title: Presuda Suda (treće vijeće) od 2. svibnja 2019.#Pillar Securitisation Sàrl protiv Hildur Arnadottir.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Cour de cassation (Luksemburg).#Zahtjev za prethodnu odluku – Nadležnost, priznavanje i izvršenje sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima – Luganska konvencija II. – Članak 15. – Potrošački ugovor – Veza s Direktivom 2008/48/EZ – Ugovor o potrošačkom kreditu – Članci 2. i 3. – Pojmovi ‚potrošač’ i ‚transakcije na koje se primjenjuje direktiva’ – Najviši iznos kredita – Nerelevantnost s obzirom na članak 15. Luganske konvencije II.#Predmet C-694/17.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      2. svibnja 2019. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Nadležnost, priznavanje i izvršenje sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima – Luganska konvencija II. – Članak 15. – Potrošački ugovor – Veza s Direktivom 2008/48/EZ – Ugovor o potrošačkom kreditu – Članci 2. i 3. – Pojmovi ‚potrošač’ i ‚transakcije na koje se primjenjuje direktiva’ – Najviši iznos kredita – Nerelevantnost s obzirom na članak 15. Luganske konvencije II.”
      U predmetu C‑694/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Cour de cassation (Kasacijski sud, Luksemburg) odlukom od 7. prosinca 2017., koju je Sud zaprimio 11. prosinca 2017., u postupku

         Pillar Securitisation Sàrl

      protiv

         Hildur Arnadottir,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: A. Prechal, predsjednica vijeća, F. Biltgen, J. Malenovský, C. G. Fernlund (izvjestitelj) i L. S. Rossi, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Pillar Securitisation Sàrl, A. Moro, avocat,

               –

               za Hildur Arnadottir, M. Mailliet, avocat,

               –

               za luksemburšku vladu, D. Holderer, u svojstvu agenta,

               –

               za portugalsku vladu, L. Inez Fernandes, M. Figueiredo i P. Lacerda, u svojstvu agenata,

               –

               za švicarsku vladu, M. Schöll, u svojstvu agenta,

               –

               za Europsku komisiju, M. Heller i M. Wilderspin, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 22. siječnja 2019.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Konvencije o sudskoj nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima, potpisane 30. listopada 2007., čije je sklapanje u ime Zajednice odobreno Odlukom Vijeća 2009/430/EZ od 27. studenoga 2008. (SL 2009., L 147., str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 6., str. 185.; u daljnjem tekstu: Luganska konvencija II.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Pillar Securitisation Sàrl i Hildur Arnadottir vezano uz zahtjev za povrat kredita.

         Pravni okvir

            Luganska konvencija II.

               3

               U Glavi II. Luganske konvencije II., naslovljenoj „Nadležnost” nalazi se odjeljak 4. naslovljen „Nadležnost za potrošačke ugovore” koji u članku 15. propisuje:
               „1.   U predmetima u vezi s ugovorom koji sklapa osoba‑potrošač, u svrhu za koju se može smatrati da je izvan njezine trgovinske ili poslovne djelatnosti, nadležnost se utvrđuje u skladu s ovim odjeljkom, ne dovodeći u pitanje članak 4. i članak 5. stavak 5., ako:

                        a)

                        se radi o ugovoru o prodaji robe na rate; ili

                        b)

                        se radi o ugovoru o kreditu s obročnim otplaćivanjem ili drugoj vrsti zajma radi financiranja prodaje robe; ili

                        c)

                        u svim drugim slučajevima kada je ugovor sklopljen s osobom koja obavlja gospodarsku ili profesionalnu djelatnost u državi koju obvezuje ova Konvencija, u kojoj potrošač ima domicil ili na drugi način usmjerava svoju djelatnost na tu državu ili više država, uključujući tu državu, ugovor ulazi u područje tih djelatnosti.

                  […]
               3.   Ovaj se odjeljak ne primjenjuje na ugovore o prijevozu, osim ugovora kod kojih cijena uključuje troškove prijevoza i smještaja zajedno.”

               4

               Članak 16. stavak 2. te konvencije glasi:
               „Druga ugovorna stranka može pokrenuti postupak protiv potrošača samo pred sudom države koju obvezuje ova Konvencija u kojoj potrošač ima domicil.”

               5

               Članak 17. navedene konvencije propisuje:
               „Od odredaba ovog odjeljka moguće je odstupiti samo sporazumom:

                        1.

                        koji je sklopljen nakon nastanka spora; ili

                        2.

                        koji omogućava potrošaču da pokrene postupak pred sudom koji nije naveden u ovom odjeljku; ili

                        3.

                        koji je sklopljen između potrošača i druge ugovorne stranke, od kojih oboje imaju u trenutku sklapanja ugovora domicil ili uobičajeno boravište u istoj državi koju obvezuje ova Konvencija i kojim se prenosi nadležnost na sudove te države, ako taj sporazum nije suprotan pravu te države.”

               6

               Uvodna izjava 4. Odluke 2009/430 glasi:
               „U svjetlu usporednosti između sustava [Konvencije od 27. rujna 1968. o nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 1972., L 299., str. 32.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 3.) u pročišćenoj verziji (SL 1998., C 27., str. 1.) i Konvencije o sudskoj nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima, potpisane u Luganu 16. rujna 1988. (SL 1988., L 319, str. 9.)] o nadležnosti i priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima, pravila potonje trebalo bi uskladiti s pravilima iz Uredbe [Vijeća] (EZ) br. 44/2001 [od 22. prosinca 2000. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001., L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.)] radi postizanja iste razine protoka sudskih odluka među državama članicama EU‑a i dotičnih država EFTA‑e.”

            Uredbe br. 44/2001 i (EU) br. 1215/2012

               7

               Konvencija od 27. rujna 1968. o sudskoj nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima zamijenjena je Uredbom br. 44/2001, a zatim Uredbom (EU) br. 1215/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2012., L 351., str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 289.) kojom je stavljena izvan snage Uredba br. 44/2001.

            Direktiva 2008/48/EZ

               8

               Uvodna izjava 10. Direktive 2008/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od. 23. travnja 2008. o ugovorima o potrošačkim kreditima i stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 87/102/EEZ (SL 2008., L 133, str. 66.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 13., str. 58.) glasi:
               „Definicije sadržane u ovoj Direktivi određuju opseg usklađivanja. Obveza država članica da provedu odredbe ove Direktive trebala bi stoga biti ograničena na opseg određen tim definicijama. Međutim, ova Direktiva ne bi trebala dovoditi u pitanje primjenu od strane država članica, u skladu s pravom [Unije], odredaba ove Direktive na područja koja nisu obuhvaćena njezinim područjem primjene. Tako bi država članica mogla zadržati ili uvesti novo nacionalno zakonodavstvo koje odgovara odredbama ove Direktive ili određenim odredbama o ugovorima o kreditu izvan područja primjene ove Direktive, primjerice o ugovorima o kreditu koji obuhvaćaju iznose niže od 200 [eura] ili više od 75000 [eura]. […]”

               9

               Članak 2. te direktive, naslovljen „Područje primjene”, propisuje:
               „1.   Ova se Direktiva primjenjuje na ugovore o kreditu.
               2.   Ova se Direktiva ne primjenjuje na sljedeće:
               […]

                        (c)

                        ugovore o kreditu koji obuhvaćaju ukupan iznos kredita manji od 200 eura ili viši od 75000 eura;

                  […]”

               10

               Članak 3. točka (a) Direktive 2008/48 definira pojam „potrošač” na sljedeći način:
               „[…] fizička osoba koja u transakcijama obuhvaćenima ovom Direktivom djeluje u svrhe izvan svojeg obrta, poslovanja ili profesije.”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               11

               H. Arnadottir, s boravištem na Islandu, u ožujku 2005. uzela je zajam u iznosu od 193621074 ISK (islandska kruna), što odgovara iznosu od više od milijun eura, od Kaupthing Bank Luxembourg (KBL). Taj zajam trebalo je vratiti u obliku jednokratnog plaćanja najkasnije do 1. ožujka 2010.

               12

               Predmet tog zajma bio je omogućiti tuženici kupnju dionica islandskog društva Bakkavör Group hf u kojemu je ona bila zaposlena.

               13

               Prema navodima suda koji je uputio zahtjev plaćanje je bilo osigurano jamstvom Bakkavör Groupe i trebalo se izvršiti najranije tijekom 2009. godine. To jamstvo potpisala su dva direktora tog društva, jedan od njih bila je i sama H. Arnadottir.

               14

               Nakon toga je KBL podijeljen na dva subjekta. Jedan od njih, društvo Pillar Securitisation Sàrl zatražilo je povrat zajma koji je uzela H. Arnadottir.

               15

               Budući da je potonja bila u zakašnjenju s plaćanjem tog zajma, društvo Pillar Securitisation pokrenulo je tijekom 2011. godine postupak pred luksemburškim sudom pozivajući se na odredbu ugovora o zajmu koja sudsku nadležnost dodjeljuje potonjem.

               16

               Međutim, Tribunal d’arrondissement de Luxembourg (Općinski sud u Luxembourgu, Luksemburg) proglasio se nenadležnim za odlučivanje o zahtjevu s obrazloženjem da se H. Arnadottir treba smatrati „potrošačem” u smislu članka 15. Luganske konvencije II. Taj sud je smatrao da se odredba koja dodjeljuje sudsku nadležnost luksemburškom sudu mora odbaciti jer nije u skladu s derogativnim pravilima predviđenima u članku 17. Luganske konvencije II.

               17

               U drugostupanjskom postupku Cour d’appel (Žalbeni sud, Luksemburg) presudom od 27. travnja 2016. potvrdio je nenadležnost luksemburških sudova za odlučivanje o zahtjevu Pillar Securitisationa.

               18

               To društvo zatim je podnijelo žalbu u kasacijskom postupku ističući da je Cour d’appel (Žalbeni sud) povrijedio članak 15. Luganske konvencije II. Kao prvo, to društvo posebno tvrdi da je Cour d’appel (Žalbeni sud) pogrešno smatrao da je H. Arnadottir postupala u privatne svrhe. Kao drugo, taj je sud pogrešno tumačio članak 15. smatrajući da ugovor o zajmu u iznosu većem od 1 milijun eura, kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, može biti ugovor koji sklapa „potrošač” u smislu navedenog članka 15.

               19

               Prema društvu Pillar Securitisation, za utvrđivanje toga je li ugovor o kreditu ugovor koji je sklopio potrošač u smislu članka 15. Luganske konvencije II. valja ispitati je li taj ugovor „ugovor o potrošačkom kreditu” u smislu Direktive 2008/48. Tako proizlazi iz Izvješća s objašnjenjima koje se odnosi na tu konvenciju i koje je sastavio profesor Fausto Pocar (SL 2009., C 319, str. 1.). Slijedom toga, ta se direktiva primjenjuje samo na ugovore o zajmu u iznosu većem od 200 eura i manjem od 75000 eura, osim ako nacionalno pravo kojim se prenosi navedena direktiva ne predviđa višu gornju granicu. Budući da luksemburško pravo ne predviđa takvu gornju granicu, ugovor o zajmu iz glavnog postupka ne ulazi u područje primjene te direktive niti se primjenjuje članak 15. Luganske konvencije II.

               20

               Cour de cassation (Kasacijski sud, Luksemburg) ocjenjuje da se postavlja pitanje o načinu tumačenja pojma „potrošač” u smislu članka 15. Luganske konvencije II. i članka 3. Direktive 2008/48. Konkretnije, pita se utječe li određivanje područja primjene te direktive u odnosu na potrošačke kredite na definiciju pojma „potrošač” u smislu tog članka 15.

               21

               U tim je okolnostima Cour de cassation (Kasacijski sud) odlučio prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeće prethodno pitanje:
               „U okviru ugovora o kreditu koji, s obzirom na ukupan iznos kredita, ne ulazi u područje primjene Direktive 2008/48 […], može li se osoba smatrati ‚potrošačem’ u smislu članka 15. Luganske konvencije II. ako ne postoji nacionalna odredba o primjeni odredaba te direktive na pitanja koja nisu obuhvaćena njezinim područjem primjene s obzirom na to da je ugovor sklopljen u svrhu koja se može smatrati svrhom različitom od profesionalne djelatnosti te osobe?”

         Prethodno pitanje

               22

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 15. Luganske konvencije II. tumačiti na način da je za utvrđivanje toga je li ugovor o kreditu ugovor o kreditu koji je sklopio „potrošač”, u smislu tog članka 15., potrebno ispitati je li taj ugovor obuhvaćen područjem primjene Direktive 2008/48 u smislu da ukupni iznos kredita o kojem je riječ ne prelazi gornju granicu utvrđenu u članku 2. stavku 2. točki (c) te direktive, i je li u tom pogledu relevantno to što nacionalno pravo kojim se prenosi ta direktiva ne predviđa višu gornju granicu.

               23

               Ako je ugovor o zajmu, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, ugovor koji je sklopio „potrošač” u smislu članka 15. Luganske konvencije II., iz članka 16. te konvencije proizlazi da su nadležni sudovi one države u kojoj se ta konvencija primjenjuje i na čijem području potrošač ima domicil, a što su u ovom slučaju islandski sudovi. S druge strane, ako ugovor o kojem je riječ nije potrošački ugovor obuhvaćen navedenim člankom 15., nadležni su sudovi određeni klauzulom o prenošenju nadležnosti u tom ugovoru, u ovom slučaju luksemburški sudovi.

               24

               Kao prvo, valja istaknuti da Pillar Securitisation tvrdi da je H. Arnadottir postupala u profesionalne svrhe i da ne potpada pod definiciju „potrošač”. Međutim, sud koji je uputio zahtjev ne pita Sud o svrsi zajma koji uzima osoba poput H. Arnadottir. Naprotiv, kao što to proizlazi iz samog teksta postavljenog pitanja, sud koji je uputio zahtjev upućuje pitanje Sudu pod pretpostavkom da je predmetni ugovor bio sklopljen u svrhu za koju se može smatrati da je izvan profesionalne djelatnosti H. Arnadottir. Osim toga, i u svakom slučaju, odluka kojom se upućuje prethodno pitanje ne sadržava dovoljno informacija da bi Sud mogao, ako je potrebno, pružiti korisne upute o tom pitanju.

               25

               Stoga, u okviru ovog predmeta nije potrebno analizirati svrhu ugovora o zajmu koji je sklopila osoba poput H. Arnadottir.

               26

               Suprotno tomu, valja ispitati sprečava li okolnost da ugovor o kreditu prelazi gornju granicu od 75000 eura utvrđenu u članku 2. stavku 2. točki (c) Direktive 2008/48 primjenu članka 15. Luganske konvencije II., ako nacionalno pravo ne predviđa višu gornju granicu od tog iznosa.

               27

               Kada je riječ o tumačenju Luganske konvencije II., najprije valja podsjetiti da je tekst njezinih odredaba gotovo istovjetan odgovarajućim člancima uredaba br. 44/2001 i 1215/2012 i da treba osigurati ujednačeno tumačenje odredaba koje su jednakovrijedne tim instrumentima (vidjeti u tom smislu presudu od 20. prosinca 2017., Schlömp, C‑467/16, EU:C:2017:993, t. 46. i 47.).

               28

               Članak 15. Luganske konvencije II. odnosi se na ugovore koje je sklopila osoba‑potrošač u svrhu za koju se može smatrati da je izvan profesionalne djelatnosti te osobe. Navedeni ugovori precizirani su u tom članku 15. stavku 1. točkama (a) do (c). Kao što je Sud već presudio, kada je riječ o jednakovrijednoj odredbi Uredbe br. 44/2001 preuzetoj u Uredbi br. 1215/2012, uz iznimku određenih ugovora o prijevozu koji su člankom 15. stavkom 3. te konvencije isključeni iz područja primjene pravila o nadležnosti u području potrošačkih ugovora, stavak 1. točka (c) tog članka navodi sve ugovore, bez obzira na njihovu svrhu, koje je sklopio potrošač s poduzetnikom i koji ulaze u okvir gospodarskih ili profesionalnih djelatnosti potonjeg (vidjeti u tom smislu presudu od 14. svibnja 2009.Ilsinger, C‑180/06, EU:C:2009:303, t. 50.).

               29

               Direktiva 2008/48 u svojem članku 3. definira „potrošača” kao fizičku osobu koja u transakcijama obuhvaćenima navedenom direktivom djeluje u svrhe izvan svojeg obrta, poslovanja ili profesije.

               30

               Transakcije o kojima je riječ nisu definirane, ali su navedene u članku 2. Direktive 2008/48 naslovljenom „Područje primjene”, koji u svojem stavku 1. propisuje da se ta direktiva primjenjuje na ugovore o kreditu, ali se u skladu sa svojim stavkom 2. točkom (c) ne primjenjuje na one čiji je ukupan iznos kredita manji od 200 eura ili viši od 75000 eura.

               31

               Nadalje, kao što je to nezavisni odvjetnik također u bitnome istaknuo u točki 31. svojeg mišljenja, iz članka 15. Luganske konvencije II. i članka 3. Direktive 2008/48 proizlazi da je pojam „potrošač” u velikoj mjeri definiran istovjetno u oba teksta, tj. tako da se odnosi na osobu koja sklapa ugovor radi uporabe ili djeluje u svrhe koje su „izvan njezine profesionalne djelatnosti”.

               32

               Međutim, transakcije iz Direktive 2008/48 odnose se na ugovore o kreditu koje je sklopio potrošač i koji su ograničeni na one čiji ukupan iznos kredita nije manji od praga od 200 eura niti veći od gornje granice od 75000 eura, dok u vezi potrošačkih ugovora obuhvaćenih Luganskom konvencijom II. takav prag i gornja granica nisu predviđeni.

               33

               Stoga valja utvrditi jesu li ugovori o potrošačkom kreditu koji ulaze u područje primjene članka 15. Luganske konvencije II. samo oni obuhvaćeni područjem primjene Direktive 2008/48 koji stoga ne uključuju navedene ugovore čiji je ukupan iznos kredita manji od praga od 200 eura ili viši od gornje granice od 75000 eura.

               34

               U tom pogledu Sud je već presudio da je potrebno osobito uzeti u obzir pojam „potrošač” iz drugih propisa prava Unije kako bi se osiguralo poštovanje ciljeva kojima teži zakonodavac Europske unije u vezi s potrošačkim ugovorima kao i usklađenost prava Unije (presude od 5. prosinca 2013., Vapenik, C‑508/12, EU:C:2013:790, t. 25. i od 25. siječnja 2018., Schrems, C‑498/16, EU:C:2018:37, t. 28.).

               35

               Međutim, potreba da se osigura usklađenost između različitih akata prava Unije ni u kojem slučaju ne može dovesti do toga da se odredbe uredbe koja se odnosi na pravila o nadležnosti tumače suprotno njezinu sustavu i ciljevima (vidjeti u tom smislu presudu od 16. siječnja 2014., Kainz, C‑45/13, EU:C:2014:7, t. 20.).

               36

               Slijedom toga, valja naposljetku uzeti u obzir cilj predmetnih tekstova, u ovom slučaju onaj Luganske konvencije II. i Direktive 2008/48, kako bi se utvrdilo jesu li ugovori o potrošačkim kreditima koji ulaze u područje primjene članka 15. Luganske konvencije II. samo oni koji su obuhvaćeni područjem primjene Direktive 2008/48 i stoga ne uključuju ugovore poput onog iz glavnog postupka čiji je ukupan iznos kredita viši od gornje granice od 75000 eura.

               37

               U tom pogledu treba istaknuti da Luganska konvencija II. i Direktiva 2008/48 nastoje postići različite ciljeve.

               38

               Kada je riječ o cilju Direktive 2008/48, kao što proizlazi iz njezinih uvodnih izjava 7. i 9., on se sastoji od toga da se predvidi, u području potrošačkog kreditiranja, potpuno usklađivanje u čitavom nizu osnovnih područja koje se smatra nužnim kako bi se osiguralo da svi potrošači Unije uživaju visoku i jednaku razinu zaštite svojih interesa, te kako bi se olakšalo stvaranje učinkovitog unutarnjeg tržišta potrošačkog kreditiranja (vidjeti presudu od 27. ožujka 2014., LCL Le Crédit Lyonnais, C‑565/12, EU:C:2014:190, t. 42.).

               39

               Sud je osim toga istaknuo da taj cilj nastoji osigurati učinkovitu zaštitu potrošača od neodgovornog dodjeljivanja potrošačkih kredita koji premašuju njihove financijske mogućnosti i mogu dovesti do njihova stečaja (presuda od 27. ožujka 2014., LCL Le Crédit Lyonnais, C‑565/12, EU:C:2014:190, t. 43.).

               40

               U tu svrhu Direktiva 2008/48 nastoji uskladiti određene aspekte materijalnog prava o ugovorima o potrošačkim kreditima, posebice uvjete koji se odnose na informiranje potrošača koji je također i zajmoprimac. Tako ona nalaže vjerovniku, među ostalim, obvezu davanja informacija prije sklapanja ugovora.

               41

               U ostvarivanju dvostrukog cilja te direktive koji je usmjeren kako na zaštitu potrošača, tako i na olakšavanje stvaranja učinkovitog unutarnjeg tržišta potrošačkog kreditiranja, zakonodavac je Unije za ugovore o potrošačkim kreditima predviđene u mjerama za usklađivanje te direktive odredio ograničenje na ugovore čiji ukupan iznos kredita nije manji od praga od 200 eura niti veći od gornje granice od 75000 eura.

               42

               U odnosu na cilj Luganske konvencije II., ona ne nastoji uskladiti materijalno pravo o potrošačkim ugovorima, nego utvrditi, poput Uredbe br. 44/2001, a zatim Uredbe br. 1215/2012, pravila koja omogućuju određivanje nadležnog suda za odlučivanje u sporu u građanskim i trgovačkim stvarima osobito u vezi s ugovorom zaključenim između poduzetnika ili trgovca i osobe koja djeluje u svrhe izvan svoje profesionalne djelatnosti, tako da u tom slučaju štite potonju. U ostvarivanju tog cilja ta konvencija ne ograničava područje primjene na specifične iznose nego se proteže na sve vrste ugovora, osim onih preciziranih u članku 15. stavku 3. navedene konvencije.

               43

               Uzimajući u obzir različite svrhe Direktive 2008/48 i Luganske konvencije II., činjenica da ugovor o kreditu, poput onog u glavnom postupku, nije obuhvaćen područjem primjene Direktive 2008/48 jer ukupan iznos kredita prelazi gornju granicu od 75000 eura utvrđenu u članku 2. stavku 2. točki (c) te direktive nema utjecaja na određivanje područja primjene članka 15. Luganske konvencije II.

               44

               Nadalje, kao što je to nezavisni odvjetnik također istaknuo u točki 48. svojeg mišljenja, ako bi pragovi koji se odnose na ukupni iznos kredita u Direktivi 2008/48 ograničavali doseg članka 15. Luganske konvencije II., to bi dovelo do situacije u kojoj se osobe koje su sklopile ugovor o kreditu čiji je iznos manji od 200 eura ne mogu pozivati na zaštitnu odredbu predviđenu u tom članku 15. Međutim, takva situacija nije u skladu s ciljevima koji se nastoje ostvariti Luganskom konvencijom II., s obzirom na to da nema bitne razlike u pogledu pretpostavljene ranjivosti osobe koja je sklopila ugovor o kreditu u iznosu od 100 eura u odnosu na onu koja je sklopila isti ugovor u iznosu od 200 eura.

               45

               Isto tako, kada je riječ o gornjoj granici od 75000 eura, potrošač koji je sklopio ugovor o kreditu u iznosu većem od te gornje granice ne zaslužuje manju zaštitu od one predviđene navedenim člankom 15.

               46

               Iz toga slijedi da okolnost da gornja granica predviđena nacionalnim pravom ne prelazi onu utvrđenu u Direktivi 2008/48 nije relevantna za utvrđivanje toga je li ugovor o kreditu obuhvaćen područjem primjene članka 15. Luganske konvencije II.

               47

               Dakle, prilikom tumačenja Izvješća s objašnjenjima koje je sastavio profesor Pocar (navedeno u točki 19. ove presude) i na koje se poziva društvo Pillar Securitisation treba uzeti u obzir ta razmatranja. To izvješće u svojoj točki 81. navodi da članak 15. Luganske konvencije II., u usporedbi s prijašnjim odredbama koje je zamijenio, znatno proširuje raspon potrošačkih ugovora. Navedeno izvješće dodaje da široko shvaćanje pojma „potrošački ugovori” proširuje doseg pružene zaštite i obuhvaća sve ugovore koje direktive Unije uređuju kao potrošačke ugovore, uključujući i ugovore o potrošačkom kreditu u mjeri u kojoj su obuhvaćeni Direktivom 2008/48. U tom kontekstu, upućivanje na tu direktivu treba shvatiti kao informativno, a ne kao da podrazumijeva da u područje primjene članka 15. Luganske konvencije II. ulaze samo oni potrošački krediti koji su obuhvaćeni područjem primjene Direktive 2008/48 i ne prelaze gornju granicu koju ona predviđa.

               48

               Stoga, na postavljeno pitanje treba odgovoriti da članak 15. Luganske konvencije II. treba tumačiti na način da za utvrđivanje toga je li ugovor o kreditu ugovor o kreditu koji je sklopio „potrošač”, u smislu tog članka 15., nije potrebno ispitati je li taj ugovor obuhvaćen područjem primjene Direktive 2008/48 u smislu da ukupni iznos kredita o kojem je riječ ne prelazi gornju granicu utvrđenu u članku 2. stavku 2. točki (c) te direktive, i da u tom pogledu nije relevantno predviđa li nacionalno pravo kojim se prenosi navedena direktiva višu gornju granicu.

         Troškovi

               49

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Članak 15. Konvencije o sudskoj nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima, potpisane 30. listopada 2007., čije je sklapanje u ime Zajednice odobreno Odlukom Vijeća 2009/430/EZ od 27. studenoga 2008. treba tumačiti na način da za utvrđivanje toga je li ugovor o kreditu ugovor o kreditu koji je sklopio „potrošač”, u smislu tog članka 15., nije potrebno ispitati je li taj ugovor obuhvaćen područjem primjene Direktive 2008/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2008. o ugovorima o potrošačkim kreditima i stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 87/102/EEZ u smislu da ukupni iznos kredita o kojem je riječ ne prelazi gornju granicu utvrđenu u članku 2. stavku 2. točki (c) te direktive, i da u tom pogledu nije relevantno predviđa li nacionalno pravo kojim se prenosi navedena direktiva višu gornju granicu.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 2. svibnja 2019.#Fundación Consejo Regulador de la Denominación de Origen Protegida Queso Manchego protiv Industrial Quesera Cuquerella SL i Juan Ramón Cuquerella Montagud.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uptio Tribunal Supremo.#Zahtjev za prethodnu odluku – Poljoprivreda – Uredba (EZ) br. 510/2006 – Članak 13. stavak 1. točka (b) – Zaštita oznaka zemljopisnog podrijetla i oznaka izvornosti za poljoprivredne i prehrambene proizvode – Sir manchego (,queso manchego’) – Upotreba znakova koji mogu podsjećati na regiju za koju je vezana zaštićena oznaka izvornosti (ZOI) – Pojam ‚prosječni potrošač koji je uobičajeno obaviješten, razumno pažljiv i oprezan’ – Europski potrošači ili potrošači države članice u kojoj je proizvod koji nosi ZOI proizveden i u kojoj se najviše konzumira.#Predmet C-614/17.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      2. svibnja 2019. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Poljoprivreda – Uredba (EZ) br. 510/2006 – Članak 13. stavak 1. točka (b) – Zaštita oznaka zemljopisnog podrijetla i oznaka izvornosti za poljoprivredne i prehrambene proizvode – Sir manchego (‚queso manchego’) – Upotreba znakova koji mogu podsjećati na regiju za koju je vezana zaštićena oznaka izvornosti (ZOI) – Pojam ‚prosječni potrošač koji je uobičajeno obaviješten, razumno pažljiv i oprezan’ – Europski potrošači ili potrošači države članice u kojoj je proizvod koji nosi ZOI proizveden i u kojoj se najviše konzumira”
      U predmetu C‑614/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunal Supremo (Vrhovni sud, Španjolska), odlukom od 19. listopada 2017., koju je Sud zaprimio 24. listopada 2017., u postupku

         Fundación Consejo Regulador de la Denominación de Origen Protegida Queso Manchego

      protiv

         Industrial Quesera Cuquerella SL,

         Juana Ramóna Cuquerelle Montaguda,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: M. Vilaras, predsjednik vijeća, K. Jürimäe, D. Šváby, S. Rodin (izvjestitelj) i N. Piçarra, suci,
      nezavisni odvjetnik: G. Pitruzzella
      tajnik: R. Schiano, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 25. listopada 2018.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Fundación Consejo Regulador de la Denominación de Origen Protegida Queso Manchego, M. Pomares Caballero, abogado,

               –

               za Industrial Quesera Cuquerella SL i J. R. Cuquerelle Montaguda, J. A. Vallejo Fernández, F. Pérez Álvarez i J. Pérez Itarte, abogados,

               –

               za španjolsku vladu, A. Rubio González i V. Ester Casas, u svojstvu agenata,

               –

               za njemačku vladu, T. Henze, M. Hellmann i J. Techert, u svojstvu agenata,

               –

               za francusku vladu, D. Colas, S. Horrenberger, A.-L. Desjonquères i C. Mosser, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, I. Galindo Martín, D. Bianchi i I. Naglis, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 10. siječnja 2019.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Prethodno pitanje odnosi se na tumačenje članka 13. stavka 1. točke (b) Uredbe Vijeća (EZ) br. 510/2006 od 20. ožujka 2006. o zaštiti oznaka zemljopisnog podrijetla i oznaka izvornosti poljoprivrednih i prehrambenih proizvoda (SL 2006., L 93, str. 12.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 4., str. 184.).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između, s jedne strane, Fundación Consejo Regulador de la Denominación de Origen Protegida Queso Manchego (Zaklada regulatorno vijeće za zaštićenu oznaku izvornosti „Queso Manchego”, Španjolska) (u daljnjem tekstu: Zaklada Queso Manchego) i, s druge strane, Industrial Quesera Cuquerella SL (u daljnjem tekstu: IQC) te Juana Ramóna Cuquerelle Montaguda, povodom, među ostalim, toga što je IQC upotrebljavao etikete za označavanje i stavljanje na tržište sireva koji nisu obuhvaćeni zaštićenom oznakom izvornosti (ZOI) „Queso Manchego”.

         Pravni okvir

               3

               Uvodne izjave 4. i 6. Uredbe br. 510/2006 glase:

                        „(4)

                        S obzirom na široku raznolikost proizvoda stavljenih na tržište i na mnoštvo informacija o tim proizvodima, potrošaču bi se trebale pružiti jasne i jezgrovite informacije o podrijetlu proizvoda, kako bi mu se omogućio najbolji izbor.

                  […]

                        (6)

                        Trebalo bi odrediti pristup Zajednice u pogledu oznaka izvornosti i oznaka zemljopisnog podrijetla. Okvir pravila Zajednice o sustavu zaštite omogućava razvoj oznaka zemljopisnog podrijetla i oznaka izvornosti, budući da jednoobraznim pristupom osigurava pošteno tržišno natjecanje između proizvođača proizvoda koji nose takve oznake i povećava povjerenje potrošača u te proizvode.”

               4

               Sukladno članku 2. stavku 1. točki (a) te uredbe:
               „U smislu ove Uredbe:

                        (a)

                        ‚oznaka izvornosti’ znači naziv regije, određenog mjesta ili, u iznimnim slučajevima, zemlje, koji se koristi za označivanje poljoprivrednog ili prehrambenog proizvoda:

                                 –

                                 koji potječe iz te regije, određenog mjesta ili zemlje,

                                 –

                                 čija kakvoća ili karakteristike, značajno ili isključivo, nastaju pod utjecajem posebnih prirodnih i ljudskih čimbenika određene zemljopisne sredine, i

                                 –

                                 čija se proizvodnja, prerada ili priprema odvija u tom zemljopisnom području”.

               5

               Člankom 13. stavkom 1. navedene uredbe određuje se:
               „Registrirani nazivi zaštićeni su od:
               […]

                        (b)

                        bilo kakve zloupotrebe, oponašanja ili podsjećanja, čak i ako je označeno pravo podrijetlo proizvoda, ili ako je naziv proizvoda preveden, ili ako mu je dodan izraz poput ‚stil’, ‚tip’, ‚metoda’, ‚kako se proizvodi u’, ‚imitacija’ ili slično;

                        (c)

                        bilo kakve druge lažne oznake ili oznake koja dovodi u zabludu glede izvora, podrijetla, prirode ili bitnih osobina proizvoda na unutarnjoj ili vanjskoj ambalaži, na promidžbenim materijalima ili dokumentima koji se odnose na dotični proizvod, te od pakiranja proizvoda u ambalažu koja stvara pogrešnu predodžbu o njegovom podrijetlu;

                  […]”

               6

               U članku 14. stavku 1. iste uredbe predviđeno je:
               „Kada su oznaka izvornosti i oznaka zemljopisnog podrijetla registrirane u skladu s ovom Uredbom, prijava za registraciju žiga koji odgovara jednoj od situacija iz članka 13. i koji se odnosi na istu kategoriju proizvoda odbija se ako je prijava za registraciju žiga predana nakon datuma podnošenja zahtjeva za registraciju [Europskoj] [k]omisiji.
               Žigovi koji su registrirani u suprotnosti s prvim stavkom su ništavi.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               7

               Zaklada Queso Manchego zadužena je za upravljanje i zaštitu ZOI‑a „queso manchego”. Na tom je temelju podnijela tužbu protiv tuženika u glavnom postupku pred nadležnim prvostupanjskim španjolskim sudom radi utvrđenja da etikete koje upotrebljava IQC kako bi identificirao i stavio u prodaju sireve „Adarga de Oro”, „Super Rocinante” i „Rocinante”, koji nisu obuhvaćeni ZOI‑jem „queso manchego” te upotreba izraza „Quesos Rocinante” impliciraju povredu ZOI‑ja „queso manchego” jer te etikete i izrazi nezakonito podsjećaju na taj ZOI u smislu članka 13. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 510/2006.

               8

               Prvostupanjski španjolski sud odbio je tu tužbu zato što znakovi i nazivi koje koristi IQC kako bi prodavao sireve koji nisu obuhvaćeni ZOI‑jem „queso manchego” nemaju nikakvu vizualnu ili fonetsku sličnost sa ZOI‑jem „queso manchego” ili ZOI‑jem „la Mancha” i zato što korištenje znakova poput naziva „Rocinante” ili korištenje crteža književnog lika Don Quijotea od Manche podsjeća na regiju la Mancha (Španjolska) a ne na sir obuhvaćen ZOI‑jem „queso manchego”.

               9

               Zaklada Queso Manchego podnijela je žalbu na tu odluku o odbijanju pred Audiencia Provincial de Albacete (Pokrajinski sud u Albaceteu, Španjolska) koji je presudom od 28. listopada 2014. potvrdio prvostupanjsku presudu. Taj je sud smatrao da korištenje krajolika i simbola la Manche za sireve koje prodaje IQC koji nisu obuhvaćeni ZOI‑jem „queso manchego” na etiketama tih sireva, potrošača navodi na pomisao na regiju la Mancha ali ne nužno na sir obuhvaćen ZOI‑jem „queso manchego”.

               10

               Tužitelj u glavnom postupku podnio je žalbu protiv te presude pred Tribunalom Supremo (Vrhovni sud, Španjolska).

               11

               U odluci kojom se upućuje zahtjev, Tribunal Supremo (Vrhovni sud) iznosi skup činjeničnih razmatranja.

               12

               Najprije, sud koji je uputio zahtjev iznosi da je riječ „manchego” korištena u ZOI‑ju „queso manchego” pridjev koji u španjolskom jeziku opisuje osobe i proizvode porijeklom iz regije la Mancha. Zatim navodi da ZOI „queso manchego” obuhvaća sireve proizvedene od ovčjeg mlijeka u regiji la Mancha u skladu s tradicionalnim uvjetima proizvodnje, pripreme i dozrijevanja koji su navedeni u specifikaciji proizvoda zaštićenih tim ZOI‑jem.

               13

               Osim toga, sud koji je uputio zahtjev precizira da je Miguel de Cervantes glavninu zbivanja romanesknog junaka Don Quijotea od Manche smjestio u regiju la Mancha. Nadalje, sud koji je uputio zahtjev opisao je tog lika s određenim fizičkim i odjevnim karakteristikama sličnima onima osobe prikazane na crtežu koji se nalazi na etiketi sira „Adarga de Oro”. U tom pogledu, u romanu je upotrjebljena riječ „adarga” (mali kožnati štitnik), arhaizam, kako bi se nazvao štit kojim se koristi Don Quijote. Osim toga, sud koji je uputio zahtjev ističe da jedan od naziva koji koristi IQC za neke od svojih sireva odgovara imenu konja koji jaše Don Quijote od Manche, odnosno imenu „Rocinante”. Vjetrenjače protiv kojih se bori Don Quijote tipično su obilježje krajolika La Manche. Krajolik s vjetrenjačama i ovcama prikazan je na nekim etiketama sireva koje proizvodi tuženik i koji ne nose ZOI „queso manchego” i na nekim slikovnim prikazima na internetskoj stranici IQC‑a, na kojoj se oglašavaju i sirevi koji ne nose taj ZOI.

               14

               U tim je okolnostima Tribunal Supremo (Vrhovni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Dolazi li nužno do podsjećanja na [ZOI] koje je zabranjeno člankom 13. stavkom 1. točkom (b) Uredbe br. 510/2006 prilikom korištenja naziva koji su vizualno, fonetski ili konceptualno slični [ZOI‑ju] ili do njega može doći upotrebom figurativnih znakova koji podsjećaju na [ZOI]?

                        2.

                        Kada se radi o [ZOI‑ju] zemljopisne prirode [članak 2. stavak 1. točka (a) Uredbe br. 510/2006], i kada je riječ o istim ili sličnim proizvodima, može li se upotreba znakova koji podsjećaju na regiju na koju se odnosi [ZOI] smatrati podsjećanjem na sam [ZOI] u smislu članka 13. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 510/2006, što je nedopušteno i u slučaju da je onaj tko se koristi tim znakovima proizvođač iz regije na koju se odnosi [ZOI], ali čiji proizvodi ne nose takav [ZOI] jer ne ispunjavaju uvjete iz specifikacije proizvoda, različite od uvjeta o zemljopisnom podrijetlu?

                        3.

                        Treba li pojam prosječnog potrošača koji je uobičajeno obaviješten, razumno pažljiv i oprezan, od čije percepcije nacionalni sud treba polaziti u svrhu utvrđivanja postoji li ,podsjećanje’ u smislu članka 13. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 510/2006, razumjeti kao da se taj pojam odnosi na europske potrošače ili se može odnositi samo na potrošače države članice u kojoj je proizveden proizvod koji dovodi do podsjećanja na zaštićenu zemljopisnu oznaku ili s kojom je ZOI zemljopisno povezan i u kojoj se proizvod najviše konzumira?”

         O prethodnim pitanjima

            Prvo pitanje

               15

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita, treba li članak 13. stavak 1. točku (b) Uredbe br. 510/2006 tumačiti na način da može doći do podsjećanja na registrirani naziv korištenjem figurativnih znakova.

               16

               U skladu s ustaljenom sudskom praksom, pri tumačenju odredbe prava Unije u obzir treba uzeti ne samo njezin tekst nego i kontekst u kojem se nalazi te ciljeve propisa kojeg je ona dio (vidjeti presude od 17. svibnja 2018., Piotrowski, Industrias Químicas del Vallés, C‑325/16, EU:C:2018:326, t. 27. i od 7. lipnja 2018., Scotch Whisky Association, C‑44/17, EU:C:2018:415, t. 27.).

               17

               Kao prvo, iz sadržaja članka 13. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 510/2006 proizlazi da ta odredba predviđa da su registrirani nazivi zaštićeni od bilo kakvog podsjećanja, čak i ako je označeno pravo podrijetlo proizvoda, ili ako je naziv proizvoda preveden, ili ako mu je dodan izraz poput „stil”, „tip”, „metoda”, „kako se proizvodi u”, „imitacija” ili slično.

               18

               Takva formulacija može se shvatiti na način da ne upućuje samo na izraze kojima se na registrirani naziv može podsjetiti, nego također i svaki figurativni znak kojim se potrošača može podsjetiti na proizvode koji nose takav naziv. U tom pogledu, upotreba izraza „bilo kakve” odražava želju zakonodavca Europske unije da zaštiti registrirane nazive predviđajući da do podsjećanja može doći posredstvom verbalnog elementa ili figurativnog znaka.

               19

               Doduše, Sud je odlučio da pojam „podsjećanje” podrazumijeva situaciju u kojoj pojam koji se koristi za označavanje proizvoda uključuje dio zaštićene oznake zemljopisnog podrijetla, tako da se u mislima potrošača koji se susretne s imenom dotičnog proizvoda kao referentna slika pojavi proizvod s tom oznakom (vidjeti analogijom presudu od 4. ožujka 1999., Consorzio per la tutela del formaggio Gorgonzola, C‑87/97, EU:C:1999:115, t. 25.).

               20

               Sud je također naveo da u svrhu određivanja pojma „aluzije” u smislu članka 16. točke (b) Uredbe (EZ) br. 110/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 15. siječnja 2008. o definiciji, opisivanju, prezentiranju, označavanju i zaštiti zemljopisnih oznaka jakih alkoholnih pića i stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1576/89 (SL 2008., L 39, str. 16.)(SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 62., str. 171.) odlučujući kriterij jest pitanje javlja li se izravno u mislima potrošača koji se susreće sa spornim imenom kao referentna slika proizvod sa zaštićenom oznakom zemljopisnog podrijetla (presuda od 7. lipnja 2018., Scotch Whisky Association, C‑44/17, EU:C:2018:415, t. 51.).

               21

               No, iako se sudska praksa navedena u točkama 19. i 20. ove presude odnosila na predmete koji se tiču naziva proizvoda a ne figurativnih znakova, ipak se može iz toga zaključiti, kao što je istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 24. svojeg mišljenja, da je odlučujući kriterij kako bi se ustanovilo podsjeća li element na registrirani naziv u smislu članka 13. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 510/2006, može li taj element izravno u mislima potrošača podsjetiti, kao referentna slika, na proizvod koji nosi takav naziv.

               22

               Stoga se ne može u načelu isključiti da figurativni znakovi mogu izravno podsjećati potrošača, kao referentna slika, na proizvode koji nose registrirani naziv zbog njihove konceptualne sličnosti s takvim nazivom.

               23

               Kao drugo, kada je riječ o kontekstu u kojem se nalazi pojam „podsjećanje”, ne može se prihvatiti da se, kao što to tvrdi Komisija, podsjećanje na registrirani naziv putem figurativnih znakova može ispitati samo u odnosu na članak 13. stavak 1. točku (c) Uredbe br. 510/2006.

               24

               Naime, s jedne strane, valja utvrditi da sami pojmovi iz članka 13. stavka 1. točke (b) te uredbe ne ograničavaju doseg te odredbe samo na nazive proizvoda koje oni pokrivaju. Naprotiv, kao što je nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 28. svojeg mišljenja, navedena odredba predviđa zaštitu od „bilo kakvog” podsjećanja, iako je zaštićeni naziv popraćen izrazom poput „stil”, „tip”, „metoda”, „kako se proizvodi u”, „imitacija” dodanim na ambalaži dotičnog proizvoda.

               25

               S druge strane, kao što je to iznijela Komisija, istina je da je Sud u presudi od 7. lipnja 2018.Scotch Whisky Association (C‑44/17, EU:C:2018:415, t. 65.), utvrdio da je članak 16. Uredbe br. 110/2008 koji je sastavljen riječima sličnima članku 13. Uredbe br. 510/2006 sadržavao postupno nabrajanje zabranjenog djelovanja.

               26

               Ipak, činjenica da se članak 13. stavak 1. točka (c) te uredbe odnosi na bilo kakvu oznaku koja se nalazi na unutarnjoj ili vanjskoj ambalaži, promidžbenim materijalima ili dokumentima koji se odnose na dotični proizvod, ne omogućava smatrati da se samo ta odredba protivi korištenju figurativnih znakova koji povređuju registrirane nazive.

               27

               Naime, kao što je nezavisni odvjetnik naglasio u točki 33. svojeg mišljenja, postupno nabrajanje koje navodi Sud, odnosi se na prirodu zabranjenog djelovanja, odnosno, kada je riječ o članku 13. stavku 1. točki (c) navedene uredbe, na lažnu oznaku ili oznaku koja zavarava u pogledu izvora, podrijetla, prirode ili bitnih svojstava proizvoda u prezentiranju, opisivanju ili označivanju proizvoda, a ne o elementima koje treba uzeti u obzir kako bi se odredilo postojanje takvih lažnih ili zloupotrebljavajućih oznaka.

               28

               Stoga kontekstualno tumačenje članka 13. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 510/2006 potkrepljuje tumačenje koje proizlazi iz sadržaja iznesenog u točki 22. ove presude.

               29

               Kao treće, valja utvrditi da Uredba br. 510/2006 teži cilju osiguravanja, prema uvodnim izjavama 4. i 6., da potrošač raspolaže jasnom, kratkom i vjerodostojnom informacijom koja ga precizno obavještava o podrijetlu proizvoda.

               30

               No takav cilj je još bolje osiguran kada registrirani naziv ne može biti predmet podsjećanja u smislu članka 13. stavka 1. točke (b) te uredbe, putem figurativnih znakova.

               31

               Konačno, valja naglasiti da će biti na sudu koji je uputio zahtjev da konkretno ocijeni mogu li figurativni znakovi, poput onih iz glavnog postupka, izravno podsjećati potrošača na proizvode koji nose registrirani naziv.

               32

               Posljedično, na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 13. stavak 1. točku (b) Uredbe br. 510/2006 treba tumačiti na način da može doći do podsjećanja na registrirani naziv korištenjem figurativnih znakova.

            Drugo pitanje

               33

               Drugim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev u biti pita, treba li članak 13. stavak 1. točku (b) Uredbe br. 510/2006 tumačiti na način da korištenje figurativnih znakova koji podsjećaju na zemljopisno područje za koje je vezana oznaka izvornosti iz članka 2. stavka 1. točke (a) te uredbe, može biti podsjećanje na nju, uključujući u slučaju kada navedene figurativne znakove koristi proizvođač iz te regije, ali čiji proizvodi, slični ili usporedivi s onima zaštićenima tom oznakom izvornosti, nisu njome obuhvaćeni.

               34

               Najprije valja utvrditi da sadržaj članka 13. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 510/2006 ne predviđa nikakvo isključenje u korist proizvođača iz zemljopisnog područja koje odgovara ZOI‑ju i čiji su proizvodi koji nisu zaštićeni ZOI‑jem slični ili usporedivi s onima koji su zaštićeni ZOI‑jem.

               35

               Valja reći da bi takvo isključenje imalo za učinak odobriti proizvođaču korištenje figurativnih znakova koji podsjećaju na zemljopisno područje čiji naziv je dio oznake izvornosti koja pokriva proizvod istovjetan ili sličan onomu tog proizvođača, i stoga mu omogućiti da neopravdano iskorištava ugled te oznake.

               36

               Stoga, u situaciji poput ove iz glavnog postupka, činjenica da je proizvođač proizvoda sličnih ili usporedivih s onima koji su zaštićeni oznakom izvornosti smješten u zemljopisnom području povezanom s tom oznakom ne može isključiti iz područja primjene članak 13. stavak 1. točku (b) Uredbe br. 510/2006.

               37

               Zatim, iako je na nacionalnom sudu da ocijeni predstavlja li to što proizvođač koristi figurativne znakove koji podsjećaju na zemljopisno područje čiji naziv je dio oznake izvornosti, za proizvode koji su istovjetni ili slični onima pokrivenima tom oznakom, podsjećanje na registrirani naziv u smislu članka 13. stavka 1. točke (b) te uredbe, Sud koji odlučuje o prethodnom pitanju može, prema potrebi, dati pojašnjenja koja nacionalni sud vode u njegovoj odluci (vidjeti u tom smislu presudu od 10. rujna 2009., Severi, C‑446/07, EU:C:2009:530, t. 60.).

               38

               Pri tome se nacionalni sud mora temeljiti na presumiranoj reakciji potrošača, pri čemu je temeljno da potonji ustanovi vezu između spornih elemenata, u ovom slučaju figurativnih znakova koji podsjećaju na zemljopisno područje čiji naziv je dio oznake izvornosti, i registriranog naziva (vidjeti u tom smislu presudu od 21. siječnja 2016., Viiniverla, C‑75/15, EU:C:2016:35, t. 22.).

               39

               U tom pogledu, na njemu je da ocijeni je li veza između tih spornih elemenata i registriranog naziva dovoljno izravna i nedvojbena na način da je potrošač u njihovoj prisutnosti naveden pomisliti poglavito na taj naziv (vidjeti u tom smislu presudu od 7. lipnja 2018., Scotch Whisky Association, C‑44/17, EU:C:2018:415, t. 53. i 54.).

               40

               Stoga je na sudu koji je uputio zahtjev da utvrdi postoji li dovoljno izravna i nedvojbena konceptualna sličnost između figurativnih znakova koji su predmet glavnog postupka i ZOI‑ja „queso manchego” koji sukladno članku 2. stavku 1. točki (a) Uredbe br. 510/2006 upućuje na zemljopisno područje za koje je vezan, odnosno regiju la Mancha.

               41

               U ovom slučaju, sud koji je uputio zahtjev morat će se uvjeriti da figurativni znakovi koji su predmet glavnog postupka, osobito crteži lika koji sliči Don Quijotu od Manche, mršavog konja i krajolike s vjetrenjačama i ovcama, mogu stvoriti konceptualnu bliskost s ZOI‑jem „queso manchego” na način da će potrošača izravno podsjetiti, kao referentna slika, na proizvod koji nosi taj ZOI.

               42

               U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev morat će ocijeniti treba li, kako je naveo nezavisni odvjetnik u točki 41. svojeg mišljenja, uzeti u obzir sve figurativne i verbalne znakove koji se nalaze na proizvodima iz glavnog postupka kako bi proveo sveobuhvatno ispitivanje kojim se uzimaju u obzir svi verbalni ili figurativni elementi koji mogu dovesti do podsjećanja.

               43

               S obzirom na prethodno navedeno, članak 13. stavak 1. točku (b) Uredbe br. 510/2006 treba tumačiti na način da korištenje figurativnih znakova koji podsjećaju na zemljopisno područje za koje je vezana oznaka izvornosti iz članka 2. stavka 1. točke (a) te uredbe, može dovesti do podsjećanja na tu oznaku, uključujući u slučaju kada navedene figurativne znakove koristi proizvođač iz te regije, ali čiji proizvodi, slični ili usporedivi s onima zaštićenima tom oznakom izvornosti, nisu njome obuhvaćeni.

            Treće pitanje

               44

               Trećim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev pita u biti treba li pojam prosječnog potrošača koji je uobičajeno obaviješten, razumno pažljiv i oprezan, od čije percepcije nacionalni sud treba polaziti u svrhu utvrđivanja postoji li „podsjećanje” u smislu članka 13. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 510/2006, razumjeti tako da se taj pojam odnosi na europske potrošače ili samo na potrošače države članice u kojoj je proizveden proizvod koji dovodi do podsjećanja na zaštićeni naziv ili za koji je taj naziv zemljopisno povezan, i u kojoj se proizvod najviše konzumira.

               45

               Najprije, kada je riječ o tumačenju članka 16. točke (b) Uredbe br. 110/2008, sastavljenog na sličan način poput članka 13. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 510/2006, Sud je ocijenio da je, kako bi se utvrdilo postojanje „podsjećanja” na registriranu oznaku zemljopisnog podrijetla, na sudu koji je uputio zahtjev da ocijeni je li prosječni europski potrošač, koji je uobičajeno obaviješten, razumno pažljiv i oprezan, koji se susreće sa spornim imenom, naveden izravno pomisliti na proizvod koji nosi zaštićenu oznaku zemljopisnog podrijetla kao referentnu sliku (vidjeti u tom smislu presudu od 7. lipnja 2018., Scotch Whisky Association, C‑44/17, EU:C:2018:415, t. 56.).

               46

               Sud je također pojasnio da okolnost da sporni naziv u predmetu koji je doveo do presude navedene u prethodnoj točki upućuje na mjesto proizvodnje koje poznaju potrošači države članice u kojoj se taj proizvod proizvodi nije relevantan čimbenik u okviru ocjene pojma „aluzija” u smislu članka 16. točke (b) Uredbe br. 110/2008, s obzirom na to da ta odredba štiti registrirane oznake zemljopisnog podrijetla od svake aluzije na cijelom području Unije i da se, imajući u vidu potrebu jamčenja učinkovite i ujednačene zaštite navedenih oznaka na tom području, odnosi na sve potrošače s tog područja (vidjeti analogijom presude od 21. siječnja 2016., Viiniverla, C‑75/15, EU:C:2016:35, t. 27. i 28., te od 7. lipnja 2018., Scotch Whisky Association, C‑44/17, EU:C:2018:415, t. 59.).

               47

               Iz prethodno navedenog proizlazi da pojam prosječni potrošač koji je uobičajeno obaviješten, razumno pažljiv i oprezan, mora biti tumačen tako da jamči učinkovitu i ujednačenu zaštitu registriranih naziva od bilo kakvog podsjećanja na cijelom području Unije.

               48

               Stoga, kako je nezavisni odvjetnik naglasio u točki 51. svojeg mišljenja, iako učinkovita i ujednačena zaštita registriranih naziva zahtijeva da se ne uzimaju u obzir okolnosti koje mogu isključiti postojanje podsjećanja samo za potrošače jedne države članice, njome se ipak ne zahtijeva da podsjećanje ocijenjeno u odnosu na potrošača samo jedne države članice ne bude dovoljno da bi se primijenila zaštita predviđena u članku 13. stavku 1. točki (b) Uredbe br. 510/2006.

               49

               Stoga je na sudu koji je uputio zahtjev da ocijeni podsjećaju li figurativni i verbalni elementi koji se odnose na proizvod iz glavnog postupka, proizveden ili najvećim dijelom konzumiran u Španjolskoj, potrošače iz te države članice na registrirani naziv, koji će trebati, ako je to slučaj, zaštititi od podsjećanja koje bi se dogodilo na cijelom području Unije.

               50

               Slijedi da na treće pitanje treba odgovoriti da pojam prosječni potrošač koji je uobičajeno obaviješten, razumno pažljiv i oprezan, od čije percepcije nacionalni sud treba polaziti u svrhu utvrđivanja postoji li „podsjećanje” u smislu članka 13. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 510/2006, treba razumjeti tako da se taj pojam odnosi na europske potrošače, uključujući potrošače države članice u kojoj je proizveden proizvod koji dovodi do podsjećanja na zaštićeni naziv ili za koju je taj naziv zemljopisno povezan, i u kojoj se proizvod najviše konzumira.

         Troškovi

               51

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 13. stavak 1. točku (b) Uredbe Vijeća (EZ) br. 510/2006 od 20. ožujka 2006. o zaštiti oznaka zemljopisnog podrijetla i oznaka izvornosti poljoprivrednih i prehrambenih proizvoda treba tumačiti na način da može doći do podsjećanja na registrirani naziv korištenjem figurativnih znakova.

                           2.

                           Članak 13. stavak 1. točku (b) Uredbe br. 510/2006 treba tumačiti na način da korištenje figurativnih znakova koji podsjećaju na zemljopisno područje za koje je vezana oznaka izvornosti iz članka 2. stavka 1. točke (a) te uredbe, može dovesti do podsjećanja na tu oznaku, uključujući u slučaju kada navedene figurativne znakove koristi proizvođač iz te regije, ali čiji proizvodi, slični ili usporedivi s onima zaštićenima tom oznakom izvornosti, nisu njome obuhvaćeni.

                           3.

                           Pojam prosječni potrošač koji je uobičajeno obaviješten, razumno pažljiv i oprezan, od čije percepcije nacionalni sud treba polaziti u svrhu utvrđivanja postoji li „podsjećanje” u smislu članka 13. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 510/2006, treba razumjeti tako da se taj pojam odnosi na europske potrošače, uključujući potrošače države članice u kojoj je proizveden proizvod koji dovodi do podsjećanja na zaštićeni naziv ili za koju je taj naziv zemljopisno povezan, i u kojoj se proizvod najviše konzumira.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: španjolski


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 2. svibnja 2019.#Sea Chefs Cruise Services GmbH protiv Ministre de l'Action et des Comptes publics.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal administratif de Montreuil.#Zahtjev za prethodnu odluku – Porez na dodanu vrijednost (PDV) – Povrat PDV‑a – Direktiva 2008/9/EZ – Članak 20. – Zahtjev za dodatne informacije koji je uputila država članica povrata – Rok od jednog mjeseca za dostavu informacija počevši od dana kada je zahtjev dostavljen primatelju – Pravna priroda tog roka i posljedice njegova nepoštovanja.#Predmet C-133/18.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      2. svibnja 2019. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Porez na dodanu vrijednost (PDV) – Povrat PDV‑a – Direktiva 2008/9/EZ – Članak 20. – Zahtjev za dodatne informacije koji je uputila država članica povrata – Rok od jednog mjeseca za dostavu informacija počevši od dana kada je zahtjev dostavljen primatelju – Pravna priroda tog roka i posljedice njegova nepoštovanja”
      U predmetu C‑133/18,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunal administratif de Montreuil (Upravni sud u Montreuilu, Francuska), odlukom od 14. veljače 2018., koju je Sud zaprimio 20. veljače 2018., u postupku

         Sea Chefs Cruise Services GmbH

      protiv

         Ministre de l’Action et des Comptes publics,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: A. Prechal, predsjednica vijeća, F. Biltgen, J. Malenovský, C. G. Fernlund (izvjestitelj) i L. S. Rossi, suci,
      nezavisni odvjetnik: G. Hogan,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Sea Chefs Cruise Services GmbH, D. Martin‑Picod, avocate,

               –

               za francusku vladu, A. Alidière, E. de Moustier i D. Colas, u svojstvu agenata,

               –

               za španjolsku vladu, S. Jiménez García, u svojstvu agenta,

               –

               za Europsku komisiju, N. Gossement i J. Jokubauskaitė, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 17. siječnja 2019.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 20. stavka 2. Direktive Vijeća 2008/9/EZ od 12. veljače 2008. o utvrđivanju detaljnih pravila za povrat poreza na dodanu vrijednost, predviđenih u Direktivi 2006/112/EZ, poreznim obveznicima koji nemaju poslovni nastan u državi članici povrata, već u drugoj državi članici (SL 2008., L 44, str. 23.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 275.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društva Sea Chefs Cruise Services GmbH (u daljnjem tekstu: Sea Chefs), društva s poslovnim nastanom u Njemačkoj, i ministre de l’Action et des Comptes publics (ministar za javnu upravu i proračun, Francuska) o odluci potonjeg kojom je odbio zahtjev društva Sea Chefs za povrat poreza na dodanu vrijednost (PDV) koje je to društvo platilo za 2014. godinu.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

         Direktiva 2008/9

               3

               Uvodna izjava 2. Direktive 2008/9 glasi:
               „Postupci utvrđeni u [Osmoj Direktivi Vijeća 79/1072/EEZ od 6. prosinca 1979. o usklađivanju zakonodavstava država članica o porezu na promet – Postupci za povrat poreza na dodanu vrijednost poreznim obveznicima koji nemaju poslovni nastan na području države (SL 1979., L 331., str. 11.)] trebaju se izmijeniti s obzirom na rok unutar kojeg poduzeća treba obavijestiti o odlukama vezano uz povrat. Istodobno je potrebno odrediti da i poduzeća trebaju dati svoje odgovore u određenim rokovima. Osim toga, postupak treba pojednostavniti i modernizirati omogućavanjem uporabe modernih tehnologija.”

               4

               U skladu s uvodnom izjavom 3. Direktive 2008/9:
               „Novi bi postupak trebao poboljšati položaj poduzeća budući da su države članice dužne plaćati kamate ako prekasno vrate povrat, a i pravo poduzeća na žalbu bit će ojačano.”

               5

               Članak 1. te direktive propisuje:
               „Ovom se Direktivom utvrđuju detaljna pravila za povrat [PDV‑a] kako je propisano u članku 170. Direktive [Vijeća] 2006/112/EZ [od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL 2006., L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.)], poreznim obveznicima koji nemaju poslovni nastan u državi članici povrata […]”

               6

               Članak 2. Direktive 2008/9 glasi:
               „Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
               […]

                        5.

                        ‚podnositelj zahtjeva’ znači porezni obveznik koji nema nastan u državi članici povrata koji podnosi zahtjev za povrat.”

               7

               Članak 3. te direktive propisuje:
               „Ova se Direktiva primjenjuje na svakog poreznog obveznika koji nema nastan u državi članici povrata i koji zadovoljava sljedeće kriterije:
               […]”

               8

               Članak 5. navedene direktive propisuje:
               „Svaka država članica vraća svakom poreznom obvezniku koji nema poslovni nastan u državi članici povrata PDV naplaćen za robu i usluge koje su mu isporučili drugi porezni obveznici u toj državi članici ili za uvoz robe u tu državu članicu ako se ta roba i usluge koriste u svrhu sljedećih transakcija:

                        (a)

                        transakcije navedene u članku 169. stavcima (a) i (b) Direktive 2006/112/EZ;

                  […]”

               9

               Članak 7. Direktive 2008/9 propisuje:
               „Kako bi dobio povrat PDV‑a u državi članici povrata, porezni obveznik koji nema poslovni nastan u državi članici povrata naslovljava svoj elektronički zahtjev za povrat na tu državu članicu i podnosi ga državi članici u koji je nastanjen putem elektroničkog portala koji je postavila ta država članica.”

               10

               Članak 8. te direktive propisuje:
               „1.   Zahtjev za povrat sadrži sljedeće podatke:

                        (a)

                        ime i punu adresu podnositelja zahtjeva;

                        (b)

                        adresu za kontakt elektroničkim putem;

                        (c)

                        opis poslovne djelatnosti podnositelja zahtjeva za koju se isporučuju roba i usluge;

                        (d)

                        rok za povrat obuhvaćen zahtjevom;

                        (e)

                        izjavu podnositelja zahtjeva da nije isporučivao nikakvu robu ni usluge koje su se isporučivale u državu članicu povrata tijekom tog razdoblja […]

                        (f)

                        identifikacijski broj za PDV podnositelja zahtjeva ili porezni broj;

                        (g)

                        podatke o bankovnom računu uključujući šifre IBAN i BIC.

                  2.   Osim podataka navedenih u stavku 1., na svakom se zahtjevu za povrat, za svaku državu članicu povrata i za svaki račun ili uvozni dokument, navode sljedeći podaci:

                        (a)

                        ime i puna adresa isporučitelja;

                        (b)

                        osim u slučaju uvoza, identifikacijski broj za PDV ili porezni broj isporučitelja kako su dodijeljeni od strane države članice povrata u skladu s odredbama članaka 239. i 240. Direktive 2006/112/EZ;

                        (c)

                        osim u slučaju uvoza, prefiks države članice povrata u skladu s člankom 215. Direktive 2006/112/EZ;

                        (d)

                        datum i broj računa ili uvoznog dokumenta;

                        (e)

                        oporezivi iznos i iznos PDV‑a izražen u valuti države članice povrata;

                        (f)

                        iznos odbitka PDV‑a obračunatog u skladu s člankom 5. i drugim stavkom članka 6. [Direktive 2008/9] izražen u valuti države članice povrata;

                        (g)

                        gdje je primjenjivo, dio odbitka izračunan u skladu s člankom 6. [te direktive] izražen kao postotak;

                        (h)

                        vrsta stečenih roba i usluga opisanih u skladu sa šiframa iz članka 9. [navedene direktive].”

               11

               Članak 9. Direktive 2008/9 propisuje:
               „1.   U zahtjevu za povrat vrsta stečene robe i usluga opisuje se sljedećim šiframa:
               […]
               2.   Država članica povrata može od podnositelja zahtjeva zahtijevati da priloži dodatne elektronički šifrirane informacije vezano uz svaku šifru navedenu u stavku 1. u mjeri u kojoj su takve informacije potrebne radi ograničenja prava odbitka poreza prema Direktivi 2006/112/EZ kako se primjenjuje u državi članici povrata ili za provedbu relevantnih izuzeća zaprimljenih od države članice povrata prema člancima 395. ili 396. te Direktive.”

               12

               Članak 11. Direktive 2008/9 propisuje:
               „Država članica povrata može od podnositelja zahtjeva zahtijevati da priloži opis svoje poslovne djelatnosti koristeći usklađene šifre određene u skladu s drugim podstavkom članka 34.a stavka 3. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1798/2003 [od 7. listopada 2003. o upravnoj suradnji u području poreza na dodanu vrijednost i stavljanju izvan snage Uredbe (EEZ) br. 218/92 (SL 2003., L 264, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 82.)]”.

               13

               Članak 15. te direktive glasi kako slijedi:
               „1.   Zahtjev za povrat podnosi se državi članici nastana najkasnije do 30. rujna kalendarske godine koja slijedi nakon razdoblja povrata. Zahtjev se smatra podnesenim samo ako je podnositelj ispunio sve podatke zahtijevane prema člancima 8., 9. i 11.
               […]”

               14

               Članak 19. navedene direktive propisuje:
               „1.   Država članica povrata obavještava podnositelja zahtjeva bez odgode, elektroničkim putem, o datumu kad je zaprimila zahtjev.
               2.   Država članica povrata obavještava podnositelja zahtjeva o svojoj odluci da odobri ili odbije zahtjev za povrat u roku od četiri mjeseca od kada ga je zaprimila od te države članice.”

               15

               Članak 20. iste direktive propisuje:
               „1.   Kada država članica povrata smatra da nema sve potrebne informacije na temelju kojih bi donijela odluku vezano uz cijeli ili dio zahtjeva za povrat, ona može elektroničkim putem zatražiti dodatne informacije posebno od podnositelja zahtjeva ili od nadležnih tijela države članice nastana unutar četveromjesečnog razdoblja navedenog u članku 19. stavku 2. Kada se dodatne informacije zahtijevaju od nekoga drugog, a ne od podnositelja zahtjeva ili nadležnog tijela države članice, zahtjev se prosljeđuje elektroničkim putem samo ako je takav način dostupan primatelju zahtjeva.
               Prema potrebi, država članica povrata može zatražiti daljnje dodatne informacije.
               Informacije zatražene u skladu s ovim stavkom mogu uključivati podnošenje originala ili kopije odgovarajućeg računa ili uvoznog dokumenta kada država članica povrata ima opravdane sumnje u valjanost ili točnost pojedinog zahtjeva. U tom se slučaju pragovi navedeni u članku 10. ne primjenjuju.
               2.   Državi članici povrata informacije zatražene pod stavkom 1. moraju biti dostavljene u roku jednog mjeseca od dana kada je zahtjev dostavljen primatelju.”

               16

               Članak 21. Direktive 2008/9 propisuje:
               „Kada država članica povrata zatraži dodatne informacije ona obavještava podnositelja zahtjeva o svojoj odluci da odobri ili odbije zahtjev za povrat u roku od dva mjeseca od primitka zatraženih informacija ili ako nije primila odgovor na svoj zahtjev u roku od dva mjeseca od isteka roka propisanog u članku 20. stavku 2. Međutim, rok raspoloživ za odluku s obzirom na cijeli ili dio zahtjeva za povrat uvijek iznosi najmanje šest mjeseci od dana kad je država članica povrata primila zahtjev.
               Kada država članica povrata zatraži dodatne informacije, ona obavještava podnositelja zahtjeva o svojoj odluci s obzirom na cijeli ili dio zahtjeva za povrat u roku od osam mjeseci od kad je ta država članica primila zahtjev.”

               17

               Članak 23. te direktive glasi:
               „1.   Kada je zahtjev za povrat odbijen u cijelosti ili djelomično, država članica povrata obavještava podnositelja zahtjeva o svojoj odluci zajedno s razlozima za odbijanje.
               2.   Žalbe protiv rješenja o odbijanju zahtjeva za povrat podnositelj zahtjeva može podnijeti nadležnim tijelima države članice povrata u oblicima i u rokovima propisanima za žalbe u slučaju zahtjeva za povrat osoba koje imaju poslovni nastan u toj državi članici.
               Ako se prema nacionalnom zakonodavstvu države članice povrata izostanak donošenja odluke vezano uz zahtjev za povrat, u rokovima određenima u ovoj Direktivi, ne smatra ili kao odobrenje ili kao odbijanje, svi upravni ili sudski postupci koji su poreznom obvezniku s poslovnim nastanom u toj državi članici dostupni u toj situaciji jednako će biti dostupni i podnositelju zahtjeva. Ako takvi postupci nisu dostupni, izostanak donošenja odluke vezano uz zahtjev za povrat u tim rokovima znači da se zahtjev smatra odbijenim.”

               18

               Članak 26. navedene direktive propisuje:
               „Država članica povrata plaća kamate podnositelju zahtjeva na iznos povrata koji treba platiti ako je povrat plaćen nakon najkasnijeg dana plaćanja prema članku 22. stavku 1.
               Ako podnositelj zahtjeva ne podnese dodatne ili daljnje informacije koje je tražila država članica povrata u određenom roku, prvi se stavak ne primjenjuje. […]”

         Direktiva 2006/112/EZ

               19

               Direktiva 2006/112, kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 2008/8/EZ od 12. veljače 2008. (SL 2008., L 44, str. 11.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 263., u daljnjem tekstu: Direktiva o PDV‑u), u svojem članku 9. stavku 1. drugom podstavku propisuje:
               „Sve aktivnosti proizvođača, trgovaca ili osoba koje pružaju usluge, uključujući rudarstvo i poljoprivredne aktivnosti i aktivnosti samostalnih profesija, smatraju se ,gospodarskom aktivnošću’. Korištenje materijalne ili nematerijalne imovine radi ostvarivanja prihoda, na kontinuiranoj osnovi, posebno se smatra gospodarskom aktivnošću.”

               20

               Članak 167. Direktive o PDV‑u propisuje:
               „Pravo na odbitak nastaje u trenutku kad nastaje obveza obračuna poreza koji se može odbiti.”

               21

               Članak 169. te direktive propisuje:
               „Uz odbitak iz članka 168., porezni obveznik ima pravo odbiti PDV iz tog članka ako se roba i usluge koriste u sljedeće svrhe:

                        (a)

                        transakcije koje se odnose na aktivnosti iz drugog podstavka članka 9. stavka 1. koje se provode izvan države članice u kojoj treba platiti ili je plaćen PDV, u pogledu kojih bi se PDV mogao odbiti da su bile provedene u toj državi članici;

                        (b)

                        transakcije koje su izuzete u skladu s člancima 138., 142. ili 144., člancima 146. do 149., člancima 151., 152., 153. ili 156., člankom 157. stavkom 1. točkom (b), člancima 158. do 161. ili člankom 164.;

                        (c)

                        transakcije koje su izuzete u skladu s točkama (a) do (f) članka 135. stavka 1., ako kupac ima poslovni nastan izvan Zajednice ili ako se te transakcije izravno odnose na robu koja je namijenjena izvozu iz Zajednice.”

               22

               U skladu s člankom 170. navedene direktive:
               „Svi porezni obveznici koji, u smislu članka 1. [trinaeste] Direktive [Vijeća] 86/560/EEZ [od 17. studenoga 1986. o usklađivanju zakonodavstava država članica o porezu na promet – Postupci za povrat poreza na dodanu vrijednost poreznim obveznicima koji nemaju poslovni nastan na području Zajednice (SL 1986., L 326, str. 40.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 6.), članka 2. stavka 1., članka 3. Direktive 2008/9/EZ i članka 171. ove direktive nemaju poslovni nastan u državi članici u kojoj kupuju robu i usluge ili uvoze robu koja podliježe PDV‑u, imaju pravo na povrat tog PDV‑a ako se ta roba i usluge koriste za sljedeće svrhe:

                        (a)

                        transakcije iz članka 169.;

                        (b)

                        transakcije za koje porez plaća samo kupac u skladu s člancima od 194. do 197. ili člankom 199.”

               23

               Članak 171. stavak 1. iste direktive propisuje:
               „PDV se vraća poreznim obveznicima koji nemaju poslovni nastan u državi članici u kojoj kupuju robu i usluge ili uvoze robu podložnu PDV‑u ali koji imaju poslovni nastan u drugoj državi članici, u skladu s detaljnim pravilima propisanim u Direktivi 2008/9/EZ.”

            Francusko pravo

               24

               Članak 242‑0 W Priloga II. code général des impôts (Opći porezni zakonik) kojim je članak 20. Direktive 2008/9 prenesen u francusko pravo propisuje:
               „I. –   Porezna služba može zatražiti elektroničkim putem u roku navedenom u stavku II. članka 242‑0 V dodatne informacije, posebno od podnositelja zahtjeva ili nadležnih tijela države članice Europske unije u kojoj podnositelj zahtjeva ima poslovni nastan, kada smatra da nema sve potrebne informacije na temelju kojih bi donijela odluku vezano uz cijeli zahtjev ili dio zahtjeva za povrat koji je podnio podnositelj zahtjeva. Kada se dodatne informacije zahtijevaju od nekoga drugog, a ne od podnositelja zahtjeva ili nadležnog tijela države članice, zahtjev se prosljeđuje elektroničkim putem ako je takav način dostupan primatelju zahtjeva.
               Ako smatra potrebnim, porezna služba može zatražiti nove dodatne informacije.
               U okviru tih zahtjeva porezna služba može zatražiti od podnositelja zahtjeva dostavu originala računa ili uvozni dokument ako postoje razlozi za sumnju u valjanost ili točnost određenog potraživanja. Zahtjev se može odnositi na sve transakcije neovisno o njihovu iznosu.
               II. –   Dodatne informacije zatražene u skladu s odredbama stavka I. moraju se dostaviti u roku od mjesec dana počevši od dana kada je primatelj zaprimio zahtjev za dostavu informacija.”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               25

               Sea Chefs, društvo s poslovnim nastanom u Njemačkoj, podnio je 17. rujna 2015. zahtjev za povrat preplaćenog iznosa PDV‑a kojim je raspolagao za razdoblje od 1. siječnja do 31. prosinca 2014. putem elektroničkog portala dostupnog u državi članici njegova poslovna nastana.

               26

               Francuska porezna uprava (u daljnjem tekstu: porezna uprava) uputila je 14. prosinca 2015. porukom elektroničke pošte društvu Sea Chefs zahtjev za dostavu dodatnih informacija. Budući da to društvo nije odgovorilo u određenom roku od jednog mjeseca, ta uprava odbila je 29. siječnja 2016. zahtjev za povrat koji je podnijelo navedeno društvo.

               27

               Društvo Sea Chefs podnijelo je tužbu protiv te odluke o odbijanju pred Tribunal administratif de Montreuil (Upravni sud u Montreuilu, Francuska). U prilog svojoj tužbi to društvo podnijelo je tom sudu dokumente i informacije koje je porezna uprava tražila u svojemu zahtjevu za dostavu dodatnih informacija.

               28

               Porezna uprava smatra da tužbu treba proglasiti nedopuštenom s obrazloženjem da je propuštanje određenog roka za dostavu odgovora od jednog mjeseca dovelo do prekluzije zahtjeva za povrat, što onemogućuje otklanjanje nedostataka na način da se nacionalnom sudu izravno dostave dodatne informacije na temelju kojih se može utvrditi postojanje prava na povrat PDV‑a.

               29

               Društvo Sea Chefs tvrdi da je onemogućavanje otklanjanja nedostataka zahtjeva u njegovu slučaju, u okviru postupka predviđenog u članku 23. Direktive 2008/9, protivno načelu neutralnosti PDV‑a i načelu proporcionalnosti.

               30

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da Direktiva 2008/9 ne određuje ni posljedice nepoštovanja roka za dostavu odgovora iz članka 20. stavka 2. te direktive na pravo na povrat PDV‑a ni ima li porezni obveznik mogućnost otklanjanja nedostataka svojega zahtjeva dostavom nacionalnom sudu elemenata na temelju kojih se može utvrditi postojanje njegova prava na povrat.

               31

               U tim okolnostima Tribunal administratif de Montreuil (Upravni sud u Montreuilu) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li [o]dredbe [članka 20. stavka 2. Direktive 2008/9] tumačiti na način da se njime stvara pravilo prekluzije prema kojemu porezni obveznik države članice koji zahtijeva povrat [PDV‑a] od države članice u kojoj nema poslovni nastan ne može otkloniti nedostatke svojeg zahtjeva za povrat pred poreznim sudom ako nije poštovao rok za odgovor na zahtjev za dostavu informacija koji je uputila uprava u skladu s odredbama [članka 20. stavka 1. te direktive] ili, suprotno tomu, na način da porezni obveznik može, u okviru postupka predviđenog u članku 23. [navedene] direktive i u odnosu na načela neutralnosti i proporcionalnosti [PDV‑a], otkloniti nedostatke svojega zahtjeva pred poreznim sudom?”

         Prethodno pitanje

               32

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 20. stavak 2. Direktive 2008/9 tumačiti na način da je rok od jednog mjeseca predviđen tom odredbom za dostavu državi članici povrata dodatnih informacija koje je ta država članica zatražila prekluzivan rok koji podrazumijeva da, u slučaju njegova propuštanja ili nedostavljanja odgovora, porezni obveznik gubi mogućnost otklanjanja nedostataka svojega zahtjeva za povrat dostavljanjem dodatnih informacija na temelju kojih se može utvrditi postojanje njegova prava na povrat PDV‑a izravno nacionalnom sudu.

               33

               S jedne strane, valja podsjetiti da se u skladu s člankom 170. točkom (a) Direktive o PDV‑u, u vezi s člankom 169. te direktive i člancima 3. i 5. Direktive 2008/9, svaki porezni obveznik koji nema poslovni nastan u državi članici u kojoj kupuje robu i usluge ili uvozi robu koja podliježe PDV‑u ima pravo na povrat tog poreza ako koristi robu i usluge za svoje transakcije koje se odnose na aktivnosti iz članka 9. stavka 1. drugog podstavka prve od tih direktiva, koje se provode izvan države članice u kojoj treba platiti ili je plaćen taj porez u pogledu kojih bi PDV bilo dopušteno odbiti da su bile provedene u toj državi članici, ili za izuzete transakcije navedene u članku 169. točkama (b) i (c). S druge strane, članak 171. Direktive o PDV‑u upućuje na Direktivu 2008/9 u vezi s uvjetima ostvarivanja tog prava.

               34

               Kad je riječ o pravu na povrat Sud je već pojasnio da pravo poreznog obveznika s poslovnim nastanom u državi članici da dobije povrat PDV‑a plaćenog u drugoj državi članici, kako je uređeno Direktivom 2008/9, ovisi o pravu, koje je propisano Direktivom o PDV‑u u korist poreznog obveznika, da odbije pretporez plaćen u njegovoj vlastitoj državi članici (presuda od 21. ožujka 2018., Volkswagen, C‑533/16, EU:C:2018:204, t. 36. i navedena sudska praksa).

               35

               Usto, Sud je pojasnio da, isto kao i pravo na odbitak, pravo na povrat predstavlja temeljno načelo zajedničkog sustava PDV‑a uspostavljenog zakonodavstvom Unije, čiji je cilj u potpunosti osloboditi poduzetnika tereta PDV‑a, dugovanog ili plaćenog u okviru svih njegovih gospodarskih djelatnosti. Dakle, zajednički sustav PDV‑a osigurava neutralnost u odnosu na porezno opterećenje svih gospodarskih aktivnosti, neovisno o ciljevima ili rezultatima tih aktivnosti, pod uvjetom da navedene aktivnosti, u načelu, same podliježu PDV‑u (vidjeti u tom smislu presudu od 21. ožujka 2018., Volkswagen, C‑533/16, EU:C:2018:204, t. 37. i 38. i navedenu sudsku praksu).

               36

               Pravo na odbitak, i stoga na povrat, čini sastavni dio mehanizma PDV‑a te se, u načelu, ne može ograničiti. To se pravo neposredno ostvaruje za sve poreze koji se odnose na ulazne transakcije (vidjeti u tom smislu presudu od 21. ožujka 2018., Volkswagen, C‑533/16, EU:C:2018:204, t. 39. i navedenu sudsku praksu).

               37

               Kad je riječ o uvjetima ostvarivanja prava na povrat PDV‑a valja istaknuti, s jedne strane, da članak 15. stavak 1. Direktive 2008/9 propisuje niz obveza koje porezni obveznik koji je obuhvaćen područjem primjene te direktive mora ispuniti kako bi mogao koristiti pravo na povrat, odnosno obvezu podnošenja državi članici u kojoj ima poslovni nastan zahtjeva za povrat „najkasnije” u roku predviđenom tom odredbom, kao i dostaviti sve podatke zahtijevane člancima 8., 9. i 11. te direktive. S druge strane, članak 20. navedene direktive nudi državi članici povrata mogućnost, ako ona smatra da nema sve potrebne informacije na temelju kojih bi donijela odluku vezano uz cijeli zahtjev ili dio takvog zahtjeva, tražiti dodatne informacije, posebno od poreznog obveznika ili nadležnih tijela države članice poslovnog nastana, koje se moraju dostaviti u roku od jednog mjeseca počevši od dana kada je zahtjev za dostavu informacija dostavljen primatelju.

               38

               Kada je riječ o toj potonjoj odredbi, valja utvrditi da njezin tekst kao takav ne omogućuje donošenje zaključka o tome je li rok koji je njome predviđen prekluzivan rok. Međutim, neobvezujuća priroda tog roka može se zaključiti iz konteksta u kojem se nalazi navedena odredba u Direktivi 2008/9.

               39

               Naime, kada je riječ o roku za podnošenje zahtjeva za povrat predviđenom u članku 7. Osme Direktive 79/1072 u kojem već postoji izraz „najkasnije”, preuzet u članku 15. stavku 1. Direktive 2008/9, Sud je smatrao da taj izraz vrlo jasno pojašnjava da se zahtjev za povrat ne može valjano podnijeti nakon proteka roka utvrđenog u tu svrhu i da je stoga takav rok prekluzivan rok čije propuštanje dovodi do gubitka prava na povrat PDV‑a (vidjeti u tom smislu presudu od 21. lipnja 2012., Elsacom, C‑294/11, EU:C:2012:382, t. 26. i t. 33.).

               40

               Međutim, kao prvo, za razliku od članka 15. stavka 1. Direktive 2008/9, članak 20. stavak 2. te direktive ne preuzima izraz „najkasnije”.

               41

               Kao što je istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 36. svojega mišljenja, izostanak takvog izraza upućuje na to, u kontekstu Direktive 2008/9, da zakonodavac Unije nije namjeravao propisati prekluzivan rok u članku 20. stavku 2. te direktive.

               42

               Kao drugo, iako zahtjev za povrat PDV‑a iz članka 15. navedene direktive mora podnijeti porezni obveznik, dodatne informacije koje se traže na temelju članka 20. iste direktive mogu se tražiti i od osobe koja nije porezni obveznik ili od tijela države članice poslovnog nastana poreznog obveznika. U tom bi slučaju nedostavljanje odgovora ili odgovor dan izvan roka te treće osobe ili tog tijela doveo do gubitka prava na povrat PDV‑a tog poreznog obveznika, unatoč tome što porezni obveznik nije imao nikakvu mogućnost utjecaja na slanje odgovora, čime bi se povrijedila temeljna načela koja uređuju zajednički sustav PDV‑a navedena u točkama 34. do 36. ove presude.

               43

               Nadalje, iz članaka 21. i 26. te direktive može se zaključiti da rok od jednog mjeseca propisan u njezinu članku 20. stavku 2. nije prekluzivan rok.

               44

               Naime, kao prvo, kad je riječ o članku 21. Direktive 2008/9, iz sama njegova teksta proizlazi da, u slučaju u kojem država članica povrata ne dobije tražene dodatne informacije, rok u kojemu je ta država članica dužna obavijestiti o svojoj odluci o prihvaćanju ili odbijanju zahtjeva za povrat počinje teći od isteka roka iz članka 20. stavka 2. te direktive. Kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 40. svojega mišljenja, taj članak 21. ne isključuje da, čak i ako se ne dostave zatražene dodatne informacije, zahtjev za povrat može biti prihvaćen.

               45

               Kao drugo, kad je riječ o članku 26. Direktive 2008/9 koji, u vezi s uvodnom izjavom 3. te direktive, nastoji poboljšati položaj poreznog obveznika, posebno dodjeljujući mu zatezne kamate ako je povrat vraćen sa zakašnjenjem, iz drugog podstavka tog članka proizlazi da, u slučaju da je isplata izvršena sa zakašnjenjem zbog toga što porezni obveznik nije dostavio državi članici povrata tražene dodatne informacije u određenim rokovima, ta država članica nije dužna platiti zatezne kamate tom poreznom obvezniku. U slučaju kada bi rok od jednog mjeseca iz članka 20. stavka 2. navedene direktive bio prekluzivan rok, zakašnjeli odgovor na zahtjev za dodatne informacije nužno bi dovodio do odbijanja zahtjeva za povrat, a ne do zakašnjelog povrata, ali bez prava na zatezne kamate. Iz toga slijedi da bi se, ako bi se navedeni članak 20. stavak 2. tumačio na način da se navedeni rok smatra prekluzivnim rokom, članku 26. drugom podstavku iste direktive oduzela njegova bit.

               46

               Stoga proizlazi da rok od jednog mjeseca propisan u članku 20. stavku 2. Direktive 2008/9 za dostavu državi članici povrata dodatnih informacija koje je ta država članica zatražila ne predstavlja prekluzivan rok.

               47

               Osim toga, iako iz sudske prakse Suda koja se odnosi na prekluzivne rokove u području PDV‑a proizlazi da je prekluzivan rok čije propuštanje ima za posljedicu sankcioniranje nedovoljno pažljivog poreznog obveznika koji je propustio zatražiti odbitak ulaznog PDV‑a te time izgubio pravo na odbitak PDV‑a, pod uvjetom poštovanja načela ekvivalentnosti i djelotvornosti, u skladu s Direktivom o PDV‑u (vidjeti u tom smislu presudu od 21. ožujka 2018., Volkswagen, C‑533/16, EU:C:2018:204, t. 47. i navedenu sudsku praksu), članak 20. Direktive 2008/9 primjenjuje se ako je zahtjev za povrat već podnesen u roku propisanom u članku 15. potonje direktive.

               48

               U tim okolnostima, budući da rok od jednog mjeseca predviđen u članku 20. stavku 2. Direktive 2008/9 za dostavu državi članici povrata dodatnih informacija koje je ta država članica zatražila nije prekluzivan rok, kada je zahtjev za povrat odbijen u cijelosti ili djelomično, neovisno o nedostavljanju zatraženih dodatnih informacija, žalbe protiv takve odluke može, u skladu s člankom 23. stavkom 2. prvim podstavkom te direktive, podnijeti porezni obveznik pred nadležnim tijelima države članice povrata u oblicima i u rokovima propisanima za žalbe u slučaju zahtjeva za povrat onih osoba koje imaju poslovni nastan u toj državi članici. Iz toga slijedi da propuštanje roka propisanog u članku 20. stavku 2. navedene direktive ne znači da porezni obveznik gubi mogućnost otklanjanja nedostataka svojega zahtjeva za povrat dostavljanjem dodatnih informacija na temelju kojih se može utvrditi postojanje njegova prava na povrat PDV‑a izravno nacionalnom sudu.

               49

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 20. stavak 2. Direktive 2008/9 treba tumačiti na način da rok od jednog mjeseca predviđen tom odredbom za dostavu državi članici povrata dodatnih informacija koje je ta država članica zatražila nije prekluzivan rok koji podrazumijeva da, u slučaju njegova propuštanja ili nedostavljanja odgovora, porezni obveznik gubi mogućnost otklanjanja nedostataka svojega zahtjeva za povrat dostavljanjem dodatnih informacija na temelju kojih se može utvrditi postojanje njegova prava na povrat PDV‑a izravno nacionalnom sudu.

         Troškovi

               50

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Članak 20. stavak 2. Direktive Vijeća 2008/9/EZ od 12. veljače 2008. o utvrđivanju detaljnih pravila za povrat poreza na dodanu vrijednost, predviđenih u Direktivi 2006/112/EZ, poreznim obveznicima koji nemaju poslovni nastan u državi članici povrata, već u drugoj državi članici, treba tumačiti na način da rok od jednog mjeseca predviđen tom odredbom za dostavu državi članici povrata dodatnih informacija koje je ta država članica zatražila nije prekluzivan rok koji podrazumijeva da, u slučaju njegova propuštanja ili nedostavljanja odgovora, porezni obveznik gubi mogućnost otklanjanja nedostataka svojega zahtjeva za povrat dostavljanjem dodatnih informacija na temelju kojih se može utvrditi postojanje njegova prava na povrat poreza na dodanu vrijednost izravno nacionalnom sudu.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski