title: Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 17. studenoga 2017. (Ulomci).#Gmina Miasto Gdynia i Port Lotniczy Gdynia Kosakowo sp. z o.o. protiv Europske komisije.#Državne potpore – Infrastruktura zračne luke – Javno financiranje koje su općine Gdynia i Kosakowo dodijelile u korist zračne luke Gdynia Kosakowo – Odluka kojom se potpora proglašava nespojivom s unutarnjim tržištem i nalaže njezin povrat – Povlačenje odluke – Nepostojanje ponovnog pokretanja formalnog istražnog postupka – Izmjena pravnog sustava – Postupovna prava zainteresiranih osoba – Bitna povreda postupka.#Predmet T-263/15.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (sedmo vijeće)
      17. studenoga 2017. (
            *1
         )
      „Državne potpore – Infrastruktura zračne luke – Javno financiranje koje su općine Gdynia i Kosakowo dodijelile u korist zračne luke Gdynia‑Kosakowo – Odluka kojom se potpora proglašava nespojivom s unutarnjim tržištem i nalaže njezin povrat – Povlačenje odluke – Nepostojanje ponovnog pokretanja formalnog istražnog postupka – Izmjena pravnog sustava – Postupovna prava zainteresiranih osoba – Bitna povreda postupka”
      U predmetu T‑263/15,

         Gmina Miasto Gdynia, sa sjedištem u Gdynii (Poljska), koju zastupaju T. Koncewicz, K. Gruszecka‑Spychała i M. Le Berre, odvjetnici,

         Port Lotniczy Gdynia Kosakowo sp. z o.o., sa sjedištem u Gdynii, koje zastupa P. K. Rosiak, odvjetnik,
      tužitelji,
      koje podupire

         Republika Poljska, koju zastupaju B. Majczyna, M. Rzotkiewicz i E. Gromnicka, u svojstvu agenata,
      intervenijent,
      protiv

         Europske komisije, koju zastupaju K. Herrmann i S. Noë, u svojstvu agenata,
      tuženika,
      povodom zahtjeva na temelju članka 263. UFEU‑a za poništenje članaka 2. do 5. Odluke Komisije (EU) 2015/1586 od 26. veljače 2015. o mjeri SA.35388 (13/C) (ex 13/NN i ex 12/N) – Poljska – Osnivanje trgovačkog društva Gdynia‑Kosakowo Airport (SL 2015., L 250, str. 165.),
      OPĆI SUD (sedmo vijeće),
      u sastavu: V. Tomljenović, predsjednica, E. Bieliūnas i A. Marcoulli (izvjestiteljica), suci,
      tajnik: L. Grzegorczyk, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 27. travnja 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu (
            1
         )
      Okolnosti spora

               1

               U srpnju 2007. prvotužitelj, Gmina Miasto Gdynia (u daljnjem tekstu: općina Gdynia), i Gmina Kosakowo (u daljnjem tekstu: općina Kosakowo) osnovali su drugotužitelja, Port Lotniczy Gdynia Kosakowo sp. z o.o. (u daljnjem tekstu: trgovačko društvo PLGK), koji je u cijelosti u njihovu vlasništvu, s ciljem prenamjene vojne zračne luke Gdynia‑Oksywie u civilne svrhe. Ta se zračna luka nalazi na području općine Kosakowo u Pomorju, na sjeveru Poljske. Ta je nova civilna zračna luka, čije je upravljanje povjereno trgovačkom društvu PLGK, trebala postati druga po redu važnosti zračna luka Pomorja i prije svega služiti općem zračnom prometu, niskotarifnim linijama i čarterskim zračnim prijevoznicima.

                  [omissis]

               5

               Odlukom od 2. srpnja 2013., Komisija je pokrenula formalni istražni postupak o predmetnoj mjeri, u skladu s odredbama članka 108. stavka 2. UFEU‑a, te je pozvala zainteresirane strane da podnesu svoja očitovanja (Odluka C(2013) 4045 final od 2. srpnja 2013., koja se odnosi na mjeru SA.35388 (2013/C) (ex 2013/NN i ex 2012/N) – Poljska – Osnivanje trgovačkog društva Gdynia‑Kosakowo Airport (SL 2013., C 243, str. 25., u daljnjem tekstu: odluka o pokretanju postupka)). Komisija od zainteresiranih osoba nije primila nikakvo očitovanje.

                  [omissis]

               7

               Komisija je 11. veljače 2014. usvojila odluku 2014/883/EU o mjeri SA.35388 (13/C) (ex 13/NN i ex 12/N) – Poljska – Osnivanje trgovačkog društva Gdynia‑Kosakowo Airport (SL 2014., L 357, str. 51.), u kojoj je utvrdila da planirani projekt financiranja čini državnu potporu u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a, osobito zbog činjenice da je, zahvaljujući javnom financiranju općine Gdynia i općine Kosakowo, trgovačko društvo PLGK ostvarilo gospodarsku prednost koju ne bi ostvarilo u uobičajenim tržišnim uvjetima. Tom je odlukom Komisija od poljskih nadležnih tijela zatražila povrat državne potpore dodijeljene trgovačkom društvu PLGK.

                  [omissis]

               10

               Komisija je 26. veljače 2015. istim aktom povukla Odluku 2014/883 te je zamijenila Odlukom (EU) 2015/1586 o mjeri SA.35388 (13/C) (ex 13/NN i ex 12/N) – Poljska – Osnivanje trgovačkog društva Gdynia‑Kosakowo Airport (SL 2015., L 250, str. 165., u daljnjem tekstu: pobijana odluka).

               11

               Kad je riječ o povlačenju Odluke 2014/883, Komisija je navela da se tijekom postupka pred Općim sudom ispostavilo da državna potpora proglašena nespojivom s unutarnjim tržištem Odlukom 2014/883 uključuje određena ulaganja koja, prema odluci o pokretanju postupka, ne čine državne potpore, s obzirom na to da su ona u nadležnosti javne politike. Ta ulaganja obuhvaćaju zgrade i opremu za vatrogasce, carinske službenike, zaštitare u zračnoj luci, policijske službenike i graničnu policiju (uvodne izjave 15. i 16. pobijane odluke). Na toj je osnovi Komisija odlučila da valja staviti izvan snage Odluku 2014/883 te je zamijeniti pobijanom odlukom. Nadalje, Komisija je smatrala da nije potrebno pokrenuti formalni istražni postupak s obzirom na to da je spis sadržavao sve elemente potrebne za ocjenjivanje predmetne mjere (uvodna izjava 18. pobijane odluke).

                  [omissis]

               16

               U pobijanoj je odluci Komisija kao prvo navela okolnosti formalnog istražnog postupka.

                  [omissis]

               18

               Projekt ulaganja financiran je dokapitalizacijom koju su provele općine Gdynia i Kosakowo, a koja je trebala pokriti troškove ulaganja (u daljnjem tekstu: potpora za ulaganje) i početne troškove poslovanja zračne luke (u razdoblju do kraja 2019.) (u daljnjem tekstu: operativna potpora). Komisija ističe da su se, prije nego što su poljska nadležna tijela prijavila mjeru, općine Gdynia i Kosakowo već dogovorile o uplati ukupnog iznosa od oko 207,48 milijuna poljskih zlota (oko 51,87 milijuna eura) za potrebe provedbe projekta ulaganja i pokrivanja gubitaka zračne luke u prvim godinama poslovanja. Gdynia bi uplatila 142,48 milijuna poljskih zlota (oko 35,62 milijuna eura) u novcu u razdoblju 2007. – 2019. Kosakowo je osiguralo uplatu u novcu od 0,1 milijun poljskih zlota (oko 25.000 eura) kad je trgovačko društvo PLGK osnovano. Komisija je također navela da bi u razdoblju 2011. – 2040. općina Kosakowo izvršila i nenovčanu uplatu od 64,9 milijuna poljskih zlota (oko 16,2 milijuna eura), zamjenom dijela godišnje najamnine koju plaća zračna luka Gdynia u okviru zakupa za dionice zračne luke (uvodne izjave 31. i 32. pobijane odluke).

               19

               Kao drugo, Komisija je smatrala da dokapitalizacija u korist trgovačkog društva PLGK čini državnu potporu u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a. S obzirom na to da je financiranje već stavljeno na raspolaganje trgovačkom društvu PLGK, Komisija je također smatrala da poljska nadležna tijela nisu postupala u skladu sa zabranom iz članka 108. stavka 3. UFEU‑a (uvodna izjava 191. pobijane odluke).

               20

               Kao treće, Komisija je analizirala je li predmetna potpora spojiva s unutarnjim tržištem, posebno s obzirom na članak 107. stavak 3. točku (c) UFEU‑a.

                  [omissis]

               24

               Kao četvrto, Komisija je istaknula da predmetna potpora mora biti vraćena poljskim nadležnim tijelima ako je isplaćena.

               25

               Na toj je osnovi Komisija donijela pobijanu odluku. Izreka pobijane odluke glasi kako slijedi:

                  „Članak 1.

               Odluka 2014/883/EU povlači se.

                  Članak 2.

               1.   Dokapitalizacija u korist trgovačkog društva [PLGK] provedena između 28. kolovoza 2007. i 17. lipnja 2013. čini državnu potporu koju je [Republika] Poljska nezakonito dodijelila protivno članku 108. stavku 3. [UFEU‑a] i koja nije spojiva s unutarnjim tržištem, osim u mjeri u kojoj je dokapitalizacija bila usmjerena na ulaganja nužna za izvršavanje djelatnosti za koje se u skladu s odlukom [o pokretanju postupka] mora smatrati da su u nadležnosti javne politike.
               2.   Dokapitalizacija koju [Republika] Poljska planira provesti u korist trgovačkog društva [PLGK] nakon 17. lipnja 2013. za prenamjenu vojne zračne luke Gdynia‑Kosakowo u civilnu zračnu luku čini državnu potporu koja nije spojiva s unutarnjim tržištem. Državna potpora stoga se ne može provesti.

                  Članak 3.

               1.   [Republika] Poljska mora od korisnika zatražiti povrat potpore iz članka 2. stavka 1.
               2.   Na iznose koji se moraju vratiti obračunavaju se kamate od datuma kad su ti iznosi korisniku stavljeni na raspolaganje do njihova stvarnog povrata. Kamata se izračunava na temelju složenog kamatnog računa u skladu s poglavljem V. Uredbe Komisije (EZ) br. 794/2004 [od 21. travnja 2004. o provedbi Uredbe Vijeća (EZ) br. 659/1999 o utvrđivanju detaljnih pravila za primjenu članka 93. Ugovora o EZ‑u (SL 2004., L 140, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 2., str. 9.)].
               3.   [Republika] Poljska mora otkazati sva nedospjela plaćanja potpore iz članka 2. stavka 2., s učinkom od datuma objave ove Odluke.

                  Članak 4.

               1.   Povrat potpore iz članka 2. stavka 1. i kamata iz članka 3. stavka 2. stupaju na snagu odmah i odmah proizvode učinke.
               2.   [Republika] Poljska mora osigurati da se ova Odluka provede u roku od četiri mjeseca od dana njezine objave.

                  Članak 5.

               1.   U roku od dva mjeseca od obavijesti o ovoj Odluci, [Republika] Poljska mora Komisiji dostaviti sljedeće informacije:

                        (a)

                        ukupni iznos (glavnicu i kamatu na iznos povrata) koji korisnik mora vratiti;

                        (b)

                        detaljan opis mjera koje su već poduzete ili se planiraju poduzeti u cilju usklađivanja s ovom Odlukom;

                        (c)

                        dokumente kojima se dokazuje da je korisniku određen povrat potpore.

                  2.   [Republika] Poljska mora izvješćivati Komisiju o napretku nacionalnih mjera koje su poduzete radi provedbe ove Odluke do potpunog povrata potpore iz članka 2. stavka 1. i kamata iz članka 3. stavka 2. Na jednostavan zahtjev Komisije mora odmah predočiti informacije o već poduzetim i planiranim mjerama u svrhu ispunjavanja uvjeta iz ove Odluke. Mora dostaviti i detaljne informacije o iznosima potpore i kamatama čiji je povrat već ostvaren od korisnika.

                  Članak 6.

               Ova je Odluka upućena Republici Poljskoj.”

         Postupak i zahtjevi stranaka

               26

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 15. svibnja 2015. općina Gdynia i trgovačko društvo PLGK pokrenuli su ovaj postupak.

               27

               Odlukom od 1. prosinca 2015. predsjednik šestog vijeća Općeg suda odobrio je intervenciju Republike Poljske u potporu zahtjevu tužiteljâ.

               28

               Odlukom od 15. travnja 2016. predmet je dodijeljen novom sucu izvjestitelju.

               29

               Budući da se sastav vijeća Općeg suda promijenio, primjenom članka 27. stavka 5. Poslovnika Općeg suda, sudac izvjestitelj raspoređen je u sedmo vijeće, kojemu je slijedom toga dodijeljen ovaj predmet.

               30

               Na temelju prijedloga suca izvjestitelja, Opći sud (sedmo vijeće) odlučio je otvoriti usmeni dio postupka te je, u okviru mjera upravljanja postupkom iz članka 89. stavka 3. Poslovnika, strankama postavio pitanja. Stranke su udovoljile tom zahtjevu u za to određenim rokovima.

               31

               Na raspravi održanoj 27. travnja 2017. saslušana su izlaganja stranaka kao i odgovori na pitanja koja im je postavio Opći sud.

               32

               Tužitelji, uzimajući u obzir pojašnjenja u replici trgovačkog društva PLGK te kao odgovor na mjere upravljanja postupkom općine Gdynia, od Općeg suda zahtijevaju da:

                        –

                        poništi članke 2. do 5. pobijane odluke;

                        –

                        naloži Komisiji snošenje troškova.

               33

               Komisija od Općeg suda zahtijeva da:

                        –

                        odbije tužbu;

                        –

                        naloži tužiteljima snošenje troškova.

               34

               Republika Poljska podupire zahtjeve tužiteljâ.

         Pravo

               35

               Tužba se u bitnome temelji na šest tužbenih razloga.

                  [omissis]

               41

               Šesti tužbeni razlog u bitnome se temelji na bitnoj povredi postupka te na povredi postupovnih pravila kao i načela dobre uprave, zaštite legitimnih očekivanja i poštovanja prava obrane.

               42

               Opći sud smatra prikladnim kao prvo ispitati šesti tužbeni razlog.

                  [omissis]

               57

               Šesti tužbeni razlog u bitnome se temelji na trima prigovorima. Kao prvo, tužitelji osporavaju nepostojanje objave pobijane odluke na dan podnošenja ove tužbe. Kao drugo, tužitelji smatraju da Komisija nije mogla povući Odluku 2014/883 na temelju članka 9. Uredbe br. 659/1999. Kao treće, tužitelji ističu da je Komisija prije donošenja pobijane odluke trebala ponovno pokrenuti formalni istražni postupak i osigurati poštovanje njihovih postupovnih prava ili onih Republike Poljske.

                  [omissis]

         Treći prigovor, koji se temelji na nepokretanju formalnog istražnog postupka i na povredi postupovnih prava zainteresiranih osoba

               62

               Kad je riječ o argumentu da je Komisija trebala pokrenuti formalni istražni postupak prije donošenja pobijane odluke te osigurati poštovanje postupovnih prava zainteresiranih osoba, valja podsjetiti da se, prema sudskoj praksi, postupak kojim se zamjenjuje nezakonit akt može pokrenuti u vezi s točno onom točkom u kojoj je ustanovljena nezakonitost, tj. da Komisija pritom ne mora ponovno pokretati postupak u odnosu na druge točke (vidjeti u tom smislu presude od 12. studenoga 1998., Španjolska/Komisija, C‑415/96, EU:C:1998:533, t. 31.; od 3. listopada 2000., Industrie des poudres sphériques/Vijeće, C‑458/98 P, EU:C:2000:531, t. 82. i od 9. srpnja 2008., Alitalia/Komisija, T‑301/01, EU:T:2008:262, t. 99. i 142.). Ta se sudska praksa o zamjenjivanju akta koji je poništio sud Unije primjenjuje i onda kada nije riječ o sudskom poništenju predmetnog akta, nego o tome da je nezakonit akt povukao ili zamijenio njegov autor (presuda od 16. ožujka 2016., Frucona Košice/Komisija, T‑103/14, EU:T:2016:152, t. 61.; vidjeti također u tom smislu presudu od 12. svibnja 2011., Région Nord‑Pas‑de‑Calais i Communauté d’agglomération du Douaisis/Komisija, T‑267/08 i T‑279/08, EU:T:2011:209, t. 83.).

               63

               Međutim, činjenica da Komisija ne mora ponovno pokretati postupak u odnosu na druge točke koje nemaju veze s onom u kojoj je ustanovljena nezakonitost ne znači da ona načelno ne mora pozvati zainteresirane osobe da podnesu svoja očitovanja prije donošenja nove odluke.

               64

               Točno je da nijedna odredba postupka nadzora državnih potpora među zainteresiranim osobama ne daje posebnu ulogu korisniku potpore (presuda od 24. rujna 2002., Falck i Acciaierie di Bolzano/Komisija, C‑74/00 P i C‑75/00 P, EU:C:2002:524, t. 83) ili poddržavnom tijelu koje je dodijelilo potporu (vidjeti u tom smislu rješenje od 5. listopada 2016., Diputación Foral de Bizkaia/Komisija, C‑426/15 P, neobjavljeno, EU:C:2016:757, t. 45. i presudu od 12. svibnja 2011., Région Nord‑Pas‑de‑Calais i Communauté d’agglomération du Douaisis/Komisija, T‑267/08 i T‑279/08, EU:T:2011:209, t. 71.), što bi podrazumijevalo da se oni mogu pozvati na prava jednako široka kao sama prava obrane.

               65

               Međutim, iz članka 108. stavka 2. UFEU‑a i iz članka 1. točke (h) Uredbe br. 659/1999 proizlazi da je Komisija u fazi istrage obvezna pozvati zainteresirane osobe, uključujući dotične poduzetnike i poddržavna tijela, da podnesu svoja očitovanja (vidjeti u tom smislu presude od 8. svibnja 2008., Ferriere Nord/Komisija, C‑49/05 P, neobjavljenu, EU:C:2008:259, t. 68. i od 11. prosinca 2008., Komisija/Freistaat Sachsen, C‑334/07 P, EU:C:2008:709, t. 55.). To pravilo ima narav postupovne pretpostavke (presude od 11. prosinca 2008., Komisija/Freistaat Sachsen, C‑334/07 P, EU:C:2008:709, t. 55. i od 12. rujna 2007., Olympiaki Aeroporia Ypiresies/Komisija, T‑68/03, EU:T:2007:253, t. 42.). Ono zainteresiranim osobama mora omogućiti da budu uključene u postupak u mjeri koja je potrebna s obzirom na okolnosti predmetnog slučaja (vidjeti u tom smislu presudu od 25. lipnja 1998., British Airways i dr./Komisija, T‑371/94 i T‑394/94, EU:T:1998:140, t. 60.). U tim je okolnostima već utvrđeno da je Komisija, prema potrebi, od zainteresiranih osoba trebala tražiti njihova očitovanja kada se pravni sustav izmijenio prije nego što je ona donijela svoju odluku na temelju novih pravila, osim ako novi pravni sustav nije sadržavao bitnu izmjenu u odnosu na onaj koji je prije bio na snazi (vidjeti presudu od 11. prosinca 2008., Komisija/Freistaat Sachsen, C‑334/07 P, EU:C:2008:709, t. 56. i navedenu sudsku praksu).

               66

               Nadalje, iako se odluka o pokretanju postupka može ograničiti na sažet prikaz relevantnih činjeničnih i pravnih pitanja, privremenu ocjenu o tome čini li predložena mjera potporu i navođenje mogućih sumnji u pogledu njezine spojivosti s načelima unutarnjeg tržišta, ona mora zainteresiranim osobama na učinkovit način omogućiti sudjelovanje u formalnom istražnom postupku u kojem će one moći istaknuti svoje argumente (vidjeti u tom smislu presudu od 12. svibnja 2011., Région Nord‑Pas‑de‑Calais i Communauté d’agglomération du Douaisis/Komisija, T‑267/08 i T‑279/08, EU:T:2011:209, t. 80. i 81). Komisija, točnije, treba u dovoljnoj mjeri utvrditi okvir svojeg ispitivanja, kako pravo zainteresiranih osoba da podnesu svoja očitovanja ne bi izgubilo smisao (vidjeti presudu od 1. srpnja 2009., Operator ARP/Komisija, T‑291/06, EU:T:2009:235, t. 38. i navedenu sudsku praksu).

               67

               U ovom slučaju valja istaknuti da je u odluci o pokretanju postupka Komisija operativnu potporu privremeno ocijenila spojivom sa Smjernicama za regionalne potpore, uzimajući u obzir upućivanje u tom pogledu u člancima 27. i 63. Smjernica iz 2005. Točnije, Komisija je istaknula da se zračna luka Gdynia‑Kosakowo nalazi u regiji koja je u teškoj gospodarskoj situaciji obuhvaćenoj odstupanjem iz članka 107. stavka 3. točke (a) UFEU‑a te da je potrebno provjeriti jesu li ispunjeni uvjeti predviđeni člankom 76. Smjernica za nacionalne regionalne potpore (uvodne izjave 64. i 65. odluke o pokretanju postupka).

               68

               Komisija je u odluci 2014/883 navela da se „zračna luka Gdynia nalazi u neprivilegiranoj regiji obuhvaćenoj odstupanjem iz članka 107. stavka 3. [točke] (a) UFEU‑a”, „što znači da Komisija mora procijeniti može li se predmetna operativna potpora smatrati spojivom u skladu sa smjernicama za regionalne potpore” (uvodna izjava 221. Odluke 2014/883). Primjenom članka 76. navedenih smjernica na ovaj slučaj, Komisija je zaključila da operativna potpora nije u skladu s „kriterijima iz smjernica za regionalne potpore” (uvodna izjava 228. Odluke 2014/883).

               69

               Međutim, kako je to pravilno istaknulo trgovačko društvo PLGK, kojemu su se u tome u svojim odgovorima na mjere upravljanja postupkom pridružili Republika Poljska i općina Gdynia, Komisija je u pobijanoj odluci, kad je riječ o analizi spojivosti operativne potpore, izvršila izmjenu pravnog sustava.

               70

               U tom pogledu, kao prvo, valja odbiti Komisijin argument prema kojem je izmjena pravne osnove u pobijanoj odluci novi tužbeni razlog koji je trgovačko društvo PLGK prvi put iznijelo u stadiju podnošenja replike. Naime, iz sudske prakse proizlazi da argument koji predstavlja izravno ili neizravno proširenje ranije navedenog tužbenog razloga u tužbi kojom se pokreće postupak treba smatrati dopuštenim (presuda od 19. svibnja 1983., Verros/Parlament, 306/81, EU:C:1983:143, t. 9.; vidjeti također u tom smislu presude od 26. travnja 2007., Alcon/OHIM, C‑412/05 P, EU:C:2007:252, t. 38. do 40. i od 17. srpnja 2008., Campoli/Komisija, C‑71/07 P, EU:C:2008:424, t. 63.). Međutim, u ovom su slučaju tužitelji u svojoj tužbi naveli da su trebali imati mogućnost izjasniti se o novim argumentima i o Komisijinoj novoj analizi te da je propust glede toga sam po sebi bitna povreda postupka. Preciznije, točka II.14. tužbe, koja sažima tužbene razloge iznesene u potporu tužbi, naslovljena je, primjerice: „Bitna povreda postupka u obliku tužiteljevih prava na podnošenje očitovanja i zauzimanje stajališta”. Argument iznesen u replici trgovačkog društva PLGK, koji se odnosi upravo na novu Komisijinu analizu provedenu u pobijanoj odluci, predstavlja proširenje tužbenog razloga iznesenog u tužbi, koji se temelji na bitnoj povredi postupka u vezi s pravom tužitelja na podnošenje njihovih očitovanja. Osim toga i u svakom slučaju, valja podsjetiti da pravilo prema kojem Komisija mora zainteresiranim osobama omogućiti podnošenje njihovih očitovanja ima narav bitne postupovne pretpostavke. Stoga povredu te bitne postupovne pretpostavke, koja predstavlja tužbeni razlog koji se odnosi na javni poredak, Sud može istaknuti po službenoj dužnosti (vidjeti u tom smislu presude od 7. svibnja 1991., Interhotel/Komisija, C‑291/89, EU:C:1991:189, t. 14.; od 4. travnja 2017., Ombudsman/Staelen, C‑337/15 P, EU:C:2017:256, t. 85. i od 16. ožujka 2016., Frucona Košice/Komisija, T‑103/14, EU:T:2016:152, t. 84.).

               71

               Kao drugo, u okviru pobijane odluke Komisija je navela da će primijeniti načela navedena u Smjernicama iz 2005. na nezakonite potpore za ulaganje dodijeljene zračnim lukama prije 4. travnja 2014. – to jest datuma početka primjene Smjernica iz 2014. – i „načela navedena u Smjernicama iz 2014. […] na sve slučajeve povezane s operativnim potporama […] zračnim lukama, čak i ako su potpore dodijeljene prije 4. travnja 2014.” (uvodna izjava 196. pobijane odluke), što je bio slučaj u ovom predmetu (uvodna izjava 197. i članak 2. pobijane odluke). Iz toga proizlazi da se Komisija, kako bi analizirala je li operativna potpora spojiva s unutarnjim tržištem, više ne temelji, kao što je to činila u odluci o pokretanju postupka i u Odluci 2014/883, na Smjernicama za nacionalne regionalne potpore, nego na načelima navedenima u Smjernicama iz 2014.

               72

               Kao treće, kao što to proizlazi iz Smjernica iz 2014., Komisija je izričito navela da „neće primjenjivati načela navedena u Smjernicama za nacionalne regionalne potpore za razdoblje od 2007. do 2013.” i „Smjernicama za regionalne državne potpore za razdoblje od 2014. do 2020. ni u svim budućim smjernicama za regionalne potpore na državne potpore koje se dodjeljuju za infrastrukturu zračne luke” (stavak 23. Smjernica iz 2014.).

               73

               Kao četvrto, osim izmjene provedene između Smjernica za nacionalne regionalne potpore i Smjernica iz 2014., Komisija je također izvršila izmjenu u analiziranom odstupanju u odnosu na članak 107. stavak 3. UFEU‑a. Naime, kao što to proizlazi iz odluke o pokretanju postupka i Odluke 2014/883, Komisija se stavila u okvir „odstupanja predviđenog člankom 107. stavkom 3. [točkom] (a) UFEU‑a”. Stavak 76. Smjernica za nacionalne regionalne potpore ujedno određuje da operativne potpore mogu iznimno biti dodijeljene u regijama na koje se primjenjuje odstupanje predviđeno člankom 107. stavkom 3. točkom (a) UFEU‑a. Međutim, kao što to i proizlazi iz stavka 112. Smjernica iz 2014., čija je načela Komisija primjenjivala u pobijanoj odluci, usklađenost operativnih potpora u tom se okviru analizirala „prema članku 107. stavku 3. [točki] (c) [UFEU‑a]”.

               74

               Kao peto, Smjernicama iz 2014. uvodi se „nov pristup procjeni” usklađenosti potpora za zračne luke, osobito kad je riječ o „operativnim potporama regionalnim zračnim lukama” (stavak 17. točka (d) Smjernica iz 2014.). Ta se nova pravila ocjenjivanja nalaze u točki 5.1.2. Smjernica iz 2014. Ona predviđaju šest kumulativnih kriterija, među kojima je prvi onaj koji je Komisija analizirala u uvodnoj izjavi 246. pobijane odluke, tj. činjenica određivanja pridonosi li operativna potpora ostvarenju jasno definiranog cilja od zajedničkog interesa. Taj se prvi kriterij sam po sebi temelji na trima alternativnim uvjetima, tj. na tome da operativna potpora poboljšava mobilnost građana Unije i povezanost regija zahvaljujući uspostavi pristupnih točaka za letove unutar Unije ili na tome da suzbija zagušenje zračnog prometa u glavnim čvorištima Unije ili na tome da olakšava regionalni razvoj. Dva od tih triju alternativnih kriterija Komisija je spomenula u uvodnoj izjavi 246. pobijane odluke.

               75

               Smjernice za nacionalne regionalne potpore u odnosu na njih predviđaju da se operativne potpore mogu dodijeliti „[ako] su opravdane u smislu svojeg doprinosa regionalnom razvoju i svoje prirode te [ako] je njihova visina razmjerna nedostacima koji se namjeravaju umanjiti”, što je ujedno navedeno u uvodnoj izjavi 222. Odluke 2014/883.

               76

               Iako se određeni kriteriji predviđeni Smjernicama iz 2014. i Smjernicama za nacionalne regionalne potpore mogu uskladiti, osobito s obzirom na doprinos potpore regionalnom razvoju, ti su kriteriji ipak, s jedne strane, razvijeniji u Smjernicama iz 2014. te su, s druge strane, različiti po prirodi, s obzirom na to da se Smjernice iz 2014. posebno odnose na potpore dodijeljene zračnim lukama i prijevoznicima. Usto, valja istaknuti da, iako je doprinos regionalnom razvoju bitan uvjet u Smjernicama za nacionalne regionalne potpore, u Smjernicama iz 2014. on je samo alternativan uvjet, kao što to pokazuje uporaba veznika „ili” u stavku 113. potonjih smjernica.

               77

               Kao šesto, valja istaknuti da se nov pristup ocjeni operativnih potpora predviđen Smjernicama iz 2014. osobito odnosi na određivanje prijelaznog razdoblja od deset godina tijekom kojeg zračne luke, pogotovo regionalne, mogu uživati te potpore, podložno ispunjavanju uvjeta predviđenih navedenim smjernicama (vidjeti, među ostalim, stavke 13., 14. i 112. Smjernica iz 2014.)

               78

               Imajući u vidu te elemente, treba smatrati da novi pravni sustav koji Komisija primjenjuje u pobijanoj odluci sadržava bitne izmjene u odnosu na onaj koji je prije bio na snazi te koji je uzet u obzir u odluci o pokretanju postupka i u Odluci 2014/883.

               79

               Osim toga, pod pretpostavkom da je, kao što to tvrdi Komisija, povlačenje Odluke 2014/883 dovelo do toga da je formalni istražni postupak ostao otvoren, zainteresirane osobe nisu bile u mogućnosti podnijeti svoja očitovanja kad je navedeni postupak ponovno okončan istodobno s donošenjem pobijane odluke. Također valja istaknuti da su Smjernice iz 2014. objavljene 4. travnja 2014., to jest nakon donošenja Odluke 2014/883 i stoga nakon početnog okončanja istražnog postupka. Iz toga slijedi da između trenutka objave Smjernica iz 2014. i donošenja pobijane odluke zainteresirane osobe nisu bile u mogućnosti valjano podnijeti svoja očitovanja o primjenjivosti i mogućem utjecaju navedenih smjernica, iako one predstavljaju promjenu pravnog sustava koji je Komisija odlučila primijeniti u ovom slučaju.

               80

               Ostali Komisijini argumenti ne mogu dovesti u pitanje ta razmatranja.

               81

               Točnije, treba odbaciti Komisijin argument prema kojem trgovačko društvo PLGK nije uspjelo dokazati u kojoj je mjeri činjenica da nije bilo pozvano izjasniti se o primjeni Smjernica iz 2014. mogla utjecati na njegovu pravnu situaciju ni u kojoj je mjeri mogućnost izjašnjavanja s tim u vezi mogla dovesti do drukčijeg sadržaja pobijane odluke. Naime, pravo zainteresiranih osoba na podnošenje njihovih očitovanja ima narav bitne postupovne pretpostavke, u smislu članka 263. UFEU‑a, čija povreda, utvrđena u ovom slučaju, dovodi do poništenja akta koji sadržava povredu a da pritom nije potrebno utvrditi postojanje utjecaja na stranku koja se poziva na takvu povredu ni to da je upravni postupak mogao dovesti do drukčijeg ishoda (vidjeti u tom smislu presude od 6. travnja 2000., Komisija/ICI, C‑286/95 P, EU:C:2000:188, t. 52. i od 8. rujna 2016., Goldfish i dr./Komisija, T‑54/14, EU:T:2016:455, t. 47.; mišljenje nezavisnog odvjetnika Mengozzija u predmetu Bensada Benallal, C‑161/15, EU:C:2016:3, t. 92.). Usto i u svakom slučaju, uzimajući u obzir izmjene izvršene na pravnoj osnovi UFEU‑a (članak 107. stavak 3. točka (a) UFEU‑a, zatim članak 107. stavak 3. točka (c) UFEU‑a) i s obzirom na primjenjive smjernice koje bitno mijenjaju pravni sustav analize usklađenosti operativne potpore, ne smije se dovesti u pitanje doseg očitovanja koja su zainteresirane strane mogle podnijeti, čak i ako je Komisija u pobijanoj odluci došla do zaključka istovjetnog onomu iz odluke koja je prethodno bila na snazi.

               82

               Kad je riječ o činjenici da tužitelji nisu podnijeli očitovanja nakon donošenja odluke o pokretanju postupka, ona je bespredmetna za utvrđivanje toga jesu li oni mogli podnijeti svoja očitovanja nakon povlačenja Odluke 2014/883, a prije donošenja pobijane odluke.

               83

               Kad je riječ o Komisijinim argumentima iznesenima u okviru njezina odgovora na mjere upravljanja postupkom prema kojima nije primjenjivala „nov pristup” iz Smjernica iz 2014. kad je riječ o operativnim potporama, oni se uglavnom odnose na činjenicu da je u Odluci 2014/883 i u pobijanoj odluci Komisija smatrala da operativna potpora nije spojiva s unutarnjim tržištem, s obzirom na to da potpora za ulaganje sama po sebi nije spojiva s navedenim tržištem. Tim je argumentima, međutim, u bitnome cilj istaknuti da bi pobijana odluka imala istovjetan sadržaj da su zainteresirane osobe bile pozvane podnijeti svoja očitovanja. Moraju se, dakle, odbaciti zbog jednakih razloga kao što su oni navedeni u točki 81. ove presude.

               84

               U svakom slučaju, valja podsjetiti da je, kao što to, među ostalim, proizlazi iz uvodnih izjava 196. i 197. pobijane odluke, Komisija istaknula da u ovom slučaju, kad je riječ o operativnim potporama, primjenjuje načela navedena u Smjernicama iz 2014. U tim je okolnostima Komisija u uvodnoj izjavi 245. pobijane odluke izričito ciljala na Smjernice iz 2014., time što je navela da je činjenica da operativna potpora nije u skladu s unutarnjim tržištem, s obzirom na to da potpora za ulaganje kao takva nije u skladu s navedenim tržištem, također mjerodavna „u skladu sa Smjernicama iz 2014.”. Ona je, osim toga, primijenila prvi kriterij iz Smjernica iz 2014. na uvodnu izjavu 246. pobijane odluke, s obzirom na to da je navedeni kriterij bitno različit od uvjeta navedenih u stavku 76. Smjernica za nacionalne regionalne potpore (vidjeti točku 76. ove presude). Također valja naglasiti da su se, kao što to i proizlazi iz uvodnih izjava 198. do 202. pobijane odluke, načela proizišla iz Smjernica iz 2014. primjenjivala s ciljem razlikovanja financiranja koja se odnose na potpore za ulaganje od onih koja se odnose na operativne potpore.

               85

               Nadalje, valja istaknuti da pobijana odluka sadržava barem jednu nepreciznost, koju je Komisija ujedno navela u svojem odgovoru na mjere upravljanja postupkom u pogledu pravnog okvira u okviru kojeg je navela da operativna potpora nije spojiva s unutarnjim tržištem, s obzirom na to da potpora za ulaganje kao takva nije spojiva s navedenim tržištem. Naime, Komisija je u uvodnoj izjavi 245. pobijane odluke navela da je taj zaključak (koji se također pojavljuje u uvodnoj izjavi 227. Odluke 2014/883) „donesen u skladu sa Smjernicama za zračni prijevoz iz 2005.”, također mjerodavan u okviru Smjernica iz 2014. Međutim, kao što to proizlazi iz uvodnih izjava 227. i 228. Odluke 2014/883, Komisijina ocjena donesena je u okviru smjernica koje se odnose na nacionalne regionalne potpore te na temelju članka 107. stavka 3. točke (a) UFEU‑a. Preciznije, Komisijino razmatranje, koje ujedno proizlazi iz ustaljene sudske prakse, kao što to pokazuje uporaba izraza „u svakom slučaju”, nalazilo se prije zaključka donesenog u uvodnoj izjavi 228. Odluke 2014/883, prema kojoj „Komisija smatra da operativna potpora […] nije u skladu s kriterijima iz smjernica za regionalne potpore”.

               86

               Osim toga, razmatranje prema kojem operativna potpora nije spojiva s unutarnjim tržištem, s obzirom na to da potpora za ulaganje kao takva nije spojiva s navedenim tržištem, ne proizlazi iz uvjeta izričito predviđenog Smjernicama za nacionalne regionalne potpore ili Smjernicama iz 2014. Iz tih se smjernica stoga ne može zaključiti da su zainteresirane osobe mogle iznijeti svoja očitovanja s tim u vezi, kako to, pak, u bitnome ističe Komisija kao svoj odgovor na mjere upravljanja postupkom. Valja dodati da je Odluka 2014/883 povučena i da pitanje koje se postavlja nije toliko jesu li zainteresirane osobe mogle podnijeti svoja očitovanja u odnosu na tu odluku, nego jesu li to mogle učiniti u okviru formalnog istražnog postupka. Međutim, Komisija je u odluci o pokretanju postupka samo navela da operativna potpora načelno nije spojiva s unutarnjim tržištem, osim ako poštuje kriterije navedene u Smjernicama za nacionalne regionalne potpore, što se a priori čini da nije slučaj, uzimajući u obzir činjenicu da u Pomorju već postoji zračna luka Gdańsk (uvodni dio naslovljen „Ocjena mjere” i uvodne izjave 63. do 67. odluke o pokretanju postupka).

               87

               Kad je riječ o argumentu koji je Komisija prvi put iznijela na raspravi – a koji se temelji na tome da razmatranje prema kojem operativna potpora nije spojiva s unutarnjim tržištem, s obzirom na to da potpora za ulaganje kao takva nije spojiva s navedenim tržištem, proizlazi iz „autonomne” pravne osnove proizišle iz Ugovora – on ne nalazi temelj u tekstu Odluke 2014/883 ili u pobijanoj odluci. Naime, osim nepostojanja obrazloženja u tom smislu i pojašnjenja u pobijanoj odluci, Komisijino razmatranje učinjeno je, kao što je to već navedeno, u kontekstu članka 107. stavka 3. točke (a) UFEU‑a i Smjernica za nacionalne regionalne potpore, kad je riječ o Odluci 2014/883, te u kontekstu članka 107. stavka 3. točke (c) UFEU‑a i Smjernica iz 2014., kad je riječ o pobijanoj odluci.

               88

               Napokon, kad je riječ o upućivanju koje je Komisija izvršila u predmetu u kojem je donesena presuda od 18. studenoga 2004., Ferriere Nord/Komisija (T‑176/01, EU:T:2004:336), valja istaknuti da je Opći sud u tom predmetu presudio da su „načela postavljena obama [predmetnim] okvirima u pogledu obrazloženja [pobijane odluke u tom predmetu] u bitnome istovjetna”. Točnije, oba predmetna okvira u tom predmetu predviđala su prihvatljivost ulaganja kojima je cilj bila zaštita okoliša i koja su sadržavala isti izračun prihvatljivih troškova za mjeru potpore (presuda od 18. studenoga 2004., Ferriere Nord/Komisija, T‑176/01, EU:T:2004:336, t. 77.). Nadalje, obrazloženja donesena u pobijanoj odluci odgovaraju bitno istovjetnim uvjetima postavljenima dvama okvirima. U ovom slučaju, kao što je to već navedeno, Smjernice za nacionalne regionalne potpore i Smjernice iz 2014. bitno su različite, osobito kad je riječ o prvom uvjetu definiranom Smjernicama iz 2014. koji je Komisija analizirala u pobijanoj odluci i, osim toga, provode drugu odredbu UFEU‑a.

               89

               Imajući u vidu sve te elemente, treba smatrati da Komisija nije ispunila svoju obvezu da zainteresiranim osobama omogući podnošenje njihovih očitovanja a da pritom nije potrebno odrediti je li taj propust također povreda postupovnih pravila, prava na dobru upravu, legitimnih očekivanja te prava obrane na koja se pozivaju tužitelji pred Općim sudom. Točnije, ne treba se izjasniti o mogućnosti tužitelja da se pred Općim sudom pozovu na povredu prava obrane Republike Poljske, koja je ranije navedena u intervencijskom podnesku te države članice. Jednako tako, u tom kontekstu nije potrebno odrediti ni je li Komisija ispunila svoju obvezu da zainteresiranim osobama omogući podnošenje njihovih očitovanja u pogledu činjeničnih izmjena u pobijanoj odluci.

               90

               Kad je riječ o dosegu tako utvrđene nezakonitosti, valja istaknuti da – čak i ako se predmetna potpora zapravo sastoji od dviju vrsta financiranja, to jest potpore za ulaganje i operativne potpore – ta je dva financiranja Komisija općenito analizirala kako bi ih, među ostalim, kvalificirala kao državnu potporu. Točnije, Komisija je u uvodnoj izjavi 191. pobijane odluke zaključila da „dokapitalizacije odobrene trgovačkom društvu [PLGK] čine državnu potporu”. Da bi došla do tog zaključka, Komisija je, među ostalim, primijenila test privatnog ulagača u tržišnoj ekonomiji, bez razlikovanja različitih načina financiranja. Ta se općenita analiza ujedno pojavljuje u izreci pobijane odluke, s obzirom na to da Komisija u njezinu članku 2. stavku 1. smatra da „dokapitalizacija u korist [trgovačkog društva PLGK] između 28. kolovoza 2007. i 17. lipnja 2013. čini državnu potporu koju je [Republika] Poljska nezakonito dodijelila”. Ta je dokapitalizacija, provedena između 28. kolovoza 2007. i 17. lipnja 2013., prikazana u tablici u uvodnoj izjavi 57. pobijane odluke a da Komisija pritom ne razlikuje iznose dodijeljene na ime operativne potpore od onih na ime potpore za ulaganje. Nadalje, u članku 3. stavku 1. pobijane odluke predviđeno je da „[Republika] Poljska mora od korisnika zatražiti povrat potpore iz članka 2. stavka 1.”, ponovno bez razlikovanja između financiranja vezanog uz ulaganje i operativnog financiranja. Napokon, analize spojivosti potpore za ulaganje i operativne potpore bile su usko povezane, što je Komisija potvrdila u svojem odgovoru na mjere upravljanja postupkom. U tim uvjetima izreku pobijane odluke nije moguće tumačiti na način da se njome jasno razlikuju potpora za ulaganje i operativna potpora. Kad je riječ o Komisijinu argumentu iznesenom na raspravi, prema kojem bi potpuno poništenje članaka 2. do 5. pobijane odluke izišlo izvan okvira dosega tužbenog razloga koji su podnijeli tužitelji, a koji govori samo o operativnoj potpori, dovoljno je istaknuti, kao prvo, da tužitelji zahtijevaju poništenje navedenih članaka, kao drugo, da je predmetni tužbeni razlog u javnom interesu te, kao treće, da Komisijin argument ne može dovesti u pitanje činjenicu da se članci 2. do 5. pobijane odluke odnose i na potpore za ulaganja i na operativne potpore.

               91

               S obzirom na navedeno, valja usvojiti šesti tužbeni razlog te posljedično poništiti članke 2. do 5. pobijane odluke a da pritom ne treba ispitati ostale tužbene razloge iznesene u potporu tužbi.

                  [omissis]

               Slijedom navedenoga,
               OPĆI SUD (sedmo vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Poništavaju se članci 2. do 5. Odluke Komisije (EU) 2015/1586 od 26. veljače 2015. o mjeri SA.35388 (13/C) (ex 13/NN i ex 12/N) – Poljska – Osnivanje trgovačkog društva Gdynia‑Kosakowo Airport.

                           2.

                           Europska komisija, osim vlastitih, snosit će i troškove Gmine Miasto Gdynia i društva Port Lotniczy Gdynia Kosakowo sp. z o.o.

                           3.

                           Republika Poljska snosit će vlastite troškove.

                           Tomljenović

                           Bieliūnas

                           Marcoulli

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 17. studenoga 2017.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: poljski
      (
            1
         )	Navedene su samo one točke ove presude za koje Opći sud smatra da ih je korisno objaviti.


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 31. siječnja 2018.#Weber-Stephen Products LLC protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Međunarodna registracija u kojoj je naznačena Europska unija – Verbalni žig iGrill – Apsolutni razlog za odbijanje – Opisni karakter – Članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe (EU) 2017/1001).#Predmet T-35/17.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 20. veljače 2018.#Deutsche Post AG protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Europske unije BEPOST – Raniji figurativni žig Europske unije ePost i raniji nacionalni verbalni žig POST – Neregistrirani žig ili znak koji se koristi u trgovačkom prometu POST – Relativni razlog za odbijanje – Nepostojanje vjerojatnosti dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EU) 2017/1001) – Članak 8. stavak 4. Uredbe br. 207/2009 (koji je postao članak 8. stavak 4. Uredbe 2017/1001) – Nepostojanje štete ugledu i nepostojanje slabljenja razlikovnog karaktera žiga – Članak 8. stavak 5. Uredbe br. 207/2009 (koji je postao članak 8. stavak 5. Uredbe 2017/1001) – Dokazi prvi put podneseni pred Opći sud.#Predmet T-118/16.


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 21. veljače 2018.#Ville de Nivelles protiv Rudyja Matzaka.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Cour du travail de Bruxelles.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2003/88/EZ – Zaštita sigurnosti i zdravlja radnika – Organizacija radnog vremena – Članak 2. – Pojmovi ‚radno vrijeme’ i ‚vrijeme odmora’ – Članak 17. – Odstupanja – Vatrogasci – Vrijeme dežurstva – Pasivno dežurstvo.#Predmet C-518/15.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      21. veljače 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2003/88/EZ – Zaštita sigurnosti i zdravlja radnika – Organizacija radnog vremena – Članak 2. – Pojmovi ‚radno vrijeme’ i ‚vrijeme odmora’ – Članak 17. – Odstupanja – Vatrogasci – Vrijeme dežurstva – Pasivno dežurstvo”
      U predmetu C‑518/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio cour du travail de Bruxelles (Belgija), odlukom od 14. rujna 2015., koju je Sud zaprimio 28. rujna 2015., u postupku

         Ville de Nivelles

      protiv

         Rudyja Matzaka,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: J. L. da Cruz Vilaça, predsjednik vijeća, E. Levits (izvjestitelj), A. Borg Barthet, M. Berger i F. Biltgen, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: V. Giacobbo‑Peyronnel, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 15. prosinca 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za grad Nivelles, L. Markey, odvjetnica,

               –

               za R. Matzaka, P. Joassart, A. Percy i P. Knaepen, odvjetnici,

               –

               za belgijsku vladu, M. Jacobs i L. Van den Broeck, u svojstvu agenata, uz asistenciju F. Baert i J. Clessea, odvjetnika,

               –

               za francusku vladu, D. Colas i R. Coesme, u svojstvu agenata,

               –

               za nizozemsku vladu, M. K. Bulterman, M. Noort i J. Langer, u svojstvu agenata,

               –

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, G. Brown, S. Simmons i D. Robertson, u svojstvu agenata, uz asistenciju R. Hilla i B. Laska, barristers,

               –

               za Europsku komisiju, D. Martin i J. Tomkin, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 26. srpnja 2017.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 2. i članka 17. stavka 3. točke (c) podtočke iii. Direktive 2003/88/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 4. studenoga 2003. o određenim vidovima organizacije radnog vremena (SL 2003., L 299, str. 9.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 31.).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između grada Nivellesa i Rudyja Matzaka u vezi s plaćanjem usluga koje je potonji pružao u vatrogasnoj službi tog grada.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               Članak 1. Direktive 2003/88 propisuje:
               „1.   Ova direktiva postavlja minimalne sigurnosne i zdravstvene uvjete za organizaciju radnog vremena.
               2.   Ova se direktiva primjenjuje na:

                        (a)

                        najkraća razdoblja dnevnog odmora, tjednog odmora i godišnjeg odmora, na stanke i najveći broj radnih sati tjedno; i

                        (b)

                        određene aspekte noćnog rada, rada u smjenama i radnog rasporeda.

                  3.   Ova se direktiva primjenjuje na sve sektore djelatnosti, kako javne, tako i privatne, u smislu članka 2. (Direktive 89/391/EEZ Vijeća od 12. lipnja 1989. o uvođenju mjera za poticanje poboljšanja sigurnosti i zdravlja radnika na radu (SL 1989., L 183, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 4., str. 50.), ne dovodeći u pitanje članke 14., 17., 18. i 19. ove direktive.
               […]
               4.   Odredbe Direktive 89/391 […] u cijelosti se primjenjuju na pitanja iz stavka 2., ne dovodeći u pitanje strože i/ili posebnije odredbe ove direktive.”

               4

               U točkama 1. i 2. članka 2. Direktive 2003/88, naslovljenog „Definicije”, predviđeno je:
               „Za potrebe ove Direktive:

                        1.

                        ‚radno vrijeme’ je vremensko razdoblje u kojem radnik radi, stoji na raspolaganju poslodavcu i obavlja svoje poslove i zadatke u skladu s nacionalnim propisima i/ili praksom;

                        2.

                        ‚vrijeme odmora’ je vremensko razdoblje koje nije radno vrijeme;”

               5

               Članak 15. navedene direktive, naslovljen „Povoljniji propisi”, glasi kako slijedi:
               „Ova direktiva ne dovodi u pitanje pravo država članica da primjenjuju ili donose zakone i druge propise povoljnije za zaštitu sigurnosti i zdravlja radnika odnosno da olakšavaju ili dopuštaju primjenu kolektivnih ugovora ili sporazuma između socijalnih partnera povoljnijih za zaštitu sigurnosti i zdravlja radnika.”

               6

               Članak 17. Direktive 2003/88, naslovljen „Odstupanja”, određuje:
               „1.   Uz poštovanje općih načela zaštite sigurnosti i zdravlja radnika, države članice mogu odstupati od članaka 3. do 6., članka 8. i 16. […]
               […]
               3.   U skladu sa stavkom 2. ovog članka moguća su odstupanja od članaka 3., 4., 5., 8. i 16.:
               […]

                        (b)

                        u slučaju djelatnosti osiguranja i nadzora koje zahtijevaju stalnu prisutnost kako bi se zaštitila imovina i osobe, posebno u odnosu na zaštitare i kućepazitelje ili zaštitarske tvrtke;

                        (c)

                        kod djelatnosti koje zahtijevaju neprekidno pružanje usluga ili proizvodnju, što se posebno odnosi na:
                        […]

                                 iii.

                                 tisak, radio, televiziju, filmsku produkciju, poštanske i telekomunikacijske usluge, te službe hitne pomoći i vatrogasne i civilne zaštite;

                  […]”

            Belgijsko pravo

               7

               Direktiva 2003/88 prenesena je, kada je riječ o javnom sektoru, putem Loi du 14 décembre 2000 fixant certains aspects de l’aménagement du temps de travail dans le secteur public (Zakon od 14. prosinca 2000. o određenim vidovima organizacije radnog vremena u javnom sektoru; Moniteur belge od 5. siječnja 2001., str. 212.).

               8

               Člankom 3. tog zakona propisano je sljedeće:
               „U svrhu primjene ovog zakona pojmovi imaju sljedeće značenje:

                        1°

                        radnici: osobe koje u okviru radnog odnosa uređenog zakonom ili ugovorom, uključujući pripravnike i privremeno zaposlene, obavljaju rad prema uputama druge osobe;

                        2°

                        zaposlenici: osobe koje zapošljavaju osobe navedene pod 1°.”

               9

               Članak 8. spomenutog zakona definira radno vrijeme kao „vremensko razdoblje u kojem radnik stoji na raspolaganju poslodavcu”.

               10

               Članak 186. loi du 30 décembre 2009 portant des dispositions diverses (Zakon od 30. prosinca 2009. koji obuhvaća razne odredbe; Moniteur belge od 31. prosinca 2009., str. 82925.) propisuje:
               „Članak 3. Zakona od 14. prosinca 2000. o određenim vidovima organizacije radnog vremena u javnom sektoru tumači se na način da dobrovoljci u javnoj vatrogasnoj službi i u sigurnosnim zonama, kako su predviđene u loi du 15 mai 2007 relative à la sécurité civile (Zakon od 15. svibnja 2007. o civilnoj sigurnosti) te dobrovoljci u operativnim jedinicama civilne zaštite nisu obuhvaćeni definicijom radnika.”

               11

               Règlement organique du service d’incendie de la ville de Nivelles (Uredba o vatrogasnoj službi grada Nivellesa), koja je donesena u skladu s kraljevskim ukazom od 6. svibnja 1971. o vrstama općinskih uredaba o organizaciji vatrogasnih službi (Moniteur belge od 19. lipnja 1971., str. 7891.), uređuje pitanja koja se odnose na članove osoblja navedene službe.

               12

               Ta uredba sadržava odredbe o profesionalnom i dobrovoljnom vatrogasnom osoblju. Što se tiče zapošljavanja, čiji su uvjeti jednaki za obje kategorije, članak 11.a točka 1. spomenute uredbe propisuje:
               „Nakon prve godine pripravničkog staža dobrovoljac pripravnik […] mora udovoljiti sljedećem uvjetu koji se tiče adrese stanovanja:

                        1.

                        za osoblje raspoređeno u vatrogasnu postaju u Nivellesu:

                  prebivati odnosno boraviti na takvoj udaljenosti da vrijeme koje mu je potrebno da dođe do vatrogasne postaje u Nivellesu tijekom redovitog odvijanja prometa i uz poštovanje prometnih propisa ne prelazi gornju granicu od osam minuta.
               „Svaki član dobrovoljnog vatrogasnog osoblja koji je raspoređen u vatrogasnu postaju Nivelles u vrijeme pripravnosti mora:

                        •

                        u svakom trenutku biti u blizini vatrogasne postaje tako da vrijeme koje mu je potrebno da dođe do postaje tijekom redovitog odvijanja prometa ne prelazi gornju granicu od osam minuta;

                        •

                        pokazati osobitu pozornost tako da se uvijek može odazvati na poziv koji se različitim tehničkim sredstvima upućuje osoblju u pripravnosti i da, nakon primitka tog poziva, može odmah, najprikladnijim sredstvom, krenuti prema postaji.”

               13

               Kada je riječ o plaćama i naknadama osoblja, članak 39. Uredbe o vatrogasnoj službi grada Nivellesa propisuje da se profesionalno osoblje plaća u skladu s uvjetima utvrđenima u propisima o novčanim primicima osoblja grada Nivellesa.

               14

               Dobrovoljno vatrogasno osoblje prima naknade podrobno definirane u članku 40. spomenute uredbe. One se računaju razmjerno odrađenim satima. Za „pasivno dežurstvo” službenika utvrđena je godišnja naknada. Ona je jednaka naknadi koju prima profesionalno osoblje.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               15

               Vatrogasna služba grada Nivellesa okuplja profesionalne i dobrovoljne vatrogasce.

               16

               Dobrovoljni vatrogasci sudjeluju u intervencijama. Među ostalim povjerenim im zadacima, oni obavljaju pasivna dežurstva i dežurstva u vatrogasnoj postaji, čiji se raspored utvrđuje početkom godine.

               17

               R. Matzak stupio je u službu grada Nivellesa 1. kolovoza 1980., a status dobrovoljnog vatrogasca stekao je godinu dana kasnije. Usto je zaposlen u privatnom poduzeću.

               18

               Dana 16. prosinca 2009. R. Matzak pokrenuo je sudski postupak, zahtijevajući da mu grad Nivelles plati privremeni iznos od jednog eura na ime naknade štete nastale time što mu u godinama službovanja nisu plaćene usluge koje je pružao kao dobrovoljni vatrogasac, osobito usluge pasivnog dežurstva.

               19

               Presudom od 22. ožujka 2012. tribunal du travail de Nivelles (Radni sud u Nivellesu, Belgija) u velikom je dijelu prihvatio tužbu R. Matzaka.

               20

               Grad Nivelles žalio se na tu odluku cour du Travail de Bruxelles (Radni sud u Bruxellesu).

               21

               Presudom od 14. rujna 2015. sud koji je uputio zahtjev djelomično je prihvatio tu žalbu. Kada je riječ o plaćanju usluga pasivnog dežurstva koje, prema mišljenju R. Mazaka, treba kvalificirati kao radno vrijeme, sud koji je uputio zahtjev dvoji o mogućnosti njihova obuhvaćanja definicijom radnog vremena u smislu Direktive 2003/88.

               22

               U tim je okolnostima cour du travail de Bruxelles odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 17. stavak 3. točku (c) podtočku iii. Direktive 2003/88 […] tumačiti na način da državama članicama dopušta isključivanje određene kategorije vatrogasaca koji su zaposleni u javnoj vatrogasnoj službi od primjene svih odredaba kojima se osigurava prenošenje te direktive, uključujući odredbu koja definira radno vrijeme i vrijeme odmora?

                        2.

                        Budući da […] Direktiva 2003/88 […] propisuje samo minimalne standarde, treba li je tumačiti na način da dopušta nacionalnom zakonodavcu zadržavanje ili donošenje manje ograničavajuće definicije radnog vremena?

                        3.

                        Uzimajući u obzir članak 153. [stavak 5.] UFEU‑a i ciljeve Direktive 2003/88 […], treba li članak 2. te direktive, s obzirom na to da definira glavne pojmove koji se u njoj koriste, a među ostalim i pojmove radnog vremena i vremena odmora, tumačiti na način da se ne primjenjuje na pojam radnog vremena koji služi za određivanje potraživanih naknada za pasivno dežurstvo?

                        4.

                        Onemogućava li Direktiva 2003/88 […] to da se pasivno dežurstvo smatra radnim vremenom s obzirom na to da ograničenja kojima je radnik izložen tijekom dežurstva (primjerice obveza odgovaranja na pozive poslodavca u roku od 8 minuta) znatno ograničavaju mogućnost drugih aktivnosti unatoč činjenici da se dežurstvo obavlja u domu radnika?”

         O prethodnim pitanjima

            Uvodne napomene

               23

               Kao prvo, valja naglasiti da su i grad Nivelles i Europska komisija istaknuli nedopuštenost prethodnih pitanja u dijelu u kojem se odnose na pojam plaće. Naime, prema njihovu mišljenju, Direktiva 2003/88, koja se temelji na članku 153. stavku 2. UFEU‑a, ne može se, u skladu sa stavkom 5. tog članka, primjenjivati na pitanje plaća radnika obuhvaćenih njezinim područjem primjene. Oni smatraju da je predmet glavnog postupka upravo pitanje plaće R. Matzaka za usluge pasivnog dežurstva koje je pružao kao dobrovoljni vatrogasac grada Nivellesa.

               24

               U tom pogledu, valja upozoriti da je Direktiva 2003/88, osim iznimke predviđene za poseban slučaj iz njezina članka 7. stavka 1. koji se odnosi na plaćeni godišnji odmor, ograničena na uređenje određenih vidova organizacije radnog vremena, u svrhu zaštite sigurnosti i zdravlja radnika, tako da se načelno ne primjenjuje na njihovu naknadu (presuda od 26. srpnja 2017., Hälvä i dr., C‑175/16, EU:C:2017:617, t. 25. i navedena sudska praksa).

               25

               Međutim, to utvrđenje ne znači da ne treba odgovoriti na prethodna pitanja koja su Sudu upućena u ovom predmetu.

               26

               Naime, kao što je to nezavisna odvjetnica istaknula u točki 20. svojeg mišljenja, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da nacionalni sud traži pojašnjenje u vezi s tumačenjem članka 2. i članka 17. stavka 3. točke (c) podtočke iii. Direktive 2003/88, koje smatra nužnim za donošenje odluke u sporu koji se pred njim vodi. Činjenica da se taj spor u konačnici tiče pitanja plaće u ovom je kontekstu nevažno jer je na nacionalnom sudu, a ne na Sudu, da o njemu odluči u okviru glavnog postupka.

               27

               Kao drugo, Sud je presudio da Direktivu 2003/88 treba primijeniti na djelatnost vatrogasaca i onda kada je obavljaju snage za intervenciju na terenu, pri čemu nije bitno je li cilj te djelatnosti borba protiv požara ili drugi oblik pružanja pomoći, ako se to čini u uobičajenim uvjetima, u skladu sa zadaćom dodijeljenom dotičnoj službi, bez obzira na to što su intervencije do kojih može doći u okviru obavljanja te djelatnosti po svojoj prirodi nepredvidljive i mogu dovesti u opasnost sigurnost i/ili zdravlje radnika koji ih izvode (rješenje od 14. srpnja 2005., Personalrat der Feuerwehr Hamburg, C‑52/04, EU:C:2005:467, t. 52.).

               28

               Kada je, kao treće, riječ o kvalifikaciji R. Matzaka kao „radnika”, važno je istaknuti da se u svrhu primjene Direktive 2003/88 taj pojam ne može tumačiti različito ovisno o pojedinom nacionalnom pravu jer ima svoje samostalno značenje u pravu Unije (presuda od 14. listopada 2010., Union syndicale Solidaires Isère, C‑428/09, EU:C:2010:612, t. 28.). Prema ustaljenoj sudskoj praksi u tom području, ‚radnikom’ treba smatrati svaku osobu koja obavlja stvarne i učinkovite djelatnosti, uz isključenje djelatnosti tako malog razmjera da ih se može smatrati isključivo marginalnima i dopunskima. Značajka je radnog odnosa činjenica da osoba tijekom određenog vremena obavlja poslove u korist druge osobe i pod njezinim vodstvom, u zamjenu za što prima naknadu (presuda od 26. ožujka 2015., Fenoll, C‑316/13, EU:C:2015:200, t. 27. i navedena sudska praksa).

               29

               Sud je također pojasnio da pravna priroda radnog odnosa prema nacionalnom pravu ne može imati nikakav utjecaj na status radnika u smislu prava Unije (presuda od 20. rujna 2007., Kiiski, C‑116/06, EU:C:2007:536, t. 26. i navedena sudska praksa).

               30

               Prema tome, kada je riječ o glavnom predmetu, to što R. Matzak na temelju nacionalnog prava nema status profesionalnog, nego dobrovoljnog vatrogasca, nije relevantno za njegovu kvalifikaciju kao „radnika”, u smislu Direktive 2003/88.

               31

               Slijedom navedenog, valja smatrati da osobu koja se nalazi u situaciji R. Matzaka treba kvalificirati kao „radnika” u smislu Direktive 2003/88, s obzirom na to da iz informacija kojima raspolaže Sud proizlazi da je imenovani primljen u vatrogasnu službu grada Nivellesa u kojoj je obavljao određene stvarne i učinkovite djelatnosti pod vodstvom druge osobe, za koje je bio plaćen, što mora provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

               32

               Kao četvrto, budući da su članci 1. do 8. Direktive 2003/88 u bitnome istovjetni člancima 1. do 8. Direktive Vijeća 93/104/EZ od 23. studenoga 1993. o određenim vidovima organizacije radnog vremena (SL 1993., L 307, str. 18.), kako je izmijenjena Direktivom 2000/34/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. lipnja 2000. (SL 2000., L 195, str. 41.), tumačenje koje je Sud dao potonjima prenosivo je na gore navedene članke Direktive 2003/88 (rješenje od 4. ožujka 2011., Grigore, C‑258/10, neobjavljeno, EU:C:2011:122, t. 39. i navedena sudska praksa).

            Prvo pitanje

               33

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 17. stavak 3. točku (c) podtočku iii. Direktive 2003/88 tumačiti na način da države članice mogu – u pogledu određenih kategorija vatrogasaca zaposlenih u javnoj vatrogasnoj službi – odstupiti od obveza koje proizlaze iz te direktive, uključujući njezin članak 2. koji definira, među ostalim, pojmove „radno vrijeme” i „vrijeme odmora”?

               34

               U tom pogledu Sud je ocijenio da članak 2. Direktive 2003/88 nije među njezinim odredbama od kojih je dopušteno odstupanje (rješenje od 4. ožujka 2011., Grigore, C‑258/10, neobjavljeno, EU:C:2011:122, točka 45.).

               35

               Naime, u skladu s tekstom članka 17. stavka 1. Direktive 2003/88, države članice mogu odstupiti od njezinih članaka 3. do 6., 8. i 16., dok je u stavku 3. spomenutog članka precizirano da je u pogledu u njemu navedenih usluga, među kojima su i usluge vatrogasaca, moguće odstupiti od članaka 3., 4., 5., 8. i 16. navedene direktive.

               36

               Prema tome, sam tekst članka 17. Direktive 2003/88 ne dopušta odstupanje od njezina članka 2., koji definira temeljne pojmove sadržane u toj direktivi.

               37

               Štoviše, kako je to istaknula nezavisna odvjetnica u točki 27. svojeg mišljenja, nema prostora za prihvaćanje širokog tumačenja članka 17. spomenuta direktive, koje bi moglo prelaziti ondje sadržane izričite formulacije odstupanja.

               38

               Naime, iz sudske prakse Suda proizlazi da – kada je riječ o mogućnostima odstupanja predviđenima u Direktivi 2003/88, osobito u njezinu članku 17., kao iznimkama u odnosu na sustav Europske unije koji ta direktiva uspostavlja u pitanjima organizacije radnog vremena – navedena odstupanja treba tumačiti tako da se njihov doseg ograniči na ono što je krajnje nužno za očuvanje interesa čiju zaštitu osiguravaju (vidjeti u tom smislu presudu od 14. listopada 2010., Union syndicale Solidaires Isère, C‑428/09, EU:C:2010:612, t. 39. i 40.).

               39

               S obzirom na navedeno, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 17. stavak 3. točku (c) podtočku iii. Direktive 2003/88 treba tumačiti na način da države članice ne mogu – u pogledu određenih kategorija vatrogasaca zaposlenih u javnoj vatrogasnoj službi – odstupiti od obveza koje proizlaze iz te direktive, uključujući njezin članak 2. koji definira, među ostalim, pojmove „radno vrijeme” i „vrijeme odmora”.

            Drugo pitanje

               40

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 15. Direktive 2003/88 tumačiti na način da dopušta državama članicama zadržavanje ili donošenje manje ograničavajuće definicije pojma „radno vrijeme” od one navedene u članku 2. te direktive?

               41

               Da bi se odgovorilo na to pitanje, valja proučiti tekst članka 15. Direktive 2003/88 s obzirom na njome uspostavljeni sustav i s obzirom na njezin cilj.

               42

               U skladu s tekstom članka 15. Direktive 2003/88, države članice mogu primijeniti odnosno donijeti zakone i druge propise povoljnije za zaštitu sigurnosti i zdravlja radnika. Iz tog članka proizlazi da on upućuje na one nacionalne odredbe koje se mogu usporediti s odredbama Direktive 2003/88 koje se odnose na zaštitu sigurnosti i zdravlja radnika.

               43

               Te odredbe mogu biti samo one čiji je cilj, s obzirom na njihovu ulogu i predmet, utvrditi minimalnu razinu zaštite sigurnosti i zdravlja radnika. To je slučaj s odredbama iz poglavlja 2. i 3. navedene direktive. Suprotno tomu, odredbe njezina poglavlja 1., koji obuhvaća članke 1. i 2., drukčije su naravi. Naime, u tim se odredbama ne definira minimalno vrijeme odmora niti se one tiču ostalih vidova organizacije radnog vremena, nego se u njima utvrđuju definicije koje su potrebne za određivanje predmeta i područja primjene Direktive 2003/88.

               44

               Prema tome, iz teksta članka 15. Direktive 2003/88, s obzirom na njome uspostavljeni sustav, proizlazi da se mogućnost koja je predviđena tim člankom ne može primijeniti na definiciju pojma „radno vrijeme” iz njezina članka 2.

               45

               Cilj Direktive 2003/88 potvrđuje taj zaključak. Naime, kao što je to istaknula nezavisna odvjetnica u točki 33. svojeg mišljenja, cilj je Direktive 2003/88 pružiti, u područjima obuhvaćenima njezinom primjenom, minimalnu zaštitu koja će se primjenjivati na sve radnike u Uniji. U tu svrhu, kako bi se osigurala puna učinkovitost spomenute direktive, definicije sadržane u njezinu članku 2. ne mogu se tumačiti različito ovisno o pojedinom nacionalnom pravu, nego imaju – kao što je to pojašnjeno u točki 28. ove presude u pogledu pojma „radnik” – svoje samostalno značenje u pravu Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 1. prosinca 2005., Dellas i dr., C‑14/04, EU:C:2005:728, t. 44. i navedenu sudsku praksu).

               46

               Međutim, s tim u vezi, valja pojasniti da iako države članice nisu ovlaštene mijenjati definiciju „radnog vremena” u smislu članka 2. Direktive 2003/88, one i dalje mogu – kako je upozoreno u točki 42. ove presude – u svojim nacionalnim pravima donositi odredbe koje propisuju za radnike povoljnije trajanje radnog vremena i vremena odmora od onog predviđenog tom direktivom.

               47

               S obzirom na navedeno, na drugo pitanje valja odgovoriti tako da članak 15. Direktive 2003/88 treba tumačiti na način da ne dopušta državama članicama zadržavanje ili donošenje manje ograničavajuće definicije pojma „radno vrijeme” od one navedene u članku 2. te direktive?

            Treće pitanje

               48

               Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 2. Direktive 2003/88 tumačiti na način da države članice obvezuje na to da plaću za pasivna dežurstva poput onih u glavnom postupku utvrde s obzirom na kvalifikaciju tih dežurstava kao „radnog vremena” odnosno „vremena odmora”.

               49

               U tom pogledu, treba podsjetiti na nespornu činjenicu na koju je upozorio i sud koji je uputio zahtjev, a to je da Direktiva 2003/88 ne uređuje pitanje plaća radnika koje, na temelju članka 153. stavka 5. Direktive UFEU‑a, izmiče nadležnosti Unije.

               50

               Prema tome, iako države članice mogu plaću radnika obuhvaćenog područjem primjene Direktive 2003/88 utvrditi s obzirom na definiciju pojmova „radno vrijeme” i „vrijeme odmora” iz članka 2. te direktive, one to nisu obvezne učiniti.

               51

               Države članice dakle mogu u svojem nacionalnom pravu propisati da se plaća radnika u „radnom vremenu” razlikuje od one u „vremenu odmora”, čak i na takav način da se vrijeme odmora uopće ne plaća.

               52

               S obzirom na navedeno, na treće pitanje valja odgovoriti tako da članak 2. Direktive 2003/88 treba tumačiti na način da države članice ne obvezuje na to da plaću za pasivna dežurstva poput onih u glavnom postupku utvrde s obzirom na kvalifikaciju tih dežurstava kao „radnog vremena” odnosno „vremena odmora”.

            Četvrto pitanje

               53

               Svojim četvrtim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 2. Direktive 2003/88 tumačiti na način da dežurstvo koje radnik obavlja u svojem domu uz obvezu javljanja na pozive poslodavca u roku od osam minuta, što znatno ograničava mogućnost obavljanja drugih aktivnosti, valja smatrati „radnim vremenom”.

               54

               U tom pogledu valja podsjetiti da je Sud već imao priliku izjašnjavati se o pitanju kvalifikacije dežurstva koje obavlja radnik obuhvaćen područjem primjene Direktive 2003/88 kao „radnog vremena” odnosno „vremena odmora”.

               55

               S tim u vezi, Sud je najprije pojasnio da se pojmovi „radno vrijeme” i „vrijeme odmora” međusobno isključuju (vidjeti u tom smislu presude od 3. listopada 2000., Simap, C‑303/98, EU:C:2000:528, t. 47. i od 10. rujna 2015., Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras, C‑266/14, EU:C:2015:578, t. 26. i navedenu sudsku praksu). Prema tome, valja utvrditi da u sadašnjem stanju prava Unije dežurstvo koje obavi radnik u okviru aktivnosti što ih je odredio njegov poslodavac treba kvalificirati ili kao „radno vrijeme” ili kao „vrijeme odmora”.

               56

               Nadalje, među značajkama pojma „radno vrijeme“, u smislu članka 2. Direktive 2003/88, nisu intenzitet posla koji obavlja radnik ni njegova učinkovitost (presuda od 1. prosinca 2005., Dellas i dr., C‑14/04, EU:C:2005:728, t. 43.).

               57

               Potom je presuđeno da fizička prisutnost i dostupnost radnika na mjestu rada tijekom dežurstva, u svrhu pružanja njegovih profesionalnih usluga, treba smatrati ispunjavanjem njegovih dužnosti, čak i ako aktivnost koja se doista obavlja varira s obzirom na okolnosti (vidjeti u tom smislu presudu od 3. listopada 2000., Simap, C‑303/98, EU:C:2000:528, t. 48.).

               58

               Naime, kada bi se dežurstvo isključilo iz pojma „radno vrijeme” ovisno o fizičkoj prisutnosti na mjestu rada, ugrozio bi se cilj Direktive 2003/88 koji se tiče zaštite sigurnosti i zdravlja radnika, kojima se osiguravaju minimalna razdoblja odmora i odgovarajuće stanke (vidjeti u tom smislu presudu od 3. listopada 2000., Simap, C‑303/98, EU:C:2000:528, t. 49.).

               59

               K tome, iz sudske prakse Suda proizlazi da je za kvalifikaciju „radnog vremena”, u smislu Direktive 2003/88, odlučujući čimbenik taj da je poslodavac radnika obvezao na fizičku prisutnost u određenom mjestu i dostupnost u slučaju potrebe hitnog pružanja odgovarajućih usluga. Naime, te obveze – koje dotičnim radnicima onemogućuju odabir mjesta boravka u razdoblju dežurstva – treba smatrati dijelom izvršavanja njihovih dužnosti (vidjeti u tom smislu presudu od 9. rujna 2003., Jaeger, C‑151/02, EU:C:2003:437, t. 63. i rješenje od 4. ožujka 2011., Grigore, C‑258/10, neobjavljeno, EU:C:2011:122, t. 53. i navedenu sudsku praksu).

               60

               Naposljetku, valja istaknuti da nije isti slučaj u situaciji u kojoj radnik obavlja dežurstvo u okviru sustava raspoloživosti u kojemu mora biti stalno dostupan, ali ne mora biti na mjestu rada. Naime, iako je radnik u toj situaciji na raspolaganju svojem poslodavcu na način da mora biti dostupan, on može upravljati svojim vremenom uz manje ograničenja te se može posvetiti osobnim interesima. U tim okolnostima samo vrijeme povezano sa stvarnim pružanjem usluga treba smatrati „radnim vremenom”, u smislu Direktive 2003/88 (vidjeti u tom smislu presudu od 9. rujna 2003., Jaeger, C‑151/02, EU:C:2003:437, t. 65. i navedenu sudsku praksu).

               61

               Kada je riječ o glavnom postupku, a prema informacijama kojima raspolaže Sud – što je na sudu koji je uputio zahtjev za provjeri – obveze R. Matzaka nisu se sastojale samo u tome da mora biti dostupan tijekom dežurstva. On je, s jedne strane, bio dužan odgovoriti na poziv svojeg poslodavca u roku od osam minuta i, s druge strane, je bio obvezan na fizičku prisutnost na mjestu koje odredi poslodavac. Međutim, to mjesto bilo je dom R. Matzaka, a ne – kao što je to slučaj u predmetima u kojima je razvijena sudska praksa navedena u točkama 57. do 59. ove presude – njegovo mjesto rada.

               62

               U tom pogledu iz sudske prakse Suda proizlazi da su pojmovi „radnog vremena“ i „vremena odmora“ u smislu Direktive 2003/88 pojmovi prava Unije koje treba definirati prema objektivnim značajkama, s obzirom na sustav i cilj te direktive, koji imaju za cilj uspostaviti minimalne odredbe za poboljšanje životnih i radnih uvjeta radnika (presuda od 10. rujna 2015., Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras, C‑266/14, EU:C:2015:578, t. 27.

               63

               Obveza fizičke prisutnosti na određenom mjestu koju je nametnuo poslodavac kao i ograničenje koje, u zemljopisnom i vremenskom smislu, proizlazi iz nužnosti dolaska na mjesto rada u roku od 8 minuta, takve su naravi da objektivno ograničavaju mogućnost radnika koji se nalazi u situaciji poput one R. Matzaka da se posveti svojim osobnim i društvenim interesima.

               64

               S obzirom na navedena ograničenja, situacija R. Matzaka razlikuje se od one radnika koji za vrijeme dežurstva mora samo biti na raspolaganju poslodavcu kako bi potonji mogao stupiti u kontakt s njim.

               65

               U tim okolnostima, pojam „radno vrijeme” iz članka 2. Direktive 2003/88 treba tumačiti na način da se primjenjuje na situaciju u kojoj je radnik obvezan provesti dežurstvo u svojem domu, biti na raspolaganju poslodavcu i moći doći na mjesto rada u roku od osam minuta.

               66

               Iz svega navedenog proizlazi da na četvrto pitanje valja odgovoriti tako da članak 2. Direktive 2003/88 treba tumačiti na način da dežurstvo koje radnik obavlja u svojem domu uz obvezu javljanja na pozive poslodavca u roku od osam minuta, što znatno ograničava mogućnost obavljanja drugih aktivnosti, valja smatrati „radnim vremenom”.

         Troškovi

               67

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 17. stavak 3. točku (c) podtočku iii. Direktive 2003/88/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 4. studenoga 2003. o određenim vidovima organizacije radnog vremena treba tumačiti na način da države članice ne mogu – u pogledu određenih kategorija vatrogasaca zaposlenih u javnoj vatrogasnoj službi – odstupiti od obveza koje proizlaze iz te direktive, uključujući njezin članak 2. koji definira, među ostalim, pojmove „radno vrijeme” i „vrijeme odmora”.

                           2.

                           Članak 15. Direktive 2003/88 treba tumačiti na način da ne dopušta državama članicama zadržavanje ili donošenje manje ograničavajuće definicije pojma „radno vrijeme” od one navedene u članku 2. te direktive.

                           3.

                           Članak 2. Direktive 2003/88 treba tumačiti na način da države članice ne obvezuje na to da plaću za pasivna dežurstva poput onih u glavnom postupku utvrde s obzirom na kvalifikaciju tih dežurstava kao „radnog vremena” odnosno „vremena odmora”.

                           4.

                           Članak 2. Direktive 2003/88 treba tumačiti na način da dežurstvo koje radnik obavlja u svojem domu uz obvezu javljanja na pozive poslodavca u roku od osam minuta, što znatno ograničava mogućnost obavljanja drugih aktivnosti, valja smatrati „radnim vremenom”.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski