title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 19. rujna 2013.#Kazneni postupak protiv Gjoko Fileva i Adnana Osmanija.#Prostor slobode, sigurnosti i pravde – Vraćanje državljana trećih zemalja s ilegalnim boravkom – Direktiva 2008/115/EZ – Članak 11. stavak 2. – Odluka o vraćanju uz zabranu ulaska – Duljina zabrane ulaska načelno ograničena na pet godina – Nacionalni propisi koji predviđaju vremenski neograničenu zabranu ulaska u slučaju nedostatka zahtjeva za ograničenje zabrane – Članak 2. stavak 2. točka (b) – Državljani trećih zemalja kojima je izrečena kaznena sankcija koja predviđa ili ima za posljedicu njihov povratak – Neprimjena direktive.#Predmet C-297/12.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      19. rujna 2013. (
            *1
         )
      „Prostor slobode, sigurnosti i pravde — Vraćanje državljana trećih zemalja s ilegalnim boravkom — Direktiva 2008/115/EZ — Članak 11. stavak 2. — Odluka o vraćanju uz zabranu ulaska — Duljina zabrane ulaska načelno ograničena na pet godina — Nacionalni propisi koji predviđaju vremenski neograničenu zabranu ulaska u slučaju nedostatka zahtjeva za ograničenje zabrane — Članak 2. stavak 2. točka (b) — Državljani trećih zemalja kojima je izrečena kaznena sankcija koja predviđa ili ima za posljedicu njihov povratak — Neprimjena direktive“
      U predmetu C‑297/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Amtsgericht Laufen (Njemačka), odlukom od 13. lipnja 2012., a koju je Sud zaprimio 18. lipnja 2012., u kaznenom postupku protiv

         Gjoke Fileva i

         Adnana Osmanija,

      SUD (četvrto vijeće),
      U sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, J. Malenovský, U. Lõhmus (izvjestitelj), M. Safjan i A. Prechal, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Jääskinen,
      tajnik: A. Impellizzeri, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 20. ožujka 2013.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za vladu Njemačke, T. Henze i N. Graf Vitzthum, u svojstvu agenata,

               —

               za vladu Češke, M. Smolek i J. Vláčil, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, M. Condou‑Durande i V. Kreuschitz, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da o predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive 2008/115/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2008. o zajedničkim pravilima i postupcima primjenjivim prilikom vraćanja državljana trećih zemalja koji ilegalno borave u državama članicama (SL L 348, str. 98.) (SL L, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 8., stranica 188.), a posebno članka 11. stavka 2. iste direktive.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru kaznenog postupka protiv Gj. Fileva, državljanina bivše jugoslavenske Republike Makedonije, i A. Osmanija, državljanina Republike Srbije, nakon njihovog ulaska na njemački teritorij više od pet godina nakon njihovog protjerivanja iz Njemačke, zbog povrede vremenski neograničene zabrane ulaska praćene odlukama o njihovom protjerivanju.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodne izjave 4., 5. i 14. Direktive 2008/115 glase:

                        „(4)

                        Potrebno je donijeti jasna, pregledna i pravična pravila radi učinkovite politike povratka kao sastavnog dijela dobro vođene migracijske politike.

                        (5)

                        Ova bi Direktiva trebala utvrditi vrstu horizontalnih pravila koja se primjenjuju na sve državljane trećih zemalja koji ne ispunjavaju ili koji više ne ispunjavaju uvjete za ulazak, boravak ili boravište u državi članici.

                  [...]

                        (14)

                        Učinci nacionalnih mjera za vraćanje trebali bi imati europsku dimenziju ustanovljavanjem zabrana ulaska i boravka na području svih država članica. Trajanje zabrane ulaska utvrđuje se s obzirom na sve relevantne okolnosti pojedinačnog slučaja i u pravilu ne bi trebalo biti dulje od pet godina.[...]”

               4

               Članak 2. iste Direktive, naslova „Polje primjene”, određuje u članku 2.:
               „Države članice mogu odlučiti da neće primjenjivati ovu Direktivu na državljane trećih zemalja:
               [...]

                        b)

                        koji se moraju u skladu s nacionalnim pravom vratiti radi kaznene sankcije ili posljedice kaznene sankcije ili je u pogledu njih pokrenut postupak izručenja.”

               5

               Članak 3. točka 6. iste Direktive definira „zabranu ulaska” kao „upravnu ili sudsku odluku ili akt kojim se zabranjuju ulazak i boravak na državnom području države članice za određeno vrijeme, zajedno s odlukom o vraćanju”.

               6

               Članak 7. stavak 1. prva alineja direktive 2008/115 sadrži kako slijedi:
               „U odluci o vraćanju naznačuje se vrijeme potrebno za dobrovoljni odlazak koje iznosi između sedam i trideset dana, ne dovodeći u pitanje iznimke iz stavaka 2. i 4. Države članice mogu u svojim nacionalnim zakonodavstvima odrediti da se to vrijeme određuje samo na temelju zahtjeva konkretnog državljanina treće zemlje. U tom slučaju države članice obavješćuju konkretne državljane trećih zemalja o mogućnosti podnošenja takvog zahtjeva.”

               7

               Na temelju članka 10. stavaka 1. i 2. navedene Direktive:
               „1.   Odlukama o vraćanju pridodaje se zabrana ulaska:

                        a)

                        ako nije odobreno vrijeme za dobrovoljni odlazak; ili

                        b)

                        ako nije poštovana obveza vraćanja.

                  U drugim se slučajevima odlukama o vraćanju može dodati zabrana ulaska.
               2.   Trajanje zabrane ulaska utvrđuje se u pogledu svih relevantnih okolnosti pojedinačnog slučaja i u pravilu ne prelazi pet godina. Međutim, ona može biti duža od pet godina, ako državljanin treće zemlje predstavlja ozbiljnu opasnost za javni poredak, javnu sigurnost ili nacionalnu sigurnost.”

         Njemačko pravo

               8

               Zakon koji se odnosi na boravak, rad i integraciju stranaca na federalnom teritoriju (Gesetz über den Aufenthalt, die Erwerbstätigkeit und die Integration von Ausländern im Bundesgebiet), u verziji objavljenoj 25. veljače 2008. (BGBl. 2008 I, str. 162., u daljnjem tekstu: Aufenthaltsgesetz), izmijenjenoj zakonom koji prenosi direktive Europske unije u području prava boravka i prilagodbe nacionalnih odredaba kodeksu viza Unije (Gesetz zur Umsetzung aufenthaltsrechtlicher Richtlinien der Europäischen Union und zur Anpassung nationaler Rechtsvorschriften an den EU‑Visakodex), od 22. studenoga 2011. (BGBl. 2011 I, str. 2258., u daljnjem tekstu: Zakon od 22. studenoga 2011.), sadrži članak 11. čiji stavak 1. glasi kako slijedi:
               „Strani državljanin prema kojem je primijenjena mjera protjerivanja, vraćanja ili udaljavanja više nema pravo ulaska i boravka na federalnom teritoriju. Takvom stranom državljaninu neće biti izdana nikakva dozvola boravka, čak i ako su ispunjeni uvjeti predviđeni ovim zakonom. Učinci sadržani u prvim dvjema navedenim mjerama mogu biti vremenski ograničeni na njegov zahtjev. Rok mora biti određen vodeći računa o okolnostima takvog slučaja i ne može prelaziti pet godina, osim ako je strani državljanin protjeran zbog kaznene presude ili zato što predstavlja ozbiljnu prijetnju za javni poredak ili javnu sigurnost. Pri određivanju duljine trajanja roka treba voditi računa o dobrovoljnom ili nedobrovoljnom karakteru povratka stranog državljanina, i pridržavati se, i u takvom slučaju, u tu svrhu određenog roka. Rok počinje teći od dana izlaska s federalnog teritorija. Neće biti vremenskog ograničenja roka ako je prema stranom državljaninu primijenjena mjera udaljavanja iz razloga zločina protiv mira, ratnog zločina ili zločina protiv čovječnosti, ili ukoliko je mjera udaljavanja prihvaćena sukladno članku 58.a. Najviše nadležno tijelo savezne države (Land) može u pojedinom slučaju odobriti iznimke od sedme rečenice ovog stavka.”

               9

               Na temelju članka 14. stavka l. Aufenthaltsgesetza ulazak stranog državljanina na njemački teritorij je ilegalan, osobito kada on nema pravo ulaska primjenom članka 11. stavka 1. istog zakona, osim ukoliko ne raspolaže dozvolom ulaska na temelju stavka 2. istog članka.

               10

               Članak 95. Aufenthaltsgesetza, pod naslovom „Odredbe o kažnjavanju”, propisuje u svom stavku 2. točki 1:
               „Kaznit će se zatvorskom kaznom u trajanju tri godine ili novčanom kaznom onaj tko:

                        1.

                                 a)

                                 stupi na savezni territorij ili

                                 b)

                                 se tamo nastani

                  kršeći članak 11. stavak 1. prvu rečenicu.”

               11

               Članak 456.a Zakona o kaznenom postupku utvrđuje:
               „1)   Institucija u čijoj je nadležnosti izvršenje može odlučiti o suspenziji izvršenja kazne oduzimanja slobode, mjere ograničavanja kretanja ili sigurnosne mjere ako je osuđena osoba izručena stranoj vladi zbog drugog protupravnog djela, predana međunarodnoj kaznenoj vlasti ili ako je ta osoba prognana s teritorija na kojem se primjenjuje sadašnji federalni zakon.
               2)   Ukoliko je osoba izručena, predana ili prognana, izvršenje kazne može biti odgođeno.
               [...]”

         Glavni postupci i prethodna pitanja

         Činjenice koje se odnose na Gj. Fileva

               12

               Po završetku postupka povodom zahtjeva za azil Gj. Filevu je odlukom Bundesamt für die Anerkennung ausländischer Flüchtlinge (Federalni ured za priznavanje statusa stranim izbjeglicama) od 29. listopada 1992. naloženo napuštanje njemačkog teritorija. Tijekom 1993. i 1994. prema njemu je primijenjena vremenski neograničena mjera udaljavanja u bivšu jugoslavensku Republiku Makedoniju.

               13

               Dana 28. travnja 2012. Gj. Filev ponovno je stupio na njemački teritorij, gdje je bio podvrgnut policijskoj kontroli. Sam je naveo da je 1992. prema njemu bila primijenjena odluka o vraćanju. Nakon toga je pokrenut kazneni postupak protiv njega i privremeno je pritvoren.

               14

               Dana 3. svibnja 2012. tijekom saslušanja o vraćanju državni odvjetnik zatražio je kažnjavanje Gj. Fileva kaznom od 60 dana zatvora – novčanom kaznom od 15 eura po danu zbog povreda predviđenih i sankcioniranih člankom 95. stavkom 2. točkom 1. pod a) i b), Aufenthaltsgesetza, odnosno ilegalnog ulaska u Njemačku, te posljedično, ilegalnog boravka.

         Činjenice koje se odnose na A. Osmanija

               15

               Dana 19. studenog 1999. prema A. Osmaniju primijenjena je odluka o protjerivanju iz grada Stuttgarta (Njemačka), primjenom važećih odredaba zakona o strancima (Ausländergesetz), koji takvu mjeru propisuju za povrede zakona o narkoticima. Učinci mjere protjerivanja nisu bili vremenski ograničeni.

               16

               Dana 10. lipnja 2003. A. Osmani je osuđen, kao organizator nezakonitog prometa narkoticima u dva slučaja, na ukupnu zakonsku kaznu u trajanju od dvije godine i osam mjeseci. Dana 30. lipnja 2004., nakon što je odslužio dio ove kazne, oslobođen je uz vremenski neograničenu mjeru udaljavanja. Primjenom članka 456.a Zakona o kaznenom postupku državno odvjetništvo Stuttgarta naložilo je izvršenje ostatka kazne zatvora od 474 dana ukoliko A. Osmani ponovno uđe na njemački teritorij.

               17

               Dana 29. travnja 2012. A.Osmani ponovno je ušao na njemački teritorij, gdje je policijskom kontrolom utvrđena mjera protjerivanja donesena protiv njega te je pokrenut kazneni postupak. Tijekom saslušanja 3. svibnja 2012. državno odvjetništvo zatražilo je kaznu od tri mjeseca zatvora za A. Osmanija, praćenu odgodom primjene iste zbog povreda počinjenih i sankcioniranih člankom 95. stavkom 2. točkom 1. pod a) i b) Aufenthaltsgesetza.

               18

               Na dan podnošenja zahtjeva za prethodnu odluku A. Osmani izdržavao je kaznu zatvora na koju je bio osuđen 2003.

         Prethodna pitanja u navedena dva postupka

               19

               Sud koji je uputio zahtjev ima dvojbu, povodom članka 11. stavka 2. Direktive 2008/115 i uvodnih izjava 4. i 5. iste, u vezi s mogućnošću primjene članka 11. stavka 1. i članka 95. stavka 2. točke 1. pod a) i b), Aufenthaltsgesetza u iznesenim slučajevima.

               20

               S tim u svezi, Sud koji je uputio zahtjev podsjeća da članak 11. stavak 2. Direktive 2008/115 predviđa da trajanje zabrane ulaska načelno ne može biti dulje od pet godina. Ovoj odredbi dan je direktan učinak u Njemačkoj između 24. prosinca 2010., datuma određenog člankom 20. stavkom 1. prvom alinejom ove Direktive ovdje prenesene, i 26. studenog 2011., datuma stupanja na snagu Zakona od 22. prosinca 2001., koji je prenio istu Direktivu na način da mjere protjerivanja ili udaljavanja donesene prije više od pet godina prije prvog spomenutog datuma ne mogu više predstavljati osnovu za kaznenu sankciju na temelju članka 95. iste Direktive. Osim toga, sud koji je uputio zahtjev ističe da članak 11. stavak 1. ovog zakona, izmijenjen zakonom od 22. studenoga 2011., ne propisuje vremensko ograničenje učinaka ovih mjera, nego samo dopušta zainteresiranoj stranci postavljanje zahtjeva u svrhu takvog ograničenja.

               21

               Sud koji je uputio zahtjev naglašava da se, s jedne strane, ne čini da Gj. Filev predstavlja ozbiljnu opasnost za javni poredak, javnu sigurnost ili nacionalnu sigurnost, u smislu članka 11. stavka 2. druge rečenice Direktive 2008/115. S druge strane, on nije postavio zahtjev za ograničenje poduzetih mjera protjerivanja i udaljavanja, čije posljedice su za njega proizvele učinke prije više od dvadeset godina.

               22

               U slučaju A. Osmanija, sud koji je uputio zahtjev naglašava da je, s jedne strane, članak 95. stavak 2. Aufenthaltsgesetza propisao sankciju protiv njega zbog njegovog ulaska na njemački teritorij nakon protjerivanja 1999. i/ili udaljavanja 2004. i da, s druge strane, članak 2. stavak 2. točka (b) Direktive 2008/115 dopušta državama članicama odluku o neprimjenjivanju iste, ukoliko je vraćanje predviđeno kaznenom sankcijom ili je njena posljedica. Međutim, sud koji je uputio zahtjev navodi da u njemačkom pravu nije prihvaćeno ikakvo odstupanje tijekom razdoblja u kojem je navedenoj direktivi dan direktan učinak u Njemačkoj, ali i da je takvo odstupanje uvedeno člankom 11. stavkom 1. Aufenthaltsgesetza, izmijenjenog 22. studenoga 2011.

               23

               U takvim okolnostima Amtsgericht Laufen je odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja, pri čemu su tri prva zajednička za oba spora u glavnom postupku, a četvrto se odnosi na spor u vezi s A. Osmanijem:

                        „1)

                        Treba li članak 11. stavak 2. Direktive [2008/115] tumačiti tako da on onemogućava državama članicama da kazneno sankcioniraju sve povrede upravnih mjera protjerivanja i udaljavanja kada je mjera protjerivanja ili udaljavanja donesena više od pet godina prije razdoblja novog ulaska?

                        2)

                        Treba li članak 11. stavak 2. direktive [2008/115] tumačiti tako da on onemogućava državama članicama da kazneno sankcioniraju sve povrede upravnih mjera protjerivanja i udaljavanja koje su donesene prije više od pet godina prije stupanja na snagu [zakona od 22. studenog 2011.]?

                        3)

                        Je li u skladu s pravom Unije, posebno s člankom 11. stavkom 2. Direktive [2008/115] odredba nacionalnog prava koja propisuje da učinci mjera protjerivanja i udaljavanja načelno nisu vremenski ograničeni, osim ako zainteresirana stranka nije podnijela zahtjev za vremensko ograničenje? Je li takva odredba u skladu s četvrtom uvodnom izjavom iste direktive koji se odnosi na dobro vođenu migracijsku politiku kroz jasna, pregledna i pravična pravila?

                        [4)]

                        Treba li Direktivu [2008/115] tumačiti na način protivan onome država članica koje predviđaju da mjere protjerivanja/udaljavanja starije od pet godina ili u ranijem razdoblju tijekom kojega direktiva nije bila prenesena mogu kasnije ponovno poslužiti kao osnova za kazneno postupanje, sve dok je mjera protjerivanja/udaljavanja bila zasnovana na kaznenoj osudi[?]”

               24

               Na zahtjev suda koji je uputio zahtjev određeno vijeće ispitalo je treba li predmet rješavati po hitnom postupku propisanom člankom 104.b stavkom 1. Poslovnika Suda, u verziji primjenjivoj za datum podnošenja ovog zahtjeva. Navedeno vijeće odlučilo je, saslušavši nezavisnog odvjetnika, ne udovoljiti ovom zahtjevu.

         O prethodnim pitanjima

         O trećem pitanju

               25

               Trećim pitanjem, koje najprije treba ispitati, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 11. stavak 2. Direktive 2008/115 biti tumačen na način protivan nacionalnoj odredbi, onoj članka 11. stavka 1. Aufenthaltsgesetza, koja ograničenje zabrane duljine trajanja ulaska uvjetuje postavljanjem zahtjeva državljanina treće zemlje koji za to ima interes, a kojim on nastoji ostvariti korist od takvog ograničenja.

               26

               U skladu s odredbama članka 11. stavka 2. prve rečenice Direktive 2008/115, duljina trajanja ulaska određena je vodeći računa o svim relevantnim okolnostima pojedinačnog slučaja i u pravilu ne prelazi pet godina.

               27

               Valja utvrditi što točno proizlazi iz izraza „zabrana duljine trajanja ulaska je određena”, ako postoji obveza država članica na vremensko ograničenje učinaka zabrane ulaska, načelno najviše do pet godina i neovisno o takvom zahtjevu državljanina treće zemlje koji za to ima interes.

               28

               Ovo tumačenje jednako upućuje na to da treba uzeti u obzir drugu rečenicu uvodne izjave 14. Direktive 2008/115. koja određuje da duljina zabrane ulaska mora biti ograničena vodeći računa o svim relevantnim okolnostima pojedinačnog slučaja i u pravilu ne može prijeći pet godina.

               29

               Osim toga, ovakva interpretacija na prvom mjestu je potvrđena definicijom pojma „zabrana ulaska” iz članka 3. točke 6. iste direktive, što se posebno vidi iz odluke o zabrani ulaska i boravka na teritoriju zemalja članica „za određeno vrijeme”.

               30

               Nadalje, kad je riječ o roku za dobrovoljni odlazak koji treba odrediti u okviru odluke o povratku, članak 7. stavak 1. prva alineja Direktive 2008/115 određuje da države članice u svojim nacionalnim propisima mogu predvidjeti da se ovaj vremenski rok može odrediti samo na zahtjev državljanina treće zemlje koji za to ima interes. Takva formulacija ukazuje na to da ako je zakonodavac Unije predvidio takvu mogućnost za države članice u svemu što se odnosi na određivanje duljine trajanja ograničenja, trebao ju je izravno unijeti u članak 11. stavak 2. iste direktive.

               31

               U suprotnosti s navodima njemačke vlade podnesenim Sudu, činjenica uvjetovanja, u nacionalnom pravu, pogodnosti takvog ograničenja trajanja zabrane ulaska postavljanjem zahtjeva od strane državljanina treće države koji za to ima interes ne zadovoljava uvjete određene za postizanje cilja iz članka 11. stavka 2. Direktive 2008/115.

               32

               Naime, ovaj cilj se prije svega sastoji u osiguranju toga da duljina trajanja zabrane ulaska ne prelazi više od pet godina, ali samo ukoliko osoba na koju se ona odnosi ne predstavlja ozbiljnu opasnost za javni poredak, javnu sigurnost ili nacionalnu sigurnost.

               33

               Međutim, čak i ako to nacionalno pravo predviđa, kao što to zahtijeva njemačka vlada u vezi s nacionalnim propisima, da odnosni državljanin treće zemlje bude informiran o mogućnosti postavljanja zahtjeva za ograničenje duljine zabrane ulaska koji mu je određen, i da nacionalne vlasti uvijek poštuju tu obvezu o informiranju, to svejedno ne jamči da će takav zahtjev biti učinkovito podnesen od strane takvog stranog državljanina. U nedostatku takvog zahtjeva ne može se smatrati da je postignut cilj iz članka 11. stavka 2. direktive 2008/115.

               34

               U vezi s prethodno iznesenim, moguće je odgovoriti na treće pitanje o tome treba li članak 11. stavak 2. Direktive 2008/115 biti tumačen na način protivan nacionalnoj odredbi, onoj iz članka 11. stavka 1. Aufenthaltsgesetza, koja uvjetuje ograničenje trajanja zabrane ulaska postavljanjem zahtjeva od strane državljanina treće zemlje na kojeg se odnosi i koji može ostvariti pogodnost takvom zabranom.

         O prvom i drugom pitanju

               35

               Svojim prvim i drugim pitanjem, koje treba zajedno razmotriti, sud koji je uputio zahtjev u biti pita mora li se članak 11. stavak 2. Direktive 2008/115 tumačiti tako da se protivi tome da kršenje zabrane ulaska i boravka na teritoriju države članice, određene prije više od pet godina prije datuma novog ulaska na taj teritorij državljanina treće zemlje o kojem je riječ ili prije stupanja na snagu nacionalne uredbe o prijenosu te direktive, dovodi do primjene kaznene sankcije.

               36

               S tim u svezi, Sud je već presudio da ni članak 63. prva alineja točka 3. pod b), EZ‑a, odredbe ponovljene u članku 79. stavku 2. točki (c) UFEU‑a, ni Direktiva 2008/115, usvojena prvenstveno na temelju prvih dviju odredaba, ne isključuju kaznenu nadležnost država članica u području nezakonitog useljavanja i nezakonitog boravka pa stoga one moraju promijeniti svoje propise u ovom području na način koji osigurava poštivanje prava Unije. Osobito, države nisu mogle primijeniti kaznene propise koji bi mogli dovesti u pitanje ostvarenje ciljeva postavljenih ovom direktivom, i tako je lišiti njenog korisnog učinka (vidjeti presudu od 28. travnja 2011., El Dridi, C‑61/11 PPU, Zb., str. I‑3015., točke 54. i 55., kao i presudu od 6. prosinca 2011., Achughbabian, C‑329/11, još neobjavljenu u Zborniku, točku 22.).

               37

               Iz toga proizlazi da država nije mogla kazneno sankcionirati povredu zabrane ulaska bitnu za polje primjene Direktive 2008/115 ako održanje učinaka ove zabrane nije bilo potvrđeno člankom 11. stavkom 2. ove Direktive.

               38

               Potrebno je dakle ispitati, u pogledu okolnosti slučaja u glavnom postupku, je li navedeni članak 11. stavak 2. u suprotnosti s održavanjem učinaka zabrane ulaska neograničenog trajanja, proglašene prije datuma kada je država članica na koju se odnosi morala prenijeti Direktivu 2008/115, prema kojoj maksimalna duljina trajanja takve zabrane načelno iznosi pet godina.

               39

               S tim u svezi, važno je odmah ustanoviti da navedena direktiva ne sadrži nikakvu odredbu koja predviđa prijelazno razdoblje za odluke o zabrani ulaska usvojene prije njenog stupanja na snagu.

               40

               Međutim, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da Sud novo pravilo primjenjuje odmah, bez odgode, na buduće učinke situacije stvorene primjenom starog pravila (vidjeti presude od 29. siječnja 2002., Pokrzeptowicz‑Meyer, C‑162/00, Zb., str. I‑1049., točka 50.; od 10. lipnja 2010., Bruno i dr., C‑395/08 i C‑396/08, Zb., str. I‑5119., točka 53.; kao i onu od 1. ožujka 2012., O’Brien, C‑393/10, točku 25.).

               41

               Iz toga proizlazi da se Direktiva 2008/115 primjenjuje na kasnije učinke u odnosu na svoj datum primjene u državi članici na koju se odnose odluke o zabrani ulaska donesene na temelju nacionalnih pravila primjenjivih prije ovog datuma (vidjeti, slično, presudu od 30. studenoga 2009., Kadzoev, C‑357/09 PPU, Zb., str. I‑11189., točku 38.).

               42

               Stoga, prije ispitivanja sukladnosti održanja učinaka takvih odluka s člankom 11. stavkom 2. Direktive 208/115, u onome što se odnosi posebno na maksimalno trajanje zabrane ulaska od načelno pet godina predviđenih ovom odlukom, treba također odrediti vrijeme tijekom kojega je navedena zabrana bila na snazi, a prije nego što je Direktiva 2008/115 stupila na snagu (vidjeti, slično, presude u gore navedenom slučaju Kadzoev, točka 36., kao i Bruno i dr., točka 55.).

               43

               Naime, ne može se smatrati da je neuračunavanje navedenog vremena u skladu s ciljem predviđenim člankom 11. stavkom 2. Direktive 2008/115, kao što je to navedeno u točki 32. sadašnje odluke, kako bi se osigurala zabrana ulaska koja nije duža od pet godina, s iznimkom slučajeva predviđenih u drugoj rečenici ove odredbe (vidjeti, slično tome, gore navedenu presudu Kadzoev, točka 37.).

               44

               Iz toga slijedi da je članku 11. stavku 2. Direktive 2008/115 protivno održanje učinaka zabrana ulazaka s neograničenim trajanjem izrečenih prije stupanja na snagu Direktive 2008/115, kao što su ove u glavnom postupku, iznad maksimalne duljine zabrane predviđene ovom odredbom, osim ako su ove zabrane ulaska bile izrečene državljanima trećih zemalja koji predstavljaju ozbiljnu prijetnju za javni poredak, javnu sigurnost ili nacionalnu sigurnost.

               45

               Stoga na prvo i drugo pitanje treba odgovoriti tako da članak 11. stavak 2. Direktive 2008/115 mora biti tumačen na način koji isključuje povredu zabrane ulaska i boravka na teritoriju države članice, proglašenu prije više od pet godina prije datuma novog ulaska na taj teritorij državljanina treće zemlje na kojeg se ta zabrana odnosi, ako je stupanjem na snagu nacionalnih odredaba koje prenose ovu direktivu omogućeno kazneno sankcioniranje, osim ukoliko taj strani državljanin ne predstavlja ozbiljnu prijetnju za javni poredak, javnu sigurnost ili nacionalnu sigurnost.

         O četvrtom pitanju

               46

               Četvrtim pitanjem sud koji je postavio zahtjev za prethodno pitanje u biti pita treba li Direktiva 2008/15 biti tumačena tako da joj je protivno to da država članica predvidi mjeru protjerivanja ili udaljavanja izrečenu prije pet ili više godina prije razdoblja između datuma kada je ova direktiva trebala biti prenesena i datuma kada je to doista i učinjeno, koja bi kasnije mogla biti temelj za kazneni postupak, u slučaju kada je zasnovana na kaznenoj sankciji u smislu članka 2. stavka 2. pod b) iste direktive.

         O dopuštenosti

               47

               Njemačka vlada smatra da je četvrto pitanje nedopušteno jer odgovor na njega nije nužan za odlučivanje u glavnom postupku u vezi s gospodinom Osmanijem. Njemačka vlada naglašava da se njegov ulazak na njemački teritorij, koji je uzrokovao kazneno postupanje koje je predmetom glavnog postupka, nije dogodio tijekom razdoblja uključenog između datuma kada je Direktiva 2008/15 morala biti prenesena i datuma kada je to ostvareno, nego nakon tog drugog datuma. Zato smatra da pitanje o tome je li iznimka propisana člankom 2. stavkom 2. pod b) ove Direktive mogla imati učinka tijekom tog razdoblja nije od važnosti.

               48

               S tim u svezi, treba utvrditi da se četvrto pitanje ne odnosi na moguće učinke navedene iznimke u razdoblju navedenom u prethodnoj točki, nego na utjecaj postojanja tog razdoblja na mogućnost da država članica predvidi takvu iznimku nakon stupanja na snagu nacionalnih odredaba koje prenose takvu direktivu. Ova pitanja čine se bitnim u slučaju postupka koji se odnosi na A. Osmanija.

               49

               Iz toga slijedi da je dopušteno četvrto pitanje suda koji traži odgovor na prethodno pitanje.

         O meritumu

               50

               Potrebno je podsjetiti da članak 2. stavak 2. pod b) Direktive 2008/115 dopušta državama članicama odluku o neprimjeni iste prema državljanima trećih zemalja koji su predmetom kaznene sankcije koja je propisana ili koja ima za posljedicu njihovo vraćanje, u skladu s odredbama nacionalnog prava (vidjeti, u tom smislu, gore navedene presude: El Dridi, točka 49., i Achughbabian, točka 41.).

               51

               S tim u svezi, moguće je primijetiti da sud koji je postavio prethodno pitanje nije u dvojbi oko toga odnosi li se na g Osmanija osobno područje primjene iste odredbe. Naime, iz odluke suda koji je postavio prethodno pitanje proizlazi da je g. Osmani, s jedne strane, bio 1999. protjeran na neograničeno vrijeme primjenom odredaba o zakonu o strancima koji propisuje takvu mjeru za strance koji su prekršili odredbe njemačkog zakona o narkoticima. S druge strane je, 2004. dok je izdržavao zatvorsku kaznu na temelju osude za promet narkoticima, on bio predmetom mjere udaljavanja čiji učinci nisu bili vremenski ograničeni.

               52

               Bitno je utvrditi da upotreba, od strane države članice, mogućnosti propisane člankom 2. stavkom 2. pod b) Direktive 2008/115 najkasnije do isteka vremena prijenosa direktive, ima za posljedicu nemogućnost isključivanja državljana trećih zemalja iz područja primjene ove direktive u bilo kojem trenutku.

               53

               Naprotiv, s obzirom na to da država članica još nije koristila ovu mogućnost nakon isteka vremena za njen prijenos, a posebno jer još uvijek nije prenijela Direktivu 2008/115 u svoje nacionalno pravo, nije se mogla pozivati na pravo ograničenja osobnog područja primjene ove direktive, na temelju članka 2. stavka 2. pod b) iste, u pogledu osoba na koje su već primjenjivi učinci navedene direktive.

               54

               U takvim okolnostima, osobno ograničenje područja primjene Direktive 2008/15 na temelju navedenog članka 2. stavka 2. pod b), koje je provedeno tek nakon isteka roka prijenosa ove direktive, nije više primjenjivo protiv jedne osobe, tj. g. Osmanija, koji je bio predmetom mjere udaljavanja 30. lipnja 2004. i koji je ušao na teritorij ove države članice nakon stupanja na snagu nacionalnih pravila s kojima je bila ostvarena mogućnost predviđena navedenom odredbom.

               55

               Naime, činjenica onemogućenja upotrebe mogućnosti propisane u članku 2. stavku 2. pod b) Direktive 2008/115 na osobu kao što je A. Osmani, koji je mogao direktno upotrijebiti odnosne odredbe te direktive, imala je za posljedicu pogoršanje položaja te osobe.

               56

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na četvrto pitanje treba odgovoriti da Direktiva 2008/115 treba biti tumačena tako da joj je protivno to da država članica predvidi mjeru protjerivanja ili udaljavanja, izrečenu prije pet ili više godina prije razdoblja kada je navedena direktiva morala biti prenesena i datuma kada je to doista i učinjeno, koja bi kasnija mogla biti temelj za kazneni postupak, u slučaju kad je zasnovana na kaznenoj sankciji u smislu članka 2. stavka 2. pod b) iste direktive i kada je država članica iskoristila mogućnost predviđenu ovom odredbom.

         Troškovi

               57

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (četvrto vijeće), odlučuje:

                        1.

                           Članak 11. stavak 2. Direktive 2008/115/CE Europskog parlamenta i Vijeća Europske unije od 16. prosinca 2008. o zajedničkim pravilima i postupcima primjenjivim prilikom vraćanja državljana trećih zemalja koji ilegalno borave u državama članicama treba tumačiti na način da mu je protivna nacionalna odredba, članak 11. stavak 1. zakona koji regulira boravak, posao i integraciju stranaca na federalnom teritoriju (Gesetz über den Aufenthalt, die Erwerbstätigkeit und die Integration von Ausländern im Bundesgebiet), a koji uvjetuje ograničenje trajanja zabrane ulaska državljaninu treće zemlje na kojeg se odnosi postavljanjem zahtjeva za ostvarivanje pogodnosti takvog ograničenja.

                        2.

                           Članak 11. stavak 2. Direktive 2008/115 treba tumačiti na način da mu je protivno to da povreda zabrane ulaska i boravka na teritoriju države članice, izrečena prije više od pet godina prije datuma bilo novog ulaska na taj teritorij odnosnog državljanina treće zemelje bilo stupanja na snagu nacionalnih odredaba koje prenose tu direktivu, dovede do kaznenog sankcioniranja, osim ukoliko taj državljanin ne predstavlja ozbiljnu prijetnju za javni poredak, javnu sigurnost ili nacionalnu sigurnost.

                        3.

                           Direktivu 2008/115 treba tumačiti na način da joj je protivno to da država članica predvidi mjeru protjerivanja ili udaljavanja, izrečenu prije pet ili više godina prije razdoblja kada je ova direktiva trebala biti prenesena i datuma kada je to doista i učinjeno, koja bi kasnije mogla biti temelj za kazneni postupak, u slučaju kad je zasnovana na kaznenoj sankciji u smislu članka 2. stavka 2. pod b) iste Direktive i kada je država članica iskoristila mogućnost predviđenu ovom odredbom.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 25. travnja 2013. # Europska komisija protiv Kraljevine Danske. # Povreda obveze države članice - Direktiva 2006/112/EZ - Članci 9. i 11. # Predmet C-95/11.


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 15. rujna 2016.#PT Pelita Agung Agrindustri protiv Vijeća Europske unije.#Damping – Uvoz biodizela podrijetlom iz Indonezije – Konačna antidampinška pristojba – Članak 2. stavak 5. Uredbe (EZ) br. 1225/2009 – Uobičajena vrijednost – Troškovi proizvodnje.#Predmet T-121/14.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 8. svibnja 2013. # Petroma Transports SA i dr. protiv Belgijske države. # Zahtjev za prethodnu odluku: Cour d'appel de Mons - Belgija. # Porez na dodanu vrijednost - Šesta direktiva 77/388/EEZ. # Predmet C-271/12.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 6. travnja 2006.#EMAG Handel Eder OHG protiv Finanzlandesdirektion für Kärnten.#Zahtjev za prethodnu odluku: Verwaltungsgerichtshof - Austrija.#Zahtjev za prethodnu odluku - Šesta direktiva o PDV-u.#Predmet C-245/04.


Presuda Suda (treće vijeće) od 2012. studeni 15.#Zhejiang Aokang Shoes Co., Ltd protiv Vijeće Europske unije.#Predmet C-247/10 P.


Presuda Službeničkog suda (prvo vijeće) od 12. svibnja 2011.#AQ protiv Europska komisija.#Predmet F-66/10.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 17. svibnja 2017.#PG protiv Agencije za europsku graničnu i obalnu stražu.#Javna služba – Privremeno osoblje – Neproduljenje ugovora na određeno vrijeme – Postupak produljenja – Članak 266. UFEU-a – Dužna pažnja – Izvanugovorna odgovornost.#Predmet T-583/16.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 19. rujna 2012. # V. Fraas GmbH protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice. # Predmet T-231/11.


Presuda Općeg suda (žalbeno vijeće) od 26. veljače 2016.#Jean-Pierre Bodson i dr. protiv Europske investicijske banke.#Žalba – Javna služba – Osoblje EIB‑a – Ugovorna narav radnog odnosa – Primici od rada – Reforma sustava premija EIB‑a – Obveza obrazlaganja – Iskrivljavanje – Pogreške koje se tiču prava.#Predmet T-241/14 P.


title: Presuda Suda (osmo vijeće) od 20. studenoga 2014.#Direction générale des douanes et droits indirects i dr. protiv Utopia SARL.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Cour de cassation (Francuska).#Zahtjev za prethodnu odluku – Carinska unija i zajednička carinska tarifa – Oslobođenje od carine – Posebno pripremljene životinje za laboratorijsku uporabu – Javna ili privatna ustanova s odobrenjem – Uvoznik čiji su klijenti takve ustanove – Materijali za pakiranje ili spremnici za pakiranje – Kavezi koji služe za prijevoz životinja.#Predmet C‑40/14.

text:
         PRESUDA SUDA (osmo vijeće)
      20. studenoga 2014. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Carinska unija i zajednička carinska tarifa — Oslobođenje od carine — Posebno pripremljene životinje za laboratorijsku uporabu — Javna ili privatna ustanova s odobrenjem — Uvoznik čiji su klijenti takve ustanove — Materijali za pakiranje ili spremnici za pakiranje — Kavezi koji služe za prijevoz životinja“
      U predmetu C‑40/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Cour de cassation (Francuska), odlukom od 21. siječnja 2014., koju je Sud zaprimio 27. siječnja 2014., u postupku

         Direction générale des douanes et droits indirects,

         Chef de l’Agence de poursuites de la Direction nationale du renseignement et des enquêtes douanières,

         Direction régionale des douanes et droits indirects de Lyon

      protiv

         Utopije SARL,

      SUD (osmo vijeće),
      u sastavu: A. Ó Caoimh, predsjednik vijeća, C. Toader i C. G. Fernlund (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Utopiju SARL, M. Le Berre, odvjetnik,

               —

               za francusku vladu, D. Colas i C. Candat, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, A. Caeiros i F. Dintilhac, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 60. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 918/83 od 28. ožujka 1983. o uspostavi sustava oslobođenja od carina u Zajednici (SL L 105, str. 1.). kako je izmijenjena aktom o uvjetima pristupanja Europskoj uniji Češke Republike, Republike Estonije, Republike Cipra, Republike Latvije, Republike Litve, Republike Mađarske, Republike Malte, Republike Poljske, Republike Slovenije i Republike Slovačke te o izmjenama Ugovora na kojima se temelji Europska unija (SL 2003., L 236, str. 33.; u daljnjem tekstu: Uredba br. 918/83) i općeg pravila 5 (b) Kombinirane nomenklature sadržanog u Prilogu I. Uredbi Vijeća (EEZ) br. 2658/87 od 23. srpnja 1987. o tarifnoj i statističkoj nomenklaturi i o Zajedničkoj carinskoj tarifi (SL 2003., L 256, str. 1.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 1789/2003 od 11. rujna 2003. (SL, L 281, str. 1.; u daljnjem tekstu: KN).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Direction générale des douanes et droits indirects (Opće uprave za carine i neizravna davanja), chef de l’Agence de poursuites de la Direction nationale du renseignement et des enquêtes douanières (ravnatelja Istraživačke agencije Nacionalne uprave za carinske informacije i upite) i direction régionale des douanes et droits indirects de Lyon (Regionalne uprave za carine i neizravna davanja Lyona), s jedne strane, i društva Utopia SARL (u daljnjem tekstu: Utopia), s druge strane, o obavijesti o naplati koju osporava to društvo.

         Pravni okvir

               3

               Uredba Vijeća (EZ) br. 1186/2009 o uspostavi sustava oslobođenja od carina u Zajednici (SL L 324, str. 23.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 17., str. 260.) ukinula je i zamijenila Uredbu br. 918/83 stupivši na snagu 1. siječnja 2010. Ipak, imajući u vidu dane kada su se dogodile činjenice u glavnom postupku, na taj postupak se i dalje primjenjuje Uredba br. 918/83.

               4

               Članak 60. Uredbe br. 918/83, kao jedini članak u glavi „Laboratorijske životinje i biološke ili kemijske tvari namijenjene za istraživanje“, propisuje:
               „1.   Oslobođenje od uvoznih carina se odobrava za:

                        a)

                        životinje posebno pripremljene za laboratorijsku uporabu;

                  […]
               2.   Oslobođenje iz stavka 1. ograničava se na životinje […] koje su namijenjene za:

                        —

                        javne ustanove čija je glavna djelatnost obrazovanje ili znanstveno istraživanje ili one odjele javnih ustanova čija je glavna djelatnost obrazovanje ili znanstveno istraživanje,

                        —

                        privatne ustanove čija je glavna djelatnost obrazovanje ili znanstveno istraživanje i kojima su nadležna tijela država članica odobrila da tu robu primaju oslobođenu od carina.

                  […]“

               5

               Članak 128. navedene uredbe predviđa:
               „Kad se oslobođenje od uvoznih carina odobrava pod uvjetom da primatelj stavi robu u određenu uporabu, samo nadležna tijela države članice na čijem državnom području će se dotična roba staviti u tu uporabu mogu odobriti to oslobođenje.“

               6

               Članak 129. te uredbe određuje:
               „Nadležna tijela država članica poduzimaju sve potrebne mjere kako bi osigurala da se roba puštena u slobodan promet, za koju se oslobođenje od uvoznih carina odobrava pod uvjetom da primatelj robu stavi u određenu uporabu, ne smije rabiti za druge svrhe bez plaćanja odgovarajućih uvoznih carina, osim ako je takva alternativna uporaba u skladu s uvjetima utvrđenima u ovoj Uredbi.“

               7

               Članak 131. iste uredbe određuje:
               „Kada ova uredba predviđa da odobravanje oslobođenja podliježe ispunjavanju određenih uvjeta, dotična osoba nadležnim tijelima podnosi odgovarajuće dokaze da su ti uvjeti ispunjeni.“

               8

               KN se temelji na Harmoniziranom sustavu nazivlja i brojčanog označavanja robe (u daljnjem tekstu: HS), koji je izradilo Vijeće za carinsku suradnju koje je postalo Svjetska carinska organizacija utemeljena Međunarodnom konvencijom sklopljenom u Bruxellesu 14. srpnja 1983. te sklopljenom u ime Europske zajednice odlukom Vijeća od 7. travnja 1987. (SL L 198., str. 1.).

               9

               Prvi dio KN‑a sastoji se od skupine uvodnih odredbi. U tom dijelu Odjeljak I., posvećen „Općim pravilima“, sadrži sekciju A pod naslovom „Opća pravila za tumačenje Kombinirane nomenklature“ (u daljnjem tekstu: Opća pravila). Opće pravilo 5. predviđa:
               „Uz prethodne odredbe, u odnosu na robu koja je u njima navedena primjenjuju se i sljedeća pravila:
               […]

                        b)

                        uzimajući u obzir odredbe općeg pravila 5 točka [(a)] materijali za pakiranje i spremnici za pakiranje […] podneseni s robom u njima razvrstavaju se zajedno s tom robom kada su vrste koje se uobičajeno rabi za pakiranje takve robe. Međutim, ova odredba nije obvezujuća kada su ti materijali za pakiranje ili spremnici za pakiranje očigledno prikladni za višekratnu uporabu.“

               10

               Bilješka u podnožju stranice koja se odnosi na pojam „materijali za pakiranje“ i „spremnici za pakiranje“, koja se nalazi u općem pravilu 5 točki (b) KN‑a, propisuje:
               „Pojmovi ,materijali za pakiranje' i ,spremnici za pakiranje' znače svaki vanjski ili unutarnji spremnik, držač, omot ili potporanj, osim naprava za prijevoz (na primjer prijevozni spremnici), cerada, pribora ili pomoćne opreme za prijevoz. Taj pojam ne obuhvaća spremnike iz općeg pravila 5 točka (a).“

               11

               Osim bilješke u podnožju stranice, opće pravilo 5 točka (b) KN‑a ima jednak sadržaj kao i opće pravilo 5 točka (b) HS‑a.

               12

               Napomena s objašnjenjem koja se odnosi na opće pravilo 5 točku (b) KN‑a, koja se nalazi u priopćenju Europske komisije naslovljenom „Napomene s objašnjenjem Kombinirane nomenklature Europske zajednice (SL 2002., C 256, str. 1.), navodi:
               „Spremnici za pakiranje koji se obično koriste za prodaju pića, džema, senfa, začina itd. se razvrstavaju s robom koju sadrže čak i ako se očito mogu upotrebljavati više puta.“

               13

               Napomena s objašnjenjem koja se odnosi na navedeno opće pravilo, kakvo se nalazi u HS‑u, određuje da ono „uređuje razvrstavanje materijala za pakiranje i spremnika za pakiranje kakvi se obično koriste za pakiranje robe koju sadržavaju [ali da] nema obveze kada se takvi materijali za pakiranje i spremnici za pakiranje očito mogu upotrebljavati više puta kao npr. metalne bačve ili željezni ili čelični spremnici za komprimirani ili ukapljeni plin.“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               14

               Društvo Utopia, koje posluje pod tvrtkom Marshall Bioresources, uvozi u Francusku životinje iz Sjedinjenih Američkih Država koje su namijenjene laboratorijskom istraživanju.

               15

               Tijekom 2006. godine francuska carinska tijela su a posteriori izvršila nadzor nad uvozom živih pasa i kuna izvršenim između ožujka i prosinca 2004. Tim je nadzorom utvrđeno da su ti uvozi oslobođeni carina na temelju članka 60. Uredbe br. 918/83.

               16

               Ta su tijela utvrdila da društvo Utopia, čija djelatnost nije bila obrazovanje ili znanstveno istraživanje i koje nije imalo potrebno odobrenje, nije moglo zatražiti oslobođenje od carine na temelju članka 60. Slijedom toga, to je tijelo utvrdilo u zapisniku od 7. ožujka 2007. različite carinske prekršaje koji su omogućili izbjegavanje plaćanja određenih iznosa carina te je 27. ožujka 2007. izdalo obavijest o naplati uvoznih carina za te iznose.

               17

               Nakon što su carinska tijela odbila prigovor društva Utopia, to društvo je 26. srpnja 2007. podnijelo tužbu za poništenje tog zapisnika i obavijesti o naplati. Tribunal d’instance de Lyon je presudom od 10. siječnja 2011. prihvatio takav zahtjev i poništio navedeno mišljenje.

               18

               Carinska tijela su podnijela žalbu na takvu presudu pred Cour d’appel de Lyon, koji je presudom od 20. listopada 2011. prihvatio argumente društva Utopia koji se temelje na primjeni članka 60. Uredbe br. 918/83, presuđujući da je uvoz živih životinja oslobođen od carine jer su te životinje namijenjene upotrebi u laboratorijima. Međutim, u toj je presudi Cour d’appel de Lyon potvrdio osporeni carinski dug koji se odnosi na kaveze za prijevoz navedenih živih životinja smatrajući da oni ne predstavljaju materijale za pakiranje ili spremnike za pakiranje u smislu općeg pravila 5 točke (b) KN‑a. U tom smislu Cour d’appel de Lyon odbio je argumente društva Utopia koji su se temeljili na činjenici da je predmetne kaveze u glavnom postupku iznajmio američki opskrbljivač kojemu su oni vraćeni nakon prijevoza tih životinja i prema kojima bi se njihova jednokratna upotreba mogla smatrati višekratnom upotrebom u smislu općeg pravila 5 točke (b) KN‑a.

               19

               Tužitelji u glavnom postupku podnijeli su kasacijsku žalbu protiv presude Cour d’appel de Lyon u vezi s pitanjem primjene, u predmetnom slučaju, članka 60. Uredbe br. 918/93. Društvo Utopia podnijelo je protužalbu pred Cour de cassation u vezi s pitanjem primjene općeg pravila 5 točke (b) KN‑a za kaveze namijenjene prijevozu dotičnih životinja.

               20

               U tim je uvjetima Cour de cassation odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Može li se uvoznika životinja posebno pripremljenih za laboratorijsku uporabu osloboditi od carine koju određuje članak 60. [Uredbe br. 918/83] u vezi s robom te vrste kad on sam nije javna ili privatna ustanova čija je glavna djelatnost obrazovanje ili znanstveno istraživanje, ali su njegovi klijenti ustanove koje zadovoljavaju te uvjete?

                        2.

                        Mora li se opće pravilo 5 točka [(b)] tumačiti u smislu da se kavezi koji služe za prijevoz živih životinja namijenjenih istraživanju u laboratoriju trebaju kategorizirati kao materijali za pakiranje ili spremnici za pakiranje u svrhu toga pravila?
                        U slučaju potvrdnog odgovora, treba li se sadržaj te odredbe „očito se mogu upotrebljavati više puta“, koji se odnosi na materijale za pakiranje ili spremnike za pakiranje, ocijeniti načelno ili u smislu ponovne upotrebe na području Unije?“

         Prvo pitanje

               21

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita može li se uvoznika životinja posebno pripremljenih za laboratorijsku uporabu osloboditi od carine koju određuje članak 60. [Uredbe br. 918/83] u vezi s robom te vrste kad on sam nije javna ili privatna ustanova čija je glavna djelatnost obrazovanje ili znanstveno istraživanje, ali su njegovi klijenti ustanove koje zadovoljavaju te uvjete.

               22

               Valja podsjetiti da se na temelju članka 60. oslobođenje od uvoznih carina odobrava, između ostaloga, za životinje posebno pripremljene za laboratorijsku uporabu pod uvjetom da je ovlaštenik oslobođenja javna ustanova, odjeli javnih ustanova ili privatna ustanova čija je glavna djelatnost obrazovanje ili znanstveno istraživanje. Međutim, ako je ovlaštenik oslobođenja privatna ustanova, nadležna tijela države članice moraju izdati odobrenje da te životinje budu oslobođene od carina.

               23

               Iz članka 60. proizlazi da njegova primjena pretpostavlja ispunjenje dvaju različitih uvjeta. Prema prvom uvjetu uvezene životinje moraju biti posebno pripremljene za laboratorijsku uporabu. Prema drugom uvjetu primatelj tih životinja mora zadovoljavati posebne kriterije koji se odnose na vrstu ustanove, djelatnost koju obavlja i, u slučaju potrebe, odobrenje.

               24

               Nije sporno da uvozi u glavnom predmetu ispunjavaju ta dva uvjeta, koji se odnose na životinje i primatelja.

               25

               Međutim, prvo se pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev odnosi na to treba li uvoznik životinja na koje se odnosi članak 60. Uredbe br. 918/83, da bi bio oslobođen od carine koja se određuje za robu te vrste, zadovoljavati kriterije kojim se taj uvoznik može kvalificirati kao primatelj životinja u smislu toga članka.

               26

               U tom smislu valja istaknuti da uvoznik tih životinja nije obuhvaćen navedenim člankom 60.

               27

               Međutim, prema ustaljenoj sudskoj praksi, prilikom tumačenja odredbe prava Unije valja uzeti u obzir ne samo njezin tekst već i kontekst te ciljeve propisa kojih je ona dio (vidjeti između ostaloga presudu Brain Products, C‑219/11, EU:C:2012:742, t. 13. i navedenu sudsku praksu).

               28

               Što se tiče konteksta u kojemu se nalazi članak 60. Uredbe br. 918/83, valja istaknuti da takva uredba određuje nekoliko oslobođenja od carine čije je korištenje izričito vezano uz uvoznikovo ispunjavanje određenih uvjeta. Prema tome, uvoz oslobođen od carine koji određuje članak 2. navedene uredbe postavlja uvjete u odnosu na uvoznika kao i u odnosu na vrstu uvezene robe, prema kojima robu mora uvesti fizička osoba koja prenosi svoje uobičajeno boravište na carinskom području Zajednice (presuda Treimanis, C‑487/11, EU:C:2012:556, t. 15. i 16.).

               29

               Nasuprot tome, ovlaštenje na ostala oslobođenja od carine koja određuje Uredba br. 918/83 ovisi više o uporabi od strane primatelja uvezene robe nego o identitetu uvoznika. To je slučaj, između ostaloga, s oslobođenjima od carine za predmete obrazovnoga, znanstvenoga i kulturnoga karaktera namijenjene za određene istraživačke ili obrazovne organizacije predviđenim člankom 51. te uredbe.

               30

               Valja utvrditi da oslobođenje iz članka 60. Uredbe br. 918/83 pripada drugoj kategoriji oslobođenja, čije ovlaštenje ovisi više o uporabi uvezene robe od strane primatelja nego o identitetu uvoznika.

               31

               Valja također istaknuti, kako je i Komisija tvrdila, da je očito iz sadržaja članaka 128. i 129. Uredbe br. 918/93 da je zakonodavac Unije predvidio slučaj u kojemu uvoznik može biti osoba različita od primatelja uvezene robe u situacijama poput onih iz članka 60. te uredbe.

               32

               U tom smislu, valja utvrditi da iz članaka 128. i 129. Uredbe br. 918/83 zajedno s njezinim člankom 131. proizlazi, kao prvo, da uvoznik može biti ovlašten za oslobođenje predviđeno u članku 60. navedene uredbe jedino ako može dokazati nadležnim tijelima da je uvezena roba stvarno namijenjena ustanovama koje su predviđene tim člankom i u svrhe uporabe koja je uvjet za takvo oslobođenje i, kao drugo, da jedino nadležna tijela države članice na čijem državnom području ta roba treba biti dodijeljena za tu uporabu mogu dati takvo odobrenje u pitanju. Nasuprot tome, iz navedenih odredbi tog članka uopće ne proizlazi da uvoznik mora sam moći osigurati uporabu koja uvjetuje oslobođenje od carine u pitanju.

               33

               Što se tiče ciljeva članka 60. Uredbe br. 918/83, valja utvrditi da postizanje takvog cilja koji se sastoji u olakšavanju djelatnosti istraživanja tako što omogućava određenim ustanovama u Uniji da uvoze životinje posebno pripremljene za laboratorijsku uporabu po nižoj cijeni neće biti spriječeno time što će se dopustiti tim ustanovama da biraju najprikladnije i najbolje rješenje za uvoz.

               34

               Slijedom toga, imajući u vidu kontekst članka 60. Uredbe br. 918/83 i ciljeve koje slijedi ta odredba, uvoznik životinja iz tog članka ne treba, kako bi bio ovlašten za oslobođenje od carine na robu te vrste, zadovoljavati kriterije koji kvalificiraju uvoznika kao primatelja tih životinja u smislu navedenog članka.

               35

               Na temelju prethodno navedenoga, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 60. Uredbe br. 918/83 treba tumačiti u smislu da, ako su životinje koje su posebno pripremljene za laboratorijsku uporabu, koje uvoznik uveze na područje Europske unije, namijenjene za javne ili privatne ustanove čija je glavna djelatnost obrazovanje ili znanstveno istraživanje, taj uvoznik, iako sâm nije takva ustanova, može biti oslobođen od carine koju određuje taj članak za robu te vrste.

         Drugo pitanje

               36

               Drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita mora li se opće pravilo 5 točka (b) KN‑a tumačiti u smislu da kavezi koji služe za prijevoz živih životinja namijenjenih laboratorijskom istraživanju pripadaju kategoriji materijala za pakiranje ili spremnika za pakiranje koji se razvrstavaju s robom koju sadrže.

               37

               Valja podsjetiti da se na temelju takvog općeg pravila materijali za pakiranje ili spremnici za pakiranje koji sadrže robu razvrstavaju s tom robom samo kada su vrste koja se obično koristi za pakiranje takve vrste robe.

               38

               Prema tome, kako bi se odgovorilo na drugo pitanje, valja ispitati mogu li se kavezi koji služe za prijevoz živih životinja namijenjenih laboratorijskom istraživanju smatrati vrstom pakiranja koja se obično koristi za pakiranje takvih tipova životinja.

               39

               U tom smislu, valja podsjetiti na primjere iz Napomena s objašnjenjima KN‑a i HS‑a a koji se tiču materijala za pakiranje i spremnika za pakiranje, koji se smatraju vrstom pakiranja koja se obično koristi za pakiranje takve vrste robe. Prema Napomenama s objašnjenjem, takvi materijali za pakiranje i spremnici za pakiranje uključuju određene metalne bačve ili željezne ili čelične spremnike za komprimirani ili ukapljeni plin ili čak i spremnike za pakiranje koji se obično koriste za prodaju pića, džema, senfa, začina itd.

               40

               Kako je to istaknula francuska vlada u svojim očitovanjima, proizlazi da materijali za pakiranje i spremnici za pakiranje koji se obično rabe za pakiranje robe na koju se odnose jesu materijali za pakiranje ili spremnici za pakiranje koji su nužno potrebni za uporabu robe u pitanju ili materijali za pakiranje ili spremnici za pakiranje koji se obično rabe za prodaju i uporabu robe na koje se odnose. Zaista, bilo bi nemoguće rabiti komprimirane ili ukapljene plinove bez željeznih spremnika koji sadržavaju te plinove. Također, bilo bi teško zamisliti prodaju ili upotrebu džema ili senfa bez spremnika koji se obično koriste kao posude za takve tipove proizvoda.

               41

               Imajući u vidu Napomene s objašnjenjima KN‑a i HS‑a, valja zaključiti da se za kaveze koji služe za prijevoz živih životinja namijenjenih laboratorijskom istraživanju ne može smatrati da pripadaju vrsti pakiranja koja se obično koristi za pakiranje takvih tipova životinja u svrhu općeg pravila 5 točke (b). Čak i ako se prihvati da se ti kavezi obično koriste za prijevoz životinja zrakoplovom, nisu nužno potrebni ni obično rabljeni za prodaju i uporabu takvih životinja.

               42

               U tom smislu, valja istaknuti da iz dokumenata u spisu kojim Sud raspolaže proizlazi da primatelji obično ne rabe zajedno kaveze za prijevoz i životinje u pitanju u glavnom postupku. U ovom slučaju nije sporno da se kavezi vraćaju uvozniku nakon dostave životinja.

               43

               Iz prethodno navedenoga proizlazi da na drugo pitanje valja odgovoriti tako da opće pravilo 5 točku (b) KN‑a treba tumačiti u smislu da kavezi koji služe za prijevoz živih životinja namijenjenih laboratorijskom istraživanju ne ulaze u kategoriju materijala za pakiranje ili spremnika za pakiranje koji se razvrstavaju s robom na koju se odnose.

         Troškovi

               44

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (osmo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 60. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 918/83 od 28. ožujka 1983. o uspostavi sustava oslobođenja od carina u Zajednici (SL L 105, str. 1.), kako je izmijenjena aktom o uvjetima pristupanja Europskoj uniji Češke Republike, Republike Estonije, Republike Cipra, Republike Latvije, Republike Litve, Republike Mađarske, Republike Malte, Republike Poljske, Republike Slovenije i Republike Slovačke te o izmjenama Ugovora na kojima se temelji Europska unija, treba tumačiti u smislu da, ako su životinje koje su posebno pripremljene za laboratorijsku uporabu, koje uvoznik uveze na područje Europske unije, namijenjene za javne ili privatne ustanove čija je glavna djelatnost obrazovanje ili znanstveno istraživanje, taj uvoznik, čak i kad nije takva ustanova, može biti oslobođen od carine koju određuje taj članak za takvu vrstu robe.

                           2.

                           Opće pravilo 5 točku (b) Kombinirane nomenklature, sadržano u Prilogu I. Uredbi Vijeća (EEZ) br. 2658/87 od 23. srpnja 1987. o tarifnoj i statističkoj nomenklaturi i o Zajedničkoj carinskoj tarifi, kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 1789/2003 od 11. rujna 2003., treba tumačiti u smislu da kavezi koji služe za prijevoz živih životinja namijenjenih laboratorijskoj istraživanju ne ulaze u kategoriju materijala za pakiranje ili spremnika za pakiranje koji se razvrstavaju s robom na koju se odnose.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 14. ožujka 2017.#Samira Achbita i Centrum voor gelijkheid van kansen en voor racismebestrijding protiv G4S Secure Solutions NV.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Hof van Cassatie.#Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Direktiva 2000/78/EZ – Jednako postupanje – Diskriminacija na temelju vjere ili uvjerenja – Interni pravilnik poduzeća kojim se radnicima zabranjuje nošenje vidljivih simbola političke, filozofske ili vjerske naravi na radnom mjestu – Izravna diskriminacija – Nepostojanje – Neizravna diskriminacija – Zabrana radnici da nosi islamsku maramu za glavu.#Predmet C-157/15.

text:
         PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      14. ožujka 2017. (
            *1
         )*
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Socijalna politika — Direktiva 2000/78/EZ — Jednako postupanje — Diskriminacija na temelju vjere ili uvjerenja — Interni pravilnik poduzeća kojim se radnicima zabranjuje nošenje vidljivih simbola političke, filozofske ili vjerske naravi na radnom mjestu — Izravna diskriminacija — Nepostojanje — Neizravna diskriminacija — Zabrana radnici da nosi islamsku maramu za glavu“
      U predmetu C‑157/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Hof van Cassatie (Kasacijski sud, Belgija), odlukom od 9. ožujka 2015., koju je Sud zaprimio 3. travnja 2015., u postupku

         Samira Achbita,

         Centrum voor gelijkheid van kansen en voor racismebestrijding

      protiv

         G4S Secure Solutions NV,

      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: K. Lenaerts, predsjednik, A. Tizzano, potpredsjednik, R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič, L. Bay Larsen, M. Berger, M. Vilaras i E. Regan, predsjednici vijeća, A. Rosas, A. Borg Barthet, J. Malenovský, E. Levits, F. Biltgen (izvjestitelj), K. Jürimäe i C. Lycourgos, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 15. ožujka 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Centrum voor gelijkheid van kansen en voor racismebestrijding, C. Bayart i I. Bosmans, advocaten,

               —

               za G4S Secure Solutions NV, S. Raets i I. Verhelst, advocaten,

               —

               za belgijsku vladu, L. Van den Broeck i M. Jacobs, u svojstvu agenata,

               —

               za francusku vladu, G. de Bergues, D. Colas i R. Coesme, u svojstvu agenata,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, J. Kraehling, S. Simmons i C. R. Brodie, u svojstvu agenata, uz asistenciju A. Batesa, barrister,

               —

               za Europsku komisiju, G. Wils i D. Martin, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 31. svibnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 2. stavka 2. točke (a) Direktive Vijeća 2000/78/EZ od 27. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja (SL 2000., L 303, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 69.)

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između, s jedne strane, Samire Achbite i Centrum voor gelijkheid van kansen en voor racismebestrijding (Centar za jednake mogućnosti i borbu protiv rasizma, u daljnjem tekstu: Centrum) te, s druge strane, G4S Secure Solutionsa NV (u daljnjem tekstu: G4S), društva sa sjedištem u Belgiji, u vezi sa zabranom tog društva svojim zaposlenicima da na radnom mjestu nose vidljive simbole svojih političkih, filozofskih ili vjerskih uvjerenja i vrše sve obrede povezane s tim uvjerenjima.

         Pravni okvir

         Direktiva 2000/78

               3

               Uvodne izjave 1. i 4. Direktive 2000/78 glase:

                        „(1)

                        Sukladno članku 6. Ugovora o Europskoj uniji, Europska unija temelji se na načelima slobode, demokracije, poštovanja ljudskih prava i temeljnih sloboda te vladavine prava, načelima koja su zajednička svim državama članicama, i poštuje temeljna prava zajamčena Europskom konvencijom za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, kao i prava koja proizlaze iz ustavnih tradicija zajedničkih državama članicama, kao opća načela prava Zajednice.

                  […]

                        (4)

                        Pravo svih osoba na jednakost pred zakonom i zaštita od diskriminacije predstavljaju opće pravo priznato Općom deklaracijom o ljudskim pravima, Konvencijom Ujedinjenih naroda o uklanjanju svih oblika diskriminacije žena, sporazumima Ujedinjenih naroda o građanskim i političkim pravima te o gospodarskim, socijalnim i kulturnim pravima, kao i Europskom konvencijom za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda koju su potpisale sve države članice. Konvencija br. 111 Međunarodne organizacije rada (ILO) zabranjuje diskriminaciju u području zapošljavanja i obavljanja zanimanja.”

               4

               Članak 1. Direktive 2000/78 propisuje:
               „Svrha ove Direktive je utvrditi opći okvir za borbu protiv diskriminacije na temelju vjere ili uvjerenja, invaliditeta, dobi ili spolnog opredjeljenja u vezi sa zapošljavanjem i obavljanjem zanimanja, kako bi se u državama članicama ostvarila primjena načela jednakog postupanja.”

               5

               Članak 2. navedene direktive propisuje:
               „1.   Za potrebe ove Direktive ‚načelo jednakog postupanja’ znači nepostojanje bilo kakve izravne ili neizravne diskriminacije na temelju bilo kojeg od razloga iz članka 1.
               2.   Za potrebe stavka 1.:

                        (a)

                        smatra se da se radi o izravnoj diskriminaciji u slučaju kada se prema jednoj osobi postupa lošije nego prema drugoj osobi ili je došlo do takvog postupanja ili je moglo doći do takvog postupanja u sličnim situacijama, zbog bilo kojeg od razloga iz članka 1.;

                        (b)

                        smatra se da se radi o neizravnoj diskriminaciji u slučaju kada kakva naizgled neutralna odredba, mjerilo ili postupanje dovede u neravnopravan položaj osobe određene vjere ili uvjerenja, invaliditeta, dobi ili spolnog opredjeljenja, u usporedbi s ostalim osobama, osim u sljedećim slučajevima:

                                 i.

                                 ako su ta odredba, mjerilo ili postupanje objektivno opravdani legitimnim ciljem, a sredstva za postizanje tog cilja su primjerena i nužna, […]

                  […]
               5.   Ova Direktiva ne utječe na mjere koje proizlaze iz nacionalnog zakonodavstva, a koje su u demokratskom društvu potrebne zbog očuvanja javne sigurnosti, održanja javnog reda i prevencije kaznenih djela, radi zaštite zdravlja te zaštite prava i sloboda drugih ljudi.”

               6

               Članak 3. stavak 1. iste direktive određuje:
               „U granicama nadležnosti prenesenih na Zajednicu, ova se Direktiva primjenjuje na sve osobe, bilo u javnom ili privatnom sektoru, uključujući javna tijela, u odnosu na:
               […]

                        (c)

                        zapošljavanje i uvjete rada, uključujući otkaze i plaće;

                  […]”

         Belgijsko pravo

               7

               Wet ter bestrijding van discriminatie en tot wijziging van de wet van 15 februari 1993 tot oprichting van een Centrum voor gelijkheid van kansen en voor racismebestrijding (Zakon o borbi protiv diskriminacije i o izmjeni Zakona od 15. veljače 1993. o osnivanju Centra za jednake mogućnosti i borbu protiv rasizma) od 25. veljače 2003. (Belgisch Staatsblad od 17. ožujka 2003., str. 12844.) ima za svrhu osobito prenijeti odredbe Direktive 2000/78.

               8

               Članak 2. stavak 1. navedenog zakona glasi:
               „Riječ je o izravnoj diskriminaciji kada se različito postupanje koje nije objektivno i razumno opravdano izravno temelji na spolu, takozvanoj rasi, boji kože, podrijetlu, nacionalnom ili etničkom podrijetlu, spolnoj orijentaciji, osobnom statusu, rođenju, imovini, dobi, vjerskom ili filozofskom uvjerenju, trenutačnom ili budućem zdravstvenom stanju, invaliditetu ili fizičkoj osobini.”

               9

               Članak 2. stavak 2. istog zakona propisuje:
               „Riječ je o neizravnoj diskriminaciji kada naizgled neutralna odredba, mjerilo ili postupanje kao takvo ima nepovoljne posljedice za osobe na koje se primjenjuje jedan od razloga za diskriminaciju iz stavka 1., osim ako ta odredba, mjerilo ili postupanje nije objektivno i razumno opravdano.”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               10

               Društvo G4S privatno je poduzeće koje klijentima iz javnog i privatnog sektora pruža, među ostalim, usluge prijema.

               11

               Samira Achbita, vjernica muslimanske vjeroispovijesti, 12. veljače 2003. počela je raditi kao recepcionarka za G4S. To društvo zaposlilo ju je na temelju ugovora o radu na neodređeno vrijeme. Unutar društva G4S vrijedilo je nepisano pravilo na temelju kojeg radnici na radnom mjestu nisu mogli nositi vidljive simbole svojih političkih, filozofskih ili vjerskih uvjerenja.

               12

               U travnju 2006. S. Achbita obavijestila je svoje nadređene o namjeri da tijekom radnog vremena počne nositi islamsku maramu za glavu.

               13

               U svojem odgovoru uprava društva G4S obavijestila je S. Achbitu da joj ne može tolerirati nošenje marame jer je vidljivo nošenje političkih, filozofskih ili vjerskih simbola u suprotnosti s politikom neutralnosti koju vodi to poduzeće.

               14

               Dana 12. svibnja 2006., nakon prekida rada zbog bolesti, S. Achbita obavijestila je svojeg poslodavca da se 15. svibnja vraća na rad i da će nositi islamsku maramu za glavu.

               15

               Dana 29. svibnja 2006. radničko vijeće društva G4S odobrilo je izmjenu internog pravilnika, koja je stupila na snagu 13. lipnja 2006., sukladno kojoj je „radnicima na radnom mjestu zabranjeno nositi vidljive simbole svojih političkih, filozofskih ili vjerskih uvjerenja odnosno vršenje svih obreda koji iz njih proizlaze”.

               16

               Dana 12. lipnja 2006. S. Achbiti otkazan je ugovor o radu zbog ustrajnog iskazivanja želje da kao vjernica muslimanske vjeroispovijesti na svojem radnom mjestu nosi islamsku maramu za glavu. Plaćena joj je otpremnina u iznosu triju njezinih mjesečnih plaća i povlastice stečene na temelju ugovora o radu.

               17

               Nakon što je arbeidsrechtbank te Antwerpen (Radni sud u Antwerpenu, Belgija) odbio tužbu koju je S. Achbita podnijela protiv te odluke o otkazu, protiv odluke tog suda podnijela je žalbu pred arbeidshofom te Antwerpen (Viši radni sud u Antwerpenu, Belgija). Ta je žalba odbijena osobito zato što nije bilo moguće smatrati da je otkaz bio neopravdan jer opća zabrana nošenja vidljivih simbola političkih, filozofskih ili vjerskih uvjerenja na radnom mjestu nije dovela do izravne diskriminacije i zato što nije bilo očito postojanje bilo kakve neizravne diskriminacije ili povrede osobne slobode ili slobode vjeroispovijesti.

               18

               Kada je riječ o nepostojanju izravne diskriminacije, potonji sud konkretno je pojasnio da je nesporno da ugovor o radu S. Achbiti nije otkazan zbog njezine muslimanske vjeroispovijesti, nego zbog činjenice da je ustrajala u želji da nošenjem islamske marame za glavu tijekom radnog vremena na vidljiv način iskaže pripadnost toj vjeri. Odredba internog pravilnika, koju je povrijedila S. Achbita, odredba je opće primjene jer se njome svim radnicima zabranjuje nošenje vidljivih simbola političkih, filozofskih ili vjerskih uvjerenja na radnom mjestu. Na temelju nijedne činjenice nije moguće pretpostaviti da bi društvo G4S u usporedivoj situaciji blagonaklonije postupilo prema drugom zaposleniku, osobito prema radniku drugih vjerskih ili filozofskih uvjerenja, koji bi trajno odbijao poštovati tu zabranu.

               19

               Arbeidshof te Antwerpen (Viši radni sud u Antwerpenu) odbio je argument prema kojem zabrana nošenja vidljivih simbola vjerskih ili filozofskih uvjerenja, propisana u okviru društva G4S, sama za sebe predstavlja izravnu diskriminaciju S. Achbite kao vjernice, smatrajući da se ta zabrana ne odnosi samo na nošenje simbola koji su povezani s vjerskim uvjerenjima, nego i onih koji su povezani s filozofskim uvjerenjima, poštujući u tom pogledu mjerilo zaštite utvrđeno Direktivom 2000/78, u kojoj se govori o „vjeri ili [o] uvjerenju”.

               20

               U prilog svojoj žalbi u kasacijskom postupku S. Achbita, među ostalim, tvrdi da je arbeidshof te Antwerpen (Viši radni sud u Antwerpenu) povrijedio pojmove „izravna diskriminacija” i „neizravna diskriminacija” u smislu članka 2. stavka 2. Direktive 2000/78, time što je smatrao da vjersko uvjerenje na kojem se temelji zabrana koju je propisalo društvo G4S predstavlja neutralno mjerilo i time što tu zabranu nije kvalificirao kao različito postupanje između radnika koji nose islamsku maramu za glavu i onih koji je ne nose, zbog toga što se navedena zabrana ne odnosi na određeno vjersko uvjerenje i jer se primjenjuje na sve radnike.

               21

               U tim je okolnostima Hof van Cassatie (Kasacijski sud, Belgija) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li članak 2. stavak 2. točku (a) Direktive 2000/78 tumačiti na način da zabrana vjernici muslimanske vjeroispovijesti da na radnom mjestu nosi maramu za glavu ne predstavlja izravnu diskriminaciju kada poslodavčevo postojeće pravilo svim radnicima zabranjuje nošenje vanjskih simbola političkih, filozofskih i vjerskih uvjerenja na radnom mjestu?”

         O prethodnom pitanju

               22

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 2. stavak 2. točku (a) Direktive 2000/78 tumačiti na način da zabrana nošenja islamske marame za glavu koja proizlazi iz internog pravila privatnog poduzeća kojim se općenito zabranjuje vidljivo nošenje svih političkih, filozofskih ili vjerskih simbola na radnom mjestu predstavlja izravnu diskriminaciju zabranjenu tom direktivom.

               23

               Na prvome mjestu, u skladu s člankom 1. Direktive 2000/78, njezina je svrha utvrditi opći okvir za borbu protiv diskriminacije na temelju vjere ili uvjerenja, invaliditeta, dobi ili spolnog opredjeljenja u vezi sa zapošljavanjem i obavljanjem zanimanja, kako bi se u državama članicama ostvarila primjena načela jednakog postupanja.

               24

               Na temelju članka 2. stavka 1. Direktive 2000/78, „‚načelo jednakog postupanja’ znači nepostojanje bilo kakve izravne ili neizravne diskriminacije na temelju bilo kojeg od razloga iz članka 1.” te direktive. Članak 2. stavak 2. točka (a) navedene direktive pobliže određuje da se, za potrebe primjene njezina članka 2. stavka 1., smatra da se radi o izravnoj diskriminaciji u slučaju kada se prema nekoj osobi postupa lošije nego prema drugoj osobi u sličnoj situaciji, zbog bilo kojeg od razloga, među kojima se nalazi i vjera, iz članka 1. iste direktive.

               25

               U odnosu na pojam „vjere” iz članka 1. te direktive, valja navesti da ona ne sadržava njegovu definiciju.

               26

               Međutim, zakonodavac Unije u uvodnoj izjavi 1. Direktive 2000/78 uputio je na temeljna prava kako su zajamčena Europskom konvencijom za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisanom u Rimu 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu: EKLJP), koja u članku 9. predviđa da svatko ima pravo na slobodu mišljenja, savjesti i vjeroispovijedi, koje uključuje osobito slobodu da se pojedinačno ili u zajednici s drugima, javno ili privatno, iskazuje svoju vjeroispovijed ili uvjerenje bogoslužjem, poučavanjem, praktičnim vršenjem i obredima.

               27

               U istoj uvodnoj izjavi zakonodavac Unije također je uputio na ustavne tradicije zajedničke državama članicama, kao opća načela prava Unije. Među tim pravima koja proizlaze iz zajedničkih ustavnih tradicija i koja su potvrđena u Povelji Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) nalazi se i sloboda savjesti i vjeroispovijedi, zajamčena u članku 10. stavku 1. Povelje. Sukladno toj odredbi, to pravo uključuje slobodu promjene vjeroispovijedi ili uvjerenja te slobodu, pojedinačno ili u zajednici s drugima, javno ili privatno, iskazivanja vjeroispovijedi ili uvjerenja bogoslužjem, poučavanjem, praksom i obredima. Kao što to proizlazi iz Objašnjenja koja se odnose na Povelju Europske unije o temeljnim pravima (SL 2007., C 303, str. 17.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 7., str. 120.), pravo zajamčeno njezinim člankom 10. stavkom 1. odgovara pravu zajamčenom člankom 9. EKLJP‑a te, sukladno članku 52. stavku 3. Povelje, ima isto značenje i opseg primjene kao i potonji.

               28

               Budući da EKLJP i, posljedično Povelja, daju široko tumačenje pojma „vjere”, tako da u njega uključuju i pojam slobode iskazivanja svoje vjeroispovijedi, valja navesti da je zakonodavac Unije prilikom donošenja Direktive 2000/78 odlučio zadržati isti pristup, tako da pojam „vjere” iz članka 1. te direktive treba tumačiti tako da obuhvaća forum internum, odnosno činjenicu imanja uvjerenja, kao i forum externum, odnosno javno iskazivanje vjere.

               29

               Na drugome mjestu, važno je odrediti je li posljedica internog pravila o kojem je riječ u glavnom postupku različito postupanje prema radnicima ovisno o njihovoj vjeri ili njihovu uvjerenju te, ako je odgovor na to pitanje potvrdan, predstavlja li to različito postupanje izravnu diskriminaciju u smislu članka 2. stavka 2. točke (a) Direktive 2000/78.

               30

               U ovom slučaju interno pravilo o kojem je riječ u glavnom postupku odnosi se na nošenje vidljivih simbola političkih, filozofskih ili vjerskih uvjerenja te stoga bez razlike obuhvaća svako iskazivanje takvih uvjerenja. Slijedom toga, za navedeno pravilo treba smatrati da na jednak način postupa prema svim radnicima poduzeća, propisujući im na općenit način i bez ikakve razlike obvezu neutralnosti u pogledu odijevanja koja se protivi nošenju takvih simbola.

               31

               S tim u vezi, iz elemenata spisa kojim Sud raspolaže ne proizlazi da se primjena internog pravila o kojem je riječ u glavnom postupku na S. Achbitu razlikovala od primjene tog pravila na bilo kojeg drugog radnika.

               32

               Stoga valja zaključiti da interno pravilo poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku ne uspostavlja različito postupanje koje se izravno temelji na vjeri ili uvjerenju u smislu članka 2. stavka 2. točke (a) Direktive 2000/78.

               33

               S obzirom na to, prema ustaljenoj sudskoj praksi, činjenica da je sud koji je uputio zahtjev formulirao pitanje pozivajući se samo na određene odredbe prava Unije ne sprečava Sud da mu pruži sve elemente tumačenja prava Unije koji mogu biti korisni za rješavanje predmeta koji se pred njim vodi, bez obzira na to je li se nacionalni sud u tekstu svojeg pitanja na njih pozvao. U tom je smislu na Sudu da iz svih podataka koje je dostavio nacionalni sud, a posebno iz obrazloženja odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, izvuče one dijelove prava Unije koje je potrebno tumačiti imajući u vidu predmet spora (vidjeti osobito presudu od 12. veljače 2015., Oil Trading Poland, C‑349/13, EU:C:2015:84, t. 45. i navedenu sudsku praksu).

               34

               U ovom slučaju nije isključeno da sud koji je uputio zahtjev može doći do zaključka da interno pravilo o kojem je riječ u glavnom postupku uspostavlja različito postupanje koje se neizravno temelji na vjeri ili uvjerenju u smislu članka 2. stavka 2. točke (b) Direktive 2000/78, ako se utvrdi – a što je taj sud dužan provjeriti – da naizgled neutralna obveza koju to pravilo sadržava zapravo dovodi u neravnopravan položaj osobe određene vjere ili uvjerenja.

               35

               Sukladno članku 2. stavku 2. točki (b) podtočki i. Direktive 2000/78, takvo različito postupanje ipak ne predstavlja neizravnu diskriminaciju u smislu članka 2. stavka 2. točke (b) navedene direktive ako je ono objektivno opravdano legitimnim ciljem i ako su sredstva za postizanje tog cilja primjerena i nužna.

               36

               S tim u vezi, valja istaknuti da je – iako je u konačnici na nacionalnom sudu, koji je jedini nadležan za ocjenu činjenica, da odluči je li i u kojoj mjeri interno pravilo o kojem je riječ u glavnom postupku u skladu s tim zahtjevima – Sud, koji je pozvan nacionalnom sudu dati korisne odgovore, nadležan da mu na temelju spisa glavnog postupka kao i na temelju pisanih i usmenih očitovanja koja su mu podnesena dâ upute koje će tom sudu omogućiti da donese odluku u konkretnom sporu koji je pred njim pokrenut.

               37

               Kada je, na prvome mjestu, riječ o uvjetu koji se odnosi na postojanje legitimnog cilja, valja istaknuti da želju da se u odnosima s javnim i privatnim klijentima iskazuje politika političke, filozofske ili vjerske neutralnosti treba smatrati legitimnom.

               38

               Naime, poslodavčeva želja da prema klijentima prikazuje imidž neutralnosti odnosi se na slobodu poduzetništva, koja je priznata u članku 16. Povelje, i u načelu je legitimna, osobito kad je poslodavac u postizanje tog cilja uključio samo radnike koji trebaju stupati u kontakt s njegovim klijentima.

               39

               Tumačenje prema kojem postizanje takvog cilja u određenim granicama dopušta ograničavanje slobode vjeroispovijesti potkrepljuje, uostalom, sudska praksa Europskog suda za ljudska prava o članku 9. EKLJP‑a (presuda Europskog suda za ljudska prava od 15. siječnja 2013., Eweida i dr. protiv Ujedinjene Kraljevine, CE:ECHR:2013:0115JUD004842010, t. 94.).

               40

               Kada je, na drugome mjestu, riječ o primjerenosti internog pravila poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, valja utvrditi da činjenica zabrane radnicima da vidljivo nose simbole političkih, filozofskih ili vjerskih uvjerenja može osigurati dobru primjenu politike neutralnosti, pod uvjetom da se ta politika uistinu slijedi na dosljedan i sustavan način (vidjeti u tom smislu presude od 10. ožujka 2009., Hartlauer, C‑169/07, EU:C:2009:141, t. 55. i od 12. siječnja 2010., Petersen, C‑341/08, EU:C:2010:4, t. 53.).

               41

               S tim u vezi, na sudu koji je uputio zahtjev jest da provjeri je li društvo G4S, prije nego što je S. Achbiti otkazalo ugovor o radu, prema članovima svojeg osoblja koji su u kontaktu s klijentima uspostavilo opću politiku zabrane vidljivog nošenja simbola političkih, filozofskih ili vjerskih uvjerenja koja se primjenjuje bez ikakve razlike.

               42

               Kada je, na trećemu mjestu, riječ o nužnosti zabrane o kojoj je riječ u glavnom postupku, valja provjeriti je li ona ograničena na ono što je nužno potrebno. U ovom slučaju treba provjeriti odnosi li se zabrana vidljivog nošenja svih simbola ili odjeće koju je moguće povezati s religijskim vjerovanjem ili s političkim ili filozofskim uvjerenjem isključivo na radnike G4S‑a koji su u kontaktu s klijentima. Ako je to slučaj, navedenu zabranu treba smatrati nužno potrebnom za ostvarenje cilja koji se želi postići.

               43

               U ovom slučaju, kada je riječ o odbijanju radnice poput S. Achbite da odustane od nošenja islamske marame za glavu pri obavljanju svoje profesionalne aktivnosti s klijentima društva G4S, na sudu koji je uputio zahtjev jest da provjeri je li joj društvo G4S slijedom tog odbijanja moglo ponuditi radno mjesto koje ne podrazumijeva vizualni kontakt s tim klijentima, prije donošenja odluke o otkazu ugovora o radu, vodeći računa o zabranama svojstvenima tom poduzeću, a da pritom ne snosi dodatni trošak. Sud koji je uputio zahtjev dužan je, imajući u vidu sve elemente spisa, voditi računa o postojećim interesima i ograničiti ograničenja predmetnih sloboda na ono što je nužno potrebno.

               44

               Imajući u vidu sva prethodna razmatranja, na pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev valja odgovoriti kako slijedi:

                        —

                        Članak 2. stavak 2. točku (a) Direktive 2000/78 treba tumačiti na način da zabrana nošenja islamske marame za glavu koja proizlazi iz internog pravila privatnog poduzeća kojim se zabranjuje vidljivo nošenje svih političkih, filozofskih ili vjerskih simbola na radnom mjestu ne predstavlja izravnu diskriminaciju na temelju vjere ili uvjerenja u smislu te direktive.

                        —

                        Nasuprot tomu, takvo interno pravilo privatnog poduzeća može predstavljati neizravnu diskriminaciju u smislu članka 2. stavka 2. točke (b) Direktive 2000/78 ako se utvrdi da naizgled neutralna obveza koju ono predviđa zapravo dovodi u neravnopravan položaj osobe određene vjere ili uvjerenja, osim u slučaju kad je ono objektivno opravdano legitimnim ciljem, kao što je poslodavčeva želja da u odnosima prema svojim klijentima slijedi politiku političke, filozofske i vjerske neutralnosti, a da su sredstva za postizanje tog cilja primjerena i nužna, što treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

         Troškovi

               45

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) odlučuje:

                     Članak 2. stavak 2. točku (a) Direktive Vijeća 2000/78/EZ od 27. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja treba tumačiti na način da zabrana nošenja islamske marame za glavu koja proizlazi iz internog pravila privatnog poduzeća kojim se zabranjuje vidljivo nošenje svih političkih, filozofskih ili vjerskih simbola na radnom mjestu ne predstavlja izravnu diskriminaciju na temelju vjere ili uvjerenja u smislu te direktive.

                     Nasuprot tomu, takvo interno pravilo privatnog poduzeća može predstavljati neizravnu diskriminaciju u smislu članka 2. stavka 2. točke (b) Direktive 2000/78 ako se utvrdi da naizgled neutralna obveza koju ono predviđa zapravo dovodi u neravnopravan položaj osobe određene vjere ili uvjerenja, osim u slučaju kad je ono objektivno opravdano legitimnim ciljem, kao što je poslodavčeva želja da u odnosima sa svojim klijentima slijedi politiku političke, filozofske i vjerske neutralnosti, a da su sredstva za postizanje tog cilja primjerena i nužna, što treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski