title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 23. siječnja 2014.#Nintendo Co. Ltd i dr. protiv PC Box Srl i 9Net Srl.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunale di Milano.#Direktiva 2001/29/EZ – Autorsko i srodna prava u informacijskom društvu – Pojam ,tehničkih mjera’ – Zaštitni uređaj – Oprema i dopunski zaštićeni proizvodi – Slični dopunski uređaji, proizvodi ili sastavni dijelovi koje proizvode druga poduzeća – Isključivanje svake interoperabilnosti među njima – Opseg tih tehničkih mjera – Relevantnost.#Predmet C‑355/12.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      23. siječnja 2014. (
            *1
         )
      „Direktiva 2001/29/EZ — Autorsko i srodna prava u informacijskom društvu — Pojam 'tehničkih mjera' — Zaštitni uređaj — Oprema i dopunski zaštićeni proizvodi — Slični dopunski uređaji, proizvodi ili sastavni dijelovi koje proizvode druga poduzeća — Isključivanje svake interoperabilnosti među njima — Opseg tih tehničkih mjera — Relevantnost“
      U predmetu C‑355/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a koji je uputio Tribunale di Milano (Italija), odlukom od 22. prosinca 2011., koju je Sud zaprimio 26. srpnja 2012., u postupku

         Nintendo Co. Ltd,

         Nintendo of America Inc.,

         Nintendo of Europe GmbH

      protiv

         PC Box Srl,

         9Net Srl,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, K. Lenaerts, potpredsjednik Suda, u svojstvu suca četvrtog vijeća, M. Safjan (izvjestitelj), J. Malenovský i A. Prechal, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: A. Impellizzeri, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 30. svibnja 2013.,
      uzimajući u obzir podnesena očitovanja:

               —

               za Nintendo Co. Ltd, Nintendo of America Inc. i Nintendo of Europe GmbH, M. Howe, QC, L. Lane, barrister, R. Black, C. Thomas i D. Nickless, solicitors, G. Mondini i G. Bonelli, avvocati,

               —

               za PC Box Srl, S. Guerra, C. Benelli i S. Fattorini, avvocati,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna i M. Szpunar, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, E. Montaguti i J. Samnadda, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 19. rujna 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 6. Direktive 2001/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2001. o usklađivanju određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu (SL L 167, str. 10.), (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 119.).

               2

               Ovaj zahtjev upućen je u okviru spora između Nintendo Co. Ltd, Nintendo of America Inc. i Nintendo of Europe GmbH (u daljnjem tekstu zajedno: poduzeća Nintendo) protiv PC Box Srl (u daljnjem tekstu: PC Box) i 9Net Srl (u daljnjem tekstu: 9Net), o prodaji „mod chips“ i „game copiers“ (u daljnjem tekstu: uređaji PC Boxa) od strane PC Boxa putem internetske stranice kojom isti upravlja, a udomljuje je 9Net.

         Pravni okvir

         Međunarodno pravo

               3

               Sukladno odredbama članka 2. stavka 1. Konvencije za zaštitu književnih i umjetničkih djela, potpisane u Bernu 9. rujna 1886. (Pariška povelja od 24. srpnja 1971.), u izmijenjenoj verziji od 28. rujna 1979.:
               „Izrazi ‚književna i umjetnička djela’ obuhvaćaju sve tvorevine iz književnoga, znanstvenoga i umjetničkoga područja, bez obzira na način i oblik njihova izražavanja [...]“ [neslužbeni prijevod]

         Pravo Unije

      Direktiva 2001/29

               4

               Uvodne izjave 9. i 47. do 50. Direktive 2001/29 glase:

                        „(9)

                        Svako usklađivanje autorskog prava i srodnih prava mora se temeljiti na visokoj razini zaštite, budući da su takva prava ključna za intelektualno stvaralaštvo. [...]

                  [...]

                        (47)

                        Tehnološki razvoj omogućiti će nositeljima prava da upotrijebe tehničke mjere namijenjene sprečavanju ili ograničavanju radnji koje nisu odobrili nositelji bilo autorskog prava, bilo srodnih prava bilo prava sui generis na bazama podataka. Opasnost, međutim, postoji od poduzimanja neovlaštenih radnji koje omogućavaju ili olakšavaju izbjegavanje tehničke zaštite koju pružaju te mjere. Kako bi se izbjegli različiti pravni pristupi koji bi mogli narušavati funkcioniranje unutarnjeg tržišta, potrebno je osigurati usklađenu pravnu zaštitu protiv izbjegavanja učinkovitih tehničkih mjera i protiv proizvodnje tomu namijenjenih uređaja, proizvoda ili usluga.

                        (48)

                        Takva pravna zaštita trebala bi biti osigurana u odnosu na tehničke mjere koje učinkovito ograničavaju radnje koje nisu odobrili nositelji bilo autorskog prava, bilo srodnih prava bilo prava sui generis na bazama podataka, međutim, bez sprečavanja normalnog funkcioniranja elektroničke opreme i njezinog tehnološkog razvoja. Takva pravna zaštita ne razumijeva obvezu izrade uređaja, proizvoda, sastavnih dijelova ili usluga koji udovoljavaju tehničkim mjerama, sve dok taj uređaj, proizvod, sastavni dio ili ta usluga na neki drugi način nije zabranjena člankom 6. Takva pravna zaštita trebala bi poštovati razmjernost i ne bi trebala zabranjivati one uređaje ili radnje koje imaju komercijalno značajnu namjenu ili uporabu različitu od izbjegavanja tehničke zaštite. Osobito, ova zaštita ne bi trebala sprečavati istraživanje kriptografije.

                        (49)

                        Pravna zaštita tehničkih mjera ne dovodi u pitanje primjenu bilo koje nacionalne odredbe koja može zabranjivati privatno posjedovanje uređaja, proizvoda ili sastavnih dijelova za izbjegavanje tehničkih mjera.

                        (50)

                        Takva usklađena pravna zaštita ne utječe na posebne odredbe o zaštiti predviđene Direktivom [2009/24/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2009. o pravnoj zaštiti računalnih programa (SL L 111, str. 116.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 268.)]. Osobito, ona se ne bi trebala primjenjivati na zaštitu tehničkih mjera korištenih u vezi s računalnim programima, što se isključivo regulira tom Direktivom. Ona ne bi smjela zabraniti ni spriječiti razvoj ili uporabu ikakvih sredstava za izbjegavanje tehničke mjere koja je potrebna da se omogući poduzimanje radnji u skladu s uvjetima iz članka 5. stavka 3. ili članka 6. Direktive [2009/24]. Članci 5. i 6. te Direktive isključivo određuju iznimke od isključivih prava primjenjivih na računalne programe.“

               5

               Članak 1. Direktive 2001/29 određuje:
               „1.   Ova se Direktiva odnosi na pravnu zaštitu autorskog i srodnih prava u okviru unutarnjeg tržišta, s posebnim naglaskom na informacijsko društvo.
               2.   Osim u slučajevima iz članka 11., ova Direktiva ostavlja netaknutima i ni na koji način ne utječe na postojeće odredbe Zajednice koji se odnose na:

                        a)

                        pravnu zaštitu računalnih programa;

                  [...]“

               6

               Članak 6. stavci 1. do 3. te direktive predviđa:
               „1.   Države članice moraju predvidjeti odgovarajuću pravnu zaštitu protiv izbjegavanja učinkovitih tehničkih mjera, koje određena osoba obavlja znajući to ili imajući osnova to znati.
               2.   Države članice moraju predvidjeti odgovarajuću pravnu zaštitu protiv proizvodnje, uvoza, distribucije, prodaje, iznajmljivanja, oglašavanja prodaje ili iznajmljivanja ili posjedovanja u komercijalne svrhe uređaja, proizvoda ili sastavnih dijelova ili pružanja usluga koji:

                        a)

                        promiču se, oglašavaju ili prodaju na tržištu s ciljem izbjegavanja mjera; ili

                        b)

                        imaju samo ograničenu komercijalnu svrhu ili ograničenu uporabu koja nije izbjegavanje; ili

                        c)

                        prvenstveno su dizajnirani, proizvedeni, prilagođeni ili izrađeni s ciljem omogućavanja ili olakšavanja izbjegavanja;

                  bilo kojih učinkovitih tehničkih mjera.
               3.   Za potrebe ove Direktive, izraz ‚tehničke mjere’ znači svaka tehnologija, uređaj ili sastavni dio napravljen da u uobičajenom djelovanju sprečava ili ograničava radnje, u odnosu na djela ili druge predmete zaštite, koje nisu odobrene od strane nositelja bilo kojeg autorskog prava ili srodnog prava kao što je propisano zakonom ili pravom sui generis propisanim poglavljem III. Direktive 96/9/EZ [Europskog parlamenta i Vijeća od 11. ožujka 1996. o pravnoj zaštiti baza podataka (SL L 77, str. 20.)] Tehničke se mjere smatraju učinkovitima kad nositelji prava korištenje zaštićenog djela ili drugog predmeta zaštite ograničavaju putem primjene kontrole pristupa ili zaštitnog postupka, kao što je enkripcija, premetanje ili druga preinaka djela ili drugog predmeta zaštite, ili putem nadzora umnožavanja, kojima se postiže cilj zaštite.“

         Direktiva 2009/24

               7

               Članak 1. stavak 1. Direktive 2009/24 glasi kako slijedi:
               „U skladu s odredbama ove Direktive države članice zaštićuju računalne programe autorskim pravom kao književna djela u smislu Bernske konvencije za zaštitu književnih i umjetničkih djela. Za potrebe ove Direktive pojam ‚računalni program’ obuhvaća i pripremni dizajnerski materijal.“

         Talijansko pravo

               8

               Članak 102.c Zakona br. 633, o zaštiti autorskog prava i drugih prava povezanih s njegovim izvršavanjem (legge n. 633 – Protezione del diritto d’autore e di altri diritti connessi al suo esercizio), od 22. travnja 1941. (GURI br. 166 od 16. srpnja 1941.), kako je izmijenjen i dopunjen Zakonodavnim dekretom br. 68, koji prenosi Direktivu 2001/29/EZ o usklađivanju određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu (decreto legislativo n. 68 – Attuazione della direttiva 2001/29/CE sull’armonizzazione di taluni aspetti del diritto d’autore e dei diritti connessi nella società dell’informazione), od 9. travnja 2003. (GURI br. 87, od 14. travnja 2003., redovni dodatak), glasi:
               „1.   Nositelji autorskih i srodnih prava kao i prava predviđenog člankom 102.a stavkom 3. [koji se odnosi na baze podataka] na zaštićena djela ili predmete zaštite mogu primijeniti učinkovite tehničke mjere zaštite koje uključuju svaku tehnologiju, uređaj ili sastavni dio napravljen da u uobičajenom djelovanju sprječava ili ograničava radnje koje nisu odobrili nositelji prava.
               2.   Tehničke se mjere smatraju učinkovitima kad nositelji korištenje zaštićenog djela ili predmeta zaštite ograničavaju putem primjene pristupnog uređaja ili zaštitnog postupka, kao što je enkripcija, premetanje ili druga preinaka zaštićenog djela ili predmeta zaštite, ili kad je takvo korištenje ograničeno putem nadzora umnožavanja, kojim se postiže cilj zaštite.
               3.   Predmetni članak ne dovodi u pitanje primjenu pravnih pravila o računalnim programima koja su predviđena u odjeljku VI. poglavlja IV. glave I.“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               9

               Poduzeća Nintendo, članovi grupe koja osmišlja i proizvodi videoigre, prodaju dvije vrste proizvoda za te igre, odnosno prijenosne sustave, konzole „DS“ i sustave igara na kućnim konzolama, konzole „Wii“.

               10

               Poduzeća Nintendo usvojila su tehničke mjere, odnosno sustav prepoznavanja instaliran u konzole i kriptirani kôd fizičkog medija na kojem su snimljene videoigre zaštićene autorskim pravom. Te mjere sprječavaju korištenje protupravnih umnoženih primjeraka videoigre. Igre koje nisu kodirane ne mogu biti pokrenute ni na jednoj od dviju vrsta uređaja koje prodaju poduzeća Nintendo.

               11

               Iz odluke kojom je sud uputio zahtjev također proizlazi da te tehničke mjere sprječavaju da se na konzolama upotrebljavaju programi, igre i uopće multimedijalni sadržaji čiji proizvođač nije Nintendo.

               12

               Poduzeća Nintendo ukazala su na postojanje uređaja PC Boxa koji nakon instalacije na konzolu izbjegavaju sustav zaštite sadržan na „hardwareu“ i omogućuju korištenje krivotvorenih videoigara.

               13

               Smatrajući da je glavni cilj uređajâ PC Boxa izbjeći i zaobići tehničke mjere zaštite Nintendo igara, poduzeća Nintendo podnijela su tužbu protiv PC Boxa i 9Neta pred Tribunale di Milano.

               14

               PC Box prodaje izvorne Nintendove konzole zajedno s dopunskim „softwareom“ koji čine određeni programi nezavisnih proizvođača, „homebrews“, dizajnirani isključivo za upotrebu na tim konzolama i čije korištenje zahtijeva prethodnu instalaciju uređaja PC Boxa koji deaktiviraju instalirani uređaj koji čini tehničku mjeru zaštite.

               15

               Prema mišljenju PC Boxa, stvarni cilj poduzeća Nintendo jest spriječiti korištenje nezavisnog „softwarea“, koji nije protupravni umnoženi primjerak videoigre, već omogućuje učitavanje MP3 datoteka, filmova i video snimaka na konzolama u svrhu potpunog iskorištavanja tih konzola.

               16

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da se zaštita videoigara ne treba svesti na onu namijenjenu računalnim programima. Naime, iako videoigre temelje svoju funkcionalnost na računalnom programu, one se pokreću i razvijaju naracijskim slijedom koji su predodredili autori navedenih igara prikazivanjem niza slika i zvukova koji posjeduje izvjesnu konceptualnu samostalnost.

               17

               Navedeni se sud pita ne prelazi li implementacija tehničkih mjera zaštite, kao što su one u glavnom postupku koje koristi Nintendo, ono što je u tu svrhu predviđeno člankom 6. Direktive 2001/29, tumačenim s obzirom na njezinu uvodnu izjavu 48.

               18

               U tim je okolnostima Tribunale di Milano odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 6. Direktive [2001/29 ], ispitan osobito s obzirom na [njezinu] uvodnu izjavu 48., tumačiti u smislu da se zaštita tehničkih mjera zaštite djelâ ili predmetâ zaštićenih autorskim pravom može proširiti i na sustav koji je isto poduzeće proizvelo i stavilo u prodaju, u kojem je hardware opremljen uređajem koji na odvojenom mediju sa zaštićenim djelom (videoigrom koju je proizvelo isto poduzeće kao i treće osobe, nositelji zaštićenih djela) može prepoznati kôd prepoznavanja bez kojega to djelo ne može biti prikazano ni korišteno u okviru tog sustava, a koji na taj način, zajedno s uređajem čiji je dio, isključuje svaku interoperabilnost s dodatnim uređajima i proizvodima koje proizvode poduzeća koja ne proizvode sam taj sustav?

                        2.

                        Ako je potrebno ocijeniti prevladava li upotreba proizvoda ili sastavnog dijela u cilju izbjegavanja tehničke mjere zaštite nad drugim relevantnim komercijalnim svrhama ili uporabama, može li se članak 6. Direktive [2001/29 ], ispitan osobito s obzirom na [njezinu] uvodnu izjavu 48., tumačiti u smislu da nacionalni sudac treba primijeniti mjerila procjene u kojima je naglasak stavljen na osobitu svrhu koju je nositelj pravâ dodijelio proizvodu koji sadrži zaštićeni sadržaj ili, alternativno ili istodobno, kvantitativna mjerila koja se temelje na važnosti istovjetnih korištenja ili kvalitativna mjerila koja proizlaze iz naravi i važnosti samih korištenja?“

         O prethodnim pitanjima

               19

               Svojim pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita, kao prvo, treba li Direktivu 2001/29 tumačiti u smislu da pojam „učinkovite tehničke mjere“ u smislu članka 6. stavka 3. navedene direktive obuhvaća tehničke mjere koje se poglavito sastoje u tome da se uređajem za prepoznavanje opreme ne samo medij na kojem je sadržano zaštićeno djelo, kao što je videoigra, u svrhu njegove zaštite od radnji koje nije odobrio nositelj autorskog prava, nego također i prijenosni uređaji i konzole koje omogućuju pristup tim igrama i njihovo korištenje.

               20

               Kao drugo, navedeni sud u biti pita Sud prema kojim mjerilima valja procjenjivati opseg pravne zaštite protiv izbjegavanja učinkovitih tehničkih mjera u smislu članka 6. Direktive 2001/29. Taj sud osobito nastoji saznati jesu li u tom pogledu relevantni, s jedne strane, posebna svrha koju je nositelj prava namijenio proizvodu koji sadrži zaštićeni sadržaj, kao što su konzole Nintendo, i, s druge strane, opseg, narav i važnost korištenja uređajâ, proizvodâ ili sastavnih dijelova koji mogu izbjeći navedene učinkovite tehničke mjere, kao što su uređaji PC Boxa.

               21

               U tom pogledu najprije valja napomenuti da se Direktiva 2001/29, kao što to osobito proizlazi iz njezinog članka 1. stavka 1., odnosi na pravnu zaštitu autorskog prava i srodnih prava što za autore podrazumijeva isključiva prava u odnosu na njihova djela. Djela kao što su računalni programi zaštićena su autorskim pravom pod uvjetom da su izvorna, to jest ako predstavljaju intelektualno stvaralaštvo njihovog autora (vidjeti presudu od 16. srpnja 2009., Infopaq International, C‑5/08, Recueil, str. I‑6569., t. 35.).

               22

               S obzirom na pojedine dijelove djela, valja ustvrditi da u Direktivi 2001/29 ništa ne upućuje na to da su ti dijelovi podložni režimu različitom od onoga koji vrijedi za čitavo djelo. Iz toga slijedi da su oni zaštićeni autorskim pravom kada kao takvi sudjeluju u izvornosti čitavog djela (vidjeti gore navedenu presudu Infopaq International, t. 38.).

               23

               To utvrđenje ne pobija činjenica da Direktiva 2009/24 predstavlja lex specialis u odnosu na Direktivu 2001/29 (vidjeti presudu od 3. srpnja 2012., UsedSoft, C‑128/11, t. 56.). Naime, sukladno njezinom članku 1. stavku 1., zaštita koju jamči Direktiva 2009/24 ograničena je na računalne programe. Međutim, kao što proizlazi iz odluke kojom je sud uputio zahtjev, videoigre kao što su one koje su predmet glavnog postupka čine složeni materijal koji se sastoji ne samo od računalnih programa nego također i od grafičkih i zvučnih elemenata koji, iako su kodirani na računalni jezik, imaju vlastitu stvaralačku vrijednost koja se ne može svesti na navedeno kodiranje. U mjeri u kojoj dijelovi videoigre, u konkretnom slučaju ti grafički i zvučni elementi, sudjeluju u izvornosti djela, oni su zajedno s čitavim djelom zaštićeni autorskim pravom u okviru režima koji je ustanovila Direktiva 2001/29.

               24

               S obzirom na članak 6. Direktive 2001/29, važno je napomenuti da on obvezuje države članice da predvide odgovarajuću pravnu zaštitu protiv izbjegavanja svake učinkovite „tehničke mjere“ koja je u njegovom stavku 3. definirana kao tehnologija, uređaj ili sastavni dio napravljen da u uobičajenom djelovanju sprečava ili ograničava radnje, u odnosu na djela ili druge predmete zaštite, koje nisu odobrene od strane nositelja bilo kojeg autorskog prava ili srodnog prava kao što je propisano zakonom ili pravom sui generis propisanim poglavljem III. Direktive 96/9.

               25

               Budući da se, kao što proizlazi iz članaka 2. do 4. Direktive 2001/29, navedene radnje sastoje u reproduciranju djelâ, njihovom priopćavanju i stavljanju na raspolaganje javnosti, kao i distribuciji izvornika ili umnoženih primjeraka djela, pravna zaštita predviđena člankom 6. navedene direktive primjenjuje se samo u svrhu zaštite navedenog nositelja od radnji za koje je potrebno njegovo odobrenje.

               26

               U tom pogledu valja kao prvo ustvrditi da u navedenoj direktivi ništa ne upućuje na zaključak da se njezin članak 6. stavak 3. ne odnosi na tehničke mjere kao što su one koje su predmet glavnog postupka i koje su, s jedne strane, sadržane u fizičkim medijima igara, i, s druge strane, na konzolama i koje zahtijevaju njihovo međudjelovanje.

               27

               Naime, kao što je nezavisna odvjetnica navela u točki 43. svoga mišljenja, iz navedene odredbe proizlazi da je pojam „učinkovite tehničke mjere“ široko definiran i da uključuje primjenu pristupnog kôda ili zaštitnog postupka, kao što je enkripcija, premetanje ili druga preinaka djela, ili drugog predmeta zaštite, ili nadzora umnožavanja. Osim toga, takva je definicija u skladu s glavnim ciljem Direktive 2001/29 koji je, kako i proizlazi iz njezine uvodne izjave 9., uspostaviti visoku razinu zaštite, osobito u korist autora, a koja je ključna za intelektualno stvaralaštvo.

               28

               U takvim uvjetima valja zaključiti da su tehničke mjere kao što su one koje su predmet glavnog postupka, koje su s jedne strane sadržane u fizičkim podrškama videoigara a s druge strane u konzolama i koje zahtijevaju njihovo međudjelovanje, obuhvaćene pojmom „učinkovitih tehničkih mjera“ u smislu članka 6. stavka 3. Direktive 2001/29 ako je njihov cilj spriječiti ili ograničiti radnje koje štete pravima nositelja koja su njome zaštićena.

               29

               Kao drugo, valja ispitati prema kojim mjerilima treba procijeniti opseg pravne zaštite protiv izbjegavanja učinkovitih tehničkih mjera u smislu članka 6. Direktive 2001/29.

               30

               Kao što je nezavisna odvjetnica navela u točkama 53. do 63. svoga mišljenja, ispitivanje tog pitanja zahtijeva uzimanje u obzir činjenice da pravna zaštita protiv radnji koje nije odobrio nositelj autorskih prava treba, sukladno članku 6. stavku 2. Direktive 2001/29 tumačenom s obzirom na njezinu uvodnu izjavu 48., poštovati načelo proporcionalnosti i ne smije zabraniti uređaje ili radnje koji imaju, u komercijalnom kontekstu, svrhu ili uporabu različitu od olakšavanja ostvarenja tih radnji izbjegavanjem tehničke zaštite.

               31

               Dakle, navedena pravna zaštita odobrava se samo u odnosu na tehničke mjere koje, s obzirom na djela, imaju za cilj spriječiti ili ukloniti radnje koje nije odobrio nositelj autorskog prava, a koje su navedene u točki 25. predmetne presude. Navedene mjere moraju biti prikladne za ostvarenje tog cilja i ne smiju prelaziti ono što je potrebno za njegovo ostvarenje.

               32

               U tom kontekstu potrebno je ispitati mogu li druge mjere ili mjere koje nisu sadržane na konzolama uzrokovati manje smetnji radnjama trećih koje ne trebaju odobrenje nositelja autorskih prava ili manja ograničenja tih radnji uz pružanje istovjetne zaštite pravima navedenog nositelja.

               33

               U tu svrhu važno je uzeti u obzir ponajprije troškove različitih vrsta tehničkih mjera, tehničke i praktične aspekte njihove implementacije kao i usporedbu učinkovitosti tih različitih vrsta tehničkih mjera s obzirom na zaštitu pravâ nositelja, a da pritom ta učinkovitost ipak ne treba biti apsolutna.

               34

               Kao što je navela nezavisna odvjetnica u točki 67. svoga mišljenja, procjena opsega predmetne pravne zaštite ne treba se izvršiti u odnosu na posebno korištenje konzola kakvo je predvidio nositelj autorskih prava. Naprotiv, prilikom te procjene treba uzeti u obzir mjerila predviđena u članku 6. stavku 2. Direktive 2001/29 u odnosu na uređaje, proizvode ili sastavne dijelove koji mogu izbjeći zaštitu učinkovitih tehničkih mjera.

               35

               Preciznije, navedena odredba obvezuje države članice da predvide primjerenu pravnu zaštitu protiv navedenih uređaja, proizvoda i sastavnih dijelova koji imaju za cilj izbjeći navedenu zaštitu učinkovitih tehničkih mjera, koji imaju samo ograničenu komercijalnu svrhu ili ograničenu upotrebu koja nije izbjegavanje te zaštite ili koji su prvenstveno dizajnirani, proizvedeni, prilagođeni ili izrađeni s ciljem omogućavanja ili olakšavanja tog izbjegavanja.

               36

               U tom pogledu, u cilju ispitivanja svrhe navedenih uređaja, proizvoda ili sastavnih dijelova, dokaz njihovog stvarnog korištenja od strane trećih bit će, s obzirom na predmetne okolnosti, iznimno bitan. Sud koji je podnio zahtjev može osobito ispitati učestalost kojom se uređaji PC Boxa stvarno koriste kako bi se na konzolama Nintendo koristili neovlašteno umnoženi primjerci igre Nintendo i pod licencom Nintendo, kao i učestalost kojom se ti uređaji koriste u svrhe koje ne čine povredu autorskog prava na igrama Nintendo i pod licencom Nintendo.

               37

               S obzirom na prethodna razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti tako da se Direktiva 2001/29 treba tumačiti u smislu da pojam „učinkovite tehničke mjere“ u smislu članka 6. stavka 3. te direktive može obuhvatiti tehničke mjere koje se poglavito sastoje u tome da se uređajem za prepoznavanje opremi ne samo medij na kojem je sadržano zaštićeno djelo, kao što je videoigra, u svrhu njegove zaštite protiv radnji koje nije odobrio nositelj autorskog prava, nego također i prijenosni uređaji ili konzole koje imaju namjenu omogućavanja pristupa tim igrama i njihovo korištenje.

               38

               Na nacionalnom je sudu da provjeri mogu li druge mjere ili mjere koje nisu sadržane u konzolama uzrokovati manje smetnji radnjama trećih ili manje ograničenja tih radnji, uz pružanje istovjetne zaštite pravima nositelja. U tu svrhu važno je uzeti u obzir osobito troškove različitih vrsta tehničkih mjera, tehničke i praktične aspekte njihove implementacije kao i usporedbu učinkovitosti tih različitih vrsta tehničkih mjera s obzirom na zaštitu prava nositelja, a da pritom ta učinkovitost ipak ne treba biti apsolutna. Na navedenom je sudu također ispitivanje svrhe uređaja, proizvoda ili sastavnih dijelova koji mogu izbjeći navedene tehničke mjere. U tom pogledu će, s obzirom na predmetne okolnosti, biti osobito bitan dokaz njihovog stvarnog korištenja od strane trećih. Nacionalni sud može osobito ispitati učestalost kojom se ti uređaji, proizvodi ili sastavni dijelovi stvarno koriste za povredu autorskog pravog kao i učestalost kojom se koriste u svrhe koje ne čine povredu navedenog prava.

         Troškovi

               39

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu koji nisu troškovi postupka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                     Direktiva 2001/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2001. o usklađivanju određenih aspekata autorskih i srodnih prava u informacijskom društvu treba se tumačiti u smislu da pojam „učinkovite tehničke mjere“ u smislu članka 6. stavka 3. te direktive može obuhvatiti tehničke mjere koje se poglavito sastoje u tome da se uređajem za prepoznavanje opremi ne samo medij na kojem je sadržano zaštićeno djelo, kao što je videoigra, u svrhu njegove zaštite protiv radnji koje nije odobrio nositelj autorskog prava, nego također i prijenosne uređaje ili konzole koje imaju namjenu omogućavanja pristupa tim igrama i njihovo korištenje.

                     Na nacionalnom je sudu da provjeri mogu li druge mjere ili mjere koje nisu sadržane u konzolama uzrokovati manje smetnji radnjama trećih ili manje ograničenja tih radnji, uz pružanje istovjetne zaštite pravima nositelja. U tu svrhu važno je uzeti u obzir osobito troškove različitih vrsta tehničkih mjera, tehničke i praktične aspekte njihove implementacije kao i usporedbu učinkovitosti tih različitih vrsta tehničkih mjera s obzirom na zaštitu prava nositelja, a da pritom ta učinkovitost ipak ne treba biti apsolutna. Na navedenom je sudu također ispitivanje svrhe uređaja, proizvoda ili sastavnih dijelova koji mogu izbjeći navedene tehničke mjere. U tom pogledu će, s obzirom na predmetne okolnosti, biti osobito bitan dokaz njihovog stvarnog korištenja od strane trećih. Nacionalni sud može osobito ispitati učestalost kojom se ti uređaji, proizvodi ili sastavni dijelovi stvarno koriste za povredu autorskog pravog kao i učestalost kojom se koriste u svrhe koje ne čine povredu navedenog prava.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski.


Presuda Službeničkog suda Europske unije (treće vijeće) od 12. veljače 2014.#Jean‑Pierre Bodson i dr. protiv Europske investicijske banke (EIB).#Javna služba – Osoblje EIB‑a – Ugovorna narav radnog odnosa – Reforma EIB‑ovog sustava primitaka od rada i rasta plaća.#Predmet F‑73/12.


title: Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 12. lipnja 2015.#Plantavis GmbH i NEM, Verband mittelständischer europäischer Hersteller und Distributoren von Nahrungsergänzungsmitteln & Gesundheitsprodukten eV protiv Europske komisije i Europske agencije za sigurnost prehrambenih proizvoda (EFSA).#Zaštita potrošača – Zdravstvene tvrdnje koje se navode na hrani – Uredba (EU) br. 432/2012 – Tužba za poništenje – Regulatorni akt koji ne sadrži provedbene mjere – Izravni utjecaj – Dopuštenost – Uredba (EZ) br. 1924/2006 – Prigovor nezakonitosti – Registar zdravstvenih tvrdnji.#Predmet T-334/12.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu T‑334/12,
            Plantavis GmbH,  sa sjedištem u Berlinu (Njemačka),
            NEM, Verband mittelständischer europäischer Hersteller und Distributoren von Nahrungsergänzungsmitteln & Gesundheitsprodukten eV, sa sjedištem u Laudertu (Njemačka),
            koje zastupa T. Büttner, odvjetnik,
            tužitelji,
            protiv
            Europske komisije,  koju zastupaju L. Pignataro‑Nolin i S. Grünheid, u svojstvu agenata,
            i
            Europske agencije za sigurnost hrane (EASH),  koju zastupa D. Detken, u svojstvu agenta, uz asistenciju R. Van der Houta i A. Köhlera, odvjetnika,
            tuženici,
            koje podupire
            Europski parlament,  koji zastupaju J. Rodrigues i P. Schonard, u svojstvu agenata,
            intervenijent u potporu Komisiji,
            i
            Vijeće Europske unije,  koje zastupaju M. Simm i I. Šulce, u svojstvu agenata,
            intervenijent u potporu Komisiji i EASH‑u,
            povodom zahtjeva za poništenje, s jedne strane, Uredbe (EZ) br. 1924/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 20. prosinca 2006. o prehrambenim i zdravstvenim tvrdnjama koje se navode na hrani (SL L 404, str. 9.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 7., str. 172.) i, s druge strane, Uredbe Komisije (EU) br. 432/2012 od 16. svibnja 2012. o utvrđivanju popisa dopuštenih zdravstvenih tvrdnji koje se navode na hrani, osim onih koje se odnose na smanjenje rizika od bolesti te na razvoj i zdravlje djece (SL L 136, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 43., str. 281.), kao i registra prehrambenih i zdravstvenih tvrdnji koje se navode na hrani, koji je objavljen na Komisijinoj internetskoj stranici,
            OPĆI SUD (osmo vijeće),
            u sastavu: M. Kancheva (izvjestiteljica), u svojstvu predsjednika, C. Wetter i E. Bieliūnas, suci,
            tajnik: J. Weychert, administratorica,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 23. listopada 2014.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            Okolnosti spora
            1. Tužitelji Plantavis GmbH i NEM, Verband mittelständischer europäischer Hersteller und Distributoren von Nahrungsergänzungsmitteln & Gesundheitsprodukten eV, imaju sjedište u Njemačkoj, a radi se o, redom, poduzetniku koji proizvodi i prodaje dodatke hrani i dijetetsku hranu na europskom tržištu te o poslovnoj udruzi koja zastupa interese poduzetnika koji se bave tom vrstom djelatnosti. Potonji svakodnevno uporabljuju zdravstvene tvrdnje na oznakama svojih proizvoda i u njihovom oglašavanju.
            2. Nakon donošenja Uredbe (EZ) br. 1924/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 20. prosinca 2006. o prehrambenim i zdravstvenim tvrdnjama koje se navode na hrani (SL L 404, str. 9.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 7., str. 172.), tužitelji su podnijeli zdravstvene tvrdnje agencijama svoje države članice radi postupka odobrenja predviđenog u članku 13. stavcima 1. do 3. te uredbe. Komisija Europskih zajednica je zatim na temelju članka 13. stavka 2. navedene uredbe zaprimila ukupno otprilike 44.000 zdravstvenih tvrdnji od država članica. U tom su kontekstu utvrđeni pročišćeni popisi, radi uključivanja svih zdravstvenih tvrdnji koje su uputile države članice te izbjegavanja dupliciranja i ponavljanja, kao i sustav kodificiranja, radi osiguranja, kako Komisija navodi, usklađene obrade nacionalnih popisa i utvrđenja navedenih tvrdnji uporabom brojeva „ID“.
            3. Dana 24. srpnja 2008. Komisija je Europskoj agenciji za sigurnost hrane (EASH) službeno uputila zahtjev za znanstveno mišljenje u skladu s člankom 13. stavkom 3. Uredbe (EZ) br. 1924/2006. Tom prilikom Komisija je EASH‑u uputila prvi dio pročišćenog popisa. Ostali dijelovi pročišćenog popisa dostavljeni su u studenome i prosincu 2008., nakon savjetovanja s državama članicama, te zatim u Dodatku u ožujku 2010., čime je konačan broj zdravstvenih tvrdnji za ispitivanje dosegao 4637.
            4. EASH je između listopada 2009. i srpnja 2011. izvršio znanstveno ocjenjivanje zdravstvenih tvrdnji koje je dostavila Komisija.
            5. Komisija je 16. svibnja 2012. na temelju članka 13. stavka 3. Uredbe br. 1924/2006 donijela Uredbu (EU) br. 432/2012 o utvrđivanju popisa dopuštenih zdravstvenih tvrdnji koje se navode na hrani, osim onih koje se odnose na smanjenje rizika od bolesti te na razvoj i zdravlje djece (SL L 136, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 43., str. 281.). Komisija je tom uredbom odobrila djelomični popis 222 zdravstvene tvrdnje, koji odgovara broju od 497 unosa iz pročišćenog popisa, za koje je EASH zaključio da je na temelju dostavljenih podataka uspostavljena uzročno‑posljedična veza između određene kategorije hrane, određene hrane ili jednog od njezinih sastojaka i učinka koji se prema tvrdnji postiže (u daljnjem tekstu: popis dopuštenih tvrdnji). Navedene tvrdnje, kao i druge tvrdnje koje su odbijene, također su upisane u Unijin registar prehrambenih i zdravstvenih tvrdnji koje se navode na hrani, koji je utvrdila Komisija u skladu s člankom 20. stavkom 2. točkama (c) i (d) Uredbe br. 1924/2006. Osim toga, Komisija je utvrdila da bi Uredbu br. 432/2012 trebalo početi primjenjivati šest mjeseci nakon dana njezina stupanja na snagu, odnosno od 14. prosinca 2012., kako bi se subjekti u poslovanju s hranom koji koriste nedopuštene tvrdnje mogli prilagoditi njezinim zahtjevima, uključujući i zabranu prodaje, u skladu s člankom 10. stavkom 1. Uredbe (EZ) br. 1924/2006.
            6. Komisija je istoga dana utvrdila popis više od 2000 tvrdnji za koje EASH nije dovršio ocjenjivanje ili za koje ona sâma nije dovršila razmatranje te je taj popis objavila na svojoj internetskoj stranici. Prema mišljenju Komisije, te zdravstvene tvrdnje koje se odnose na učinke bilja ili biljnih tvari, općenito poznatih kao „botaničke tvari“, ostaju u suspenziji te se stoga mogu nastaviti koristiti u skladu s prijelaznim režimom predviđenim u članku 28. stavcima 5. i 6. Uredbe br. 1924/2006.
            Postupak i zahtjevi stranaka
            7. Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 25. srpnja 2012. tužitelji su pokrenuli predmetni postupak.
            8. Aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 25. listopada 2012. Vijeće Europske unije zatražilo je intervenciju u potporu zahtjevu Komisije i EASH‑a.
            9. Aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 16. studenoga 2012. Europski parlament zatražio je intervenciju u potporu zahtjevima Komisije.
            10. Rješenjem od 15. siječnja 2013. predsjednik prvog vijeća Općeg suda odobrio je te intervencije.
            11. Budući da se sastav vijeća Općeg suda promijenio, a sudac izvjestitelj je raspoređen u osmo vijeće, tom je vijeću stoga dodijeljen ovaj predmet.
            12. Budući da je predsjednik osmog vijeća bio spriječen u zasjedanju, predsjednik Općeg suda odredio je prema redoslijedu predviđenom u članku 6. Poslovnika Općeg suda prvog suca za njegovu zamjenu te, primjenom članka 32. stavka 3. Poslovnika, drugog suca za popunjavanje vijeća.
            13. Opći sud (osmo vijeće) odlučilo je na temelju izvještaja suca izvjestitelja otvoriti usmeni dio postupka te u okviru mjera upravljanja postupkom, predviđenima u članku 64. Poslovnika, s jedne strane, pozvati tužitelje, kao prvo, da dostave popis zdravstvenih tvrdnji koje se na njih odnose te da precizno navedu status navedenih tvrdnji, odnosno jesu li bile odobrene, odbijene ili suspendirane nastavno na donošenje Uredbe br. 432/2012, kao drugo, da na konkretan način preciziraju akte na koje se odnosi tužba kao i odredbe navedenih akata koje su predmet njihova zahtjeva za poništenje i, kao treće, da odrede zahtjeve postavljene u svojoj tužbi kao glavne ili kao podredne. S druge strane, Opći sud pozvao je stranke da navedu predstavlja li Uredba br. 432/2012 prema njihovu mišljenju regulatorni akt koji se izravno odnosio na tužitelje i koji nije sadržavao provedbene mjere u smislu treće pretpostavke navedene u članku 263. stavku 4. UFEU‑a. Stranke su udovoljile tim zahtjevima u danim rokovima.
            14. Na raspravi održanoj 23. listopada 2014. saslušana su izlaganja stranaka kao i njihovi odgovori na postavljena pitanja Općeg suda.
            15. Tužitelji od Općeg suda zahtijevaju da poništi zabrane predviđene Uredbom br. 1924/2006, u vezi s Uredbom br. 432/2012 i registrom prehrambenih i zdravstvenih tvrdnji koje se navode na hrani, koji je objavljen na internetskoj stranici Komisije (u daljnjem tekstu: registar dopuštenih zdravstvenih tvrdnji), kao i EASH‑ove ocjene o prehrambenim i zdravstvenim tvrdnjama na koje se oslanja Komisija.
            16. Komisija i EASH od Općeg suda zahtijevaju da:
            – tužbu odbaci kao nedopuštenu ili, podredno, da ju odbije kao neosnovanu;
            – tužiteljima naloži snošenje troškova.
            Pravo
            17. Uvodno valja navesti da su tužitelji u odgovoru na jedno od pitanja koja su im upućena u okviru mjera upravljanja postupkom pobliže naveli Općem sudu, s jedne strane, da je njihov zahtjev za poništenje ponajprije usmjeren, na temelju članka 263. UFEU‑a, protiv Uredbe br. 432/2012. S druge strane, naveli su da se njihov zahtjev podredno odnosi, na temelju članka 277. UFEU‑a, na proglašenje neprimjenjivosti Uredbe br. 1924/2006, u potporu zahtjevu za poništenje. Osim toga, tužitelji u svojim pismenima traže poništenje registra dopuštenih zdravstvenih tvrdnji kao i EASH‑ovih ocjena o prehrambenim i zdravstvenim tvrdnjama na koje se oslanja Komisija. Stoga ta tri zahtjeva valja ispitati odvojeno.
            Zahtjev za poništenje Uredbe br. 432/2012
            18. Ne ističući formalno prigovor nedopuštenosti na temelju članka 114. Poslovnika, Komisija i EASH, koje podupiru Vijeće i Parlament, tvrde da je zahtjev za poništenje Uredbe br. 432/2012 nedopušten. Posebice, oni tvrde da čak i kad bi se Uredba br. 432/2012 smatrala regulatornim aktom koji ne sadrži provedbene mjere u smislu članka 263. stavka 4. UFEU‑a, tužitelji nisu dokazali da se navedena uredba na njih izravno odnosi. EASH usto dodaje da se u svakom slučaju navedeni zahtjev za poništenje mora odbiti ako je usmjeren protiv njega s obzirom na to da je Uredbu br. 432/2012 donijela samo Komisija.
            19. Tužitelji osporavaju Komisijine i EASH‑ove argumente o nedopuštenosti tužbe. Ponajprije, oni tvrde da je Uredba br. 432/2012 regulatorni akt u smislu članka 263. stavka 4. UFEU‑a koji ne sadrži provedbene mjere. Nadalje, oni navode da se u skladu sa sudskom praksom ta uredba na njih izravno odnosi jer, s jedne strane, proizvodi izravne učinke na njihovu pravnu situaciju i, s druge strane, ne ostavlja nikakvu diskrecijsku ovlast adresatima koji su zaduženi za njezinu provedbu.
            20. Uvodno, Opći sud navodi da, kao što to EASH opravdano tvrdi, zahtjev za poništenje Uredbe br. 432/2012 treba biti proglašen nedopuštenim u mjeri u kojoj se odnosi na navedenu agenciju jer ona nije autor pobijanog akta. U tom pogledu dostatno je navesti da je Komisija ta koja je donijela, nakon savjetovanja s EASH‑om, popis dopuštenih tvrdnji, u skladu s postupkom predviđenim u članku 13. stavku 3. Uredbe br. 1924/2006, kao i sve nužne pretpostavke za uporabu tih tvrdnji. U tim okolnostima, za postojeći zahtjev za poništenje mora se smatrati kao da je usmjeren samo protiv Komisije.
            21. U skladu s člankom 263. stavkom 4. UFEU‑a svaka fizička ili pravna osoba može pod uvjetima utvrđenima u stavcima 1. i 2. pokrenuti postupke protiv akta koji je upućen toj osobi ili koji se izravno i osobno odnosi na nju te protiv regulatornog akta koji se izravno odnosi na nju, a ne podrazumijeva provedbene mjere.
            22. U ovom slučaju, nesporno je da Uredba br. 432/2012 nije bila upućena tužiteljima, koji dakle nisu adresati tog akta. U tim okolnostima, na temelju članka 263. stavka 4. UFEU‑a, tužitelji ne mogu podnijeti tužbu za poništenje protiv navedenog akta osim pod uvjetom da se radi o regulatornom aktu koji se na njih izravno odnosi, a ne podrazumijeva provedbene mjere, odnosno koji se na njih izravno i osobno odnosi.
            23. Na taj način kao prvo valja provjeriti je li pobijana uredba regulatorni akt u smislu treće pretpostavke u članku 263. stavku 4. UFEU‑a.
            24. U skladu sa sudskom praksom, pojam „regulatornog akta“ odnosi se na akte općeg dosega osim zakonodavnih akata (presuda od 3. listopada 2013., Inuit Tapiriit Kanatami i dr./Parlament i Vijeće, C‑583/11 P, Zb., EU:C:2013:625, t. 60.).
            25. U ovom slučaju, s jedne strane, pravna osnova Uredbe br. 432/2012 jest članak 13. stavak 3. Uredbe br. 1924/2006, koji Komisiji daje ovlast utvrđivanja, u skladu s postupkom predviđenim u članku 25. stavku 3. iste uredbe, popisa dopuštenih zdravstvenih tvrdnji koje se navode na hrani, osim onih koje se odnose na smanjenje rizika od bolesti te na razvoj i zdravlje djece. Članak 25. stavak 3. Uredbe br. 1924/2006 upućuje na članak 5.a Odluke Vijeća 1999/468/EZ od 28. lipnja 1999. o utvrđivanju postupaka za izvršavanje provedbenih ovlasti dodijeljenih Komisiji (SL L 184, str. 23.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 17., str. 36.), koji se odnosi na donošenje mjera čiji je cilj izmjena elemenata koji nisu ključni u aktu donesenom u skladu s postupkom suodlučivanja. Iz toga proizlazi da je Komisija Uredbu br. 432/2012 donijela izvršavajući provedbene ovlasti u okviru zakonodavnog postupka s nadzorom te da stoga nije riječ o zakonodavnom aktu u smislu sudske prakse iz presude Inuit Tapiriit Kanatami i dr./Parlament i Vijeće (EU:C:2013:625, t. 24. supra ).
            26. S druge strane, s obzirom na to da se Uredba br. 432/2012, u vezi s člankom 1. stavkom 2. Uredbe br. 1924/2006, primjenjuje na sve subjekte u poslovanju s hranom koji koriste zdravstvene tvrdnje koje se navode na hrani, osim onih koje se odnose na smanjenje rizika od bolesti te na razvoj i zdravlje djece, valja zaključiti da navedena uredba ima opći doseg jer se primjenjuje na situacije koje su objektivno utvrđene i proizvodi obvezujuće pravne učinke u pogledu kategorije osoba koja je općenito i apstraktno određena (vidjeti u tom smislu presudu od 25. listopada 2011., Microban International i Microban (Europa)/Komisija, T‑262/10, Zb., EU:T:2011:623, t. 23.).
            27. Iz toga slijedi da je Uredba br. 432/2012 regulatorni akt u smislu članka 263. stavka 4., in fine , UFEU‑a.
            28. Kao drugo, kad je riječ o pojmu izravnog utjecaja, već je presuđeno da ta pretpostavka zahtijeva, ponajprije, da sporna mjera proizvodi izravne učinke na pravnu situaciju tužitelja i, drugo, da adresatima te mjere koji su zaduženi za njezinu provedbu ne ostavlja nikakvu diskrecijsku ovlast, s obzirom na to da je ta mjera potpuno automatska i proizlazi iz sâmog spornog propisa bez primjene drugih posrednih pravila (presude od 5. svibnja 1998., Dreyfus/Komisija, C‑386/96 P, Zb., EU:C:1998:193, t. 43. i od 10. rujna 2009., Komisija/Ente per le Ville Vesuviane i Ente per le Ville Vesuviane/Komisija, C‑445/07 P i C‑455/07 P, Zb., EU:C:2009:529, t. 45.).
            29. U ovom slučaju valja ponajprije navesti da je učinak Uredbe br. 432/2012, na temelju njezina članka 1., odobrenje ukupno 222 zdravstvene tvrdnje koje se navode na hrani, osim onih koje se odnose na smanjenje rizika od bolesti te na razvoj i zdravlje djece. Usto, kao što je to navede no u uvodnim izjavama 12. i 13. Uredbe br. 432/2012, učinak te uredbe jest zabrana, na temelju njezine zajedničke primjene s člankom 10. stavkom 1. Uredbe br. 1924/2006, određenog broja istovrsnih tvrdnji, čije su ocjenjivanje i provjeru na temelju članka 13. stavka 3. navedene uredbe proveli, redom, EASH i Komisija, zaključujući u biti da ili nisu bile znanstveno potkrijepljene ili nisu poštovale opće ili specifične zahtjeve predviđene navedenom uredbom.
            30. Iz toga slijedi da s obzirom na to da tužitelji kao subjekti u poslovanju s hranom osporavaju zakonitost Uredbe br. 432/2012, na njima je da u svrhe dokazivanja da su izravno pogođeni u smislu članka 263. stavka 4. UFEU‑a utvrde tvrdnje na koje se odnosi navedena uredba kojima se utječe na njihovu pravnu situaciju. Preciznije, pod uvjetom da dopuštene zdravstvene tvrdnje nisu predmet njihove tužbe, kao što to u biti proizlazi iz njihovih pismena, jer tužitelji ne bi mogli imati nikakav interes u njihovu mogućem poništenju, oni su dužni dokazati da su prilikom podnošenja tužbe Općem sudu u svojim trgovačkim komunikacijama u vezi sa svojim proizvodima upotrebljavali tvrdnje koje su zabranjene donošenjem Uredbe br. 432/2012.
            31. U ovom slučaju, u odgovoru na zahtjev upućen tužiteljima u okviru mjera upravljanja postupkom, na temelju kojega ih je Opći sud pozvao da mu dostave popis zdravstvenih tvrdnji iz Uredbe br. 432/2012 koje se na njih odnose, navodeći na precizan način status navedenih tvrdnji, tužitelji su se ograničili na navod da su tvrdnje koje su koristili u okviru svoje poslovne djelatnosti bile one koje proizlaze iz Priloga A.1 njihove tužbe.
            32. Međutim, valja ustvrditi da se navedeni prilog odnosi samo na popis zdravstvenih tvrdnji koje su tužitelji poslali njemačkim agencijama radi izrade nacionalnih popisa na koje upućuje članak 13. stavak 2. Uredbe br. 1924/2006, ali nisu, međutim, dali odgovor na pitanje je li svaka pojedina od tih tvrdnji bila odobrena ili odbijena Uredbom br. 432/2012. U tom pogledu valja navesti da iako je istina da se tu informaciju moglo saznati uvidom, s jedne strane, u prilog navedenoj uredbi i, s druge strane, u registar koji je Komisija objavila na svojoj internetskoj stranici, a Opći sud je u okviru spisa obaviješten o poveznici na tu internetsku stranicu, ipak nije na tom sudu da istražuje i utvrđuje tvrdnje koje bi mogle, ako je primjenjivo, predstavljati temelj za dopuštenost tužbe tužitelja, osobito stoga što je ovdje riječ o otprilike 2000 zdravstvenih tvrdnji, od kojih su 222 odobrene, što odgovara broju od 497 unosa na pročišćenom popisu, a 1719 je zabranjeno (vidjeti u tom smislu rješenje od 8. srpnja 2010., Strålfors/OHIM (ID SOLUTIONS), T‑211/10, EU:T:2010:301, t. 7. i navedenu sudsku praksu).
            33. Iz toga slijedi da tužitelji nisu uspjeli utvrditi zdravstvene tvrdnje na koje se odnosi Uredba br. 432/2012 čija bi zabrana utjecala na njihovu pravnu situaciju.
            34. Drugi argumenti tužiteljâ, navedeni u odgovoru na pitanja koja je postavio Opći sud u okviru mjera upravljanja postupkom, odnosno tijekom rasprave, ne dovode u pitanje prethodni zaključak.
            35. Ponajprije, tužitelji tvrde da na njih izravno utječe Uredba br. 432/2012 s obzirom na to da su nakon njezina stupanja na snagu zdravstvene tvrdnje koje Komisija nije odobrila, kao što su to njihove, nužno zabranjene na temelju članka 10. stavka 1. Uredbe br. 1924/2006.
            36. Međutim, čak i pod pretpostavkom da, kao što to navode tužitelji, tvrdnje koje utječu na njih nisu bile dopuštene Uredbom br. 432/2012, takav navod nije dostatan kako bi se na precizan način utvrdile nedopuštene tvrdnje koje mogu imati izravan utjecaj na tužitelje. Naime, valja navesti da je, kao što to proizlazi iz uvodnih izjava 10. i 11. Uredbe br. 432/2012, više od 2000 zdravstvenih tvrdnji iz članka 13. stavaka 1. do 3. Uredbe br. 1924/2006 još uvijek u postupku ocjenjivanja i moguće ih je stoga upotrebljavati u skladu s prijelaznim mjerama predviđenima u članku 28. stavcima 5. i 6. te iste uredbe. U tom kontekstu ne može se isključiti da su zdravstvene tvrdnje koje se odnose na tužitelje dio popisa tvrdnji u suspenziji. Osim toga, valja naglasiti u tom pogledu da s obzirom na to da su tvrdnje u suspenziji još uvijek u postupku ocjenjivanja te da Komisija nije konačno odlučila o njihovu odobrenju ili zabrani, one ne mogu dovesti do tužbe za poništenje. Naime, na tvrdnje koje ostaju u suspenziji nastavlja se primjenjivati pravni režim koji je na njih bio primjenjiv prije donošenja Uredbe br. 432/2012. Stoga poduzetnici na koje se odnose te tvrdnje mogu nastaviti s njihovom uporabom u okviru svojih djelatnosti prodaje hrane u skladu s člankom 28. stavcima 5. i 6. Uredbe br. 1924/2006.
            37. Kao drugo, tužitelji navode da tržišni operateri ne mogu bez poteškoća utvrditi odbijene tvrdnje pa stoga ne znaju koje su tvrdnje odbijene, a koje se još uvijek mogu upotrebljavati u skladu s člankom 28. stavcima 5. i 6. Uredbe br. 1924/2006.
            38. Međutim, Opći sud u tom pogledu primjećuje da uvodne izjave 4. i 11. Uredbe br. 432/2012 upućuju na internetske stranice EASH‑a i Komisije, gdje su na raspolaganje javnosti stavljeni, s jedne strane, pročišćeni popis koji sadrži sve kodove ID zdravstvenih tvrdnji koje su dostavile države članice na temelju članka 13. stavka 2. Uredbe br. 1924/2006 i, s druge strane, popis koji nabraja kodove ID u vezi sa zdravstvenim tvrdnjama u postupku ocjenjivanja kao i popis kodova ID u vezi sa zdravstvenim tvrdnjama koje su odbijene. U tim okolnostima valja navesti da utvrđivanje nedopuštenih zdravstvenih tvrdnji i zdravstvenih tvrdnji u suspenziji proizlazi iz uvida u pročišćeni popis prema kodovima ID koje je dala Komisija, pa se mora odbiti prigovor tužitelja koji se odnosi na nedostatak jasnoće ili preciznosti u tom pogledu.
            39. Kao treće, iako tužitelji nastoje u ovom slučaju primijeniti pouku iz presude od 30. travnja 2014., Hagenmeyer i Hahn/Komisija (T‑17/12, Zb., EU:T:2014:234), u kojoj je Opći sud priznao izravan utjecaj na dva tužitelja temeljem jedinog razloga njihova podnošenja zahtjeva za odobrenje zdravstvene tvrdnje nacionalnim agencijama, potrebno je ustvrditi, kao prvo, da se ta presuda odnosi na postupak odobrenja iz članaka 14. do 18. Uredbe br. 1924/2006, u vezi s utvrđivanjem popisa dopuštenih zdravstvenih tvrdnji koje se navode na hrani, osim onih koje se odnose na smanjenje rizika od bolesti te na razvoj i zdravlje djece, koji se razlikuje od relevantnog postupka odobrenja u ovom slučaju, odnosno onog iz članka 13. stavaka 1. do 3. te iste uredbe, u vezi sa zdravstvenim tvrdnjama, osim onih koje se odnose na smanjenje rizika od neke bolesti te na razvoj i zdravlje djece. Naime, valja istaknuti da, kao što je to Opći sud naveo u točki 42. gore navedene presude Hagenmeyer i Hahn/Komisija (EU:T:2014:234), postupak iz članaka 14. i 18. Uredbe br. 1924/2006 pokreće se zahtjevom pojedinaca za odobrenje, koji mogu stoga podnijeti očitovanja o mišljenjima EASH‑a te dobiti pojedinačnu odluku, a postupak iz članka 13. stavaka 1. do 3. te iste uredbe temelji se na popisima tvrdnji koje su dostavile države članice te pojedinci ne mogu podnijeti pojedinačne zahtjeve za odobrenje. Kao drugo, valja primijetiti da je u okviru gore navedene presude Hagenmeyer i Hahn/Komisija (EU:T:2014:234), a za razliku od ovog predmeta, Opći sud utvrdio postojanje izravnog utjecaja na tužitelje jer se konačna odluka o odbijanju njihova zahtjeva za odobrenje nalazila u pobijanom popisu. Međutim, u ovom slučaju, kao što to proizlazi iz zaključka utvrđenog u točki 33. supra , tužitelji nisu uspjeli dokazati da je konačna odluka o odbijanju, u vezi s tvrdnjama koje se na njih odnose, proizlazila iz donošenja Uredbe br. 432/2012. Stoga se rješenje koje je usvojeno u okviru gore navedene presude Hagenmeyer i Hahn/Komisija (EU:T:2014:234) ne može primijeniti u ovom slučaju.
            40. Kao četvrto, tužitelji su tijekom rasprave čak tvrdili da tvrdnje koje su uputili njemačkim agencijama nikada nisu bile proslijeđene Komisiji, na temelju članka 13. stavka 2. Uredbe br. 1924/2006, te da su one zanemarile razloge tog propusta.
            41. U tom pogledu valja uvodno navesti da je u skladu s tom potonjom odredbom dužnost nacionalnih agencija država članica bila dostava popisa zdravstvenih tvrdnji Komisiji koje su zatim bile predmet znanstvenog ocjenjivanja EASH‑a i Komisijine provjere drugih uvjeta predviđenih Uredbom br. 1924/2006. Iz toga slijedi da pod pretpostavkom da njemačke agencije nisu proslijedile popis tvrdnji koje su im tužitelji poslali, kao što to oni tvrde, taj prigovor u vezi s tim navodnim propustom mogu ispitivati samo nadležne nacionalne agencije.
            42. Nadalje, valja navesti da su Uredbom br. 432/2012 obuhvaćene samo tvrdnje koje su poslane Komisiji, koje države članice nisu naknadno povukle, koje je EASH zatim ispitao i o kojima je Komisija donijela konačnu odluku, odobravajući ih ili odbijajući, kao što to u biti proizlazi iz zajedničkog tumačenja uvodnih izjava 13. i 15. navedene uredbe. Međutim, ako se pokaže da tvrdnje koje su tužitelji poslali njemačkim agencijama one nisu proslijedile Komisiji, odnosno da su ih čak uklonile, tada je nužno ustvrditi da te tvrdnje EASH i Komisija nisu mogli ispitati i stoga one nisu mogle biti obuhvaćene Uredbom br. 432/2012.
            43. Usto, kao što je to navela Komisija na raspravi, nije moguće isključiti da su te tvrdnje uputile agencije drugih država članica i da su na taj način mogle biti odbijene ili suspendirane. U toj se situaciji u ovom slučaju ne bi mogao utvrditi izravan utjecaj na tužitelje, uzimajući u obzir razmatranja iz točke 30. supra , osim nakon što bi tužitelji precizno utvrdili status svake od navedenih tvrdnji.
            44. Naposljetku, iako tužitelji tvrde da su u tom kontekstu lišeni svake mogućnosti dobivanja odobrenja tvrdnji koje svakodnevno upotrebljavaju u prodaji svojih proizvoda te da je tužba protiv Uredbe br. 432/2012 jedino sredstvo djelovanja u tom smislu, takav argument ne može biti prihvaćen. Naime, ako se pokaže da nacionalne agencije nisu uputile navedene tvrdnje Komisiji, pa one nisu bile dio postupka odobrenja o kojem je riječ, tužitelji bi se još uvijek mogli obratiti navedenim agencijama, koje raspolažu mogućnošću da od Komisije zatraže da nakon savjetovanja s EASH‑om izmjeni popis dopuštenih tvrdnji u skladu s člankom 13. stavkom 4. Uredbe br. 1924/2006.
            45. S obzirom na prethodno navedeno, tužitelji nisu uspjeli dokazati da se Uredba br. 432/2012 na njih izravno odnosi.
            46. U tim okolnostima zahtjev za poništenje Uredbe br. 432/2012 mora se odbaciti kao nedopušten a da nije nužno ispitivati druge uvjete utvrđene u članku 263. stavku 4. UFEU‑a.
            Zahtjev za neprimjenu Uredbe br. 1924/2006
            47. Komisija i EASH, koje podupiru Vijeće i Parlament, tvrde da je zahtjev za poništenje Uredbe br. 1924/2006 nedopušten jer ne ispunjava zahtjeve iz članka 277. UFEU‑a kako bi se mogao smatrati prigovorom nezakonitosti.
            48. Tužitelji osporavaju te argumente.
            49. U skladu s člankom 277. UFEU‑a, „[n]eovisno o isteku roka utvrđenog u članku 263. stavku šestom [UFEU‑a], svaka se stranka u postupcima o aktu opće primjene koji je donijela neka institucija, tijelo, ured ili agencija Unije, pred Sudom Europske unije može pozvati na neprimjenjivost tog akta iz razloga određenih u članku 263. stavku drugom [UFEU‑a].“
            50. Prema ustaljenoj sudskoj praksi, mogućnost pozivanja na nezakonitost akta opće primjene, koju nudi članak 277. UFEU‑a, ne daje pravo na samostalnu tužbu i ne može se koristiti osim uzgred, pa nedopuštenost glavne tužbe podrazumijeva stoga nedopuštenost prigovora nezakonitosti (vidjeti u tom smislu presudu od 16. srpnja 1981., Albini/Vijeće i Komisija, 33/80, Zb., EU:C:1981:186, t. 17. i rješenje od 16. studenoga 2000., Schiocchet/Komisija, C‑289/99 P, Zb., EU:C:2000:641, t. 11. i 25.).
            51. Usto, prigovor nezakonitosti koji je prilikom glavnog osporavanja zakonitosti akta treće strane uzgred istaknut na temelju članka 277. UFEU‑a dopušten je samo ako postoji veza između tog akta i propisa čija se navodna nezakonitost ističe. U mjeri u kojoj cilj članka 277. UFEU‑a nije davanje stranci mogućnosti da osporava primjenjivost bilo kojeg općeg akta u korist bilo koje tužbe, doseg prigovora nezakonitosti mora se ograničiti na ono što je neophodno za rješenje spora. Iz toga slijedi da opći akt čija se nezakonitost ističe mora izravno ili neizravno biti primjenjiv na slučaj koji je predmet tužbe (vidjeti u tom smislu presudu od 26. listopada 1993., Reinarz/Komisija, T‑6/92 i T‑52/92, Zb., EU:T:1993:89, t. 57. i navedenu sudsku praksu).
            52. U ovom slučaju valja navesti da dopuštenost zahtjeva podnesenog na temelju članka 277. UFEU‑a ovisi, kao što to proizlazi iz sudske prakse navedene u točki 50. supra , o dopuštenosti tužbe za poništenje Uredbe br. 432/2012.
            53. Stoga, budući da je zahtjev za poništenje Uredbe br. 432/2012 proglašen nedopuštenim, kao što je utvrđeno u točki 46. supra , prigovor nezakonitosti valja također proglasiti nedopuštenim.
            Zahtjev za poništenje registra dopuštenih zdravstvenih tvrdnji kao i EASH‑ovih ocjenjivanja
            54. Komisija i EASH tvrde da ni registar dopuštenih zdravstvenih tvrdnji ni EASH‑ova ocjenjivanja u okviru postupka iz članka 13. stavaka 1. do 3. Uredbe br. 1924/2006 ne mogu biti predmet tužbe u smislu članka 263. UFEU‑a jer se ne radi o aktima koji sadrže obvezujuće učinke koji mogu izmijeniti pravnu situaciju tužitelja.
            55. Tužitelji smatraju da su i Komisijine objave u registru dopuštenih zdravstvenih tvrdnji i EASH‑ove objave podložne nadzoru suca Unije na temelju članka 263. UFEU‑a. Kad je riječ o EASH‑u, tužitelji navode da on u biti ima odlučujuću ulogu koja proizvodi izravne pravne učinke u pogledu trećih, u okviru ocjene uredbi br. 1924/2006 i br. 432/2012.
            56. Prema ustaljenoj sudskoj praksi, akti koji mogu biti predmet tužbe za poništenje u smislu članka 263. UFEU‑a samo su one mjere koje proizvode obvezujuće pravne učinke koji utječu na interese tužitelja, mijenjajući na bitan način njegovu pravnu situaciju (presude od 11. studenoga 1981., IBM/Komisija, 60/81, Zb., EU:C:1981:264, t. 9.; od 31. ožujka 1998., Francuska i dr./Komisija, C‑68/94 i C‑30/95, Zb., EU:C:1998:148, t. 62. i od 4. ožujka 1999., Assicurazioni Generali i Unicredito/Komisija, T‑87/96, Zb., EU:T:1999:37, t. 37.). Radi utvrđivanja proizvodi li akt ili odluka takve učinke, potrebno je promotriti njihovu bit (rješenje od 13. lipnja 1991., Sunzest/Komisija, C‑50/90, Zb., EU:C:1991:253, t. 12. i gore navedena presuda Francuska i dr./Komisija, EU:C:1998:148, t. 63.).
            57. U ovom slučaju, valja navesti da tužitelji traže poništenje „Komisijinih objava […] koje se nalaze u zajedničkom registru koji ona vodi kao i EASH‑ovih ocjena o prehrambenim i zdravstvenim tvrdnjama na koje se oslanja Komisija“.
            58. Kad je riječ, kao prvo, o zahtjevu za poništenje registra dopuštenih zdravstvenih tvrdnji, valja navesti, poput Komisije, da je navedeni registar uspostavljen u skladu s člankom 20. Uredbe br. 1924/2006 te da kao takav ne predstavlja pravni akt u smislu sudske prakse navedene u točki 56. supra . Naime, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 31. Uredbe br. 1924/2006, registar dopuštenih zdravstvenih tvrdnji jest komunikacijski instrument u svrhu transparentnosti i informiranja kako bi se izbjegli zahtjevi u vezi s tvrdnjama koje su već bile predmet ocjenjivanja. Iako taj registar daje informacije o pravnim aktima usvojenima u području prehrambenih i zdravstvenih tvrdnji, njegova svrha ipak nije stvaranje pravnih učinaka prema trećima.
            59. Stoga registar dopuštenih zdravstvenih tvrdnji ne može biti predmet tužbe na temelju članka 263. UFEU‑a.
            60. Kad je riječ, kao drugo, o EASH‑ovim znanstvenim mišljenjima, objavljenima nakon ocjenjivanja provedenih u skladu s postupkom predviđenim u članku 13. stavku 3. Uredbe br. 1924/2006, dostatno je podsjetiti da, kao što je to navedeno u točki 20. supra , EASH djeluje kao agencija koja provodi znanstvene i tehničke zadatke bez ikakve mogućnosti donošenja akata koji proizvode obvezujuće učinke na pravnu situaciju trećih.
            61. U tom pogledu dovoljno je podsjetiti da su mišljenja i preporuke institucija, tijela, ureda i agencija Unije izričito isključeni iz područja primjene članka 263. UFEU‑a i ne mogu stoga biti predmet tužbe za poništenje (vidjeti u tom smislu rješenje od 14. svibnja 2012., Sepracor Pharmaceuticals (Irska)/Komisija, C‑477/11 P, EU:C:2012:292, t. 52. i navedenu sudsku praksu).
            62. Usto, prema ustaljenoj sudskoj praksi, kad je riječ o aktima ili odlukama koji se izrađuju u više faza, tada su akti koji se mogu pobijati načelno samo one mjere koje konačno utvrđuju stajalište institucije na kraju postupka, uz isključenje međumjera čiji je cilj priprema konačne odluke (presuda od 18. prosinca 1992., Cimenteries CBR i dr./Komisija, T‑10/92 do T‑12/92 i T‑15/92, Zb., EU:T:1992:123, t. 28.).
            63. U ovom slučaju valja smatrati da su, u skladu s člankom 13. stavkom 3. Uredbe br. 1924/2006, EASH‑ova znanstvena mišljenja međufaze u postupku, koja ne proizvode učinak na pravnu situaciju trećih. Naime, kao što to navodi EASH, njemu je dopušteno davati mišljenje kada to relevantni pravni okvir predviđa, kao što je to ovdje slučaj. Međutim, u takvim slučajevima EASH nije u mogućnosti donositi akte koji proizvode pravne učinke, a jedini akti koje je moguće pobijati su akti koji sadrže konačnu odluku koju je donijela Komisija u vezi s odobrenjem ili zabranom ispitivanih tvrdnji.
            64. Stoga, EASH‑ove ocjene u okviru postupka iz članka 13. stavka 3. Uredbe br. 1924/2006 ne mogu biti predmet tužbe na temelju članka 263. UFEU‑a.
            65. Iz toga slijedi da se, s obzirom na to da ni registar dopuštenih zdravstvenih tvrdnji ni EASH‑ova mišljenja nisu akti koji mogu biti predmet tužbe na temelju članka 263. UFEU‑a, treći zahtjev tužiteljâ za poništenje mora odbaciti kao nedopušten.
            66. S obzirom na prethodna razmatranja, tužbu valja u cijelosti odbaciti kao nedopuštenu.
            Troškovi
            67. U skladu s člankom 87. stavkom 2. Poslovnika, svakoj stranci koja ne uspije u postupku nalaže se snošenje troškova, ako je postavljen takav zahtjev. U ovom slučaju, budući da tužitelji nisu uspjeli u postupku, valja im naložiti snošenje vlastitih troškova te troškova Komisije i EASH‑a sukladno njihovim zahtjevima.
            68. Na temelju članka 87. stavka 4. Poslovnika, države članice i institucije koje su intervenirale u postupak snose vlastite troškove, a Opći sud može stranci koja je intervenirala u postupak naložiti snošenje vlastitih troškova. U ovom slučaju Vijeće i Parlament snosit će vlastite troškove.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga,
            OPĆI SUD (osmo vijeće)
            proglašava i presuđuje:
            1. Tužba se odbija.
            2. Plantavisu GmbH i NEM‑u, Verband mittelständischer europäischer Hersteller und Distributoren von Nahrungsergänzungsmitteln & Gesundheitsprodukten eV nalaže se snošenje, osim vlastitih troškova, troškove Europske komisije i Europske agencije za sigurnost hrane (EFSA).
            3. Vijeće Europske unije i Europski parlament snosit će vlastite troškove.


Presuda Suda (sedmo vijeće) od 11. veljače 2010. # Europska komisija protiv Kraljevine Španjolske. # Povreda obveze države članice - Direktiva 2005/71/EZ. # Predmet C-523/08.


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 22. listopada 2015.#"EasyPay" AD i "Finance Engineering" AD protiv Ministerski savet na Republika Bulgaria i Natsionalen osiguritelen institut.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Varhoven administrativen sad.#Zahtjev za prethodnu odluku – Usluga poštanskog platnog naloga – Direktiva 97/67/EZ – Područje primjene – Nacionalni propis kojim se povjerava isključivo pravo pružanja usluge poštanskog platnog naloga – Državna potpora – Gospodarska djelatnost – Usluge od općeg gospodarskog interesa.#Predmet C-185/14.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      22. listopada 2015. (
            *
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Usluga poštanskog platnog naloga — Direktiva 97/67/EZ — Područje primjene — Nacionalni propis kojim se povjerava isključivo pravo pružanja usluge poštanskog platnog naloga — Državna potpora — Gospodarska djelatnost — Usluge od općeg gospodarskog interesa“
      U predmetu C‑185/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Varhoven administrativen sad (Vrhovni upravni sud, Bugarska), odlukom od 9. travnja 2014., koju je Sud zaprimio 14. travnja 2014., u postupku

         „EasyPay“ AD,

         „Finance Engineering“ AD

      protiv

         Ministerski savet na Republika Bulgaria,

         Nacionalen osiguritelen institut,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica prvog vijeća, u svojstvu predsjednice drugog vijeća, J. L. da Cruz Vilaça (izvjestitelj), A. Arabadjiev, C. Lycourgos i J.-C. Bonichot, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 4. lipnja 2015.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za „EasyPay“ AD, B. Grigorov, direktor,

               —

               za Nacionalen osiguritelen institut, B. Petkov, direktor,

               —

               za bugarsku vladu, E. Petranova i D. Drambozova, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, G. Koleva, R. Sauer i C. Vollrath, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon saslušanja nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegova mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive 97/67/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 15. prosinca 1997. o zajedničkim pravilima za razvoj unutarnjeg tržišta poštanskih usluga u Zajednici i poboljšanje kvalitete usluga (SL L 15, str. 14.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 9., str. 53.), kako je izmijenjena Direktivom 2008/6/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 20. veljače 2008. (SL L 52, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 9., str. 214.; u daljnjem tekstu: Direktiva 97/67), te članaka 106. i 107. UFEU‑a.

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru postupka koji su „Easy Pay“ AD i „Finance Engineering“ AD pokrenuli protiv Ministerski savet na Republika Bulgaria (Vijeće ministara Republike Bugarske; u daljnjem tekstu: Vijeće ministara) i Nacionalen osiguritelen institut (Državni zavod za socijalno osiguranje; u daljnjem tekstu: Zavod) radi poništenja ili proglašenja ništavim određenih članaka Uredbe o mirovinama i mirovinskom stažu (Naredba za pensiite i osiguritelnija staž; u daljnjem tekstu: Uredba).

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Sukladno članku 1. Direktive 97/67:
               „Ovom Direktivom utvrđuju se zajednička pravila o:

                        —

                        uvjetima koji uređuju pružanje poštanskih usluga,

                        —

                        pružanju univerzalne poštanske usluge u Zajednici,

                        —

                        financiranju univerzalne usluge u skladu s uvjetima koji jamče stalno pružanje takvih usluga,

                        —

                        tarifnim načelima i transparentnosti računovodstava o pružanju univerzalne usluge,

                        —

                        utvrđivanju standarda kvalitete za pružanje univerzalne usluge i uspostavljanju sustava, koji bi osigurao usklađenost s tim standardima,

                        —

                        usklađivanje tehničkih standarda,

                        —

                        osnivanje nezavisnih državnih regulatornih tijela.“

               4

               Člankom 2. te direktive predviđa se:
               „Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:

                        1.

                        poštanske usluge: usluge koje uključuju prikupljanje, razvrstavanje, prijevoz i dostavu poštanskih pošiljaka;

                  […]

                        4.

                        prikupljanje: preuzimanje poštanskih pošiljaka predanih na pristupnim točkama;

                        5.

                        distribucija: proces od sortiranja u distributivnim centrima do dostave poštanskih pošiljaka adresatima;

                        6.

                        poštanska pošiljka: pošiljka, adresirana u konačnom obliku u kakvom je pružatelj poštanske usluge treba uručiti. Pored pošiljki korespondencije [pismovnih pošiljki,] takve pošiljke uključuju na primjer knjige, kataloge, časopise [novine], periodični tisak [časopise] i poštanske pakete s malom ili bez komercijalne vrijednosti [sa ili bez komercijalne vrijednosti];

                        7.

                        pismovna pošiljka: komunikacija u pisanom obliku na bilo kojoj vrsti fizičkog medija koje se prenosi i dostavlja na adresu koju je pošiljatelj naznačio na samoj pošiljci ili na njenom omotu. Knjige, katalozi, novine i časopisi ne smatraju se pismovnim pošiljkama;

                  […]“

               5

               Odluka Komisije 2012/21/EU od 20. prosinca 2011. o primjeni članka 106. stavka 2. Ugovora o funkcioniranju Europske unije na državne potpore u obliku naknade za pružanje javnih usluga koje se dodjeljuju određenim poduzetnicima kojima je povjereno obavljanje usluga od općeg gospodarskog interesa (SL 2012., L 7, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 3., str. 289.; u daljnjem tekstu: Odluka UOGI) u članku 2. predviđa:
               „1.   Ova se Odluka primjenjuje na državne potpore u obliku naknade za obavljanje javne usluge koja se dodjeljuje poduzetnicima kojima je povjereno obavljanje usluga od općeg gospodarskog interesa kako je navedeno u članku 106. stavku 2. [UFEU‑a], a koje su obuhvaćene jednom od sljedećih kategorija:

                        (а)

                        naknada koja ne premašuje godišnji iznos od 15 milijuna [eura] za pružanje usluga od općeg gospodarskog interesa u svim područjima osim prometa i prometne infrastrukture;

                  […]
               2.   Ova Odluka primjenjuje se samo u slučaju kada razdoblje u kojem je poduzetniku povjereno obavljanje usluga od općeg gospodarskog interesa ne prelazi 10 godina. U slučajevima kada razdoblje ovlaštenja prelazi 10 godina ova se Odluka primjenjuje samo kada davatelj usluge mora izvršiti značajna ulaganja koja se moraju amortizirati u dužem vremenskom razdoblju u skladu s opće važećim računovodstvenim načelima.
               […]“

               6

               Sukladno članku 3. te odluke, koji govori o usklađenosti i izuzeću od prijave:
               „Državne potpore u obliku naknade za obavljanje javnih usluga koje ispunjavaju uvjete utvrđene u ovoj Odluci sukladne su s unutarnjim tržištem i izuzimaju se od obveze prethodne prijave predviđene člankom 108. stavkom 3. [UFEU‑a], pod uvjetom da su istodobno usklađene i s uvjetima koji proizlaze iz [UFEU‑a] ili iz sektorskog zakonodavstva Unije.“

               7

               Članak 10. Odluke UOGI, koji sadržava prijelazne odredbe, predviđa:
               „Ova se Odluka primjenjuje na pojedinačne potpore i programe potpora kako slijedi:

                        (а)

                        svaki program potpora koji je stupio na snagu [koji je odobren] prije stupanja na snagu ove Odluke, a koji je bio usklađen s unutarnjim tržištem i izuzet od obveze prijave u skladu s Odlukom [Komisije] 2005/842/EZ [od 28. studenoga 2005. o primjeni članka [106.] stavka 2. [UFEU‑a] na državnu potporu u obliku naknade za javne usluge koja se dodjeljuje određenim poduzetnicima kojima je povjereno obavljanje usluga od općeg gospodarskog interesa (SL L 312, str. 67.)], nastavit će biti usklađen s unutarnjim tržištem i izuzet od obveze prijave za sljedeće razdoblje od 2 godine;

                  […]“

               8

               Prema članku 11. te odluke, Odluka 2005/842/EZ […] se stavlja izvan snage.

               9

               U članku 12. Odluke UOGI određuje se da „Odluka stupa na snagu 31. siječnja 2012.“.

         Bugarsko pravo

               10

               Sukladno članku 106. Zakonika o socijalnom osiguranju (Kodeks za socialno osiguriavane), primjena poglavlja 6. tog zakonika, naslovljenog „Obvezno mirovinsko osiguranje“, i isplata mirovina uređuju se aktom koji donosi Vijeće ministara.

               11

               Prema članku 50. Uredbe, usvojene Odlukom Vijeća ministara br. 30 od 10. ožujka 2000., „[m]irovine i dodatke na mirovine isplaćuju lokalne ispostave [Zavoda] posredstvom poštanskih ureda i banaka u državi […]“.

               12

               U članku 51. Uredbe precizira se da „mirovine i dodatke na mirovine isplaćuju poštanski uredi prema mjestu prebivališta ili trenutnoj adresi umirovljenika, na način propisan Uredbom“.

               13

               Prema članku 54. stavku 1. Uredbe, „[l]okalna ispostava [Zavoda] za svakog umirovljenika izdaje obračun na temelju kojeg mu poštanski ured isplaćuje mirovinu (mirovine) i dodatke na mirovinu. Obračun koji je primatelj mirovine uredno potpisao predstavlja dokaz o izvršenim isplatama“.

               14

               Članak 58. Uredbe određuje:
               „[Zavod] redovno doznačuje lokalnim ograncima [‚Balgarski pošti‘ EAD (u daljnjem tekstu: Balgarski pošti)] sredstva potrebna za isplatu mirovina i dodataka na mirovine, radi osiguravanja njihove pravodobne isplate. […]“

               15

               Članak 92. Uredbe određuje:
               „(1)   Lokalna ispostava [Zavoda] doznačuje sredstva potrebna za isplatu mirovina na povezani račun koji pripada lokalnom ogranku ‚Balgarski pošti‘. Računi lokalne ispostave [Zavoda] s lokalnim ogrankom ‚Balgarski pošti’ u pogledu mirovina plaćenih tijekom odnosnog mjeseca poravnavaju se na kraju tog mjeseca.
               (2)   Za posao isplate mirovina putem mreže poštanskih ureda, [Zavod] lokalnim ograncima ‚Balgarski pošti‘ plaća, preko svojih lokalnih ispostava, 8,5 promila na iznos mirovine koju treba isplatiti tijekom mjeseca. Navedena sredstva doznačuju se najkasnije sedmog dana sljedećeg mjeseca.
               (3)   Lokalna ispostava [Zavoda] doznačuje iznos poreza na dodanu vrijednost koji se lokalnom ogranku ‚Balgarski pošti‘ mora platiti na iznos iz stavka 2. istovremeno kad i taj iznos.
               (4)   Nalozi za plaćanje iz stavaka 2. i 3. provode se na temelju računa koji lokalni ogranak ‚Balgarski pošti‘ izdaje nakon isplate mirovina tijekom mjeseca.
               (5)   Ako je pogreškom zaposlenika poštanskog ureda mirovina krivo uplaćena, lokalna ispostava ‘Balgarski pošti’ vratit će je lokalnoj ispostavi [Zavoda]. […]“

               16

               Prema članku 4. Zakona o poštanskim uslugama (Zakon za poštenskite uslugi), s naknadnim izmjenama (u daljnjem tekstu: Zakon o poštanskim uslugama), „poštanske usluge obuhvaćaju univerzalnu poštansku uslugu i poštanske usluge koje nisu univerzalne“.

               17

               Članak 25. stavak 2. Zakona o poštanskim uslugama predviđa:
               „Poštanski operator koji je ovlašten obavljati univerzalnu poštansku uslugu može osiguravati i druge poštanske usluge na način propisan ovim zakonom kao i obavljati druge poslove koji su dio njegove poslovne djelatnosti kao trgovačkog društva.“

               18

               U članku 29. ter tog zakona precizira se:
               „Poštanski operator koji je ovlašten osiguravati univerzalnu poštansku uslugu organizira svoje poslovanje i o njemu vodi računa sukladno mjerodavnim računovodstvenim standardima te koristi sustav razdvajanja troškova kako na općoj razini za trgovačko društvo, tako i analitički i odvojeno za:

                        1.

                        univerzalnu poštansku uslugu prema vrstama usluga;

                        2.

                        poštanske platne naloge;

                        3.

                        poštanske usluge koje nisu univerzalne, navedene u članku 38. točkama 1. do 3.;

                        4.

                        ostale komercijalne djelatnosti.“

               19

               Iz članka 38. Zakona o poštanskim uslugama proizlazi da poštanske usluge koje nisu univerzalne obuhvaćaju:

                        „1.

                        prijam, prijevoz i dostavu izravne pošte;

                        2.

                        usluge iz članka 3. točke 2.;

                        3.

                        kurirske usluge;

                        4.

                        poštanske platne naloge.“

               20

               Sukladno članku 39. točki 3. Zakona o poštanskim uslugama, pojedinačna dozvola u smislu toga zakona znači pojedinačni upravni akt koji se između ostalog izdaje i za poštanske platne naloge.

               21

               U stavku 1. točki 9. dopunskih odredbi istoga zakona određuje se da su „[p]oštanski nalozi za plaćanje […] poštanske usluge koje se sastoje od doznačavanja novčanih sredstava od pošiljatelja na primatelja, u tiskanom obliku, posredstvom poštanskih usluga poštanskog operatora koji ima dozvolu za osiguravanje usluga iz članka 39. točke 3.“.

               22

               Prema članku 70. prijelaznih i završnih odredbi toga zakona, „[p]oštanski operator kojemu se povjerava obveza pružanja univerzalne poštanske usluge sukladno članku 24. je trgovačko društvo [,Balgarski pošti‘], u trajanju od 15 godina računajući od dana objave ovog zakona u ,Daržaven vestnik‘ [(Službeni list) br. 102 iz 2010., na snazi od 30. prosinca 2010.]“.

         Činjenice u glavnom postupku i prethodna pitanja

               23

               Odlukom Vijeća ministara od 10. ožujka 2000. usvojena je Uredba koja je stupila na snagu 1. siječnja 2000. Tom je uredbom predviđeno da se mirovine isplaćuju putem lokalnih ispostava [Zavoda] posredstvom banaka u toj državi i poštanskih ureda nacionalnog poštanskog operatora Balgarski pošti, trgovačkog društva sa samo jednim članom s kapitalom u stopostotnom vlasništvu države. Ti poštanski nalozi za plaćanje uključuju isplatu mirovina kako u poštanskim uredima tako i na adresu primatelja od strane zaposlenika pošte. Na dan usvajanja Uredbe samo je Balgarski pošti bila ovlaštena, sukladno odredbama Zakona o poštanskim uslugama, osiguravati univerzalnu poštansku uslugu koja je uključivala i poštanske platne naloge.

               24

               Nakon izmjena tog zakona, poštanski nalozi za plaćanje od 3. studenoga 2009. više nisu uključeni u univerzalnu poštansku uslugu. „EasyPay“ AD i „Finance Engineering“ AD poslovni su subjekti s dozvolom koju je izdala Regulatorna komisija za telekomunikacije i koja omogućuje pružanje usluge poštanskih platnih naloga. Navedeni poslovni subjekti stoga smatraju da se Uredbom, dajući društvu Balgarski pošti isključivo pravo za isplatu mirovina putem poštanskog platnog naloga, ograničavaju njihova prava kao poštanskih operatora i ugrožava slobodno tržišno natjecanje.

               25

               Vijeće ministara smatra da priznavanje i isplata mirovina ulaze u funkcije države u području socijalnog osiguranja te se stoga ne mogu smatrati gospodarskom djelatnošću. Tvrdi da je društvo Balgarski pošti na temelju regulatornog akta ovlašteno obavljati djelatnost pružanja javne usluge na koju se ne primjenjuje pravo tržišnog natjecanja. Vijeće ministara dodaje da to društvo jedino raspolaže mrežom poslovnica na području cijele Bugarske, uključujući i slabo naseljena područja.

               26

               Prvostupanjski sud smatrao je da članak 106. Zakonika o socijalnom osiguranju Vijeću ministara daje mogućnost da odabere društvo koji najviše zadovoljava javne potrebe te je slijedom toga zaključio da tužbu koju su podnijeli „EasyPay“ AD i „Finance Engineering“ AD treba odbiti kao neosnovanu. Stranke su potom podnijele žalbu u kasacijskom postupku pred sudom koji je podnio zahtjev za prethodnu odluku.

               27

               U tim okolnostima Varhoven administrativen sad (Vrhovni upravni sud) odlučio je prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li za poštansku uslugu poput usluge poštanskog platnog naloga, kojom se doznačuju novčani iznosi od strane pošiljatelja, koji je u ovom slučaju država, na primatelja – odnosno osobe koje ostvaruju pravo na socijalna davanja – smatrati da nije obuhvaćena područjem primjene Direktive 97/67, pa da stoga podliježe odredbama članaka 106. i 107. UFEU‑a?

                        2.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje, treba li članke 106. i 107. UFEU‑a tumačiti na način da oni ne dopuštaju ograničavanje slobodnog tržišnog natjecanja kod pružanja poštanske usluge poput opisane usluge, ako se to temelji na važnim razlozima u vezi s ustavnopravnim jamstvom građanima i socijalnom politikom države i ako se pritom usluga prema svojoj naravi može kvalificirati kao usluga od općeg gospodarskog interesa, uz pretpostavku da naknada koju dobiva pružatelj usluge predstavlja naknadu koja ne prelazi iznos utvrđen u članku 2. stavku 1. točki (a) Odluke UOGI?“

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               28

               Prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u bitnome želi znati treba li Direktivu 97/67 tumačiti na način da usluga poštanskog platnog naloga, kojom pošiljatelj, u konkretnom slučaju država, doznačuje novčane iznose primatelju posredstvom operatora ovlaštenog za pružanje univerzalne poštanske usluge, ulazi u njezino područje primjene.

               29

               Treba podsjetiti da se u članku 2. točki 1. Direktive 97/67 taksativno navode usluge koje su obuhvaćene pojmom „poštanske usluge“ u smislu te direktive, a koje uključuju prikupljanje, razvrstavanje, prijevoz i dostavu poštanskih pošiljaka. Osim toga, u točki 6. toga članka detaljno se opisuje što se ima smatrati „poštanskom pošiljkom“ u smislu te direktive.

               30

               Međutim, ni u članku 2. niti u bilo kojoj drugoj odredbi Direktive 97/67 ne spominju se financijske usluge, uključujući i one koje kao dodatne usluge pružaju pružatelji poštanskih usluga (vidjeti u tom smislu presudu Asempre i Asociación Nacional de Empresas de Externalización y Gestión de Envíos y Pequeña Paquetería, C‑240/02, EU:C:2004:140, t. 31.).

               31

               Također treba reći da, imajući u vidu preciznost i taksativnu narav te odredbe Direktive 97/67, ne može se prihvatiti široko tumačenje te odredbe koje bi imalo za posljedicu proširenje područja primjene navedene direktive na slučajeve koji njome nisu predviđeni (vidjeti u tom smislu presudu Asempre i Asociación Nacional de Empresas de Externalización y Gestión de Envíos y Pequeña Paquetería, C‑240/02, EU:C:2004:140, t. 32.).

               32

               Stoga je zaključeno da usluge poštanskog platnog naloga koje se sastoje u obavljanju plaćanja putem javne poštanske mreže u korist fizičkih ili pravnih osoba za račun i na zahtjev drugoga nisu obuhvaćene područjem primjene Direktive 97/67 (vidjeti presudu Asempre i Asociación Nacional de Empresas de Externalización y Gestión de Envíos y Pequeña Paquetería, C‑240/02, EU:C:2004:140, t. 34.).

               33

               Slijedom navedenog, na prvo pitanje valja odgovoriti da Direktivu 97/67 treba tumačiti na način da usluga poštanskog platnog naloga, kojom pošiljatelj, u konkretnom slučaju država, doznačuje novčane iznose primatelju posredstvom operatora ovlaštenog za pružanje univerzalne poštanske usluge, ne ulazi u područje primjene te direktive.

         Drugo pitanje

               34

               Drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u bitnome želi znati treba li članak 107. stavak 1. UFEU‑a tumačiti na način da se on protivi tomu da država poduzetniku poput onog iz glavnog postupka povjeri isključivo pravo obavljanja isplate mirovina putem poštanskog platnog naloga.

               35

               Prethodno treba podsjetiti da kvalifikacija državne potpore zahtijeva ispunjavanje svih uvjeta iz članka 107. stavka 1. UFEU‑a. Dakle, prvo, mora se raditi o intervenciji države ili intervenciji putem državnih sredstava. Drugo, ta intervencija mora biti takva da može utjecati na trgovinu među državama članicama. Treće, ona mora davati prednost svojem korisniku. Četvrto, mora narušavati ili prijetiti narušavanjem tržišnog natjecanja (vidjeti presudu Libert i dr., C‑197/11 i C‑203/11, EU:C:2013:288, t. 74. i navedenu sudsku praksu).

               36

               Stoga, u svrhu kvalificiranja državnom potporom, članak 107. stavak 1. UFEU‑a među ostalim pretpostavlja postojanje prednosti koja se daje određenom poduzetniku.

               37

               S tim u vezi treba kao prvo naglasiti, s jedne strane, da je poduzetnik, u svrhu primjene odredbi prava Unije u području tržišnog natjecanja, svaki subjekt koji se bavi gospodarskom djelatnošću bez obzira na njegov pravni status i način financiranja. S druge strane, treba reći da se gospodarskom djelatnošću smatra svaka djelatnost koja se sastoji od ponude proizvoda i usluga na određenom tržištu (vidjeti presudu Compass‑Datenbank, C‑138/11, EU:C:2012:449, t. 35.).

               38

               Pored toga je presuđeno da tijela koja doprinose upravljanju javnom uslugom socijalnog osiguranja obavljaju dužnost koja je isključivo socijalne naravi. Naime, ta djelatnost zasniva se na načelu solidarnosti i nema nikakve profitne ciljeve. Davanja koja se isplaćuju su zakonska davanja te su neovisna o iznosu doprinosa (vidjeti u tom smislu presudu Poucet i Pistre, C‑159/91 i C‑160/91, EU:C:1993:63, t. 18.).

               39

               Sud koji je uputio zahtjev treba provjeriti je li djelatnost poštanskog platnog naloga koju obavlja Balgarski pošti, kojom se omogućava isplata mirovina iz glavnog postupka, sudjelovanje u funkcioniranju javne usluge socijalnog osiguranja te, stoga, treba li je smatrati gospodarskom djelatnošću iz članka 107. stavka 1. UFEU‑a.

               40

               U tom kontekstu valja podsjetiti da, da bi se isključila kvalifikacija gospodarske djelatnosti, ta djelatnost mora, po svojoj naravi, cilju i pravilima koja se na nju primjenjuju, biti neraskidivo vezana za nacionalni mirovinski sustav (vidjeti po analogiji presudu Aéroports de Paris/Komisija, C‑82/01 P, EU:C:2002:617, t. 81.). Stoga, u predmetu iz glavnog postupka treba voditi računa o eventualnoj odvojivosti djelatnosti poštanskog platnog naloga.

               41

               S tim u vezi, iz članka 50., članka 54. stavka 1. i članka 58. Uredbe među ostalim proizlazi da starosna davanja koja se odobravaju u okviru državnog sustava socijalnog osiguranja ulaze u ovlasti Zavoda koji, u obavljanju tih ovlasti, društvo Balgarski pošti angažira samo kako bi se osigurala isplata mirovina.

               42

               Nadalje, u članku 50. Uredbe predviđeno je da se isplata mirovina može obavljati i putem bankarskih institucija. Tako se prema podacima koje je Zavod dostavio bugarskoj vladi, a koje je ta vlada citirala tijekom usmenog dijela postupka, na dan 1. svibnja 2015. otprilike 53% od ukupnog broja mirovina isplaćivalo putem bankovnog platnog naloga. Stoga, poštanski platni nalozi koje izvršava Balgarski pošti doista nisu jedini način da se izvrši isplata mirovine.

               43

               Navedeni elementi predstavljaju indiciju na temelju koje se može zaključiti da bi djelatnost poštanskog platnog naloga putem koje se isplaćuju mirovine mogla biti odvojiva od nacionalnog mirovinskog sustava. Sud koji je uputio zahtjev treba ocijeniti relevantnost tih elemenata, naročito u kontekstu drugih pravnih i činjeničnih elementima kojima raspolaže.

               44

               Kao drugo, ako se pretpostavi da je djelatnost poštanskog platnog naloga kojom se omogućava isplata mirovina iz glavnog postupka odvojiva od javne usluge socijalnog osiguranja i da je treba smatrati gospodarskom djelatnošću, postavlja se pitanje može li mjera kojom država članica određenom poduzetniku daje isključivo pravo isplate mirovina putem poštanskog platnog naloga predstavljati prednost u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a.

               45

               S tim u vezi treba podsjetiti da člankom 107. stavkom 1. UFEU‑a nije pokrivena državna intervencija koja se smatra naknadom u smislu protučinidbe za usluge koje su obavili poduzetnici koji su korisnici radi izvršavanja obveza pružanja javne usluge, pri čemu poduzetnici u praksi nemaju financijsku korist te ta intervencija stoga ne dovodi do toga da se ti poduzetnici stavljaju u povoljniji tržišni položaj u odnosu na konkurentske poduzetnike (vidjeti presude Libert i dr., C‑197/11 i C‑203/11, EU:C:2013:288, t. 84., te Altmark Trans i Regierungspräsidium Magdeburg, C‑280/00, EU:C:2003:415, t. 87.).

               46

               Međutim, da bi u se konkretnom slučaju izbjeglo da se takvu naknadu smatra državnom potporom, moraju biti ispunjeni određeni uvjeti (presuda Altmark Trans i Regierungspräsidium Magdeburg, C‑280/00, EU:C:2003:415, t. 88.).

               47

               Prvo, iz točke 89. presude Altmark Trans i Regierungspräsidium Magdeburg (C‑280/00, EU:C:2003:415) proizlazi da poduzetniku korisniku potpore mora stvarno biti povjereno izvršavanje obveza pružanja javne usluge, a te obveze moraju biti jasno definirane kako se takva naknada ne bi smatrala državnom potporom.

               48

               U predmetnom slučaju sud koji je uputio zahtjev morat će ispitati je li društvu Balgarski pošti stvarno povjereno izvršavanje obveza pružanja javne usluge te proizlaze li te obveze jasno iz nacionalnog zakonodavstva iz glavnog postupka.

               49

               Drugo, iz točke 90. presude Altmark Trans i Regierungspräsidium Magdeburg (C‑280/00, EU:C:2003:415) slijedi da sud koji je uputio zahtjev mora utvrditi jesu li parametri na temelju kojih se izračunava naknada bili unaprijed utvrđeni, na objektivan i transparentan način.

               50

               U tom pogledu treba reći da se u članku 92. stavku 2. Uredbe navodi osnovni iznos na temelju kojeg se izračunava naknada za obvezu pružanja javne usluge.

               51

               Isto tako, sud koji je uputio zahtjev morat će provjeriti prelazi li naknada, sukladno trećem uvjetu postavljenom u točki 92. presude Altmark Trans i Regierungspräsidium Magdeburg (C‑280/00, EU:C:2003:415), iznos potreban da bi se pokrili, dijelom ili u cijelosti, troškovi nastali zbog isplate putem poštanskog naloga za isplatu mirovina, vodeći pritom računa o s time povezanim prihodima i razumnoj dobiti od izvršenja te obveze.

               52

               Kad izbor poduzetnika kojem je povjereno obavljanje usluge od gospodarskog interesa nije proveden, kao što je to u predmetu iz glavnog postupka, u okviru postupka javne nabave, sud koji je uputio zahtjev morat će se također uvjeriti, sukladno četvrtom uvjetu postavljenom u točki 93. presude Altmark Trans i Regierungspräsidium Magdeburg (C‑280/00, EU:C:2003:415), da je visina te naknade određena na temelju analize troškova koji bi pri izvršavanju svojih obveza pružanja javne usluge nastali prosječnom poduzetniku, koji je dobro upravljan i ekipiran, uzimajući u obzir s tim povezane prihode i razumnu dobit od izvršavanja tih obveza.

               53

               Kao treće, iako sud koji je uputio zahtjev naglašava da iznos koji prima društvo Balgarski pošti predstavlja naknadu koja ne prelazi iznos definiran u članku 2. stavku 1. točki (a) Odluke UOGI, treba precizirati da se ta odluka odnosi na mjere koje predstavljaju državnu potporu u smislu članka 107. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presudu Libert i dr., C‑197/11 i C‑203/11, EU:C:2013:288, t. 102.). Naime, samo bi u slučaju da kriteriji spomenuti u točkama 47. do 52. ove presude nisu poštovani i da su uvjeti za primjenu članka 107. stavka 1. UFEU‑a ispunjeni, sud koji je uputio zahtjev mogao primijeniti tu odluku kako bi utvrdio je li mjera iz glavnog postupka, koju je moguće kvalificirati kao državnu potporu u smislu članka 107. UFEU‑a, spojiva s unutarnjim tržištem sukladno članku 106. stavku 2. UFEU‑a te može li je se izuzeti od obveze prethodne prijave predviđene člankom 108. stavkom 3. UFEU‑a.

               54

               S tim u vezi valja podsjetiti da iz članaka 11. i 12. Odluke UOGI proizlazi da je tom odlukom stavljena izvan snage Odluka 2005/842 te da stupa na snagu 31. siječnja 2012. Kao što navodi Europska komisija, u članku 10. Odluke UOGI predviđa se da programi potpora koji su odobreni prije stupanja na snagu te odluke, a koji su bili spojivi s unutarnjim tržištem i izuzeti od obveze prijave sukladno Odluci 2005/842/EZ, ostaju i dalje spojivi s unutarnjim tržištem i izuzimaju se od obveze prethodne prijave tijekom dodatnog razdoblja od 2 godine, odnosno do 31. siječnja 2014. Od tog dana programi državne potpore moraju zadovoljavati uvjete iz Odluke UOGI da bi mogli biti izuzeti od obveze prijave.

               55

               Nadalje, s obzirom na to da je, kako je vidljivo iz točke 23. ove presude, Uredba stupila na snagu tijekom siječnja 2000., treba reći da prema članku 2. stavku 2. Odluke UOGI, ako pružatelj usluga upravlja uslugom od općeg gospodarskog interesa otprije više od deset godina, ta se odluka primjenjuje samo ako je taj pružatelj usluga morao pristati na značajna ulaganja kako bi mogao izvršiti svoju obvezu pružanja usluge od općeg gospodarskog interesa, a na nacionalnom sudu je da ocijeni je li tomu slučaj.

               56

               S obzirom na sve navedeno, na drugo pitanje valja odgovoriti da članak 107. stavak 1. UFEU‑a treba tumačiti na način da, pod pretpostavkom da djelatnost poštanskog platnog naloga kojom se omogućava isplata mirovina predstavlja gospodarsku djelatnost, ta se odredba ipak ne primjenjuje na davanje od strane države članice isključivog prava za obavljanje isplate mirovina putem poštanskog platnog naloga poduzetniku poput onoga iz glavnog postupka, jer ta usluga predstavlja uslugu od općeg gospodarskog interesa čija naknada predstavlja protučinidbu za usluge koje je taj poduzetnik obavio radi izvršavanja svoje obveze pružanja javne usluge.

         Troškovi

               57

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Direktivu 97/67/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 15. prosinca 1997. o zajedničkim pravilima za razvoj unutarnjeg tržišta poštanskih usluga u Zajednici i poboljšanje kvalitete usluga, kako je izmijenjena Direktivom 2008/6/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 20. veljače 2008., treba tumačiti na način da usluga poštanskog platnog naloga, kojom pošiljatelj, u konkretnom slučaju država, doznačuje novčane iznose primatelju posredstvom operatora ovlaštenog za pružanje univerzalne poštanske usluge, ne ulazi u područje primjene te direktive.

                           2.

                           Članak 107. stavak 1. UFEU‑a treba tumačiti na način da, pod pretpostavkom da djelatnost poštanskog platnog naloga kojom se omogućava isplata mirovina predstavlja gospodarsku djelatnost, ta se odredba ipak ne primjenjuje na davanje od strane države članice isključivog prava za obavljanje isplate mirovina putem poštanskog platnog naloga poduzetniku poput onoga iz glavnog postupka, jer ta usluga predstavlja uslugu od općeg gospodarskog interesa čija naknada predstavlja protučinidbu za usluge koje je taj poduzetnik obavio radi izvršavanja svoje obveze pružanja javne usluge.

                     Potpisi

            (
            *
         )   Jezik postupka: bugarski