 2015. kojom je povjerenstvo za odabir otvorenog natječaja EPSO/AD/309/15 (AD 11) – Liječnici za lokacije Luxembourg i Ispra (područje: liječnici Luxembourg) PB‑u uskratilo pristup selekcijskom testiranju organiziranom u centru za procjenu Europskog ureda za odabir osoblja (EPSO).

                           2.

                           U preostalom dijelu tužba se odbija.

                           3.

                           Europskoj komisiji nalaže se snošenje troškova.

                           Gervasoni

                           Madise

                           da Silva Passos

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 14. prosinca 2017.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 14. prosinca 2017.#European Dynamics Luxembourg SA i Evropaïki Dynamiki - Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE protiv Europskog parlamenta.#Ugovori o javnoj nabavi usluga – Postupak javne nabave – Pružanje vanjskih informatičkih usluga Parlamentu i drugim institucijama i agencijama Unije – Rangiranje ponuditelja u postupku prema kaskadnoj metodi – Kriteriji za dodjelu – Obveza obrazlaganja – Izvanugovorna odgovornost.#Predmet T-164/15.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 13. prosinca 2017.#Ángel Coedo Suárez protiv Vijeća Europske unije.#Javna služba – Dužnosnici – Umirovljenje po službenoj dužnosti – Zahtjev za priznanje profesionalnog uzroka invalidnosti – Kvalifikacija žalbenog zahtjeva – Razuman rok – Nezakoniti prethodni upravni postupak – Nedopuštenost – Odgovornost.#Predmet T-4/17.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 13. prosinca 2017.#CJ protiv Europskog centra za sprečavanje i kontrolu bolesti.#Javna služba – Ugovorno osoblje – Ugovor na određeno vrijeme – Prijevremeni raskid – Članak 47. točka (b) podtočka ii. Uvjeta zaposlenja ostalih službenika Europske unije – Oblici otkaznog roka – Odgovornost – Neimovinska šteta.#Predmet T-703/16 RENV.


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 14. prosinca 2017.#N & C Franchise Ltd protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije OJO sunglasses – Raniji međunarodni verbalni žig oio – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Sličnost znakova – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EU) 2017/1001).#Predmet T-792/16.