title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 15. listopada 2015.#Grupo Itevelesa SL i dr. protiv Oca Inspección Técnica de Vehículos SA i Generalidad de Cataluña.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal Supremo.#Zahtjev za prethodnu odluku – Članci 49. UFEU‑a i 51. UFEU‑a – Sloboda poslovnog nastana – Direktiva 2006/123/EZ – Područje primjene – Usluge na unutarnjem tržištu – Direktiva 2009/40/EZ – Pristup djelatnostima tehničkog pregleda vozila – Izvršavanje od strane privatnog tijela – Djelatnosti povezane s izvršavanjem javnih ovlasti – Sustav prethodnog ovlaštenja – Prevladavajući razlozi u javnom interesu – Sigurnost na cestama – Teritorijalna raspodjela – Najmanja udaljenost između centara za tehnički pregled vozila – Najviši tržišni udio – Opravdanje – Prikladnost za postizanje cilja koji se želi postići – Dosljednost – Proporcionalnost.#Predmet C-168/14.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      15. listopada 2015. (
            *
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Članci 49. UFEU‑a i 51. UFEU‑a — Sloboda poslovnog nastana — Direktiva 2006/123/EZ — Područje primjene — Usluge na unutarnjem tržištu — Direktiva 2009/40/EZ — Pristup djelatnostima tehničkog pregleda vozila — Izvršavanje od strane privatnog tijela — Djelatnosti povezane s izvršavanjem javnih ovlasti — Sustav prethodnog ovlaštenja — Prevladavajući razlozi u javnom interesu — Sigurnost na cestama — Teritorijalna raspodjela — Najmanja udaljenost između centara za tehnički pregled vozila — Najviši tržišni udio — Opravdanje — Prikladnost za postizanje cilja koji se želi postići — Dosljednost — Proporcionalnost“
      U predmetu C‑168/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Vrhovni sud (Tribunal Supremo, Španjolska), odlukom od 20. ožujka 2014., koju je Sud zaprimio 7. travnja 2014., u postupku

         Grupo Itevelesa SL,

         Applus Iteuve Technology,

         Certio ITV SL,

         Asistencia Técnica Industrial SAE

      protiv

         OCA Inspección Técnica de Vehículos SA,

         Generalidad de Cataluña,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica prvog vijeća, u svojstvu predsjednice drugog vijeća, J. L. da Cruz Vilaça, A. Arabadjiev (izvjestitelj), C. Lycourgos i J. C. Bonichot, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: L. Carrasco Marco, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 19. ožujka 2015.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Grupo Itevelesa SL, J. Lavilla Rubira, M. Alvarez‑Tólcheff, T. Puente Méndez, M. Barrantes Diaz i S. Rodiño Sorli, abogados,

               —

               za Applus Iteuve Technology, A. Vázquez Guillén, procurador, kao i J. Folguera Crespo, L. Moscoso del Prado González i A. Guerra Fernández, abogados,

               —

               za Certio ITV SL, R. Sorribes Calle, procuradora, kao i J. Just Sarobé i R. Miró Miró, abogados,

               —

               za Asistencia Técnica Industrial SAE, M. Marsal i Ferret, M. Ortíz‑Cañavate Levenfeld i I. Galobardes Mendonza, abogados,

               —

               za OCA Inspección Técnica de Vehículos SA, J. Macias Castaño, A. Raventós Soler i M. Velasco Muñoz Cuellar, abogados,

               —

               za Generalidad de Cataluña, N. París Domenech, abogada,

               —

               za španjolsku vladu, M. Sampol Pucurull, u svojstvu agenta,

               —

               za Irsku, S. Kingston, L. Williams i A. Joyce, u svojstvu agenata,

               —

               za švedsku vladu, N. Otte Widgren, A. Falk, C. Meyer‑Seitz, U. Persson, K. Sparrman i L. Swedenborg, F. Sjövall i E. Karlsson, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, H. Tserepa‑Lacombe i J. Rius, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 3. lipnja 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku u bitnome se odnosi se na tumačenje članka 49. UFEU‑a i članka 51. UFEU‑a, članka 2. stavka 2. točaka (d) i (i) i članaka 3., 9., 10. i 14. Direktive 2006/123/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2006. o uslugama na unutarnjem tržištu (SL L 376, str. 36.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 47., str. 160.; u daljnjem tekstu: Direktiva o uslugama) te članka 2. Direktive 2009/40/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 6. svibnja 2009. o tehničkim pregledima motornih vozila i njihovih prikolica (SL 141, str. 12.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 8., str. 234.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Grupo Itevelesa SL (u daljnjem tekstu: Itevelesa), Applus Iteuve Technology (u daljnjem tekstu: Applus), Certio ITV SL (u daljnjem tekstu: Certio) i Asistencia Técnica Industrial SAE (u daljnjem tekstu: ATI), s jedne strane, i OCA Inspección Técnica de Vehículos SA (u daljnjem tekstu: OCA), s druge strane, u vezi sa zakonitošću nacionalnih odredbi o tehničkim pregledima vozila.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Direktiva o uslugama

               3

               Prema uvodnoj izjavi 21. Direktive o uslugama, „usluge prijevoza, uključujući gradski prijevoz, taksi službu, hitnu pomoć i lučke službe, ne ulaze u područje primjene ove Direktive“.

               4

               Uvodna izjava 33. te direktive propisuje da usluge certificiranja i testiranja ulaze u njezino područje primjene.

               5

               U skladu s člankom 1. stavkom 1. Direktive o uslugama, ona određuje opće odredbe kojima se pružateljima usluga olakšava ostvarivanje slobode poslovnog nastana te slobodno kretanje usluga uz istodobno održavanje visokog stupnja kvalitete tih usluga.

               6

               Sukladno članku 2. stavku 2. točki (d) te direktive, ona se ne primjenjuje na „usluge na području prijevoza, uključujući lučke službe, koje ulaze u područje primjene glave [VI]. Ugovora“.

               7

               U skladu s člankom 2. stavkom 2. točkom (i) navedene direktive, ona se ne primjenjuje na „djelatnosti povezane s izvršavanjem službenih ovlasti, kako je određeno u članku [51. Ugovora]“.

               8

               Članak 3. te iste direktive pojašnjava:
               „Ako su odredbe ove Direktive u suprotnosti s odredbom nekog drugog akta Zajednice koji uređuje posebne aspekte pristupa ili izvođenja uslužne djelatnosti u specifičnim sektorima ili za specifične struke, prednost ima odredba drugog akta Zajednice koja se primjenjuje na te specifične sektore ili struke. […]“

               9

               Članak 9. Direktive o uslugama, naslovljen „Sustavi ovlašćivanja“, propisuje:
               „1.   Pristup ili izvođenje uslužne djelatnosti ne podliježe sustavu ovlašćivanja, osim ako su ispunjeni sljedeći uvjeti:

                        (a)

                        sustav ovlašćivanja nije diskriminirajući u odnosu na dotičnog pružatelja;

                        (b)

                        potreba za sustavom ovlašćivanja opravdava se prevladavajućim razlogom od društvenog interesa;

                        (c)

                        postavljeni cilj ne može se ostvariti manje strožim mjerama, a posebno zato što provođenje naknadne inspekcije ne bi bilo stvarno učinkovito jer je prekasno.

                  […]
               3.   Ovaj se odjeljak ne odnosi na one aspekte sustava ovlašćivanja koje izravno ili neizravno uređuju drugi akti Zajednice.“

               10

               Članak 10. te direktive, naslovljen „Uvjeti za dodjelu ovlaštenja“, nalaže da se sustavi ovlašćivanja temelje na kriterijima koji sprečavaju nadležna tijela da samovoljno izvršavaju svoje ovlasti ocjenjivanja te utvrđuje popis tih kriterija.

               11

               Članak 14. navedene direktive, naslovljen „Zabranjeni zahtjevi“, propisuje:
               „Države članice ne uvjetuju pristup ili izvođenje uslužne djelatnosti na svojem državnom području ispunjavanjem sljedećih zahtjeva:
               […]

                        5.

                        primjene ekonomskog ispitivanja na svaki pojedinačni slučaj, čime se ovlašćivanje uvjetuje dokazivanjem postojanja ekonomske potrebe ili potražnje na tržištu, ocjenom potencijalnih ili trenutačnih ekonomskih učinaka djelatnosti ili ocjenom primjerenosti djelatnosti s obzirom na ciljeve gospodarskog planiranja koje određuje nadležno tijelo; ova se zabrana ne odnosi na zahtjeve planiranja koji nisu usmjereni na ekonomske ciljeve, ali koji su u funkciji prevladavajućih razloga od javnog interesa;

                  […]“

         Direktiva 2009/40

               12

               Uvodna izjava 2. Direktive 2009/40 glasi:
               „U okviru zajedničke prometne politike, određeni cestovni promet unutar Zajednice treba prometovati pod najpovoljnijim okolnostima što se tiče kako sigurnosti tako i konkurentnih uvjeta koji se primjenjuju na prijevoznike u državama članicama.“

               13

               Uvodna izjava 5. te direktive propisuje:
               „Minimalne norme Zajednice i metode koje će se koristiti za ispitivanje stavki navedenih u ovoj Direktivi stoga treba utvrditi u zasebnim direktivama.“

               14

               Uvodna izjava 26. navedene direktive pojašnjava da su ciljevi koji se njome žele postići „usklađivanje pravila o tehničkim pregledima kako bi se spriječilo narušavanje tržišnog natjecanja među cestovnim prijevoznicima i jamčenje pravilnog pregleda i održavanosti vozila […]“.

               15

               U skladu s člankom 1. stavkom 2. te iste direktive, „[k]ategorije vozila koje se trebaju ispitati, učestalost tehničkih pregleda i stavke koje se moraju ispitati navedene su u prilozima I. i II.“.

               16

               Članak 2. Direktive 2009/40 propisuje:
               „Tehničke preglede predviđene ovom Direktivom provode države članice, ili javno tijelo ovlašteno od strane države ili tijela ili ustanove koje je država u tu svrhu odredila i izravno ih nadzire, uključujući valjano ovlaštena privatna tijela. Posebno, ako stanice za tehnički pregled vozila također izvode popravke motornih vozila, države članice ulažu sve napore da bi osigurale objektivnost i visoku kvalitetu tehničkih pregleda vozila.“

         Direktiva 2014/45/EU

               17

               Direktiva 2014/45/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 3. travnja 2014. o periodičnim tehničkim pregledima motornih vozila i njihovih priključnih vozila te stavljanju izvan snage Direktive 2009/40/EZ (SL L 127, str. 51.) u uvodnoj izjavi 3. propisuje:
               „Ispitivanje tehničke ispravnosti dio je opsežnijeg sustava osmišljenog kako bi se vozila tijekom uporabe održavala u sigurnom i okolišno prihvatljivom stanju. […]“

               18

               U skladu s uvodnom izjavom 43. Direktive 2014/45:
               „Ispravnost vozila izravno utječe na sigurnost na cestama te se stoga treba periodično provjeravati. […]“

               19

               Članak 4. stavak 2. iste direktive propisuje:
               „Tehničke preglede provodi država članica u kojoj je vozilo registrirano ili javno tijelo kojemu je država članica povjerila tu zadaću ili tijela ili ustanove koje ta država članica odredi i nadzire, uključujući ovlaštena privatna tijela.“

         Španjolsko pravo

               20

               Članci 35. do 37. Zakona br. 12/2008 o industrijskoj sigurnosti (Ley 12/2008 de seguridad industrial), koji je 31. srpnja 2008. donio Parlament Katalonije (BOE br. 204 od 23. kolovoza 2008., str. 14194., u daljnjem tekstu: Zakon 12/2008), pojašnjavaju:
               „Članak 35. Zadaće operatora centara za tehnički pregled vozila
               Zadaće operatora centara za tehnički pregled vozila:

                        a)

                        provoditi nadzor vozila te dijelova i dodataka vozilima;

                        b)

                        privremeno spriječiti uporabu vozila koja tijekom pregleda pokazuju sigurnosne nedostatke koji dovode do neposredne opasnosti.

                  […]
               Članak 36. Uvjeti propisani za operatore centara za pregled vozila
               1.   Operatori centara za tehnički pregled vozila moraju ispuniti sljedeće uvjete kako bi mogli djelovati na katalonskom teritoriju:

                        a)

                        uskladiti se s teritorijalnim planom centara za tehnički pregled vozila koje vlada može ustanoviti u skladu s člankom 37. stavkom 2.;

                        b)

                        nijedan poduzetnik ni grupa poduzetnika ne smije prijeći najviši tržišni udio određen uredbom. Tim najviši tržišnim udjelom nastoji se jamčiti da nijedan operator ne pruža te usluge u ukupnom broju centara za tehnički pregled vozila koji je veći od polovice cjelokupnih postojećih linija za pregled u Kataloniji. […]

                        c)

                        uskladiti se s najmanjim dopuštenim udaljenostima između centara za tehnički pregled vozila istog poduzetnika ili iste grupe poduzetnika, koje vlada mora odrediti u skladu s člankom 37. stavkom 3.;

                  […]
               Članak 37. Ovlaštenje operatora centara za tehnički pregled vozila
               1.   Katalonska agencija za industrijsku sigurnost [Agencia Catalana de Seguridad Industrial] ovlašćuje operatore centara za tehnički pregled vozila. Ovlaštenje koje se pojedinačno dodjeljuje svakom centru mora se dodijeliti u skladu s postupkom propisanim uredbom.
               2.   Kako bi se osigurala usluga sukladna s postojećim voznim parkom te kako bi se jamčila objektivnost i kvaliteta pregleda, vlada dekretom može odrediti nužan broj centara za tehnički pregled vozila i broj linija za pregled koje treba sadržavati svaki centar, a te brojeve treba izračunati na temelju postojećeg voznog parka i odrediti njihovo mjesto pomoću teritorijalnog plana. […]
               3.   Kako bi jamčila učinkovito tržišno natjecanje između operatora, vlada dekretom mora odrediti najmanje dopuštene udaljenosti između centara svakog poduzetnika i svake grupe poduzetnika. Tim udaljenostima nastoji se jamčiti nepostojanje teritorijalne dominacije jednog operatora, uzimajući u obzir osobine različitih mjesta centara za tehnički pregled vozila.
               […]“

               21

               Dekret br. 30/2010 o odobrenju Uredbe o primjeni Zakona br. 12/2008 od 31. srpnja 2008. o industrijskoj sigurnosti (decreto 30/2010, por el que se aprueba el reglamento de desarrollo de la Ley 12/2008, de 31 de julio, de seguridad industrial), koji je 2. ožujka 2010. donijela vlada Generalidada de Cataluña (Generaliteta Katalonije) (u daljnjem tekstu: Dekret br. 30/2010) i Dekret br. 45/2010 o odobrenju teritorijalnog plana novih centara za tehnički pregled vozila za razdoblje 2010.‑2014. (decreto 45/2010, por el que se aprueba el Plan territorial de nuevas estaciones de inspección técnica de vehículos de Cataluña para el periodo 2010‑2014), koji je donijela ta ista vlada 30. ožujka 2010. (u daljnjem tekstu: Dekret br. 45/2010), provode odredbe Zakona 12/2008 u vezi s uspostavljanjem centara za tehnički pregled vozila.

               22

               Članci 73. do 75. Dekreta br. 30/2010 propisuju:
               „Članak 73.
               Usklađenost s teritorijalnim planom i jamstvo kontinuiteta
               73.1.   Kako bi se javnosti jamčila primjerena usluga i usluga pregleda koja odgovara postojećoj potražnji i u skladu je s odredbama članka 36. stavka 1. točke (a) Zakona [br. 12/2008], operatori centara za tehnički pregled vozila trebaju se uskladiti s teritorijalnim planom centara za tehnički pregled koji je na snazi.
               […]
               Članak 74.
               Najviši tržišni udio
               74.1.   Primjenom članka 36. stavka 1. točke (b) Zakona [br. 12/2008], nijedan poduzetnik ili grupa poduzetnika koji su ovlašteni pružati usluge tehničkog pregleda vozila u Kataloniji ne može imati udio na tržištu koji je veći od polovice cjelokupnoga. […]
               74.2.   Tržišni udio određuje se prema broju linija za pregled stalnog centra koje drži svaki operator u odnosu na ukupan broj postojećih linija u Kataloniji.
               Članak 75.
               Najmanje dopuštene udaljenosti
               75.1.   Kako bi se jamčilo učinkovito tržišno natjecanje između operatora, u skladu s člankom 37. stavkom 3. ovog dekreta i člankom 36. stavkom 1. točkom (c) Zakona [br. 12/2008], stvarna udaljenost između ovlaštenih centara za tehnički pregled vozila istog poduzetnika ili iste grupe poduzetnika ne može biti manja od:

                        a)

                        4 km između centara koji se nalaze u općinama s više od 30.000 stanovnika na dan izdavanja ovlaštenja Katalonske agencije za industrijsku sigurnost;

                        b)

                        20 km između centara koji se nalaze na preostalom dijelu katalonskog teritorija;

                        c)

                        10 km između centara koji se nalaze jedan u općini s više od 30.000 stanovnika na dan izdavanja ovlaštenja, a drugi na preostalom dijelu katalonskog teritorija.

                  75.2.   Za potrebe ove uredbe, stvarnom udaljenošću smatra se najmanja udaljenost koja se mora prijeći koristeći se postojećim javnim putovima kako bi se došlo od jednog do drugog centra na dan izdavanja ovlaštenja Katalonske agencije za industrijsku sigurnost.
               75.   3. Za mrežu postojećih centara na dan stupanja na snagu ovog dekreta udaljenosti propisane u stavku 1. točki (a) mogu se smanjiti za najviše 20%.“

               23

               Članak 79. stavak 1. točka (c) Dekreta br. 30/2010 pojašnjava da operatori centara za tehnički pregled mogu isključiti iz prometa vozila u slučajevima koji su utvrđeni primjenjivim propisima i u skladu s uputama i protokolima koje je donijela Katalonska agencija za industrijsku sigurnost.

               24

               Uvodna izjava Dekreta br. 45/2010 propisuje:
               „[…] Nužno je prilagoditi ponudu usluge tehničkog pregleda vozila postojećim potrebama, i to pokrivanjem dijelova teritorija koji su trenutačno deficitarni, kako bi se usluga prilagodila korisnicima, te smanjivanjem manjka postojeće usluge u dijelovima ili centrima tehničkog pregleda koji su najviše opterećeni i u kojima je najdulje vrijeme čekanja.
               Zbog teritorijalnih osobina usluge tehničkog pregleda vozila, treba izbjeći da se, samo zbog razloga isplativosti usluga, ponuda koncentrira na određeni dio, a na štetu drugih dijelova teritorija koji se ne pokrivaju zbog ograničenijeg voznog parka, što može uzrokovati štetu korisnicima. Osim toga, u dijelovima u kojima je zbog broja vozila ponuda velika, velika koncentracija centara može potaknuti operatore da se natječu smanjujući razinu kriterija i tako dovodeći do smanjenja kvalitete usluge.“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               25

               Dana 5. svibnja 2010. OCA, jedan od španjolskih operatora koji osiguravaju tehnički pregled vozila, pred Vrhovnim sudom Katalonije (Tribunal Superior de Justicia de Cataluña) pokrenuo je upravni postupak za djelomično poništenje Dekreta br. 30/2010 i potpuno poništenje Dekreta br. 45/2010 zato što su propisi o pregledu operatora u području industrijske sigurnosti, na temelju kojih se na njih primjenjuje sustav upravnog ovlašćivanja, kao i određivanje uvjeta i obveza tog sustava ovlašćivanja protivni Direktivi o uslugama.

               26

               Četiri druga operatora tehničkog pregleda vozila – Itevelesa, Applus, Certio i ATI – te Generalitet Katalonije iznijeli su očitovanja u potporu valjanosti dekretâ iz glavnog postupka.

               27

               Vrhovni sud Katalonije odlukom od 25. travnja 2012. prihvatio je navedenu tužbu i poništio, s jedne strane, one odredbe Dekreta 30/2010 koje uređuju sustav ovlašćivanja operatora centara tehničkog pregleda vozila (u daljnjem tekstu: operatori) i, s druge strane, Dekret 45/2010 u cijelosti, zato što je taj sustav bio protivan Zakonu br. 17/2009 od 23. studenoga 2009. o slobodnom pristupu djelatnostima usluga i njihovu izvršenju (Ley 17/2009 sobre el libre acceso a las actividades de servicios y su ejercicio), koji u španjolsko pravo prenosi Direktivu o uslugama.

               28

               Itevelesa, Applus, Certio i ATI podnijeli su žalbu protiv te odluke Vrhovnom sudu. Taj je sud prihvatio zahtjev Generaliteta Katalonije da ga se smatra zainteresiranom strankom u postupku u svojstvu tuženika.

               29

               U okviru tih žalbi, sud koji je uputio zahtjev izrazio je dvojbe o primjeni Direktive o uslugama na djelatnosti tehničkog pregleda vozila, s obzirom na to da se njezin članak 2. stavak 2. točka (d), prema mišljenju tog suda, može tumačiti na dva različita načina. Prema prvom tumačenju, instalacije tehničkog pregleda vozila bile bi vezane uz sigurnost na cestama i, slijedom toga, odnosile bi se na zajedničku prijevoznu politiku. Prema drugom tumačenju, usluge tehničkog pregleda vozila, koje pružaju komercijalni poduzetnici za protučinidbu naknade koju plaća korisnik, spadaju u usluge certificiranja ili testiranja i provjeravanja, koje, u skladu s člankom 33. navedene direktive, ulaze u njezino područje primjene.

               30

               Osim toga, sud koji je uputio zahtjev pita se odnosi li se mogućnost privremenog isključenja vozila iz prometa, kojom raspolažu operatori, na „djelatnosti povezane s izvršavanjem javnih ovlasti“, u smislu članka 2. stavka 2. točke (i) Direktive o uslugama.

               31

               Taj sud također se pita o odnosu te direktive i Direktive 2009/40, kako bi odredio može li se pristup djelatnostima tehničkog pregleda uvjetovati sustavom ovlašćivanja. Glede toga poziva se na presudu Komisija/Portugal (C‑438/08, EU:C:2009:651), u kojoj je Sud presudio da Direktiva 2009/40 ne sadržava nikakvu odredbu o pristupu djelatnostima nadzora vozila.

               32

               Konačno, dvojbe suda koji je uputio zahtjev odnose se na obvezu operatora u okviru sustava ovlašćivanja uspostavljenog nacionalnim propisima da se usklade s teritorijalnim planom, ograničavajući – zbog razloga vezanih uz nužnost da se jamči primjereno teritorijalno pokrivanje, uz kvalitetu usluge i tržišno natjecanje između operatora – broj centara za tehnički pregled vozila na temelju dvaju kriterija, od kojih se prvi temelji na zahtjevu za najmanju udaljenost između centara istog poduzetnika ili iste grupe poduzetnika, a drugi na zabrani držanja tržišnog udjela većeg od 50%. Glede toga, katalonsko tijelo nadležno za tržišno natjecanje smatralo je da ti kriteriji nisu opravdani iz prevladavajućih razloga u općem interesu i da je taj teritorijalni plan ograničio tržišno natjecanje na neopravdan način, ograničavajući pristup tržištu novim operatorima.

               33

               U tim je okolnostima Vrhovni sud odlučio prekinuti postupak i zatražiti od Suda da se u prethodnom postupku izjasni o sljedećim pitanjima:

                        „1.

                        Izuzima li članak 2. stavak 2. točka (d) Direktive o uslugama na unutarnjem tržištu iz područja njezine primjene djelatnosti tehničkog pregleda vozila kada te djelatnosti, sukladno nacionalnim normama, obavljaju privatni tržišni subjekti pod nadzorom uprave države članice?

                        2.

                        Ako je odgovor na prethodno pitanje negativan (to jest ako djelatnosti tehničkog pregleda vozila načelno ulaze u područje primjene Direktive o uslugama), može li se primijeniti izuzeće od primjene predviđeno u članku 2. stavku 2. točki (i) te direktive zato što su privatni subjekti koji pružaju tu uslugu ovlašteni da privremeno isključe iz prometa vozila koja pokazuju takve tehničke nedostatke da bi njihovo prometovanje dovelo do neposredne opasnosti?

                        3.

                        Ako je Direktiva o uslugama primjenjiva na djelatnosti tehničkog pregleda vozila, može li se na temelju njezina tumačenja i tumačenja članka 2. Direktive 2009/40 obavljanje te djelatnosti u svakom slučaju uvjetovati prethodnim ovlaštenjem upravnih tijela? Utječu li na odgovor na to pitanje utvrđenja iz točke 26. presude Komisija/Portugal (C‑438/08, EU:C:2009:651)?

                        4.

                        Je li člancima 10. i 14. Direktive o uslugama odnosno, ako ta direktiva nije primjenjiva, članku 49. UFEU‑a sukladna nacionalna odredba koja broj ovlaštenja za obavljanje djelatnosti tehničkog pregleda vozila uvjetuje sadržajem teritorijalnog plana u kojem su kao razlozi za ograničenje broja tih ovlaštenja predviđeni osiguravanje primjerene teritorijalne pokrivenosti i kvalitete usluge te promicanje tržišnog natjecanja između operatora, uključujući u tu svrhu i elemente gospodarskog planiranja?“

         O prethodnim pitanjima

         O nadležnosti Suda

               34

               Applus i ATI osporavaju dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku jer glavni postupak ne sadržava prekogranične elemente i odnosi se na strogo unutarnju situaciju.

               35

               Glede toga valja podsjetiti da se nacionalni propis poput onoga u glavnom postupku – koji se prema svojem sadržaju istovjetno primjenjuje na španjolske i državljane drugih država članica – ne može kao opće pravilo odnositi na odredbe u vezi s temeljnim slobodama jamčenima Ugovorom, osim u mjeri u kojoj se primjenjuje na situacije koje imaju poveznicu s razmjenama između država članica (vidjeti u tom smislu presudu Sokoll‑Seebacher, C‑367/12, EU:C:2014:68, t. 10. i navedenu sudsku praksu).

               36

               Međutim, u ovom slučaju nikako se ne može isključiti da su poduzetnici koji imaju poslovni nastan u državama članicama različitima od Kraljevine Španjolske bili ili da bi bili zainteresirani ponuditi usluge tehničkog pregleda vozila u toj državi članici.

               37

               Slijedom navedenog, zahtjev za prethodnu odluku je dopušten.

         O meritumu

      Prvo pitanje

               38

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita je li Direktiva o uslugama primjenjiva na djelatnosti tehničkog pregleda vozila.

               39

               Najprije treba podsjetiti da se, prema članku 2. stavku 2. točki (d) te direktive, ona ne primjenjuje na „usluge na području prijevoza, uključujući lučke službe, koje ulaze u područje primjene glave [V.] Ugovora“.

               40

               Budući da pojam „usluga u području prijevoza“ u smislu te odredbe nije izričito definiran Direktivom o uslugama, treba odrediti njegov opseg.

               41

               Kao prvo, u vezi sa sadržajem članka 2. stavka 2. točke (d) Direktive o uslugama, treba istaknuti da pojmovi koji se koriste u toj odredbi u svim njezinim jezičnim verzijama, s izuzetkom njemačke jezične verzije, odnosno „usluge na području prijevoza“, imaju mnogo veći opseg od izraza „usluge prijevoza“, poput onih koje koristi uvodna izjava 21. te direktive kako bi odredila „usluge prijevoza, uključujući gradski prijevoz, taksi službu, hitnu pomoć i lučke službe“.

               42

               Glede te jezične različitosti treba podsjetiti da prema ustaljenoj sudskoj praksi formulacija korištena u jednoj od jezičnih verzija neke odredbe prava Unije ne može služiti kao jedini temelj za tumačenje te odredbe ili imati prednost u odnosu na ostale jezične verzije. Odredbe prava Unije treba tumačiti i primjenjivati na ujednačen način, u svjetlu verzija na svim jezicima Unije. U slučaju razlika između jezičnih verzija odredbu o kojoj je riječ treba tumačiti u odnosu na opću strukturu i krajnji cilj propisa kojih je ona dio (vidjeti presudu Kurcums Metal, C- 558/11, EU:C:2012:721, t. 48. i navedenu sudsku praksu).

               43

               Treba utvrditi, kao što je to navedeno u točki 41. ove presude da sve jezične verzije, s izuzetkom njemačke jezične verzije, u članku 2. stavku 2. točki (d) Direktive o uslugama, izričito upotrebljavaju pojmove „usluge u području prijevoza“, koji se moraju primjenjivati. Opća struktura i cilj navedene odredbe potkrjepljuju takav zaključak.

               44

               Naime, iz pripremnih akata za donošenje Direktive o uslugama proizlazi da je isključenje koje se odnosi na „usluge u području prijevoza“ namjerno sastavljeno u pojmovima koji nastoje odgovarati sadržaju članka 51. UEZ‑a, koji je postao članak 58. UFEU‑a, a čiji stavak 1. propisuje da „sloboda pružanja usluga u području prometa uređena je odredbama glave koja se odnosi na promet“.

               45

               Uporaba pojmova „usluge u području prijevoza“ tako pokazuje namjeru zakonodavca Europske unije da izuzeće propisano u članku 2. stavku 2. točki (d) Direktive o uslugama ne ograniči na sama prijevozna sredstva kao takva.

               46

               Stoga to izuzeće treba tumačiti kao da ono uključuje, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 28. svojeg mišljenja, ne samo svaki fizički akt premještanja osoba ili dobara s jednog mjesta na drugo pomoću vozila, zrakoplova ili plovila nego i svaku uslugu koja je neraskidivo vezana uz takav akt.

               47

               Djelatnost tehničkog pregleda vozila doista je uzgredna djelatnosti prijevoza. Međutim, takav je pregled prethodan i nužan uvjet za obavljanje glavne djelatnosti koju predstavlja prijevoz, kao što to proizlazi iz cilja sigurnosti na cestama koji podupire djelatnost tehničkog pregleda vozila.

               48

               Kao drugo, valja navesti da je to tumačenje potkrijepljeno ciljem Direktive 2009/40, koja se odnosi na djelatnost tehničkog pregleda vozila i koja, kako je to presudio Sud u presudi Komisija/Portugal (C‑438/08, EU:C:2009:651, t. 26.), iako ne sadržava nikakvu odredbu o pravilima pristupa djelatnosti tehničkog pregleda, uređuje sadržaj te djelatnosti i izričito nastoji, kao što to propisuje njezina uvodna izjava 2., jamčiti sigurnost na cestama. Takav cilj također izričito proizlazi iz uvodnih izjava 3. i 43. Direktive 2014/45, koja je naslijedila Direktivu 2009/40.

               49

               Glede toga, valja utvrditi da su direktive 2009/40 i 2014/45 donesene, prva, na temelju članka 71. UEZ‑a, a druga na temelju članka 91. UFEU‑a, pri čemu se i jedna i druga odredba u UEZ‑u i u UFEU‑u nalaze pod naslovom „Promet“ i predstavljaju pravni temelj koji zakonodavcu Unije izričito dopušta da ustanovi „mjere za poboljšanje sigurnosti prometa“. Međutim, iz pripremnih radova za donošenje Direktive o uslugama proizlazi da je zakonodavac namjeravao da usluge koje uređuju odredbe donesene na temelju članka 71. UEZ‑a budu izuzete iz područja primjene te direktive.

               50

               Stoga djelatnosti tehničkog pregleda vozila treba razumjeti kao „usluge u području prijevoza“ u smislu članka 2. stavka 2. točke (d) Direktive o uslugama.

               51

               Budući da je sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku naveo da navedene djelatnosti spadaju u djelatnosti certificiranja ili testiranja, valja utvrditi da okolnost da ta direktiva obuhvaća potonje djelatnosti, na temelju uvodne izjave 33. Direktive o uslugama i kao što to navodi nezavisni odvjetnik u točki 32. svojeg mišljenja, ne utječe na opće isključenje usluga u području prijevoza iz područja primjene navedene direktive.

               52

               Stoga treba utvrditi da Direktiva o uslugama nije primjenjiva na djelatnost centara za tehnički pregled vozila, na koju se, s obzirom na to da pripada u usluge na području prijevoza, u skladu s člankom 58. stavkom 1. UFEU‑a, ne primjenjuju njegove odredbe o slobodnom pružanju usluga.

               53

               U tim okolnostima, nacionalne propise iz glavnog postupka treba ocijeniti u odnosu na odredbe UFEU‑a u području slobode poslovnog nastana koje se primjenjuju izravno na prijevoz, a ne na temelju naslova tog Ugovora o prijevozu (vidjeti u tom smislu presudu Yellow Cab Verkehrsbetrieb, C‑338/09, EU:C:2010:814, t. 33.).

               54

               S obzirom na prethodno navedeno, na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 2. stavak 2. točku (d) Direktive o uslugama treba tumačiti na način da su djelatnosti tehničkog pregleda vozila isključene iz područja primjene te direktive.

         Drugo pitanje

               55

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita Sud treba li članak 51. stavak 1. UFEU‑a tumačiti na način da su djelatnosti centara za tehnički pregled vozila, takve kakve su obuhvaćene primjenjivim zakonodavstvom u Kataloniji, povezane s izvršavanjem javnih ovlasti u smislu te odredbe, s obzirom na mogućnost isključenja kojom raspolažu operatori tih centara kada vozila tijekom pregleda pokazuju sigurnosne nedostatke koji dovode do neposredne opasnosti.

               56

               Najprije treba podsjetiti da je Sud, u vezi djelatnosti centara tehničkog pregleda vozila koje obavljaju privatna tijela u Portugalu, već presudio da je odluka certificirati ili ne certificirati tehnički pregled lišena autonomije odlučivanja svojstvene izvršavanju ovlasti javne vlasti i da je donesena u okviru državnog nadzora (vidjeti presudu Komisija/Portugal, C‑438/08, EU:C:2009:651, t. 41.). Osim toga, Sud je naveo da ta tijela u okviru svojih djelatnosti ne raspolažu izvršnim ovlastima, sankcijama u području nepoštovanja pravila o nadzoru vozila koje imaju policijska i sudska tijela (vidjeti presudu Komisija/Portugal, C‑438/08, EU:C:2009:651, t. 44.).

               57

               U ovom slučaju, s jedne strane, valja navesti da članak 2. Direktive 2009/40 izričito propisuje da, kada države članice odaberu djelatnosti tehničkog pregleda povjeriti privatnim tijelima, potonje mora nadzirati izravno država.

               58

               Upravo takav državni nadzor uspostavljen je predmetnim nacionalnim propisom, člankom 79. stavkom 1. točkom (c) Dekreta 30/2010, kojim se navodi da se odluka o isključenju može donijeti samo u „slučajevima koji su ustanovljeni primjenjivim propisom“ i „u skladu s uputama i protokolima koje je donijela Katalonska agencija za industrijsku sigurnost“.

               59

               S druge strane, uzimajući u obzir elemente koje je podastro sud koji je uputio zahtjev u odgovoru na zahtjev za pojašnjenje što ga je postavio Sud na temelju članka 101. svojeg Poslovnika, valja utvrditi da vlasnik vozila koje je isključeno ima mogućnost uložiti žalbu tehničkom stručnjaku, službeniku uprave nadležnom za nadzor i pregled centara za tehnički pregled vozila, i da taj stručnjak može izmijeniti odluku o isključenju. Osim toga, u slučaju prigovora vlasnika vozila zbog isključenja vozila, samo su nadležne vlasti Generaliteta Katalonije u području prometa i policija ovlašteni donijeti mjere izvršenja ili prisile.

               60

               Mogućnost isključenja vozila kojom raspolažu operatori kada uoče nedostatke koji dovode do neposredne opasnosti tako je podložna nadzoru nadležnih vlasti i ne prate je nikakve izvršne ovlasti ili prisila. Sukladno tomu, ne može se smatrati da je kao takva izravno i konkretno povezana s izvršavanjem javne vlasti.

               61

               Iz svega prethodno navedenog proizlazi da članak 51. stavak 1. UFEU‑a treba tumačiti na način da djelatnosti centara za tehnički pregled vozila, kakve su obuhvaćene primjenjivim zakonodavstvom u glavnom postupku, nisu povezane s izvršavanjem javne vlasti u smislu te odredbe, neovisno o okolnosti da operatori tih centara raspolažu mogućnošću isključenja kada ta vozila tijekom pregleda pokazuju sigurnosne nedostatke koji dovode do neposredne opasnosti.

         Treće i četvrto pitanje

               62

               Trećim i četvrtim pitanjem, koja treba ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev pita se protivi li se članak 49. UFEU‑a nacionalnom propisu poput onoga iz glavnog postupka, koji djelatnost tehničkog pregleda vozila povjerava samo onim operatorima koji imaju prethodno upravno ovlaštenje, čija je dodjela uvjetovana poštovanjem teritorijalnog plana koji sadržava uvjet najmanje udaljenosti i uvjet najvišeg udjela na tržištu.

               63

               Kao prvo, kad se radi o obvezi ishođenja prethodne upravne dozvole za izvršavanje djelatnosti tehničkog pregleda vozila, Sud je već imao priliku navesti da Direktiva 2009/40 ne sadržava nikakvu odredbu o uvjetima pristupa toj djelatnosti (vidjeti u tom smislu presudu Komisija/Portugal, C‑438/08, EU:C:2009:651, t. 26.).

               64

               U nedostatku usklađivanja glede toga, države članice ostaju nadležne definirati navedene uvjete, ali su dužne izvršavati svoje ovlasti u tom području poštujući temeljne slobode koje jamči UFEU (vidjeti u tom smislu presudu Nasiopoulos, C‑575/11, EU:C:2013:430, t. 20. i navedenu sudsku praksu).

               65

               U ovom slučaju valja utvrditi da članak 2. Direktive 2009/40 izričito potvrđuje tu nadležnost država članica, pojašnjavajući da tehnički pregled vozila mogu provesti privatna tijela ili ustanove koje je država u tu svrhu odredila i izravno ih nadzire.

               66

               Stoga, iako pravu Unije nije protivno to da država članica uvjetuje obavljanje djelatnosti tehničkog pregleda vozila dodjelom prethodne dozvole, i takav sustav ovlašćivanja treba, kao što je to navedeno u točki 64. ove presude, poštovati pravo Unije i osobito članak 49. UFEU‑a.

               67

               Naime, valja podsjetiti da su, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, članku 49. UFEU‑a protivna sva ograničenja slobode poslovnog nastana, odnosno svaka nacionalna mjera koja državljanima Unije može otežati ili učiniti manje privlačnim uživanje slobode poslovnog nastana zajamčene UFEU‑om. Pojam ograničavanja obuhvaća mjere koje poduzima država članica koje, iako se istovjetno primjenjuju, utječu na pristup tržištu poduzetnikâ drugih država članica i na taj način sprečavaju trgovinu unutar Unije (vidjeti u tom smislu presudu SOA Nazionale Costruttori, C‑327/12, EU:C:2013:827, t. 45. i navedenu sudsku praksu).

               68

               U ovom slučaju predmetni nacionalni propis iz glavnog postupka uvjetuje dodjelu prethodne upravne dozvole poštovanjem uvjeta prema kojima se centri istog poduzetnika ili iste grupe poduzetnika moraju uskladiti s određenim najmanjim udaljenostima i ne smiju držati udio na tržištu veći od 50%.

               69

               Stoga valja utvrditi da, glede sudske prakse na koju se poziva u točki 67. ove presude, takva pravila operatorima drugih država članica mogu otežati ili učiniti manje privlačnima djelatnosti koje obavljaju preko stalne poslovne jedinice na teritoriju Autonomne regije Katalonije.

               70

               Sukladno tomu, navedeni propis predstavlja ograničenje slobode poslovnog nastana u smislu članka 49. UFEU‑a.

               71

               Kao drugo, treba ispitati mogu li se u tim okolnostima objektivno opravdati odredbe iz glavnog postupka.

               72

               Naime, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, ograničenja slobode poslovnog nastana koja se primjenjuju bez diskriminacije s obzirom na državnu pripadnost mogu biti opravdana prevladavajućim razlozima u općem interesu ako su prikladna za ostvarenje željenog cilja i ne prelaze ono što je nužno za postizanje tog cilja (vidjeti u tom smislu presudu Ottica New Line di Accardi Vincenzo, C‑539/11, EU:C:2013:591, t. 33. i navedenu sudsku praksu).

               73

               Kao prvo, treba utvrditi da se predmetni nacionalni propis u glavnom predmetu primjenjuje jednako prema svim operatorima.

               74

               Kao drugo, kada se radi o ciljevima koji se njime žele postići, Generalitet Katalonije i španjolska vlada ističu da taj propis – omogućujući primjerenu teritorijalnu pokrivenost, jamčeći kvalitetu usluge i potičući tržišno natjecanje – nastoji, kao što to izričito proizlazi iz uvodne izjave Dekreta 45/2010, zaštititi potrošače i osigurati sigurnost na cestama. Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, kako zaštita potrošača (vidjeti u tom smislu presude Attanasio Group, C‑384/08, EU:C:2010:133, t. 50. kao i Essent i dr., C‑105/12 do C‑107/12, EU:C:2013:677, t. 58.) tako i nužnost da se osigura sigurnost na cestama (presuda Komisija/Portugal, C‑438/08, EU:C:2009:651, t. 48. i navedena sudska praksa) predstavljaju prevladavajuće razloge u općem interesu koji mogu opravdati ograničenja slobode poslovnog nastana.

               75

               Kao treće, sukladno tomu treba provjeriti jesu li ograničavajući uvjeti iz glavnog postupka, kako su izneseni u točki 68. ove presude, prikladni jamčiti ostvarenje ciljeva koji se žele postići i ne prekoračuju li ono što je nužno za postizanje tih ciljeva.

               76

               Osobito je važno osigurati da način na koji predmetni nacionalni propis iz glavnog postupka postiže navedene ciljeve nije nedosljedan. Naime, prema sudskoj praksi Suda, nacionalno zakonodavstvo u cjelini, kao i različita relevantna pravila, ne može jamčiti ostvarenje predviđenog cilja, osim ako istinski ne osigurava njegovo ostvarenje, i to na dosljedan i sustavan način (vidjeti u tom smislu presudu Ottica New Line di Accardi Vincenzo, C‑539/11, EU:C:2013:591, t. 47. i navedenu sudsku praksu).

               77

               Glede toga, naposljetku je nacionalni sudac, koji je jedini ovlašten ocijeniti činjenice i protumačiti nacionalno pravo, taj koji ocjenjuje udovoljava li i u kojoj mjeri ono tim zahtjevima. Međutim, Sud, koji sudu koji je uputio zahtjev treba dati koristan odgovor, ovlašten je dati upute na temelju spisa glavnog postupka kao i pisanih i usmenih očitovanja koja su mu podnesena, tako da nacionalnom sudu omogući donošenje odluke (presuda Sokoll‑Seebacher, C‑367/12, EU:C:2014:68, t. 40. i navedena sudska praksa).

               78

               U ovom slučaju prvi uvjet – koji se sastoji, kao što to proizlazi iz članka 75. stavka 1. Dekreta br. 30/2010, u nalaganju poštovanja najmanje dopuštene udaljenosti između centara tehničkog pregleda vozila – za cilj bi imao, kao što je to navedeno u uvodnoj izjavi Dekreta 45/2010, potaknuti operatore da se nastane u udaljenim dijelovima teritorija. Međutim, iz podataka koji su podneseni Sudu nije utvrđeno da zahtjev za poštovanje najmanje udaljenosti između centara koji ne pripadaju konkurentskom nego istom poduzetniku ili istoj grupi poduzetnika sam po sebi dopušta da se udovolji takvom cilju, i to tim više što Generalitet Katalonije nije tijekom postupka naznačio da bi se te operatore obvezivalo nastaniti u tim udaljenim dijelovima.

               79

               Kad je riječ o drugom uvjetu, koji operatorima zabranjuje držanje udjela većeg od 50% na tržištu usluga tehničkog pregleda vozila, iz nacionalnog propisa u glavnom postupku proizlazi da je njegova namjena jamčiti kvalitetu usluga tehničkog pregleda i, prema tome, osigurati zaštitu potrošača.

               80

               Međutim, s obzirom na to da takav uvjet može imati utjecaj kako na prethodno postojeću djelatnost centara tehničkog pregleda vozila u Kataloniji tako i na strukturu tržišta, on prije svega nije takve naravi da bi doprinosio zaštiti potrošača.

               81

               Glede toga, u vezi s ciljem koji se odnosi na kvalitetu usluga, treba navesti da je, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 75. svojeg mišljenja, sadržaj usluga tehničkog pregleda vozila predmet usklađivanja na razini Unije.

               82

               Naime, Direktiva 2009/40 u članku 1. stavku 2., u vezi s prilozima I. i II., propisuje jasan plan za vozila koja se trebaju pregledati, učestalost tehničkih pregleda te stavke koje se moraju ispitati, i to tako da osigurava, kao što to u biti ističe uvodna izjava 26. navedene direktive, standard kvalitete usluga tehničkog pregleda vozila unutar Unije. Taj okvir, prema uvodnoj izjavi 5. iste direktive, predstavlja minimalne norme i metode koje se uzimaju u obzir u okviru ispitivanja proporcionalnosti.

               83

               Stoga sud koji je uputio zahtjev treba provjeriti mogu li dva uvjeta ustanovljena zakonodavstvom iz glavnog postupka za ovlaštenje obavljanja djelatnosti tehničkog pregleda vozila zaista dosljedno i sustavno jamčiti ostvarenje ciljeva zaštite potrošača i sigurnosti na cestama.

               84

               Uzimajući u obzir sva prethodna razmatranja, na treće i četvrto pitanje valja odgovoriti da članak 49. UFEU‑a treba tumačiti na način da se protivi nacionalnom propisu poput onoga iz glavnog postupka, koji poduzetniku ili grupi poduzetnika dozvolu za otvaranje centra za tehnički pregled vozila uvjetuje time da, s jedne strane, postoji najmanja udaljenost između tog centra i već ovlaštenih centara tog poduzetnika ili grupe poduzetnika i, s druge strane, navedeni poduzetnik ili navedena grupa poduzetnika, ako je to ovlaštenje dodijeljeno, ne drži udio na tržištu veći od 50%, osim ako se ne ustanovi, što je na sudu koji je uputio zahtjev, da je taj uvjet zaista odgovarajući za postizanje ciljeva zaštite potrošača i sigurnosti na cestama i ne prekoračuje ono što je nužno u tu svrhu.

         Troškovi

               85

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 2. stavak 2. točku (d) Direktive 2006/123/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2006. o uslugama na unutarnjem tržištu treba tumačiti na način da su djelatnosti tehničkog pregleda vozila isključene iz područja primjene te direktive.

                           2.

                           Članak 51. stavak 1. UFEU‑a treba tumačiti na način da djelatnosti centara za tehnički pregled vozila, kakve su obuhvaćene zakonodavstvom o kojem je riječ u glavnom postupku, nisu povezane s izvršavanjem javne ovlasti u smislu te odredbe, neovisno o okolnosti da operatori tih centara raspolažu mogućnošću isključenja kada ta vozila tijekom pregleda pokazuju sigurnosne nedostatke koji dovode do neposredne opasnosti.

                           3.

                           Članak 49. UFEU‑a treba tumačiti na način da se protivi nacionalnom propisu poput onoga iz glavnog postupka, koji poduzetniku ili grupi poduzetnika dozvolu za otvaranje centra za tehnički pregled vozila uvjetuje time da, s jedne strane, postoji najmanja udaljenost između tog centra i već ovlaštenih centara tog poduzetnika ili grupe poduzetnika i, s druge strane, navedeni poduzetnik ili navedena grupa poduzetnika, ako je to ovlaštenje dodijeljeno, ne drži udio na tržištu veći od 50%, osim ako se ne ustanovi, što je na sudu koji je uputio zahtjev, da je taj uvjet zaista odgovarajući za postizanje ciljeva zaštite potrošača i sigurnosti na cestama i ne prekoračuje ono što je nužno u tu svrhu.

                     Potpisi

            (
            *
         )   Jezik postupka: španjolski


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 25. siječnja 2017.#BAWAG PSK Bank für Arbeit und Wirtschaft und Österreichische Postsparkasse AG protiv Verein für Konsumenteninformation.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Oberster Gerichtshof.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2007/64/EZ – Platne usluge na unutarnjem tržištu – Okvirni ugovori – Prethodne opće informacije – Obveza pružanja tih informacija na papiru ili nekom drugom trajnom nosaču – Informacije prenesene putem elektroničkog poštanskog sandučića koji se nalazi u sklopu stranice internetskog bankarstva.#Predmet C-375/15.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      25. siječnja 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Direktiva 2007/64/EZ — Platne usluge na unutarnjem tržištu — Okvirni ugovori — Prethodne opće informacije — Obveza pružanja tih informacija na papiru ili nekom drugom trajnom nosaču — Informacije prenesene putem elektroničkog poštanskog sandučića koji se nalazi u sklopu stranice internetskog bankarstva“
      U predmetu C‑375/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Oberster Gerichtshof (Vrhovni sud, Austrija), odlukom od 27. svibnja 2015., koju je Sud zaprimio 15. srpnja 2015., u postupku

         BAWAG PSK Bank für Arbeit und Wirtschaft und Österreichische Postsparkasse AG

      protiv

         Verein für Konsumenteninformation,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, M. Vilaras, J. Malenovský, M. Safjan (izvjestitelj) i D. Šváby, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Bobek,
      tajnik: K. Malacek, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 30. lipnja 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za BAWAG PSK Bank für Arbeit und Wirtschaft und Österreichische Postsparkasse AG, G. Schett, Rechtsanwalt,

               —

               za Verein für Konsumenteninformation, S. Langer, Rechtsanwalt,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju L. D’Ascie, avvocato dello Stato,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, W. Mölls i H. Tserepa‑Lacombe, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 15. rujna 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 36. stavka 1. i članka 41. stavka 1. Direktive 2007/64/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 13. studenoga 2007. o platnim uslugama na unutarnjem tržištu i o izmjeni direktiva 97/7/EZ, 2002/65/EZ, 2005/60/EZ i 2006/48/EZ te stavljanju izvan snage Direktive 97/5/EZ (SL 2007., L 319, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 10., svezak 2., str. 172.), kako je izmijenjena Direktivom 2009/111/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. rujna 2009. (SL 2009., L 302, str. 97.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 9., str. 260.) (u daljnjem tekstu: Direktiva 2007/64).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između društva BAWAG PSK Bank für Arbeit und Wirtschaft und Österreichische Postsparkasse AG (u daljnjem tekstu: BAWAG) i Vereina für Konsumenteninformation (Udruga za informiranje potrošača, u daljnjem tekstu: Udruga), povodom klauzule unesene u ugovore koje je BAWAG sklopio s potrošačima.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodne izjave 18., 21. do 24., 27. i 46. Direktive 2007/64 određuju:

                        „(18)

                        Trebalo bi utvrditi skup pravila kako bi se osigurala transparentnost uvjeta i zahtjeva obavješćivanja za platne usluge.

                  […]

                        (21)

                        Ovom bi se Direktivom trebale odrediti obveze pružatelja platnih usluga vezano uz pružanje informacija korisnicima platnih usluga koji bi trebali primati iste visokokvalitetne jasne informacije o platnim uslugama, kako bi mogli donijeti svoj izbor na temelju dobre informiranosti i usporediti uvjete različitih ponuđača unutar čitave EU. U interesu transparentnosti ovom Direktivom trebalo bi utvrditi usklađene zahtjeve koje je potrebno ispuniti da bi korisnicima platnih usluga bile dostupne potrebne i dostatne informacije vezano uz ugovor o platnim uslugama i platne transakcije. Kako bi se potaknulo neometano djelovanje jedinstvenog tržišta platnih usluga, državama članicama bi trebalo omogućiti donošenje samo onih propisa o pružanju informacija koje su utvrđene u ovoj Direktivi.

                        (22)

                        Potrošače bi trebalo zaštititi od nepoštenih i obmanjujućih praksi sukladno Direktivi 2005/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2005. u vezi s nepoštenim poslovnim djelovanjima poduzetnika prema potrošaču na unutarnjem tržištu [i o izmjeni Direktive Vijeća 84/450/EEZ, direktiva 97/7/EZ, 98/27/EZ i 2002/65/EZ Europskog parlamenta i Vijeća kao i Uredbe (EZ) br. 2006/2004 Europskog parlamenta i Vijeća (‚Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi’) (SL 2005., L 149, str. 22.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 8., str. 101. i ispravak u SL-u 2016., L 332, str. 25.)] te Direktivi 2000/31/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 8. lipnja 2000. o određenim pravnim aspektima usluga u informacijskom društvu posebno elektroničkom poslovanju, na unutarnjem tržištu (‚Direktiva o elektroničkom poslovanju’) [(SL 2000., L 178, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 39., str. 58.)] i Direktivi 2002/65/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. rujna 2002. o oglašavanju na daljinu financijskih usluga za potrošače [i o izmjeni Direktive Vijeća 90/619/EEZ i direktiva 97/7/EZ i 98/27/EZ (SL 2002., L 271, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 9., str. 102.), kako je izmijenjena Direktivom 2005/29]. Dodatne odredbe u tim direktivama nastavljaju se primjenjivati. Međutim, trebalo bi pojasniti odnos između ove Direktive i [navedene Direktive 2002/65] vezano uz zahtjeve koji se odnose na predugovorne informacije.

                        (23)

                        Tražene informacije trebale bi biti razmjerne potrebama korisnika te priopćene na standardizirani način. Međutim, zahtjevi u pogledu informacija za jednokratne platne transakcije trebale bi se razlikovati od onih za okvirni ugovor koji uređuje niz platnih transakcija.

                        (24)

                        U praksi, okvirni ugovori i platne transakcije koje oni obuhvaćaju su puno češće i gospodarski značajnije nego jednokratne platne transakcije. Kod računa za plaćanje ili određenih platnih instrumenata potreban je okvirni ugovor. Stoga zahtjevi za prethodne informacije vezano uz okvirne ugovore trebaju biti sveobuhvatni, a informacije je uvijek potrebno staviti na raspolaganje na papiru ili na drugom trajnom nosaču podataka kao što su ispisi putem bankovnih pisača, računalne diskete, CD‑ROM‑ovi, DVD‑i ili tvrdi diskovi osobnih računala na kojima se može pohraniti elektronska pošta te na internetskim stranicama ako im je moguće pristupiti tijekom vremenskog razdoblja koje je potrebno za informiranje te ako omogućuju nepromijenjeno reproduciranje pohranjenih informacija. Međutim, trebalo bi omogućiti usuglašavanje pružatelja platnih usluga i korisnika platnih usluga u okvirnom ugovoru o načinu na koji se daju naknadne informacije o izvršenim platnim transakcijama, primjerice, da su u slučaju internet bankarstva sve informacije o računu za plaćanje dostupne neposredno na mreži.

                  […]

                        (27)

                        […] ova Direktiva bi tako trebala razlučiti između dva načina na koje bi pružatelj platnih usluga trebao pružati informacije: informacije bi trebale biti ili pružene, odnosno pružatelj bi platnih usluga trebao aktivno priopćiti korisniku platnih usluga u prikladnom trenutku kako nalaže ova Direktiva, a da ih korisnik platnih usluga ne mora dodatno poticati, ili bi informacije trebale biti stavljene na raspolaganje korisniku platnih usluga uzimajući u obzir svaki zahtjev koji može imati za moguće dodatne informacije. U potonjem slučaju, korisnik bi platnih usluga trebao poduzeti neke aktivne mjere kako bi dobio informacije, kao što je izričit zahtjev pružatelju platnih usluga, pristupanje poštanskom sandučiću bankovnog računa ili unošenje bankovne kartice u pisač za izvatke računa. […]

                  […]

                        (46)

                        Nesmetano i učinkovito funkcioniranje platnih sustava ovisi o mogućnosti oslanjanja korisnika na ispravno izvršenje platne transakcije u dogovorenom roku od strane pružatelja platnih usluga. Uobičajeno je pružatelj u poziciji da procijeni rizike uključene u platnu transakciju. Pružatelj je onaj koji osigurava platni sustav, poduzima mjere opoziva zagubljenih ili pogrešno raspoređenih novčanih sredstava te u većini slučajeva odlučuje o posrednicima uključenima u izvršenje platne transakcije. […]”

               4

               Na temelju članka 4. Direktive 2007/64, naslovljenog „Definicije”:
               „Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
               […]

                        12.

                        ‚okvirni ugovor’ znači ugovor o platnim uslugama kojim se uređuje buduće izvršenje pojedinačnih i uzastopnih platnih transakcija a koji može sadržavati obvezu i uvjete za otvaranje računa za plaćanje;

                  […]

                        25.

                        ‚trajni nosač podataka’ znači svaki instrument koji korisniku platnih usluga omogućuje pohranu informacija naslovljenih osobno na njega na način da budu dostupni za buduću upotrebu u razdoblju koje odgovara svrsi informacija i koje omogućuje nepromijenjeno reproduciranje pohranjenih informacija;

                  […]”

               5

               Pod naslovom „Transparentnost uvjeta i zahtjevi obavješćivanja za platne usluge”, glava III. te direktive obuhvaća poglavlje 1., naslovljeno „Opća pravila”. Među odredbama tog poglavlja nalaze se, među ostalim, članci 30. i 31.

               6

               Članak 30. navedene direktive, naslovljen „Područje primjene”, određuje:
               „1.   Ova se glava primjenjuje na jednokratne platne transakcije, okvirne ugovore i platne transakcije koje su njima obuhvaćene. Stranke se mogu dogovoriti da se ona ne primjenjuje u cijelosti ili djelomično ako korisnik platne usluge nije potrošač
               2.   Države članice mogu propisati da se odredbe ove glave primjenjuju na mikropoduzeća na isti način kao i na potrošače.
               […]”

               7

               Članak 31. iste direktive, naslovljen „Druge odredbe zakonodavstva Zajednice”, predviđa:
               „Odredbe ove glave ne dovode u pitanje zakonodavstvo Zajednice koje sadrži dodatne zahtjeve vezano uz prethodno obavješćivanje.
               Međutim, kada se također primjenjuje Direktiva [2002/65/EZ, kako je izmijenjena Direktivom 2005/29] zahtjevi obavješćivanja iz članka 3. stavka 1. te Direktive, osim točaka 2. od (c) do (g), 3. (a), (d) i (e) i 4. (b) tog stavka zamjenjuju se člancima 36., 37., 41. i 42. ove Direktive.”

               8

               Poglavlje 2. glave III. Direktive 2007/64 nosi naslov „Jednokratne platne transakcije”. Među odredbama tog poglavlja nalaze se, među ostalim, članci 35. do 37.

               9

               Članak 35. navedene direktive, naslovljen „Područje primjene”, određuje:
               „1.   Ovo poglavlje primjenjuje se na jednokratne platne transakcije koje nisu obuhvaćene okvirnim ugovorom.
               2.   Kad se nalog za plaćanje za jednokratnu platnu transakciju šalje putem platnog instrumenta obuhvaćenog okvirnim ugovorom, pružatelj platnih usluga nije obvezan pružiti ili staviti na raspolaganje informacije koje su već dane korisniku platnih usluga na temelju okvirnog ugovora s drugim pružateljem platnih usluga ili koje će mu biti dane sukladno tom okvirnom ugovoru.”

               10

               Članak 36. navedene direktive, naslovljen „Prethodne opće informacije”, određuje:
               „1.   Države članice zahtijevaju da pružatelj platnih usluga korisniku platnih usluga stavi na raspolaganje informacije i uvjete iz članka 37. na lako dostupan način prije nego što se korisnik platnih usluga obveže bilo kakvim ugovorom ili ponudom za jednokratnu platnu uslugu. Na zahtjev korisnika platnih usluga, pružatelj platnih usluga mu pruža informacije i uvjete na papiru ili drugom trajnom nosaču podataka. Informacije i uvjeti daju se na lako razumljiv način te u jasnom i razumljivom obliku, na službenom jeziku države članice u kojoj se nudi platna usluga ili na bilo kojem drugom jeziku koji su dogovorile stranke.
               […]
               3.   Obveze iz stavka 1. mogu se također ispuniti dostavljanjem primjerka nacrta ugovora o jednokratnoj platnoj usluzi ili nacrta naloga za plaćanje uključujući informacije i uvjete navedene u članku 37.”

               11

               Članak 37. iste direktive, naslovljen „Informacije i uvjeti”, u stavku 1. nabraja informacije i uvjete koji moraju biti pruženi ili stavljeni na raspolaganje korisniku platnih usluga.

               12

               U sklopu glave III. Direktive 2007/64, poglavlje 3., naslovljeno „Okvirni ugovori”, obuhvaća, među ostalim, članke 40. do 43.

               13

               U skladu s člankom 40. te direktive, naslovljenim „Područje primjene”:
               „Ovo se poglavlje primjenjuje na platne transakcije iz okvirnih ugovora.”

               14

               Članak 41. navedene direktive, naslovljen „Prethodne opće informacije”, glasi kako slijedi:
               „1.   Države članice zahtijevaju da pružatelj platnih usluga korisniku platnih usluga osigura informacije i uvjete iz članka 42. na papiru ili nekom drugom trajnom nosaču podataka pravodobno prije nego što se korisnik platnih usluga obveže bilo kakvim okvirnim ugovorom ili ponudom. Informacije i uvjeti daju se na lako razumljiv način te u jasnom i razumljivom obliku, na službenom jeziku države članice u kojoj se nudi platna usluga ili na bilo kojem drugom jeziku koji su dogovorile stranke.
               2.   Ako je okvirni ugovor na zahtjev korisnika platnih usluga zaključen korištenjem sredstva za komuniciranje na daljinu koja pružatelju platnih usluga ne omogućuje poštovanje stavka 1., pružatelj platnih usluga ispunjava svoje obveze sukladno tom stavku odmah nakon zaključivanja okvirnog ugovora.
               3.   Obveze iz stavka 1. mogu se također ispuniti dostavljanjem primjerka nacrta okvirnog ugovora uključujući informacije i uvjete navedene u članku 42.”

               15

               Članak 42. iste direktive, naslovljen „Informacije i uvjeti”, nabraja informacije i uvjete koji moraju biti pruženi korisniku platnih usluga.

               16

               Članak 43. Direktive 2007/64, pod naslovom „Dostupnost informacija i uvjeta okvirnog ugovora”, predviđa:
               „Korisnik platnih usluga u svakom trenutku tijekom ugovornog odnosa ima pravo primiti, na zahtjev uvjete okvirnog ugovora kao i informacije i uvjete navedene u članku 42. na papiru ili drugom trajnom nosaču podataka.”

               17

               Članak 44. te direktive, naslovljen „Promjene uvjeta okvirnog ugovora”, propisuje:
               „1.   Sve promjene okvirnog ugovora kao i informacija i uvjeta određenih člankom 42. pružatelj platnih usluga predlaže na način kako je predviđeno člankom 41. stavkom 1. najkasnije dva mjeseca prije predloženog dana primjene.
               Prema potrebi u skladu s člankom 42. točkom 6.(a) pružatelj platnih usluga obavještava korisnika platnih usluga da se smatra da je prihvatio promjene ako ne obavijesti pružatelja platnih usluga da ih ne prihvaća prije predloženog datuma njihovog stupanja na snagu. U tom slučaju, pružatelj platnih usluga također navodi da korisnik platnih usluga ima pravo raskinuti okvirni ugovor odmah i bez naknade prije datuma predložene primjene promjena.
               2.   Promjene kamatnih stopa i tečaja mogu se primijeniti odmah bez obavijesti, ako je tako dogovoreno u okvirnom ugovoru te ako se promjene temelje na referentnoj kamatnoj stopi ili tečaju dogovorenom u skladu s člankom 42. […]. Korisnik platnih usluga obaviješten je o svim promjenama kamatnih stopa što je prije moguće na isti način kako je navedeno u članku 41. stavku 1., osim ako su stranke ugovorile određenu učestalost ili način pružanja ili stavljanja informacija na raspolaganje. Međutim, promjene kamatnih stopa ili tečaja koje su povoljnije za korisnike platnih usluga mogu se primijeniti bez obavijesti.
               […]”

         Austrijsko pravo

               18

               Bundesgesetz über die Erbringung von Zahlungsdiensten (Zahlungsdienstegesetz – ZaDiG) (Zakon o platnim uslugama) iz 2009. (BGBl. I, 66/2009, u daljnjem tekstu: Zakon o platnim uslugama) prenosi Direktivu 2007/64 u austrijsko pravo.

               19

               Članak 26. Zakona o platnim uslugama glasi kako slijedi:
               „1.   Pružatelj platnih usluga mora korisniku platnih usluga pravodobno priopćiti informacije i ugovorne klauzule, prije nego što se korisnik platnih usluga obveže ugovorom ili ponudom ugovora

                        1)

                        u slučaju okvirnog ugovora iz članka 28. na papiru ili, ako se korisnik platnih usluga složi, na drugom trajnom nosaču podataka

                  […]
               2.   Informacije i ugovorne klauzule moraju biti sastavljene jasno i razumljivo […]”

               20

               U skladu s člankom 29. stavkom 1. tog zakona:
               „Pružatelj platnih usluga mora:

                        1)

                        korisniku platnih usluga predložiti izmjene okvirnog ugovora najkasnije dva mjeseca prije datuma predviđenog za njihovu primjenu, na način predviđen u članku 26. stavku 1. točki 1. i stavku 2. […]

                  […]”

               21

               Bundesgesetz, mit dem bestimmte rechtliche Aspekte des elektronischen Geschäfts- und Rechtsverkehrs geregelt werden (E‑Commerce‑Gesetz – ECG) (Zakon o elektroničkom poslovanju) iz 2001. (BGBl. I, 152/2001, u daljnjem tekstu: Zakon o elektroničkom poslovanju) prenosi Direktivu 2000/31 u austrijsko pravo.

               22

               Članak 11. Zakona o elektroničkom poslovanju propisuje:
               „Pružatelj usluga mora korisniku staviti na raspolaganje ugovorne klauzule kao i opće uvjete tako da ih on može pohraniti ili reproducirati. Ova se obveza ne može izmijeniti na štetu korisnika.”

               23

               Članak 12. Zakona o elektroničkom poslovanju propisuje:
               „Poruke elektroničke pošte vezane za ugovor, druge pravno važne elektroničke poruke kao i elektroničke potvrde o primitku smatraju se priopćenima ako ih strana kojoj su namijenjene može konzultirati u uobičajenim okolnostima. Ova se odredba ne može izmijeniti na štetu korisnika.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               24

               Udruga u skladu s austrijskim zakonodavstvom ima aktivnu procesnu legitimaciju kako bi zaštitila interese potrošača.

               25

               BAWAG je banka koja obavlja djelatnost na cjelokupnom austrijskom području. Ona u svojim odnosima s potrošačima primjenjuje opće uvjete kojima je uređeno njihovo korištenje internetskim bankarstvom e‑banking.

               26

               Opći uvjeti koji se odnose na internetsko bankarstvo e‑banking sadržavaju klauzulu prema kojoj „klijent koji je preuzeo e‑banking prima obavijesti i poruke (osobito poruke vezane uz račun, izvatke računa, izvješća o kreditnim karticama, obavijesti o izmjenama itd.) koje banka mora pružiti ili staviti na raspolaganje klijentu putem pošte ili konzultacijom ili slanjem elektroničkim putem u okviru sustava e‑banking [BAWAG‑a]”.

               27

               Pristup navedenoj stranici pruža se sukladno ugovoru koji je akcesoran ugovoru o otvaranju i vođenju bankovnog računa i koji je stoga dio okvirnog ugovora.

               28

               Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da poruke poslane u elektronički poštanski sandučić potrošača koji se nalazi na stranici internetskog bankarstva e‑banking ondje ostaju nepromijenjene te se ne brišu u razdoblju koje odgovara svrsi informacija tih potrošača, tako da ih mogu konzultirati i nepromijenjeno reproducirati elektroničkim putem ili ispisati. Tim porukama potrošači mogu upravljati te ih prema potrebi i izbrisati.

               29

               Udruga je Handelsgerichtu Wien (Trgovački sud u Beču, Austrija) podnijela zahtjev da BAWAG u svojim općim uvjetima prestane upotrebljavati gore navedenu klauzulu ili bilo koju istoznačnu klauzulu.

               30

               Naime, prema mišljenju Udruge, te su klauzule protivne odredbama Zakona o platnim uslugama.

               31

               S obzirom na to da je Handelsgericht Wien (Trgovački sud u Beču) odlukom od 31. listopada 2013. prihvatio zahtjev Udruge, BAWAG je podnio žalbu na tu odluku pred Oberlandesgerichtom Wien (Visoki zemaljski sud u Beču).

               32

               Odlukom od 11. travnja 2014. Oberlandesgericht Wien (Visoki zemaljski sud u Beču) djelomično je izmijenio odluku Handelsgerichta Wien (Trgovački sud u Beču). BAWAG je podnio reviziju protiv odluke Oberlandesgerichta Wien (Visoki zemaljski sud u Beču) pred sudom koji je uputio zahtjev.

               33

               Smatrajući da rješenje spora u glavnom postupku ovisi o tumačenju Direktive 2007/64, Oberster Gerichtshof (Vrhovni sud, Austrija) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 41. stavak 1. u vezi s člankom 36. stavkom 1. Direktive 2007/64 tumačiti na način da se informacija (u elektroničkom obliku) koju banka pošalje u klijentov elektronički poštanski sandučić u okviru [internetskog bankarstva (e‑banking)], tako da klijent nakon pristupanja internetskoj stranici za internetsko bankarstvo e‑banking može klikom pristupiti toj informaciji, klijentu priopćuje na trajnom nosaču podataka?

                        2.

                        U slučaju negativnog odgovora na prvo pitanje:
                        Treba li članak 41. stavak 1. u vezi s člankom 36. stavkom 1. Direktive [2007/64] tumačiti na način da u takvom slučaju

                                 a)

                                 informaciju banka, doduše, stavlja na raspolaganje na trajnom nosaču podataka, ali je ne priopćuje klijentu, nego mu je samo čini dostupnom, ili je

                                 b)

                                 riječ isključivo o stavljanju informacije na raspolaganje, bez upotrebe trajnog nosača podataka?”

         O prethodnim pitanjima

               34

               Svojim pitanjima, koja valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita treba li članak 41. stavak 1. i članak 44. stavak 1. Direktive 2007/64, tumačene zajedno s njezinim člankom 4. točkom 25., tumačiti na način da treba smatrati da su izmjene informacija i uvjeta, predviđene člankom 42. navedene direktive, koje priopćava pružatelj platnih usluga njihovu korisniku putem elektroničkog poštanskog sandučića koji je dostupan na stranici internetskog bankarstva pružene putem trajnog nosača podataka u smislu tih odredbi ili su samo stavljene na raspolaganje tom korisniku, kako je to predviđeno člankom 36. stavkom 1. prvom rečenicom iste direktive u pogledu informacija i uvjeta iz njezina članka 37.

               35

               Uvodno valja podsjetiti da članak 36. stavak 1. Direktive 2007/64 predviđa obvezu prethodnog općeg informiranja korisnika platnih usluga u pogledu ugovora ili ponude za jednokratnu platnu uslugu koji nisu pokriveni okvirnim ugovorom u smislu članka 4. točke 12. te direktive, dok je u pogledu platnih transakcija iz okvirnih ugovora takva obveza predviđena člankom 41. stavkom 1. navedene direktive.

               36

               „Okvirni ugovor” definiran je u svrhu Direktive 2007/64 u njezinu članku 4. točki 12. kao ugovor o platnim uslugama kojim se uređuje buduće izvršenje pojedinačnih i uzastopnih platnih transakcija, a koji može sadržavati obvezu i uvjete za otvaranje računa za plaćanje.

               37

               Na temelju članka 41. stavka 1. navedene direktive, države članice zahtijevaju da pružatelj platnih usluga njihovu korisniku pravodobno, prije nego što se korisnik platnih usluga obveže bilo kakvim okvirnim ugovorom ili ponudom, osigura informacije i uvjete iz članka 42. na papiru ili nekom drugom trajnom nosaču podataka.

               38

               Osim toga, iz članka 44. stavka 1. prvog podstavka Direktive 2007/64 proizlazi da sve promjene okvirnog ugovora kao i informacija i uvjeta određenih člankom 42. pružatelj platnih usluga predlaže na način kako je predviđeno člankom 41. stavkom 1. najkasnije dva mjeseca prije predloženog dana primjene.

               39

               Kako bi se dao koristan odgovor na postavljena pitanja, valja ispitati dva zahtjeva predviđena člankom 41. stavkom 1. te direktive, odnosno zahtjev korištenja trajnog nosača podataka na kojem se moraju nalaziti predmetne informacije i zahtjev prema kojem te informacije treba pružiti korisniku platnih usluga.

               40

               Kada je riječ, kao prvo, o pojmu „trajni nosač podataka” iz članka 41. stavka 1. Direktive 2007/64, on je u njezinu članku 4. točki 25. definiran kao svaki instrument koji korisniku platnih usluga omogućuje pohranu informacija naslovljenih osobno na njega na način da budu dostupne za buduću upotrebu u razdoblju koje odgovara svrsi informacija i koje omogućuje nepromijenjeno reproduciranje pohranjenih informacija.

               41

               Uvodna izjava 24. navedene direktive precizira da zahtjevi za prethodne informacije vezano uz okvirne ugovore trebaju biti sveobuhvatni, a informacije je uvijek potrebno staviti na raspolaganje na papiru ili na drugom trajnom nosaču podataka kao što su ispisi putem bankovnih pisača, računalne diskete, CD‑ROM‑ovi, DVD‑i ili tvrdi diskovi osobnih računala na kojima se može pohraniti elektronička pošta te na internetskim stranicama ako im je moguće pristupiti tijekom razdoblja koje je potrebno za informiranje te ako omogućuju nepromijenjeno reproduciranje pohranjenih informacija.

               42

               Kada je riječ osobito o definiciji „trajnog medija” iz članka 3. točke (m) Direktive 2008/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2008. o ugovorima o potrošačkim kreditima i stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 87/102/EEZ (SL 2008., L 133, str. 66. i ispravci u SL‑u 2009., L 207, str. 14.; SL 2010., L 199, str. 40.; SL 2011., L 234, str. 46. i SL 2015., L 36, str. 15.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 13., str. 58.), Sud je odlučio da taj medij potrošaču mora jamčiti, poput papira, posjed zatraženih informacija, kako bi mu se omogućilo da, ako je to potrebno, ostvari svoja prava. U tom je smislu relevantna mogućnost da potrošač pohrani informacije naslovljene osobno na njega, jamstvo nepromjenjivosti njihova sadržaja kao i pristup tijekom određenog vremena i mogućnost njihova nepromijenjenog reproduciranja (vidjeti u tom smislu presude od 5. srpnja 2012., Content Services, C‑49/11, EU:C:2012:419, t. 42. do 44. i od 9. studenoga 2016., Home Credit Slovakia, C‑42/15, EU:C:2016:842, t. 35.).

               43

               No, kako je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 51. do 63. svojeg mišljenja i kako je to u bitnome presudio Sud Europskog udruženja slobodne trgovine (EFTA) u svojoj presudi od 27. siječnja 2010., Inconsult Anstalt protiv Finanzmarktaufsicht (E-04/09, EFTA Court Report 2009.‑2010., str. 86., t. 63. do 66.), valja smatrati da određene internetske stranice treba kvalificirati kao „trajne nosače podataka” u smislu članka 4. točke 25. Direktive 2007/64.

               44

               To je slučaj, osobito u pogledu točaka 40. do 42. ove presude, kada internetska stranica omogućava korisniku platnih usluga da pohranjuje informacije naslovljene osobno na njega na takav način da te informacije ostanu dostupne za buduću upotrebu tijekom razdoblja koje odgovara svrsi informacija i koje omogućuje reproduciranje pohranjenih informacija u nepromijenjenom obliku. Osim toga, kako bi se internetska stranica mogla smatrati „trajnim nosačem podataka” u smislu te odredbe, mora se isključiti svaka mogućnost jednostrane izmjene njezina sadržaja od strane pružatelja platnih usluga ili drugog profesionalnog subjekta kojem je povjereno vođenje te stranice.

               45

               To tumačenje odgovara ciljevima iz uvodnih izjava 21. i 22. Direktive 2007/64, odnosno zaštiti korisnika platnih usluga, a osobito potrošača.

               46

               Na sudu koji je uputio zahtjev jest da provjeri jesu li u glavnom postupku ispunjeni uvjeti navedeni u točki 44. ove presude.

               47

               Što se tiče, kao drugo, pitanja u kojoj se situaciji može smatrati da su izmjene informacija i uvjeta definiranih u članku 42. Direktive 2007/64 kao i izmjene okvirnog ugovora „pružene” na trajnom nosaču podataka sukladno članku 41. stavku 1. te direktive, valja podsjetiti da bi ta direktiva, kako je to navedeno u njezinoj uvodnoj izjavi 27., trebala razlikovati dva načina prijenosa informacija od strane pružatelja platnih usluga; pružatelj platnih usluga trebao bi pružiti, odnosno aktivno priopćiti predmetne informacije a da ga korisnik platnih usluga ne mora dodatno poticati, ili bi informacije trebale biti stavljene na raspolaganje korisniku platnih usluga uzimajući u obzir svaki zahtjev koji može imati za moguće dodatne informacije. U potonjem slučaju korisnik platnih usluga trebao bi poduzeti neke aktivne mjere kako bi dobio informacije, kao što su izričit zahtjev pružatelju platnih usluga, konzultiranje svojeg internetskog bankovnog računa ili unošenje svoje bankovne kartice u pisač za izvatke računa.

               48

               Iz toga slijedi da, kada Direktiva 2007/64 predviđa da pružatelj platnih usluga pruži predmetne informacije njihovu korisniku, pružatelj je taj koji mora aktivno priopćiti te informacije.

               49

               Istodobno, s obzirom na to da je zaštita korisnika platnih usluga, a osobito potrošača, kako je to navedeno u točki 45. ove presude, jedan od ciljeva navedene direktive, nije razumno zahtijevati, kako je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 75. do 77. svojeg mišljenja, da korisnici platnih usluga redovno provjeravaju sve usluge elektroničke komunikacije kojima se koriste, to više što se prema članku 44. stavku 1. drugom podstavku Direktive 2007/64 smatra da su u okolnostima koje ta odredba predviđa ti korisnici prihvatili izmjene uvjeta okvirnog ugovora koje predlažu ti pružatelji usluga.

               50

               Međutim, može se smatrati da su predmetne informacije koje prenosi pružatelj platnih usluga njihovu korisniku putem stranice internetskog bankarstva pružene u smislu članka 41. stavka 1. Direktive 2007/64 ako je takav prijenos popraćen aktivnim postupanjem pružatelja usluge kako bi tog korisnika upoznao s postojanjem i raspoloživošću tih informacija na navedenoj stranici.

               51

               Kako je to u bitnome naveo nezavisni odvjetnik u točki 79. svojeg mišljenja, takvo postupanje može biti osobito slanje pisma ili elektroničke poruke na adresu kojom se korisnik tih usluga uobičajeno koristi kako bi komunicirao s drugim osobama i za koju su strane dogovorile uporabu u okvirnom ugovoru sklopljenom između pružatelja platnih usluga i tog korisnika. Odabrana adresa, međutim, ne može biti ona koja je dodijeljena navedenom korisniku na stranici internetskog bankarstva kojom upravlja pružatelj platnih usluga ili drugi profesionalni subjekt kojem je povjereno vođenje te stranice, s obzirom na to da se, čak i ako sadržava elektronički poštanski sandučić, taj korisnik ne koristi navedenom stranicom u svrhu uobičajenog komuniciranja s osobama različitima od pružatelja usluga.

               52

               Na sudu koji je uputio zahtjev jest da provjeri može li se, u odnosu na sve okolnosti glavnog postupka, smatrati da je pružatelj platnih usluga njihovu korisniku aktivno priopćio izmjene informacija i uvjeta definirane u članku 42. Direktive 2007/64 kao i izmjene predmetnog okvirnog ugovora.

               53

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti na sljedeći način:

                        —

                        Članak 41. stavak 1. i članak 44. stavak 1. Direktive 2007/64, tumačene zajedno s njezinim člankom 4. točkom 25., treba tumačiti na način da se može smatrati da su izmjene informacija i uvjeta, predviđene člankom 42. navedene direktive, koje priopćava pružatelj platnih usluga njihovu korisniku putem elektroničkog poštanskog sandučića koji je dostupan na stranici internetskog bankarstva pružene putem trajnog nosača podataka u smislu tih odredbi samo ako su ispunjena dva uvjeta:

                                 —

                                 ako ta internetska stranica omogućava pohranu informacija naslovljenih osobno na njega na takav način da te informacije ostanu dostupne za buduću upotrebu tijekom razdoblja koje odgovara svrsi informacija, a da ne postoji nikakva mogućnost jednostrane izmjene njihova sadržaja od strane tog pružatelja usluga ili drugog profesionalnog subjekta, i

                                 —

                                 ako korisnik platnih usluga mora provjeravati navedenu internetsku stranicu kako bi se upoznao s navedenim informacijama, prijenos tih informacija mora biti popraćen aktivnim postupanjem pružatelja platnih usluga namijenjenim upoznavanju tog korisnika s postojanjem i raspoloživošću navedenih informacija na navedenoj internetskoj stranici.

                  U slučaju da korisnik platnih usluga mora provjeriti takvu stranicu kako bi se upoznao s dotičnim informacijama, kada prijenos tih informacija nije popraćen takvim aktivnim postupanjem pružatelja platnih usluga, one su tek stavljene na raspolaganje tom korisniku u smislu članka 36. stavka 1. prve rečenice Direktive 2007/64.

         Troškovi

               54

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Članak 41. stavak 1. i članak 44. stavak 1. Direktive 2007/64/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 13. studenoga 2007. o platnim uslugama na unutarnjem tržištu i o izmjeni direktiva 97/7/EZ, 2002/65/EZ, 2005/60/EZ i 2006/48/EZ te stavljanju izvan snage Direktive 97/5/EZ, kako je izmijenjena Direktivom 2009/111/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. rujna 2009., tumačene zajedno s njezinim člankom 4. točkom 25., treba tumačiti na način da se može smatrati da su izmjene informacija i uvjeta, predviđene člankom 42. navedene direktive, koje priopćava pružatelj platnih usluga njihovu korisniku putem elektroničkog poštanskog sandučića koji je dostupan na stranici internetskog bankarstva pružene putem trajnog nosača podataka u smislu tih odredbi samo ako su ispunjena dva uvjeta:

                        —

                           ako ta internetska stranica omogućava pohranu informacija naslovljenih osobno na njega na takav način da te informacije ostanu dostupne za buduću upotrebu tijekom razdoblja koje odgovara svrsi informacija, a da ne postoji nikakva mogućnost jednostrane izmjene njihova sadržaja od strane tog pružatelja usluga ili drugog profesionalnog subjekta, i

                        —

                           ako korisnik platnih usluga mora provjeravati navedenu internetsku stranicu kako bi se upoznao s navedenim informacijama, prijenos tih informacija mora biti popraćen aktivnim postupanjem pružatelja platnih usluga namijenjenim upoznavanju tog korisnika s postojanjem i raspoloživošću navedenih informacija na navedenoj internetskoj stranici.

                     U slučaju da korisnik platnih usluga mora provjeriti takvu stranicu kako bi se upoznao s dotičnim informacijama, kada prijenos tih informacija nije popraćen takvim aktivnim postupanjem pružatelja platnih usluga, one su tek stavljene na raspolaganje tom korisniku u smislu članka 36. stavka 1. prve rečenice Direktive 2007/64, kako je izmijenjena Direktivom 2009/111.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	* Jezik postupka: njemački


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 19. svibnja 2010.#KME Germany AG, KME France SAS i KME Italy SpA protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje - Novčane kazne.#Predmet T-25/05.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 7. rujna 2017.#AlzChem AG protiv Europske komisije.#Pristup dokumentima – Uredba (EZ) br. 1049/2001 – Dokumenti vezani uz postupak nadzora državnih potpora – Uskraćivanje pristupa – Izuzeće koje se odnosi na zaštitu svrhe inspekcija, istraga i revizija – Obveza konkretnog i pojedinačnog ispitivanja – Prevladavajući javni interes.#Predmet T-451/15.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 26. siječnja 2006.#Komisija Europskih zajednica protiv Vijeća Europske unije.#Direktiva 2003/93/EZ.#Predmet C-533/03.