Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 20. rujna 2011. # Regione autonoma della Sardegna (T-394/08), SF Turistico Immobiliare Srl (T-408/08), Timsas Srl (T-453/08) i Grand Hotel Abi d’Oru SpA (T-454/08) protiv Europske komisije. # Predmeti T-394/08, T-408/08, T-453/08 i T-454/08.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 15. srpnja 2004.#Komisija Europskih zajednica protiv Kraljevine Švedske.#Povreda obveze države članice - Direktiva 77/388/EEZ - PDV.#Predmet C-463/02.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 13. svibnja 2015.#easyGroup IP Licensing Ltd protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Predmet T-608/13.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 2012. rujan 19.#Reddig GmbH protiv Office for Harmonisation in the Internal Market (Trade Marks and Designs).#Predmet T-164/11.


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 20. rujna 2017.#Tilly-Sabco SAS protiv Europske komisije.#Žalba – Poljoprivreda – Meso peradi – Zamrznute kokoši – Izvozne subvencije – Provedbena uredba (EU) br. 689/2013 koja određuje subvenciju na nula eura – Zakonitost – Uredba (EZ) br. 1234/2007 – Članci 162. i 164. – Cilj i narav subvencija – Kriteriji određivanja njihova iznosa – Nadležnost glavnog direktora Glavne uprave za poljoprivredu i ruralni razvoj za potpisivanje sporne uredbe – Zlouporaba ovlasti – ‚Komitologija’ – Uredba (EU) br. 182/2011 – Članak 3. stavak 3. – Savjetovanje s Upravljačkim odborom za zajedničku organizaciju poljoprivrednih tržišta – Predstavljanje nacrta provedbene uredbe tijekom sastanka tog odbora – Poštovanje rokova – Bitna povreda postupka – Poništenje sa zadržavanjem učinaka.#Predmet C-183/16 P.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      20. rujna 2017. (
            *1
         )
      „Žalba – Poljoprivreda – Meso peradi – Zamrznute kokoši – Izvozne subvencije – Provedbena uredba (EU) br. 689/2013 koja određuje subvenciju na nula eura – Zakonitost – Uredba (EZ) br. 1234/2007 – Članci 162. i 164. – Cilj i narav subvencija – Kriteriji određivanja njihova iznosa – Nadležnost glavnog direktora Glavne uprave za poljoprivredu i ruralni razvoj za potpisivanje sporne uredbe – Zlouporaba ovlasti – ‚Komitologija’ – Uredba (EU) br. 182/2011 – Članak 3. stavak 3. – Savjetovanje s Upravljačkim odborom za zajedničku organizaciju poljoprivrednih tržišta – Predstavljanje nacrta provedbene uredbe tijekom sastanka tog odbora – Poštovanje rokova – Bitna povreda postupka – Poništenje sa zadržavanjem učinaka”
      U predmetu C‑183/16 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 23. ožujka 2016.,

         Tilly‑Sabco SAS, sa sjedištem u Guerlesquinu (Francuska), koji zastupaju R. Milchior, F. Le Roquais i S. Charbonnel, avocats,
      žalitelj,
      a druge stranke postupka su:

         Europska komisija, koju zastupaju A. Lewis i K. Skelly, u svojstvu agenata,
      tuženik u prvom stupnju,

         Doux SA, sa sjedištem u Châteaulinu (Francuska),
      intervenijent u prvom stupnju,
      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, J.-C. Bonichot, A. Arabadjiev (izvjestitelj), C. G. Fernlund i S. Rodin, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: K. Malacek, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 1. ožujka 2017.,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 4. svibnja 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Svojom žalbom društvo Tilly‑Sabco SAS zahtijeva ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 14. siječnja 2016., Tilly‑Sabco/Komisija (T‑397/13, EU:T:2016:8, u daljnjem tekstu: pobijana presuda), kojom je on odbio tužbu za poništenje Provedbene uredbe Komisije (EU) br. 689/2013 od 18. srpnja 2013. o određivanju izvoznih subvencija za meso peradi (SL 2013., L 196, str. 13., u daljnjem tekstu: sporna uredba).

         Pravni okvir
      Uredba br. 1234/2007

               2

               U skladu s uvodnim izjavama 65. i 77. Uredba Vijeća (EZ) br. 1234/2007 od 22. listopada 2007. o uspostavljanju zajedničke organizacije poljoprivrednih tržišta i o posebnim odredbama za određene poljoprivredne proizvode (Uredba o jedinstvenom ZOT‑u) (SL 2007., L 299, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 9., str. 61.), kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EU) br. 517/2013 od 13. svibnja 2013. (SL 2013., L 158, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 10., str. 31.; u daljnjem tekstu: Uredba br. 1234/2007):

                        „(65)

                        Jedinstveno tržište [Unije] uključuje trgovinski sustav na vanjskim granicama [Unije]. Taj bi trgovinski sustav trebao uključivati uvozne carine i izvozne subvencije i u načelu bi trebao stabilizirati [unutarnje] tržište […]. Trgovinski sustav trebao bi se temeljiti na obvezama preuzetim u okviru Urugvajskog kruga višestranih trgovinskih pregovora.

                  […]

                        (77)

                        Odredbe o odobravanju subvencija za izvoz u treće zemlje, koje se temelje na razlici između cijena unutar [Unije] i onih na svjetskom tržištu i koje su unutar ograničenja utvrđenih obvezama koje je [Unija] preuzela u okviru WTO‑a, trebale bi služiti za zaštitu sudjelovanja [Unije] u međunarodnoj trgovini određenim proizvodima obuhvaćenim ovom Uredbom. Subvencionirani izvoz trebao bi podlijegati ograničenjima u smislu količine i vrijednosti.”

               3

               Članak 162. Uredbe br. 1234/2007 u stavku 1. propisivao je, među ostalim:
               „U mjeri potrebnoj da se omogući izvoz na temelju kotacija ili cijena šećera na svjetskom tržištu, a u okviru ograničenja koja proizlaze iz sporazuma zaključenih u skladu s člankom [218. UFEU‑a], razlika između tih kotacija ili cijena i cijena u [Uniji] može se pokriti izvoznim subvencijama za:

                        (a)

                        proizvode iz sljedećih sektora koji se izvoze bez daljnje obrade:
                        […]

                                 viii.

                                 meso peradi”.

               4

               Članak 164. Uredbe br. 1234/2007, naslovljen „Određivanje izvoznih subvencija”, u stavcima 1. do 3. propisivao je:
               „1.   Izvozne subvencije jednake su u cijeloj [Uniji]. Mogu varirati ovisno o odredištu proizvoda, posebno ako je to nužno zbog stanja na svjetskom tržištu, posebnih zahtjeva određenih tržišta ili obveza koje proizlaze iz sporazuma zaključenih u skladu s člankom [218. UFEU‑a].
               2.   Subvencije određuje Komisija.
               Subvencije se određuju:

                        (a)

                        u pravilnim vremenskim razmacima;

                        (b)

                        raspisivanjem natječaja ako se radi o proizvodima za koje je taj postupak bio predviđen prije datuma početka primjene ove Uredbe u skladu s člankom 204. stavkom 2.

                  Osim u slučaju kad se određuje raspisivanjem natječaja, popis proizvoda za koje se dodjeljuje izvozna subvencija i iznos te subvencije utvrđuju se najmanje jednom u svaka tri mjeseca. Iznos subvencije može međutim ostati nepromijenjen dulje od tri mjeseca, ali ga isto tako, prema potrebi, Komisija može u međurazdoblju prilagoditi na zahtjev države članice ili na vlastitu inicijativu, bez pomoći Odbora iz članka 195. stavka 1.
               3.   Pri određivanju subvencija za određeni proizvod, u obzir se uzima jedan ili više sljedećih elemenata:

                        (a)

                        postojeće stanje i vjerojatna kretanja s obzirom na:

                                 –

                                 cijene i dostupnost tog proizvoda na [unutarnjem] tržištu […],

                                 –

                                 cijene tog proizvoda na svjetskom tržištu;

                        (b)

                        ciljevi zajedničke organizacije tržišta koji moraju osigurati uravnoteženost i prirodan razvoj cijena i trgovine na tim tržištima;

                        (c)

                        potreba da se spriječe poremećaji koji bi mogli uzrokovati dugotrajnu neravnotežu između ponude i potražnje na tržištu Zajednice;

                        (d)

                        gospodarski aspekt predloženog izvoza;

                        (e)

                        ograničenja koja proizlaze iz sporazuma zaključenih u skladu s člankom [218. UFEU‑a];

                        (f)

                        potreba da se uspostavi ravnoteža između korištenja osnovnih proizvoda iz [Unije] u proizvodnji prerađenih proizvoda namijenjenih izvozu u treće zemlje i korištenja proizvoda iz trećih zemalja uvezenih u okviru postupaka dorade;

                        (g)

                        najpovoljniji troškovi stavljanja na tržište i troškovi prijevoza s tržišta [Unije] do luka [Unije] ili drugih točaka izvoza kao i troškovi otpreme u države odredišta;

                        (h)

                        potražnja na [unutarnjem] tržištu […];

                        (i)

                        u slučaju sektora svinjskog mesa, jaja i mesa peradi, razlika između cijena u [Uniji] i cijena na svjetskom tržištu za količinu zrnastog krmiva koja je u [Uniji] potrebna za proizvodnju proizvoda iz tih sektora.”

               5

               Članak 195. Uredbe br. 1234/2007, naslovljen „Odbor”, u stavcima 1. i 2. propisivao je:
               „1.   Komisiji pomaže Upravljački odbor za zajedničku organizaciju poljoprivrednih tržišta (dalje u tekstu: Upravljački odbor).
               2.   Prilikom upućivanja na ovaj stavak, primjenjuju se članci 4. i 7. Odluke 1999/468/EZ.
               Razdoblje predviđeno člankom 4. stavkom 3. Odluke 1999/468/EZ iznosi jedan mjesec.”

               6

               Članak 196. Uredbe br. 1234/2007, naslovljen „Organizacija Upravljačkog odbora”, glasio je:
               „Pri organiziranju sjednica Upravljačkog odbora iz članka 195. stavka 1., u obzir se posebno uzima opseg njegovih nadležnosti, posebnost teme o kojoj se radi te potreba za odgovarajućom ekspertizom.”

               7

               Uredba br. 1234/2007 stavljena je izvan snage Uredbom (EU) br. 1308/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. prosinca 2013. o uspostavljanju zajedničke organizacije tržišta poljoprivrednih proizvoda i stavljanju izvan snage uredbi Vijeća (EEZ) br. 922/72, (EEZ) br. 234/79, (EZ) br. 1037/2001 i (EZ) br. 1234/2007 (SL 2013., L 347, str. 671.).

         Uredba br. 182/2011

               8

               Prva rečenica preambule Uredbe (EU) br. 182/2011 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. veljače 2011. o utvrđivanju pravila i općih načela u vezi s mehanizmima nadzora država članica nad izvršavanjem provedbenih ovlasti Komisije (SL 2011., L 55, str. 13.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 5., str. 291.) glasi:
               „uzimajući u obzir Ugovor o funkcioniranju Europske unije, a posebno njegov članak 291. stavak 3.”.

               9

               U skladu s uvodnim izjavama 4. do 9. Uredbe br. 182/2011:

                        „(4)

                        UFEU‑om se sada od Europskog parlamenta i Vijeća zahtijeva utvrđivanje općih pravila i načela na temelju kojih države članice nadziru izvršavanje provedbenih ovlasti Komisije.

                        (5)

                        Potrebno je osigurati da postupci za takav nadzor budu jasni, učinkoviti i razmjerni prirodi provedbenih akata, te da odražavaju institucionalne zahtjeve UFEU‑a, kao i stečena iskustva i praksu u provedbi Odluke 1999/468/EZ.

                        (6)

                        U tim temeljnim aktima koji zahtijevaju nadzor država članica u odnosu na donošenje provedbenih akata Komisije primjereno je za potrebe takve kontrole uspostaviti odbore sastavljene od predstavnika država članica kojima predsjedava Komisija.

                        (7)

                        Nadzorni bi mehanizam prema potrebi trebao uključivati upućivanje na žalbeni odbor, koji bi se trebao sastajati na odgovarajućoj razini.

                        (8)

                        U interesu pojednostavljenja Komisija bi trebala izvršavati provedbene ovlasti u skladu s jednim od samo dva postupka, tj. savjetodavnim postupkom ili postupkom ispitivanja.

                        (9)

                        Radi daljnjeg pojednostavljenja na odbore bi trebalo primjenjivati zajednička postupovna pravila, uključujući ključne odredbe o njihovom djelovanju i mogućnost davanja mišljenja pisanim postupkom.”

               10

               Članak 2. Uredbe br. 182/2011, naslovljen „Izbor postupka”, u stavcima 1. i 2. propisuje:
               „1.   Temeljni akt može osigurati primjenu savjetodavnog postupka ili postupka ispitivanja, uzimajući u obzir prirodu ili učinak potrebnog provedbenog akta.
               2.   Postupak ispitivanja posebno se primjenjuje na donošenje:

                        (a)

                        provedbenih akata općenitog područja primjene;

                        (b)

                        ostalih provedenih akata koji se odnose na:

                                 i.

                                 programe sa značajnim posljedicama;

                                 ii.

                                 zajedničku poljoprivrednu i zajedničku ribarstvenu politiku;

                                 iii.

                                 okoliš, sigurnost ili zaštitu zdravlja i sigurnosti, ljudi, životinja ili biljaka;

                                 iv.

                                 zajedničku trgovinsku politiku;

                                 v.

                                 oporezivanje.”

               11

               Uredba br. 182/2011 u članku 3., naslovljenom „Zajedničke odredbe”, u stavcima 1. do 4. i 7. propisuje:
               „1.   Zajedničke odredbe iz ovog članka primjenjuju se na sve postupke iz članaka od 4. do 8.
               2.   Komisiji pomaže odbor koji je sastavljen od predstavnika država članica. Odborom predsjeda predstavnik Komisije. Predsjednik ne sudjeluje u glasovanju odbora.
               3.   Predsjednik podnosi odboru nacrt provedbenog akta koji će donijeti Komisija.
               Osim u opravdanim slučajevima, predsjednik saziva sastanak najmanje 14 dana nakon podnošenja nacrta provedbenog akta i nacrta dnevnog reda odboru. Odbor daje svoje mišljenje o nacrtu provedbenog akta u roku koji predsjednik može utvrditi s obzirom na žurnost predmeta. Rokovi su proporcionalni i omogućavaju članovima odbora pravodobno i učinkovito razmatranje nacrta provedbenog akta i izražavanje stajališta.
               4.   Dok odbor ne donese mišljenje, bilo koji član odbora može predložiti izmjene, a predsjednik može predstaviti izmijenjene verzije nacrta provedbenog akta.
               Predsjednik nastoji pronaći rješenja koja imaju najširu moguću potporu u odboru. Predsjednik obavješćuje odbor o načinu uzimanja u obzir rasprava i prijedloga za izmjene, posebno što se tiče onih prijedloga koji su bili u velikoj mjeri podržani unutar odbora.
               […]
               7.   Nadzorni mehanizam prema potrebi uključuje upućivanje na žalbeni odbor.
               Žalbeni odbor usvaja svoj poslovnik običnom većinom članova na prijedlog Komisije.
               Ako se sazove žalbeni odbor, on se sastaje najranije 14 dana, osim u opravdanim slučajevima, i najkasnije 6 tjedana od dana upućivanja. Ne dovodeći u pitanje stavak 3., žalbeni odbor dostavlja svoje mišljenje u roku od 2 mjeseca od dana upućivanja.
               Žalbenim odborom predsjeda predstavnik Komisije.
               Predsjednik određuje dan sastanka žalbenog odbora u bliskoj suradnji s članovima odbora, kako bi se državama članicama i Komisiji omogućila odgovarajuća razina zastupljenosti. Komisija saziva prvi sastanak žalbenog odbora do 1. travnja 2011. radi donošenja njegovog poslovnika.”

               12

               Članak 5. Uredbe br. 182/2011, naslovljen „Postupak ispitivanja”, u stavcima 1. do 4. propisuje:
               „1.   Kada se primjenjuje postupak ispitivanja za akte koji se donose na prijedlog Komisije, odbor donosi mišljenje većinom, kako je propisano u članku 16. stavcima 4. i 5. [UEU‑a] i, prema potrebi članku 238. stavku 3. UFEU‑a. Glasovi predstavnika država članica unutar odbora ponderiraju se na način predviđen u tim člancima.
               2.   Kada je mišljenje odbora pozitivno, Komisija donosi nacrtom predviđeni provedbeni akt.
               3.   Ne dovodeći u pitanje članak 7., kada je mišljenje odbora negativno, Komisija ne donosi nacrtom predviđeni provedbeni akt. Ako se smatra da je provedbeni akt potreban, predsjednik može podnijeti izmijenjenu verziju nacrta provedbenog akta istom odboru u roku od dva mjeseca od davanja negativnog mišljenja ili podnijeti nacrt provedbenog akta žalbenom odboru na daljnje razmatranje u roku od mjesec dana od davanja mišljenja.
               4.   Kada mišljenje nije dano, Komisija može donijeti nacrtom predviđeni provedbeni akt, osim u slučajevima iz drugog podstavka. Kada Komisija ne donese nacrtom predviđeni provedbeni akt, predsjednik može podnijeti odboru njegovu izmijenjenu verziju.
               […]”

               13

               Članak 8. te uredbe, naslovljen „Provedbeni akti koji se primjenjuju bez odlaganja”, u stavcima 1. do 4. propisuje:
               „1.   Odstupajući od članaka 4. i 5. temeljnim aktom može se predvidjeti primjena ovog članka iz opravdanih razloga žurnosti.
               2.   Komisija donosi provedbeni akt koji se primjenjuje bez odlaganja bez prethodnog podnošenja odboru i koji ostaje na snazi za razdoblje od najviše šest mjeseci, osim ako temeljnim aktom nije drukčije predviđeno.
               3.   Najkasnije četrnaest dana nakon njegovog usvajanja, predsjednik dostavlja akt iz stavka 2. relevantnom odboru na mišljenje.
               4.   Ako se primjenjuje postupak ispitivanja, u slučaju negativnog mišljenja odbora, Komisija bez odlaganja stavlja izvan snage provedbeni akt donesen u skladu sa stavkom 2.”

               14

               Članak 9. Uredbe br. 182/2011, naslovljen „Poslovnik”, u stavku 1. propisuje:
               „Svaki odbor na prijedlog svog predsjednika i na temelju standardnih poslovnika koje priprema Komisija nakon savjetovanja s državama članicama običnom većinom članova donosi poslovnik. Takav standardni poslovnik Komisija objavljuje u Službenom listu Europske unije.
               U mjeri u kojoj je potrebno postojeći odbori donose svoje poslovnike prema standardnim poslovnicima.”

         Odluke o komitologiji

               15

               Drugi stavak i prve dvije rečenice šestog stavka članka 2. Odluke Vijeća 87/373/EEZ od 13. srpnja 1987. o utvrđivanju postupaka za izvršavanje provedbenih ovlasti dodijeljenih Komisiji (SL 1987., L 197, str. 33.) te članak 3. stavak 2. i prve dvije rečenice članka 4. stavka 2. Odluke Vijeća 1999/468EZ od 28. lipnja 1999. o utvrđivanju postupaka za izvršavanje provedbenih ovlasti dodijeljenih Komisiji (SL 1999., L 184, str. 23.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 17., str. 36.), koja je stavila izvan snage Odluku 87/373 (u daljnjem tekstu zajedno nazvane: odluke o komitologiji), imale su sljedeći istovjetan tekst:
               „Predstavnik Komisije predlaže odboru nacrt mjera koje treba provesti. Odbor donosi mišljenje o nacrtu u roku koji određuje predsjednik ovisno o hitnosti stvari.”

               16

               Odluka 1999/468 stavljena je izvan snage Uredbom br. 182/2011.

         Poslovnik Upravljačkog odbora

               17

               Članak 3. Poslovnika Upravljačkog odbora glasi:
               „1.   Za potrebe članka 3. stavka 3. drugog podstavka Uredbe (EU) br. 182/2011, predsjednik članovima Odbora šalje poziv, nacrt dnevnog reda i nacrt provedbenog akta za koji se mišljenje od Odbora zatraži dovoljno rano prije datuma sastanka, uzimajući u obzir hitnost i složenost spisa, a najkasnije četrnaest radnih dana prije tog datuma. Ostali dokumenti korisni za sastanak, među ostalim, dokumenti u vezi s nacrtom provedbenog akta, šalju se, koliko je to moguće, u istom roku.
               Međutim, u slučajevima u kojima se brzo djelovanje redovno zahtijeva ili ako temeljni akt previđa konkretne i obvezne rokove, mogu se primijeniti kraći rokovi. […]
               2.   U opravdanim slučajevima predsjednik na vlastitu inicijativu ili na zahtjev člana Odbora može skratiti rok slanja dokumenata naveden u stavku 1. prvom podstavku. Osim u slučajevima iznimne hitnosti, osobito radi izbjegavanja znatnog poremećaja tržišta u području poljoprivrede ili kako bi se zaštitili financijski interesi Unije u smislu članka 325. […] UFEU‑a, taj rok ne može biti kraći od pet radnih dana.

         Okolnosti spora

               18

               Tilly‑Sabco francusko je društvo koje se bavi izvozom cijelih zamrznutih kokoši u zemlje Bliskog istoka.

               19

               U skladu s, među ostalim, člancima 162. i 164. Uredbe br. 1234/2007, Komisija je provedbenim uredbama u redovitim razmacima određivala iznos izvoznih subvencija u sektoru mesa peradi.

               20

               Od donošenja Uredbe Komisije (EZ) br. 525/2010 od 17. lipnja 2010. o određivanju izvoznih subvencija za meso peradi (SL L 152, str. 5.) iznos tih subvencija postupno se smanjivao, u odnosu na tri kategorije zamrznutih kokoši. Prvo je smanjen s 40 eura/100 kg na 32,50 eura/100 kg. Potonji iznos, nakon što je zadržan u osam uzastopnih provedbenih uredaba, smanjen je na 21,70 eura/100 kg na temelju Provedbene uredbe Komisije (EU) br. 962/2012 od 18. listopada 2012. o određivanju izvoznih subvencija za meso peradi (SL 2012., L 288, str. 6.).

               21

               Novo smanjenje iznosa subvencija na 10,85 eura/100 kg za tri kategorije zamrznutih kokoši o kojima je riječ uvedeno je Provedbenom uredbom Komisije (EU) br. 33/2013 od 17. siječnja 2013. o određivanju izvoznih subvencija za meso peradi (SL 2013., L 14, str. 15.). Taj je iznos potom bio zadržan Provedbenom uredbom Komisije (EU) br. 360/2013 od 18. travnja 2013. o utvrđivanju izvoznih subvencija za meso peradi (SL 2013., L 109, str. 27.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 71., str. 196.).

               22

               Spornom uredbom Komisija je stavila izvan snage Provedbenu uredbu br. 360/2013 i odredila na nula iznos izvoznih subvencija za tri kategorije zamrznutih kokoši, s oznakama 0207 12 10 9900, 0207 12 90 9190 i 0207 12 90 9990. Iznos subvencija za šest drugih proizvoda, uglavnom piliće, koji je naveden u Prilogu spornoj uredbi, a koji je određen na nula Provedbenom uredbom Komisije (EU) br. 1056/2011 od 20. listopada 2011. o određivanju izvoznih subvencija za meso peradi (SL 2011., L 276, str. 31.), nije izmijenjen. U skladu s Prilogom spornoj uredbi, odredišta na koja se odnose izvozne subvencije su, među ostalim, zemlje Bliskog istoka.

               23

               Nacrt sporne uredbe predstavljen je i stavljen na glasovanje na sastanku 18. srpnja 2013. Upravljačkog odbora.

               24

               Što se tiče provedenog postupka, Komisija je pred Općim sudom navela sljedeće.

               25

               Komisija je 16. srpnja 2013., tj. dva dana prije sastanka Upravljačkog odbora, članovima Odbora poštom poslala dokument naslovljen „EU Market situation for poultry” (Stanje tržišta peradi EU‑a).

               26

               Tijekom prijepodneva kada se održao sastanak Upravljačkog odbora od 18. srpnja 2013. Komisija je predstavila stanje tržišta peradi. Poslijepodne tog dana kada je održan sastanak, nakon 13 sati, Komisija je Upravljačkom odboru predstavila nacrt sporne uredbe. Bila je riječ o standardnoj uredbi u kojoj su samo brojevi ažurirani. Konkretno, bila je riječ o preslici prethodne uredbe koja je određivala izvozne subvencije u kojoj su navođenja u vezi s iznosima subvencija bila precrtana olovkom.

               27

               Nacrt sporne uredbe potom je bio stavljen na glasovanje. Glavni direktor Glavne uprave za poljoprivredu i ruralni razvoj izvršio je formalnosti automatske ovjere istog dana u 15.46 sati kako bi se omogućila objava pobijane uredbe sutradan u Službenom listu Europske unije, čime bi ista odmah stupila na snagu i počela se primjenjivati.

               28

               Uvodne izjave 1. do 3., 6. i 7. sporne uredbe glase:

                        „(1)

                        Člankom 162. stavkom 1. Uredbe (EZ) br. 1234/2007 predviđeno je da se razlika između cijena na svjetskom tržištu za proizvode navedene u dijelu XX. Priloga I. toj Uredbi i cijena za te proizvode u Uniji može pokriti izvoznom subvencijom.

                        (2)

                        S obzirom na trenutačno stanje na tržištu mesa peradi, izvozne subvencije treba odrediti u skladu s pravilima i kriterijima predviđenima člancima 162., 163., 164., 167. i 169. Uredbe (EZ) br. 1234/2007.

                        (3)

                        Člankom 164. stavkom 1. Uredbe (EZ) br. 1234/2007 predviđeno je da subvencije mogu varirati ovisno o odredištu, posebno ako je to nužno zbog stanja na svjetskom tržištu, posebnih zahtjeva određenih tržišta ili obveza koje proizlaze iz sporazuma sklopljenih u skladu s člankom [218. UFEU‑a].

                  […]

                        (6)

                        Radi sprečavanja divergencije s trenutačnim stanjem na tržištu i tržišnih špekulacija te radi osiguranja učinkovitog upravljanja, ova Uredba treba stupiti na snagu na dan objave u Službenom listu Europske unije.

                        (7)

                        [Upravljački odbor] nije dao mišljenje u roku koji je odredio njegov predsjednik.”

               29

               Članak 1. stavak 1. sporne uredbe propisuje:
               „Izvozne subvencije, kako je predviđeno člankom 164. Uredbe (EZ) br. 1234/2007, odobravaju se za proizvode i iznose iz Priloga ovoj Uredbi […]”

               30

               U tom prilogu iznosi izvoznih subvencija određeni su na nula za sve navedene proizvode.

               31

               Spornu uredbu potpisao je glavni direktor Glavne uprave za poljoprivredu i ruralni razvoj, ona je objavljena u Službenom listu Europske unije19. srpnja 2013. i stupila je na snagu istog dana.

         Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

               32

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 6. kolovoza 2013. Tilly‑Sabco pokrenuo je postupak za poništenje sporne uredbe.

               33

               U prilog svojoj tužbi žalitelj je istaknuo pet tužbenih razloga koji su se odnosili, prvi, na bitnu povredu postupka i zlouporabu postupka, drugi, na povredu postupka i nenadležnost, treći, na nedostatak obrazloženja, četvrti, na pogrešnu primjenu prava ili očitu pogrešku u ocjeni i, peti, na povredu načela zaštite legitimnih očekivanja.

               34

               Pobijanom presudom Opći sud najprije je proglasio tužbu dopuštenom, smatrajući da sporna uredba ulazi u regulatorne akte koji ne podrazumijevaju provedbene mjere u smislu članka 264. četvrtog stavka UFEU‑a, potom meritorno odbio tužbu i naposljetku osudio Tilly‑Sabco na snošenje vlastitih troškova.

         Zahtjevi stranaka

               35

               Tilly‑Sabco zahtijeva od Suda da:

                        –

                        ukine pobijanu presudu;

                        –

                        poništi spornu uredbu i

                        –

                        Komisiji naloži snošenje troškova.

               36

               Komisija od Suda zahtijeva da:

                        –

                        odbije žalbu i

                        –

                        društvu Tilly‑Sabco naloži snošenje troškova.

         O žalbi

               37

               U prilog svojoj žalbi Tilly‑Sabco ističe četiri žalbena razloga. Prvi, podijeljen na pet dijelova, temelji se na pogrešnom tumačenju kako članka 3. stavka 3. Uredbe br. 182/2011 tako i članaka 162. i 164. Uredbe br. 1234/2007, drugi, na nenadležnosti glavnog direktora Glavne uprave za poljoprivredu i ruralni razvoj za potpisivanje sporne uredbe, treći, podijeljen na pet dijelova, na povredi članka 296. UFEU‑a, na nekoliko proturječja u obrazloženju te na povredama članka 164. stavka 3. Uredbe br. 1234/2007 i, četvrti, podijeljen na tri dijela, na proturječjima u obrazloženju, na povredama članka 164. stavka 3. točke (b) Uredbe br. 1234/2007 i na iskrivljavanju dokaza.

               38

               Kao prvo, valja zajedno ispitati prvi žalbeni razlog u njegovu petom dijelu, drugi žalbeni razlog, treći žalbeni razlog u njegovu trećem dijelu i četvrti žalbeni razlog u njegovu prvom i drugom dijelu, koji se u biti temelje na pogrešnom tumačenju članaka 162. i 164. Uredbe br. 1234/2007 i, kao drugo, zajedno prvi žalbeni razlog u njegovu prvom do četvrtog dijela, koji se temelji na pogrešnom tumačenju članka 3. stavka 3. Uredbe br. 182/2011.

         Prvi žalbeni razlog u njegovu petom dijelu, drugi žalbeni razlog, treći žalbeni razlog u njegovu trećem dijelu i četvrti žalbeni razlog u njegovu prvom i drugom dijelu, koji se temelje na pogrešnom tumačenju članaka 162. i 164. Uredbe br. 1234/2007
      Argumentacija stranaka

               39

               Petim dijelom prvog žalbenog razloga Tilly‑Sabco ističe proturječje u obrazloženju u pobijanoj presudi Općeg suda zbog njegova odbijanja drugog dijela prvog tužbenog razloga.

               40

               U tom smislu Tilly‑Sabco smatra da izlaganje Općeg suda, u točkama 149. i 255. pobijane presude, Komisijine argumentacije pokazuje zlouporabu ovlasti jer se Komisija utemeljila na članku 164. Uredbe br. 1234/2007 instrumentalizirajući Upravljački odbor radi donošenja političke odluke o ukidanju izvoznih subvencija, što je odluka koja se morala donijeti isključivo na temelju članka 162. te uredbe.

               41

               Konkretno, Opći sud je u točkama 162. do 164. pobijane presude zanemario relevantnost Komisijina nedonošenja nove periodične uredbe u listopadu 2013. kojom se prema potrebi iznos subvencija zadržava na nula eura zbog situacije na tržištu, kao što je to činila prije toga u slučaju zadržavanja stope subvencije.

               42

               Svojim drugim žalbenim razlogom Tilly‑Sabco prigovara Općem sudu da je povrijedio članak 164. stavak 2. Uredbe br. 1234/2007 i u obrazloženje pobijane presude unio proturječje odbivši njegov drugi tužbeni razlog, koji se temeljio na nenadležnosti glavnog direktora Glavne uprave za poljoprivredu i ruralni razvoj za potpisivanje sporne uredbe, odbivši u točki 200. pobijane presude njegov argument koji se temeljio na tome da se sporna uredba ne može kvalificirati kao periodični poljoprivredni instrument.

               43

               U tom smislu Tilly‑Sabco ističe da nije sporno da sporna uredba nije bila obnovljena i iz toga zaključuje da se ne može kvalificirati kao periodični poljoprivredni instrument. Podsjeća na to da je Komisijina praksa bila svaka tri mjeseca donijeti uredbe o subvencijama i da je odlučila ne sazvati Upravljački odbor radi nove ocjene stope subvencija u listopadu 2013. Međutim, ako je bila riječ o periodičnom poljoprivrednom instrumentu, Komisija je morala provesti tu novu ocjenu.

               44

               Svojim trećim dijelom trećeg žalbenog razloga Tilly‑Sabco tvrdi da su točke 253. do 259. pobijane presude zahvaćene proturječjem u obrazloženju jer navode da je određivanje izvoznih subvencija na nula bilo dio postupnog smanjivanja iznosa tih subvencija i da to posljednje smanjenje strukturno nije bilo drukčije od prethodnih smanjenja. Naime, prema mišljenju društva Tilly‑Sabco, to postupno smanjenje bila je politička odluka, a ne primjena kriterija iz članka 164. stavka 3. Uredbe br. 1234/2007, kao što je to Komisija priznala u svojem odgovoru na tužbu, upućujući na međunarodnu obvezu preuzetu u tom smislu.

               45

               Prvim dijelom četvrtog žalbenog razloga Tilly‑Sabco prigovara Općem sudu da je u obrazloženje pobijane presude unio proturječje i povrijedio članak 164. stavak 3. točku (a) Uredbe br. 1234/2007 navodeći u točkama 301. i 302. pobijane presude različita referentna razdoblja i uzimajući u obzir nekoliko godina radi ocjene „postojećeg stanja” svjetskog i unutarnjeg tržišta koju zahtijeva ta odredba.

               46

               Drugim dijelom četvrtog žalbenog razloga Tilly‑Sabco tvrdi da je Opći sud povrijedio članak 164. stavak 3. točku (b) Uredbe br. 1234/2007 jer je potvrdio Komisijinu očitu pogrešku u ocjeni. Tilly‑Sabco ističe da je Opći sud u točki 289. pobijane presude utvrdio da je razlika u cijeni u odnosu na kokoši podrijetlom iz Brazila procijenjena na 44,73 eura za 100 kg. On ističe da je ta razlika u cijeni znatna i nalaže dodjelu izvoznih subvencija. Nadalje, Opći sud uzeo je u obzir samo svjetsko tržište, a ne i unutarnje, kako to zahtijeva ta odredba.

               47

               Komisija osporava argumentaciju društva Tilly‑Sabco i osobito ističe da ta argumentacija proizlazi iz pogrešnog shvaćanja ciljeva zajedničke poljoprivredne politike kojima se teži dodjelom izvoznih subvencija.

         Ocjena Suda

               48

               Najprije valja navesti da svojom argumentacijom koja se temelji na proturječjima u obrazloženju pobijane presude Općeg suda Tilly‑Sabco u biti osporava ocjenu Općeg suda zakonitosti sporne uredbe s obzirom na članke 162. i 164. Uredbe br. 1234/2007 jer je taj sud odbio sve tužbene razloge i argumente tog društva kojima se osporavala ta zakonitost.

               49

               Nadalje, valja istaknuti da iz zajedničkog čitanja članaka 39. i 40. UFEU‑a, uvodnih izjava 65. i 77. Uredbe br. 1234/2007 i članka 164. stavka 3. točke (b) te uredbe proizlazi da je glavni cilj dodjele izvoznih subvencija stabilizacija unutarnjeg tržišta, kao što to pravilno ističe Komisija.

               50

               U tom smislu članak 162. Uredbe br. 1234/2007 Komisiji daje diskrecijsku ovlast za uvođenje ili neuvođenje izvoznih subvencija i, prema tome, za ukidanje svake uvedene subvencije.

               51

               U skladu s člankom 164. stavkom 2. te uredbe, Komisija određuje subvencije, među ostalim, u pravilnim vremenskim razmacima, najmanje jednom u svaka tri mjeseca, pri čemu iznos subvencije može, međutim, ostati nepromijenjen dulje od tri mjeseca ili ga, prema potrebi, Komisija može u međurazdoblju prilagoditi.

               52

               Članak 164. stavak 3. Uredbe br. 1234/2007 navodi elemente koje treba uzeti u obzir radi određivanja iznosa subvencija, pri čemu Komisija može uzeti u obzir jedan takav element ili više njih.

               53

               Tako, u skladu s člankom 164. stavkom 3. točkom (a) te uredbe, u obzir se mogu uzeti postojeće stanje i vjerojatna kretanja s obzirom na cijene i dostupnost tog proizvoda na unutarnjem tržištu te cijene tog proizvoda na svjetskom tržištu. U skladu s tim člankom stavkom 3. točkom (b), u obzir se mogu uzeti ciljevi zajedničke organizacije tržišta koji moraju osigurati uravnoteženost i prirodan razvoj cijena i trgovine na tim tržištima.

               54

               Iz toga slijedi, kao prvo, da, s obzirom na to da nikakav konkretan iznos ni posebna metoda izračuna nisu propisani, među ostalim, člankom 164. stavkom 3. Uredbe br. 1234/2007, ništa se ne protivi tomu da Komisijino ispitivanje elemenata iz te odredbe može dovesti do privremenog određivanja iznosa na nula.

               55

               Nadalje, budući da članak 164. stavak 2. te uredbe dopušta Komisiji bilo da zadrži subvencije na istoj razini tijekom više od tri mjeseca bilo da ih u međurazdoblju izmijeni, ne može se smatrati da joj ta odredba nameće da sustavno, svaka tri mjeseca, saziva sastanke Upravljačkog odbora, s jedinom svrhom da formalizira produljenje prethodno određenih subvencija. Naime, takvo tumačenje, koje bi Komisiju i Upravljački odbor obvezivalo da nepotrebno održavaju sastanke, bilo bi nespojivo s načelom dobre uprave.

               56

               Naposljetku, budući da u skladu s člankom 164. stavkom 3. Uredbe br. 1234/2007 Komisija može odrediti izvozne subvencije na temelju jednog ili više elemenata propisanih tom odredbom, treba smatrati da uredba donesena na temelju te odredbe nije zahvaćena očitom pogreškom u ocjeni ako ta ocjena može valjano biti utemeljena na barem jednom od tih elemenata.

               57

               U ovom slučaju, kao prvo, iz članka 1. stavka 1. sporne uredbe i iz uvodnih izjava 2. i 3. proizlazi da donošenjem te uredbe Komisija nije na temelju članka 162. Uredbe br. 1234/2007 ukinula izvozne subvencije koje su prethodno dodijeljene i određene u pozitivnom iznosu, nego je u skladu s člankom 164. Uredbe br. 1234/2007 sporne izvozne subvencije odredila na iznos nula.

               58

               Kao drugo, nije sporno da se to određivanje temeljilo, među ostalim, na kriteriju propisanom člankom 164. stavkom 3. točkom (b) Uredbe br. 1234/2007.

               59

               Međutim, prigovor društva Tilly‑Sabco Općem sudu da prilikom svoje ocjene nije uzeo u obzir unutarnje tržište i da je zanemario da je razlika u cijeni u odnosu na kokoši podrijetlom iz Brazila nalagala dodjelu izvoznih subvencija proizlazi iz pogrešnog tumačenja pobijane presude jer je Opći sud u točkama 282. do 294. pobijane presude detaljno razmotrio situaciju koja je postojala na unutarnjem tržištu na datum donošenja sporne uredbe.

               60

               Ta argumentacija usto proizlazi, kao što to pravilno ističe Komisija, iz pogrešnog shvaćanja ciljeva izvoznih subvencija općenito i članka 164. stavka 3. točke (b) Uredbe br. 1234/2007 konkretno jer razlika u cijeni ni na koji način sama za sebe ne nalaže dodjelu izvoznih subvencija.

               61

               Iz toga slijedi da argumentacija društva Tilly‑Sabco koja se temelji na povredi Općeg suda članka 164. stavka 3. točke (b) Uredbe br. 1234/2007 nije utemeljena.

               62

               U tim okolnostima i u skladu s onim što je navedeno u točki 56. ove presude, argumentaciju kojom Tilly‑Sabco osporava ocjenu Općeg suda zakonitosti sporne uredbe s obzirom na članak 164. stavak 3. točku (a) Uredbe br. 1234/2007 treba odbiti kao bespredmetnu.

               63

               Kao treće, argumentacija društva Tilly‑Sabco koja se odnosi na Komisijino nedonošenje u listopadu 2013. nove uredbe, čak i da je dopuštena, u svakom se slučaju ne može prihvatiti, uzimajući u obzir razmatranja u točki 55. ove presude. Nadalje, proizlazi da nadležnost glavnog direktora Glavne uprave za poljoprivredu i ruralni razvoj za potpisivanje sporne uredbe ni na koji način nije dovedena u pitanje tom argumentacijom.

               64

               Kao četvrto, budući da Tilly‑Sabco smatra da elementi koje je istaknuo pred Općim sudom dokazuju zlouporabu ovlasti, valja podsjetiti na to da akt predstavlja zlouporabu ovlasti samo ako se na temelju objektivnih, mjerodavnih i suglasnih pokazatelja pokaže da je donesen isključivo, ili barem u odlučujućem dijelu, u drukčije svrhe od onih na koje se poziva ili kako bi se zaobišao postupak posebno predviđen Ugovorom za okolnosti predmetnog slučaja (presuda od 4. prosinca 2013., Komisija/Vijeće, C‑117/10, EU:C:2013:786, t. 96.).

               65

               Međutim, valja utvrditi da Tilly‑Sabco nije iznio takve pokazatelje.

               66

               Naime, s jedne strane, što se tiče Komisijine namjere prilikom donošenja sporne uredbe, nijedan element iz spisa ne omogućuje tvrdnju da je ta institucija težila cilju koji je isključivo ili barem u odlučujućem dijelu drukčiji od onog koji se spominje u uvodnim izjavama 2. i 3. te uredbe, tj. određivanja izvoznih subvencija u skladu s člankom 164. Uredbe br. 1234/2007.

               67

               U tom smislu valja istaknuti da ta odredba Komisiji daje široku diskrecijsku ovlast i da se njezino nedonošenje u listopadu 2013. nove uredbe i njezino upućivanje na međunarodne obveze preuzete prije donošenja sporne uredbe ne mogu kvalificirati kao objektivni, mjerodavni i suglasni pokazatelji koji bi dokazivali da je ta institucija težila drugim ciljevima od onih propisanih, među ostalim, člankom 164. stavkom 3. točkom (b) Uredbe br. 1234/2007.

               68

               S druge strane, Tilly‑Sabco ne tvrdi da je Komisija nastojala zaobići postupak predviđen primarnim pravom.

               69

               Iz prethodnih razmatranja ne proizlazi nikakva pogreška Općeg suda koja se tiče prava i koja bi mogla opravdati ukidanje pobijane presude.

               70

               U tim okolnostima prvi žalbeni razlog u njegovu petom dijelu, drugi žalbeni razlog, treći žalbeni razlog u njegovu trećem dijelu i četvrti žalbeni razlog u njegovu prvom i drugom dijelu treba odbiti kao neosnovane.

         Prvi žalbeni razlog u njegovu prvom do četvrtog dijela, koji se temelje na pogrešnom tumačenju članka 3. stavka 3. Uredbe br. 182/2011
      Argumentacija stranaka

               71

               Tilly‑Sabco prvim dijelom prvog žalbenog razloga ističe da je Opći sud u točkama 89. i 90. pobijane presude pogrešno protumačio pojam „proporcionalan rok” iz članka 3. stavka 3. Uredbe br. 182/2011.

               72

               Tilly‑Sabco tvrdi da ta odredba, s obzirom na to da predviđa da su „rokovi proporcionalni i omogućavaju članovima [Upravljačkog odbora] pravodobno i učinkovito razmatranje nacrta provedbenog akta i izražavanje stajališta”, ima za cilj osigurati tom odboru dovoljan rok za razmatranje i analizu.

               73

               Međutim, predstavljanje članovima Upravljačkog odbora nakon 13 sati nacrta sporne uredbe u kojoj su bili iznosi subvencija, dok je sastanak tog odbora završen u 15.46 sati, nije im omogućio „pravodobno i učinkovito razmatranje nacrta provedbenog akta i izražavanje stajališta” i stoga nije bio „proporcionalan rok” u smislu te odredbe.

               74

               Drugim dijelom prvog žalbenog razloga Tilly‑Sabco tvrdi da je Opći sud povrijedio istu odredbu smatrajući da je dotičnu situaciju obilježavala njezina hitnost, iako se Komisija nije pozvala ni na kakvu hitnost.

               75

               Tilly‑Sabco ističe da članak 3. stavak 3. Uredbe br. 182/2011 dopušta da se predviđeni rok ne poštuje „u opravdanim slučajevima”, pri čemu se taj rok tada može skratiti „s obzirom na žurnost predmeta”. On ističe da je Opći sud u točkama 111. i 112. pobijane presude utvrdio da Komisija nije istaknula postojanje hitnosti u tom slučaju i da je Opći sud ipak u točkama 113. do 119. pobijane presude smatrao da dotičnu situaciju obilježava njezina hitnost, što je opravdavalo da se taj rok ne poštuje.

               76

               Usvajajući takvo obrazloženje, Opći je sud ne samo prihvatio opravdanje na koje se Komisija nije pozvala nego je i u obrazloženje pobijane presude unio proturječje. Nadalje, rizik curenja informacija o predloženim vrijednostima nije bio utvrđen, nije predviđen člankom 3. stavkom 3. Uredbe br. 182/2011 i stoga ne može opravdati nepostojanje roka za razmatranje dotičnog nacrta. Naime, Standardizirani poslovnik navodi da iznimna hitnost postoji „osobito ako je riječ o prijetnji zdravlju ljudi ili životinja”.

               77

               Trećim dijelom prvog žalbenog razloga Tilly‑Sabco tvrdi da Opći sud nije poštovao cilj roka iz te odredbe.

               78

               Tilly‑Sabco ističe, s jedne strane, da ta odredba zahtijeva da se nacrt provedbenog akta u kojem je iznos predloženih subvencija predstavi u predviđenom roku i da je, s druge strane, Opći sud u točki 93. pobijane presude naveo da su elementi o situaciji na tržištu bili pravodobno poslani članovima Upravljačkog odbora. Međutim, slanje tih dokumenata ne može ukloniti nepoštovanje roka za predstavljanje nacrta sporne uredbe.

               79

               Za razliku od onog što Opći sud daje do znanja u točki 95. pobijane presude, predstavljanje tih dokumenata nije omogućilo tim članovima da ispitaju dotične operatore, među kojima i žalitelja, o planiranom iznosu subvencija. Nadalje, ti dokumenti ni u kojem slučaju nisu bili dovoljni kako bi članovima Upravljačkog odbora omogućili davanje informiranog mišljenja, s obzirom na to da je nedostajao predloženi iznos.

               80

               Posljedično, stvarna rasprava među državama članicama prije sastanka Upravljačkog odbora ili među članovima tog odbora tijekom sastanka koji se održao prijepodne 18. srpnja 2013. nije se mogla provesti, u suprotnosti s člankom 3. stavkom 3. Uredbe br. 182/2011, koji izričito zahtijeva da članovi tog odbora imaju „stvarne mogućnosti” razmotriti nacrt provedbenog akta i izraziti svoje mišljenje.

               81

               Četvrtim dijelom Tilly‑Sabco prigovara Općem sudu da je povrijedio tu odredbu validirajući Komisijinu nezakonitu praksu, opisanu kao ustaljenu od 1962., odbijajući svaku obvezu opravdavanja osnovanosti primjene skraćenog roka. On ističe da, ako je ta praksa doista bila ustaljena i potrebna, ništa nije sprečavalo Komisiju da o tome vodi računa, nakon 39 godina prakse, prilikom donošenja Uredbe br. 182/2011.

               82

               Komisija smatra da se prvim do četvrtog dijela prvog žalbenog razloga želi isključivo kritizirati pobijanu presudu u dijelu u kojem je Opći sud pogrešno smatrao da je Komisijino savjetovanje s Upravljačkim odborom bilo zakonito. Međutim, pobijana presuda u pogledu tumačenja članka 3. stavka 3. Uredbe br. 182/2011 i članka 3. Poslovnika Upravljačkog odbora nije zahvaćena nikakvom pogreškom.

               83

               Nadalje, Opći sud nepobitno je utvrdio da su članovi Upravljačkog odbora zahvaljujući informacijama o stanju na tržištu koje je pružila Komisija mogli raspravljati o nacrtu sporne uredbe tijekom prijepodneva koje je prethodilo njezinu donošenju i da nisu prigovorili Komisijinu načinu postupanja.

               84

               U svakom slučaju, Opći je sud u točkama 123. i 124. pobijane presude pravilno naveo da pravila o savjetovanju s određenim odborom imaju za cilj osigurati poštovanje prerogativa svojih članova i ne odnose se na zaštitu prava gospodarskih subjekata. Posljedično, oni se ne mogu pozivati na eventualnu povredu tih pravila.

               85

               Komisija dodaje da je Opći sud u točkama 125. do 129. pobijane presude radi potpunosti smatrao da Tilly‑Sabco nije dokazao, kako to zahtijeva sudska praksa Suda, da bi u slučaju nepostojanja navodne povrede rezultat postupka bio drukčiji. Žalba ne sadržava nikakav element koji bi pobio taj zaključak, iako se nikakva zakonska ili materijalna prepreka ne protivi tomu da se takav dokaz u ovom slučaju može iznijeti. Valja utvrditi da bi rezultat raspravljanja Upravljačkog odbora bio sličan da je on raspolagao rokom od dodatnih desetak dana za razmatranje nacrta sporne uredbe jer bi svi podaci doveli do određivanja subvencija na nula.

         Ocjena Suda

               86

               U točkama 83. do 120. pobijane presude Opći sud presudio je da je u skladu sa zahtjevima iz članka 3. stavka 3. Uredbe br. 182/2011 sporna Komisijina praksa opisana u točkama 76. do 78. te presude, a koja se u biti sastoji od toga da se tek tijekom sastanaka Upravljačkog odbora podnose nacrti uredbi, zvanih „standardiziranih”, koje se od onih koje zamjenjuju razlikuju samo po tome što izmjenjuju brojke koje se usvajaju.

               87

               Dok Tilly‑Sabco osporava sukladnost te prakse s tim zahtjevima, Komisija tvrdi da je obrazloženje Općeg suda dovoljno utemeljeno i usto ističe da se Tilly‑Sabco u svakom slučaju ne može pozivati na povredu te odredbe, čak i da se utvrdi.

               88

               U tom smislu, kao prvo, valja podsjetiti na to da, iako pojam „uredba” u članku 288. drugom stavku UFEU‑a odgovara jedinstvenoj definiciji, UFEU razlikuje „zakonodavne” uredbe iz članka 289. UFEU‑a, koje se donose u skladu s redovnim ili posebnim zakonodavnim postupkom, „delegirane” uredbe iz članka 290. UFEU‑a, koje donosi Komisija i čiji je cilj dopuniti ili izmijeniti određene elemente zakonodavnih akata koji nisu ključni, i „provedbene” uredbe definirane u članku 291. UFEU‑a.

               89

               U skladu s člankom 291. stavkom 1. UFEU‑a, u načelu je na državama članicama da donesu sve mjere nacionalnog prava za provedbu pravno obvezujućih akata Unije. U skladu sa stavkom 2. tog članka, osim u posebnim slučajevima, Komisija može donijeti provedbene akte jedino kad su potrebni jedinstveni uvjeti za provedbu pravno obvezujućih akata Unije i kad joj se tim aktima dodjeljuju provedbene ovlasti.

               90

               U potonjem smislu, članak 291. stavak 3. UFEU‑a uvodi nadzor država članica Komisijine provedbe njezinih provedbenih ovlasti i precizira da je na Parlamentu i Vijeću da prethodno „zakonodavnom” uredbom uspostave pravila i opća načela u pogledu detalja tog nadzora.

               91

               Iz prve rečenice preambule i iz uvodne izjave 4. Uredbe br. 182/2011, koja upućuje na članak 291. stavak 3. UFEU‑a i preuzima tekst te odredbe, iz uvodne izjave 7. i njezina članka 3. stavka 7., koji precizira da ta uredba uspostavlja mehanizam nadzora koji zahtijeva članak 291. stavak 3. UFEU‑a, i iz uvodne izjave 5. Uredbe br. 182/2011, prema kojem ta uredba odražava institucionalne zahtjeve UFEU‑a, proizlazi da je ta uredba „zakonodavna” uredba.

               92

               Prema tome, Uredba br. 182/2011, koja je zamijenila Odluku 1999/468, uspostavlja pravila i opća načela u pogledu detalja tog nadzora.

               93

               Prema uvodnim izjavama 8. i 9. Uredbe br. 182/2011, radi pojednostavnjenja broj postupaka smanjen je na dva, tako da su zadržani jedino savjetodavni postupak i postupak ispitivanja, a uspostavljena su zajednička postupovna pravila za odbore, među kojima su i bitne odredbe u vezi s njihovim funkcioniranjem.

               94

               U okviru postupka ispitivanja iz članka 5. Uredbe br. 182/2011, koji se primjenjuje u ovom slučaju, odbor daje svoje mišljenje većinom koja je definirana, ovisno o slučaju, u članku 16. stavcima 4. i 5. UFEU‑a ili u članku 238. stavku 3. UFEU‑a. U skladu s člankom 5. stavkom 3. Uredbe br. 182/2011, takvo mišljenje sprečava, ako je negativno, donošenje nacrta provedbenog akta.

               95

               Bitne odredbe koje uređuju savjetodavni postupak i postupak ispitivanja nalaze se u članku 3. Uredbe br. 182/2011.

               96

               Što se tiče sadržaja pravila uspostavljenih člankom 3. stavkom 3. Uredbe br. 182/2011, valja ih usporediti s odgovarajućim odredbama odluka o komitologiji koje su bile na snazi u razdoblju u kojem je uspostavljena Komisijina sporna praksa.

               97

               U tom smislu, kao prvo, valja navesti da, dok su odluke o komitologiji predviđale da se nacrt mjera koje treba donijeti treba podnijeti odboru, Uredba br. 182/2011 u članku 3. stavku 3. zahtijeva da se nacrt provedbenog akta koji treba donijeti podnese tom odboru.

               98

               Kao drugo, iako odluke o komitologiji nisu nametale nikakav rok između podnošenja nacrta mjera, slanja nacrta dnevnog reda i održavanja odgovarajućeg sastanka Upravljačkog odbora, Uredba br. 182/2011 utvrđuje rok od barem četrnaest dana, osim u opravdanim slučajevima, između podnošenja nacrta provedbenog akta i nacrta dnevnog reda Upravljačkom odboru i sazivanja sastanka tog odbora.

               99

               Kao treće, valja navesti da je tekst Uredbe br. 182/2011 u vezi s određivanjem roka u kojem odbor daje svoje mišljenje istovjetan onom iz odluka o komitologiji. Taj drugi rok tako može odrediti predsjednik odbora u ovisnosti o hitnosti dotičnog pitanja.

               100

               Kao četvrto, uspostava člankom 3. stavkom 3. Uredbe br. 182/2011 dvaju različitih rokova koje treba poštovati potvrđena je upotrebom množine u velikoj većini jezičnih verzija posljednje rečenice te odredbe („[r]okovi su proporcionalni i omogućavaju”) kao i činjenicom da taj članak stavak 7. treći podstavak uspostavlja dva slična roka u okviru novog žalbenog postupka.

               101

               Kao peto, valja navesti da, iako se prvi od tih dvaju rokova može skratiti „u opravdanim slučajevima”, a drugi se određuje „s obzirom na žurnost predmeta”, oba roka moraju biti „proporcionalna i omogućiti članovima odbora pravodobno i učinkovito razmatranje nacrta provedbenog akta i izražavanje stajališta”.

               102

               U tim okolnostima valja smatrati da prvi rok omogućuje temeljito razmatranje, prije sastanka, članova Upravljačkog odbora nacrta provedbenog akta, a da im drugi mora omogućiti izražavanje svojeg stajališta o tom nacrtu. Taj zaključak potvrđen je člankom 3. stavkom 4. Uredbe br. 182/2011, koji precizira da „dok odbor ne donese mišljenje, bilo koji član odbora može predložiti izmjene”.

               103

               Nadalje, budući da članak 291. stavak 3. UFEU‑a izričito predviđa nadzor država članica Komisijine provedbe provedbenih ovlasti koje su joj povjerene na temelju stavka 2. tog članka, valja smatrati da prvi rok također ima za cilj osigurati obavještavanje vlada država članica, preko njihovih članova Upravljačkog odbora, o Komisijinim prijedlozima, kako bi te vlade unutarnjim i vanjskim savjetovanjem mogle utvrditi stajalište radi zaštite vlastitih interesa u okviru Upravljačkog odbora.

               104

               Naime, kao što to proizlazi iz članka 3. stavka 7. Uredbe br. 182/2011, članovi Upravljačkog odbora predstavnici su tih vlada, na kojima je da odluče o prikladnoj razini svojeg predstavljanja u različitim stadijima postupka.

               105

               S obzirom na ta razmatranja, valja utvrditi da praksa koja se sastoji od toga da se nacrt provedbenog akta Upravljačkom odboru podnese tek tijekom sastanka sazvanog radi njegova razmatranja nije spojiva kako s tekstom tako i s ciljevima kojima teži članak 3. stavak 3. Uredbe br. 182/2011. Naime, Komisija takvim postupanjem ne poštuje prvi rok od četrnaest dana.

               106

               Usto, takva praksa protivna je strukturi Uredbe br. 182/2011, čiji članak 8. Komisiji omogućuje da u slučaju potrebe donese izravno primjenjive uredbe bez prethodnog savjetovanja s Upravljačkim odborom.

               107

               Naposljetku, takva praksa, koja članovima Upravljačkog odbora oduzima mogućnost da izraze svoje mišljenje i da predlože izmjene izvan odgovarajućeg sastanka, u suprotnosti je s člankom 3. stavkom 4. prvim podstavkom te uredbe, prema kojem ti članovi moraju to moći učiniti bilo kada prije donošenja akta.

               108

               Što se tiče opravdanja nepoštovanja prvog roka od 14 dana na koje se poziva Komisija, tj. rizika curenja informacija, valja navesti da bi priznati takvo opravdanje značilo sustavno Komisiju osloboditi od poštovanja prvog roka jer takvi rizici načelno uvijek postoje, kao što to tvrdi sama Komisija. Također, smatrati, kao što to čini Opći sud u točkama 113. do 115. pobijane presude, da hitnost nastaje iznenada, svaki put kad treba donijeti provedbenu uredbu, značilo bi dati sustavan karakter predviđenoj iznimci.

               109

               Usto, nikakav drugi zaključak ne može se izvesti iz spominjanja u uvodnoj izjavi 5. Uredbe br. 182/2011 cilja učinkovitosti postupaka kao ni iz stečenog iskustva i tekuće prakse prilikom provedbe Odluke 1999/468 u pogledu osobito donošenja standardiziranih provedbenih uredaba koje se od onih koje zamjenjuju razlikuju samo po tome što izmjenjuju brojke koje se ažuriraju i usvajaju na svakom sastanku Upravljačkog odbora.

               110

               U tom smislu valja podsjetiti na to da članak 3. stavak 3. Uredbe br. 182/2011 ne potvrđuje tekuću praksu, nego je bitno mijenja, među ostalim, uvodeći prvi rok od četrnaest dana i razlikujući cilj tog roka od cilja roka koji prethodi davanju mišljenja Upravljačkog odbora, i zabranjuje skraćivanje tih rokova na neproporcionalan način ili na način da postanu bespredmetni.

               111

               Također valja podsjetiti na to da su Parlament i Vijeće broj postupaka nadzora smanjili na dva i da su ti postupci uređeni nizom zajedničkih odredaba radi pojednostavnjenja. Međutim, slijediti drukčiju praksu radi donošenja najčešćih provedbenih uredbi u biti bi značilo stvoriti novu potkategoriju postupaka koji su podvrgnuti drukčijim pravilima.

               112

               Izbor takve mogućnosti ne samo da ne bi imao temelja u Uredbi br. 182/2011 nego bi i bio u suprotnosti s ciljevima koje je postavio zakonodavac Unije.

               113

               Iz toga slijedi da se, iako se Komisijina ustaljena praksa mogla uklopiti u pravni okvir prije donošenja navedene uredbe, tj. onaj definiran odlukama o komitologiji, izmjene primarnog prava, koje proizlaze iz donošenja UFEU‑a i zbog toga izmjene sekundarnog prava, koje proizlaze iz donošenja Uredbe br. 182/2011, protive nastavku te prakse.

               114

               Kao drugo, s obzirom na, među ostalim, zaključke u točkama 90., 91., 94., 95. i 102. do 104. ove presude, valja smatrati da su zahtjevi iz članka 3. stavka 3. Uredbe br. 182/2011 bitne postupovne odredbe koje spominje UFEU, koje ulaze u bitne formalne zahtjeve pravilnosti postupka i čija povreda uzrokuje ništavost predmetnog akta (vidjeti u tom smislu i prema analogiji presude od 10. veljače 1998., Njemačka/Komisija, C‑263/95, EU:C:1998:47, t. 32.; od 24. lipnja 2014., Parlament/Vijeće, C‑658/11, EU:C:2014:2025, t. 80. i od 23. prosinca 2015., Parlament/Vijeće, C‑595/14, EU:C:2015:847, t. 35.).

               115

               Konkretno, Sud je ustaljeno presuđivao da je nepoštovanje postupovnih pravila u vezi s donošenjem akta koji je na štetu adresata bitna povreda postupka i da je, ako sud Unije ispitivanjem dotičnog akta utvrdi da on nije bio donesen zakonito, na njemu da izvede pravne posljedice iz povrede bitne odredbe postupka i, prema tome, poništi akt koji je zahvaćen takvim nedostatkom (presude od 4. rujna 2014., Španjolska/Komisija, C‑197/13 P, EU:C:2014:2157, t. 103. i od 24. lipnja 2015., Španjolska/Komisija, C‑263/13 P, EU:C:2015:415, t. 56.).

               116

               Međutim, bez potrebe za izjašnjavanjem o Komisijinu argumentu o nedopuštenosti toga da se Tilly‑Sabco pozove na povredu članka 3. stavka 3. Uredbe br. 182/2011, dovoljno je istaknuti da je na sudu Unije, kad utvrdi takvo nepoštovanje, da ga ispita po službenoj dužnosti (presuda od 24. lipnja 2015., Španjolska/Komisija, C‑263/13 P, EU:C:2015:415, t. 56.).

               117

               S obzirom na prethodna razmatranja, prvi žalbeni razlog u njegovu prvom do četvrtog dijela valja proglasiti osnovanim.

               118

               U tim okolnostima, bez potrebe za ispitivanjem ostalih žalbenih razloga, pobijanu presudu valja ukinuti.

         O tužbi u prvom stupnju

               119

               Sukladno članku 61. prvom stavku Statuta Suda Europske unije, u slučaju da Sud ukine odluku Općeg suda, on može sam konačno odlučiti o sporu ako stanje postupka to dopušta ili može vratiti predmet na odlučivanje Općem sudu.

               120

               U ovom slučaju stanje postupka dopušta odlučivanje o sporu.

               121

               S obzirom na razmatranja iz točaka 86. do 118. ove presude, spornu uredbu valja poništiti zbog bitnih povreda postupka.

         Zadržavanje učinaka sporne uredbe do njezine zamjene novom uredbom

               122

               Valja podsjetiti da, sukladno članku 264. drugom stavku UFEU‑a, Sud, ako to smatra potrebnim, navodi koji se učinci akta koji je proglasio ništavim moraju smatrati konačnima.

               123

               U ovom slučaju, iako je žalbeni postupak otkrio da je sporna uredba donesena uz povredu bitnih odredaba postupaka, on ipak nije otkrio nikakvu pogrešku koja bi utjecala na sukladnost tog akta, koji sadržava mjere potrebne za provedbu Uredbe br. 1234/2007, s potonjom uredbom.

               124

               Prema tome, proglasiti poništenje sporne uredbe bez predviđanja zadržavanja njezinih učinaka do njezine zamjene novim aktom ne samo da bi utjecalo na tu provedbu nego bi i utjecalo na pravnu sigurnost.

               125

               U tim okolnostima valja zadržati učinke sporne uredbe do stupanja na snagu novog akta koji će je zamijeniti.

         Troškovi

               126

               Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad je žalba osnovana i Sud sâm konačno odluči u sporu, Sud odlučuje o troškovima.

               127

               Sukladno članku 138. stavku 1. tog Poslovnika, koji se primjenjuje na žalbeni postupak na temelju njegova članka 184. stavka 1., stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.

               128

               Budući da Komisija nije uspjela u postupku, valja joj naložiti snošenje troškova, s obzirom na to da je Tilly‑Sabco postavio takav zahtjev.

               Slijedom navedenog, Sud (prvo vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Ukida se presuda Općeg suda Europske unije od 14. siječnja 2016., Tilly‑Sabco/Komisija (T‑397/13, EU:T:2016:8).

                           2.

                           Poništava se Provedbena uredba Komisije (EU) br. 689/2013 od 18. srpnja 2013. o određivanju izvoznih subvencija za meso peradi.

                           3.

                           Učinci Provedbene uredbe br. 689/2013 zadržavaju se do stupanja na snagu novog akta koji će je zamijeniti.

                           4.

                           Europskoj komisiji nalaže se snošenje troškova.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 23. travnja 2009.#Falco Privatstiftung i Thomas Rabitsch protiv Gisela Weller-Lindhorst.#Zahtjev za prethodnu odluku: Oberster Gerichtshof - Austrija.#Predmet C-533/07.


Presuda Službeničkog suda (treće vijeće) od 19. srpnja 2016.#Thomas Earlie protiv Europskog parlamenta.#Javna služba – Dužnosnik – Bivši dužnosnik – Doprinosi iz starosne mirovine – Naknada za uzdržavanje bivše supruge bivšeg dužnosnika – Rješenje o ovrsi koje je donio nacionalni sud – Obustava ovrhe – Novo rješenje kojim se bivšem dužnosniku nalaže da Parlamentu izda upute o isplati naknade za uzdržavanje njegovoj bivšoj supruzi – Odgovarajuće upute bivšeg dužnosnika – Naknadne upute bivšeg dužnosnika o zaustavljanju isplata njegovoj bivšoj supruzi – Odbijanje Parlamenta da postupi po uputama – Obiteljsko pravo – Isključiva nadležnost nacionalnog suda – Dužnost lojalne suradnje.#Predmet F-130/14.


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 20. ožujka 2014.#Europska komisija protiv Republike Poljske.#Povreda obveze države članice – Registracija motornih vozila – Članci 34. i 36. UFEU‑a – Direktiva 70/311/EEZ – Direktiva 2007/46/EZ – Vožnja desnom stranom u državi članici – Obveza, u svrhu registracije, premještanja uređaja za upravljanje na lijevu stranu na osobnim automobilima u kojima je isti smješten na desnoj strani.#Predmet C‑639/11.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑639/11,
            povodom tužbe zbog povrede obveze države članice podnesene 13. prosinca 2011. na temelju članka 258. UFEU‑a,
            Europska komisija , koju zastupaju G. Wilms, G. Zavvos i K. Herrmann, u svojstvu agenta, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
            tužitelj,
            protiv
            Republike Poljske , koju zastupaju B. Majczyna i M. Szpunar, u svojstvu agenata,
            tuženika,
            koju podupire:
            Republika Litva , koju zastupaju D. Kriaučiūnas i R. Krasuckaitė, u svojstvu agenata,
            intervenijent,
            SUD (peto vijeće),
            u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, E. Juhász (izvjestitelj), A. Rosas, D. Šváby i C. Vajda, suci,
            nezavisni odvjetnik: N. Jääskinen,
            tajnik: A. Calot Escobar,
            uzimajući u obzir pisani postupak,
            saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 7. studenoga 2013.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Svojom tužbom Europska komisija zahtijeva od Suda da utvrdi da je Republika Poljska, uvjetujući registraciju na svom području osobnih automobila kod kojih se uređaj za upravljanje nalazi s desne strane, novih ili prethodno registriranih u nekoj drugoj državi članici, premještanje upravljača na lijevu stranu, povrijedila obveze koje ima na temelju članka 2. (a) Direktive 70/311/EEZ Vijeća od 8. lipnja 1970. o usklađivanju zakonodavstava država članica u odnosu na uređaj za upravljanje na motornim vozilima i njihovim prikolicama (SL L 133, str. 10.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 30., str. 3.), članka 4. stavak 3. Direktive 2007/46/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 5. rujna 2007. o uspostavi okvira za homologaciju motornih vozila i njihovih prikolica te sustava, sastavnih dijelova i zasebnih tehničkih jedinica namijenjenih za takva vozila (Okvirna direktiva) (SL L 263, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 35., str. 103.), kao i članka 34. UFEU‑a.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            2. Uvodne izjave 2., 3. i 14. Direktive 2007/46 propisuju:
            „(2) Zbog uspostavljanja i djelovanja unutarnjeg tržišta Zajednice primjereno je zamijeniti sustave homologacije u državama članicama postupcima homologacije Zajednice koji se temelje na načelu potpune usklađenosti.
            (3) Tehničke zahtjeve za sustave, sastavne dijelove i zasebne tehničke jedinice i vozila potrebno je uskladiti i odrediti regulatornim aktima. Takvi bi regulatorni akti trebali prije svega osigurati visok stupanj cestovne sigurnosti, zaštitu zdravlja, zaštitu okoliša, učinkovito korištenje energije i zaštitu od neovlaštene uporabe.
            [...]
            (14) Glavni cilj propisa o homologaciji vozila jest osigurati da nova vozila, sastavni dijelovi i zasebne tehničke jedinice stavljene u prodaju osiguravaju visok stupanj sigurnosti i zaštite okoliša. Takav se cilj ne bi trebao ugroziti ugradbom određenih dijelova ili opreme nakon što su vozila stavljena na tržište ili u uporabu. Zato je potrebno donijeti odgovarajuće mjere kako bi se osiguralo da takvi dijelovi ili oprema, koju je moguće ugraditi u vozilo i koja može značajno ugroziti funkcioniranje sustava koji su ključni za sigurnost ili zaštitu okoliša, podliježu prethodnoj provjeri tijela za homologaciju prije njihova stavljanja u prodaju. Takve se mjere trebaju sastojati od tehničkih odredaba koje se odnose na zahtjeve koje takvi dijelovi ili oprema trebaju ispunjavati.“
            3. Članak 1. Direktive 2007/46, naziva „Predmet“, određuje:
            „Ova Direktiva predstavlja usklađen okvir koji sadrži administrativne odredbe i opće tehničke zahtjeve za homologaciju svih novih vozila unutar njenog područja primjene, te sustava, sastavnih dijelova i zasebnih tehničkih jedinica namijenjenih takvim vozilima, u pogledu olakšavanja njihove registracije, prodaje i stavljanja u upotrebu unutar Zajednice.
            Ova Direktiva također utvrđuje odredbe za prodaju i stavljanje u upotrebu dijelova ili opreme namijenjene vozilima homologiranim u skladu s ovom Direktivom.
            Za primjenu ove Direktive su u regulatornim aktima s opširnog popisa iz Priloga IV. navedeni posebni tehnički zahtjevi koji se odnose na konstrukciju i rad vozila.“
            4. Članak 4. ove direktive, naziva „Obveze država članica“, predviđa u stavku 3.:
            „Države članice registriraju ili dopuštaju prodaju ili stavljanje u upotrebu takvih vozila, sastavnih dijelova ili zasebnih tehničkih jedinica koji ispunjavaju zahtjeve iz ove Direktive.
            One ne zabranjuju, ograničavaju ili ometaju registraciju, prodaju, stavljanje u upotrebu ili vožnju cestama vozila, sastavnih dijelova ili zasebnih tehničkih jedinica zbog načina njihove izradbe i funkcioniranja obuhvaćenih ovom Direktivom, ako ispunjavaju njene zahtjeve.“
            5. Članak 9. iste direktive, naziva „Posebne odredbe o vozilima“, određuje u stavku 1. točki (a):
            „Države članice dodjeljuju EZ homologaciju za:
            (a) tip vozila koje je u skladu s pojedinostima u opisnoj mapi i koje ispunjava tehničke zahtjeve koji su propisani odgovarajućim regulatornim aktima s popisa u Prilogu IV“.
            6. Taj Prilog IV., I. dio, navedene direktive sadrži popis direktiva, takozvanih „posebnih direktiva“, koje utvrđuju tehničke uvjete koji su posebno primjenjivi u svrhu EZ homologacije.
            7. Članak 18. Direktive 2007/46, naziva „Certifikat o sukladnosti“, propisuje u stavku 1. alineji 1.:
            „Proizvođač u svojstvu imatelja EZ homologacije vozila dostavlja certifikat o sukladnosti za svako vozilo, neovisno je li ono potpuno, nepotpuno ili dovršeno, da je proizvedeno u skladu s homologiranim tipom vozila.“
            8. Članak 26. te direktive, naslovljen „Registracija, prodaja i stavljanje u uporabu vozila“, propisuje u stavku 1. alineji 1.:
            „Ne dovodeći u pitanje odredbe iz članaka 29. i 30., države članice registriraju vozila i dopuštaju njihovu prodaju ili početak uporabe, samo ako imaju važeći certifikat o sukladnosti usklađenosti izdan u skladu s člankom 18.“
            9. Prilog I. iste direktive nazvan je „Cjelovit popis opisnih podataka za EZ homologaciju vozila.“ Točka 1. tog priloga, naziva „Opće konstrukcijske značajke vozila“, određuje:
            „[…]
            1.8. Položaj upravljača: lijevo/desno ( 1 ).
            1.8.1. Vozilo opremljeno za promet desnom/lijevom stranom ( 1 ).
            […]“
            Prema tekstu pojašnjenjâ koja se odnose na taj Prilog I:
            „ ( 1 ) Nepotrebno precrtati (postoje slučajevi u kojima se ništa ne precrtava, gdje je moguće navesti više mogućnosti).“
            10. Prilog III. istoj direktivi nazvan je „Opisni dokument za EZ homologacije vozila.“ Točka 1. tog priloga, nazvana „Opće konstrukcijske značajke vozila“, određuje:
            „[…]
            1.8. Položaj upravljača: lijevi/desni ( 1 ).
            1.8.1. Vozilo opremljeno za promet desnom/lijevom stranom ( 1 ).
            […]“
            Tekst pojašnjenjâ koja se odnose na poveznice (1) točke 1. tog Priloga III. isti je kao tekst pojašnjenjâ koja se odnose na točku 1. Priloga I., kako je naveden u točki 9. ove presude.
            11. Prilog IX. Direktivi 2007/46, koji je zamijenjen Uredbom Komisije (EZ) br. 385/2009 od 7. svibnja 2009. (SL L 118, str. 13.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 27., str. 99.) radi prilagodbe razvoju znanstvenog i tehničkog znanja., nazvan je: „EZ potvrda o sukladnosti“. Točka 0. tog priloga, nazvana „Ciljevi“, glasi:
            „Potvrda o sukladnosti je izjava koju proizvođač vozila izdaje kupcu kako bi mu time zajamčio da je vozilo koje je kupio u skladu sa zakonodavstvom koje je na snazi u Europskoj uniji u vrijeme kada je vozilo proizvedeno.
            Svrha potvrde o sukladnosti također omogućava nadležnim tijelima država članica da registriraju vozila kako ne bi morala od podnositelja zahtijevati dodatnu tehničku dokumentaciju.
            [...]“
            12. Stranica 1. ove potvrde sadrži sljedeću napomenu:
            „Dolje potpisani […] potvrđujem da vozilo:
            [...]
            u cijelosti je u skladu s tipom vozila opisanim u homologaciji [...] i
            može se trajno registrirati u državama članicama s prometom desnom/lijevom (b) stranom [...]“
            13. Pojašnjenja koja se odnose na Prilog IX. Direktivi 2007/46 propisuju pod točkama (b) i (d):
            „(b) Navesti je li vozilo prikladno za vožnju samo po desnoj ili samo po lijevoj strani ili po obje strane.
            [...]
            (d) Ova izjava ne smije ograničiti pravo država članica da zahtijevaju tehničke prilagodbe kako bi se omogućila registracija vozila u državi članici drugoj od one za koju su namijenjeni, kada se promet odvija na suprotnoj strani ceste.“
            14. Direktiva 70/311 je jedna od posebnih direktiva koje su navedene u Prilogu IV. Direktivi 2007/46. Članak 2.a Direktive 70/311, koji joj je dodan aktom koji se odnosi na uvjete pristupanja Europskim zajednicama Kraljevine Danske, Irske i Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske i izmjenama osnivačkih ugovora (SL 1972, L 73, str. 14.), određuje:
            „Nijedna država članica ne smije odbiti ili zabraniti prodaju ili registraciju, stavljanje u promet ili uporabu vozila iz razloga koji se odnose na njegov uređaj za upravljanje ako on ispunjava uvjete određene Prilogom“. [neslužbeni prijevod]
            15. Prilog I. toj direktivi nosi naslov „Područje primjene, definicije, zahtjev za EZ homologaciju tipa, dodjeljivanje EZ homologacije tipa, konstrukcijske odredbe, odredbe o ispitivanju, preinake tipa i izmjene homologacija, sukladnost proizvodnje“.
            16. Točka 1.3. tog priloga također je izmijenjena:
            „Za potrebe ove Direktive:
            [...]
            Uređaj za upravljanje  znači cjelokupna oprema čija je funkcija određivanje smjera kretanja vozila.
            Uređaj za upravljanje sastoji se od:
            – upravljača,
            – upravljačkog prijenosnika,
            – upravljivih kotača,
            – napajanja, ako postoji“.
            17. Točka 4.1.1. navedenog priloga propisuje:
            „Uređaj za upravljanje mora osigurati lako i sigurno upravljanje vozilom do njegove najveće predviđene brzine [...]“
            18. Dodatak 1. Prilogu I. Direktivi 70/311 nazvan „Opisni dokument [...] u skladu s Prilogom I. Direktivi 70/156/EEZ Vijeća o EZ homologaciji tipa motornih vozila u odnosu na uređaj za upravljanje [...]“.
            Točka 1. tog priloga, nazvana „Opće konstrukcijske značajke vozila“, glasi:
            „[...]
            1.8. Položaj upravljača: lijevi/desni [...]
            [...]“
            Poljsko pravo
            19. U skladu s izmijenjenim člankom 68. Zakona o prometu na cestama od 22. lipnja 1997. (Dz. U. iz 2005., br. 108, podbroj 908), proizvođač ili uvoznik novog automobila mora za svaki novi tip automobila dobiti certifikat o homologaciji koji izdaje ministar nadležan za promet, a ta se obveza ne primjenjuje kada proizvođač ili uvoznik dobije homologacijski certifikat koji je izdan od strane od nadležnog tijela države članice Europske unije u skladu s europskim homologacijskim postupkom.
            20. Tehnički pregled radi registracije i stavljanja u promet vozila sastoji se u provjeri je li vozilo u skladu s tehničkim uvjetima opisanima u navedenom zakonu i izmijenjenoj uredbi ministra za infrastrukture od 31. prosinca 2002. o tehničkim uvjetima koji se primjenjuju na vozila i opseg njihove nužne opreme (Dz. U. iz 2003., br. 32, podbroj 262).
            21. Stavak 9. alineja 2. te uredbe određuje:
            „Upravljač vozila koje ima više od tri kotača, čija konstrukcija omogućuje postizanje brzine veće od 40 km/h, ne smije biti smješten na desnoj strani vozila.“
            22. Opseg i načini izvršenja tehničkog pregleda određeni su izmijenjenom uredbom ministra za infrastrukture od 16. prosinca 2003. (Dz. U. iz 2003., br. 227, podbroj 2250). Prema točki 5.1. Priloga I toj uredbi, smještaj upravljača s desne strane predstavlja temeljni kriterij koji dopušta utvrđivanje da je tehničko stanje vozila koje ima više od tri kotača i čija brzina prelazi 40 km/h nezadovoljavajuće i da nije u skladu s tehničkim uvjetima. Ista je odredba predviđena točkom 6.1. Priloga I. uredbi ministra za infrastrukture od 18. rujna 2009. (Dz. U. iz 2009., br. 155, podbroj 1232), koja je zamijenila i ukinula, s početkom od 22. rujna 2009., navedenu uredbu od 16. prosinca 2003.
            Predsudski postupak
            23. Tijekom 2008. Komisija je primila niz pritužbi od strane osoba koje su željele registrirati u Poljskoj osobne automobile uvezene iz Ujedinjene Kraljevine i Irske. Radilo se o osobama poljskog porijekla koje su obavljale profesionalnu djelatnost u tim državama članicama i koje su tamo kupile osobne automobile koje su željele registrirati po povratku u Poljsku. One su, na temelju poljskih propisa, bile dužne premjestiti upravljač na lijevu stranu, što bi predstavljalo vrlo skupu izmjenu.
            24. Komisija je ocijenila da je ovaj zahtjev jednak zabrani registracije u Poljskoj onih vozila kod kojih je upravljač smješten na desnoj strani. Komisija smatra da vozilo udovoljava tehničkim uvjetima definiranim u posebnim direktivama navedenim u Prilogu IV. Direktivi 2007/46, država članica na čijem se teritoriju odvija promet desnom stranom nema pravo odbiti registraciju takvog vozila zato što je njegov upravljač smještan na desnoj strani. Komisija tvrdi da takvo odbijanje, glede novih vozila, predstavlja povredu obveze iz članka 4. stavka 3. Direktive 2007/46 i članka 2.a Direktive 70/311, koje obvezuju državna tijela na registraciju novog vozila neovisno o smještaju njegova upravljača, ako je uređaj za upravljanje u skladu sa zahtjevima te druge direktive. Ona smatra da takvo odbijanje predstavlja također, glede osobnih automobila koji su prethodno registrirani u drugoj državi članici, povredu članka 34. UFEU‑a. Stoga je Komisija opomenula Republiku Poljsku da zaustavi takve navodne povrede obveza.
            25. Republika Poljska je 8. prosinca 2009. osporila osnovanost prigovora Komisije ističući osobito kako država članica, s obzirom na to da točke 1.8. i 1.8.1. Priloga I. i III. Direktive 2007/46 razlikuju dvije strane vožnje, ima mogućnost dopustiti registraciju vozila na svom području samo ako je to vozilo prilagođeno za stranu vožnje koja je na snazi u toj državi. U svakom slučaju, odbijanje registracije vozila koja ne ispunjavaju taj uvjet ne predstavlja nezakonito ograničenje slobode kretanja robe jer je opravdano važnim razlozima u općem interesu koji se sastoje u osiguranju cestovne sigurnosti i zaštiti zdravlja i života ljudi.
            26. Budući da taj odgovor nije smatrala osnovanim, Komisija je 1. listopada 2010. uputila poljskoj vladi obrazloženo mišljenje, na koje je ta vlada odgovorila 30. studenoga 2010. S obzirom na to da nije bila zadovoljna tim odgovorom, Komisija je odlučila podnijeti ovu tužbu.
            27. Rješenjem predsjednika Suda od 8. lipnja 2012. Republici Litvi odobrena je intervencija na strani Republike Poljske.
            O tužbi
            28. Najprije je potrebno podsjetiti kako Komisija u svom zahtjevu razlikuje nove osobne automobile, u vezi s kojima predmetna nacionalna mjera mora biti ocijenjena u odnosu na direktive 2007/46 i 70/311, od osobnih automobila koji su prethodno bili registrirani u nekoj drugoj državi članici, u vezi s kojima ocjena treba biti provedena na temelju članka 34. UFEU‑a. Sud će se u svom razmatranju voditi tim razlikovanjem.
            O primjeni direktiva 2007/46 i 70/311 na nove osobne automobile
            Argumentacija stranaka
            29. Komisija u biti smatra da direktive 70/311 i 2007/46, kao i posebne direktive iz Priloga IV. Direktivi 2007/46, na iscrpan način propisuju tehničke uvjete kojima moraju udovoljavati novi osobni automobili te u ovom području ne ostavljaju nikakvu marginu prosudbe državama članicama. Upravljački uređaj vozila obuhvaćen je ovim tehničkim zahtjevima, tako da obveza promjene mjesta tog uređaja, koju predviđaju nacionalni propisi, predstavlja zahtjev tehničke prirode koji države članice nisu ovlaštene nametati. Uz to Komisija navodi kako tehnički uvjeti koji su propisani ovim direktivama imaju za cilj jamčiti visok stupanj cestovne sigurnosti.
            30. Prema mišljenju Komisije, iz članka 2.a Direktive 70/311 i članka 4. stavka 3. Direktive 2007/46 proizlazi da strana na kojoj se nalazi vozačko mjesto u vozilu ne predstavlja tehnički propis u smislu direktiva koje se odnose na homologaciju novih vozila, a vezano uz prilagodbu vozila vožnji lijevom ili desnom stranom. Upućivanje, u različitim odredbama direktiva 2007/46 i 70/311, na „vožnju desnom/lijevom stranom“ samo znači da konstrukcija vozila, u pogledu njegovog upravljačkog uređaja, udovoljava tehničkim propisima iz tih direktiva koji se odnose na stranu vožnje i ne znači da se za vožnju desnom stranom upravljač mora nalaziti na lijevoj strani.
            31. Poljska vlada, koju podupire litavska vlada, ističe da zabrana registracije vozila opremljenih uređajima za upravljanje na desnoj strani nije vezana uz razloge koji se odnose na funkcioniranje i usklađenost uređaja za upravljanje tim vozilima s tehničkim zahtjevima iz direktiva 2007/46 i 70/311, već s mogućnošću vozača da upravlja na siguran način na cestama na kojima se vozi desnom stranom. Te direktive predviđaju samo propise u području proizvodnje, sklapanja i homologacije vozila i ne dotiču se mjesta upravljača, jer to nije vezano uz tehnički zahtjev koji se odnosi na vozilo,već uz cestovnu sigurnost. Jednako tako je cilj tehničkih propisa cestovna sigurnost, ali to nisu jedine mjere za postizanje takve sigurnosti. Stoga, predmetna nacionalna mjera ne potpada pod područje primjene tih direktiva i treba je procjenjivati iz perspektive članaka 34. i 36. UFEU‑a, neovisno o tome je li riječ o novim ili rabljenim vozilima.
            32. Prema poljskoj vladi, točke 1.8. i 1.8.1. Priloga I. i III. Direktivi 2007/46, kao i Dodatak 1. točka 1.8. Priloga I. Direktivi 70/311 prave razliku između vozila ovisno o tome jesu li namijenjena vožnji desnom ili lijevom stranom. Nijedna odredba tih direktiva ne dopušta tvrdnju da je država članica dužna provesti registraciju vozila bez mogućnosti uzimanja u obzir strane vožnje koja je prihvaćena u toj državi. Osim toga, točka (d) pojašnjenja uz Prilog IX. Direktivi 2007/46 dopušta državi članici, u kojoj je vožnja desnom stranom obvezatna, nametanje premještaja upravljača na lijevu stranu prije registracije vozila.
            Ocjena Suda
            33. Iz usporedbe ovih argumenata proizlazi da se glavna točka razilaženja između stranaka odnosi na pitanje je li smještaj vozačkog mjesta u vozilu obuhvaćen usklađenim okvirom ustanovljenim direktivama 2007/46 i 70/311 ili se na njega to usklađivanje ne odnosi, tako da je državama članicama dopušteno iz razloga sigurnosti nametnuti, radi registracije novog vozila na svojem državnom području, premještanje vozačkog mjesta u tom vozilu na stranu suprotnu od one kojom se odvija promet.
            34. U tom pogledu potrebno je podsjetiti da je Direktiva 2007/46, takozvana „Okvirna direktiva“, ustanovila, kao što to proizlazi iz njezinog članka 1. u vezi s uvodnim izjavama 2., 3. i 14., jedinstven postupak homologacije novih vozila zasnovan na načelu potpunog usklađivanja u odnosu na njihove tehničke karakteristike, posebne tehničke zahtjeve koji se odnose na konstrukciju i funkcioniranje vozila određenih posebnim direktivama navedenim u Prilogu IV. toj direktive.
            35. Iz navedenih odredaba proizlazi da taj usklađeni okvir ima za cilj uspostavljanje i funkcioniranje unutarnjeg tržišta, nastojeći zajamčiti visok stupanj cestovne sigurnosti potpunim usklađivanjem tehničkih zahtjeva koji se osobito odnose na konstrukciju vozila.
            36. U tom smislu članak 4. stavak 3. Direktive 2007/46 određuje da države članice ne mogu ni na koji način onemogućiti, među ostalim, registraciju vozila zbog razloga povezanih ponajprije s obilježjima njihove konstrukcije koji su obuhvaćeni ovom direktivom, ako ona udovoljavaju njenim zahtjevima.
            37. Uređaj za upravljanje, te s tim u vezi, smještaj vozačkog mjesta, koji je dio tog uređaja, predstavljaju glavne elemente konstrukcije vozila.
            38. Iako Direktive 2007/46 i 70/311 ne određuju smještaj vozačkog mjesta u vozilu propisujući, primjerice, da ono uvijek mora biti na suprotnoj strani od one kojom se odvija promet, to ne znači da taj element ne potpada pod njihovo područje primjene. Treba smatrati da je zakonodavac Unije s tim u vezi proizvođačima automobila ostavioo slobodu koju nacionalne odredbe ne mogu ukinuti ni spriječiti.
            39. Uređaj za upravljanje vozilima posebno je predmet Direktive 70/311, čiji članak 2.a nalaže državama članicama da ne smiju zabraniti registraciju vozila „iz razloga koji se odnose na njihov uređaj za upravljanje“ ako isti odgovara uvjetima iz te direktive.
            40. Zabrana odbijanja registracije sadržana u navedenom članku 2.a kategorična je i općenita, a izričaj „iz razloga koji se odnose na njihov uređaj za upravljanje“ jasan je u vezi sa svojim sadržajem, s obzirom na to da riječi „uređaj za upravljanje“ obuhvaćaju također vozačko mjesto, odnosno smještaj upravljača vozila, koji je sastavni dio uređaja za upravljanje.
            41. Članak 2.a dodan je Direktivi 70/311 aktom o uvjetima pristupanja Irske i Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske Europskim zajednicama, koje su tada bile jedine države članice u kojima se cestovni promet odvijao lijevom stranom ceste, a da popis propisa iz Priloga I. toj direktivi nije bio dopunjen.
            42. U tom kontekstu ne može se razumno smatrati da zakonodavac Unije nije bio svjestan činjenice da je pristupanje država članica na čijem se državnom području promet odvija lijevom stranom ceste, i od kojih je jedna država proizvođač automobila koji u načelu imaju vozačko mjesto na desnoj strani, na unutarnjem tržištu koje podrazumijeva pravo slobodnog kretanja, moglo utjecati na navike u vožnji, ili čak obuhvaćati određeni rizik vezan uz cestovni promet. Upravo obratno, valja zaključiti da je zakonodavac vodio računa o takvom eventualnom riziku i da se odlučio za usvajanje članka 2.a Direktive 70/311.
            43. Iz tih razmatranja proizlazi kako se upućivanje, u određenim odredbama direktiva 2007/46 i 70/311, na „vožnju desnom/lijevom stranom“, koja mora biti navedena na opisnom listu za homologaciju vozila, i napomena, koja mora biti upisana u certifikat o homologaciji, prema kojoj je vozilo prilagođeno za promet desnom ili lijevom stranom, ne mogu odnositi na glavne elemente konstrukcije vozila, poput smještaja upravljača, već samo na ostale elemente, poput uređaja za osvjetljavanje i brisanje vjetrobranskog stakla ili uređaja za neizravno gledanje.
            44. Isti zaključak vrijedi za točke (d) pojašnjenja u vezi s Prilogom IX. Direktive 2007/46, prema kojima, kada kupac odabere takvo vozilo, izjava proizvođača u certifikatu o sukladnosti ne ograničava pravo država članica da zahtijevaju „tehničke prilagodbe“ za njegovu registraciju.
            45. Naime, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 48. svojeg mišljenja, zahtijevane prilagodbe ne mogu se odnositi na premještaj vozačkog mjesta, što bi predstavljalo bitan zahvat u arhitekturu konstrukcije vozila, protivno tekstu i cilju Direktive 70/311, već samo na zahvate manjih razmjera, poput onih iz točke 43. ove presude.
            46. Osim toga, argument prema kojem se zabrana odbijanja registracije sadržana u članku 2.a Direktive 70/311 odnosi samo na razloge koji su vezani uz zahtjeve tehničke prirode, a ne na one koji imaju za cilj osigurati cestovnu sigurnost, ne može se prihvatiti. Kao prvo, kao što je to ispravno istaknula Komisija, tehnički propisi određeni direktivama koje se odnose na homologaciju novih vozila imaju za cilj jamčiti visok stupanj cestovne sigurnosti, tako da nije moguće ograničiti opseg zabrane iz članka 2.a Direktive 70/311 na druge razloge osim onih povezanih sa cestovnom sigurnosti. S druge strane, tumačenje koje predlažu litavska i poljska vlada oduzelo bi članku 2.a njegov koristan učinak jer bi dopustilo onemogućavanje registracije novih vozila koja udovoljavaju tehničkim uvjetima iz razloga vezanih za cestovnu sigurnost, koja je osigurana upravo tim tehničkim zahtjevima.
            47. Prema tome, treba zaključiti kako smještaj vozačkog mjesta, koje je sastavni dio uređaja za upravljanje vozilom, potpada pod usklađivanje uspostavljeno direktivama 2007/46 i 70/311, tako da države članice ne mogu zahtijevati, iz razloga sigurnosti, radi registracije novih vozila na svom državnom području, premještanje vozačkog mjesta tog vozila na stranu suprotnu odvijanju prometa na cesti.
            O primjeni članka 34. UFEU‑a na osobne automobile prethodno registrirane u drugoj državi članici
            Argumentacija stranaka
            48. Komisija ističe da registracija osobnih automobila prethodno registriranih u drugoj državi članici nije obuhvaćena sekundarnim pravom Unije, već pravilima primarnog prava u području slobodnog kretanja robe. Ona smatra da sporni nacionalni propisi, iako se jednako primjenjuju na sva vozila, predstavljaju mjeru s istovrsnim učinkom kao količinska ograničenja uvoza jer imaju za cilj ili posljedicu nepovoljniji tretman robe koja potječe iz drugih država članica.
            49. Komisija tvrdi da predmetni propisi nisu prikladni za postizanje željenog cilja cestovne sigurnosti uzmu li se u obzir drugi mjerodavni čimbenici koji utječu na tu sigurnost. Prema njezinom mišljenju, stupanj cestovne sigurnosti ne ovisi o tome na kojoj je strani vozila smješten uređaj za upravljanje, nego o ponašanju i iskustvu vozača, stanju cesta i vozila. U svakom slučaju, poljska vlada nije uspjela dokazati, kao što je bila dužna učiniti, da dopuštanje registracije vozila s uređajem upravljanja na desnoj strani povećava broj prometnih nesreća i smanjuje stupanj sigurnosti na poljskim cestama. Ona smatra da je, s obzirom na sve navedeno, predmetna mjera neproporcionalna jer se drugim, manje ograničavajućim mjerama, poput ugradnje vanjskih dodatnih retrovizora i prilagodbe uređaja za osvjetljavanje i brisanja vjetrobranskog stakla, može postići cilj kojem teži.
            50. Poljska vlada smatra da sporni propisi ne predviđaju nepovoljniji tretman i neizravnu diskriminaciju vozila iz drugih država članica jer se u Poljskoj također proizvode vozila u kojima je vozačko mjesto smješteno na desnoj strani. U svakom slučaju, ti su propisi opravdani sa stajališta cestovne sigurnosti, što se prema sudskoj praksi Suda smatra važnim razlogom od općeg interesa s ciljem zaštite života i zdravlja korisnika ceste.
            51. Prema mišljenju poljske vlade, predmetni propisi su, promatrani na ovaj način, prikladni za postizanje željenog cilja, s obzirom na činjenicu da, kad se promet odvija na desnoj strani ceste, vozač vozila sa upravljačem na desnoj strani ima znatno smanjeno vidno polje u odnosu na vozača čije vozilo ima upravljač na lijevoj strani, što Komisija ne osporava. To predstavlja opasnost za cestovnu sigurnost, a njezin stupanj zaštite procjenjuju države članice. Stoga je predmetna mjera proporcionalna. Alternativne mjere koje predlaže Komisija potpuno su neproporcionalne, čak i opasne, ili ne osiguravaju isti stupanj zaštite.
            Ocjena Suda
            52. Prema stalnoj praksi Suda, sporni propisi predstavljaju mjeru s istovrsnim učinkom kao količinska ograničenja uvoza, zabranjenu člankom 34. UFEU‑a, u mjeri u kojoj je njihov učinak sprečavanje pristupa poljskom tržištu za vozila koja imaju vozačko mjesto na desnoj strani, a koja su zakonito proizvedena i registrirana u drugim državama članicama različitima od Republike Poljske (vidjeti, u vezi s počecima ove sudske prakse, presude od 11. srpnja 1974., Dassonville, 8/74, Zb., str. 837., t. 5.; od 20. veljače 1979., Rewe‑Zentral, takozvanu „Cassis de Dijon“, 120/78, Zb., str. 649., t. 14., kao i noviju presudu od 10. veljače 2009., Komisija/Italija, C‑110/05, Zb., str. I‑519., t. 58.).
            53. U skladu s tom sudskom praksom, takvi propisi mogu biti opravdani važnim razlozima, pod uvjetom da su prikladni za osiguranje ostvarenja cilja kojem teže i da ne idu dalje od onoga što je nužno za postizanje tog cilja (gore navedena presuda Komisija/Italija, t. 59. i navedena sudska praksa).
            54. Poljska vlada se poziva, radi opravdanja navedenih propisa, na nužnost osiguranja cestovne sigurnosti, koja prema sudskoj praksi nesporno predstavlja važan razlog u općem interesu koji može opravdati prepreku slobodnom kretanja roba (gore navedena presuda Komisija/Italija, t. 60. i navedena sudska praksa).
            55. Potrebno je podsjetiti da je, u skladu s jednako tako ustaljenom sudskom praksom, u nedostatku potpunog usklađivanja na razini Europske unije, kao što je to u slučaju registracije u jednoj državi članici vozila već registriranih u drugoj državi članici, na državama članicama da odluče o stupnju na kojem žele osigurati cestovnu sigurnost na svom državnom području, vodeći pritom računa o zahtjevima slobodnog kretanja robe unutar Unije. U tom pogledu, nadležne nacionalne vlasti moraju dokazati da su njihovi propisi prikladni kako bi jamčili cilj kojem teže i da ne idu dalje od onoga što je nužno za postizanje tog cilja (u tom smislu vidi navedenu presudu Komisija/Italija, t. 61. i 62. i navedenu sudsku praksu).
            56. Što se tiče, u prvom redu, prikladnosti predmetnih odredaba, poljska vlada ističe da smještaj upravljača na vozilu na istoj strani na kojoj se odvija promet smanjuje vidljivost vozaču, znatno otežava pretjecanje i upravljanje, osobito na jednosmjernim i dvosmjernim cestama kakve čine većinu poljske prometne mreže, te također povećavaju rizik od prometnih nesreća.
            57. U tom pogledu valja istaknuti da nacionalni propisi koji na području države članice zabranjuju registraciju vozila čiji se uređaj za upravljanje nalazi na istoj strani na kojoj se odvija promet mogu smanjiti broj takvih vozila koja prometuju u toj državi članici, i posljedično tomu, rizik vezan uz takav promet. Što se tiče takvog rizika, on odgovara općem iskustvenom znanju prema kojem je smještaj upravljača u izravnoj vezi s vidnim poljem vozača i što je također potvrđeno stalnom praksom proizvođača i prodavača automobila, koja se ogleda u tome da u svakoj zemlji nude na prodaju vozila čiji je upravljač smješten na suprotnoj strani od smjera odvijanja prometa.
            58. Što se tiče, u drugom redu, pitanja idu li predmetni propisi dalje od onoga što je nužno za postizanje cilja kojem teže, poljska vlada tvrdi da nijedna druga mjera kao ni bilo koje drugo zamjensko tehničko sredstvo ne osiguravaju isti stupanj zaštite kao predmetne mjere u pogledu prometnih rizika povezanih sa smještajem upravljača na desnoj strani.
            59. U tom pogledu, valja najprije navesti kako je rizik povezan s prometom vozilima kod kojih je upravljač na desnoj strani na poljskom državnom području isti neovisno o tome jesu li vozila nova ili su prethodno registrirana u nekoj drugoj državi članici. U pogledu novih vozila, zaključeno je u točki 42. ove presude da je zakonodavac vodio računa o takvom eventualnom riziku prilikom usvajanja članka 2.bis Direktive 70/311.
            60. Valja zatim napomenuti kako predmetni propisi predviđaju iznimke u pogledu upotrebe vozila koja imaju upravljač smješten na desnoj strani od strane osoba koje borave u drugim državama članicama, primjerice turista, i onih koje dolaze u Poljsku na ograničeno razdoblje, što ukazuje na to da ovi propisi toleriraju rizik koji proizlazi iz takvog prometa. Rizik prisutan u području cestovne sigurnosti u tom slučaju je isti, tim više što je priljev tih posjetilaca na poljskom području stalan i što se rizik na može smatrati nižim zato što posjetioci koji dolaze u Poljsku na ograničeno razdoblje s takvim vozilom voze opreznije od onih čije je vozilo registrirano u toj državi članici.
            61. Osim toga, prema informacijama kojima raspolaže Sud, propisi 22 članica, odnosno velike većine država članica, ili izričito dopuštaju registraciju vozila u kojima je vozačko mjesto smješteno na istoj strani na kojoj se odvija promet ili to toleriraju, iako je u nekim državama članicama cestovna mreža usporediva s onom u Republici Poljskoj (vidjeti po analogiji presudu od 28. siječnja 2010., Komisija/Francuska, C‑333/08, Zb., str. I‑757., t. 105.).
            62. Također je potrebno ustvrditi da statistički podaci na koje se pozvala poljska vlada ne pokazuju dostatnu povez anost između istaknutog broja nesreća i uključenosti vozila kod kojih je vozačko mjesto smješteno na desnoj strani.
            63. Potrebno je, konačno, istaknuti da postoje sredstva i mjere kojima se manje zadire u slobodu kretanja robe nego što to čini predmetna mjera, i koja istovremeno omogućuju znatno smanjenje rizika koji može donijeti promet vozilima kod kojih je upravljač smješten na istoj strani na kojoj se odvija i promet. Valja posebno istaknuti kako države članice u tom pogledu raspolažu velikom marginom prosudbe za nametanje mjera, uključujući one koje je predložila Komisija, a kojima se može, ovisno o naprednosti tehnologije, osigurati dostatna vidljivost kako sprijeda tako i straga vozaču vozila čiji je upravljač smješten na istoj strani na kojoj se odvija i promet.
            64. Stoga, za razliku od situacije koja je dovela do gore navedene presude Komisija/Italija, a vodeći računa o prethodnim razmatranjima, ne proizlazi da se predmetna mjera može smatrati nužnom za postizanje cilja kojem teži. S obzirom na navedeno, predmetna mjera nije spojiva s načelom proporcionalnosti.
            65. Stoga treba utvrditi povredu obveze Republike Poljske u skladu s Komisijinom tužbom.
            Troškovi
            66. Na temelju članka 138. stavka 1. Poslovnika Suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Komisija postavila zahtjev da se Republici Poljskoj naloži snošenje troškova i da potonja nije uspjela u postupku, Republici Poljskoj nalaže se snošenje troškova. U skladu s člankom 140. stavkom 1. Poslovnika, prema kojem države članice koje su intervenirale u postupak snose vlastite troškove, Republika Litva snosit će vlastite troškove.

            Operativni dio
            Slijedom navedenog, Sud (peto vijeće) proglašava i presuđuje
            1. Zahtijevajući za registraciju na svom području osobnih automobila kod kojih se upravljački uređaj nalazi s desne strane, bilo novih ili vozila prethodno registriranih u nekoj drugoj državi članici, premještanje upravljača na lijevu stranu, Republika Poljska je povrijedila obveze koje ima na temelju članka 2.a Direktive 70/311/EEZ Vijeća od 8. lipnja 1970. o usklađivanju zakonodavstava država članica u odnosu na uređaj za upravljanje motornim vozilima i njihovim prikolicama, članka 4. stavka 3. Direktive 2007/46/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 5. rujna 2007. o uspostavi okvira za homologaciju motornih vozila i njihovih prikolica te sustava, sastavnih dijelova i zasebnih tehničkih jedinica namijenjenih za takva vozila (Okvirna direktiva) i članka 34. UFEU‑a.
            2. Republici Poljskoj nalaže se snošenje troškova.
            3. Republika Litva snosi vlastite troškove.