title: Presuda Suda (peto vijeće) od 16. veljače 2017.#IOS Finance EFC SA protiv Servicio Murciano de Salud.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Juzgado Contencioso-Administrativo de Murcia.#Zahtjev za prethodnu odluku – Borba protiv kašnjenja u plaćanju u poslovnim transakcijama – Direktiva 2011/7/EU – Poslovne transakcije između privatnih poduzetnika i javnih vlasti – Nacionalni propis koji trenutačnu isplatu glavnice uvjetuje odricanjem od kamata za zakašnjelo plaćanje i od naknade za troškove naplate.#Predmet C-555/14.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      16. veljače 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Borba protiv kašnjenja u plaćanju u poslovnim transakcijama — Direktiva 2011/7/EU — Poslovne transakcije između privatnih poduzetnika i javnih vlasti — Nacionalni propis koji trenutačnu isplatu glavnice uvjetuje odricanjem od kamata za zakašnjelo plaćanje i od naknade za troškove naplate“
      U predmetu C‑555/14
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo no 6 de Murcia (Provincijski upravni sud br. 6 iz Murcije, Španjolska), odlukom od 20. studenoga 2014., koju je Sud zaprimio 3. prosinca 2014., u postupku

         IOS Finance EFC SA

      protiv

         Servicio Murciano de Salud,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: J. L. da Cruz Vilaça, predsjednik vijeća, A. Tizzano (izvjestitelj), potpredsjednik Suda, M. Berger, A. Borg Barthet i E. Levits, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 2. ožujka 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za IOS Finance EFC SA, J. Tornos Mas, abogado,

               —

               za španjolsku vladu, A. Rubio González, u svojstvu agenta,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i J. Möller, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, G. Wilms, D. Loma‑Osorio Lerena, E. Sanfrutos Cano, A. C. Becker i M. Šimerdová, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 12. svibnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive 2011/7/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 16. veljače 2011. o borbi protiv kašnjenja u plaćanju u poslovnim transakcijama (SL 2011., L 48, str. 1., i ispravak SL 2012., L 233, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 2., str. 200.).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između IOS Finance EFC SA (u daljnjem tekstu: IOS Finance) i Servicio Murciano de Salud (Zdravstvena služba Autonomne zajednice Regije Murcije, Španjolska), povodom odbijanja potonje da IOS Financeu plati – povrh iznosa glavnice – zatezne kamate i troškove naplate koje on traži zbog računa koji nisu plaćeni o dospijeću.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodne izjave 1., 12., 16. i 28. Direktive 2011/7 određuju:

                        „(1)

                        Potrebno je učiniti niz suštinskih promjena u Direktivi 2000/35/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. lipnja 2000. o borbi protiv kašnjenja u plaćanju u poslovnim transakcijama [SL 2000., L 200, str. 35.]. Poželjno je da zbog jasnoće i racionalizacije predmetne odredbe budu preinačene.

                  [...]

                        (12)

                        Zakašnjelo plaćanje predstavlja povredu ugovora koja je zbog niskih kamatnih stopa zaračunatih na zakašnjela plaćanja, odnosno njihova izostanka, i/ili zbog sporih postupaka naknade štete postala financijski privlačna dužnicima u većini država članica. Odlučan pomak prema kulturi ažurnog plaćanja, u kojoj bi se i isključivanje prava na zaračunavanje kamata uvijek smatralo posebno nepravednim ugovornim uvjetom ili postupanjem, nužan je kako bi se obrnuo ovaj trend i suzbilo zakašnjenje plaćanja. Takav pomak također treba uključivati uvođenje posebnih odredbi o razdobljima plaćanja i o naknađivanju pretrpljenih troškova vjerovnika, kao i odredbe da se, između ostalog, isključivanje prava na naknadu troškova naplate smatra posebno nepravednim.

                  [...]

                        (16)

                        Ova Direktiva ne bi trebala obvezivati vjerovnika na potraživanje kamata za zakašnjelo plaćanje. [...]

                  [...]

                        (28)

                        Ova Direktiva trebala bi zabraniti zlouporabu slobode ugovaranja na štetu vjerovnika. Posljedično, ako ugovorni uvjet ili postupanje vezani uz datum ili razdoblje plaćanja, kamatnu stopu na zakašnjelo plaćanje, odnosno, uz naknadu troškova naplate nisu opravdani na temelju uvjeta koji su odobreni dužniku, odnosno, ako uglavnom služe da bi dužnik pribavio dodatnu likvidnost na trošak vjerovnika, onda se može smatrati da taj uvjet ili postupanje predstavlja takvu zlouporabu. U tom smislu [...] svi ugovorni uvjeti ili postupanja koji posebno odstupaju od dobre poslovne prakse i suprotni su dobroj vjeri i poštenom poslovanju trebali bi se smatrati nepravednima za vjerovnika. Posebno, otvoreno isključivanje prava na zaračunavanje kamata uvijek treba smatrati posebno nepravednim, dok za isključivanje prava na naknadu za troškove naplate treba vrijediti pretpostavka da je posebno nepravedno. Ova Direktiva ne bi trebala utjecati na nacionalne odredbe koje se tiču načina sklapanja ugovora, odnosno, koje uređuju valjanost ugovornih uvjeta nepravednih prema dužniku.”

               4

               Članak 1. navedene direktive, naslovljen „Predmet i područje primjene”, određuje, u svojem stavku 1.:
               „Cilj je ove Direktive suzbijanje zakašnjelih plaćanja u poslovnim transakcijama, [...]”

               5

               Članak 4. navedene direktive, naslovljen „Transakcije između poduzeća i javnih tijela”, određuje, u svojem stavku 1.:
               „Države članice osiguravaju da u poslovnim transakcijama u kojima je dužnik javno tijelo vjerovnik nakon isteka razdoblja utvrđenog u stavcima 3., 4. ili 6. ima pravo na zakonsku kamatu na zakašnjelo plaćanje, bez potrebe izdavanja požurnice, pri čemu su zadovoljeni sljedeći uvjeti:

                        a)

                        vjerovnik je ispunio svoje ugovorne i pravne obveze; i

                        b)

                        vjerovnik nije primio dospjeli iznos na vrijeme, osim ako dužnik nije odgovoran za kašnjenje.”

               6

               Članak 6. navedene direktive naslovljen „Naknada za troškove naplate”, glasi:
               „1.   Države članice osiguravaju da u slučajevima kad se zaračuna kamata na zakašnjelo plaćanje u poslovnim transakcijama u skladu s člankom 3. ili 4. vjerovnik ima pravo dobiti od dužnika fiksni iznos od najmanje 40 eura.
               2.   Države članice osiguravaju da fiksni iznos iz stavka 1. bude potraživan bez potrebe slanja požurnice, kao naknada za vjerovnikove vlastite troškove naplate.
               3.   Vjerovnik uz fiksni iznos naveden u stavku 1. ima i pravo od dužnika dobiti razumnu naknadu za sve troškove naplate koji prelaze taj fiksni iznos i pretrpljeni su zbog dužnikova zakašnjelog plaćanja. To može uključivati troškove koji su pretrpljeni zbog, između ostalog, savjetovanja s odvjetnikom ili angažiranja agencije za naplatu dugova.”

               7

               Članak 7. direktive 2011/7 naslovljen „Nepravedni ugovorni uvjeti ili postupanja”, glasi:
               „1.   Države članice osiguravaju da ugovorni uvjet ili postupanje, vezani uz datum ili razdoblje plaćanja, kamatnu stopu na zakašnjelo plaćanje, odnosno, uz naknadu za troškove naplate, budu ili neizvršivi ili upotrijebljeni kao podloga za zahtjev za naknadu štete ako su posebno nepravedni prema vjerovniku.
               Pri određivanju je li ugovorni uvjet ili postupanje posebno nepravedno prema vjerovniku u smislu prvog podstavka razmatraju se sve okolnosti slučaja, uključujući:

                        a)

                        svako posebno odstupanje od dobre poslovne prakse, suprotno dobroj vjeri i poštenom poslovanju;

                        b)

                        prirodu proizvoda ili usluge; i

                        c)

                        pitanje ima li dužnik neki opravdan razlog odstupati od zakonske kamatne stope na zakašnjelo plaćanje, od razdoblja plaćanja navedenog u članku 3. stavku 5., u članku 4. stavku 3. točki (a), u članku 4. stavku 4. i članku 4. stavku 6., odnosno od fiksnog iznosa iz članka 6. stavka 1.

                  2.   U smislu stavka 1., ugovorni uvjet ili postupanje koje isključuje kamate na zakašnjelo plaćanje smatra se posebno nepravednim.
               3.   U smislu stavka 1., za ugovorni uvjet ili postupanje koje isključuje naknadu za troškove naplate, kao što je navedeno u članku 6., pretpostavlja se da je posebno nepravedno.
               [...]”

         Španjolsko pravo

               8

               Iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da je španjolski zakonodavac od 2012. godine uspostavio „izvanredni mehanizam financiranja radi plaćanja dobavljača”, ograničena trajanja, kako bi se nosio s akumuliranim kašnjenjima u plaćanju, zbog gospodarske krize, od strane autonomnih zajednica i lokalnih jedinica prema njihovim dobavljačima (u daljnjem tekstu: izvanredni mehanizam financiranja). U osnovi, sukladno pravilima koja uređuju funkcioniranje tog mehanizma, dobavljači koji mu pristupe prihvaćaju – u zamjenu za trenutačno plaćanje glavnice duga – da odustanu od akcesornih potraživanja koja su nastala zbog nepoštovanja rokova plaćanja od strane dotičnih javnih tijela, uključujući i zatezne kamate i naknadu troškova naplate.

               9

               U tom pogledu osobito članak 6. Real Decreto‑ley 8/2013 de medidas urgentes contra la morosidad de las administraciones públicas y de apoyo a entidades locales con problemas financieros (Kraljevska uredba sa zakonskom snagom 8/2013 o hitnim mjerama za borbu protiv kašnjenja u plaćanju javnih upravnih tijela i radi potpore lokalnim tijelima s financijskim problemima), od 28. lipnja 2013. (BOE br. 155, od 29. lipnja 2013., str. 48782.), naslovljen „Učinci ispunjenja još nepodmirenih obveza”, određuje:
               „Plaćanje dobavljaču rezultira nestankom duga Autonomne zajednice ili lokalnog tijela prema dobavljaču, ovisno o konkretnom slučaju, u pogledu glavnice, kamate, pravnih troškova i svih ostalih dodatnih troškova.”

               10

               Prije donošenja navedene Kraljevske uredbe sa zakonskom snagom 8/2013, Real Decreto‑ley‑om 4/2013 de medidas de apoyo al emprendedor y de estímulo del crecimiento y de la creación de empleo (Kraljevska uredba sa zakonskom snagom 4/2013 o mjerama za potporu poduzetništvu te poticanje rasta i zapošljavanja), od 22. veljače 2013. (BOE br. 47, od 23. veljače 2013., str. 15219.), u španjolsko je pravo prenesena Direktiva 2011/7.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               11

               Između 2008. i 2013. nekoliko je dobavljača isporučilo robu i usluge medicinskim ustanovama koje su bile dio Zdravstvene službe Autonomne regije Murcije, koja međutim nije platila njihovu cijenu.

               12

               Ti su dobavljači potom određena predmetna potraživanja ustupili IOS Finance‑u, koji je u rujnu 2013. od navedene zdravstvene službe zahtijevao plaćanje glavnice tih potraživanja ali i zateznih kamata i naknade na ime pretrpljenih troškova naplate.

               13

               S obzirom na to da navedena zdravstvena služba nije platila te iznose, IOS Finance je pristupio izvanrednom mehanizmu financiranja, što mu je omogućilo samo naplatu glavnice svojih potraživanja.

               14

               U svibnju 2014., IOS Finance je pred sudom koji je uputio zahtjev podnio tužbu s ciljem da se navedenoj zdravstvenoj službi naloži da mu isplati iznose potraživane s osnove zateznih kamata i naknade troškova naplate.

               15

               U potporu svojoj tužbi IOS Finance navodi, kao prvo, da nije moguće odreći se potraživanja koja duguje javna uprava. Kao drugo, on ističe nespojivost Kraljevske uredbe sa zakonskom snagom 8/2013 s pravom Unije, i kao treće, ističe izravni učinak Direktive 2011/7, jer ona određuje da su posebno nepravedni ugovorni uvjet ili postupanje kojim se isključuju kamatna stopa na zakašnjelo plaćanje i naknada za troškove naplate.

               16

               Zdravstvena služba Autonomne regije Murcije zahtijeva odbijanje tužbe, iz razloga, s jedne strane, što je prihvaćanje izvanrednog mehanizma financiranja dobrovoljno, i, s druge strane, jer se odricanje od navedenih kamata i naknade nije dogodilo prije nastanka duga, već nakon njegova nastanka i nakon propuštanja plaćanja.

               17

               Sud koji je uputio zahtjev priznaje da pristupanje izvanrednom mehanizmu financiranja nije obvezno, i da vjerovnici koji žele ishoditi isplatu ne samo glavnice, već i zateznih kamata i naknade troškova naplate, uvijek mogu koristiti pravnu zaštitu pred sudom. Međutim, on se pita o tome zabranjuje li pravo Unije, a posebno članak 7. stavci 2. i 3. Direktive 2011/7, da se isplata glavnice neke tražbine uvjetuje odricanjem od zateznih kamata i naknade troškova naplate.

               18

               S obzirom na ta razmatranja, Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo no 6 de Murcia (Provincijski upravni sud br. 6 iz Murcije, Španjolska), odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
               „Uzimajući u obzir odredbe članka 4. stavka 1., članka 6. i članka 7. stavaka 2. i 3. [Direktive 2011/7]:

                        1)

                        Treba li članak 7. stavak 2. Direktive tumačiti na način da država članica naplatu dugovane glavnice ne može uvjetovati odustajanjem od kamata za zakašnjelo plaćanje?

                        2)

                        Treba li članak 7. stavak 3. Direktive tumačiti tako da država članica naplatu dugovane glavnice ne može uvjetovati odustajanjem od naknade troškova naplate?

                        3)

                        U slučaju potvrdnog odgovora na prva dva pitanja, može li se dužnik koji je javni naručitelj pozvati na autonomiju volje stranaka kako bi izbjegao obvezu plaćanja kamata za zakašnjelo plaćanje ili naknade troškova naplate?”

         O prethodnim pitanjima

         Uvodna očitovanja

               19

               Na početku je važno istaknuti da, prema mišljenju Komisije, situacija o kojoj je riječ u glavnom postupku ne potpada pod Direktivu 2011/7, već pod Direktivu 2000/35, tako da – suprotno onomu što proizlazi iz zahtjeva za prethodnu odluku – na postavljena pitanja treba odgovoriti s obzirom na potonju direktivu.

               20

               Međutim, ocjena koju je u tom pogledu iznijela Komisija proizlazi iz njezina vlastita tumačenja odredbi nacionalnog prava sadržanih osobito u Kraljevskoj uredbi sa zakonskom snagom 4/2013, kojom se u španjolski pravni poredak prenosi Direktiva 2011/7.

               21

               No, prema ustaljenoj sudskoj praksi, Sud u okviru prethodnog postupka nije nadležan odlučivati o tumačenju nacionalnih odredaba niti ocjenjivati je li ih sud koji je uputio zahtjev pravilno protumačio. Naime, samo su nacionalni sudovi nadležni odlučivati o tumačenju nacionalnog prava (presuda od 27. listopada 2016., Audace i dr., C‑114/15, EU:C:2016:813, t. 65. i navedena sudska praksa).

               22

               Stoga, s obzirom da sud koji je uputio zahtjev iz svojeg tumačenja španjolskog prava zaključuje da se Direktiva 2011/7 primjenjuje na činjenice iz glavnog postupka, na prethodna pitanja valja odgovoriti kako su i postavljena.

         Prvo i drugo pitanje

               23

               Svojim prvim i drugim pitanjem, koja valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li Direktivu 2011/7, a osobito njezin članak 7. stavke 2. i 3., tumačiti na način da joj je protivan nacionalni propis, kao što je onaj iz glavnog postupka, koji vjerovniku dopušta da se odrekne kamata za zakašnjelo plaćanje i naknade za troškove naplate, u zamjenu za trenutačnu isplatu glavnice dospjelih tražbina.

               24

               Kako bi se odgovorilo na ta pitanja, potrebno je istaknuti da je u skladu s člankom 1. stavkom 1. Direktive 2011/7 njezin cilj suzbijanje zakašnjelih plaćanja u poslovnim transakcijama, jer to kašnjenje, prema njezinoj uvodnoj izjavi 12., predstavlja povredu ugovora koja je zbog niskih kamatnih stopa zaračunatih na zakašnjela plaćanja, odnosno njihova izostanka, postala financijski privlačna dužnicima.

               25

               Međutim, kako bi ostvarila taj cilj Direktiva 2011/7 ne provodi potpuno usklađivanje svih pravila koja se odnose na zakašnjela plaćanja u poslovnim transakcijama (vidjeti po analogiji s Direktivom 2000/35, presudu od 15. prosinca 2016., Nemec, C‑256/15, EU:C:2016:954, t. 46. i navedenu sudsku praksu).

               26

               Naime, isto kao i Direktiva 2000/35, i Direktiva 2011/7 sadržava samo neka pravila u tom području, među kojima su i ona koja se odnose na kamate za zakašnjelo plaćanje.

               27

               U tom pogledu države članice moraju, u skladu s člankom 4. stavkom 1. i člankom 6. Direktive 2011/7, osigurati da u poslovnim transakcijama u kojima je dužnik javno tijelo vjerovnik koji je ispunio svoje obveze i koji nije o dospijeću primio dugovani iznos, ima pravo na kamatu na zakašnjelo plaćanje kao i na naknadu troškova naplate koje je imao, osim ako dužnik nije odgovoran za kašnjenje.

               28

               U tu svrhu članak 7. stavak 1. navedene direktive određuje da države članice osiguravaju da ugovorni uvjet ili postupanje, koji se odnose osobito na kamatnu stopu na zakašnjelo plaćanje ili na naknadu za troškove naplate, budu ili neizvršivi ili upotrijebljeni kao podloga za zahtjev za naknadu štete ako su posebno nepravedni prema vjerovniku. Usto, navedeni članak 7. predviđa da se ugovorni uvjet ili postupanje koji isključuju kamate na zakašnjelo plaćanje ili naknadu za troškove naplate moraju smatrati posebno nepravednim, u skladu sa stavkom 2. tog članka, ili se za njih – u skladu sa stavkom 3. tog članka – pretpostavlja da su posebno nepravedni.

               29

               Međutim, iz tih odredbi proizlazi da se one ograničavaju na jamčenje da okolnosti predviđene osobito u članku 4. stavku 1. i članku 6. Direktive 2011/7 daju vjerovniku pravo zahtijevati kamate na zakašnjelo plaćanje ili naknadu za troškove naplate. Kako proizlazi iz uvodne izjave 28. te direktive, nemogućnost ugovornog isključenja takvog prava ima za cilj spriječiti zlouporabu slobode ugovaranja na štetu vjerovnika, koji u trenutku sklapanja ugovora ne može od njega odustati.

               30

               Drugim riječima, cilj članka 7. stavaka 2. i 3. Direktive 2011/7 jest izbjeći to da odricanje od strane vjerovnika od kamata na zakašnjelo plaćanje ili od naknade za troškove naplate ne uslijedi već prilikom zaključenja ugovora, to jest u trenutku izvršavanja vjerovnikove slobode ugovaranja, kada postoji mogući rizik zlouporabe te slobode od strane dužnika na štetu vjerovnika.

               31

               Nasuprot tomu, kada su, kao u glavnom postupku, ispunjeni uvjeti predviđeni Direktivom 2011/7, te se može zahtijevati isplata kamata na zakašnjelo plaćanje i naknade za troškove naplate, vjerovnik – vodeći računa o njegovoj slobodi ugovaranja – mora biti slobodan odreći se iznosa dugovanih na ime tih kamata i naknade, osobito u zamjenu za trenutačnu isplatu iznosa glavnice.

               32

               Ovo se, dapače, potvrđuje uvodnom izjavom 16. te direktive, kojom se precizira da ona ne bi trebala obvezivati vjerovnika na potraživanje kamata za zakašnjelo plaćanje.

               33

               Stoga, kako u osnovi navodi nezavisna odvjetnica u točki 62. svojeg mišljenja, iz Direktive 2011/7 ne proizlazi da joj je protivno to da se vjerovnik slobodno odrekne prava zahtijevati kamate na zakašnjelo plaćanje kao i naknadu za troškove naplate.

               34

               S obzirom na to, takvo je odricanje podvrgnuto uvjetu da je dano uistinu slobodno, tako da ne predstavlja zlouporabu vjerovnikove slobode ugovaranja koju bi se moglo pripisati dužniku.

               35

               U slučaju kao što je onaj iz glavnog postupka, kako bi se ocijenilo je li odricanje bilo slobodno, valja provjeriti je li vjerovnik uistinu mogao raspolagati svim djelotvornim putovima pravne zaštite kako bi zahtijevao, da je to htio, isplatu svojeg cjelokupnog potraživanja, uključujući i kamate na zakašnjelo plaćanje i naknadu za troškove naplate, što je dužan provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

               36

               Imajući sva navedena razmatranja u vidu, na prvo i drugo pitanje valja odgovoriti da Direktivu 2011/7, a osobito njezin članak 7. stavke 2. i 3., treba tumačiti na način da joj nije protivan nacionalni propis, kao što je onaj iz glavnog postupka, koji vjerovniku dopušta da se odrekne kamata za zakašnjelo plaćanje i naknade za troškove naplate, u zamjenu za trenutačnu isplatu glavnice dospjelih tražbina, pod uvjetom da je pristanak na takvo odricanje slobodno dan, što je dužan provjeriti nacionalni sud.

         Treće pitanje

               37

               Imajući prethodno izneseno u vidu, na treće pitanje ne treba odgovarati, s obzirom da je ono postavljeno samo u slučaju da se na prvo i drugo pitanje dade potvrdan odgovor.

         Troškovi

               38

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                     Direktivu 2011/7/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 16. veljače 2011. o borbi protiv kašnjenja u plaćanju u poslovnim transakcijama, a osobito njezin članak 7. stavke 2. i 3., treba tumačiti na način da joj nije protivan nacionalni propis, kao što je onaj iz glavnog postupka, koji vjerovniku dopušta da se odrekne kamata za zakašnjelo plaćanje i naknade za troškove naplate, u zamjenu za trenutačnu isplatu glavnice dospjelih tražbina, pod uvjetom da je pristanak na takvo odricanje slobodno dan, što je dužan provjeriti nacionalni sud.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: španjolski


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 26. siječnja 2017.#Diktyo Amyntikon Viomichanion Net AEVE protiv Europske komisije.#Arbitražna klauzula – Sporazum Firerob sklopljen u okviru Sedmog okvirnog program za istraživanja, tehnološki razvoj i demonstracijske aktivnosti (2007.-2013.) – Prihvatljivi troškovi – Zahtjev za povrat iznosa isplaćenih tužitelju – Delegiranje ovlasti – Dopuštenost – Zlouporaba ugovornih prava – Legitimna očekivanja – Proporcionalnost.#Predmet T-703/14.


Presuda Službeničkog suda od 27. listopada 2015.#Vassilliki Labiri protiv Odbora regija Europske unije.#Javna služba – Dužnosnici – Postupak promaknuća za 2013. godinu – Odluka o nepromicanju tužiteljice – Članak 45. stavak 1. Pravilnika – Usporedba zasluga.#Predmet F-81/14.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 18. studenog 2014. # Repsol, S A protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-308/13.


Presuda Općeg suda (žalbeno vijeće) od 12. studenoga 2015.#Christodoulos Alexandrou protiv Europske komisije.#Žalba – Javna služba – Zapošljavanje – Obavijest o natječaju EPSO/AD/231/12 – Uskraćivanje sudjelovanja u testiranjima za procjenu – Obveza obrazlaganja – Pristup dokumentima – Odbijanje zahtjeva za pristup pitanjima s više ponuđenih odgovora postavljenima u pristupnim testovima – Tajnost rada povjerenstva za odabir – Uredba (EZ) br. 1049/2001 – Područje nadležnosti Službeničkog suda – Članak 270. UFEU‑a – Pojam akta koji negativno utječe – Članak 90. stavak 2. Pravilnika o osoblju.#Spojeni predmeti T-515/14 P i T-516/14 P.


Presuda Općeg suda (žalbeno vijeće) od 6. srpnja 2016.#LM protiv Europske komisije.#Žalba – Javna služba – Dužnosnici – Mirovina za nadživjele osobe – Članci 18. i 27. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju – Članak 25. Povelje o temeljnim pravima – Pravo razvedenog bračnog druga preminulog dužnosnika – Uzdržavanje koje je dužan plaćati preminuli dužnosnik.#Predmet T-560/15 P.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 28. lipnja 2016.#salesforce.com, Inc. protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Prijava verbalnog žiga Europske unije SOCIAL.COM – Relativni razlozi za odbijanje – Opisni karakter – Nepostojanje razlikovnog karaktera – Članak 7. stavak 1. točke (b) i (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-134/15.


Presuda Suda (treće vijeće) od 6. svibnja 2010.#Europska komisija protiv Republike Poljske.#Povreda obveze države članice - Direktive 2002/21/EZ i 2002/22/EZ.#Predmet C-545/08.


presuda Prvostupanjskog suda - 7 listopad 2015#European Dynamics Luxembourg i drugi / EUIPO#predmet T-299/11


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 19. siječnja 2017.#Schaefer Kalk GmbH & Co. KG protiv Bundesrepublik Deutschland.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Verwaltungsgericht Berlin.#Zahtjev za prethodnu odluku – Okoliš – Sustav trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova unutar Europske unije – Direktiva 2003/87/EZ – Plan praćenja – Uredba (EU) br. 601/2012 – Članak 49. stavak 1. i točka 10. Priloga IV. – Izračun emisija postrojenja – Oduzimanje prenesenog ugljikova dioksida (CO2) – Isključenje CO2 korištenog u proizvodnji precipitiranog kalcijeva karbonata – Valjanost isključenja.#Predmet C-460/15.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      19. siječnja 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Okoliš — Sustav trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova unutar Europske unije — Direktiva 2003/87/EZ — Plan praćenja — Uredba (EU) br. 601/2012 — Članak 49. stavak 1. i točka 10. Priloga IV. — Izračun emisija postrojenja — Oduzimanje prenesenog ugljikova dioksida (CO2) — Isključenje CO2 korištenog u proizvodnji precipitiranog kalcijeva karbonata — Valjanost isključenja“
      U predmetu C‑460/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Verwaltungsgericht Berlin (Upravni sud u Berlinu, Njemačka), odlukom od 26. lipnja 2015., koju je Sud zaprimio 28. kolovoza 2015., u postupku

         Schaefer Kalk GmbH & Co. KG

      protiv

         Bundesrepublik Deutschland,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, E. Regan, J.-C. Bonichot (izvjestitelj), A. Arabadjiev i S. Rodin, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: C. Strömholm, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 30. lipnja 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Schaefer Kalk GmbH & Co. KG, S. Altenschmidt i A. Sitzer, Rechtsanwälte,

               —

               za Bundesrepublik Deutschland, M. Fleckner, u svojstvu agenta,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i K. Petersen, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, E. White i K. Herrmann, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 10. studenoga 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na valjanost članka 49. stavka 1. i točke 10. Priloga IV. Uredbi Komisije (EU) br. 601/2012 od 21. lipnja 2012. o praćenju i izvješćivanju o emisijama stakleničkih plinova u skladu s Direktivom 2003/87/EZ Europskog parlamenta i Vijeća (SL 2012., L 181, str. 30.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 9., str. 308.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društva Schaefer Kalk GmbH & Co. KG (u daljnjem tekstu: Schaefer Kalk) i Bundesrepublik Deutschland (Savezna Republika Njemačka) u vezi s odbijanjem izdavanja odobrenja tom društvu da oduzme emisije podvrgnute obvezi nadzora ugljikova dioksida (CO2) proizvedenog u postrojenju za kalcinaciju vapna i prenesenog u postrojenje za proizvodnju precipitiranog kalcijeva karbonata (u daljnjem tekstu: PCC).

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Direktiva 2003/87/EZ

               3

               Prema svojoj uvodnoj izjavi 5., Direktiva 2003/87/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 13. listopada 2003. o uspostavi sustava trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova unutar Zajednice i o izmjeni Direktive Vijeća 96/61/EZ (SL 2003., L 275, str. 32.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 9., str. 28.), kako je izmijenjena Direktivom 2009/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2009. (SL 2003., L 140, str. 63.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 30., str. 3.) (u daljnjem tekstu: Direktiva 2003/87), doprinosi ispunjenju obveza Europske unije i njezinih država članica da smanje emisije stakleničkih plinova uzrokovanih ljudskom djelatnošću „putem učinkovitog europskog tržišta emisijskim jedinicama stakleničkih plinova, uz najmanje moguće smanjivanje gospodarskog razvoja i zapošljavanja”.

               4

               U skladu sa svojim člankom 2. stavkom 1., Direktiva 2003/87 primjenjuje se na emisije koje proizlaze iz djelatnosti navedenih u Prilogu I. toj direktivi i na stakleničke plinove navedene u njezinu Prilogu II., među kojima je CO2.

               5

               Članak 3. te direktive, naslovljen „Definicije”, predviđa:
               „Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
               […]

                        (b)

                        ‚emisije’ znači ispuštanje stakleničkih plinova u atmosferu iz izvora na postrojenju […];

                  […]

                        (e)

                        ‚postrojenje’ znači nepomična tehnička jedinica u kojoj se odvija jedna ili više djelatnosti navedenih u Prilogu I. i bilo koje druge izravno pridružene djelatnosti koje su tehnički povezane s djelatnostima koje se odvijaju na tom mjestu i koje mogu imati utjecaja na emisiju i onečišćavanje;

                  […]”

               6

               Članak 10.a Direktive 2003/87, naslovljen „Prijelazna pravila na razini Zajednice o usklađenoj dodjeli besplatnih emisijskih jedinica”, određuje:
               „1.   Do 31. prosinca 2010. Komisija donosi potpuno usklađene mjere na razini Zajednice za dodjelu emisijskih jedinica iz stavaka 4., 5., 7. i 12. […]
               […]
               U okviru mjera iz prvog podstavka utvrđuju se, koliko to bude moguće, ex‑ante referentne vrijednosti na razini Zajednice kako bi se osiguralo da se dodjela odvija na način koji potiče smanjivanje emisija stakleničkih plinova i energetski učinkovite tehnike, uzimajući u obzir najučinkovitije tehnike, nadomjesne, alternativne proizvodne procese, visoko učinkovitu kogeneraciju, učinkovito obnavljanje energije iz otpadnih plinova, korištenje biomase te hvatanje i skladištenje CO2 gdje postoje odgovarajući objekti i oprema, a ne potiču povećavanje emisija. Besplatne emisijske jedinice ne dodjeljuju se ni za kakve oblike proizvodnje električne energije, osim u slučajevima koji pripadaju članku 10.c i za električnu energiju proizvedenu od otpadnih plinova.
               U načelu se za svaki sektor i podsektor izračunavaju referentne vrijednosti za proizvod, a ne za ulazne sirovine kako bi se u svakom proizvodnom postupku predmetnog sektora ili podsektora maksimalno povećala smanjenja emisija stakleničkih plinova i uštede zbog energetske učinkovitosti.
               […]
               2.   Početna točka pri definiranju načela za utvrđivanje ex‑ante referentnih vrijednosti u pojedinačnim sektorima ili podsektorima mora biti prosječni učinak 10% najučinkovitijih postrojenja u predmetnom sektoru ili podsektoru u okviru Zajednice u razdoblju 2007. – 2008. godine. […]
               Propisi sukladni člancima 14. i 15. utvrđuju usklađena pravila o praćenju, izvješćivanju i verificiranju emisija stakleničkih plinova povezanih s proizvodnjom u svrhu utvrđivanja ex‑ante referentnih vrijednosti.
               […]”

               7

               Sukladno članku 12. stavcima 3. i 3.a Direktive 2003/87:
               „3.   Države članice osiguravaju da najkasnije do 30. travnja svake godine operater svakog postrojenja preda broj emisijskih jedinica koji odgovara ukupnoj emisiji iz tog postrojenja tijekom prethodne kalendarske godine, verificiranih u skladu s člankom 15., te da one nakon toga budu poništene.
               3.a   Obveza predaje emisijskih jedinica ne odnosi se na emisije koje su verificirane kao uhvaćene i transportirane u prostor za stalno skladištenje, za koji postoji važeća dozvola u skladu s Direktivom 2009/31/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2009. [o geološkom skladištenju ugljikova dioksida i o izmjeni Direktive Vijeća 85/337/EEZ, direktiva Europskog parlamenta i Vijeća 2000/60/EZ, 2001/80/EZ, 2004/35/EZ, 2006/12/EZ, 2008/1/EZ i Uredbe (EZ) br. 1013/2006 (SL 2009., L 140, str. 114.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 26., str. 158.)].”

               8

               Članak 14. te direktive, naslovljen „Praćenje i izvješćivanje o emisijama”, predviđa:
               „1.   Do 31. prosinca 2011. Komisija donosi uredbu o praćenju i izvješćivanju o emisijama koje proizlaze iz djelatnosti navedenih u Prilogu I. i, gdje je to relevantno, o dostavi podataka o tim djelatnostima te o praćenju i dostavi podataka o tonskim kilometrima za primjenu u skladu s člancima 3.e ili 3.f, koja se temelji na načelima praćenja i izvješćivanja utvrđenima u Prilogu IV. i u kojoj se u okviru zahtjeva u pogledu praćenja i izvješćivanja o emisijama stakleničkih plinova navodi potencijal svakoga od tih plinova za globalno zagrijavanje.
               Ta mjera, namijenjena za izmjenu nebitnih elemenata ove Direktive njezinim dopunjavanjem, usvaja se u skladu s regulatornim postupkom s kontrolom navedenim u članku 23. stavku 3.
               2.   U uredbi iz stavka 1. uzimaju se u obzir najtočniji i najnoviji raspoloživi znanstveni dokazi, posebno oni od strane [Međuvladinog tijela za klimatske promjene (IPCC)], a mogu se navesti i zahtjevi za operatere u pogledu izvješćivanja o emisijama vezanima uz proizvodnju robe u energetski intenzivnim industrijama koje mogu podlijegati međunarodnom tržišnom natjecanju. U toj uredbi može se isto tako zahtijevati da te informacije podliježu nezavisnoj verifikaciji.
               Ti zahtjevi mogu uključivati izvješćivanje o razinama emisija pri proizvodnji električne energije, na koje se primjenjuje sustav Zajednice povezan s proizvodnjom takve robe.
               3.   Države članice moraju osigurati da svaki operater postrojenja ili operator zrakoplova prati i nadležno tijelo izvješćuje o emisijama ispuštenim tijekom svake kalendarske godine iz predmetnog postrojenja, odnosno od 1. siječnja 2010., iz zrakoplova kojima upravlja, po isteku te godine, u skladu s uredbom navedenom u stavku 1.
               4.   Uredba navedena u stavku 1. može uključivati zahtjeve u pogledu korištenja automatiziranih sustava i oblika razmjene podataka radi usklađivanja komunikacije vezane uz planove praćenja, godišnja izvješća o emisijama i djelatnostima u vezi s verifikacijom između operatera, verifikatora i nadležnih tijela.”

               9

               Članak 15. prvi stavak navedene direktive propisuje:
               „Države članice osiguravaju da izvješća koja su podnijeli operateri u skladu s člankom 14. stavkom 3. budu verificirana u skladu s kriterijima iz Priloga V. te da o tome bude obaviješteno nadležno tijelo.”

               10

               Članak 16. iste direktive predviđa da su države članice dužne uvesti pravila o kaznama koje su učinkovite, razmjerne i moraju odvraćati od kršenja kako bi osigurale sankcioniranje povreda nacionalnih odredaba donesenih primjenom Direktive 2003/87.

         Uredba br. 601/2012

               11

               Uvodne izjave 1., 5. i 13. Uredbe br. 601/2012 glase:

                        „(1)

                        Potpuno, dosljedno, transparentno i točno praćenje i izvješćivanje o emisijama stakleničkih plinova, u skladu s usklađenim zahtjevima koji su utvrđeni ovom Uredbom, neophodno je za učinkovito funkcioniranje sustava trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova koji je uspostavljen u skladu s Direktivom 2003/87/EZ. […]

                  […]

                        (5)

                        Plan praćenja kojim se utvrđuje detaljna, potpuna i transparentna dokumentacija o metodologiji pojedinog postrojenja ili operatora zrakoplova trebao bi biti temeljni element sustava koji se uspostavlja ovom Uredbom. Trebalo bi zahtijevati redovito obnavljanje plana, kao odgovor na komentare verifikatora, kao i na vlastitu inicijativu operatora ili operatora zrakoplova. Za provedbu metodologije praćenja, čiji su pojedini dijelovi utvrđeni postupcima koji se zahtijevaju u skladu s ovom Uredbom, glavnu odgovornost snosi operator ili operator zrakoplova.

                  […]

                        (13)

                        Kako bi se spriječili mogući propusti u pogledu prijenosa inherentnog ili čistog CO2, takve bi prijenose trebalo dopustiti samo pod točno utvrđenim uvjetima. Ti su uvjeti da se inherentni CO2 smije prenositi samo u druga postrojenja u okviru sheme te da se čisti CO2 smije prenositi samo u svrhu odlaganja u geološkom odlagalištu u skladu sa shemom za trgovanje emisijskim jedinicama stakleničkih plinova Zajednice, što trenutačno predstavlja jedini oblik trajnog odlaganja CO2 koji je prihvaćen u okviru sheme za trgovanje emisijskim jedinicama stakleničkih plinova Zajednice. Međutim, ti uvjeti ne smiju isključivati mogućnost budućih inovacija.”

               12

               Članak 5. prvi stavak te uredbe određuje:
               „Praćenje i izvješćivanje je potpuno i obuhvaća sve emisije iz proizvodnih procesa i emisije zbog izgaranja iz svih izvora emisija i tokova izvora vezanih uz djelatnosti iz Priloga I. Direktivi 2003/87/EZ i ostalih djelatnosti koje su obuhvaćene u skladu s člankom 24. navedene Direktive, kao i sve stakleničke plinove koji su utvrđeni u odnosu na te djelatnosti, izbjegavajući dvostruko računanje.”

               13

               U skladu s člankom 11. stavkom 1. prvim podstavkom navedene uredbe:
               „Svaki operator ili operator zrakoplova prati emisije stakleničkih plinova na temelju plana praćenja koji je odobrilo nadležno tijelo u skladu s člankom 12., uzimajući u obzir prirodu i način rada postrojenja ili zrakoplovne djelatnosti na koju se odnosi.”

               14

               Članak 20. stavak 2. Uredbe br. 601/2012 predviđa da „[p]ri definiranju postupka praćenja i izvješćivanja operator uključuje posebne zahtjeve za odgovarajući sektor iz Priloga IV.”.

               15

               Članak 49. stavak 1. te uredbe sadržava sljedeće odredbe:
               „Operater od emisija iz postrojenja oduzima svaku količinu CO2 koja potječe iz fosilnog ugljika pri djelatnostima iz Priloga I. Direktivi 2003/87/EZ koja se ne emitira iz postrojenja, već se prenosi izvan postrojenja u neko od sljedećeg:

                        (a)

                        postrojenje za hvatanje s ciljem prijevoza i dugoročnoga geološkog skladištenja na lokaciji za skladištenje za koju je izdana dozvola na temelju Direktive 2009/31/EZ;

                        (b)

                        prijevoznu mrežu s ciljem dugoročnoga geološkog skladištenja na lokaciji za skladištenje za koju je izdana dozvola na temelju Direktive 2009/31/EZ;

                        (c)

                        lokaciju za skladištenje za koju je izdana dozvola na temelju Direktive 2009/31/EZ s ciljem dugoročnoga geološkog skladištenja.

                  Za bilo kakve druge prijenose CO2 izvan postrojenja ne dozvoljava se oduzimanje CO2 od emisija iz postrojenja.”

               16

               Prilog IV. Uredbi br. 601/2012, naslovljen „Metodologije praćenja specifične za djelatnosti u postrojenjima (članak 20. stavak 2.)”, sadržava točku 10., posvećenu „[p]roizvodnj[i] vapna ili kalciniranj[u] dolomita ili magnezita iz Priloga I. Direktivi 2003/87/EZ”. U odjeljku B, koji se odnosi na „specifična pravila praćenja”, ta točka, među ostalim, propisuje:
               „Ako se CO2 koristi u pogonu ili se prenosi u drugi pogon radi proizvodnje PCC (precipitiranog kalcijevog karbonata), ta se količina CO2 smatra emisijom postrojenja koje proizvodi CO2.”

         Njemačko pravo

               17

               Članak 3. Gesetza über den Handel mit Berechtigungen zur Emission von Treibhausgasen (Zakon o trgovanju emisijskim jedinicama stakleničkih plinova) od 21. srpnja 2011. (BGBl. I. S. 1475.; u daljnjem tekstu: TEHG) propisuje:
               „Za potrebe ovog zakona primjenjuju se sljedeće definicije:
               […]

                        5.

                        Emisija
                        ispuštanje stakleničkih plinova u atmosferu čiji su izvor djelatnosti definirane u Prilogu 1. dijelu 2.; sukladno uredbi o mehanizmu praćenja [Uredba br. 601/2012], prijenos stakleničkog plina izjednačen je s ispuštanjem u atmosferu;

                  […]”

               18

               Prema članku 5. stavku 1. TEHG‑a:
               „Operater mora izračunati, u skladu s Prilogom 2. dijelom 2., količinu emisija nastalih kao posljedica svojih djelatnosti tijekom jedne kalendarske godine i o tom iznosu izvijestiti nadležno tijelo do 31. ožujka iduće godine.”

               19

               Članak 6. TEHG‑a propisuje:
               „1.   Operater mora nadležnom tijelu za svako razdoblje trgovanja emisijskim jedinicama podnijeti plan praćenja koji se tiče određivanja i prijavljivanja emisija, u skladu s člankom 5. stavkom 1. […]
               2.   Plan praćenja podliježe odobrenju. Odobrenje se mora izdati ako je plan praćenja u skladu sa zahtjevima propisanima uredbom o mehanizmu praćenja [Uredba br. 601/2012], uredbom predviđenom u članku 28. stavku 2. točki 1. i, u nedostatku pravila propisanih dvjema potonjim uredbama, zahtjevima Priloga 2. dijela 2. treće rečenice. […]”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               20

               Schaefer Kalk u Hahnstättenu (Njemačka) upravlja postrojenjem za kalcinaciju vapna čija je djelatnost predmet sustava trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova.

               21

               U okviru postupka izdavanja odobrenja za plan praćenja svojeg postrojenja pokrenut pred Deutsche Emissionshandelsstelleom im Umweltbundesamt (Njemačka služba za trgovanje emisijskim jedinicama Saveznog ureda za okoliš, u daljnjem tekstu: DEHSt) Schaefer Kalk zatražio je odobrenje da od količine emisija stakleničkih plinova navedene u izvješću o emisijama oduzme CO2 prenesen u svrhu proizvodnje PCC‑a na postrojenje koje nije predmet sustava trgovanja emisijskim jedinicama. Smatra, naime, da je na taj način preneseni CO2 kemijski vezan za PCC i da, s obzirom na to da nije ispušten u atmosferu, ne odgovara „emisijama” iz članka 3. točke (b) Direktive 2003/87.

               22

               Budući da je DEHSt odobrio plan praćenja a da se nije izjasnio o mogućnosti oduzimanja prenesenog CO2, Schaefer Kalk u tom je pogledu podnio žalbu, koja je odbijena 29. kolovoza 2013. DEHSt je, naime, smatrao da oduzimanje nije bilo moguće uzimajući u obzir odredbe članka 49. i Priloga IV. Uredbi br. 601/2012, iz kojih proizlazi da se samo CO2 prenesen na jedno od postrojenja za dugoročno geološko skladištenje, navedenih u tom članku, može oduzeti od emisija postrojenja podvrgnutog obvezi praćenja i izvješćivanja.

               23

               Tužbom podnesenom 10. rujna 2013. pred Verwaltungsgerichtom Berlin (Upravni sud u Berlinu, Njemačka) Schaefer Kalk ponovio je svoj zahtjev. Pozivao se na nezakonitost članka 49. stavka 1. druge rečenice Uredbe br. 601/2012 i njezina Priloga IV. točke 10. pod B. Smatra da te odredbe, koje CO2 vezan za PCC i prenesen u svrhu proizvodnje te tvari podvrgavaju obvezi sudjelovanja u sustavu trgovanja emisijskim jedinicama, nisu obuhvaćene ovlaštenjem koje sadržava članak 14. stavak 1. Direktive 2003/87.

               24

               Budući da je Verwaltungsgericht Berlin (Upravni sud u Berlinu) imao sumnje o valjanosti navedenih odredaba Uredbe br. 601/2012, odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Je li Uredba [br. 601/2012] nevaljana i protivna ciljevima Direktive 2003/87, u dijelu u kojem se njezinim člankom 49. stavkom 1. drugom rečenicom određuje da se CO2 koji se ne prenosi u smislu [navedenog] članka 49. stavka 1. prve rečenice smatra emisijom iz postrojenja koje proizvodi CO2?

                        2.

                        Je li Uredba [br. 601/2012] nevaljana i protivna ciljevima Direktive 2003/87, u dijelu u kojem se u njezinu Prilogu IV. točki 10. određuje da se CO2 koji se prenosi u drugi pogon radi proizvodnje [PCC‑a] smatra emisijom postrojenja koje proizvodi CO2?”

         O prethodnim pitanjima

               25

               Uvodno valja pojasniti da se, primjenom članka 49. stavka 1. druge rečenice Uredbe br. 601/2012 i točke 10. pod B njezina Priloga IV., CO2 koji potječe od postrojenja za kalcinaciju vapna i koji je, kao što je to slučaj u glavnom postupku, prenesen u drugo postrojenje radi proizvodnje PCC‑a smatra emisijom prvog postrojenja.

               26

               Svojim pitanjima, koje valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti od Suda traži da se izjasni o valjanosti tih odredaba, s obzirom na to da, time što u emisije postrojenja za kalcinaciju vapna sustavno ubraja CO2 prenesen radi proizvodnje PCC‑a, neovisno o tome je li taj CO2 ispušten u atmosferu ili nije, te odredbe prekoračuju granice definicije emisija iz članka 3. točke (b) Direktive 2003/87.

               27

               U tom pogledu valja navesti da je Uredba br. 601/2012 donesena primjenom članka 14. stavka 1. Direktive 2003/87, prema kojem Komisija donosi uredbu osobito o praćenju i izvješćivanju o emisijama, pri čemu je ta mjera namijenjena izmjeni nebitnih elemenata navedene direktive njezinim nadopunjavanjem. Slijedom toga, ocjena – u ovom slučaju – valjanosti predmetnih odredaba te uredbe zahtijeva provjeru da Komisija pri donošenju tih odredaba nije prekoračila granice tako određene Direktivom 2003/87.

               28

               Prema njezinoj uvodnoj izjavi 5., cilj je Direktive 2003/87 uspostaviti sustav trgovanja emisijskim jedinicama sa svrhom doprinosa ispunjavanju obveza Europske unije i njezinih država članica prema Kyotskom protokolu uz Okvirnu konvenciju Ujedinjenih naroda o promjeni klime koji je u ime Europske zajednice odobren Odlukom Vijeća 2002/358/EZ od 25. travnja 2002. (SL 2002., L 130, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 16., str. 245.), a čiji je cilj smanjenje tih emisija u atmosferu do razine koja sprečava opasno antropogeno miješanje s klimatskim sustavom, s krajnjim ciljem zaštite okoliša.

               29

               Ekonomska logika na kojoj počivaju emisijske jedinice stakleničkih plinova, prema onomu što proizlazi iz članka 1. Direktive 2003/87, sastoji se od osiguravanja da se smanjenje emisija stakleničkih plinova, potrebno za ostvarenje unaprijed određenog rezultata povezanog s okolišem, provede na troškovno najučinkovitiji način. Osobito dopuštanjem prodaje emisijskih jedinica koje su bile dodijeljene, sustav nastoji potaknuti sudionika u sustavu da emitira manju količinu stakleničkih plinova nego što mu je prvotno dodijeljeno emisijskih jedinica, kako bi višak prodao drugom sudioniku koji je emitirao više nego što mu je dopušteno (vidjeti osobito presude od 16. prosinca 2008., Arcelor Atlantique et Lorraine i dr., C‑127/07, EU:C:2008:728, t. 32. i od 7. travnja 2016., Holcim (Romania)/Komisija, C‑556/14 P, neobjavljenu, EU:C:2016:207, t. 64. i 65.).

               30

               Slijedom toga, jedan od stupova na kojima počiva sustav uspostavljen Direktivom 2003/87 jest obveza operatera da prije 30. travnja tekuće godine predaju, radi poništavanja, broj emisijskih jedinica stakleničkih plinova u visini svojih emisija u prethodnoj kalendarskoj godini (presuda od 29. travnja 2015., Nordzucker, C‑148/14, EU:C:2015:287, t. 29.).

               31

               Prema tome, za dobro funkcioniranje sustava uspostavljenog Direktivom 2003/87 odlučujuće je utvrditi koje emisije operateri trebaju uzeti u obzir u tom pogledu.

               32

               Prema njezinu članku 3. točki (b), za potrebe Direktive 2003/87 „emisije” se smatraju ispuštanjem u atmosferu stakleničkih plinova iz izvora u nekom postrojenju. Iz samog teksta te odredbe proizlazi da emisija u smislu te odredbe pretpostavlja ispuštanje stakleničkog plina u atmosferu.

               33

               U tom pogledu valja navesti da je točno da članak 12. stavak 3.a Direktive 2003/87 predviđa da se obveza predaje emisijskih jedinica pod određenim uvjetima ne odnosi na emisije koje su uhvaćene i transportirane u prostor za stalno geološko skladištenje za koji postoji važeća dozvola u skladu s Direktivom 2009/31.

               34

               Međutim, suprotno Komisijinoj argumentaciji, to ne znači da je zakonodavac Unije smatrao da su operateri oslobođeni obveze predaje samo u slučaju stalnog geološkog skladištenja.

               35

               Naime, za razliku od posljednjeg podstavka u članku 49. stavku 1. Uredbe br. 601/2012, koji predviđa da se za bilo kakve druge prijenose CO2 izvan postrojenja ne dopušta oduzimanje CO2 od emisija iz postrojenja, članak 12. stavak 3.a Direktive 2003/87 ne sadržava analogno pravilo.

               36

               Potonja odredba, koja se u biti odnosi na posebnu situaciju i čiji je cilj dati prednost skladištenju stakleničkih plinova, nema za cilj ni za učinak izmijeniti definiciju „emisija” u smislu članka 3. Direktive 2003/87 ni, slijedom toga, izmijeniti područje primjene te direktive kako je određeno njezinim člankom 2. stavkom 1.

               37

               Prema tome, radi utvrđenja ulazi li CO2 koji potječe od djelatnosti proizvodnje vapna u postrojenju poput onoga u glavnom postupku u područje primjene Direktive 2003/87, u skladu s njezinim člankom 2. stavkom 1. i prilozima I. i II., valja provjeriti dovodi li takva proizvodnja do ispuštanja CO2 u atmosferu.

               38

               Iz informacija kojima raspolaže Sud, a koje nisu osporene, proizlazi da je CO2 koji se koristi za proizvodnju PCC‑a kemijski vezan za taj stabilni kemijski proizvod. Djelatnosti proizvodnje PCC‑a osim toga nisu navedene među onima koje su, na temelju odredaba članka 2. stavka 1. Direktive 2003/87 u vezi s njezinim Prilogom I., obuhvaćene područjem primjene te direktive.

               39

               Ipak, u situaciji poput one u glavnom postupku, u kojoj se CO2 nastao u postrojenju za proizvodnju vapna prenosi u postrojenje za proizvodnju PCC‑a, čini se da se primjenom članka 49. stavka 1. druge rečenice Uredbe br. 601/2012 i točke 10. pod B njezina Priloga IV. cjelokupni preneseni CO2, neovisno o tome je li njegov dio ispušten u atmosferu tijekom transporta ili zbog curenja ili čak samog proizvodnog procesa, smatra emisijom postrojenja za proizvodnju vapna u kojem je taj CO2 nastao, čak i ako taj prijenos ne bi mogao dovesti ni do kakvog ispuštanja CO2 u atmosferu. Kao što je to nezavisna odvjetnica istaknula u točki 41. svojeg mišljenja, te odredbe stvaraju neoborivu presumpciju da će sav preneseni CO2 biti ispušten u atmosferu.

               40

               Te odredbe, dakle, dovode do toga da se CO2 prenesen u takvim okolnostima smatra obuhvaćenim pojmom „emisije”, u smislu članka 3. točke (b) Direktive 2003/87, iako ne bi u svim slučajevima bio ispušten u atmosferu. Komisija je, prema tome, člankom 49. stavkom 1. drugom rečenicom Uredbe br. 601/2012 i točkom 10. pod B njezina priloga IV. proširila područje primjene tog pojma.

               41

               Osim toga, kao posljedica te presumpcije, predmetni operateri ne mogu ni u kojem slučaju od ukupnih emisija svojeg postrojenja za proizvodnju vapna oduzeti količinu CO2 prenesenog za potrebe proizvodnje PCC‑a, iako taj CO2 ne bi u svim slučajevima bio ispušten u atmosferu. Takva nemogućnost podrazumijeva da se emisijske jedinice moraju predati za cjelokupni CO2 prenesen radi proizvodnje PCC‑a i ne mogu se prodati kao višak, čime se dovodi u pitanje sustav trgovanja emisijskim jedinicama, u situaciji koja je, međutim, u skladu s krajnjim ciljem Direktive 2003/87, a to je zaštita okoliša smanjenjem emisija stakleničkih plinova (što se tiče cilja Direktive 2003/87, vidjeti presudu od 16. prosinca 2008., Arcelor Atlantique et Lorraine i dr., C‑127/07, EU:C:2008:728, t. 31.).

               42

               Slijedi da je Komisija donošenjem tih odredaba izmijenila bitan element Direktive 2003/87.

               43

               Osim toga, ne čini se, kao prvo, da sva jamstva koja proizlaze, s jedne strane, iz sustava praćenja i izvješćivanja o emisijama uspostavljenog Direktivom 2003/87 i iz ostalih odredaba Uredbe br. 601/2012 koje nisu u pitanju u glavnom postupku i, s druge strane, iz ovlasti kontrola i verifikacija kojima raspolažu nadležna tijela država članica (vidjeti u tom smislu presudu od 29. travnja 2015., Nordzucker, C‑148/14, EU:C:2015:287, t. 37.) ne bi bila dostatna za izbjegavanje opasnosti zaobilaženja sustava trgovanja emisijskim jedinicama prilikom prijenosa stakleničkih plinova u postrojenje poput onoga u kojem se proizvodi PCC, koje nije predmet tog sustava.

               44

               U tom kontekstu, iako odredbe članka 49. stavka 1. druge rečenice Uredbe br. 601/2012 i točke 10. pod B njezina Priloga IV. jamče da se u svim slučajevima CO2 prenesen u postrojenje poput onoga u kojem se proizvodi PCC, neovisno o tome je li taj CO2 ispušten u atmosferu ili nije, smatra emisijom u atmosferu, takva presumpcija, osim što utječe na dosljednost sustava uspostavljenog s obzirom na cilj Direktive 2003/87, prekoračuje ono što je nužno za postizanje tog cilja.

               45

               Kao drugo, budući da je Uredba br. 601/2012 donesena na temelju članka 14. stavka 1. Direktive 2003/87 radi pojašnjavanja uvjeta praćenja i izvješćivanja o emisijama stakleničkih plinova, na opseg odredaba te uredbe koje su u pitanju u ovom predmetu i koje se tiču samo emisija u smislu članka 3. točke (b) Direktive 2003/87 ne mogu utjecati druge odredbe te direktive koje se odnose na proizvodnju CO2 i koje se osobito uzimaju u obzir radi određivanja „ex‑ante referentnih vrijednosti” iz članka 10.a iste direktive.

               46

               Na taj opseg također zbog istog razloga ne može utjecati zahtjev nametnut Komisiji na temelju članka 14. stavka 2. Direktive 2003/87 da pri sastavljanju Uredbe br. 601/2012 uzme u obzir najtočnije i najnovije raspoložive znanstvene dokaze. U tom pogledu, čak i pretpostavivši da su najnoviji znanstveni dokazi koje je pružio IPCC pravilno naveli Komisiju da usvoji stroži pristup prema prijenosima CO2 i da posljedično u najvećoj mogućoj mjeri pripiše emisije stakleničkih plinova njihovu izvoru, u svakom slučaju takvo se pripisivanje, međutim, može dopustiti samo u granicama određenima Direktivom 2003/87, kako su navedene u točki 27. ove presude.

               47

               Kao treće, točno je da je, iako je glavni cilj sustava trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova znatno smanjiti emisije takvih plinova, jedan od podciljeva očuvati cjelovitost unutarnjeg tržišta i uvjete tržišnog natjecanja (vidjeti u tom smislu presude od 29. ožujka 2012., Komisija/Estonija, C‑505/09 P, EU:C:2012:179, t. 79. i od 22. lipnja 2016., DK Recycling und Roheisen/Komisija, C‑540/14 P, EU:C:2016:469, t. 49. i 50.). Međutim, kao što je to nezavisna odvjetnica istaknula u točki 49. svojeg mišljenja, postoji objektivna razlika između operatera koji ispušta stakleničke plinove u atmosferu i operatera koji izbjegava takve emisije kemijskim preoblikovanjem proizvedenog dijela CO2 u novu, stabilnu kemijsku tvar za koju je vezan. Prema tome, u sustavu trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova, iako takva razlika ima za učinak to da drugi operater ima više emisijskih jedinica od prvoga, ne može se samom tom činjenicom smatrati da narušava tržišno natjecanje između tih dvaju operatera.

               48

               Iz svega prethodno navedenog slijedi da je, time što je izmijenila bitan element Direktive 2003/87 donošenjem odredaba članka 49. stavka 1. druge rečenice Uredbe br. 601/2012 i točke 10. pod B njezina Priloga IV., Komisija prekoračila granice određene člankom 14. stavkom 1. te direktive.

               49

               Slijedom toga, na postavljena pitanja valja odgovoriti da su nevaljane odredbe članka 49. stavka 1. druge rečenice Uredbe br. 601/2012 i točke 10. pod B njezina Priloga IV. jer u emisije postrojenja za kalcinaciju vapna sustavno ubrajaju CO2 prenesen u drugo postrojenje radi proizvodnje PCC‑a, neovisno o tome je li taj CO2 ispušten u atmosferu ili nije.

         Troškovi

               50

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                     Nevaljane su odredbe članka 49. stavka 1. druge rečenice Uredbe Komisije (EU) br. 601/2012 od 21. lipnja 2012. o praćenju i izvješćivanju o emisijama stakleničkih plinova u skladu s Direktivom 2003/87/EZ Europskog parlamenta i Vijeća i točke 10. pod B njezina Priloga IV. jer u emisije postrojenja za kalcinaciju vapna sustavno ubrajaju ugljikov dioksid (CO2) prenesen u drugo postrojenje radi proizvodnje precipitiranog kalcijeva karbonata, neovisno o tome je li taj ugljikov dioksid ispušten u atmosferu ili nije.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Suda (prvo vijeće) od 1. listopada 1981. # Anglo-Irish Meat Company Limited protiv Ministre de l'agriculture. # Zahtjev za prethodnu odluku: High Court - Irska. # Predmet 196/80.