Presuda Suda (drugo vijeće) od 18. studenog 2010.#X protiv Skatteverket.#Zahtjev za prethodnu odluku: Regeringsrätten - Švedska.#PDV - Direktiva 2006/112/EZ.#Predmet C-84/09.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 2012. rujan 06.#Europska komisija protiv Portugalska Republika.#Predmet C-38/10.


Presuda Prvostupanjskog suda (drugo vijeće) od 23. studenog 2004. # Cantina sociale di Dolianova Soc. coop. rl i dr. protiv Komisije Europskih zajednica. # Tužba za poništenje - Tužba zbog propusta - Tužba za naknadu štete. # Predmet T-166/98.


title: Presuda Suda (sedmo vijeće) od 21. lipnja 2017.#Kerly Del Rosario Martinez Silva protiv Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS) i Comune di Genova.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Corte d'appello di Genova.#Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna sigurnost – Uredba (EZ) br. 883/2004 – Članak 3. – Obiteljska davanja – Direktiva 2011/98/EU – Članak 12. – Pravo na jednako postupanje – Državljani treće zemlje koji su nositelji jedinstvene dozvole.#Predmet C-449/16.

text:
PRESUDA SUDA (sedmo vijeće)
21. lipnja 2017.(*)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna sigurnost – Uredba (EZ) br. 883/2004 – Članak 3. – Obiteljska davanja – Direktiva 2011/98/EU – Članak 12. – Pravo na jednako postupanje – Državljani treće zemlje koji su nositelji jedinstvene dozvole”
U predmetu C‑449/16,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Corte d’appello di Genova (Žalbeni sud u Genovi, Italija), odlukom od 8. srpnja 2016., koju je Sud zaprimio 5. kolovoza 2016., u postupku

Kerly Del Rosario Martinez Silva

protiv

Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS),

Comune di Genova,

SUD (sedmo vijeće),
u sastavu: A. Prechal, predsjednica vijeća, A. Rosas i E. Jarašiūnas (izvjestitelj), suci,
nezavisni odvjetnik: E. Tanchev,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani postupak,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–        za Martinez Silvu, L. Neri i A. Guariso, avvocati,
–        za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju P. Gentilija, avvocato dello Stato,
–        za Europsku komisiju, D. Martin i C. Cattabriga, u svojstvu agenata,
odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
donosi sljedeću

Presudu

1        Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 3. stavka 1. točke (j) Uredbe (EZ) br. 883/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti (SL 2004., L 166, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 160.), kako je izmijenjena Uredbom br. 988/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. rujna 2009. (SL 2009., L 284, str. 43.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 213.) (u daljnjem tekstu: Uredba br. 883/2004), i članka 12. stavka 1. točke (e) Direktive 2011/98/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 13. prosinca 2011. o jedinstvenom postupku obrade zahtjeva za izdavanje jedinstvene dozvole za boravak i rad državljanima trećih zemalja na državnom području države članice te o zajedničkom skupu prava za radnike iz trećih zemalja koji zakonito borave u državi članici (SL 2011., L 343, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 6., str. 303.).

2        Zahtjev je upućen u okviru spora između Kerly Del Rosario Martinez Silve, s jedne strane, te Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS) (Nacionalni institut za socijalno osiguranje, Italija) i Comune di Genova (općina Genova, Italija), s druge strane, u vezi s odbijanjem zahtjeva za dodjelu doplatka za kućanstva s barem troje maloljetne djece (u daljnjem tekstu: ANF).
 Pravni okvir

 Pravo Unije

3        U skladu s člankom 2. točkom (g) Direktive Vijeća 2003/109/EZ od 25. studenoga 2003. o statusu državljana trećih zemalja s dugotrajnim boravištem (SL 2004., L 16, str. 44.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 6., str. 41.), „boravišna dozvola EZ‑a za osobu s dugotrajnim boravištem” znači boravišna dozvola koju izdaje predmetna država članica nakon stjecanja statusa osobe s dugotrajnim boravištem, kako je propisano tom direktivom.

4        Članak 2. Direktive 2011/98, naslovljen „Definicije”, propisuje:
„Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
(a)      ‚državljanin treće zemlje’ znači osoba koja nije građanin Unije u smislu članka 20. stavka 1. Ugovora o funkcioniranju Europske unije;
(b)      ‚radnik iz treće zemlje’ znači državljanin treće zemlje koji je primljen na državno područje države članice i koji zakonito boravi te mu je odobren rad u kontekstu plaćenog odnosa u toj državi članici u skladu s nacionalnim pravom ili praksom;
(c)      ‚jedinstvena dozvola’ znači boravišna dozvola koju su izdala tijela države članice kojom se državljaninu treće zemlje omogućuje zakonit boravak na njezinom državnom području za potrebe rada;
[…]”

5        Članak 3. stavak 1. te direktive, naslovljen „Područje primjene”, propisuje:
„Ova se Direktiva primjenjuje na:
[…]
(c)      državljane trećih zemalja koji su primljeni u državu članicu za potrebe rada u skladu s pravom Unije ili nacionalnim pravom.”

6        U skladu s člankom 12. navedene direktive, naslovljenim „Pravo na jednaki tretman”:
„1.      Radnici iz trećih zemalja iz članka 3. stavka 1. točaka (b) i (c) uživaju jednaki tretman kao i državljani države članice u kojoj borave u pogledu:
[…]
(e)      grana socijalne sigurnosti kako je definirano Uredbom (EZ) br. 883/2004;
[…]
2.      Države članice mogu ograničiti jednaki tretman:
[…]
(b)      ograničavanjem prava dodijeljenih radnicima iz trećih zemalja na temelju točke (e) stavka 1., no ne ograničavaju takva prava radnicima iz trećih zemalja koji su u radnom odnosu ili koji su bili zaposleni najmanje šest mjeseci i koji su prijavljeni kao nezaposleni.
Osim toga, države članice mogu odlučiti da se točka (e) stavka 1. u pogledu obiteljskih naknada ne primjenjuje na državljane trećih zemalja kojima je odobren rad na državnom području države članice na razdoblje koje ne prelazi šest mjeseci, na državljane trećih zemalja koji su primljeni u svrhu studiranja ili na državljane trećih zemalja kojima je odobren rad na temelju vize;
[…]”

7        U skladu s člankom 1. točkom (z) Uredbe br. 883/2004, izraz „obiteljsko davanje” znači sva davanja u naravi ili novčana davanja namijenjena podmirivanju obiteljskih troškova, isključujući predujmove davanja za uzdržavanje i posebne doplatke za rođenje i usvajanje djeteta spomenute u Prilogu I. toj uredbi.

8        Članak 3. stavak 1. točka (j) navedene uredbe propisuje da se ona primjenjuje na sve zakonodavstvo s obzirom na obiteljska davanja. U skladu sa stavkom 5. točkom (a) tog članka, ne primjenjuje se na socijalnu i medicinsku pomoć.
 Talijansko pravo

9        Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da na temelju članka 65. legge n. 448 – Misure di finanza pubblica per la stabilizzazione e lo sviluppo (Zakon br. 448 o mjerama javnih financija za stabilizaciju i razvoj) od 23. prosinca 1998. (redovan dodatak GURI‑ju br. 210 od 29. prosinca 1998., u daljnjem tekstu: Zakon br. 448/1998) ANF primaju kućanstva s barem troje djece mlađe od 18 godina u kojima su dohoci niži od određene granice (25 384,91 euro u 2014.). Mjesečni iznos ANF‑a u 2014. bio je 141,02 eura.

10      ANF, koji je u početku bio ograničen na talijanske državljane, 2000. proširen je na državljane Europske unije, 2007. na državljane trećih zemalja koji uživaju status političke izbjeglice ili supsidijarne zaštite i, naposljetku, člankom 13. legge n. 97 – Disposizioni per l’adempimento degli obblighi derivanti dall’appartenenza dell’Italia all’Unione europea – Legge europea 2013 (Zakon br. 97 o mjerama za ispunjavanje obveza koje proizlaze iz članstva Italije u Europskoj uniji – Europski zakon 2013.) od 6. kolovoza 2013. (GURI br. 194 od 20. kolovoza 2013.) na nositelje dozvole za dugotrajni boravak i obitelji državljana Unije.

11      Direktiva 2011/98 prenesena je u unutarnje pravo decretom legislativo n. 40 – Attuazione della direttiva 2011/98/UE relativa a una procedura unica di domanda per il rilascio di un permesso unico che consente ai cittadini di Paesi terzi di soggiornare e lavorare nel territorio di uno Stato membro e a un insieme comune di diritti per i lavoratori di Paesi terzi che soggiornano regolarmente in uno Stato membro (Zakonodavna uredba br. 40 o prenošenju Direktive 2011/98) od 4. ožujka 2014. (GURI br. 68 od 22. ožujka 2014.), kojim je uspostavljena „jedinstvena radna dozvola”.
 Glavni postupak i prethodna pitanja

12      K. D. R. Martinez Silva, državljanka treće zemlje, boravi u općini Genova i nositeljica je jedinstvene radne dozvole za razdoblje dulje od šest mjeseci. Budući da je majka troje djece mlađe od 18 godina i da su njezini dohoci bili niži od granice propisane Zakonom br. 448/1998, ona je 2014. zatražila dodjelu ANF‑a, što joj je odbijeno jer nije imala boravišnu dozvolu EZ‑a za osobu s dugotrajnim boravištem.

13      Ona je stoga pred Tribunale di Genova (Sud u Genovi, Italija) pokrenula građanski postupak protiv općine Genova i INPS‑a zbog diskriminacije, zahtijevajući plaćanje iznosa od 1833,26 eura za 2014. i priznavanje njezina prava na taj doplatak za sljedeće godine, pri čemu je tvrdila da je to odbijanje bilo protivno članku 12. Direktive 2011/98. Ti su zahtjevi odbijeni rješenjem od 18. kolovoza 2015. uz obrazloženje da su istaknute odredbe Uredbe br. 883/2004 samo programske naravi, da ta uredba u davanja iz sustava socijalne sigurnosti na teret zajednice ne uključuje davanja za uzdržavanje te da nije bilo dokazano da je K. D. R. Martinez Silva bila zakonito u Italiji barem pet godina.

14      Corte d’appello di Genova (Žalbeni sud u Genovi, Italija), postupajući povodom žalbe, izlaže svoje sumnje o usklađenosti članka 65. Zakona br. 448/1998 s pravom Unije, s obzirom na to da ta odredba ne dopušta državljaninu treće zemlje koji je nositelj jedinstvene dozvole da prima ANF, što je protivno načelu jednakog postupanja iz članka 12. Direktive 2011/98.

15      Sud koji je uputio zahtjev prije svega ističe da je ANF novčano davanje namijenjeno podmirivanju obiteljskih troškova koje se dodjeljuje osobito potrebitim obiteljima s obzirom na broj djece i ekonomske uvjete u kojima se nalaze. Taj sud smatra da je to davanje obuhvaćeno davanjima iz članka 3. stavka 1. točke (j) Uredbe br. 883/2004, pri čemu valja pojasniti da nije riječ o predujmu davanja za uzdržavanje kao ni o davanjima iz Priloga I. toj uredbi.

16      Nadalje, upućujući na presudu od 24. travnja 2012., Kamberaj (C‑571/10, EU:C:2012:233), sud koji je uputio zahtjev smatra da u glavnom postupku nije primjenjivo nijedno ograničenje u odnosu na načelo jednakog postupanja iz članka 12. stavka 2. točke (b) Direktive br. 2011/98 jer Talijanska Republika nije odlučila iskoristiti mogućnost ograničenja primjene tog načela, koja je predviđena tom odredbom, te ističe da se, štoviše, K. D. R. Martinez Silva ne nalazi ni u jednoj od situacija predviđenih u drugom podstavku te odredbe jer je nositeljica jedinstvene radne dozvole za razdoblje dulje od šest mjeseci. Taj sud, dakle, smatra da dotična osoba pripada osobama na koje se primjenjuje načelo jednakog postupanja.

17      U tim je okolnostima Corte d’appello di Genova (Žalbeni sud u Genovi) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.      Predstavlja li davanje poput onog predviđenog člankom 65. Zakona br. 448/1998, pod nazivom [ANF], obiteljsko davanje u smislu članka 3. stavka l. točke (j) Uredbe (EZ) br. 883/2004?
2.      U slučaju negativnog odgovora, protivi li se načelu jednakog postupanja iz članka 12. stavka 1. točke (e) Direktive 2011/98/EU propis poput talijanskog, na temelju kojeg radnik državljanin treće zemlje koji je nositelj ‚jedinstvene radne dozvole’ (za razdoblje dulje od šest mjeseci) nema pravo na [ANF] premda živi s barem troje maloljetne djece te su njegovi prihodi niži od zakonom propisanog iznosa?”
 O prethodnim pitanjima

18      Svojim dvama pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 12. Direktive 2011/98 tumačiti na način da mu je protivan nacionalni propis poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, na temelju kojeg državljanin treće zemlje koji je nositelj jedinstvene dozvole u smislu članka 2. točke (c) te direktive ne može ostvariti pravo na davanje poput ANF‑a, koji je uspostavljen Zakonom br. 448/1998.

19      Budući da članak 12. stavak 1. točka (e) Direktive 2011/98 propisuje da radnici iz treće zemlje iz članka 3. stavka 1. točaka (b) i (c) te direktive uživaju jednak tretman kao i državljani države članice u kojoj borave u pogledu grana socijalne sigurnosti, kako je definirano Uredbom br. 883/2004, kao prvo valja ispitati, kao što to predlaže sud koji je uputio zahtjev, je li davanje poput ANF‑a davanje iz sustava socijalne sigurnosti koje je obuhvaćeno obiteljskim davanjima iz članka 3. stavka 1. točke (j) te uredbe ili je, pak, riječ o davanju iz sustava socijalne pomoći koje je na temelju članka 3. stavka 5. točke (a) navedene uredbe isključeno iz njezina područja primjene, kao što to tvrdi talijanska vlada.

20      U tom pogledu valja podsjetiti, kao što je to Sud u više navrata navodio u okviru Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1408/71 od 14. lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe i njihove obitelji koji se kreću unutar Zajednice (SL 1971., L 149, str. 2.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 5., str. 7.), da razlika između davanja koja su isključena iz područja primjene Uredbe br. 883/2004 i davanja koja ulaze u to područje primjene počiva ponajprije na konstitutivnim elementima svakog davanja, osobito na njegovim ciljevima i uvjetima dodjeljivanja, a ne na činjenici je li nacionalno zakonodavstvo ili nije davanje kvalificiralo kao davanje iz sustava socijalne sigurnosti (vidjeti u tom smislu presude od 16. srpnja 1992., Hughes, C‑78/91, EU:C:1992:331, t. 14.; od 20. siječnja 2005., Noteboom, C‑101/04, EU:C:2005:51, t. 24. i od 24. listopada 2013., Lachheb, C‑177/12, EU:C:2013:689, t. 28.). Davanje se može smatrati davanjem iz sustava socijalne sigurnosti ako je dodijeljeno korisnicima na temelju zakonski definirane situacije, a ne na temelju pojedinačne i diskrecijske ocjene osobnih potreba, te ako se odnosi na jedan od rizika koji je izričito nabrojen u članku 3. stavku 1. Uredbe br. 883/2004 (vidjeti u tom smislu presude od 16. srpnja 1992., Hughes, C‑78/91, EU:C:1992:331, t. 15.; od 15. ožujka 2001., Offermanns, C‑85/99, EU:C:2001:166, t. 28. i od 19. rujna 2013., Hliddal i Bornand, C‑216/12 i C‑217/12, EU:C:2013:568, t. 48.).

21      Sud je već pojasnio da za kvalifikaciju davanja kao davanja iz sustava socijalne sigurnosti nisu bitni način financiranja davanja ni, među ostalim, činjenica da njegova dodjela uopće nije uvjetovana plaćanjem doprinosa (vidjeti u tom smislu presude od 16. srpnja 1992., Hughes, C‑78/91, EU:C:1992:331, t. 21.; od 15. ožujka 2001., Offermanns, C‑85/99, EU:C:2001:166, t. 46. i od 24. listopada 2013., Lachheb, C‑177/12, EU:C:2013:689, t. 32.).

22      Osim toga, činjenica da se davanje odobrava ili odbija s obzirom na dohotke i broj djece ne znači da njegova dodjela ovisi o pojedinačnoj ocjeni osobnih potreba podnositelja zahtjeva, što je obilježje socijalne pomoći, s obzirom na to da se radi o objektivnim zakonski utvrđenim kriterijima koji, ako su ispunjeni, daju pravo na to davanje, pri čemu nadležno tijelo ne može uzimati u obzir druge osobne okolnosti (vidjeti u tom smislu presudu od 16. srpnja 1992., Hughes, C‑78/91, EU:C:1992:331, t. 17.). Stoga davanja koja se automatski odobravaju obiteljima koje ispunjavaju određene objektivne kriterije, posebno u pogledu veličine obitelji, njezinih dohodaka i novčanih sredstava, bez ikakva pojedinačnog i diskrecijskog ocjenjivanja osobnih potreba, i čiji je cilj podmirivanje obiteljskih troškova treba smatrati davanjima iz sustava socijalne sigurnosti (presuda od 14. lipnja 2016., Komisija/Ujedinjena Kraljevina, C‑308/14, EU:C:2016:436, t. 60.).

23      Što se tiče odgovora na pitanje je li određeno davanje obuhvaćeno obiteljskim davanjima iz članka 3. stavka 1. točke (j) Uredbe br. 883/2004, valja navesti da, u skladu s člankom 3. točkom (z) te uredbe, izraz „obiteljsko davanje” znači sva davanja u naravi ili novčana davanja namijenjena podmirivanju obiteljskih troškova, isključujući predujmove davanja za uzdržavanje i posebne doplatke za rođenje i posvojenje djeteta spomenute u Prilogu I. toj uredbi. Sud je već presudio da se izraz „podmirivanje obiteljskih troškova” mora tumačiti na način da se osobito odnosi na javni doprinos obiteljskom proračunu čija je namjena olakšanje troškova koji proizlaze iz uzdržavanja djece (vidjeti u tom smislu presudu od 19. rujna 2013., Hliddal i Bornand, C‑216/12 i C‑217/12, EU:C:2013:568, t. 55. i navedenu sudsku praksu).

24      Kad je riječ o predmetnom davanju u glavnom postupku, iz spisa koji je podnesen Sudu proizlazi da se, s jedne strane, ANF isplaćuje korisnicima koji podnesu zahtjev ako su ispunjeni uvjeti povezani s brojem maloljetne djece i dohocima, propisani u članku 65. Zakona br. 448/1998. Posljedično, to se davanje dodjeljuje na temelju postojanja zakonski utvrđene situacije, neovisno o svakoj pojedinačnoj i diskrecijskoj ocjeni osobnih potreba podnositelja zahtjeva. S druge strane, ANF je novčani iznos koji se svake godine isplaćuje korisnicima radi podmirivanja obiteljskih troškova. Dakle, riječ je o namjenskom novčanom davanju u obliku javnog doprinosa obiteljskom proračunu za olakšanje troškova koji proizlaze iz uzdržavanja djece.

25      Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da je davanje kao što je ANF davanje iz sustava socijalne sigurnosti koje je obuhvaćeno obiteljskim davanjima iz članka 3. stavka 1. točke (j) Uredbe br. 883/2004.

26      Stoga kao drugo valja ispitati može li se nacionalnim propisom poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku isključiti iz prava na takvo davanje državljanin treće zemlje koji je nositelj jedinstvene dozvole u smislu članka 2. točke (c) Direktive 2011/98.

27      U tom pogledu iz članka 12. stavka 1. točke (e) Direktive 2011/98 u vezi s njezinim člankom 3. stavkom 1. točkom (c) proizlazi da državljani treće zemlje koji su primljeni u državu članicu kako bi u njoj radili u skladu s pravom Unije ili nacionalnim pravom moraju, među ostalim, uživati jednakost postupanja koja je propisana u prvonavedenoj odredbi. Doista, to je slučaj kada je riječ o državljaninu treće zemlje koji je nositelj jedinstvene dozvole u smislu članka 2. točke (c) te direktive jer na temelju te odredbe ta dozvola dopušta takvom državljaninu zakonit boravak na državnom području države članice koja je izdala dozvolu kako bi ondje radio.

28      Međutim, na temelju članka 12. stavka 2. točke (b) prvog podstavka Direktive 2011/98, države članice mogu ograničiti prava koja su na temelju članka 12. stavka 1. točke (e) te direktive dodijeljena radnicima iz treće zemlje, osim u odnosu na radnike koji su u radnom odnosu ili koji su bili zaposleni najmanje šest mjeseci i koji su prijavljeni kao nezaposleni. Usto, u skladu s člankom 12. stavkom 2. točkom (b) drugim podstavkom navedene direktive, države članice mogu odlučiti da se njezin članak 12. stavak 1. točka (e) u pogledu obiteljskih naknada ne primjenjuje na državljane trećih zemalja kojima je odobren rad na državnom području države članice na razdoblje koje ne prelazi šest mjeseci, na državljane trećih zemalja koji su primljeni u svrhu studiranja ili na državljane trećih zemalja kojima je odobren rad na temelju vize.

29      Na taj način Direktiva 2011/98, poput Direktive 2003/109, propisuje pravo na jednako postupanje, što predstavlja opće pravilo, u korist određenih državljana treće zemlje te utvrđuje odstupanja od tog prava koja mogu uvesti države članice. Stoga se na ta odstupanja može pozivati samo ako su tijela dotične države članice koja su nadležna za provedbu te direktive jasno navela da se njima namjeravaju koristiti (vidjeti analogijom presudu od 24. travnja 2012., Kamberaj, C‑571/10, EU:C:2012:233, t. 86. i 87.).

30      Međutim, sud koji je uputio zahtjev navodi da se Talijanska Republika nije namjeravala koristiti mogućnošću ograničavanja jednakog postupanja primjenom odstupanja iz članka 12. stavka 2. točke (b) Direktive 2011/98 jer ni na koji način nije izrazila takvu volju. Stoga se odredbe talijanskog propisa koje daju pravo na ANF državljanima treće zemlje samo ako je riječ o nositeljima dozvole za dugotrajni boravak i obiteljima državljana Unije – koje su, uostalom, donesene prije prenošenja navedene direktive u unutarnje pravo, kao što to proizlazi iz točaka 10. i 11. ove presude – ne mogu smatrati provedbom ograničenja prava na jednako postupanje koja su države članice mogle uvesti na temelju te direktive.

31      Iz toga slijedi da se državljanin treće zemlje koji je nositelj jedinstvene dozvole u smislu članka 2. točke (c) Direktive 2011/98 ne može takvim nacionalnim propisom isključiti iz prava na davanje poput ANF‑a.

32      S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti da se članak 12. Direktive 2011/98 treba tumačiti na način da mu je protivan nacionalni propis poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, na temelju kojeg državljanin treće zemlje koji je nositelj jedinstvene dozvole u smislu članka 2. točke (c) te direktive ne može ostvariti pravo na davanje poput ANF‑a, koji je uspostavljen Zakonom br. 448/1998.
 Troškovi

33      Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenoga, Sud (sedmo vijeće) odlučuje:

Članak 12. Direktive 2011/98/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 13. prosinca 2011. o jedinstvenom postupku obrade zahtjeva za izdavanje jedinstvene dozvole za boravak i rad državljanima trećih zemalja na državnom području države članice te o zajedničkom skupu prava za radnike iz trećih zemalja koji zakonito borave u državi članici treba tumačiti na način da mu je protivan nacionalni propis poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, na temelju kojeg državljanin treće zemlje koji je nositelj jedinstvene dozvole u smislu članka 2. točke (c) te direktive ne može ostvariti pravo na davanje poput doplatka za kućanstva s barem troje maloljetne djece, koji je uspostavljen na temelju leggea n. 448 – Misure di finanza pubblica per la stabilizzazione e lo sviluppo (Zakon br. 448 o mjerama javnih financija za stabilizaciju i razvoj) od 23. prosinca 1998.

Potpisi

*      Jezik postupka: talijanski


Presuda Suda (drugo vijeće) od 29. siječnja 1985. # Gesamthochschule Duisburg protiv Hauptzollamt München - Mitte. # Zahtjev za prethodnu odluku: Finanzgericht München - Njemačka. # Predmet 234/83.


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 16. travnja 2015.#Europski parlament protiv Vijeća Europske unije.#Tužba za poništenje – Policijska i pravosudna suradnja u kaznenim stvarima – Utvrđivanje datuma od kojeg prethodna odluka proizvodi pravne učinke – Utvrđenje pravnog temelja – Pravni okvir primjenjiv nakon stupanja na snagu Ugovora iz Lisabona – Prijelazne odredbe – Izvedeni pravni temelj – Savjetovanje s Parlamentom.#Predmet C-540/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑540/13,
            povodom tužbe za poništenje na temelju članka 263. UFEU‑a, podnesene 15. listopada 2013.,
            Europski parlament, koji zastupaju F. Drexler, A. Caiola i M. Pencheva, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
            tužitelj,
            protiv
            Vijeća Europske unije,  koje zastupaju K. Pleśniak i A. F. Jensen, u svojstvu agenata,
            tuženika,
            SUD (četvrto vijeće),
            u sastavu: L. Bay Larsen (izvjestitelj), predsjednik vijeća, K. Jürimäe, J. Malenovský, M. Safjan i A. Prechal, suci,
            nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
            tajnik: V. Tourrès, administrator,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 5. studenoga 2014.,
            saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 22. siječnja 2015.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Svojom tužbom Europski parlament zahtijeva poništenje Odluke Vijeća 2013/392/EU od 22. srpnja 2013. o utvrđivanju datuma od kojeg Odluka 2008/633/PUP o pristupu određenih tijela država članica i Europola viznom informacijskom sustavu (VIS) za traženje podataka u svrhu sprečavanja, otkrivanja i istraga terorističkih kaznenih djela i ostalih teških kaznenih djela proizvodi učinke (SL L 198, str. 45., u daljnjem tekstu: pobijana odluka).
            Pravni okvir
            2. Odluka Vijeća 2008/633/PUP od 23. lipnja 2008. o pristupu određenih tijela država članica i Europola viznom informacijskom sustavu (VIS) za traženje podataka u svrhu sprečavanja, otkrivanja i istraga terorističkih kaznenih djela i ostalih teških kaznenih djela (SL L 218, str. 129.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 8., str. 180.) u članku 18. stavku 2. propisuje:
            „Ova se Odluka primjenjuje od datuma koji će odrediti Vijeće nakon što od Komisije primi obavijest da je Uredba (EZ) br. 767/2008 [Europskog parlamenta i Vijeća od 9. srpnja 2008. o viznom informacijskom sustavu (VIS) i razmjeni podataka među državama članicama o vizama za kratkotrajni boravak (Uredba o VIS‑u) (SL L 218, str. 60.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 6., str. 120.)] stupila na snagu i da se u potpunosti primjenjuje.
            Glavno tajništvo Vijeća će taj datum objaviti u Službenom listu Europske unije .“
            Pobijana odluka
            3. Odluka 2013/392, koja upućuje na Ugovor o funkcioniranju Europske unije i na Odluku 2008/633, osobito na njezin članak 18. stavak 2., u članku 1. predviđa da potonja odluka proizvodi učinke od 1. rujna 2013.
            Zahtjevi stranaka
            4. Parlament od Suda zahtijeva da:
            – poništi pobijanu odluku,
            – održi na snazi učinke odluke dok se ne zamijeni novim aktom i
            – naloži Vijeću snošenje troškova.
            5. Vijeće od Suda zahtijeva da:
            – odbaci tužbu kao nedopuštenu ili barem odbije kao neosnovanu,
            – podredno, u slučaju poništenja pobijane odluke, održi na snazi učinke odluke dok se ona ne zamijeni novim aktom i
            – naloži Parlamentu snošenje troškova.
            Tužba
            6. U potporu svojoj tužbi Parlament ističe dva tužbena razloga, koji se temelje na bitnoj povredi postupka, zbog toga što Parlament nije sudjelovao u postupku donošenja pobijane odluke, i na izboru pravnog temelja koji je stavljen izvan snage ili je nezakonit.
            Dopuštenost određenih tužbenih razloga ili argumenata koje je istaknuo Parlament
            Argumentacija stranaka
            7. Vijeće smatra da se neki tužbeni razlozi ili argumenti koje je istaknuo Parlament moraju odbaciti kao nedopušteni, s obzirom na to da nisu jasni i precizni. To je slučaj s tužbenim razlozima i argumentima koji se odnose na bitnu povredu postupka, na primjenu članka 39. stavka 1. UEU‑a, na izbor pravnog temelja koji je stavljen izvan snage te na povredu načela pravne sigurnosti i institucionalne ravnoteže.
            8. Parlament ističe da je tužba kojom je pokrenut postupak dovoljno jasna i precizna.
            Ocjena Suda
            9. Valja podsjetiti da, sukladno članku 120. točki (c) Poslovnika Suda i relevantnoj sudskoj praksi, u svakom aktu kojim se pokreće postupak treba naznačiti predmet spora kao i sažet prikaz razloga za pokretanje postupka te da ta naznaka mora biti dovoljno jasna i precizna da bi tuženik mogao pripremiti obranu, a Sud provesti nadzor. Iz toga slijedi da temeljni pravni i činjenični elementi na kojima se zasniva tužba trebaju biti na dosljedan i razumljiv način vidljivi iz samog teksta tužbe te da u njoj istaknuti zahtjevi trebaju biti formulirani na nedvosmislen način kako bi se izbjeglo da sud odluči ultra petita  ili propusti odlučiti o nekom od prigovora (vidjeti u tom smislu presudu Ujedinjena Kraljevina/Vijeće, C‑209/13, EU:C:2014:283, t. 30 i navedenu sudsku praksu).
            10. U konkretnom slučaju izlaganje tužbenih razloga i argumenata u tužbi, glede kojih Vijeće prigovara da nisu jasni ni precizni, udovoljava takvim zahtjevima. Tužba je osobito omogućila Vijeću da razradi odgovor u odnosu na tužbene razloge i argumente te omogućuje Sudu da provodi svoj sudski nadzor nad pobijanom odlukom.
            11. Slijedom toga, valja odbiti prigovor nedopuštenosti koji se odnosi na to da tužba navodno nije jasna i precizna.
            12. Stoga, s obzirom na to da pravni temelj akta određuje postupak koji treba slijediti za njegovo donošenje (presude Parlament/Vijeće, C‑130/10, EU:C:2012:472, t. 80. i Parlament/Vijeće, C‑658/11, EU:C:2014:2025, t. 57.), najprije valja ispitati drugi tužbeni razlog.
            Drugi tužbeni razlog, koji se temelji na tome da je izabran pravni temelj koji je stavljen izvan snage ili je nezakonit
            Prvi dio drugog tužbenog razloga, koji se temelji na tome da je izabran pravni temelj koji je stavljen izvan snage
            – Argumentacija stranaka
            13. Parlament smatra da je upućivanje na Ugovor o funkcioniranju Europske unije, koje je sadržano u pobijanoj odluci, preopćenito da bi moglo služiti kao njezin pravni temelj te da se članak 18. stavak 2. Odluke 2008/633 ne može smatrati valjanim pravnim temeljem.
            14. U stvari, ta se odredba ograničuje na sadržajno upućivanje na članak 34. stavak 2. točku (c) UEU‑a, koji predstavlja jedini mogući pravni temelj za donošenje mjere kao što je pobijana odluka u okviru bivšeg „trećeg stupa“.
            15. Slijedom navedenog, Parlament smatra da se Vijeće kao pravnim temeljem koristilo člankom 34. stavkom 2. točkom (c) UEU‑a. Međutim, s obzirom na to da je taj članak 34. stavljen izvan snage, on ne može poslužiti kao pravni temelj za donošenje novih akata. Nije od važnosti to što odredba sekundarnog prava sadržajno upućuje na članak 34., s obzirom na to da se ta odredba mora smatrati neprimjenjivom zbog činjenice stupanja na snagu tog ugovora.
            16. Vijeće pojašnjava da je pobijanu odluku donijelo na temelju članka 18. stavka 2. Odluke 2008/633 u smislu članka 9. Protokola (br. 36) o prijelaznim odredbama (u daljnjem tekstu: Protokol o prijelaznim odredbama). U tom pogledu naglašava da pobijana odluka ne upućuje ni općenito na UEU ni posebno na njegov članak 34. stavak 2. točku (c).
            – Ocjena Suda
            17. Kako bi se ocijenila osnovanost prvog dijela drugog tužbenog razloga, valja utvrditi pravni temelj na kojem je donesena pobijana odluka.
            18. U tom pogledu, valja istaknuti da ta odluka ne upućuje na članak 34. UEU‑a i da njezine uvodne izjave izrijekom upućuju na Ugovor o funkcioniranju Europske unije te na članak 18. stavak 2. Odluke 2008/633.
            19. Stoga se, s obzirom na tekst pobijane odluke, u kojem načelno mora biti naveden njezin pravni temelj kako bi se udovoljilo obvezi obrazlaganja (vidjeti u tom smislu presudu Komisija/Vijeće, C‑370/07, EU:C:2009:590, t. 39. i 55.), ne može smatrati da se ta odluka temelji na članku 34. UEU‑a.
            20. Nadalje, valja navesti da nijedan drugi element pobijane odluke ne upućuje na to da se Vijeće namjeravalo koristiti tim člankom 34. kao pravnim temeljem te odluke.
            21. Posebno, to što je članak 34. stavak 2. točka (c) UEU‑a bio jedini mogući pravni temelj za donošenje mjere kao što je pobijana odluka, pod pretpostavkom da je ta okolnost i utvrđena, nije od važnosti, s obzirom na to da izričiti izbor Vijeća da u pobijanoj odluci ne navede tu odredbu, već Ugovor o funkcioniranju Europske unije i članak 18. stavak 2. Odluke 2008/63, jasno upućuje na to da je pobijana odluka utemeljena na potonjoj odredbi kao takvoj.
            22. Slijedom toga, to što je Ugovorom iz Lisabona članak 34. UEU‑a stavljen izvan snage ne lišava pobijanu odluku pravnog temelja.
            23. Imajući u vidu te elemente, prvi dio drugog tužbenog razloga valja odbiti kao neosnovan.
            Drugi dio drugog tužbenog razloga, koji se temelji na izboru nezakonitog pravnog temelja
            – Argumentacija stranaka
            24. Parlament navodi da, ako se mora smatrati da je članak 18. stavak 2. Odluke 2008/633 pravni temelj pobijane odluke, ta odredba predstavlja nezakoniti izvedeni pravni temelj na kojemu se ne može valjano utemeljiti ta odluka.
            25. U stvari, iz sudske prakse Suda proizlazi da stvaranje izvedenog pravnog temelja koji bi pojednostavnio načine donošenja akta nije spojivo s Ugovorima. Takav je slučaj s člankom 18. stavkom 2. Odluke 2008/633, s obzirom na to da ne predviđa savjetovanje s Parlamentom, iako je za donošenje mjere kao što je pobijana odluka to propisano člankom 39. UEU‑a.
            26. Nadalje, članak 18. stavak 2. Odluke 2008/633 postao je neprimjenjiv nakon stupanja na snagu Ugovora iz Lisabona i predstavlja nezakonito odstupanje od postupka koji je uređen tim ugovorom za donošenje novih akata. Takvo odstupanje nije dopušteno na temelju članka 9. Protokola o prijelaznim odredbama, prema kojemu se stupanjem na snagu navedenog ugovora akti bivšeg „trećeg stupa“ ne stavljaju automatski izvan snage.
            27. Vijeće kao prvo osporava dopuštenost prigovora nezakonitosti članka 18. stavka 2. Odluke 2008/633 koji je istaknuo Parlament. U tom pogledu valja navesti da, sukladno članku 10. stavku 1. Protokola o prijelaznim odredbama, ovlasti Suda u odnosu na tu odluku sve do 1. prosinca 2014. ostaju iste onima koje je imao prije stupanja na snagu Ugovora iz Lisabona. Članak 35. stavak 6. UEU‑a, koji je tada bio primjenjiv, nije predviđao mogućnost da Parlament podnese tužbu za poništenje akta koji je donesen u okviru bivšeg „trećeg stupa“, kao što je to navedena odluka. S obzirom na to da Sud nije bio nadležan za to područje, proizlazilo bi da prigovor nezakonitosti koji je istaknuo Parlament treba proglasiti nedopuštenim.
            28. Vijeće podredno ističe da je članak 18. stavak 2. Odluke 2008/633 prilikom donošenja bio u skladu s Ugovorom o Europskoj uniji. U stvari, ta je odredba ograničena na to da predviđa primjenu postupka iz članka 34. stavka 2. točke (c) UEU‑a i njome se ne uspostavlja postupak sui generis koji isključuje savjetovanje s Parlamentom.
            29. U odnosu na učinke stupanja na snagu Ugovora iz Lisabona, Vijeće smatra da bi tumačenje članka 9. Protokola o prijelaznim odredbama koje je predložio Parlament spriječilo svaku mogućnost donošenja provedbenih mjera koje su predviđene u aktima bivšeg „trećeg stupa“, što je upravo slučaj koji su autori Ugovora željeli izbjeći.
            – Ocjena Suda
            30. U skladu s ustaljenom sudskom praksom, izbor pravne osnove za neki akt Unije mora se temeljiti na objektivnim elementima koji podliježu sudskom nadzoru, među kojima su cilj i sadržaj tog akta (presuda Komisija/Parlament i Vijeće, C‑43/12, EU:C:2014:298, t. 29. kao i navedena sudska praksa).
            31. U tom pogledu, valja navesti da među strankama nije sporan odnos između članka 18. stavka 2. Odluke 2008/633 i cilja odnosno sadržaja pobijane odluke. Parlament, međutim, osporava zakonitost te odredbe te ističe da ona pojednostavnjuje načine donošenja mjera kao što je pobijana odluka u odnosu na postupak koji je za to predviđen Ugovorima.
            32. Iz sudske prakse Suda proizlazi da, s obzirom na to da su pravila koja se odnose na formiranje volje institucija Unije određena Ugovorima i da ih ni države članice ni same institucije ne mogu staviti izvan snage, samo Ugovori mogu u posebnim slučajevima ovlastiti instituciju da izmijeni postupak donošenja odluka koji je njima uređen. Stoga bi priznati instituciji da može stvoriti izvedene pravne temelje, u smislu da otežava ili pojednostavnjuje načine donošenja akta, značilo da joj se daju zakonodavne ovlasti koje nadilaze ono što je predviđeno Ugovorima (vidjeti presudu Parlament/Vijeće, C‑133/06, EU:C:2008:257, t. 54. do 56.).
            33. To rješenje, koje je u odnosu na izvedeni pravni temelj koji omogućuje donošenje zakonodavnih akata preuzeto u presudi Parlament/Vijeće (C‑133/06, EU:C:2008:257), mora se također primijeniti na pravne temelje koji su predviđeni u aktu sekundarnog prava i koji omogućuju donošenje provedbenih mjera tog akta tako da otežavaju ili pojednostavnjuju načine donošenja takvih mjera koje su predviđene u Ugovorima.
            34. Naime, iako je točno da Ugovori predviđaju da Parlament i Vijeće propišu neka od pravila koja se odnose na izvršavanje provedbenih ovlasti Komisije, ostaje činjenica da posebna pravila koja se odnose na donošenje provedbenih mjera predviđena u Ugovorima obvezuju institucije na isti način kao i ona koja se odnose na donošenje zakonodavnih akata te im stoga akti sekundarnog prava ne mogu proturječiti.
            35. U tom kontekstu, s obzirom na to da se zakonitost akta Unije mora ocijeniti u skladu s činjeničnim i pravnim elementima koji su postojali na dan kada je taj akt donesen (vidjeti analogno presude Gualtieri/Komisija, C‑485/08 P, EU:C:2010:188, t. 26., Schindler Holding i dr./Komisija, C‑501/11 P, EU:C:2013:522, t. 31. i Schaible, C‑101/12, EU:C:2013:661, t. 50.), zakonitost članka 18. stavka 2. Odluke 2008/633 mora se ocijeniti s obzirom na odredbe koje su u vrijeme donošenje odluke uređivale donošenje mjere kao što je pobijana odluka, i to članak 34. stavak 2. točku (c) UEU‑a i članak 39. stavak 1. UEU‑a.
            36. Iz tih odredbi proizlazi da Vijeće, odlučujući ovisno o slučaju jednoglasno ili kvalificiranom većinom, donosi odluke koje su u cijelosti sukladne ciljevima iz glave VI. UEU‑a, osim onih koje su propisane u članku 34. stavku 2. točkama (a) i (b) UEU‑a i mjerama koje su potrebne za provedbu te odluke, nakon što se savjetovalo s Parlamentom.
            37. U tom pogledu valja utvrditi da sadržaj članka 18. stavka 2. Odluke 2008/633 ne predviđa obvezu Vijeća da se prije donošenja mjere koja je predviđena tom odredbom savjetuje s Parlamentom.
            38. Međutim, prema ustaljenoj sudskoj praksi, tekst sekundarnog prava Unije mora se tumačiti u najvećoj mogućoj mjeri sukladno odredbama Ugovorâ (presuda Efir, C‑19/12, EU:C:2013:148, t. 34. i navedena sudska praksa).
            39. Stoga, s obzirom na to da, s jedne strane, obveza tumačenja akta sekundarnog prava sukladno primarnom zakonodavstvu proizlazi iz općeg načela tumačenja, prema kojem se odredba mora tumačiti u najvećoj mogućoj mjeri tako da se ne dovede u pitanje njezina zakonitost (vidjeti u tom smislu presude Sturgeon i dr., C‑402/07 i C‑432/07, EU:C:2009:716, t. 47. i 48. kao i preispitivanje Komisija/Strack, C‑579/12 RX‑II, EU:C:2013:570, t. 40.), te, s druge strane, da se zakonitost članka 18. stavka 2. Odluke 2008/633, zbog razloga koji su navedeni u točki 35. ove presude, treba osobito ocjenjivati u odnosu na članak 39. stavak 1. UEU‑a, ta se prva odredba mora tumačiti tako da bude u skladu s tom drugom.
            40. Slijedom toga, članak 18. stavak 2. Odluke 2008/633 mora se tumačiti u skladu s člankom 39. stavkom 1. UEU‑a, tako da dopušta Vijeću da donese akt kojim se utvrđuje datum stupanja na snagu te odluke samo nakon savjetovanja s Parlamentom. Iz toga slijedi da valja odbiti argument Parlamenta prema kojemu to što ta prva odredba ne predviđa obvezu savjetovanja znači da je njome uspostavljen način donošenja mjere, kao što je pobijana odluka, koji je pojednostavnjen u odnosu na postupak predviđen u tu svrhu u Ugovoru o Europskoj uniji.
            41. U odnosu na argumente Parlamenta koji se odnose na nesukladnost članka 18. stavka 2. Odluke 2008/633 s pravilima postupka koja se primjenjuju nakon stupanja na snagu Ugovora iz Lisabona, valja navesti da u svakom slučaju Protokol o prijelaznim odredbama sadrži odredbe koje se posebno odnose na pravni režim koji se nakon stupanja na snagu tog ugovora primjenjuje na akte donesene na temelju Ugovora o Europskoj uniji prije toga datuma.
            42. Stoga članak 9. tog protokola predviđa da takvi akti održavaju svoje pravne učinke dok se ne stave izvan snage, ponište ili izmijene primjenom Ugovorâ.
            43. Taj se članak mora tumačiti u skladu s prvom uvodnom izjavom navedenog protokola, koja pojašnjava da je radi prelaska s institucionalnih odredaba Ugovorâ koje su se primjenjivale prije stupanja na snagu Ugovora iz Lisabona na odredbe sadržane u tom ugovoru potrebno utvrditi prijelazne odredbe.
            44. Stoga, s obzirom na to da je Ugovor iz Lisabona bitno izmijenio institucionalni okvir policijske i pravosudne suradnje u kaznenim stvarima, članak 9. Protokola o prijelaznim odredbama mora se shvatiti tako da se njime osobito osigurava da se akti koji su doneseni u okviru te suradnje mogu i dalje učinkovito primjenjivati, bez obzira na izmjenu institucionalnog okvira navedene suradnje.
            45. Prihvaćanje argumenta Parlamenta, prema kojem bi stavljanje izvan snage posebnih postupaka donošenja provedbenih mjera koje potpadaju pod policijsku i pravosudnu suradnju u kaznenim stvarima putem Ugovora iz Lisabona učinilo donošenje takvih mjera nemogućim prije nego što se ti akti izmijene radi prilagodbe Ugovoru iz Lisabona, dovelo bi do toga da bi bila otežana odnosno nemoguća učinkovita primjena navedenih akata, što bi dovelo u pitanje postizanje cilja autora Ugovora.
            46. Štoviše, tumačenje članka 9. Protokola o prijelaznim odredbama koje je predložio Parlament, prema kojemu taj članak propisuje samo to da akti iz područja policijske i pravosudne suradnje u kaznenim stvarima stupanjem na snagu Ugovora iz Lisabona nisu automatski stavljeni izvan snage, lišilo bi taj članak svakog korisnog učinka.
            47. Iz svega navedenog proizlazi da odredba akta koji je donesen na temelju Ugovora o Europskoj uniji prije stupanja na snagu Ugovora iz Lisabona, koji uređuje načine donošenja drugih mjera, nastavlja proizvoditi pravne učinke dok se ne stavi izvan snage, poništi ili izmijeni te omogućuje donošenje te mjere primjenom postupka koji propisuje.
            48. U tim uvjetima, to što članak 18. stavak 2. Odluke 2008/633 predviđa načine donošenja mjere kao što je pobijana odluka koji su otežani ili pojednostavnjeni u odnosu na postupak koji je s tim ciljem predviđen Ugovorom o funkcioniranju Europske unije ne znači da ta odredba predstavlja nezakoniti izvedeni pravni temelj čija se primjena mora odbiti na temelju prigovora.
            49. Slijedom navedenog i u tim uvjetima, a da pritom nije potrebno donijeti odluku o dopuštenosti drugog dijela drugog tužbenog razloga, valja ga odbiti kao neosnovan (vidjeti analogno presude Francuska/Komisija, C‑233/02, EU:C:2004:173, t. 26. kao i Komninou i dr./Komisija, C‑167/06 P, EU:C:2007:633, t. 32.) te stoga odbiti tužbeni razlog u cijelosti.
            Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na bitnoj povredi postupka
            Argumentacija stranaka
            50. Parlament smatra da se, u slučaju da se režim koji je prethodio Ugovoru iz Lisabona i dalje primjenjuje na konkretni slučaj, sukladno članku 39. stavku 1. UEU‑a morao provesti postupak savjetovanja s njime.
            51. Vijeće smatra, suprotno, da članak 18. stavak 2. Odluke 2008/633 ne predviđa nikakvo sudjelovanje Parlamenta u donošenju pobijane odluke i da, nakon stavljanja izvan snage članka 39. UEU‑a Ugovorom iz Lisabona, za donošenje provedbenih mjera te odluke nije potrebno savjetovanje s Parlamentom.
            52. Članak 10. stavak 1. Protokola o prijelaznim odredbama potvrđuje tu analizu, s obzirom na to da se među odredbama čiji se učinak održava na snazi nakon stupanja na snagu Ugovora iz Lisabona ne spominje članak 39. UEU‑a. Također, uključivanje obveze savjetovanja s Parlamentom u postupak donošenja akta dovelo bi do toga da se u postupak koji je predviđen u članku 291. UFEU‑a unosi element koji ondje nije predviđen te bi se stoga dovela u pitanje institucionalna ravnoteža uspostavljena Ugovorom iz Lisabona.
            Ocjena Suda
            53. Valja podsjetiti da je redovno savjetovanje s Parlamentom u slučajevima predviđenima primjenjivim pravilima prava Unije bitan postupovni zahtjev čije nepoštovanje dovodi do ništavosti predmetnog akta (vidjeti u tom smislu presude Parlament/Vijeće, C‑65/93, EU:C:1995:91, t. 21 i Parlament/Vijeće, C‑417/93, EU:C:1995:127, t. 9.).
            54. Slijedom toga, s obzirom na to da iz odluke u odnosu na drugi tužbeni razlog proizlazi da je Vijeće moglo valjano utemeljiti pobijanu odluku na članku 18. stavku 2. Odluke 2008/633, valja provjeriti je li se prije donošenja akta na temelju te odredbe moralo provesti savjetovanje s Parlamentom.
            55. U tom pogledu, iz navoda koji su sadržani u točkama 40. do 47. ove presude proizlazi da članak 18. stavak 2. Odluke 2008/633, protumačen sukladno članku 39. stavku 1. UEU‑a, nastavlja proizvoditi pravne učinke sve dok se ne stavi izvan snage, poništi ili izmijeni te omogućuje donošenje mjere kao što je pobijana odluka primjenom postupka koji sam uređuje. Stoga je Vijeće dužno savjetovati se s Parlamentom prije utvrđenja točnog datuma stupanja na snagu te odluke.
            56. Suprotno onome što smatra Vijeće, stavljanje izvan snage članka 39. stavka 1. UEU‑a Ugovorom iz Lisabona ne može dovesti u pitanje tu obvezu savjetovanja s Parlamentom.
            57. Naime, imajući u vidu navode iz točke 39. ove presude, to što je članak 39. stavak 1. UEU‑a stavljen izvan snage nakon donošenja članka 18. stavka 2. Odluke 2008/633 ne može dovesti do isključenja obveze tumačenja te odredbe u skladu s člankom 39. stavkom 1. UEU‑a.
            58. Također, to što članak 291. UFEU‑a ne predviđa obvezu savjetovanja s Parlamentom nije od važnosti, s obzirom na to da je obveza savjetovanja s Parlamentom jedan od pravnih učinaka Odluke 2008/633 koji je zadržan nakon stupanja na snagu Ugovora iz Lisabona, na temelju članka 9. Protokola o prijelaznim odredbama, kako je protumačen u točki 47. ove presude.
            59. Nije sporno da je Vijeće donijelo pobijanu odluku a da se prethodno nije savjetovalo s Parlamentom.
            60. Iz toga slijedi da je prvi tužbeni zahtjev, koji se temelji na bitnoj povredi postupka, osnovan i da se slijedom toga pobijana odluka mora poništiti.
            Zahtjev za održavanje na snazi učinaka pobijane odluke
            61. Parlament, kao i Vijeće, zahtijeva da Sud, u slučaju da poništi pobijanu odluku, održi njezine učinke na snazi dok se ona ne zamijeni novim aktom.
            62. U tom pogledu valja podsjetiti da, sukladno članku 264. stavku 2. UFEU‑a, Sud, ako to smatra potrebnim, navodi koji se učinci akta koji je proglasio ništavim moraju smatrati konačnima.
            63. U konkretnom slučaju poništiti pobijanu odluku a da se pritom ne predvidi održavanje njezinih učinaka značilo bi otežati nacionalnim tijelima i Europolu pristup VIS‑u u svrhu sprečavanja, otkrivanja i istraga terorističkih kaznenih djela i ostalih teških kaznenih djela i stoga dovesti u pitanje održavanje javnog reda. Iako Parlament zahtijeva poništenje te odluke zbog bitne povrede postupka, on ne osporava njezine ciljeve ni sadržaj.
            64. Slijedom toga, valja održati na snazi učinke pobijane odluke sve do stupanja na snagu novog akta koji će je zamijeniti.
            Troškovi
            65. Na temelju članka 138. stavka 1. Poslovnika Suda, svaka stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Parlament postavio zahtjev da se Vijeću naloži snošenje troškova i da ono nije uspjelo u postupku, Vijeću se nalaže snošenje troškova.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) proglašava i presuđuje:
            1. Poništava se Odluka Vijeća 2013/392/EU od 22. srpnja 2013. o utvrđivanju datuma od kojeg Odluka 2008/633/PUP o pristupu određenih tijela država članica i Europola viznom informacijskom sustavu (VIS) za traženje podataka u svrhu sprečavanja, otkrivanja i istraga terorističkih kaznenih djela i ostalih teških kaznenih djela proizvodi učinke.
            2. Učinci Odluke 2013/392 održavaju se na snazi do stupanja na snagu novog akta koji će je zamijeniti.
            3. Vijeću Europske unije nalaže se snošenje troškova.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 23. rujna 2014. # Tegometall International AG protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-11/13.


title: Presuda Suda (osmo vijeće) od 16. travnja 2015.#LFB Biomédicaments SA i dr. protiv Ministre des Finances et des Comptes publics i Ministre des Affaires sociales et de la Santé.#Zahtjevi za prethodnu odluku koje je uputio Conseil d'État (Fracuska).#Zahtjev za prethodnu odluku – Lijekovi za humanu uporabu – Direktiva 89/105/EEZ – Članak 6. točke 3. i 5. – Brisanje lijekova s liste patentiranih lijekova koji se podmiruju uz sudjelovanje u troškovima hospitalizacije – Obveza obrazlaganja.#Spojeni predmeti C-271/14 i C-273/14.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U spojenim predmetima C‑271/14 i C‑273/14,
            povodom zahtjevâ za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koje je uputio Conseil d'État (Francuska), odlukama od 14. svibnja 2014., koje je Sud zaprimio 4. i 5. lipnja 2014., u postupcima
            LFB Biomédicaments SA,
            Association des déficitaires en Alpha 1 Antitrypsine (Association ADAAT Alpha 1-France)  (C‑271/14),
            Pierre Fabre Médicament SA (C‑273/14)
            protiv
            Ministre des Finances et des Comptes publics,
            Ministre des Affaires sociales et de la Santé,
            SUD (osmo vijeće),
            u sastavu: A. Ó Caoimh, predsjednik vijeća, C. Toader i C. G. Fernlund (izvjestitelj), suci,
            nezavisni odvjetnik: N. Jääskinen,
            tajnik: A. Calot Escobar,
            uzimajući u obzir pisani postupak,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za LFB Biomédicaments SA, J. Robert, A. Regniault, E. Nigri i F. Thiriez, avocats ,
            – za Pierre Fabre Médicament SA, C. Smits, avocat ,
            – za francusku vladu, D. Colas i R. Coesme, u svojstvu agenata,
            – za španjolsku vladu, L. Banciella Rodríguez‑Miñón, u svojstvu agenta,
            – za Europsku komisiju, O. Beynet i P. Mihaylova, u svojstvu agenata,
            odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje članka 6. točaka 3. i 5. Direktive Vijeća 89/105/EEZ od 21. prosinca 1988. o transparentnosti mjera kojima se uređuje određivanje cijena lijekova za humanu uporabu i njihovo uključivanje u nacionalne sustave zdravstvenog osiguranja (SL 1989., L 40, str. 8.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 7., str. 3.).
            2. Zahtjevi su podneseni u okviru sporova koje su pokrenuli LFB Biomédicaments SA (u daljnjem tekstu: LFB) i Association des déficitaires en Alpha 1 Antitrypsine (Association ADAAT Alpha 1-France), s jedne strane, te Pierre Fabre Médicament SA (u daljnjem tekstu: PFM), s druge strane, protiv Ministre des Finances et des Comptes publics i Ministre des Affaires sociales et de la Santé, povodom brisanja lijekova s liste patentiranih lijekova obuhvaćenih sustavima obveznog zdravstvenog osiguranja uz usluge hospitalizacije čije je pokriće osigurano u okviru sudjelovanja u troškovima boravka i njege.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            Direktiva 89/105
            3. Uvodna izjava 5. Direktive 89/105 glasi:
            „budući da je cilj ove Direktive dobivanje cjelokupnog pregleda nad nacionalnim dogovorima o određivanju cijena, uključujući način na koji djeluju u pojedinačnim slučajevima i sve kriterije na kojima se temelje te omogućiti javni pristup ovim dogovorima svim zainteresiranim osobama koje su uključene u promet lijekovima u državama članicama; budući da ovi podaci moraju biti javni“.
            4. Uvodna izjava 6. Direktive 89/105 propisuje da je „kao prvi korak […] potrebno žurno utvrditi niz zahtjeva kojima se svim zainteresiranim osobama jamči mogućnost provjere predstavljaju li njihove nacionalne mjere količinska ograničenja uvoza ili izvoza ili mjere s jednakim učinkom“.
            5. U skladu s člankom 1. stavkom 1. te direktive:
            „Države članice osiguravaju da je svaka nacionalna mjera u skladu s uvjetima iz ove Direktive, bilo da je uvedena zakonom ili drugim propisima za nadzor cijena lijekova za humanu uporabu ili za ograničenje ponude lijekova obuhvaćenih njihovim nacionalnim sustavima zdravstvenog osiguranja.“
            6. Člankom 6. navedene direktive predviđeno je:
            „Sljedeće odredbe primjenjuju se ako je lijek uključen u nacionalni sustav zdravstvenog osiguranja, nakon što nadležna tijela donesu odluku o uvrštavanju određenog lijeka na pozitivnu listu lijekova obuhvaćenih nacionalnim sustavom zdravstvenog osiguranja.
            [...]
            3. Prije datuma iz članka 11. stavka 1., države članice objavljuju u odgovarajućem glasilu i dostavljaju Komisiji kriterije koje nadležna tijela moraju uzeti u obzir pri odlučivanju o uvrštavanju lijekova na listu.
            [...]
            5. Svaka odluka o isključivanju lijeka iz liste lijekova obuhvaćenih [nacionalnim] sustavom zdravstvenog osiguranja, sadrži izjavu o razlozima utemeljenim na objektivnim kriterijima koji se mogu provjeriti. Ove odluke, uključujući prema potrebi svako stručno mišljenje ili preporuke na kojima se odluke temelje, dostavljaju se odgovornoj osobi koju treba obavijestiti o pravnim sredstvima koja su joj na raspolaganju u skladu sa zakonima na snazi i dozvoljenim rokovima za njihovo podnošenje.
            [...]“
            7. Članak 11. stavak 1. Direktive 89/105 glasi kako slijedi:
            „Države članice donose zakone i druge propise potrebne za usklađivanje s ovom Direktivom najkasnije do 31. prosinca 1989. One o tome odmah obavješćuju Komisiju.“
            Francusko pravo
            8. Članak L. 162‑22‑7 Zakonika o socijalnoj sigurnosti, u verziji koja se primjenjuje na glavne postupke, glasi kako slijedi:
            „Država utvrđuje listu patentiranih lijekova koji imaju dozvolu za stavljanje na tržište i koji se izdaju pacijentima hospitaliziranima u zdravstvenim ustanovama navedenima u članku L. 162‑22‑6, a koji se na temelju podnesenih računa mogu podmiriti iz sustava obveznog zdravstvenog osiguranja uz usluge hospitalizacije navedene u stavku 1. istog članka, kao i uvjete pod kojima se određeni proizvodi i usluge navedeni u članku L. 165‑1 mogu podmiriti uz gore navedene usluge hospitalizacije.
            Ustanovama koje su pristupile ugovoru o pravilnom korištenju lijekova i proizvoda i usluga, koji su zajednički sastavili glavni direktor regionalne zdravstvene agencije i zdravstveno osiguranje pod uvjetima propisanima uredbom, u cijelosti se nadoknađuje dio koji se podmiruje iz sustava obveznog zdravstvenog osiguranja.
            Ako ustanova koja je pristupila ugovoru ne poštuje odredbe tog ugovora i ako je formalno pozvana podnijeti svoja očitovanja, ta se naknada može smanjiti do 30 % dijela koji se podmiruje iz zdravstvenog osiguranja, vodeći računa o utvrđenim povredama.
            Ustanove koje nisu pristupile ugovoru o pravilnom korištenju lijekova i proizvoda i usluga primaju naknadu u visini od 70 % dijela koji se podmiruje iz sustava obveznog zdravstvenog osiguranja.
            Razlika između iznosa koji se može nadoknaditi i nadoknađenog iznosa ni u kojem slučaju se ne može naplatiti pacijentima.
            [...]“
            Glavni postupci i prethodna pitanja
            9. LFB i PFM trguju lijekovima koji nose nazive „Alfalastin“ i „Javlor“.
            10. Odlukom od 21. veljače 2012. o izmjeni liste patentiranih lijekova koji se podmiruju uz usluge hospitalizacije, navedene u članku L. 162‑22‑7 Zakonika o socijalnoj sigurnosti (JORF od 28. veljače 2012., str. 3486.; u daljnjem tekstu: odluka od 21. veljače 2012.), navedeni lijekovi izbrisani su s predmetne liste.
            11. Tužbama koje je Conseil d’État zaprimio 13. i 24. travnja 2012., LFB i Association des déficitaires en Alpha 1 Antitrypsine (Association ADAAT Alpha 1-France) pokrenuli su svaki zasebno postupke u kojima zahtijevaju poništenje odluke od 21. veljače 2012., u dijelu u kojem je njome lijek Alfalastin izbrisan s liste o kojoj je riječ u glavnom postupku. Tužbom koju je Conseil d’État zaprimio 1. listopada 2012. PFM je pokrenuo postupak u kojem zahtijeva poništenje te odluke u dijelu u kojem je njome lijek Javlor izbrisan s te liste.
            12. Sud koji je uputio zahtjev postavlja pitanje o usklađenosti odluke od 21. veljače 2012. s odredbama članka 6. točaka 3. i 5. Direktive 89/105. Taj sud ističe da učinak te odluke nije bilo isključivanje lijekova o kojima je riječ u glavnom postupku s liste patentiranih lijekova koji se podmiruju iz zdravstvenog osiguranja. Do tog će pokrića odsad dolaziti u okviru sudjelovanja u troškovima boravka i njege koji su utvrđeni prema klasifikaciji homogenih skupina bolesnika, a ne više na temelju podnesenih računa, uz usluge hospitalizacije.
            13. U tim je okolnostima Conseil d’État odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
            „U predmetu C‑271/14:
            Nalažu li odredbe članka 6. točke 5. Direktive 89/105 da se odluka o brisanju patentiranog lijeka s liste lijekova koji se izdaju pacijentima hospitaliziranima u zdravstvenim ustanovama, koji se mogu podmiriti iz sustava obveznog zdravstvenog osiguranja uz usluge hospitalizacije koje se podmiruju u okviru sudjelovanja u troškovima boravka i njege koja je utvrđeno prema homogenim skupinama bolesnika, obrazloži?
            U predmetu C‑273/14:
            Primjenjuju li se odredbe članka 6. točaka 3. i 5. Direktive 89/105 na odluke o brisanju patentiranog lijeka s liste lijekova koji se izdaju pacijentima hospitaliziranima u zdravstvenim ustanovama, koji se mogu podmiriti iz sustava obveznog zdravstvenog osiguranja uz usluge hospitalizacije koje se podmiruju u okviru sudjelovanja u troškovima boravka i njege koje je utvrđeno prema homogenim skupinama bolesnika?“
            14. Odlukom predsjednika Suda od 2. srpnja 2014. predmeti C‑271/14 i C‑273/14 spojeni su u svrhu pisanog i usmenog dijela postupka i u svrhu donošenja presude.
            O prethodnim pitanjima
            15. Svojim pitanjima sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 6. Direktive 89/105 tumačiti na način da se obveza obrazlaganja propisana točkama 3. i 5. tog članka primjenjuje na odluku o brisanju lijeka s liste lijekova koji se podmiruju uz sudjelovanje u troškovima hospitalizacije.
            16. LFB i PFM ističu da se obveza obrazlaganja propisana člankom 6. točkom 5. Direktive 89/105 odnosi na sve mehanizme pokrića lijekova sustavom zdravstvenog osiguranja. Sudska praksa Suda već je utvrdila načelo prema kojem članak 6. te direktive treba široko tumačiti (presude Komisija/Austrija, C‑424/99, EU:C:2001:642 i Komisija/Finska, C‑229/00, EU:C:2003:334). LFB i PFM ističu da odluka od 21. veljače 2012. dovodi do smanjenja razine pokrića i, shodno tomu, do smanjenja potražnje za lijekovima koji su izbrisani s liste o kojoj je riječ.
            17. Kada je riječ o tumačenju članka 6. točke 3. Direktive 89/105, PFM iznosi slične argumente.
            18. Francuska vlada tvrdi da je područje primjene članka 6. točaka 3. i 5. Direktive 89/105 ograničeno na odluke čiji je učinak isključenje lijeka iz lijekova koji se podmiruju iz zdravstvenog osiguranja. Međutim lijekovi o kojima je riječ u glavnom postupku, iako su izbrisani s liste iz članka L. 162‑22‑7 stavka 1. Zakonika o socijalnoj sigurnosti, ostaju obuhvaćeni zdravstvenim osiguranjem. Stoga odluka poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku ne ulazi u područje primjene članka 6. točaka 3. i 5. te direktive.
            19. Francuska vlada ističe da brisanje lijeka s liste o kojoj je riječ ne proizvodi nikakve nepovoljne posljedice za bolnice. Naime, ponovno uključivanje lijeka u sudjelovanje u troškovima hospitalizacije izvršava se na temelju prosječnog troška usluga pruženih u okviru hospitalizacije, koji se usklađuje svake godine. Nakon brisanja lijeka s te liste, ukupan iznos sredstava, koji odgovara iznosima podmirenima iz zdravstvenog osiguranja na temelju navedene liste, prenosi se u ukupan iznos sredstava koji odgovara tarifi „homogene skupine bolničkog boravka“ na koju se odnosi taj lijek. Slijedom toga, to brisanje nema utjecaja na liječenje pacijenata, a eventualno povećanje troškova koje zbog toga nastaje bolnicama ne podrazumijeva nikakve dodatne troškove za pacijente.
            20. Francuska vlada osim toga tvrdi da je do objave iz članka 6. točke 3. Direktive 89/105 trebalo doći prije 31. prosinca 1989., ali da tog dana lista iz članka L. 162‑22‑7 stavka 1. Zakonika o socijalnoj sigurnosti još nije bila donesena. Usto smatra da iz odredbi ili ciljeva te direktive nije moguće zaključiti da se njome od francuskih tijela zahtijeva takva dostava ili objava.
            21. Španjolska vlada drži da, ako treba smatrati da su lijekovi o kojima je riječ u glavnom postupku zbog učinka odluke od 21. veljače 2012. izbrisani s liste proizvoda obuhvaćenih zdravstvenim osiguranjem, iz toga valja zaključiti da je ta odluka trebala biti obrazložena sukladno članku 6. točki 5. Direktive 89/105. Međutim, kada je riječ o tim lijekovima, francuska je vlada poštovala taj zahtjev obrazloženosti, iako u slučaju Javlora u navedenoj odluci nije određeno je li ona donesena na temelju stručnih mišljenja ili preporuka, što je dužan provjeriti sud koji je uputio zahtjev.
            22. S druge strane, ako treba utvrditi da učinak odluke od 21. veljače 2012. nije bilo isključenje lijekova o kojima je riječ u glavnom postupku iz lijekova koji se podmiruju iz sustava zdravstvenog osiguranja, španjolska vlada smatra da je ta odluka dovela samo do izmjene u uvrštavanju, što ne ulazi u područje primjene članka 6. točaka 3. i 5. Direktive 89/105.
            23. Komisija se na temelju teleološkog tumačenja Direktive 89/105 zalaže za široko shvaćanje obveze obrazlaganja propisane člankom 6. te direktive (vidjeti presude Komisija/Austrija, C‑424/99, EU:C:2001:642, t. 24. do 32.; Komisija/Finska, C‑229/00, EU:C:2003:334, t. 37. do 40.; Pohl‑Boskamp, C‑317/05, EU:C:2006:684 i Komisija/Austrija, C‑311/07, EU:C:2008:431, t. 29.). Slijedom toga smatra da su odredbe članka 6. točaka 3. do 5. te direktive primjenjive na odluku poput odluke od 21. veljače 2012.
            24. Valja podsjetiti da sukladno odredbama članka 6. točke 3. Direktive 89/105 „[države članice] prije datuma iz članka 11. stavka 1. […] objavljuju u odgovarajućem glasilu i dostavljaju Komisiji kriterije koje nadležna tijela moraju uzeti u obzir pri odlučivanju o uvrštavanju lijekova na listu“. Usto, člankom 6. točkom 5. te direktive propisano je da „[s]vaka odluka o isključivanju lijeka iz liste lijekova obuhvaćenih [nacionalnim] sustavom zdravstvenog osiguranja, sadrži izjavu o razlozima utemeljenim na objektivnim kriterijima koji se mogu provjeriti“.
            25. U ovom slučaju učinak odluke o kojoj je riječ u glavnom postupku nije isključenje lijekova o kojima je riječ iz lijekova koji se podmiruju iz zdravstvenog osiguranja. Međutim, tom se odlukom mijenjaju uvjeti za naknadu ili razina naknade tih lijekova i stoga ona može dovesti do ograničavanja uvjeta za naknadu ili do smanjenja razine pokrića navedenih lijekova od strane zdravstvenog osiguranja.
            26. Međutim važno je upozoriti da je cilj Direktive 89/105, u skladu s njezinim člankom 1., osigurati da svaka nacionalna mjera za nadzor cijena lijekova za humanu uporabu ili ograničenje ponude lijekova obuhvaćenih nacionalnim sustavima zdravstvenog osiguranja država članica bude usklađena sa zahtjevima iz navedene direktive (presuda Komisija/Finska, C‑229/00, EU:C:2003:334, t. 37. i navedena sudska praksa).
            27. Prema uvodnoj izjavi 6. Direktive 89/105, jamčenje korisnog učinka te direktive također nalaže jamčenje zainteresiranim osobama da uvrštenje lijekova od strane nadležnih tijela udovoljava objektivnim kriterijima kao i da nema diskriminacije između nacionalnih lijekova i lijekova iz drugih država članica (presuda Komisija/Finska, C‑229/00, EU:C:2003:334, t. 39.).
            28. Naime, u skladu s njezinom uvodnom izjavom 5., cilj Direktive 89/105 jest osigurati transparentnost određivanja cijena, uključujući način na koji se one primjenjuju u pojedinačnim slučajevima i sve kriterije na kojima se temelje te omogućiti javni pristup tim dogovorima svim zainteresiranim osobama koje su uključene u promet lijekovima u državama članicama (vidjeti u tom smislu presudu Pohl‑Boskamp, C‑317/05, EU:C:2006:684, t. 29.).
            29. Nadalje, Sud je presudio da odluke na temelju kojih su određeni lijekovi pokriveni u većem iznosu predstavljaju sredstvo za određivanje opsega ponude lijekova obuhvaćenih sustavom zdravstvenog osiguranja, koji se mogu upotrijebiti u liječenju različitih bolesti (presuda Komisija/Finska, C‑229/00, EU:C:2003:334, t. 38.).
            30. Uzimajući u obzir sve te elemente, bilo bi protivno cilju transparentnosti dopustiti da odluka, poput one u glavnom predmetu, ne podliježe obvezi obrazlaganja iz članka 6. točaka 3. i 5. Direktive 89/105, čiji zahtjev ima za cilj omogućiti zainteresiranim osobama da provjere jesu li odluke o određivanju cijena lijekova i o njihovom uvrštenju u nacionalne sustave zdravstvenog osiguranja donesene na temelju objektivnih kriterija koji se mogu provjeriti i da ne provode diskriminaciju između nacionalnih lijekova i onih koji potječu iz drugih država članica.
            31. Imajući u vidu prethodna razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti tako da članak 6. Direktive 89/105 treba tumačiti na način da se obveza obrazlaganja propisana u točkama 3. i 5. tog članka primjenjuje na odluku koja ograničava uvjete za naknadu ili smanjuje razinu podmirenja nekog lijeka isključujući ga s liste patentiranih lijekova koji se podmiruju iz sustava obveznog zdravstvenog osiguranja uz usluge hospitalizacije čije je podmirenje osigurano u okviru sudjelovanja u troškovima boravka i njege.
            Troškovi
            32. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (osmo vijeće) odlučuje:
            Članak 6. Direktive Vijeća 89/105/EEZ od 21. prosinca 1988. o transparentnosti mjera kojima se uređuje određivanje cijena lijekova za humanu uporabu i njihovo uključivanje u nacionalne sustave zdravstvenog osiguranja treba tumačiti na način da se obveza obrazlaganja propisana u točkama 3. i 5. tog članka primjenjuje na odluku koja ograničava uvjete za naknadu ili smanjuje razinu podmirenja nekog lijeka isključujući ga s liste patentiranih lijekova koji se podmiruju iz sustava obveznog zdravstvenog osiguranja uz usluge hospitalizacije čije je podmirenje osigurano u okviru sudjelovanja u troškovima boravka i njege.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 16. prosinca 2011.#Enviro Tech Europe Ltd i Enviro Tech International, Inc. protiv Europske komisije.#Direktiva 2004/73/EZ - Direktiva 67/548/EEZ - Tužba za poništenje - Nedopuštenost.#Predmet T-291/04.