title: Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 20. srpnja 2016.#Internet Consulting GmbH protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak za proglašavanje žiga ništavim – Verbalni žig Europske unije SUEDTIROL – Članak 7. stavak 1. točka (c) i članak 52. stavak 1. točka (a) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Apsolutni razlog za odbijanje – Oznaka zemljopisnog podrijetla – Opisni karakter.#Predmet T-11/15.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (četvrto vijeće)
      20. srpnja 2016. (
            *1
         )
      „Žig Europske unije — Postupak za proglašavanje žiga ništavim — Verbalni žig Europske unije SUEDTIROL — Članak 7. stavak 1. točka (c) i članak 52. stavak 1. točka (a) Uredbe (EZ) br. 207/2009 — Apsolutni razlog za odbijanje — Oznaka zemljopisnog podrijetla — Opisni karakter“
      U predmetu T‑11/15,

         Internet Consulting GmbH, sa sjedištem u Brunicu (Italija), koje zastupaju L. Miori i A. Bertella, odvjetnici,
      tužitelj,
      protiv

         Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO), koji zastupa A. Schifko, u svojstvu agenta,
      tuženika,
      druga stranka u postupku pred žalbenim vijećem EUIPO‑a, intervenijent pred Općim sudom, jest

         Provincia Autonoma di Bolzano‑Alto Adige (Italija), koju zastupa C. Volkmann, odvjetnik
      intervenijent,
      povodom zahtjeva za poništenje odluke velikog žalbenog vijeća EUIPO‑a od 10. listopada 2014. (predmet R 574/2013-G), u vezi s postupkom za proglašavanje ništavosti između Provincia Autonoma di Bolzano‑Alto Adige i društva Internet Consulting,
      OPĆI SUD (četvrto vijeće):
      u sastavu: M. Prek (izvjestitelj), predsjednik, I. Labucka i V. Kreuschitz, suci,
      tajnik: E. Coulon,
      uzimajući u obzir tužbu podnesenu tajništvu Općeg suda 9. siječnja 2015.,
      uzimajući u obzir EUIPO‑ov odgovor na tužbu podnesen tajništvu Općeg suda 19. lipnja 2015.,
      uzimajući u obzir odgovor na tužbu intervenijenta podnesen tajništvu Općeg suda 8. lipnja 2015.,
      uzimajući u obzir da stranke nisu podnijele zahtjev za zakazivanje rasprave u roku od tri tjedna od dostave obavijesti o zaključenju pisanog dijela postupka i da je stoga odlučeno, u skladu s člankom 106.a Poslovnika Općeg suda, da se odluka donese bez usmenog dijela postupka,
      donosi sljedeću

         Presudu

         Okolnosti spora

               1

               Tužitelj Internet Consulting GmbH je, na temelju Uredbe Vijeća (EZ) br. 40/94 od 20. prosinca 1993. o žigu Zajednice (SL 1994., L 11, str. 1.), kako je izmijenjena [zamijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Europske unije (SL L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.)], podnio Uredu Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) 19. kolovoza 2002. zahtjev za registraciju žiga Europske unije.

               2

               Žig za koji je zatražena registracija verbalni je znak SUEDTIROL.

               3

               Usluge za koje je zatražena registracija odnose se na razrede 35., 39. i 42. Međunarodne klasifikacije proizvoda i usluga (Nicanska klasifikacija) za registriranje žigova od 15. lipnja 1957., kako je izmijenjena i dopunjena, i odgovaraju, za svaki od navedenih razreda, sljedećem opisu:

                        —

                        razred 35.: „Vođenje komercijalnih poslova; komercijalna administracija; uredski poslovi”;

                        —

                        razred 39.: „Ambalažiranje i uskladištenje proizvoda”;

                        —

                        razred 42.: „Znanstvene i tehnološke usluge kao i pripadajuće usluge istraživanja i koncepcije; usluge industrijskih analiza i istraživanja; koncepcija i razvoj računala i računalnih programa (softvera); pravne usluge”.

               4

               Prijava žiga Europske unije objavljena je u Glasniku žigova Zajednice br. 83/2003 od 24. studenoga 2003. godine. Žig je registriran 16. prosinca 2011. pod brojem 2826931.

               5

               Intervenijent, Provincia Autonoma di Bolzano‑Alto Adige (Autonomna pokrajina Bolzano‑Haut‑Adige, Italija) zatražio je da se osporavani žig proglasi ništavim, za sve usluge koje obuhvaća. Zahtjev je utemeljio na članku 52. stavku 1. točki (a) Uredbe br. 207/2009, u vezi s člankom 7. stavkom 1. točkom (c) te uredbe, jer osporavani žig predstavlja oznaku zemljopisnog podrijetla, koja označava autonomnu pokrajinu Trentino‑Alto Adige/Južni Tirol (u daljnjem tekstu: regija Južni Tirol), koja se nalazi u sjevernoj Italiji.

               6

               Odlukom od 15. veljače 2013. Odjel za poništaje prihvatio je zahtjev za proglašavanje osporavanog žiga ništavim.

               7

               Intervenijent je podnio žalbu protiv te odluke na temelju članka 58. Uredbe br. 207/2009 i članaka koji mu slijede.

               8

               Odlukom od 4. travnja 2014. prvo žalbeno vijeće uputilo je predmet velikom žalbenom vijeću.

               9

               Odlukom od 10. listopada 2014. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka), veliko žalbeno vijeće prihvatilo je intervenijentovu žalbu proglasivši ništavost pobijanog žiga, na temelju članka 52. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009, jer su pri registraciji povrijeđene odredbe članka 7. stavka 1. točke (c) i članka 7. stavka 2. te uredbe.

               10

               Posebice, glede dopuštenosti zahtjeva za proglašavanje ništavosti, veliko žalbeno vijeće je utvrdilo da je navedeni zahtjev dopušten, jer članak 56. stavak 1. točka (a) Uredbe br. 207/2009 predviđa da svaka fizička ili pravna osoba ima procesnu legitimaciju i da pojam pravne osobe uključuje pravne osobe javnog prava, kao što je intervenijent.

               11

               Glede osnovanosti zahtjeva za proglašavanje ništavosti, veliko žalbeno vijeće navelo je, među ostalim, da:

                        —

                        je pojam „südtirol” uobičajeni naziv na njemačkom jeziku za najsjeverniju i jednu od najbogatijih pokrajina Italije, čija je neovisnost priznata talijanskim Ustavom;

                        —

                        s obzirom na to da takvu regiju poznaje relevantna javnost, koja se sastoji najmanje od talijanskih potrošača i potrošača njemačkog govornog područja u Europskoj uniji svjesnih postojanja regije Južnog Tirola, može se smatrati da osporavani žig navedenoj javnosti ukazuje na zemljopisno podrijetlo usluga koje obuhvaća;

                        —

                        s obzirom na to da je zemljopisno podrijetlo usluga njihova karakteristika u smislu članka 7. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009, pojam „suedtirol” predstavlja oznaku zemljopisnog podrijetla, koja treba biti zaštićena u općem interesu;

                        —

                        označene usluge nemaju druge posebne karakteristike koje bi mogle navesti relevantnog potrošača da ne poveže oznaku „südtirol” s njegovim zemljopisnim podrijetlom;

                        —

                        usluge vođenja komercijalnih poslova i komercijalne administracije, uredski poslovi, usluge ambalažiranja i uskladištenja proizvoda, znanstvene i tehnološke usluge, usluge industrijskih analiza i istraživanja; usluge razvoja računala i računalnih programa (softvera) te pravne usluge, kada se nude pod osporavanim žigom, relevantni potrošači percipiraju kao da potječu iz regije Južni Tirol, kao da se pružaju u toj regiji ili kao da se nude poduzetnicima koji djeluju u toj regiji;

                        —

                        činjenica da znatan broj poduzetnika koji djeluju u regiji Južni Tirol ima riječi „südtirol” ili „suedtirol” u svojim tvrtkama potvrđuje da je taj pojam oznaka zemljopisnog podrijetla.

         Zahtjevi stranaka

               12

               Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        poništi ili barem preinači pobijanu odluku odbijanjem, u svakom slučaju, zahtjeva za proglašavanje ništavosti pobijanog žiga;

                        —

                        naloži EUIPO‑u snošenje troškova.

               13

               EUIPO od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        odbije tužbu;

                        —

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

               14

               Intervenijent od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        odbije tužbu;

                        —

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

         Pravo

               15

               U prilog svojoj tužbi, tužitelj ističe dva tužbena razloga, koji se temelje, s jedne strane, na povredi i pogrešnoj primjeni članaka 5. i 56. Uredbe br. 207/2009 i, s druge strane, na povredi i pogrešnoj primjeni članka 7. stavka 1. točke (c) te članaka 12. i 52. Uredbe br. 207/2009.

         Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi i pogrešnoj primjeni članaka 5. i 56. Uredbe br. 207/2009

               16

               Tužitelj smatra da iz zajedničkog tumačenja članaka 5. i 56. Uredbe br. 207/2009 proizlazi da intervenijent, tijelo osnovano na temelju javnog prava, nije imao procesnu legitimaciju za podnošenje zahtjeva za proglašavanje ništavosti. Budući da članak 5. Uredbe br. 207/2009, koja se odnosi na pravo da se bude nositelj žiga Europske unije, nakon izraza „svaka fizička ili pravna osoba” izričito navodi „tijela osnovana na temelju javnog prava”, samo spominjanje fizičkih ili pravnih osoba u članku 56. te uredbe isključuje mogućnost da tijela osnovana na temelju javnog prava podnesu zahtjev za proglašavanje ništavosti.

               17

               EUIPO i intervenijent osporavaju te argumente.

               18

               Članak 5. Uredbe br. 207/2009 sadržava opću definiciju osoba koji mogu biti nositelji žiga Europske unije. Navodi da „[n]ositelj žiga [Europske unije] može biti svaka fizička ili pravna osoba, uključujući tijela osnovana na temelju javnog prava”.

               19

               Iz toga proizlazi da su tijela osnovana na temelju javnog prava u njemu navedena ilustrativno kao primjer pravnih osoba koji mogu biti nositelj takvog žiga i koje su ovlaštene izvršavati svoja prava u skladu s člankom 56. stavkom 1. točkama (b) i (c) Uredbe br. 207/2009. Međutim, nema naznaka da članak 56. stavak 1. točka (a) te uredbe, koji, za razliku od članka 5. navedene uredbe navodi samo „svaka fizička ili pravna osoba”, treba tumačiti kao da ne uključuje tijela osnovana na temelju javnog prava. Naime, na razloge za opoziv i razloge ništavosti, a posebice apsolutne ništavosti u smislu članka 52. Uredbe br. 207/2009, može se pozvati svaka osoba, bez obzira na njezin privatni ili javni status, što je razlog zbog kojeg se članak 56. stavak 1. točka (a), in fine, te uredbe ograničava na zahtjev da navedena osoba „mo[že] podnijeti tužbu i biti tužen[a]”. Prema tome, suprotno onomu što navodi tužitelj, činjenicu da u članku 56. stavku 1. točki (a) Uredbe br. 207/2009 nisu izričito navedena tijela osnovana na temelju javnog prava ne može se tumačiti kao da ih želi isključiti iz područja primjene te odredbe.

               20

               Slijedom toga, veliko žalbeno vijeće nije povrijedilo članke 5. i 56. Uredbe br. 207/2009 utvrdivši da je intervenijent imao procesnu legitimaciju za podnošenje zahtjeva za proglašavanje ništavosti osporavanog žiga.

               21

               Prvi tužbeni razlog valja stoga odbiti.

         Drugi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi i pogrešnoj primjeni članka 7. stavka 1. i članaka 12. i 52. Uredbe br. 207/2009

               22

               Tužitelj tvrdi da je veliko žalbeno vijeće, utvrdivši da pobijani žig predstavlja oznaku zemljopisnog podrijetla mjesta poznatog relevantnoj javnosti koja daje podatak o zemljopisnom podrijetlu odnosnih usluga, a ne njihovu trgovačkom podrijetlu, povrijedilo članak 7. stavak 1. točku (c) i članke 12. i 52. Uredbe br. 207/2009.

               23

               Posebice, članak 7. stavak 1. točka (c) navedene uredbe zabranjuje registraciju oznake zemljopisnog podrijetla isključivo kada žig označava mjesto koje predstavlja ili može u budućnosti predstavljati vezu s kategorijom obuhvaćenih proizvoda ili usluga, a ne mjesto u kojem su usluge pružene, kada se poziva na „zemljopisno podrijetlo”. Također, za razliku od proizvoda, usluge općenito nemaju u sebi karakteristike područja u kojem se pružaju ili u kojem se nalazi sjedište poduzetnika koji ih pruža. Stoga, jedini elementi koji mogu karakterizirati usluge su način na koji se pružaju ili svojstvo njihova pružatelja, a ne njihovo zemljopisno podrijetlo, s izuzetkom usluga „tipičnih” za određenu regiju. Budući da se sjedište poduzetnika pružatelja ili mjesta pružanja usluge mogu razlikovati, oni ne mogu predstavljati neraskidivu vezu između usluge i područja. Naposljetku, razumna vjerojatnost povezanosti između usluge i mjesta treba postojati u trenutku registracije žiga, što intervenijent nije dokazao.

               24

               Osim toga, veliko žalbeno vijeće nije uzelo u obzir učinak članka 12. točke (b) Uredbe br. 207/2009, koji omogućuje trećoj strani da umetne izraz „suedtirol” u svoje ime ili naziv tvrtke, bez obzira na registraciju osporavanog žiga. Ta odredba osigurava odgovarajuće očuvanje dostupnosti oznaka zemljopisnog podrijetla u trgovačkom prometu.

               25

               EUIPO i intervenijent smatraju da ti razlozi nisu utemeljeni.

               26

               Kao prvo, treba podsjetiti da se u skladu s člankom 7. stavkom 1. točkom (c) Uredbe br. 207/2009 neće registrirati „žigovi koji se sastoje isključivo od oznaka ili podataka koji u trgovini mogu služiti za označivanje vrste, kakvoće, količine, namjene, vrijednosti, zemljopisnog podrijetla, ili vremena proizvodnje proizvoda ili pružanja usluge ili nekih drugih obilježja proizvoda ili usluga”.

               27

               Nadalje, članak 7. stavak 2. Uredbe br. 207/2009 propisuje da se „[s]tavak 1. primjenjuje neovisno o tome što razlozi za odbijanje postoje samo u jednom dijelu [Unije]”.

               28

               Na temelju članka 52. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009, „[ž]ig Zajednice proglašava se ništavim na zahtjev podnesen [EUIPO‑u] ili na protutužbu podnesenu u postupku zbog povrede: [...] kad je žig [Unije] registriran protivno odredbama članka 7.; [...]”.

               29

               Iz sudske prakse proizlazi da članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe br. 207/2009 teži k cilju općeg interesa, a to je da svi mogu koristiti znakove ili opisne oznake kategorija proizvoda ili usluga za koje se registracija zahtijeva. Ta odredba prema tome sprječava da takvi znakovi ili oznake budu rezervirani samo za jednog poduzetnika zbog njihove registracije kao žiga (vidjeti presudu Općeg suda od 15. listopada 2003., Nordmilch/OHIM (OLDENBURGER), T‑295/01, EU:T:2003:267, t. 29., i navedenu sudsku praksu).

               30

               Glede, konkretno, znakova ili oznaka koji mogu služiti za označavanje zemljopisnog podrijetla kategorija proizvoda za koje se zahtijeva registracija žiga, posebice zemljopisnih naziva, postoji opći interes da ostanu dostupni ne samo zbog, među ostalim, njihove sposobnosti da otkriju kvalitetu i druga svojstva odnosnih proizvoda, nego i da na razne načine utječu na preferencije potrošača, na primjer povezivanjem proizvoda s mjestom koje može pobuditi pozitivne osjećaje (vidjeti, u tom smislu, presude od 4. svibnja 1999., Windsurfing Chiemsee, C‑108/97 i C109/97, EU:C:1999:230, t. 26.,i od 13. prosinca 2013., Fürstlich Castell’sches Domänenamt/OHIM – Castel Frères (CASTEL), T‑320/10, neobjavljena, EU:T:2013:424, t. 43.).

               31

               Ta sudska praksa, suprotno tužiteljevim tvrdnjama, jednako je primjenjiva na usluge (vidjeti, u tom smislu, presudu od 7. lipnja 2005., MünchenerRückversicherungs‑Gesellschaft/OHIM (MunichFinancialServices), T‑316/03, EU:T:2005:201, t. 32.).

               32

               Osim toga, treba napomenuti da su isključeni, s jedne strane, registracija zemljopisnih naziva kao žigova kada označavaju određena zemljopisna područja koja su već ugledna ili poznata za kategoriju odnosnih proizvoda ili usluga i koji, stoga, imaju vezu s njim u predodžbi relevantnog kruga osoba i, s druge strane, registracija zemljopisnih naziva koje mogu koristiti poduzetnici, a koji im moraju ostati na raspolaganju kao oznake zemljopisnog podrijetla odnosne kategorije proizvoda ili usluga (vidjeti, u tom smislu, presudu od 15. listopada 2003. od 15. listopada 2003., OLDENBURGER, T‑295/01, EU:T:2003:267, t. 31. i navedenu sudsku praksu, i od 15. siječnja 2015., MEM/OHMI (MONACO), T‑197/13, EU:T:2015:16, t. 48.).

               33

               S tim u svezi, treba naglasiti da je zakonodavac Europske unije pridržao, odstupanjem od članka 7. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009, mogućnost registracije znakova koji mogu služiti za označavanje zemljopisnog podrijetla kao kolektivnog žiga u skladu s člankom 66. stavkom 2. navedene uredbe te, za određene proizvode kada ispune potrebne uvjete, kao oznaka zemljopisnog podrijetla ili oznakom izvornosti zaštićenih odredbama Uredbe (EEZ) br. 2081/92 od 14. srpnja 1992. o zaštiti oznaka zemljopisnog podrijetla i oznaka izvornosti poljoprivrednih i prehrambenih proizvoda (SL 1992., L 208, str. 1.) (presuda od 15. listopada 2003., OLDENBURGER, T‑295/01, EU:T:2003:267, t. 32.).

               34

               Međutim, treba navesti da se, u načelu, članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe br. 207/2009 ne protivi registraciji zemljopisnih naziva nepoznatih relevantnom krugu osoba, ili barem nepoznatih kao opis zemljopisnog područja, ili naziva za koje, zbog karakteristika opisanog mjesta, nije vjerojatno da će relevantan krug osoba moći percipirati da kategorija odnosnih proizvoda ili usluga potječe iz tog mjesta (vidjeti, u tom smislu, presude od 15. listopada 2003., OLDENBURGER, T‑295/01, EU:T:2003:267, t. 33. i navedenu sudsku praksu, i od 15. siječnja 2015., MONACO, T‑197/13, EU:T:2015:16, t. 49.).

               35

               Ocjena opisnog karaktera znaka može se obaviti samo, s jedne strane, u odnosu na odnosne proizvode ili usluge i, s druge strane, u odnosu na njegovo razumijevanje od strane relevantne javnosti (presuda od 15. listopada 2003., OLDENBURGER, T‑295/01, EU:T:2003:267, t. 34.).

               36

               Kao prvo, glede relevantne javnosti, treba prihvatiti definiciju velikog žalbenog vijeća pojašnjenu u točkama 36. do 42. pobijane odluke. Naime, s jedne strane, osporavani žig je verbalni znak SUEDTIROL, koji može razumjeti talijanska javnost i ona njemačkog govornog područja u Uniji. Pojam „suedtirol” i njemački pojam „südtirol”, koji se koristi za označavanje regije Južni Tirol, istoznačni su, pri čemu prvi uključuje dvoglas koji uobičajeno zamjenjuje slovo njemačke abecede „ü”. S druge strane, neke od usluga koje obuhvaća osporavani žig, odnosno usluge vođenja komercijalnih poslova, komercijalne administracije, uredske poslove, znanstvene i tehnološke usluge, usluge industrijskih analiza i istraživanja, usluge razvoja računala i računalnih programa (softvera), namijenjene su poduzetnicima koji posluju u bilo kojem sektoru gospodarstva i koji čine specijaliziranog potrošača. U tom pogledu, treba naglasiti da, iako je moguće uzeti u obzir da se te usluge također odnose na pojedinačne poduzetnike, oni se moraju također smatrati stručnjacima i stoga dijelom specijalizirane javnosti. Pravne usluge (razred 42.) i usluge ambalažiranja i uskladištenja proizvoda (razred 39.) odnose se na prosječne i specijalizirane potrošače. Većina relevantne javnosti sastoji se, dakle, od pažljivije javnosti.

               37

               S tim u svezi, Opći je sud već utvrdio da je dovoljno, kako bi znak bio obuhvaćen zabranom iz članka 7. stavka 1. točaka (b) ili (c) Uredbe br. 207/2009., da razlog za odbijanje postoji u odnosu na dio ciljane javnosti i da u tom smislu nije potrebno ispitati poznaju li drugi potrošači koji pripadaju relevantnoj javnosti također navedeni znak (vidjeti presudu od 25. studenoga 2015., bd breyton‑design/OHIM (RACE GTP), T‑520/14, neobjavljena, EU:T:2015:884, t. 29. i navedenu sudsku praksu).

               38

               Veliko žalbeno vijeće je, stoga, ispravno utvrdilo da se relevantna javnost koju treba uzeti u obzir sastoji od javnosti njemačkog govornog područja u Italiji i Uniji, kao i italofone javnosti u Italiji, koja ima razmjerno visoku razinu pažnje.

               39

               Kao drugo, s obzirom na razmatranja navedena u točkama 26. do 35. ove presude, kako bi se ocijenio opisni karakter osporavanog žiga u smislu članka 7. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009, potrebno je odrediti, s jedne strane, shvaća li se zemljopisni pojam koji čini prijavljeni žig kao takav i poznaje li ga relevantna javnost te, s druge strane, postoji li trenutno u predodžbi relevantne javnosti veza tog zemljopisnog pojma sa zatraženim uslugama ili bi se takva veza mogla razumno uspostaviti u budućnosti.

               40

               Kao prvo, kao što je veliko žalbeno vijeće pravilno navelo u točkama 15. do 19. i 43. do 44. pobijane odluke, pojam „Suedtirol”, koji je istoznačnica njemačke riječi „Südtirol”, relevantna javnost doživljava kao zemljopisnu oznaku koja se odnosi na regiju Južni Tirol, poznatu odavno prije podnošenja prijave za registraciju osporavanog žiga, zbog svoje povijesti, zemljopisnog položaja, autonomije, posebnog jezičnog sustava i ekonomskog značaja. Kao i veliko žalbeno vijeće, Opći sud smatra da su ti elementi općepoznata činjenica, odnosno da ih može znati svaka osoba ili se moguće s njima upoznati iz opće dostupnih izvora (presuda od 22. lipnja 2004., Ruiz‑Picasso i dr./OHIM - DaimlerChrysler (PICARO), T‑185/02, EU:T:2004:189, t. 29.), koji postoje mnogo prije podnošenja navedene prijave.

               41

               Kao drugo, glede uvjeta koji se odnosi na postojanje veze između zemljopisnog naziva i obuhvaćenih usluga, treba napomenuti da je veliko žalbeno vijeće također pravilno istaknulo, među ostalim u točki 19. pobijane odluke, u biti, da se regija Južni Tirol odavno općenito doživljava kao uspješna regija s dinamičnim gospodarstvom, kao što je navedeno u točki 40. ove presude. Opći sud smatra da je činjenica da je regija Južni Tirol gospodarski uspješna regija s dinamičnim gospodarstvom također općepoznata. Osim toga, također se pokazalo, kao što pravilno navodi veliko žalbeno vijeće u točki 50. pobijane odluke, da se usluge poput usluga obuhvaćenih pobijanim žigom u načelu nude u svakoj regiji koja ima određen gospodarski ekonomski značaj. Nadalje, tu ocjenu nisu dovele u pitanje, u okviru ove tužbe, tužiteljeve općenite kritike, koje su, štoviše, neutemeljene.

               42

               Istina je, štoviše, da relevantna javnost može doživjeti osporavani žig kao da se odnosi na specifičnu kvalitetu navedenih usluga, na primjer, na činjenicu da će te usluge biti prilagođene posebnim zahtjevima poduzetnika koji djeluju na tom području, koje obilježava posebni politički, administrativni i jezični kontekst (točka 51. pobijane odluke). Dakle, korištenje takve oznake zemljopisnog podrijetla može prenijeti relevantnom krugu osoba ideju ili pozitivnu sliku o određenoj značajki tih usluga, u smislu sudske prakse (vidjeti, u tom smislu, presudu od 15. prosinca 2011., Mövenpick/OHIM (PASSIONATELY SWISS), T‑377/09, neobjavljena, EU:T:2011:753, t. 44. i 45.) i pobuditi pozitivne osjećaje u smislu sudske prakse navedene u točki 30. ove presude, kada se navedena oznaka koristi u vezi sa stavljanjem na tržište usluga obuhvaćenih osporavanim žigom.

               43

               Iz toga proizlazi da relevantna javnost neće shvatiti osporavani žig samo kao da se odnosi na zemljopisno područje, koje pobuđuje pozitivne osjećaje, nego i, glede uspješnosti i dinamičnog razvoja gospodarstva navedene regije, kao naznaku da usluge koje obuhvaća dolaze iz te regije. Nadalje, treba dodati da je intervenijent pred velikim žalbenim vijećem dokazao da mnogi poduzetnici sa sjedištem u toj regiji stvarno nude usluge iste naravi kao što su usluge koje obuhvaća osporavani žig (točka 55. pobijane odluke) i da tužitelj nije doveo takvu ocjenu u pitanje. Slijedom toga, kada se takve usluge stavljaju na tržište pod osporavanim žigom, relevantna javnost će taj žig doživljavati kao naznaku njihova podrijetla.

               44

               Usto, budući da tužitelj tvrdi, u biti, da zemljopisni naziv ne može opisati karakteristike odnosnih usluga, dovoljno je napomenuti da članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe br. 207/2009 ima za cilj spriječiti da gospodarski subjekt monopolizira oznaku zemljopisnog podrijetla na štetu svojih konkurenata. Iako je istina da je veliko žalbeno vijeće u načelu dužno ispitati relevantnost oznake zemljopisnog podrijetla konkurentskog odnosa ispitivanjem veze između tog podrijetla te proizvoda i usluga za koje je prijavljen žig, prije nego što odbije njegovu registraciju sukladno članku 7. stavku 1. točki (c) Uredbe br. 207/2009, ostaje činjenica da se intenzitet te obveze može razlikovati ovisno o nekoliko čimbenika kao što su opseg, ugled ili narav odnosne oznake zemljopisnog podrijetla. Naime, vjerojatnost da oznaka zemljopisnog podrijetla može imati utjecaj na konkurentske odnose je visoka kada je riječ o velikoj regiji poznatoj po kvaliteti širokog spektra proizvoda i usluga, a niska kada je riječ o određenom mjestu čiji je ugled ograničen na mali broj proizvoda ili usluga (vidjeti, u tom smislu, presudu od 15. prosinca 2011., Mövenpick/OHIM (PASSIONATELY SWISS), T‑377/09, neobjavljena, EU:T:2011:753, t. 41.).

               45

               U ovom slučaju, nesporno je da tu vjerojatnost treba smatrati visokom, s obzirom na pozitivne osjećaje koje može pobuditi pozivanje na Južni Tirol prilikom stavljanja na tržište odnosnih usluga. EUIPO‑ova obveza da ispita vezu između podrijetla i usluga obuhvaćenih osporavanim žigom mora se, stoga, smatrati manjeg opsega.

               46

               S tim u svezi, valja naglasiti da iz sudske prakse proizlazi da se, u okolnostima poput onih u ovom predmetu, kada je oznaka zemljopisnog podrijetla već poznata ili ugledna, EUIPO može ograničiti na utvrđivanje postojanja takve veze, a ne na provođenje konkretnog ispitivanja postojanja te veze (vidjeti, u tom smislu, presudu od 15. prosinca 2011., Mövenpick/OHIM (PASSIONATELY SWISS), T‑377/09, neobjavljena, EU:T:2011:753, t. 43.).

               47

               U svakom slučaju, treba napomenuti da je veliko žalbeno vijeće u točkama 51. do 56. pobijane odluke provelo konkretno ispitivanje veze koja može postojati između oznake zemljopisnog podrijetla i svake od kategorija usluga obuhvaćenih osporavanim žigom te da je to ispitivanje provedeno bez pogrešaka.

               48

               Štoviše, kao što je veliko žalbeno vijeće pravilno navelo u točki 49. pobijane odluke, usluge obuhvaćene osporavanim žigom nemaju nikakvu posebnu kvalitetu koja bi mogla navesti relevantnu javnost na to da ne poveže zemljopisnu oznaku sa zemljopisnim podrijetlom navedenih usluga. Slijedom toga, valja utvrditi, na temelju sudske prakse navedene u točki 34. ove presude, da se članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe br. 207/2009 protivi registraciji odnosne zemljopisne oznake, koja je poznata relevantnom krugu osoba kao oznaka zemljopisnog područja, jer je vjerojatno da relevantni krug osoba može uzeti u obzir da odnosne usluge potječu iz tog područja (vidjeti točku 57. pobijane odluke).

               49

               S obzirom na prethodno navedeno, treba utvrditi da je osporavani žig registriran u suprotnosti s člankom 7. stavkom 1. točkom (c) Uredbe br. 207/2009.

               50

               Taj zaključak nije doveden u pitanje različitim argumentima koje je istaknuo tužitelj.

               51

               Kao prvo, tužitelj osporava važnost uzimanja u obzir mjesta pružanja usluga ili sjedišta poduzetnika kao kriterija podrijetla. S tim u svezi, dovoljno je primijetiti da se za kategorije usluga koje su obuhvaćene osporavanim žigom oznaka mjesta uobičajeno koristi i shvaća kao da se odnosi na sjedište poduzetnika pružatelja odnosnih usluga, a time i mjesto iz kojeg se one u načelu pružaju. Druga moguća značenja te zemljopisne oznake nisu relevantna jer je, prema sudskoj praksi, dovoljno da odnosni znak obuhvaća, najmanje u jednom od njegovih mogućih značenja, jednu karakteristiku odnosnih proizvoda ili usluga (vidjeti, po analogiji, presudu od 7. lipnja 2005., MunichFinancialServices, T‑316/03, EU:T:2005:201, t. 33.).

               52

               Kao drugo, tužitelj tvrdi da je članak 12. točka (b) Uredbe br. 207/2009 dovoljan za očuvanje dostupnosti, među ostalim, oznaka zemljopisnog podrijetla u trgovačkom prometu, jer sprječava nositelja žiga da zabrani trećima korištenje navedenih oznaka u svojem nazivu ili tvrtci ili u svrhu poslovnog obavještavanja.

               53

               U skladu s člankom 7. točkom (b) Uredbe br. 207/2009. „[ž]ig [Europske unije] ne daje nositelju pravo zabraniti trećoj strani uporabu u trgovačkom prometu […] podataka koji se odnose na vrstu, kakvoću, količinu, namjenu, vrijednost, zemljopisno podrijetlo, vrijeme proizvodnje proizvoda ili pružanja usluge ili podataka koji se odnose na druge karakteristike proizvoda [ili usluga]”.

               54

               Doduše, ta odredba ima za cilj, u okviru njezina povezivanja s člankom 7. stavkom 1. točkom (c) Uredbe br. 207/2009, posebice za žigove koji nisu obuhvaćeni tom odredbom jer nisu isključivo opisni, omogućiti, među ostalim, da uporaba oznake koja se odnosi na zemljopisno podrijetlo, a koja je, osim toga, element složenog žiga, ne bude obuhvaćena zabranom koju može zahtijevati nositelj takvog žiga na temelju članka 9. navedene uredbe, kada se takva oznaka rabi u skladu s dobrim običajima u industrijskim i trgovačkim stvarima (vidjeti presudu od 15. listopada 2003., OLDENBURGER, T‑295/01, EU:T:2003:267, t. 55. i navedenu sudsku praksu).

               55

               Međutim, treba napomenuti da je Sud u okolnostima sličnim onim iz ovog predmeta izričito utvrdio da načelo sudske prakse, navedeno u točki 30. ove presude, koje se odnosi na opći interes na kojem se temelji članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe br. 207/2009, dokazuje također mogućnost iz članka 66. stavka 2. navedene uredbe da, odstupanjem od navedenog članka 7. stavka 1. točke (c), znakovi ili oznake koji mogu služiti za označavanje zemljopisnog podrijetla proizvoda mogu predstavljati kolektivne žigove, nije u suprotnosti s člankom 12. točkom (b) navedene uredbe, koji također nema odlučujući utjecaj na tumačenje prvo navedene odredbe. Naime, članak 12. točka (b) Uredbe br. 207/2009, čiji je cilj urediti probleme koji nastaju kada registrirani žig koji se u cijelosti ili djelomično sastoji od zemljopisnog naziva, ne dodjeljuje trećima pravo uporabe takvog naziva kao žiga, nego samo osigurava to da ga mogu rabiti na opisni način, odnosno kao oznaku zemljopisnog podrijetla, pod uvjetom da se rabi u skladu s dobrim običajima u industrijskim i trgovačkim stvarima (vidjeti, u tom smislu i po analogiji, presudu od 4. svibnja 1999., Windsurfing Chiemsee, C‑108/97 i C‑109/97, EU:C:1999:230, t. 26. do 28.).

               56

               Iz toga valja zaključiti da interes očuvanja dostupnosti oznaka zemljopisnog podrijetla, suprotno tužiteljevim tvrdnjama, nije dovoljno zaštićen sadržajem članka 12. točke (b) Uredbe br. 207/2009. Tužiteljev argument stoga treba odbiti.

               57

               Uzimajući u obzir sve navedeno, drugi tužbeni razlog treba odbiti.

               58

               Iz toga slijedi da tužbu treba odbiti u cijelosti.

         Troškovi

               59

               Sukladno članku 134. stavku 1. Poslovnika Općeg suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.

               60

               Budući da je tužitelj u bitnome izgubio u postupku, valja mu naložiti snošenje troškova, u skladu sa zahtjevima EUIPO‑a i intervenijenta.

               Slijedom navedenoga,
               OPĆI SUD (četvrto vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Tužba se odbija.

                           2.

                           Internet Consultingu GmbH nalaže se snošenje troškova.

                           Prek

                           Labucka

                           Kreuschitz

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 20. srpnja 2016.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 7. lipnja 2013. # Spar Österreichische Warenhandels AG protiv Europske komisije. # Tržišno natjecanje. # Predmet T-405/08.


title: presuda od 12. ožujka 1987., Komisija/Njemačka (178/84, EU:C:1987:126)

text:
PRESUDA SUDA12. ožujka 1987.Povreda obveze – „Zakon o čistoći“ pivaU predmetu C-178/84,Komisija Europskih zajednica,
 koju zastupaju R. C. Béraud, glavni savjetnik, i J. Sack, član pravne
službe, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu kod M. G. Kremlisa,
 člana pravne službe Komisije, zgrada Jean Monnet, Kirchberg,
Luxembourg, tužitelj,protivSavezne Republike Njemačke, koju zastupaju M. Seidel, Ministerialrat u Saveznom ministarstvu gospodarstva, J. Dietrich, Ministerialrat u Saveznom ministarstvu mladeži, obitelji i zdravlja, J. Sedemund, odvjetnik u Kölnu, i R. Lukes, redoviti profesor prava na Sveučilištu Münster, u svojstvu zastupnikâ ad litem s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu kod tajnika Veleposlanstva Savezne Republike Njemačke, 20-22, avenue E. Reuter,tuženika,u vezi s primjenom „zakona o čistoći“ na piva uvezena iz drugih država članica,SUD,u
 sastavu: Mackenzie Stuart, predsjednik, Y. Galmot, C. Kakouris, T. F.
O'Higgins i F. Schockweiler, predsjednici vijeća, G. Bosco, T. Koopmans,
 O. Due, U. Everling, K. Bahlmann, R. Joliet, J. C. Moitinho de Almeida i
 G. C. Rodríguez Iglesias, suci,nezavisni odvjetnik: Sir Gordon Slynn,tajnik: H. A. Rühl, glavni administrator,uzimajući u obzir izvještaj za raspravu dopunjen nakon usmenog postupka održanog 13. i 14. svibnja 1986.,saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 18. rujna 1986.,donosi sljedećuPresudu1        Tužbom
 podnesenom u tajništvo Suda 6. srpnja 1984. Komisija Europskih
zajednica pokrenula je na temelju članka 169. Ugovora o EEZ-u postupak u
 kojem traži da se utvrdi da je Savezna Republika Njemačka povrijedila
obveze koje ima na temelju članka 30. Ugovora zabranjujući prodaju piva,
 zakonito proizvedenih i stavljenih na tržište u drugoj državi članici,
jer nisu sukladna člancima 9. i 10. Biersteuergesetza (zakon od 14.
ožujka 1952., BGBl. I, str. 149.). 2        U
 pogledu činjenica u predmetu, tijeka postupka i argumenata stranaka
valja uputiti na izvještaj za raspravu. Ti dijelovi spisa ponavljaju se u
 daljnjem tekstu samo u mjeri u kojoj je to potrebno za ocjenu Suda.  Mjerodavno unutarnje pravo 3        Tijekom
 postupka pred Sudom njemačka je vlada predstavila svoj zakon o pivu na
način koji Komisija ne osporava i koji treba uzeti u obzir za potrebe
ovog spora.4        Za
 predmetni spor relevantno je to što Biersteuergesetz (Zakon o porezu na
 pivo) sadrži, s jedne strane, pravila o proizvodnji koja se primjenjuju
 isključivo na pivovare sa sjedištem u Saveznoj Republici Njemačkoj i, s
 druge strane, pravila o korištenju naziva „Bier“ (pivo) koja vrijede
kako za piva proizvedena u Saveznoj Republici Njemačkoj tako i za
uvezena piva. 5        Pravila
 o proizvodnji sadržana su u članku 9. Biersteuergesetza. U stavku 1. te
 odredbe predviđeno je da se u proizvodnji piva niske fermentacije mogu
koristiti isključivo ječmeni slad, hmelj, kvasac i voda. Stavkom 2.
navedenog članka priprema piva visoke fermentacije podvrgava se istim
zahtjevima, ali dopušta korištenje drugih vrsta slada i šećera od
šećerne trske, šećerne repe ili tehnološki čistog invertnog šećera te
glukoze i boja dobivenih iz navedenih vrsta šećera. U članku 9. stavku
3. određeno je da se pod sladom treba razumijevati svaka umjetno
uzgojena žitarica. U tom pogledu treba spomenuti da prema članku 17.
stavku 4. Uredbe za provedbu Biersteuergesetza
(Durchführungsbestimmungen zum Biersteuergesetz od 14. ožujka 1952.)
(BGBl. I, str. 153.) riža, kukuruz i proso nisu žitarice u smislu članka
 9. stavka 3. Biersteuergesetza. Na temelju članka 9. stavka 7.
Biersteuergesetza u pojedinačnim se slučajevima na zahtjev mogu odobriti
 odstupanja od pravila o proizvodnji iz stavaka 1. i 2. tog članka, radi
 pripreme posebnih vrsta piva i piva namijenjenog izvozu ili znanstvenim
 pokusima. S druge strane, prema stavku 8. istog članka iz primjene
stavaka 1. i 2. izuzete su pivovare koje pivo proizvode samo za vlastite
 potrebe (Hausbrauer). Člankom 18. stavkom 1. točkom 1.
Biersteuergesetza predviđene su kaznene sankcije za povredu pravila o
proizvodnji iz članka 9. 6        Pravilo
 o korištenju naziva „Bier“ (pivo) sadržano je u članku 10.
Biersteuergesetza. U skladu s tim člankom samo se piva fermentirana
sukladno zahtjevima iz članka 9. stavaka 1., 2., 4. i 6.
Biersteuergesetza mogu prodavati pod nazivom „Bier“ (pivo) – kao
samostalnim nazivom ili kao dijelom složenog naziva – ili pod drugim
nazivima ili slikovnim prikazima koji bi mogli stvoriti dojam da je
riječ o pivu. To pravilo podrazumijeva zabranu prodaje koja je relativna
 jer se pića koja nisu sukladna gore navedenim pravilima o proizvodnji
mogu prodavati pod drugim nazivima koji nisu obuhvaćeni ograničenjima iz
 članka 10. Povreda pravila o korištenju naziva za sobom povlači kaznene
 sankcije predviđene člankom 18. stavkom 1. točkom 4. Biersteuergesetza.7        K
 tome, uvoz u Saveznu Republiku Njemačku piva koja sadržavaju aditive
protivan je apsolutnoj zabrani prodaje utvrđenoj odredbom drugog
zakonskog akta – člankom 11. stavkom 1. točkom 2. Zakona o trgovini
prehrambenim, duhanskim i kozmetičkim proizvodima te ostalom potrošnom
robom od 15. kolovoza 1974. (Gesetz über den Verkehr mit Lebensmitteln,
Tabakerzeugnissen, kosmetischen Mitteln und sonstigen
Bedarfsgegenständen; Lebensmittel- und Bedarfsgegenständegesetz; u
daljnjem tekstu: LMBG) (BGBl. I, str. 1945.).8        Utemeljen
 na načelu preventivne zaštite zdravlja, taj zakon načelno zabranjuje
aditive koji nisu posebno odobreni. U članku 2. aditivi su definirani
kao „sastojci namijenjeni dodavanju u prehrambene proizvode radi
utjecaja na njihove karakteristike ili radi ostvarivanja posebnih
svojstava ili učinaka“, a iz te su definicije isključeni „sastojci koji
potječu iz prirode ili su kemijski istovjetni prirodnim sastojcima te se
 zbog svojih nutritivnih vrijednosti, mirisa ili okusa uobičajeno
koriste, kao i pitka te stolna voda“.9        Člankom
 11. stavkom 1. točkom 1. LMBG-a zabranjuje se korištenje aditiva koji
nisu odobreni, čistih ili miješanih s drugim sastojcima, u proizvodnji
ili preradi prehrambenih proizvoda namijenjenih prodaji. Sukladno stavku
 2. točki 1. i stavku 3. tog članka, ta zabrana ne obuhvaća tehnološke
pomoćne tvari i enzime. Prema stavku 2. točki 1., pod tehnološkim
pomoćnim tvarima razumijevaju se „aditivi koji su odvojeni od
prehrambenog proizvoda, bilo u potpunosti bilo na takav način da su u
proizvodu koji je namijenjen kupcu sadržani samo kao ostaci neotklonjivi
 u procesu proizvodnje koji su s tehnološkog aspekta bez učinka i u
količinama su zanemarivima za zdravlje, miris ili okus“. 10      Člankom
 11. stavkom 1. točkom 2. LMBG-a zabranjuje se prodaja robe koja je
proizvedena ili prerađena protivno zabrani proizvodnje iz stavka 1.
točke 1. tog članka odnosno nije u skladu s uredbom donesenom na temelju
 članka 12. stavka 1. LMBG-a. Prema potonjoj odredbi, uredbom ministra
koju potvrđuje Bundesrat korištenje određenih aditiva može se odobriti
generalno, za određene prehrambene proizvode ili za određene namjene,
ako je takvo odobrenje spojivo sa zaštitom potrošača te vodeći računa o
tehnološkim, prehrambenim ili dijetetskim potrebama. Ta su odobrenja
sadržana u prilozima Uredbi o odobravanju korištenja aditiva u
prehrambenim proizvodima od 22. prosinca 1981. (Verordnung über die
Zulassung von Zusatzstoffen zu Lebensmitteln; u daljnjem tekstu: ZZuIV)
(BGBl. I, str. 1633.).11      Pivo
 kao prehrambeni proizvod ulazi u područje primjene zakonodavstva o
aditivima, ali je u tom pogledu podvrgnuto posebnom režimu. Pravila o
proizvodnji iz članka 9. Biersteuergesetza isključuju korištenje svih
tvari koje nisu taksativno navedene pa tako i aditiva. Prema tome,
predstavljaju posebne odredbe u području aditiva u smislu članka 1.
stavka 3. ZZuIV-a. Naime, ta odredba za određene prehrambene proizvode
predviđa primjenu pravila o zabrani, ograničavanju ili odobravanju
korištenja aditiva pod uvjetima koji su drukčiji od uvjeta iz ZZuIV-a.
Tako su aditivi koji su u prilozima ZZuIV-u odobreni generalno ili za
određene namjene isključeni u slučaju piva. To isključenje vrijedi,
međutim, samo za aditive u smislu LMBG-a za čije korištenje taj zakon,
kao lex posteriori u odnosu na Biersteuergesetz, ne predviđa
odstupanja. Zabrana aditiva u pivu ne odnosi se, prema tome, na
tehnološke pomoćne tvari i enzime. 12      Iz
 navedenog proizlazi da članak 11. stavak 1. točka 2. LMBG-a, u vezi s
člankom 9. Biersteuergesetza, ima za učinak zabranu uvoza u Saveznu
Republiku Njemačku onih piva koja sadržavaju tvari obuhvaćene zabranom
korištenja aditiva iz članka 11. stavka 1. točke 1. LMBG-a.  Predmet spora13      Potrebno
 je utvrditi odnosi li se spor isključivo na zabranu prodaje pod nazivom
 „Bier“ (pivo) piva proizvedenih u drugim državama članicama sukladno
pravilima koja ne odgovaraju onima iz članka 9. Biersteuergesetza ili
obuhvaća i zabranu uvoza piva koja sadržavaju aditive odobrene u državi
članici porijekla, ali zabranjene u Saveznoj Republici Njemačkoj.14      U
 svojem pismu opomene Komisija je kritizirala odredbe članaka 9. i 10.
Biersteuergesetza jer isključuju uvoz u Saveznu Republiku Njemačku onih
piva zakonito proizvedenih u drugim državama članicama koja nisu varena u
 skladu s odredbama primjenjivima u Saveznoj Republici Njemačkoj.
Komisija je ocijenila da se takva zabrana prodaje ne može opravdati
razlozima u općem interesu koji se odnose na zaštitu potrošača odnosno
javnog zdravlja. 15      Njemačka
 je vlada u odgovoru na to pismo istaknula da su zakonske odredbe o
čistoći piva nužne za zaštitu javnog zdravlja jer se proizvodnjom piva
isključivo iz sirovina taksativno navedenih u članku 9.
Biersteuergesetza može izbjeći korištenje aditiva. U dodatnom pismu od
15. prosinca 1982., upućenom jednom od članova Komisije, njemačka je
vlada ponovila taj argument, pojašnjavajući da pravilo o isključivom
korištenju sirovina taksativno navedenih u članku 9. Biersteuergesetza
podrazumijeva zabranu aditiva, namijenjenu zaštiti javnog zdravlja. 16      U
 obrazloženom mišljenju Komisija je ustrajala na svojem stajalištu.
Istaknula je kako činjenica da se pivo vareno prema njemačkoj tradiciji
pravila o čistoći može proizvesti bez aditiva ne dopušta da se generalno
 isključi tehnološka potreba za korištenjem aditiva u proizvodnji piva
varenog prema drugim tradicijama ili iz drugih sirovina. Komisija smatra
 da se pitanje tehnološke potrebe za korištenjem aditiva mora promatrati
 s obzirom na metode proizvodnje i u odnosu na određene aditive. 17      U
 odgovoru na obrazloženo mišljenje njemačka je vlada ponovila svoje
argumente u vezi sa zaštitom zdravlja koji, prema njezinom mišljenju,
opravdavaju odredbe članaka 9. i 10. Biersteuergesetza. Nije se,
međutim, očitovala o točnom dosegu tog zakona ni o njegovoj povezanosti s
 propisima o aditivima. 18      U
 obrazloženju tužbe Komisija je kritizirala prepreke uvozu do kojih
dovodi primjena Biersteuergesetza u odnosu na piva proizvedena u drugim
državama članicama iz drugih sirovina ili s aditivima koji su u tim
državama odobreni. 19      Njemačka
 je vlada tek u svojem odgovoru na tužbu istaknula da se režim čistoće
piva oslanja na dva različita, ali komplementarna zakonska akta te je
predstavila svoje zakonodavstvo na gore navedeni način. 20      U
 svojoj replici Komisija je odvojeno izložila prigovore u vezi s
pravilom o korištenju naziva iz članka 10. Biersteuergesetza i prigovore
 na apsolutnu zabranu aditiva u pivu. Prema mišljenju Komisije,
cjelokupni pregled mjerodavnog prava koji je ponudila njemačka vlada ne
utječe bitno na činjenice predmetnog spora. U tom pogledu naglašava
činjenicu da tužbu nije usmjerila isključivo na članke 9. i 10.
Biersteuergesetza, nego općenito na zabranu prodaje piva koje potječe iz
 drugih država članica, a nije sukladno pravilima o proizvodnji koje
sadržava, pri čemu precizna zakonska osnova za tu zabranu nije bitna. 21      U
 tim okolnostima dva su razloga za zaključak da je tužba istodobno
usmjerena na zabranu prodaje pod nazivom „Bier“ (pivo) piva proizvedenih
 u drugim državama članicama sukladno pravilima koja ne odgovaraju onima
 iz članka 9. Biersteuergesetza i na zabranu uvoza piva koja sadrže
aditive odobrene u državi članici porijekla, ali zabranjene u Saveznoj
Republici Njemačkoj. 22      Kao
 prvo, koncentrirajući se od početka predsudskog postupka na zabranu
prodaje koja u Saveznoj Republici Njemačkoj zahvaća piva uvezena iz
drugih država članica te varena sukladno pravilima koja se ne podudaraju
 s važećim pravilima u Saveznoj Republici Njemačkoj, Komisija je u
začetku odredila bit povrede. Članak 9. Biersteuergesetza navela je samo
 radi preciziranja tih pravila. Doseg te odredbe, kako je izložila
njemačka vlada, nije ograničen na sirovine, nego se proširuje i na
aditive. Argumentacija o neprikladnosti apsolutne zabrane aditiva koju
je Komisija razvila u predsudskom postupku pokazuje da je tu zabranu
namjeravala obuhvatiti tužbom. 23      Kao
 drugo, važno je istaknuti da je sama njemačka vlada od početka postupka
 temeljila svoju obranu na navodima o aditivima i zaštiti javnog
zdravlja što, s jedne strane, implicira da je razumjela i priznala da
predmet spora obuhvaća apsolutnu zabranu korištenja aditiva i, s druge
strane, isključuje moguću povredu njezinog prava na obranu.  Zabrana prodaje pod nazivom „Bier“ (pivo) piva koja nisu u skladu sa zahtjevima iz članka 9. Biersteuergesetza 24      Najprije
 treba istaknuti da pravilo o proizvodnji sadržano u članku 9.
Biersteuergesetza ne može samo po sebi predstavljati mjeru s istovrsnim
učinkom kao količinsko ograničenje, zabranjenu člankom 30. Ugovora, jer
se odnosi isključivo na pivovare sa sjedištem u Saveznoj Republici
Njemačkoj. Članak 9. Biersteuergesetza u ovom je predmetu sporan samo
zato što se na njega poziva članak 10. tog zakona koji utvrđuje pića za
čiju se prodaju može koristiti naziv „Bier“ (pivo), a koji se odnosi
kako na proizvode uvezene iz drugih država članica tako i na one
proizvedene na državnom području. 25      U
 pogledu pravila o korištenju naziva Komisija priznaje da su države
članice, s obzirom na to da nije provedeno usklađivanje na razini
Zajednice, u načelu ovlaštene utvrđivati pravila o proizvodnji, sastavu i
 prodaji pića. Naglašava, međutim, da su nespojivi s unutarnjim tržištem
 propisi koji, poput članka 10. Biersteuergesetza, zabranjuju korištenje
 generičkog naziva za trgovinu robom koja je djelomično proizvedena iz
sirovina različitih od onih propisanih na državnom području, poput riže i
 kukuruza. Takvi propisi u svakom slučaju nadilaze ono što je nužno za
zaštitu njemačkog potrošača, koja se može osigurati označavanjem ili
upozorenjem. Stoga predstavljaju ograničenje zabranjeno člankom 30.
Ugovora. 26      Njemačka
 je vlada isprva pokušala opravdati svoje propise razlozima koji se tiču
 javnog zdravlja. Prema njezinom mišljenju, korištenje sirovina koje
nisu navedene u članku 9. Biersteuergesetza nužno bi dovelo do
pribjegavanja aditivima. Tijekom rasprave njemačka je vlada, međutim,
priznala da je zaštita potrošača jedini cilj članka 10.
Biersteuergesetza koji sadrži pravilo o korištenju naziva. Naziv „Bier“
(pivo) potonji povezuju s pićem koje je proizvedeno isključivo iz
sirovina taksativno navedenih u članku 9. Biersteuergesetza. Trebalo je,
 prema tome, spriječiti da ih se dovede u zabludu o tome da je piće
nazvano „Bier“ (pivo) sukladno zakonu o čistoći, iako to nije slučaj.
Njemačka je vlada ustrajala na tome da njezini propisi nisu namijenjeni
zaštiti domaćih proizvođača. U tom je pogledu istaknula da sirovine čije
 je korištenje propisano člankom 9. stavcima 1. i 2. Biersteuergesetza
nisu nužno nacionalnog porijekla i da je korištenje naziva „Bier“ (pivo)
 dopušteno svakom gospodarskom subjektu koji prodaje robu proizvedenu
sukladno propisanim pravilima koja se bez teškoća mogu poštovati i izvan
 Savezne Republike Njemačke. 27      Treba
 podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda (ponajprije presudi
 od 11. srpnja 1974., Procureur de roi/Dassonville, 8/74, Zb.,
str. 837.), zabrana mjera s istovrsnim učinkom kao količinska
ograničenja, utvrđena u članku 30. Ugovora, obuhvaća „sve trgovinske
propise država članica koji mogu izravno ili neizravno, stvarno ili
potencijalno ograničiti trgovinu unutar Zajednice“.28      Nadalje,
 treba naglasiti da iz ustaljene sudske prakse Suda (osobito presude od
20. veljače 1979., Rewe, 120/78, Zb., str. 649. i presude od 10.
studenoga 1982., Rau, 261/81, Zb., str. 3961.) proizlazi da se, „u
nedostatku zajedničkih pravila o proizvodnji i prodaji robe o kojoj je
riječ, prepreke kretanju unutar Zajednice koje proizlaze iz razlika među
 nacionalnim propisima moraju prihvatiti u mjeri u kojoj se ti propisi,
jednako primjenjivi na nacionalne i uvezene proizvode, mogu smatrati
nužnima za zadovoljavanje obveznih zahtjeva kao što je, među ostalim,
zaštita potrošača. K tome, takvi propisi moraju biti razmjerni željenom
cilju. Ako država članica ima mogućnost izbora između različitih mjera
prikladnih za postizanje istog cilja, dužna je odabrati onu mjeru koja
najmanje ograničava slobodnu trgovinu“.29      Nesporno
 je da primjena članka 10. Biersteuergesetza na piva koja potječu iz
drugih država članica, a u čijoj se proizvodnji zakonito koriste druge
sirovine osim ječmenog slada, osobito riža i kukuruz, može dovesti do
ograničavanja njihovog uvoza u Saveznu Republiku Njemačku. 30      Stoga
 treba utvrditi može li se navedena primjena opravdati obveznim
zahtjevima koji se odnose na zaštitu potrošača. 31      U
 tom pogledu treba odbiti argument njemačke vlade prema kojem je odredba
 članka 10. Biersteuergesetza nužna za zaštitu njemačkih potrošača jer
je prema njihovom mišljenju naziv „Bier“ (pivo) nerazdvojiv od pića
proizvedenog isključivo iz sastojaka propisanih člankom 9.
Biersteuergesetza.32      Kao
 prvo, predodžbe potrošača ne samo da mogu varirati među državama
članicama nego se mogu i mijenjati unutar jedne države s obzirom na
vrijeme u kojem nastaju. Uspostavljanje zajedničkog tržišta jedan je od
važnih čimbenika koji mogu pridonijeti takvim promjenama. Dok bi sustav
kojim se potrošače štiti od zablude mogao omogućiti da se te promjene
uzmu u obzir, zakonsko rješenje poput onog iz članka 10.
Biersteuergesetza to sprečava. Kako je Sud već imao priliku istaknuti u
drugom kontekstu (presudi od 27. veljače 1980., Komisija/Ujedinjena
Kraljevina, 170/78, Zb., str. 417.), zakonodavstvo države članice ne
smije „služiti učvršćivanju postojećih potrošačkih navika i održavanju
prednosti koju imaju nacionalne industrije spremne da ih zadovolje“.33      Kao
 drugo, u ostalim državama članicama Zajednice nazivi koji odgovaraju
njemačkom nazivu „Bier“ (pivo) generički su i označavaju fermentirana
pića proizvedena na bazi ječmenog slada, bilo da se on koristi
samostalno ili zajedno s rižom ili kukuruzom. Isti je slučaj i u pravu
Zajednice, kao što to proizlazi iz tarifnog broja 22.03 Zajedničke
carinske tarife. K tome, sam je njemački zakonodavac na taj način
koristio naziv „Bier“ (pivo) u članku 9. stavcima 7. i 8.
Biersteuergesetza, referirajući se na pića koja nisu sukladna pravilima o
 proizvodnji iz stavaka 1. i 2. tog članka. 34      Njemački
 naziv „Bier“ (pivo) i odgovarajući nazivi u jezicima drugih država
članica Zajednice ne mogu se, prema tome, ograničiti na piva proizvedena
 prema važećim pravilima Savezne Republike Njemačke. 35      Namjera
 da se potrošačima koji pripisuju određene kvalitete pivima
proizvedenima iz određenih sirovina omogući da na temelju tog elementa
izvrše izbor nesumnjivo je legitimna. Međutim, kako je Sud već naglasio
(presuda od 9. prosinca 1981., Komisija/Italija, 193/80, Zb., str.
3019.), navedena mogućnost može se osigurati sredstvima koja ne
ograničavaju uvoz robe zakonito proizvedene i prodavane u drugim
državama članicama, osobito „obvezom prikladnog označavanja iz kojeg je
vidljiva narav proizvoda koji se prodaje“. Navođenjem sirovina
korištenih u proizvodnji piva „potrošaču se omogućava da izvrši izbor
potpuno upoznat s činjenicama te se osigurava transparentnost trgovačkih
 transakcija i javnih ponuda“. Potrebno je dodati da takav sustav
obveznog informiranja potrošača ne smije sadržavati negativna mišljenja o
 pivima koja nisu sukladna zahtjevima iz članka 9. Biersteuergesetza.36      Suprotno
 navodima njemačke vlade, navedeni sustav informiranja može
besprijekorno funkcionirati čak i kad je riječ o proizvodima poput piva
koji se potrošačima ne isporučuju nužno u bocama ili konzervama na koje
je moguće nalijepiti odgovarajuće oznake. To potvrđuju sami njemački
propisi. Člankom 26. stavcima 1. i 2. gore navedene Uredbe za provedbu
Biersteuergesetza predviđa se sustav informiranja potrošača za određena
piva čak i kada se prodaju točena. U tim se slučajevima tražene
informacije moraju nalaziti na bačvama odnosno slavinama.37      Iz
 prethodnih razmatranja proizlazi da je Savezna Republika Njemačka
povrijedila obveze koje ima na temelju članka 30. Ugovora primjenjujući
pravila o korištenju naziva iz članka 10. Biersteuergesetza na piva
uvezena iz drugih država članica koja se ondje zakonito proizvode i
prodaju. Apsolutna zabrana prodaje piva koja sadržavaju aditive 38      Prema
 mišljenju Komisije, apsolutna zabrana prodaje piva koja sadržavaju
aditive nije opravdana razlozima koji se odnose na zaštitu javnog
zdravlja. Tužitelj tvrdi da druge države članice pokazuju iznimnu
strogost prema korištenju aditiva u prehrambenim proizvodima,
odobravajući određeni aditiv tek nakon što podrobna ispitivanja dokažu
njegovu neškodljivost. Prema mišljenju Komisije, treba pretpostaviti da
piva koja su proizvedena u tim državama članicama i sadrže aditive koji
su u njima odobreni ne predstavljaju nikakvu opasnost za javno zdravlje.
 Ako se Savezna Republika Njemačka želi suprotstaviti njihovom uvozu,
dužna je, tvrdi Komisija, dokazati da su opasna za javno zdravlje.
Smatra da u predmetnom slučaju nije pružen takav dokaz. Propisi o
aditivima koji su u Saveznoj Republici Njemačkoj mjerodavni za pivo u
svakom su slučaju neproporcionalni  jer u potpunosti isključuju
korištenje aditiva, dok su propisi mjerodavni za druga pića, poput
osvježavajućih, znatno blaži.39      S
 obzirom na opasnosti koje proizlaze iz korištenja aditiva, čiji
dugoročni učinci još uvijek nisu poznati, osobito vodeći računa o
rizicima koje predstavlja gomilanje aditiva u organizmu i njihovo
međudjelovanje s drugim tvarima poput alkohola, njemačka vlada smatra
nužnim što je više moguće ograničiti količinu unesenih aditiva. Budući
da je u Njemačkoj pivo namirnica široke potrošnje, njemačka vlada smatra
 osobito važnim isključiti korištenje svih aditiva u njegovoj
proizvodnji. To se rješenje nameće to više što korištenje aditiva nije
tehnološki nužno jer se može izbjeći isključivom uporabom sastojaka
propisanih Biersteuergesetzom. U tim su uvjetima njemački propisi o
aditivima mjerodavni za pivo u potpunosti opravdani potrebom zaštite
javnog zdravlja te ne povređuju načelo proporcionalnosti. 40      Nije
 sporno da zabrana prodaje piva koja sadržavaju aditive ograničava uvoz
piva iz drugih država članica u čijem su sastavu aditivi odobreni u tim
državama pa je, prema tome, ta zabrana obuhvaćena člankom 30. Ugovora.
Valja, međutim, utvrditi može li se primjena te zabrane opravdati, na
temelju članka 36. Ugovora, razlozima koji se odnose na zaštitu zdravlja
 ljudi.41      Kako
 proizlazi iz ustaljene prakse Suda (osobito iz presude od 14. srpnja
1983., Sandoz, 174/82, Zb., str. 2445.) „ako postojeća znanstvena
 istraživanja ne otklanjaju dvojbe, na državama je članicama da, u
nedostatku usklađenosti, odluče u kojoj će mjeri osigurati zaštitu
zdravlja i života ljudi, vodeći računa o zahtjevima koji se tiču
slobodnog kretanja robe unutar Zajednice“.42      Iz
 sudske prakse Suda (osobito iz gore navedene presude od 14. srpnja
1983., Sandoz, presude od 10. prosinca 1985., Motte, 247/84, Zb.,
 str. 3887. i presude od 3. svibnja 1986., Muller, 304/84, Zb., str.
1511.) također proizlazi da se u tim uvjetima pravo Zajednice ne protivi
 tome da države članice uspostave zakonodavni okvir koji korištenje
aditiva uvjetuje prethodnim odobrenjem koje se za pojedine aditive
dodjeljuje aktom koji ima opću primjenu, bilo za sve proizvode, bilo
samo za neke od njih, bilo za određene namjene. Takvo zakonodavstvo
odgovara legitimnom cilju zdravstvene politike koji se sastoji u
ograničavanju nekontroliranog konzumiranja prehrambenih aditiva. 43      Zabrana
 prodaje uvezene robe koja sadrži aditive odobrene u državi članici u
kojoj je proizvedena, ali ne i u državi članici uvoza, dopuštena je,
međutim, samo ako je u skladu sa zahtjevima iz članka 36. Ugovora kako
ga tumači Sud. 44      Kao
 prvo, treba imati na umu da je u gore navedenim presudama Sandoz, Motte
 i Muller Sud iz načela proporcionalnosti utvrđenog u posljednjem stavku
 članka 36. Ugovora zaključio da se zabrana prodaje robe koja sadrži
aditive odobrene u državi članici u kojoj je proizvedena, ali ne i u
državi članici uvoza, treba ograničiti na ono što je zaista nužno za
zaštitu javnog zdravlja. Sud je također ustvrdio da aditiv u proizvodu
uvezenom iz druge države članice čije korištenje ona prihvaća treba
odobriti uvijek kada s obzirom na, s jedne strane, rezultate
međunarodnih zdravstvenih istraživanja, osobito radove Znanstvenog
odbora za hranu Zajednice, Komisije za Codex Alimentarius Organizacije
Ujedinjenih naroda za prehranu i poljoprivredu (FAO) te Svjetske
zdravstvene organizacije, i, s druge strane, prehrambene navike u državi
 članici uvoza taj aditiv ne predstavlja opasnost za javno zdravlje i s
tehnološkog je aspekta zaista potreban.45      Kao
 drugo, valja podsjetiti da načelo proporcionalnosti, kako je Sud
ustvrdio u presudi od 6. svibnja 1986. (gore navedena presuda Muller),
također zahtijeva da gospodarski subjekti mogu u lako dostupnom postupku
 razumnog trajanja zatražiti da se aktom koji ima opću primjenu odobri
korištenje određenih aditiva.46      Tome
 treba dodati da gospodarski subjekti moraju imati mogućnost da u
sudskom postupku ospore neopravdanu uskratu odobrenja. Ne dovodeći u
pitanje mogućnost da nadležna nacionalna tijela države članice uvoza od
gospodarskih subjekata zatraže podatke kojima raspolažu, a koji bi im
mogli biti korisni pri ocjeni činjenica, dužnost je tih tijela, kako je
ocijenjeno u presudi od 6. svibnja 1986. (gore navedena presuda Muller),
 da dokažu opravdanost zabrane razlozima koji se odnose na zaštitu
zdravlja stanovništva. 47      Važno
 je istaknuti da njemački propisi o aditivima mjerodavni za pivo, s
jedne strane, dovode do zabrane svih aditiva odobrenih u drugim državama
 članicama, a ne do pojedinačnih zabrana koje su konkretno opravdane
opasnostima što ih pojedini aditivi uzrokuju s obzirom na prehrambene
navike njemačkog stanovništva i, s druge strane, ne predviđaju nikakav
postupak koji bi gospodarskim subjektima omogućio da ishode odobrenje za
 korištenje određenog aditiva u proizvodnji piva, što bi bilo priznato
aktom koji ima opću primjenu.48      Što
 se tiče škodljivost aditiva, njemačka je vlada, oslanjajući se na
stručne ocjene, navela opasnosti općenito svojstvene njihovu unošenju.
Smatrala je potrebnim što je više moguće ograničiti količinu unesenih
aditiva radi preventivne zaštite zdravlja te osobito preporučljivim
potpuno ih isključiti iz proizvodnje piva, koje je za njemačko
stanovništvo namirnica široke potrošnje. 49      Međutim,
 iz popisa aditiva odobrenih za različite namirnice koji je predstavila
sama njemačka vlada proizlazi da su pojedini aditivi odobreni za
proizvodnju piva u drugim državama članicama također prihvaćeni
njemačkim propisima, osobito ZZuIV-om, za proizvodnju svih ili gotovo
svih pića. Isključivo pozivanje na moguće opasnosti općenito svojstvene
unošenju aditiva te činjenica da je pivo namirnica široke potrošnje nisu
 dostatni za opravdanje uspostave strožeg režima za navedeni proizvod. 50      Što
 se tiče potrebe za aditivima, osobito s tehnološkog aspekta, njemačka
je vlada istaknula da ona ne postoji ako se pivo proizvodi u skladu sa
zahtjevima iz članka 9. Biersteuergesetza. 51      U
 tom pogledu treba naglasiti da za potrebe isključivanja mogućnosti da
određeni aditivi odgovaraju tehnološkoj potrebi nije dovoljno pozivati
se na činjenicu da se pivo može proizvesti bez aditiva ako se priprema
iz sirovina propisanih u Saveznoj Republici Njemačkoj. Takvo tumačenje
pojma tehnološke potrebe ima za cilj privilegirati nacionalne metode
proizvodnje te predstavlja prikriveno ograničavanje trgovine među
državama članicama. 52      Pojam
 tehnološke potrebe treba vrednovati s obzirom na korištene sirovine te
vodeći računa o ocjeni koju su o tome dala tijela države članice u kojoj
 se roba zakonito proizvodi i prodaje. Također treba uzeti u obzir
rezultate međunarodnih znanstvenih istraživanja, osobito radove
Znanstvenog odbora za hranu Zajednice, Komisije za Codex Alimentarius
Organizacije Ujedinjenih naroda za prehranu i poljoprivredu (FAO) te
Svjetske zdravstvene organizacije.53      Prema
 tome, u mjeri u kojoj njemački propisi o aditivima mjerodavni za pivo
sadržavaju opću zabranu aditiva, njihova primjena na piva uvezena iz
drugih zemalja članica nije sukladna zahtjevima prava Zajednice kako su
definirani u sudskoj praksi Suda jer je protivna načelu
proporcionalnosti i time neobuhvaćena iznimkom iz članka 36. Ugovora. 54      Na
 temelju prethodnih razmatranja valja zaključiti da je Savezna Republika
 Njemačka povrijedila obveze koje ima na temelju članka 30. Ugovora
zabranjujući prodaju piva, zakonito proizvedenih i stavljenih na tržište
 u drugoj državi članici, jer nisu sukladna člancima 9. i 10.
Biersteuergesetza.  Troškovi55      U
 skladu s člankom 69. stavkom 2. Poslovnika, svakoj stranci koja ne
uspije u postupku nalaže se snošenje troškova. Budući da Savezna
Republika Njemačka nije uspjela u svojem tužbenom zahtjevu, treba joj
naložiti snošenje troškova. Slijedom navedenog, Sud proglašava i presuđuje:1.      Savezna
 Republika Njemačka povrijedila je obveze koje ima na temelju članka 30.
 Ugovora zabranjujući prodaju piva, zakonito proizvedenih i stavljenih
na tržište u drugoj državi članici, jer nisu sukladna člancima 9. i 10.
Biersteuergesetza. 2.      Saveznoj Republici Njemačkoj nalaže se snošenje troškova. Potpisi


title: Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 24. svibnja 2016.#El Corte Inglés, SA protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije Supeco – Raniji figurativni žig Europske unije SUPER COR – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Opseg ispitivanja koje je provelo žalbeno vijeće – Proizvodi i usluge na kojima se temelji prigovor – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Pravilo 15. stavak 2. točka (f) Uredbe (EZ) br. 2868/95 – Obavijest br. 2/12.#Predmet T-126/15.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (drugo vijeće)
      24. svibnja 2016. (
            *1
         )
      „Žig Europske unije — Postupak povodom prigovora — Prijava figurativnog žiga Europske unije Supeco — Raniji figurativni žig Europske unije SUPER COR — Relativni razlog za odbijanje — Vjerojatnost dovođenja u zabludu — Opseg ispitivanja koje je provelo žalbeno vijeće — Proizvodi i usluge na kojima se temelji prigovor — Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 — Pravilo 15. stavak 2. točka (f) Uredbe (EZ) br. 2868/95 — Obavijest br. 2/12“
      U predmetu T‑126/15,

         El Corte Inglés, SA, sa sjedištem u Madridu (Španjolska), koji zastupa J. L. Rivas Zurdo, avocat,
      tužitelj,
      protiv

         Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO), koji zastupaju E. Scheffer i A. Folliard‑Monguiral, u svojstvu agenata,
      tuženika,
      a druga stranka u postupku pred žalbenim vijećem EUIPO‑a, intervenijent pred Općim sudom, jest

         Grup Supeco Maxor, SL, sa sjedištem u Madridu (Španjolska), koji zastupa S. Martínez‑Almeida y Alejos‑Pita, avocat,
      povodom tužbe podnesene protiv odluke petog žalbenog vijeća EUIPO‑a od 4. prosinca 2014. (predmet R 1112/2014‑5), koja se odnosi na postupak povodom prigovora između El Corte Inglés, SA i Grup Supeco Maxor, SL,
      OPĆI SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: M. E. Martins Ribeiro, predsjednik, S. Gervasoni (izvjestitelj) i L. Madise, suci,
      tajnik: E. Coulon,
      uzimajući u obzir tužbu podnesenu tajništvu Općeg suda 18. ožujka 2015.,
      uzimajući u obzir EUIPO‑ov odgovor na tužbu podnesen tajništvu Općeg suda 3. rujna 2015.,
      uzimajući u obzir intervenijentov odgovor na tužbu podnesen tajništvu Općeg suda 21. rujna 2015.,
      uzimajući u obzir da glavne stranke nisu podnijele zahtjev za određivanje rasprave u roku od tri tjedna od kada su stranke obaviještene o zatvaranju pisanog dijela postupka, odlučio je primjenom članka 106. stavka 3. Poslovnika Općeg suda odlučiti o tužbi bez provođenja usmenog dijela postupka,
      donosi sljedeću

         Presudu

         Okolnosti spora

               1

               Dana 30. travnja 2012. intervenijent Grup Supeco Maxor, SL podnio je prijavu za registraciju žiga Europske unije Uredu Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) u skladu s Uredbom Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Europske unije (SL L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.).

               2

               Žig za koji je podnesena prijava za registraciju je sljedeći figurativni znak:

               3

               Usluge za koje je zatražena registracija nalaze se među ostalim u razredu 35 u smislu Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga radi registracije žigova od 15. lipnja 1957., kako je revidiran i izmijenjen, i podrazumijevaju osobito „prodaju na dražbi” i usluge „grupiranja za račun trećih osoba proizvoda (ne uključuje njihov prijevoz) […], radi omogućavanja potrošačima njihovog lakšeg uočavanja, odabira i kupnje u lokalnim prodavaonicama, uključujući u trgovinama, usluge maloprodaje proizvoda” (u daljnjem tekstu: usluge maloprodaje).

               4

               Tužitelj El Corte Inglés, SA podnio je 16. kolovoza 2012. prigovor protiv registracije žiga za koji je podnesena prijava za sve usluge obuhvaćene prijavom.

               5

               Prigovor se među ostalim temeljio na sljedećem figurativnom žigu Europske unije podnesenom 18. lipnja 2008. i registriranom 1. veljače 2012. pod brojem 6997407 za proizvode i usluge iz razreda 35:

               6

               Prigovor je istaknut iz razloga navedenog u članku 8. stavku 1. točki (b) Uredbe br. 207/2009. U prigovoru se osobito spominje „popis proizvoda & usluga” i „[prigovor] [u]temeljen na dijelu proizvoda i usluga”, iza čega slijedi sljedeće nabrajanje usluga iz razreda 35: „oglašavanje (reklamiranje); vođenje komercijalnih poslova; komercijalna administracija; uredski poslovi”.

               7

               Dana 28. veljače 2014. Odjel za prigovore djelomično je prihvatio prigovor smatrajući da postoji vjerojatnost dovođenja u zabludu između žiga za koji je podnesena prijava i ranijeg žiga. Odjel za prigovore osobito je odbio registraciju žiga za koji je podnesena prijava za sve osporavane usluge iz razreda 35. Pozivajući se na Obavijest br. 2/12 od 20. lipnja 2012. o uporabi naslova razreda u popisima proizvoda i usluga za prijave i registracije žigova Zajednice (SL OHIM 7/2012), Odjel za prigovore smatrao je da je namjera tužitelja bila obuhvatiti sve usluge navedene u abecednom popisu određenog razreda predmetne Nicanske klasifikacije. On je također usporedio usluge iz razreda 35 obuhvaćene žigom za koji je podnesena prijava s uslugama navedenima u prigovoru kao i s uslugama „prodaje na dražbi” i „iznajmljivanje automata” sadržanih u abecednom popisu usluga iz razreda 35 kako bi došao do zaključka o njihovoj istovjetnosti ili sličnosti.

               8

               Intervenijent je 24. travnja 2014. podnio žalbu protiv odluke Odjela za prigovore.

               9

               Odlukom od 4. prosinca 2014. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) peto žalbeno vijeće EUIPO‑a djelomično je prihvatilo žalbu poništivši i izmijenivši odluku Odjela za prigovore u dijelu u kojem je njome prihvaćen prigovor za „prodaju na dražbi” kao i za usluge maloprodaje.

               10

               Žalbeno vijeće najprije je navelo u točki 14. pobijane odluke da se doseg prigovora koji je podnio tužitelj pred Odjelom za prigovore ograničio na izrijekom navedene usluge u prigovoru. Ono je u tom pogledu istaknulo da usluge „prodaje na dražbi” nisu bile na popisu u prigovoru kao usluge iz razreda 35 obuhvaćene ranijim žigom i da, osim toga, tužitelj nije nikada tijekom postupka povodom prigovora ili žalbe potvrdio da se njegov prigovor temelji i na tim uslugama. Suprotno tome, prema mišljenju žalbenog vijeća, tužitelj je potvrdio u svojim očitovanjima na žalbu da se njegov prigovor „temeljio na dijelu proizvoda i usluga” obuhvaćenih ranijim žigovima, naznačivši tako usluge koje su bile izrijekom nabrojene u prigovoru. Ono iz toga zaključuje da prigovor nije bio utemeljen na „prodaji na dražbi” i da nije bilo nužno utvrditi odnosi li se raniji žig na druge usluge koje nisu bile obuhvaćene doslovnim značenjem naslova razreda.

               11

               Žalbeno vijeće stoga je ograničilo ispitivanje sličnosti usluga, u pogledu onih obuhvaćenih ranijim žigom, na usluge „oglašavanja (reklamiranja); vođenja komercijalnih poslova; komercijalnu administraciju; uredske poslove”. Ono je u tom pogledu smatralo da te usluge nisu slične ni uslugama „prodaje na dražbi”“ ni uslugama maloprodaje obuhvaćenima žigom za koji je podnesena prijava (točke 36. do 42. pobijane odluke).

         Zahtjevi stranaka

               12

               Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        poništi pobijanu odluku u dijelu u kojem je poništila i izmijenila odluku Odjela za prigovore;

                        —

                        naloži EUIPO‑u i intervenijentu snošenje troškova.

               13

               EUIPO od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        odbije tužbu;

                        —

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

               14

               Intervenijent od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        odbije tužbu;

                        —

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

         Pravo

               15

               Tužitelj u bitnom navodi samo jedan tužbeni razlog koji se temelji na povredi članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009.

               16

               Bez osporavanja definicije relevantne javnosti ili ocjene sličnosti predmetnih žigova koju je provelo žalbeno vijeće, tužitelj prigovara žalbenom vijeću da prilikom usporedbe predmetnih usluga nije uzelo u obzir određene usluge koje nisu spomenute u prigovoru, ali su obuhvaćene ranijim žigom, među kojima je „prodaja na dražbi”, i da je stoga pogrešno zaključilo o nepostojanju sličnosti između, s jedne strane, usluga obuhvaćenih ranijim žigom i, s druge strane, „prodaje na dražbi” kao i usluga maloprodaje obuhvaćenih žigom za koji je podnesena prijava.

               17

               U tom pogledu valja podsjetiti da je tužitelj u obrascu prigovora označio rubriku „temelji se na dijelu proizvoda i usluga” i zatim naveo sljedeće usluge: „oglašavanje (reklamiranje); vođenje komercijalnih poslova; komercijalna administracija; uredski poslovi” (vidjeti točku 6. ove presude).

               18

               Osim toga, u obrazloženju svojeg prigovora tužitelj nije dao nikakvo daljnje objašnjenje u vezi s uslugama na kojima se navedeni prigovor temeljio.

               19

               Prema tome, kao što je to pravilno istaknuo intervenijent, za razliku od prigovora o kojem je bilo riječ u presudi od 15. siječnja 2013., Lidl Stiftung/OHIM – Lactimilk (BELLRAM) (T‑237/11, Zb., EU:T:2013:11), u prigovoru u ovom predmetu ne postoji nikakvo proturječje koje bi moglo izazvati sumnje u pogledu usluga na kojima se temelji prigovor jer je tužitelj istodobno najavio svoju namjeru da utemelji prigovor samo na dijelu proizvoda i usluga obuhvaćenih njegovim žigom te je nabrojao dio tih usluga, osobito one iz razreda 35 navedene u njegovoj prijavi za registraciju.

               20

               Tužitelj međutim smatra da je žalbeno vijeće iz prigovora pogrešno zaključilo da se on odnosi samo na usluge „oglašavanja (reklamiranja); vođenja komercijalnih poslova; komercijalne administracije; uredske poslove” i da se ne može analizirati kao da se također odnosi i na „prodaju na dražbi”. Tužitelj se u tom pogledu poziva na točku V. Obavijesti br. 2/12, prema kojoj „u pogledu prijava za žigove Europske unije registriranih prije [21. lipnja 2012.] i koje sadrže sve općenite navode nabrojene u naslovu određenog razreda [Nicanske klasifikacije], [EUIPO] smatra da je namjera podnositelja prijave […] bila obuhvatiti sve proizvode ili usluge navedene u abecednom popisu tog razreda iz izdanja koje je važeće u trenutku podnošenja prijave”. Budući da je raniji žig registriran prije 21. lipnja 2012. i da su korišteni općeniti navodi nabrojeni u naslovu razreda 35 Nicanske klasifikacije, tužitelj iz toga zaključuje da se njegov prigovor temeljio također i na uslugama „prodaje na dražbi” i „iznajmljivanja automata” s abecednog popisa usluga iz tog razreda.

               21

               Treba smatrati da se, iako iz teksta točke V. Obavijesti br. 2/12 proizlazi da se proizvodi i usluge zaštićeni žigom ne ograničuju, što se tiče žigova Europske unije registriranih prije 21. lipnja 2012., na one izrijekom navedene u prijavi za registraciju žiga, samo iz tog teksta ne može zaključiti da se takvo široko tumačenje predmetnih proizvoda i usluga primjenjuje i na prigovor koji se temelji na žigu registriranom prije 21. lipnja 2012. Naime, kao što to EUIPO pravilno ističe, sadržaj tog akta uređuju specifične odredbe kao i postupak povodom prigovora. U skladu s tim odredbama tumačenima u smislu sudske prakse, predmetni akt treba jasno i precizno navesti proizvode i usluge na kojima se prigovor temelji.

               22

               Tako iz pravila 15. stavka 2. točke (f) Uredbe Komisije (EZ) br. 2868/95 od 13. prosinca 1995. o provedbi Uredbe Vijeća (EZ) br. 40/94 o žigu Zajednice (SL L 303, str. 1.) (SL, specijalno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 84.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 1041/2005 od 29. lipnja 2005. (SL L 172, str. 4.) (SL, specijalno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 153.), u većini verzija koje nisu na francuskom jeziku, proizlazi da prigovor treba sadržavati proizvode i usluge na kojima se prigovor temelji.

               23

               Francuska verzija pravila 15. stavka 2. točke (f) Uredbe br. 2868/95 propisuje da „prigovor sadržava […] proizvode i usluge protiv kojih je podnesen” („[l]’acte d’opposition doit comporter […] les produits et services à l’encontre desquels l’opposition est formée”).

               24

               Međutim, kao što to EUIPO ističe, francuska verzija je jedna od rijetkih sročenih na ovaj način, dok većina drugih jezičnih verzija predmetne odredbe spominje proizvode i usluge na kojima se prigovor temelji. Naime, engleska verzija spominje „the goods and services on which the opposition is based”, njemačka verzija „die Waren und Dienstleistungen, auf die sich der Widerspruch stützt”, talijanska verzija „i prodotti e i servizi sui quali si basa l’opposizione” i španjolska verzija „los productos y servicios en los que se basa la oposición”.

               25

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, formulacija korištena u jednoj od jezičnih verzija neke odredbe prava Unije ne može služiti kao jedini temelj za tumačenje te odredbe ili imati prednost u odnosu na ostale jezične verzije. Takav pristup, naime, ne bi bio u skladu sa zahtjevom ujednačene primjene prava Unije. U slučaju nepodudarnosti između različitih jezičnih verzija nekog teksta prava Unije, predmetna odredba mora se tumačiti s obzirom na opću strukturu i svrhu propisa kojeg je dio (vidjeti u tom smislu presudu Kurcums Metal, C‑558/11, EU:C:2012:721, t. 48. i navedenu sudsku praksu).

               26

               Što se tiče opće strukture pravila koja uređuju postupak povodom prigovora, valja istaknuti s jedne strane, u skladu s EUIPO‑ovim stajalištem, da se sve naznake vezane uz prigovor propisane točkama (b) do (e) i (g) pravila 15. stavka 2. Uredbe br. 2868/95, koje sadržavaju navode propisane točkom (f) istog pravila, odnose na raniji žig, što osnažuje tumačenje prema kojem se potonja odredba odnosi na proizvode i usluge obuhvaćene navedenim žigom. S druge strane, pravilo 15. stavak 3. točka (a) navedene Uredbe, u skladu s kojom prigovor „može” sadržavati popis proizvoda i usluga protiv kojih se podnosi prigovor, potvrđuje da je pozivanje, u prigovoru, na proizvode i usluge obuhvaćene osporavanim žigom tek opcijsko i ne podudara se s pravilom 15. stavkom 2. točkom (f) te uredbe jer pravilo 15. stavak 3. točka (a) iste uredbe pojašnjava da se u nedostatku tog popisa smatra da je prigovor usmjeren protiv svih proizvoda i usluga iz prijave za registraciju žiga Europske unije protiv koje je podnesen prigovor.

               27

               Kada je riječ o svrsi pravila kojima se određuje sadržaj prigovora, treba istaknuti da Uredba br. 2868/95 razlikuje dvije vrste naznaka u tom pogledu, one čije nepostojanje može u skladu s pravilom 17. te uredbe dovesti do njegove nedopuštenosti, predviđenih osobito u pravilu 15. stavku 2. navedene uredbe, i one predviđene stavkom 3. istog pravila, čije nepostojanje može uzrokovati posljedice samo na ispitivanje utemeljenosti prigovora. Osobito, kao što je to istaknuto u točki 26. ove presude, točka (a) navedenog stavka predviđa da se u nedostatku popisa proizvoda i usluga protiv kojih se podnosi prigovor smatra da je prigovor usmjeren protiv svih proizvoda i usluga iz prijave za registraciju žiga Zajednice protiv koje je podnesen prigovor. S druge strane, ako prigovor ne sadržava pretpostavke propisane pravilom 15. stavkom 2. točkom (f) predmetne uredbe, odbacuje se kao nedopušten u skladu s pravilom 17. stavkom 4. iste uredbe. Isti uvjet ne može se stoga nalaziti istodobno u stavku 2. i stavku 3. pravila 15. predmetne uredbe.

               28

               U takvim uvjetima, izostavljanje u francuskoj verziji pravila 15. stavka 2. točke (f) Uredbe br. 2868/95 pozivanja na proizvode i usluge na kojima se temelji prigovor, izostavljanje do kojega je očito došlo prilikom pisanja pravila, ne omogućava tumačenje te odredbe na način da ona ne propisuje navođenje tih proizvoda i usluga u prigovoru.

               29

               Usto valjda podsjetiti da, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, od presude od 19. lipnja 2012., Chartered Institute of Patent Attorneys (C‑307/10, Zb., EU:C:2012:361, t. 49., 56. i 61., u pogledu Direktive 2008/95/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2008. o usklađivanju zakonodavstava država članica o žigovima (SL L 299, str. 25.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 2., str. 149.)), iz koje je upravo obavijest br. 2/12 trebala izvući zaključke, kako bi se poštovali zahtjevi jasnoće i preciznosti koji omogućuju nadležnim tijelima i gospodarskom subjektima da utvrde opseg zatražene zaštite, podnositelj žiga, koji koristi sve općenite navode nabrojene u naslovu određenog razreda Nicanske klasifikacije za određivanje proizvoda i usluga za koji je zatražena zaštita žigom, mora precizirati odnosi li se njegova prijava za registraciju žiga na sve proizvode ili usluge s abecednog popisa određenog predmetnog razreda ili na samo neke do tih proizvoda ili usluga. Ako bi se prijava odnosila samo na neke od proizvoda ili usluga, podnositelj prijave morao bi navesti na koje se proizvode ili usluge iz tog razreda ona odnosi (vidjeti, u tom smislu, presude od 27. veljače 2014., Advance Magazine Publishers/OHIM – López Cabré (VOGUE), T‑229/12, EU:T:2014:95, t. 36. i od 29. travnja 2015., Chair Entertainment Group/OHIM – Libelle (SHADOW COMPLEX), T‑717/13, EU:T:2015:242, t. 32., 34. i 37.).

               30

               Treba smatrati da se ti zahtjevi jasnoće i preciznosti nameću i podnositelju prigovora za navođenje proizvoda i usluga na kojima se prigovor temelji kako bi se omogućilo EUIPO‑u da odluči o prigovoru i podnositelju prijave žiga protiv koje je prigovor podnesen da u pogledu njega istakne svoje argumente (vidjeti, u tom smislu, presudu od 12. veljače 2015., Klaes/OHIM – Klaes Kunststoffe (Klaes), T‑453/13, EU:T:2015:98, t. 32.). Prema tome, posebno kada, kao u ovome slučaju, podnositelj prigovora temelji svoj prigovor na dijelu proizvoda i usluga obuhvaćenih žigom čiji je nositelj, on mora jasno i precizno navesti proizvode i usluge na kojima se njegov prigovor temelji.

               31

               Iz toga slijedi, suprotno onome što tvrdi tužitelj, da se točka V. obavijesti br. 2/12 ne primjenjuje u ovom slučaju, čak ni po analogiji, kako bi se zaključilo da je prigovor utemeljen, osim na uslugama koje su u njemu navedene, i na uslugama „dražbe (prodaje na dražbi)” i „iznajmljivanje automata”.

               32

               S obzirom na ranije navedeno, ne može se zahtijevati od žalbenog vijeća da u svrhu ispitivanja prigovora uzme u obzir proizvode i usluge koji nisu navedeni u prigovoru. Žalbeno vijeće stoga je pravilno usporedilo samo usluge navedene u prigovoru na kojima se on temeljio s osporavanim uslugama obuhvaćenim žigom za koji je podnesena prijava.

               33

               Ta se ocjena ne dovodi u pitanje tužiteljevom tvrdnjom prema kojoj je on, s obzirom na to da je vrlo poznata maloprodajna trgovina za prodaju svih vrsta proizvoda trećim osobama, namjeravao obuhvatiti usluge maloprodaje.

               34

               Naime, kao što to pravilno ističe EUIPO, i da nije potrebno da odluči o dopuštenosti tog argumenta koji je osim toga osporio, cilj nositelja nekog žiga da osigura određene usluge i njegov ugled kao pružatelja tih usluga ne znače da su žigom čiji je on nositelj nužno zaštićene te usluge ni, dodatno, da su prigovori koje podnosi uzajamno utemeljeni na tim uslugama.

               35

               Iz svega ranije navedenog proizlazi da je žalbeno vijeće pravilno usporedilo osporavane usluge žiga za koji je podnesena prijava samo s uslugama obuhvaćenima ranijim žigom navedenima u prigovoru na način da, s obzirom na potpuni izostanak argumentacije kojom bi se doveo u pitanje rezultat tako provedene usporedbe, jedini tužbeni razlog treba odbiti kao neosnovan bez potrebe da se odlučuje o njegovoj dopuštenosti koju osporava intervenijent.

               36

               Slijedom navedenoga, ovu tužbu treba odbiti.

         Troškovi

               37

               U skladu s člankom 134. stavkom 1. Poslovnika Općeg suda, svakoj stranci koja ne uspije u postupku nalaže se snošenje troškova, ako je postavljen takav zahtjev. Budući da tužitelj nije uspio u postupku, valja mu naložiti snošenje troškova, sukladno zahtjevu EUIPO‑a i intervenijenta.

               Slijedom navedenoga,
               OPĆI SUD (drugo vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Tužba se odbija.

                           2.

                           El Corte Inglés, SA nalaže se snošenje troškova.

                           Martins Ribeiro

                           Gervasoni

                           Madise

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 24. svibnja 2016.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


Presuda Suda (peto vijeće) od 6. lipnja 1984. # Kazneni postupak protiv CMC Melkunie BV. # Zahtjev za prethodnu odluku: Hoge Raad - Nizozemska. # Predmet 97/83.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 1. prosinca 2011.#Immobilien Linz GmbH & Co. KG protiv Finanzamt Freistadt Rohrbach Urfahr.#Zahtjev za prethodnu odluku: Unabhängiger Finanzsenat, Außenstelle Linz - Austrija.#Direktiva 69/335/EEZ.#Predmet C-492/10.


Presuda Suda od 13. travnja 1994. # H. J. Banks & Co. Ltd protiv British Coal Corporation. # Zahtjev za prethodnu odluku: High Court of Justice, Queen's Bench Division - Ujedinjena Kraljevina. # Predmet C-128/92.