title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 12. lipnja 2014.#Ascendi Beiras Litoral e Alta, Auto Estradas das Beiras Litoral e Alta SA protiv Autoridade Tributária e Aduaneira.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa – CAAD).#Zahtjev za prethodnu odluku – Pojam ,suda države članiceʼ – Tribunal Arbitral Tributário – Direktiva 69/335/EEZ – Članci 4. i 7. – Povećanje temeljnoga kapitala društva – Taksa na snazi od 1. srpnja 1984. – Kasnije ukidanje te takse i njezino ponovno uvođenje.#Predmet C‑377/13.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      12. lipnja 2014. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Pojam ,suda države članice' — Tribunal Arbitral Tributário — Direktiva 69/335/EEZ — Članci 4. i 7. — Povećanje temeljnog kapitala društva — Taksa na snazi od 1. srpnja 1984. — Kasnije ukidanje te takse i njezino ponovno uvođenje“
      U predmetu C‑377/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio le Tribunal Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa – CAAD) (Portugal), odlukom od 31. svibnja 2013., koju je Sud zaprimio 3. srpnja 2013., u postupku

         Ascendi Beiras Litoral e Alta, Auto Estradas das Beiras Litoral e Alta SA

      protiv

         Autoridade Tributária e Aduaneira,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, K. Lenaerts (izvjestitelj), potpredsjednik Suda, G. Arestis, J.-C. Bonichot i A. Arabadjiev, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Ascendi Beiras Litoral e Alta, Auto Estradas das Beiras Litoral e Alta SA, F. Fernandes Lourenço, advogado,

               —

               za portugalsku vladu, L. Inez Fernandes, J. Menezes Leitão i A. Cunha, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, P. Guerra e Andrade i L. Lozano Palacios, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 8. travnja 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 4., 7., i 10. točke (a) Direktive Vijeća 69/335/EEZ od 17. srpnja 1969. o neizravnom oporezivanju prikupljanja kapitala (SL L 249, str. 25.), izmijenjene Direktivom Vijeća 85/303/EEZ od 10. lipnja 1985. (SL L 156, str. 23.).

               2

               Taj je zahtjev upućen u okviru spora između Ascendi Beiras Litoral e Alta, Auto Estradas das Beiras Litoral e Alta SA (u daljnjem tekstu: Ascendi) i Autoridade Tributária e Aduaneira (porezna i carinska uprava), u svezi s odlukom potonje od 6. kolovoza 2012. kojom je Ascendiju odbijen povrat takse plaćene na temelju četiriju transakcija povećanja kapitala provedenih od prosinca 2004. do studenoga 2006. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka).

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               U skladu sa svojom uvodnom izjavom 1., Direktiva 69/335 ima za cilj promicati slobodno kretanje kapitala, koje se smatra temeljnom slobodom bitnom za uspostavu unutarnjeg tržišta. U tu svrhu, kao što proizlazi iz uvodnih izjava 6. do 8., cilj te direktive bio je uskladiti poreze kojima su podvrgnuta ulaganja u društva u Uniji uspostavljanjem jedinstvenog poreza na povećanja kapitala koji se može primijeniti samo jednom na unutarnjem tržištu i ukidanjem svih ostalih neizravnih poreza koji imaju iste karakteristike kao taj jedinstveni porez.

               4

               U tom smislu, članak 1. Direktive 69/335, propisivao je da „[d]ržave članice prikupljaju porez na ulaganja u društva kapitala, usklađen prema odredbama članaka 2. do 9. i u daljnjem tekstu nazvan porez na kapital“.

               5

               Direktiva 85/303 donijela je neke značajne izmjene u odnosu na Direktivu 69/335, osobito na njezin članak 4. stavak 2. i članak 7. Uvodne izjave 2. do 4. Direktive 85/303 glase:
               „budući da gospodarski učinci poreza na kapital idu na štetu pregrupiranja i razvoja poduzetnika; da su ti učinci posebno negativni u sadašnjoj gospodarskoj situaciji, u kojoj neophodno prednost treba dati poticanju ulaganja;
               budući da je najbolje rješenje za postizanje tih ciljeva ukidanje poreza na kapital; da je gubitak prihoda koji proizlaze iz takve mjere, međutim, neprihvatljiv za pojedine države članice; da je stoga potrebno omogućiti državama članicama mogućnost oslobađanja ili podvrgavanja porezu na kapital svih ili dijela transakcija koja ulaze u područje primjene tog poreza [...]
               budući da obvezno treba osloboditi od poreza transakcije koje trenutno podliježu sniženoj stopi poreza na kapital.“

               6

               Članak 4. Direktive 69/335, kako je izmijenjen Direktivom 85/303 (u daljnjem tekstu: Direktiva 69/335) glasio je:
               „1.   Porez na kapital obračunava se na sljedeće transakcije:
               […]

                        (c)

                        povećanje kapitala društva kapitala ulaganjem sredstava bilo koje vrste;

                  […]
               2.   Porez na kapital može se, u opsegu u kojem su oporezivane po stopi od 1% na dan 1. srpnja 1984., i dalje obračunavati na sljedeće transakcije:

                        (a)

                        povećanje kapitala društva kapitala kapitalizacijom dobiti ili trajnih ili privremenih rezervi;

                  […].”

               7

               Na temelju članka 7. Direktive 69/335:
               „1.   Države članice oslobodit će od poreza na kapital transakcije, osim onih navedenih u članku 9., koje su na dan 1. srpnja 1984. bile oslobođene od poreza ili oporezivane po stopi od 0,50% ili nižoj.
               Oslobođenje podliježe uvjetima koji su bili primjenjivi na taj datum, za priznanje oslobođenja ili, ako je primjenjivo, za oporezivanje po stopi koja je jednaka ili manja od 0,50%.
               […]
               2.   Države članice mogu osloboditi od poreza na kapital sve transakcije osim onih navedenih u stavku 1. ili im obračunati porez po jedinstvenoj stopi koja ne prelazi 1%.
               […].”

               8

               Članak 10. točka (a) Direktive 69/335 predviđao je:
               „Osim poreza na kapital, države članice društvima, poduzećima, udruženjima i osobama koje posluju radi ostvarivanja dobit neće obračunavati nikakav porez:

                        (a)

                        na transakcije iz članka 4.;

                  […].”

               9

               Rok za prenošenje Direktive 85/303 bio je određen za 1. siječnja 1986.

               10

               Direktiva 69/335 ukinuta je Direktivom Vijeća 2008/7/EZ od 12. veljače 2008. od 12. veljače 2008. o neizravnim porezima na prikupljanje kapitala (SL L 46, str. 11.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 2., str. 159.). Do tog je ukidanja, međutim, došlo nakon nastanka činjenica o kojima je riječ u glavnom postupku.

         Nacionalno pravo

               11

               Članak 145. Opće tablice taksa (Tabela Geral do Imposto de Selo, u daljnjem tekstu: TGIS), odobrene Dekretom sa zakonskom snagom br. 21196 od 28. studenoga 1932., u svojoj verziji na snazi 1. srpnja 1984. određivao je:
               „Jačanje ili povećanje temeljnog kapitala društva, iznos povećanja:

                        (a)

                        civilna društva – 5 promila (pečat);

                        (b)

                        društva kapitala [...] – 2 posto (pečat);

                        (c)

                        druga društva – 7 promila (pečat).

                  1.   Za društva pod (a) i (c), dodaje se pečat iz članka 93.
               2.   Jačanje ili povećanje temeljnog kapitala društva provedeno u gotovini oslobođeno je od poreza.“

               12

               Nakon toga Dekret sa zakonskom snagom br. 223/91 od 18. lipnja 1991., kojim je izmijenjen tekst članka 145., stavka 2. TGIS‑a, oslobodio je od takse „jačanje ili povećanje temeljnog kapitala društva kapitala“, oslobodivši tako od takse povećanja temeljnog kapitala društva kapitala, bez obzira na način na koji je provedeno to povećanje.

               13

               Na temelju Dekreta sa zakonskom snagom br. 322-B/2001 od 14. prosinca 2001., dodavanjem TGIS‑u članka 26.3 sva su povećanja temeljnog kapitala društava kapitala, bez obzira na način na koji su provedena, bila podvrgnuta taksi po stopi od 0,40% na iznos povećanja.

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               14

               Između 15. prosinca 2004. i 29. studenoga 2006. Ascendi, društvo kapitala, proveo je četiri transakcije povećanja svoga kapitala pretvorbom dugova društva prema dioničarima u temeljni kapital zbog ostvarivanja od strane potonjih, prethodno tim transakcijama, dodatnih koristi za to društvo. Za ta različita povećanja kapitala Ascendi je platio ukupan iznos od 205381,95 eura za takse i javnobilježničke pristojbe te pristojbe za registraciju.

               15

               Ascendi je 28. ožujka 2008. zatražio od Autoridade Tributária e Aduaneira povrat iznosa plaćenih za takse na navedene transakcije povećanja kapitala. Taj je zahtjev odbijen spornom odlukom.

               16

               Ascendi je uputio spor pred Tribunal Arbitral Tributário (arbitražni sud u poreznim pitanjima).

               17

               U odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku Tribunal Arbitral Tributário je utvrdio, prije svega, da ispunjava sve uvjete iz članka 267. UFEU‑a da ga se može smatrati sudom države članice u smislu tog članka.

               18

               Nadalje, Tribunal Arbitral Tributário pita se je li Uredba sa zakonskom snagom br. 322-B/2001, na kojoj se temelji sporna odluka, u skladu s člancima 4., 7. i 10. točkom (a) Direktive 69/335. U tom smislu poziva se prije svega na argumentaciju Ascendija, koji podsjeća da su u Portugalu transakcije povećanja kapitala oslobođene od takse od 1991., u skladu s Uredbom sa zakonskom snagom br. 223/91, a u konkretnom slučaju povećanja kapitala provedenog u gotovini oslobođenje potječe čak iz svibnja 1984. Ponovno uvođenje takse 2001., dekretom sa zakonskom snagom, krši odredbe te direktive.

               19

               Tribunal Arbitral Tributário naglašava da je Autoridade Tributária e Aduaneira osporio tu argumentaciju. Prema mišljenju potonjeg, u slučaju transakcija povećanja kapitala, članak 7. stavak 1. Direktive 69/335 nameće samo državama članicama obvezu da oslobode od poreza na kapital transakcije koje su 1. srpnja 1984. bile oslobođene ili oporezivane po stopi koja je jednaka ili manja od 0,50%. Ta se odredba ne odnosi na transakcije povećanja kapitala u glavnom postupku provedene na drugi način, a ne u gotovini. Naime, 1. srpnja 1984. nacionalno zakonodavstvo predvidjelo je, u odnosu na takve transakcije, primjenu takse po stopi višoj od 0,50%.

               20

               Naposljetku, Tribunal Arbitral Tributário smatra da se odgovor ne može jasno izvesti iz sudske prakse Suda. Štoviše, u predmetu u kojemu je donesena presuda Optimus – Telecomunicações (C‑366/05, EU:C:2007:366) transakcije povećanja kapitala provedene su u gotovini. Ta zadnja transakcija, za razliku od onih u glavnom postupku, bila je oslobođena od taksa od 1. srpnja 1984.

               21

               U tim je okolnostima Tribunal Arbitral Tributário odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Protive li se članak 4. stavak 1. točka (c), članak 4. stavak 2. točka (a), članak 7. stavak 1. i članak 10. točka (a) Direktive 69/335 [...] nacionalnom zakonodavstvu, kao što je Dekret sa zakonskom snagom br. 322-B/2001 od 14. prosinca 2001., koji podvrgava plaćanju takse transakcije povećanja kapitala društava kapitala provedenog pretvorbom u temeljni kapital potraživanja dioničara na temelju ranije izvršenih pomoćnih usluga u korist društva, čak i ako su bile u obliku novca, s obzirom na to da je, sukladno nacionalnim propisima koji su bili na snazi 1. srpnja 1984., povećanje kapitala izvršeno u takvom obliku podlijegalo plaćanju takse u visini 2%, dok je povećanje kapitala u obliku novčanih uloga bilo oslobođeno od tog plaćanja?“

         Nadležnost Suda

               22

               Potrebno je najprije ispitati treba li Tribunal Arbitral Tributário smatrati sudom države članice u smislu članka 267. UFEU‑a.

               23

               S tim u svezi, treba podsjetiti da Sud, na temelju ustaljene sudske prakse Suda, da bi ocijenio ima li tijelo koje je uputilo zahtjev karakter „suda“, u smislu članka 267. UFEU‑a, pitanje koje proizlazi isključivo iz prava Unije, uzima u obzir sve elemente, kao što su njegova utemeljenost na zakonu, stalnost, svojstvo obvezne nadležnosti, kontradiktorna narav postupka, primjena pravnih pravila te njegova neovisnost (presuda Belov, C‑394/11, EU:C:2013:48, t. 38. i navedena sudska praksa). Osim toga, nacionalni sudovi ovlašteni su obratiti se Sudu samo ako se pred njima vodi postupak i ako su pozvani donijeti odluku u postupku čija je svrha donošenje odluke sudskog karaktera (vidjeti, osobito, presudu Syfait i dr., C‑53/03, EU:C:2005:333, t. 29., i presudu Belov, EU:C:2013:48, t. 39.).

               24

               U glavnom postupku, iz podataka dostavljenih u odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da su arbitražni sudovi u poreznim pitanjima utemeljeni na zakonu. Arbitražni sudovi nalaze se, naime, na popisu nacionalnih sudova u članku 209. Ustava Portugalske Republike. Osim toga, članak 1. Dekreta sa zakonskom snagom br. 10/2011 od 20. siječnja 2011. o pravnom režimu porezne arbitraže propisuje da je porezna arbitraža alternativni način rješavanja sudskih sporova u poreznim pitanjima, a članak 2. tog dekreta sa zakonskom snagom dodjeljuje opću nadležnost arbitražnim sudovima u poreznim pitanjima za ocjenu zakonitosti ukidanja bilo kojeg poreza.

               25

               Osim toga, kao dio sustava sudskog rješavanja sporova u području oporezivanja, arbitražni sudovi u poreznim pitanjima ispunjavaju uvjet stalnosti.

               26

               Štoviše, kao što je naveo nezavisni odvjetnik u točki 37. svog mišljenja, iako je sastav Tribunal Arbitral Tributário privremen i njegova djelatnost prestaje postojati donošenjem konačne odluke, Tribunal Arbitral Tributário i dalje u svojoj cjelini, kao dio navedenog sustava, ima stalan karakter.

               27

               Što se tiče svojstva obvezne nadležnosti, treba imati na umu da taj element nedostaje u okviru konvencionalne arbitraže, dakle, ne postoji obaveza, ni zakonska ni stvarna, za ugovorne stranke da svoje sporove povjere arbitraži i da tijela javne vlasti države članice nisu ni uključena u izbor arbitražnog puta niti pozvana da po službenoj dužnosti interveniraju u tijek postupka pred arbitrom (presuda Denuit i Cordenier, C‑125/04, EU:C:2005:69, t. 13. i navedena sudska praksa, i rješenje Merck Canada, C‑555/13, EU:C:2014:92, t. 17.).

               28

               Međutim, Sud je priznao dopuštenost prethodnih pitanja koja im je uputio arbitražni sud utemeljen na zakonu, čije su odluke obvezujuće za stranke i čija nadležnost ne ovisi o njihovoj suglasnosti (rješenje Merck Canada, EU:C:2014:92, točka 18. i navedena sudska praksa).

               29

               Kao što je nezavisni odvjetnik naveo u točkama 28. i 40. svoga mišljenja, Tribunal Arbitral Tributário, čije su odluke obvezujuće za stranke na temelju članka 24. stavka 1. Dekreta sa zakonskom snagom br. 10/2011, razlikuje se od arbitražnog suda u užem smislu. Naime, njegova nadležnost proizlazi izravno iz odredaba Dekreta sa zakonskom snagom br. 10/2011 i stoga ne podliježe prethodnom očitovanju volje stranaka da svoj spor povjere arbitraži (vidjeti, analogno, presudu Danfoss, 109/88, EU:C:1989:383, t. 7.). Stoga, kada tužitelj povjerui svoj spor poreznoj arbitraži, nadležnost Tribunal Arbitral Tributário, u skladu s člankom 4. stavkom 1. Dekreta sa zakonskom snagom br. 10/2011, jest obvezna za porezne i carinske vlasti.

               30

               Kontradiktorna narav postupka pred arbitražnim sudovima u poreznim pitanjima je, pak, zajamčena člancima 16. i 28. Dekreta sa zakonskom snagom br. 10/2011. Osim toga, na temelju njegovog članka 2. stavka 2., arbitražni sudovi u poreznim pitanjima „odlučuju u skladu sa zakonom, primjena pravičnosti je zabranjena“.

               31

               Što se tiče neovisnosti arbitražnih sudova u poreznim pitanjima, proizlazi, s jedne strane, iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, da su arbitri koji čine Tribunal Arbitral Tributário pred kojim se vodi glavni postupak bili određeni, u skladu s člankom 6. Dekreta sa zakonskom snagom br. 10/2011, od strane Conselho Deontológico do Centro de Arbitragem Administrativa (vijeće centra za upravnu arbitražu) između arbitara koji se nalaze na popisu te institucije.

               32

               S druge strane, članak 9. Dekreta sa zakonskom snagom br. 10/2011 predviđa da arbitri podliježu načelima nepristranosti i neovisnosti. Nadalje, članak 8. stavak 1. tog dekreta sa zakonskom snagom predviđa, kao prepreku za obavljanje funkcije arbitra, postojanje bilo kakve osobne i profesionalne veze između arbitra i jedne od stranaka u sporu. Time se osigurava da odnosni arbitražni sud ima kvalitetu treće strane u odnosu na tijelo koje je donijelo odluku koja ja predmet tužbe (vidjeti presudu RTL Belgium, C‑517/09, EU:C:2010:821, t. 38. i navedenu sudsku praksu, i rješenje Devillers, C 167/13, EU:C:2013:804, t. 15.).

               33

               Naposljetku, kao što proizlazi iz članka 1. Dekreta sa zakonskom snagom br. 10/2011, arbitražni sudovi u poreznim pitanjima odlučuju u okviru postupka u kojemu se donosi odluka sudskog karaktera.

               34

               Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da tijelo koje je uputilo zahtjev sadrži sve elemente potrebne da bi ga se kvalificiralo kao sud države članice, u smislu članka 267. UFEU‑a.

               35

               Sud je, stoga, nadležan za davanje odgovora na pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev.

         O prethodnom pitanju

               36

               Sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita protive li se članci 4., 7. i 10. točka (a) Direktive 69/335 zakonodavstvu države članice kojim se ponovno uspostavlja taksa na transakcije povećanja temeljnog kapitala društva kapitala koje su podlijegale takvoj taksi 1. srpnja 1984., ali su kasnije bile od nje oslobođene.

               37

               Prema mišljenju Ascendija, transakcije, poput one iz glavnog postupka, bile su već 1. srpnja 1984. oslobođene takse na temelju primjenjivog nacionalnog prava.

               38

               S tim u svezi treba ipak napomenuti da nije zadaća Suda odlučiti, u okviru zahtjeva za prethodnu odluku, o tumačenju nacionalnih odredaba ili o ocjeni činjeničnog konteksta glavnog postupka, što je zadaća isključivo suda koji je uputio zahtjev (vidjeti presudu Angelidaki i dr., C‑378/07 do C‑380/07, EU:C:2009:250, t. 48., i presudu van Delft i dr., C‑345/09, EU:C:2010:610, t. 114.).

               39

               Iz teksta prethodnog pitanja proizlazi da su 1. srpnja 1984., prema nacionalnom zakonodavstvu, transakcije povećanja kapitala, poput onih u glavnom postupku, podlijegale taksi po stopi od 2%.

               40

               Glede pitanja protive li se odredbe Direktive 69/335 nacionalnom propisu, kao što je onaj u glavnom postupku, valja imati na umu, prije svega, da ti propisi podvrgavaju taksi transakcije povećanja temeljnog kapitala društva kapitala. Što se tiče prikupljanja kapitala kao takvog, ta taksa predstavlja porez na kapital, u smislu članka 1. Direktive 69/335.

               41

               Pod tim okolnostima, tumačenje članka 10. Direktive 69/335, koje se odnosi samo na neizravne poreze, osim poreza na kapital, nebitno je za ishod glavnog postupka.

               42

               Važno je napomenuti, nadalje, da predmetne transakcije proizlaze iz članka 4. stavka 1. točke (c) Direktive 69/335. Naime, razna povećanja temeljnog kapitala predmetnog društva kapitala provedena su „ulaganjem sredstava bilo koje vrste“, u smislu te odredbe, dakle, pretvorbom dugova društva prema dioničarima u temeljni kapital, zbog ostvarivanja od strane potonjih, prethodno tim transakcijama, dodatnih koristi za to društvo.

               43

               Glede transakcija iz članka 4. stavka 1. Direktive 69/335, ta odredba propisuje da „podliježu porezu na kapital“.

               44

               Međutim, unatoč odredbi članka 4. stavka 1., iz članka 7. navedene direktive, proizlazi da ne postoji obveza podvrgavanja porezu na kapital transakcija obuhvaćenih prvom od tih odredaba.

               45

               Suprotno tome, Sud je utvrdio da članak 7. stavak 1. Direktive 69/335 sadrži jasnu i bezuvjetnu obvezu država članica da oslobode od poreza na kapital sve transakcije iz djelokruga primjena ove direktive, koje su 1. srpnja 1984. bile oslobođene ili oporezovane po stopi koja je jednaka ili manja od 0,50% (vidjeti presudu Optimus – Telecomunicações, EU:C:2007:366, t. 30., i presudu PAK‑Holdco, C‑372/10, EU:C:2012:86, t. 28.). Ta obveza i ostale obveze koje proizlaze iz Direktive 69/335 obvezuju Portugalsku Republiku od 1. siječnja 1986., datuma pristupanja te države Europskoj uniji.

               46

               Međutim, budući da su transakcije, poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, koje se temelje na članku 4. stavku 1. Direktive 69/335, podlijegale 1. srpnja 1984. porezu na kapital po stopi višoj od 0,50%, Portugalska Republika mogla je, u skladu s člankom 7. stavkom 2. te direktive, odlučiti nastaviti podvrgavati tu vrstu transakcije porezu na kapital nakon pristupanja Uniji 1. siječnja 1986. (vidjeti, u tom smislu, Logstor ROR Polska, C‑212/10, EU:C:2011:404, t. 34.).

               47

               Naposljetku, preostaje razmotriti pitanje je li država članica, nakon što je 1991. odustala od ubiranja poreza na kapital za transakcije obuhvaćene člankom 4. stavkom 1. Direktive 69/335, mogla odlučiti ponovno uvesti takav porez 2001.

               48

               Budući da se članak 4. stavak 1. i članak 7. stavci 1. i 2. Direktive 69/335 ne odnose izričito na situaciju ukinutog, a potom 1. srpnja 1984. ponovno uvedenog poreza, potrebno je dati teleološko tumačenje odredaba o kojima je riječ, tražeći njihov cilj.

               49

               Iz uvodnih izjava 2. i 3. Direktive 85/303 proizlazi da Direktiva 69/335 ima za cilj ograničiti ili ukinuti porez na kapital. S obzirom na taj cilj, iz uvodne izjave 3. proizlazi da države članice koje nisu ukinule porez na kapital mogu nastaviti ubirati isti samo zbog proračunskih teškoća s kojima bi bile suočene u slučaju njegova ukidanja (vidjeti, u tom smislu, Logstor ROR Polska, EU:C:2011:404, t. 36.).

               50

               Pozivanje na datum 1. srpnja 1984. iz članka 7. stavka 1. prve alineje Direktive 69/335 ne može za države članice koje su, na taj datum, podvrgavale transakcije o kojima je riječ porezu na kapital po stopi višoj od 0,50% predstavljati ovlaštenje za ponovno uvođenje takvog poreza nakon što su ga ukinule. Naime, namjera zakonodavca Unije bila je ukinuti porez na kapital, uz mogućnost njegovog zadržavanja samo iznimno zbog straha od gubitka prihoda u državama članicama. Zbog toga se, čak i da je gubitak proračunskog prihoda mogao opravdati zadržavanje poreza nakon 1. srpnja 1984., u granicama iz članka 7. stavka 2. navedene direktive, ponovno uvođenje takvog poreza nije se moglo opravdati (vidjeti, u tom smislu, Logstor ROR Polska, EU:C:2011:404, t. 37. do 39.).

               51

               Suprotno tvrdnjama portugalske vlade, obveza „mirovanja“, koja proizlazi iz Direktive 69/335, odnosi se kako na transakcije iz članka 4. stavka 2. te direktive tako i na one navedene u njezinom članku 4. stavku 1. Naime, u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, ta obveza proizlazi iz članka 7. stavaka 1. i 2. Direktive 69/335, tumačenog u odnosu na cilj te direktive. Kao što je vidljivo iz stavka 45. ove presude, obveze koje za države članice proizlaze iz članka 7. Direktive 69/335 odnose se na sve transakcije koje potpadaju u područje primjene te direktive i, stoga, na sve transakcije iz njezinog članka 4., bez obzira na to jesu li navedene u stavku 1. ili stavku 2. toga članka.

               52

               Odgovor na postavljeno pitanje stoga jest da članak 4. stavak 1. točka (c) i članak 7. stavci 1. i 2. Direktive Vijeća 69/335 treba tumačiti u smislu da se oni protive ponovnom uvođenju, od strane države članice, poreza na kapital za transakcije povećanja temeljnog kapitala društva, navedene u prvoj od tih odredaba, koje su 1. srpnja 1984. podlijegale tom porezu, ali su kasnije od njega oslobođene.

         Troškovi

               53

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                     Članak 4. stavak 1. točka (c) i članak 7. stavci 1. i 2. Direktive Vijeća 69/335/EEZ od 17. srpnja 1969. o neizravnom oporezivanju prikupljanja kapitala, izmijenjene Direktivom Vijeća 85/303/EEZ od 10. lipnja 1985., treba tumačiti u smislu da se oni protive ponovnom uvođenju, od strane države članice, poreza na kapital za transakcije povećanja temeljnog kapitala društva, navedene u prvoj od tih odredaba, koje su 1. srpnja 1984. podlijegale tom porezu, ali su kasnije od njega oslobođene.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: portugalski


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 14. srpnja 2016.#Preferisco Foods Ltd protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije PREFERISCO – Raniji verbalni žig Europske unije I PREFERITI – Relativni razlog za odbijanje – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-371/15.


Presuda Suda (sedmo vijeće) od 4. svibnja 2017.#Europska komisija protiv Grčke Republike.#Povreda obveze države članice – Oporezivanje – Slobodno kretanje kapitala – Članak 63. UFEU‑a – Članak 40. Sporazuma o EGP‑u – Porez na nasljedstvo – Ostavina u korist neprofitnih organizacija – Primjena povlaštene porezne stope na organizacije koje postoje ili su zakonito osnovane u Grčkoj, kao i na slične inozemne organizacije pod uvjetom uzajamnosti – Različito postupanje – Ograničenje – Obrazloženje.#Predmet C-98/16.


Presuda Službeničkog suda Europske unije (prvo vijeće) od 18. rujna 2014.#CV protiv Europskog gospodarskog i socijalnog odbora (EGSO).#Javna služba – Tužba za naknadu štete – Upravne istrage – Stegovni postupak – Uznemiravanje.#Predmet F‑54/13.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 3. ožujka 2015.#Bial-Portela & Cª, SA protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Zajednice ZEBEXIR – Raniji verbalni žig Zajednice ZEBINIX – Relativni razlozi za odbijanje – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T‑366/11 RENV.


Presuda Općeg suda (žalbeno vijeće) od 1. ožujka 2017.#Europska služba za vanjsko djelovanje protiv KL.#Žalba – Javna služba – Dužnosnici – Promaknuće – Promaknuće za 2013. godinu – Neupisivanje na listu promaknutih službenika – Nepostojanje pogreške koja se tiče prava.#Predmet T-278/15 P.


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 16. veljače 2017.#Gruppe Nymphenburg Consult AG protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Prijava verbalnog žiga Europske unije Limbic® Sales – Nepostojanje opisnog karaktera – Apsolutni razlog za odbijanje – Članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-517/15.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 2012. prosinac 19.#Grattan plc protiv The Commissioners of Her Majesty's Revenue & Customs.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po First-tier Tribunal (Tax Chamber).#Predmet C-310/11.


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 7. srpnja 2016.#Ambisig – Ambiente e Sistemas de Informação Geográfica SA protiv AICP – Associação de Industriais do Concelho de Pombal.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal Central Administrativo Sul.#Zahtjev za prethodnu odluku – Javna nabava – Direktiva 2004/18/EZ – Članak 48. stavak 2. točka (a) druga alineja – Tehničke sposobnosti gospodarskog subjekta – Izravni učinak – Dokazno sredstvo – Hijerarhijska veza između potvrde privatnog kupca i jednostrane izjave ponuditelja – Načelo proporcionalnosti – Zabrana bitnih izmjena predviđenih dokaznih sredstava.#Predmet C-46/15.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      7. srpnja 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Javna nabava — Direktiva 2004/18/EZ — Članak 48. stavak 2. točka (a) druga alineja — Tehničke sposobnosti gospodarskog subjekta — Izravni učinak — Dokazno sredstvo — Hijerarhijska veza između potvrde privatnog kupca i jednostrane izjave ponuditelja — Načelo proporcionalnosti — Zabrana bitnih izmjena predviđenih dokaznih sredstava“
      U predmetu C‑46/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunal Central Administrativo Sul (Središnji upravni sud Jug, Portugal), odlukom od 29. siječnja 2015., koju je Sud zaprimio 5. veljače 2015., u postupku

         Ambisig – Ambiente e Sistemas de Informação Geográfica SA

      protiv

         AICP – Associação de Industriais do Concelho de Pombal,

      uz sudjelovanje:

         Índice – ICT & Management Lda,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: J. L. da Cruz Vilaça, predsjednik vijeća, A. Tizzano (izvjestitelj), potpredsjednik Suda, F. Biltgen i A. Borg Barthet kao i M. Berger, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 28. siječnja 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Ambisig – Ambiente e Sistemas de Informação Geográfica SA, H. Rodrigues da Silva, advogado,

               —

               za portugalsku vladu, L. Inez Fernandes i F. Batista, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, G. Braga da Cruz i A. Tokár, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 3. ožujka 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 48. stavka 2. točke (a) podtočke ii. druge alineje Direktive Europskog parlamenta i Vijeća 2004/18/EZ od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima, ugovora o javnoj nabavi robe te ugovora o javnim uslugama (SL L 134, str. 114.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 1., str. 156.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Ambisig – Ambiente e Sistemas de Informação Geográfica SA (u daljnjem tekstu: Ambisig) i AICP – Associação de Industriais do Concelho de Pombal (u daljnjem tekstu: AICP) povodom odluke potonjeg tijela da kandidaturu Ambisiga isključi iz postupka javne nabave u svrhu sklapanja ugovora o javnoj nabavi usluga.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodne izjave 1., 2., 4., 32. i 46. Direktive 2004/18 određuju:

                        „(1)

                        Prilikom donošenja novih izmjena Direktivama Vijeća 92/50/EEZ od 18. lipnja 1992. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim uslugama [(SL 1992., L 209, str. 1.)], 93/36/EEZ od 14. lipnja 1993. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnoj nabavi robe [(SL 1993., L 199, str. 1.)], i 93/37/EEZ od 14. lipnja 1993. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima [(SL 1993., L 199, str. 54.)] koji su potrebni radi udovoljavanja zahtjevima kako javnih naručitelja tako i gospodarskih subjekata za pojednostavljivanjem i modernizacijom koje su naveli u svom odgovoru na Zelenu knjigu koju je usvojila Komisija 27. studenoga 1996., Direktive bi trebale, u interesu jasnoće, biti preinačene. [...]

                        (2)

                        Sklapanje ugovora sklopljenih u državi članici u ime države, regionalnih ili lokalnih vlasti i drugih tijela kojima upravljaju tijela javnog prava, podliježe poštovanju načela Ugovora, a posebno načela slobode kretanja robe, načela slobode poslovnog nastana i načela slobode pružanja usluga i načelima koja iz toga proizlaze, kao što je načelo jednakog tretmana, načelo zabrane diskriminacije, načelo uzajamnog priznavanja, načelo razmjernosti, te načelo transparentnosti. [...]

                  [...]

                        (4)

                        Države članice trebale bi se pobrinuti da sudjelovanje tijela kojim upravlja javno pravo kao ponuditelja u postupku sklapanja ugovora o javnoj nabavi ne uzrokuje narušavanje tržišnog natjecanja u odnosu na privatne ponuditelje.

                  [...]

                        (32)

                        S ciljem poticanja uključenja malih i srednjih poduzeća u tržište ugovora o javnoj nabavi, potrebno je uključiti odredbe o podizvođenju.

                  [...]

                        (46)

                        Ugovore bi trebalo [dodjeljivati] na temelju objektivnih kriterija koji osiguravaju poštovanje načela transparentnosti, zabrane diskriminacije, i načela jednakog tretmana i koji jamče da su ponude ocijenjene u uvjetima učinkovitog tržišnog natjecanja. [...]”

               4

               Člankom 1. stavkom 9. te direktive predviđa se:
               „‚Javni naručitelj’ je država, regionalne ili lokalne vlasti, tijela kojima se upravlja na temelju javnog prava, zajednice koje su osnovale jedno ili nekoliko takvih vlasti, ili jedno ili nekoliko takvih tijela kojima se upravlja na temelju javnog prava.
               ‚Tijelo kojim se upravlja na temelju javnog prava’ znači svako tijelo koje:

                        (a)

                        je osnovano za određenu svrhu radi zadovoljavanja potreba u općem interesu, koje nema industrijski ili trgovački karakter;

                        (b)

                        ima pravnu osobnost; i

                        (c)

                        financira, većim dijelom, država, regionalne ili lokalne vlasti ili druga tijela kojima se upravlja na temelju javnog prava; ili koje je podložno nadzoru nad poslovanjem od strane tih tijela; ili koje ima upravni, upraviteljski ili nadzorni odbor čijih je više od polovice članova imenovala država, regionalne ili lokalne vlasti ili druga tijela kojima se upravlja na temelju javnog prava.

                  Nepotpuna lista tijela i kategorija tijela kojima se upravlja na temelju javnog prava koja ispunjavaju kriterije navedene u drugom podstavku točkama (a), (b) i (c) navedena je u Prilogu III. Države članice periodično obavještavaju Komisiju o bilo kakvim promjenama u njihovim listama tijela i kategorija tijela.”

               5

               U članku 48. navedene direktive, pod naslovom „Tehnička i/ili stručna sposobnost”, propisuje se:
               „1.   Tehničke i/ili stručne sposobnosti gospodarskih subjekata procjenjuju se i pregledavaju u skladu sa stavcima 2. i 3.
               2.   Dokaz o tehničkim sposobnostima gospodarskog subjekta može biti popraćen s jednim ili više sljedećih sredstava ovisno o prirodi, količini ili važnosti, i namjeni radova, robe ili usluga:

                        (a)

                                 i.

                                 [...]

                                 ii.

                                 popis glavnih izvršenih isporuka ili glavnih usluga pruženih u posljednje tri godine, s iznosima, datumima i uključenim primateljima, bilo javnim ili privatnim. Dokaz o isporuci robe i pruženim uslugama daje se:

                                          —

                                          [...]

                                          —

                                          ako je primatelj bio privatni kupac, potvrdom kupca ili, u nedostatku navedenog, jednostavno izjavom gospodarskog subjekta;

                                    [...]”

         Portugalsko pravo

               6

               Direktiva 2004/18 prenesena je u portugalski pravni poredak Códigom dos Contratos Públicos (Zakon o javnoj nabavi) koji je potvrđen Zakonskim dekretom br. 18/2008 od 29. siječnja 2008., kako je izmijenjen i ponovno objavljen u prilogu Zakonskom dekretu br. 287/2009 od 2. listopada 2009. (Diário da República, serija 1., br. 192 od 2. listopada 2009.).

               7

               Članak 165. istog zakona glasi kako slijedi:
               „1 –   Minimalni zahtjevi u smislu tehničke sposobnosti iz točke (h) stavka 1. prethodnog članka moraju biti prilagođeni naravi usluga koje su predmet ugovora koji će biti sklopljen te moraju opisivati situacije, kvalitete, značajke ili druge činjenične elemente koji se, između ostaloga, odnose na:

                        (a)

                        stručno iskustvo kandidatâ;

                        (b)

                        ljudske resurse, tehnološke resurse, opremu ili druge resurse kojima se kandidati koriste na bilo koji način;

                        (c)

                        organizacijski model i sposobnosti kandidatâ, posebice u pogledu upravljanja i integracije specijaliziranih sposobnosti, informacijskih sustava i sustava kontrole kvalitete;

                        (d)

                        sposobnost kandidatâ da usvoje mjere upravljanja zaštitom okoliša u okviru provođenja ugovora koji će biti sklopljen;

                        (e)

                        informacije sadržane u bazi podataka Instituta da Construção e do Imobiliário, I. P. koje se odnose na poduzetnike, ako je riječ o postupku za sklapanje ugovora o javnim radovima ili koncesiji za javne radove.

                  [...]
               5 –   Minimalni zahtjevi u smislu tehničke sposobnosti iz stavka 1. i čimbenik ‚f’ predviđen točkom (i) stavka 1. prethodnog članka ne smiju biti utvrđeni na diskriminirajući način.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               8

               Iz dokumenata dostavljenih Sudu proizlazi da je 10. prosinca 2013. AICP, u svojstvu javnog naručitelja, pokrenuo ograničeni postupak javne nabave s postupkom preliminarne selekcije radi sklapanja ugovora o pružanju usluga „provedbe sustavâ za upravljanje okolišem, kvalitetom i tehnološke platforme kod 13 poduzetnika”.

               9

               Člankom 12. stavkom 1. točkama (c) i (f) poziva na nadmetanje utvrđeno je sljedeće:
               „Kako bi bili odabrani, kandidati moraju dostaviti sljedeće dokumente:
               [...]

                        (c)

                        izjavu klijenta, otisnutu na papiru sa zaglavljem i otiskom pečata, kojom se dokazuje da kandidat provodi sustav upravljanja okolišem i/ili kvalitetom, u skladu s predloškom izjave dostupnim u Prilogu VIII. ovom pozivu na nadmetanje. Izjava mora imati potpis koji je ovjerio javni bilježnik, odvjetnik ili drugo ovlašteno tijelo, uz navođenje funkcije potpisnika;

                  [...]

                        (f)

                        izjavu klijenta, otisnutu na papiru sa zaglavljem i otiskom pečata, kojom se dokazuje da kandidat provodi sustav upravljanja, razvoja i provođenja mrežne tehnološke platforme, programske podrške za upravljanje i aktivnosti koordinacije, uz navođenje predmetnog iznosa, u skladu s predloškom izjave dostupnim u Prilogu IX. ovom pozivu na nadmetanje. Izjava mora imati potpis koji je ovjerio javni bilježnik, odvjetnik ili drugo ovlašteno tijelo, uz navođenje funkcije potpisnika; [...]”

               10

               AICP je odlukom od 27. ožujka 2014. odobrio konačno izvješće ocjenjivačkog suda, koji je za fazu podnošenja ponuda odabrao kandidaturu Índice ICT & Management, Lda. i odbio kandidaturu društva Ambisig jer, s jedne strane, to društvo nije dokazalo uvjete vezane za svoju tehničku sposobnost putem izjave privatnog kupca, ovjerene u skladu s člankom 12. poziva na nadmetanje i, s druge strane, nije dokazalo ni potkrijepilo da mu je bilo nemoguće ili osobito otežano pribaviti takvu izjavu.

               11

               U okviru tužbe koju je Ambisig podnio protiv te odluke, Tribunal Administrativo e Fiscal de Leiria (Upravni i porezni sud, Leiria, Portugal) 11. lipnja 2014. djelomično je prihvatio tužbene razloge tog društva, poništio odluku AICP‑a i naložilo potonjem da u roku od 20 dana donese novi poziv na nadmetanje.

               12

               Ambisig je osporio tu odluku pred punim sastavom istog suda tvrdeći da je sud pogriješio kada je odbio tužbene razloge koji se osobito odnose na nesukladnost pravila koje je javni naručitelj odredio u pogledu dokaza da su tehničke sposobnosti kandidata u skladu s uvjetima iz članka 48. Direktive 2004/18.

               13

               Budući da je Tribunal Administrativo e Fiscal de Leiria (Upravni i porezni sud, Leiria) presudom od 6. kolovoza 2014. odbio tu žalbu, Ambisig je podnio tužbu pred sudom koji je uputio zahtjev jer ni u toj presudi nije utvrđena nezakonitost, u smislu članka 48. Direktive 2004/18, pravila koje je javni naručitelj odredio u pogledu načina dokazivanja tehničkih sposobnosti kandidata.

               14

               U tim je okolnostima Tribunal Central Administrativo Sul (Središnji upravni sud Jug, Portugal) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        S obzirom na to da portugalsko zakonodavstvo ne uređuje područje sadržano u članku 48. stavku 2. točki (a) podtočki ii. drugoj alineji Direktive 2004/18, je li ta odredba izravno primjenjiva u portugalskom pravnom poretku tako da pojedincima dodjeljuje pravo na koje se oni mogu pozivati protiv javnih naručitelja?

                        2.

                        Treba li odredbu iz članka 48. stavka 2. točke (a) podtočke ii. druge alineje Direktive 2004/18 tumačiti u smislu da se protivi primjeni pravila koje je utvrdio javni naručitelj kojima se gospodarskom subjektu ne dopušta dokazivanje pružanja usluga izjavom koju je potpisao taj isti subjekt, osim ako dokaže nemogućnost ili ozbiljnu poteškoću za dobivanje potvrde od privatnog kupca?

                        3.

                        Treba li odredbu iz članka 48. stavka 2. točke (a) podtočke ii. druge alineje Direktive 2004/18 tumačiti u smislu da se protivi primjeni pravila koja je utvrdio javni naručitelj, a koja pod prijetnjom isključenja zahtijevaju da potvrda privatnog kupca sadržava potvrdu koju je potpisao javni bilježnik, odvjetnik ili drugo ovlašteno tijelo?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               15

               Sud koji je uputio zahtjev svojim prvim pitanjem u bitnome pita treba li članak 48. stavak 2. točku (a) podtočku ii. drugu alineju Direktive 2004/18 tumačiti na način da se njime, ako ne postoji prijenos u nacionalno pravo, pojedincima mogu dodjeljivati prava na koja se oni mogu pozivati protiv javnih naručitelja u okviru sporova pokrenutih pred nacionalnim sudovima.

               16

               Na samom početku treba podsjetiti na to da, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, ako je država propustila direktivu prenijeti u nacionalno pravo u propisanim rokovima ili ako ju je pogrešno prenijela, pojedinci se na te odredbe mogu pozivati pred nacionalnim sudovima protiv države kad god se odredbe direktive sadržajno gledajući čine bezuvjetnima i dovoljno određenima (vidjeti u tom smislu presude od 12. prosinca 2013., Portgás, C‑425/12, EU:C:2013:829, t. 18. i navedenu sudsku praksu; od 14. siječnja 2014., Association de médiation sociale, C‑176/12, EU:C:2014:2, t. 31. kao i od 15. svibnja 2014., Almos Agrárkülkereskedelmi, C‑337/13, EU:C:2014:328, t. 31.).

               17

               Međutim, valja utvrditi da su, kako je istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 25. svojeg mišljenja, člankom 48. stavkom 2. točkom (a) podtočkom ii. drugom alinejom Direktive 2004/18 ispunjeni ti uvjeti jer, s jedne strane, propisuje obvezu koja ne sadržava nijedan dodatan uvjet i ne ovisi o donošenju akta institucija Unije ili država članica i, s druge strane, jasno i potpuno navodi elemente koji se mogu tražiti od gospodarskih subjekata u svrhu dokazivanja tehničke sposobnosti u postupcima za sklapanje ugovora o javnim nabavama.

               18

               Sud je, osim toga, već u tom smislu odlučio u pogledu Direktive Vijeća 92/50 koja je stavljena izvan snage i zamijenjena Direktivom 2004/18.

               19

               Sud je tako, u točkama 46. i 47. presude Tögel od 24. rujna 1998. (C‑76/97, EU:C:1998:432) utvrdio da odredbe glave VI. Direktive 92/59, među kojima su osobito njezin članak 32. stavak 2., čiji je sadržaj u gotovo identičnom tekstu preuzeo članak 48. stavak 2. točka (a) podtočka ii. druga alineja Direktive 2004/18, mogu imati izravne učinke.

               20

               Imajući navedeno na umu, u svrhu pružanja korisnog odgovora na prvo pitanje valja precizirati može li se pozivati na članak 48. stavak 2. točku (a) podtočku ii. drugu alineju Direktive 2004/18 protiv bilo kojeg subjekta koji ima svojstvo „javnog naručitelja” u smislu članka 1. stavka 9. te direktive.

               21

               U tom pogledu valja podsjetiti da iako prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda direktiva ne može stvarati obveze za pojedinca te se stoga protiv njega nije moguće pozivati na direktivu kao takvu (osobito vidjeti presude od 24. siječnja 2012., Dominguez, C‑282/10, EU:C:2012:33, t. 37. i navedenu sudsku praksu kao i od 15. siječnja 2015., Ryanair, C‑30/14, EU:C:2015:10, t. 30.), kad se pojedinci ne pozivaju na takvu direktivu protiv pojedinca već protiv države, oni to mogu bez obzira u kojem svojstvu potonja djeluje. Treba, naime, izbjeći situaciju u kojoj bi država mogla imati koristi od svojeg nepoštovanja prava Unije (u tom smislu vidjeti presude od 24. siječnja 2012., Dominguez, C‑282/10, EU:C:2012:33, t. 38. i navedenu sudsku praksu kao i od 12. prosinca 2013., Portgás, C‑425/12, EU:C:2013:829, t. 23.).

               22

               Nadalje, među subjekte protiv kojih se može pozivati na odredbe direktive koje mogu imati izravan učinak ubraja se i subjekt kojemu je, bez obzira na njegov pravni oblik, na temelju akta javne vlasti povjereno obavljanje službe od javnog interesa pod njezinim nadzorom te u tu svrhu raspolaže iznimnim ovlastima koje nadilaze pravila mjerodavna za odnose među pojedincima (presuda od 12. prosinca 2013., Portgás, C‑425/12, EU:C:2013:829, t. 24. i navedena sudska praksa).

               23

               U ovom slučaju, što se tiče situacije AICP‑a, iz pojašnjenja koja je portugalska vlada iznijela na raspravi pred Sudom proizlazi da je taj subjekt, iako je obuhvaćen pojmom „javni naručitelj” u smislu članka 1. stavka 9. Direktive 2004/18, udruženje privatnopravnih poduzetnika koje ne ispunjava prethodno navedene uvjete potrebne da bi se moglo protiv njega pozivati na odredbe te direktive jer ne obavlja nikakvu službu od javnog interesa pod nadzorom državne vlasti i ne raspolaže iznimnim ovlastima koje nadilaze pravila mjerodavna za odnose među pojedincima, što treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

               24

               U takvom slučaju na tom je sudu da u najvećoj mogućoj mjeri uskladi tumačenje nacionalnog prava s tekstom i svrhom Direktive 2004/18 kako bi ostvario rezultat iz članka 48. stavka 2. točke (a) podtočke ii. druge alineje i na taj način poštovao obvezu iz članka 288. stavka 3. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presude od 24. siječnja 2012., Dominguez, C‑282/10, EU:C:2012:33, t. 24. i navedenu sudsku praksu kao i od 19. travnja 2016., DI, C‑441/14, EU:C:2016:278, t. 31.).

               25

               U tom pogledu valja podsjetiti da je obveza nacionalnog suca da se pozove na sadržaj direktive prilikom tumačenja i primjene relevantnih pravila unutarnjeg prava ograničena općim načelima prava i ne može služiti kao temelj tumačenja nacionalnog prava contra legem (u tom smislu vidjeti presude od 24. siječnja 2012., Dominguez, C‑282/10, EU:C:2012:33, t. 25. i navedenu sudsku praksu kao i od 19. travnja 2016., DI, C‑441/14, EU:C:2016:278, t. 32.).

               26

               U slučaju da nacionalno pravo nije moguće protumačiti tako da bude u skladu s Direktivom 2004/18, strana koja je oštećena uslijed takve neusklađenosti tog prava s pravom Unije mogla bi se pozivati na sudsku praksu proizašlu iz presude od 19. studenoga 1991., Francovich i dr. (C‑6/90 i C‑9/90, EU:C:1991:428) da bi, ovisno o slučaju, ishodila naknadu nastale štete (vidjeti u tom smislu presudu od 26. ožujka 2015., Fenoll, C‑316/13, EU:C:2015:200, t. 48. i navedenu sudsku praksu).

               27

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 48. stavak 2. točku (a) podtočku ii. drugu alineju Direktive 2004/18 treba tumačiti na način da se njime, ako ne postoji prijenos u nacionalno pravo, pojedincima mogu dodjeljivati prava na koja se oni mogu pozivati protiv javnih naručitelja u okviru sporova pokrenutih pred nacionalnim sudovima, ako su oni javni subjekti ili im je na temelju akta javne vlasti povjereno obavljanje službe od javnog interesa pod njezinim nadzorom te u tu svrhu raspolažu iznimnim ovlastima koje nadilaze pravila mjerodavna za odnose među pojedincima.

         Drugo pitanje

               28

               Sud koji je uputio zahtjev svojim drugim pitanjem u bitnome pita protivi li se članak 48. stavak 2. točka (a) podtočka ii. druga alineja Direktive 2004/18 primjeni pravila koja je utvrdio javni naručitelj kojima se gospodarskom subjektu ne dopušta dokazivanje tehničkih sposobnosti jednostranom izjavom, osim ako dokaže nemogućnost ili ozbiljnu poteškoću za dobivanje potvrde od privatnog kupca.

               29

               U tom pogledu početno valja podsjetiti da je člankom 48. stavkom 2. točkom (a) podtočkom ii. Direktive 2004/18 predviđeno da se tehničke sposobnosti gospodarskog subjekta mogu dokazati popisom glavnih izvršenih isporuka ili glavnih usluga pruženih u posljednje tri godine koje su prethodile objavi poziva na nadmetanje.

               30

               Ako je primatelj bio privatni kupac, drugom alinejom te odredbe predviđena su dva načina dokazivanja kako bi se dokazalo izvršenje tih isporuka ili pružanje tih usluga, odnosno „potvrdom kupca ili, u nedostatku navedenog, jednostavno izjavom gospodarskog subjekta”.

               31

               Pitanje suda koji je uputio zahtjev konkretno se odnosi na vezu između ta dva načina dokazivanja jer želi utvrditi jesu li oni ravnopravni i može li subjekt slobodno dokazati svoju tehničku sposobnost bilo kako, bilo potvrdom privatnog kupca bilo jednostavnom izjavom koju je sam sastavio, ili je, suprotno tomu, zakonodavac Unije odredio hijerarhiju navedenih načina dokazivanja te je korištenje jednostrane izjave od strane subjekta ograničeno samo na slučajeve u kojima nije bilo moguće pribaviti navedenu potvrdu.

               32

               U tom je pogledu potrebno utvrditi da je članak 48. stavak 2. točka (a) podtočka ii. druga alineja Direktive 2004/18 sastavljen riječima koje, sukladno svojem uobičajenom smislu u svakodnevnom jeziku, ne ostavljaju mjesta nikakvoj razumnoj dvojbi.

               33

               Naime, kako je nezavisni odvjetnik naglasio u točki 43. svojeg mišljenja, izraz „u nedostatku navedenog” koji se upotrebljava u toj odredbi ne upućuje, prema svojem uobičajenom smislu, na jednakost, nego na podređenost predviđenih načina dokazivanja.

               34

               Iz toga slijedi da, prema doslovnom tumačenju, članak 48. stavak 2. točku (a) podtočku ii. drugu alineju Direktive 2004/18 treba shvatiti na način da javni naručitelji gospodarskom subjektu mogu odobriti da svoje tehničke sposobnosti dokaže jednostranom izjavom samo ako ne može ishoditi potvrdu privatnog kupca.

               35

               Takvo tumačenje je osim toga potkrijepljeno kontekstom u kojem se koristi formulacija tog članka i ciljevima Direktive 2004/18 (vidjeti u tom smislu presudu od 22. ožujka 2012., GENESIS, C‑190/10, EU:C:2012:157, t. 41. i navedenu sudsku praksu).

               36

               Što se tiče, kao prvo, konteksta članka 48. stavka 2. točke (a) podtočke ii. druge alineje Direktive 2004/18, iz sudske prakse Suda proizlazi da se tom odredbom uspostavlja zatvoreni sustav koji ograničava načine ocjene i provjere tehničkih sposobnosti kojima raspolažu javni naručitelji (u tom smislu vidjeti presudu od 18. listopada 2012., Édukövízig i Hochtief Construction, C‑218/11, EU:C:2012:643, t. 28.). Iz toga slijedi da ako navedeni naručitelji u ovom području ne mogu odrediti nove načine dokazivanja, oni ne mogu ni ograničiti doseg već predviđenih načina.

               37

               Međutim, doslovno tumačenje članka 48. stavka 2. točke (a) podtočke ii. druge alineje Direktive 2004/18, kako proizlazi iz točke 34. ove presude, jedino je spojivo s tim kontekstom. Naime, nesporno je da bi alternativno tumačenje te odredbe, prema kojem bi javni naručitelji svakom gospodarskom subjektu trebali omogućiti da slobodno izabere između jednog ili drugog predviđenog načina dokazivanja, dovelo do ugrožavanja korisnog učinka i prema tome samog dosega načina koji se temelji na potvrdi privatnog kupca jer bi svaki subjekt vjerojatno, da bi udovoljio toj odredbi, u svakom slučaju pribavio jednostranu izjavu.

               38

               Što se tiče, kao drugo, ciljeva Direktive 2004/18, valja istaknuti da je cilj sustava koji je njome uspostavljen osobito, kao što proizlazi iz uvodnih izjava 2., 4. i 46., izbjeći narušavanje tržišnog natjecanja u odnosu na privatne ponuditelje i osigurati poštovanje načela transparentnosti, nediskriminacije kao i jednakog postupanja.

               39

               Međutim, doslovno tumačenje članka 48. stavka 2. točke (a) podtočke ii. druge alineje Direktive 2004/18, kako proizlazi iz točke 34. ove presude, kojim se želi dati prednost načinu dokazivanja koji se temelji na potvrdi privatnog kupca dotičnog gospodarskog subjekta također je usklađeno s razlozima navedenima u prethodnoj točki ove presude jer, s jedne strane, ono u pogledu stvarnih tehničkih sposobnosti tog subjekta jamči više transparentnosti i pravne sigurnosti i, s druge strane, omogućuje da se spriječe naknadne kontrole izjava koje su dostavili svi gospodarski subjekti, a koje je javni naručitelj obvezan provesti na temelju članka 44. stavka 1. i članka 45. stavka 2. točke (g) Direktive 2004/18.

               40

               Sukladno načelu proporcionalnosti, koje predstavlja opće načelo prava Unije, pravila koja su javni naručitelji odredili za provođenje dvaju načina dokazivanja iz članka 48. stavka 2. točke (a) podtočke ii. druge alineje Direktive 2004/18 ne smiju prelaziti ono što je nužno za ostvarenje ciljeva te direktive (u tom smislu vidjeti presudu od 22. listopada 2015., Impresa Edilux i SICEF, C‑425/14, EU:C:2015:721, t. 29. i navedenu sudsku praksu).

               41

               Iz toga slijedi da su, kao što su istaknuli nezavisni odvjetnik u točki 50. svojeg mišljenja i Komisija u svojim pisanim očitovanjima, pravila sadržana u pozivu na nadmetanje koja dopuštaju gospodarskom subjektu da u svrhu dokazivanja svojih tehničkih sposobnosti predoči jednostranu izjavu samo ako dokaže apsolutnu nemogućnost pribavljanja potvrde privatnog kupca neproporcionalna. Naime, takva pravila za njega predstavljaju prekomjerno opterećenje u odnosu na ono što je potrebno da tržišno natjecanje ne bi bilo narušeno te da bi se osiguralo poštovanje načela transparentnosti, nediskriminacije kao i jednakog postupanja u području javne nabave.

               42

               Nasuprot tomu, pravila iz poziva na nadmetanje na temelju kojih se gospodarski subjekt može pozivati na takvu jednostranu izjavu također ako objektivnim dokazima koji se moraju provjeriti u svakom pojedinom slučaju dokaže postojanje ozbiljne poteškoće koja ga je spriječila da dobije takvu potvrdu uslijed, primjerice, zle vjere dotičnog privatnog kupca, doimaju se sukladnima načelu proporcionalnosti jer takva pravila za gospodarski subjekt ne predstavljaju prekomjerno opterećenje u odnosu na ostvarenje tih istih ciljeva.

               43

               Čini se da je tako, uz uvjet da to provjeri sud koji je uputio zahtjev, i u pogledu pravila iz poziva na nadmetanje koja je odredio AICP i koja se osporavaju u okviru spora u glavnom postupku.

               44

               S obzirom na prethodna razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti da članak 48. stavak 2. točku (a) podtočku ii. drugu alineju Direktive 2004/18 valja tumačiti na način da mu se ne protivi primjena pravila koja je utvrdio javni naručitelj, poput onih u glavnom postupku, kojima se gospodarskom subjektu ne dopušta dokazivanje tehničkih sposobnosti jednostranom izjavom, osim ako dokaže nemogućnost ili ozbiljnu poteškoću za dobivanje potvrde od privatnog kupca.

         Treće pitanje

               45

               Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita protivi li se članku 48. stavku 2. točki (a) podtočki ii. drugoj alineji Direktive 2004/18 primjena pravilâ koja je utvrdio javni naručitelj, a kojima se pod prijetnjom isključenja kandidature ponuditelja zahtijeva da potvrda privatnog kupca sadržava potpis koji je ovjerio javni bilježnik, odvjetnik ili drugo ovlašteno tijelo.

               46

               U tom pogledu valja istaknuti da u verziji na portugalskom jeziku izraz „potvrda kupca” iz teksta članka 48. stavka 2. točke (a) podtočke ii. druge alineje Direktive 2004/18 glasi „declaração reconhecida do adquirente” („ovjerena potvrda kupca”), što dovodi do zaključka da izjava privatnog kupca, da bi bila valjana, mora sadržavati ovjereni potpis.

               47

               Međutim, kako ističu sve stranke koje su podnijele pisana očitovanja, tekst većine drugih jezičnih verzija te odredbe glasi drukčije, što dovodi do manje restriktivnog tumačenja dosega takvog načina dokazivanja. Naime, iz verzija na njemačkom („vom Erwerber ausgestellte Bescheinigung”), španjolskom („certificado del comprador”), talijanskom („attestazione dell’acquirente”) i engleskom jeziku („purchaser’s certification”) proizlazi da se izraz „potvrda kupca” treba shvatiti na način da je gospodarskom subjektu dopušteno dokazivanje svojih tehničkih sposobnosti jednostavnim dokumentom koji je bez posebnih formalnosti sastavio jedan ili više privatnih kupaca i kojim se potvrđuju glavne izvršene isporuke ili glavne usluge pružene u posljednje tri godine, s iznosima i datumima.

               48

               Glede te jezične različitosti treba podsjetiti da prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda formulacija korištena u jednoj od jezičnih verzija neke odredbe prava Unije ne može služiti kao jedini temelj za tumačenje te odredbe ili imati prednost u odnosu na ostale jezične verzije. Odredbe prava Unije treba tumačiti i primjenjivati na ujednačen način, s obzirom na ostale verzije sastavljene na svim jezicima Europske unije. U slučaju neslaganja između različitih jezičnih verzija određenog teksta prava Unije, dotičnu odredbu treba tumačiti u odnosu na opću strukturu i krajnji cilj propisa kojih je ona dio (presuda od 15. listopada 2015., Grupo Itevelesa i dr., C‑168/14, EU:C:2015:685, t. 42. i navedena sudska praksa).

               49

               Što se tiče opće strukture članka 48. stavka 2. točke (a) podtočke ii. druge alineje Direktive 2004/18, kao što se podsjeća u točki 36. ove presude, njome se uspostavlja zatvoreni sustav koji ograničuje mogućnost javnih naručitelja da predvide nove načine dokazivanja odnosno da oblikuju dodatne zahtjeve kojima bi značajno izmijenili prirodu i uvjete podnošenja već predviđenih dokaza.

               50

               Međutim, valja utvrditi da bi zahtjev da potpis na potvrdi privatnog kupca bude ovjeren predstavljao konstitutivnu formalnost takve bitne izmjene prvog od dva načina dokazivanja predviđenih u članku 48. stavku 2. točki (a) podtočki ii. drugoj alineji Direktive 2004/18 i otežao korake koje gospodarski subjekt treba poduzeti da bi udovoljio zahtjevima svojeg tereta dokazivanja, što bi bilo protivno općoj strukturi tog članka.

               51

               Što se tiče cilja Direktive 2004/18, valja podsjetiti da se, kao što proizlazi iz njezinih uvodnih izjava 1. i 2., njome uspostavljaju koordinacijska pravila kojima se osobito pojednostavljuju i osuvremenjuju nacionalni postupci javne nabave u svrhu olakšavanja slobodnog kretanja robe, slobode poslovnog nastana, slobodnog pružanja usluga i otvaranja takvih javnih nabava tržišnom natjecanju.

               52

               Osobito, kako proizlazi iz sudske prakse Suda i kako je utvrđeno u njezinoj uvodnoj izjavi 32., tom se direktivom želi olakšati pristup malih i srednjih poduzetnika javnoj nabavi (vidjeti u tom smislu presude od 10. listopada 2013., Swm Costruzioni 2 i Mannocchi Luigino, C‑94/12, EU:C:2013:646, t. 34. i od 7. travnja 2016., Partner Apelski Dariusz, C‑324/14, EU:C:2016:214, t. 34.).

               53

               Međutim, kako ističe nezavisni odvjetnik u točkama 80. i 81. svojeg mišljenja, podređivanje dokazne snage potvrde privatnog kupca ovjeri njegova potpisa od strane trećeg subjekta zahtijevalo bi formalizam koji ne bi doveo do otvaranja javne nabave najširem mogućem tržišnom natjecanju, već do ograničavanja sudjelovanja gospodarskih subjekata, osobito inozemnih, u toj nabavi.

               54

               Naime, zbog kratkih rokova koji se obično određuju za podnošenje kandidatura u pozivu na nadmetanje kao i zbog odstupanja između različitih nacionalnih zakonodavstava u pogledu ovjere potpisa akata, nije isključeno da bi mnogi subjekti, osobito inozemni, mogli odustati od podnošenja svojih ponuda, uslijed praktičnih poteškoća koje bi mogle nastati zbog obveze podnošenja, u državi članici na koju se odnosi sklapanje ugovora, potvrde čiji je potpis propisno ovjeren.

               55

               Slijedom toga, opća struktura i cilj Direktive 2004/18 dovode do prihvaćanja tumačenja prema kojem „potvrda” privatnog kupca kao „ovjerena izjava” iz verzije na portugalskom jeziku iz članka 48. stavka 2. točke (a) podtočke ii. druge alineje te direktive zahtijeva samo podnošenje potvrde koju je sastavio taj kupac te javni naručitelji ne mogu za nju zahtijevati nikakvu drugu formalnost, poput ovjere potpisa navedenog kupca od strane bilo kakvog nadležnog tijela.

               56

               S obzirom na prethodna razmatranja, na treće pitanje valja odgovoriti da članak 48. stavak 2. točku (a) podtočku ii. drugu alineju Direktive 2004/18 treba tumačiti na način da se protivi primjeni pravila koja je utvrdio javni naručitelj, poput onih u glavnom postupku, a koja pod prijetnjom isključenja kandidature ponuditelja zahtijevaju da potvrda privatnog kupca sadržava potpis koji je ovjerio javni bilježnik, odvjetnik ili drugo ovlašteno tijelo.

         Troškovi

               57

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 48. stavak 2. točku (a) podtočku ii. drugu alineju Direktive Europskog parlamenta i Vijeća 2004/18/EZ od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima, ugovora o javnoj nabavi robe te ugovora o javnim uslugama treba tumačiti na način da se njime, ako ne postoji prijenos u nacionalno pravo, pojedincima mogu dodjeljivati prava na koja se oni mogu pozivati protiv javnih naručitelja u okviru sporova pokrenutih pred nacionalnim sudovima, ako su oni javni subjekti ili im je na temelju akta javne vlasti povjereno obavljanje službe od javnog interesa pod njezinim nadzorom te u tu svrhu raspolažu iznimnim ovlastima koje nadilaze pravila mjerodavna za odnose među pojedincima.

                           2.

                           Članak 48. stavak 2. točku (a) podtočku ii. drugu alineju Direktive 2004/18 treba tumačiti na način da se ne protivi primjeni pravila koja je utvrdio javni naručitelj, poput onih u glavnom postupku, kojima se gospodarskom subjektu ne dopušta dokazivanje svojih tehničkih sposobnosti jednostranom izjavom, osim ako dokaže nemogućnost ili ozbiljnu poteškoću za dobivanje potvrde od privatnog kupca.

                           3.

                           Članak 48. stavak 2. točku (a) podtočku ii. drugu alineju Direktive 2004/18 treba tumačiti na način da se protivi primjeni pravila koja je utvrdio javni naručitelj, poput onih u glavnom postupku, a koja pod prijetnjom isključenja kandidature ponuditelja zahtijevaju da potvrda privatnog kupca sadržava potpis koji je ovjerio javni bilježnik, odvjetnik ili drugo ovlašteno tijelo.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: portugalski


Presuda Suda (drugo vijeće) od 6. svibnja 1982. # Firma Wilhelm Fromme protiv Bundesanstalt für landwirtschaftliche Marktordnung. # Zahtjev za prethodnu odluku: Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Njemačka. # Predmet 54/81.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 5. listopada 2006. # Komisija Europskih zajednica protiv Portugalske Republike. # Povreda obveze države članice. # Predmet C-84/04.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 30. studenoga 2016.#Export Development Bank of Iran protiv Vijeća Europske unije.#Zajednička vanjska i sigurnosna politika – Mjere ograničavanja protiv Irana – Zamrzavanje financijskih sredstava – Ponovno uvrštenje imena tužitelja nakon što je Opći sud poništio početno uvrštenje – Pogreška koja se tiče prava – Pogreška koja se tiče činjenica – Obveza obrazlaganja – Prava obrane – Pravo na djelotvornu sudsku zaštitu – Proporcionalnost – Jednako postupanje.#Predmet T-89/14.


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 21. studenoga 2013.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Hoge Raad der Nederlanden.#Zahtjev za prethodnu odluku – Članak 43. UEZ‑a – Motorna vozila – Uporaba osobnog motornog vozila u državi članici koje je registrirano u drugoj državi članici – Istovremeno oporezivanje vozila u jednoj državi članici prilikom prve uporabe nacionalne cestovne mreže i u drugoj državi članici prilikom njegove registracije – Uporaba vozila jednog državljanina kako za privatne svrhe tako i za svrhu putovanja iz države članice porijekla na radno mjesto koje se nalazi u drugoj državi članici.#Predmet C-302/12.

text:
      PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
   21. studenoga 2013. (
         *1
      )
   „Zahtjev za prethodnu odluku — Članak 43. UEZ‑a — Motorna vozila — Uporaba osobnog motornog vozila u državi članici koje je registrirano u drugoj državi članici — Istovremeno oporezivanje vozila u jednoj državi članici prilikom prve uporabe nacionalne cestovne mreže i u drugoj državi članici prilikom njegove registracije — Uporaba vozila jednog državljanina kako za privatne svrhe tako i za svrhu putovanja iz države članice porijekla na radno mjesto koje se nalazi u drugoj državi članici“
   U predmetu C‑302/12,
   povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Hoge Raad der Nederlanden (Nizozemska) odlukom od 6. travnja 2012., koju je Sud zaprimio 20. lipnja 2012., u postupku

      X

   protiv

      Minister van Financiën

   SUD (drugo vijeće),
   u sastavu: R. Silva de Lapuerta (izvjestiteljica), predsjednica vijeća, J. L. da Cruz Vilaça, G. Arestis, J.-C. Bonichot i A. Arabadjiev, suci,
   nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
   tajnik: A. Calot Escobar,
   uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

            —

            za X, B. Schuver, advocaat,

            —

            za nizozemsku vladu, B. Koopman i C. Wissels, u svojstvu agenata,

            —

            za grčku vladu, M. Tassopoulou i G. Papagianni, u svojstvu agenata,

            —

            za Europsku komisiju, C. Barslev i W. Roels, u svojstvu agenata,

      saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 5. rujna 2013.,
   donosi sljedeću

      Presudu

            1

            Zahtjev za prethodno pitanje odnosi se na tumačenje članka 43. UEZ‑a.

            2

            Zahtjev je podnesen u okviru spora između X i Minister van Financiën (Ministarstva financija) u vezi sa zahtjevom na ispunjenje upućenim stranci zbog neplaćanja poreza na osobna vozila i motocikle (u daljnjem tekstu: VM porez) prilikom prve uporabe određenog motornog vozila na nizozemskoj cestovnoj mreži.

      Pravni okvir

            3

            Članak 1. stavak 1. Zakona iz 1992. o porezu na osobna vozila i motocikle (Wet op de belasting van personenauto’s en motorrijwielen 1992, SL, 1992., br. 709., u daljnjem tekstu: Zakon iz 1992.) propisuje da su osobna motorna vozila podložna plaćanju tog poreza.

            4

            Na temelju članka 1. stavaka 2. i 5. Zakona iz 1992., VM porez dospijeva prilikom upisa vozila u nizozemski registar motornih vozila. Međutim, ako je osobno vozilo ili motocikl koji nije registriran u Nizozemskoj stavljen na raspolaganje fizičkoj ili pravnoj osobi koja boravi ili ima sjedište u toj državi članici, obveza plaćanja tog poreza dospijeva počevši od prve uporabe toga motornog vozila na nizozemskoj cestovnoj mreži.

            5

            Članak 5. stavak 2. navedenog zakona predviđa da je za osobno vozilo ili motocikl obveznik plaćanja poreza VM osoba koja stvarno upotrebljava to vozilo.

            6

            Na temelju članka 9. stavka 1. navedenog zakona, visina tog poreza za osobno vozilo, uz mogućnost njegovog smanjenja ili povećanja sukladno istoj odredbi, iznosi 45,2 % kataloške neto cijene vozila. Ta cijena odgovara prodajnoj cijeni vozila koju proizvođač ili uvoznik preporučuje preprodavatelju, umanjenoj za porez na dodanu vrijednost.

            7

            U odnosu na nova motorna vozila kataloška neto cijena utvrđuje se prema danu kada mu je dodijeljena registracijska oznaka u Nizozemskoj. Kad je riječ o rabljenim vozilima, njihova kataloška neto cijena utvrđuje se u odnosu na dan njihove prve uporabe, neovisno o tome je li ona izvršena na nizozemskom području.

            8

            U odnosu na prvu uporabu na nizozemskoj cestovnoj mreži osobnih vozila ili motocikla koji nisu registrirani u Nizozemskoj, a stavljeni su na raspolaganje fizičkoj ili pravnoj osobi koja boravi ili ima sjedište u toj državi članici, nacionalni propis o kojemu se raspravlja u glavnom postupku predviđa, radi plaćanja VM poreza, primjenu kataloške neto cijene za rabljena vozila.

            9

            S ciljem naplate navedenog poreza na rabljena vozila, u obzir se uzima već proteklo vrijeme uporabe a visina poreza umanjuje se za određeni postotak.

      Glavni postupak i prethodna pitanja

            10

            Osoba X belgijska je državljanka. Od 1998. koristi ortodontsku ordinaciju u Nizozemskoj, i u toj državi članici posjeduje kuću u kojoj boravi sa svojim partnerom za vrijeme dok je ordinacija otvorena. Izvan tog vremena par boravi u apartmanu koji je iznajmio u Belgiji.

            11

            X posjeduje vozilo koje je kupila u Belgiji tijekom 2004. i upotrebljava ga u toj državi članici i u Nizozemskoj, kako za privatne tako i za poslovne svrhe. Iz spisa proizlazi da se polovica udaljenosti koju X uporabom tog vozila svake godine prevaljuje odnosi na Belgiju, a polovica na Nizozemsku.

            12

            X je registrirala svoje vozilo u Belgiji te je s osnove belgijskog poreza za stavljanje vozila u promet platila iznos od 4.957 eura.

            13

            Dana 19. srpnja 2006. nizozemska porezna služba utvrdila je da X upotrebljava svoje vozilo na nizozemskoj cestovnoj mreži ne podmirivši VM porez. Zbog toga joj je upućen zahtjev na ispunjenje koji glasi na iznos od 17.315 eura.

            14

            X je uložila prigovor protiv navedenog zahtjeva na ispunjenje, koji je Belastinginspecteur (porezni inspektor) ipak potvrdio, s obrazloženjem da je stranka boravila u Nizozemskoj i da je svoje vozilo upotrebljavala na nizozemskim javnim cestama.

            15

            Nakon što je Rechtbank te Leeuwarden usvojio žalbu X podnesenu protiv odluke Belastinginspecteura, Gerechtshof te Leeuwarden usvojio je priziv Minister van Financiën i ukinuo presudu Rechtbank te Leeuwarden.

            16

            Prema Gerechtshof te Leeuwarden, X se ne može s uspjehom pozvati na načelo proporcionalnosti s obzirom na to da je njezino vozilo bilo dugotrajno upotrebljavano uglavnom u Nizozemskoj i da VM porez ne predstavlja prepreku slobodama koje su zajamčene pravom Unije. U tom pogledu okolnost da je belgijski porez za stavljanje vozila u promet plaćen ne oslobađa X od obveze plaćanja VM poreza za svoje vozilo prema nizozemskim propisima, s obzirom na to da ima boravište u Nizozemskoj.

            17

            X je sudu koji je uputio zahtjev podnijela žalbu u kasacijskom postupku protiv presude Gerechtshof te Leeuwarden. Prema sudu koji je uputio zahtjev, jasno je da X prema nizozemskim propisima ima boravište u Nizozemskoj, premda to ne isključuje mogućnost da se prema belgijskim propisima može smatrati da ima boravište i u Belgiji. U tom pogledu, u mjeri u kojoj potonja činjenica nije osporena, sud koji je uputio zahtjev polazi od pretpostavke da X također ima boravište u Belgiji i da je njezino vozilo također namijenjeno dugotrajnoj uporabi u toj državi članici.

            18

            U tim je okolnostima Hoge Raad der Nederlanden odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                     „1)

                     Je li izvršenje poreznih ovlasti dviju država članica, a posebno naplata poreza na registraciju motornih vozila, neograničeno kada građanin Unije u skladu s nacionalnim propisima ima prebivalište u dvjema državama članicama i u obje države stvarno i dugotrajno upotrebljava motorno vozilo kojeg je vlasnik?

                     2)

                     U slučaju negativnog odgovora na prvo pitanje, može li načelo proporcionalnosti imati učinak ispravljanja u području naplate poreza na registraciju u slučaju kao što je ovaj i, ako može, podrazumijeva li to načelo da država članica ili obje države članice moraju ograničiti svoje porezne ovlasti i na koji način?”

      O prethodnim pitanjima

            19

            Uvodno valja navesti da sud koji je uputio zahtjev u svojim pitanjima ne ukazuje na odredbu ili odredbe prava Unije u odnosu na koje Sud treba dati svoje očitovanje.

            20

            U sličnim je okolnostima Sud već naveo da je na njemu da iz ukupnosti elemenata koje je dao nacionalni sud, a posebno iz obrazloženja odluke o upućivanju zahtjeva, zaključi koji su to relevantni elementi prava Unije, imajući u vidu predmet spora u glavnom postupku (presuda od 5. svibnja 2011., Bartlett i dr., C‑537/09, Zb., str. I‑3417., točka 36.).

            21

            U ovom slučaju, imajući u vidu činjenicu da je X samozaposlena belgijska državljanka koja je samozaposleni ortodont u Nizozemskoj i da joj je zahtjev na ispunjenje u pitanju upućen tijekom mjeseca srpnja 2006., potrebno je da Sud ocijeni pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev u odnosu na slobodu poslovnog nastana iz članka 43. UEZ‑a.

            22

            Prema tome, pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev, koja valja sagledati zajedno, treba shvatiti tako da se njima u biti traži odgovor treba li članak 43. UEZ‑a tumačiti tako da se on protivi propisu države članice koji predviđa porez koji se plaća prilikom prve uporabe motornog vozila na nacionalnoj cestovnoj mreži za registrirano vozilo i za koje je već plaćen porez prilikom njegove registracije u drugoj državi članici, u slučaju kad je vozilo namijenjeno stvarnoj i dugotrajnoj uporabi uglavnom u tim dvjema državama članicama ili kad je takvo vozilo doista upotrebljavano na taj način.

            23

            U tom smislu valja podsjetiti na to da, osim nekih iznimaka koje nisu od značaja za glavni postupak, oporezivanje motornih vozila nije usklađeno na razini Europske unije. Države članice su, dakle, slobodne izvršavati svoje porezne ovlasti pod uvjetom da ih izvršavaju poštujući pravo Unije (vidjeti presudu od 26. travnja 2012., van Putten i dr., C‑578/10 do C‑580/10, točku 37. i tamo navedenu sudsku praksu, kao i rješenje od 27. travnja 2012., Notermans‑Boddenberg, C‑114/11, točku 21.).

            24

            U odnosu na porez na registraciju vozila, stalna je sudska praksa da država članica može odrediti plaćanje poreza na registraciju motornog vozila koje je registrirano u drugoj državi članici kad je to vozilo uglavnom namijenjeno za stalnu uporabu na području prve države članice ili kad je doista upotrebljavano na taj način (vidjeti gore navedenu presudu van Putten i dr., točku 46., kao i gore navedeno rješenje Notermans‑Boddenberg, točku 26.).

            25

            Posebno glede VM poreza, Sud je imao prilike utvrditi da, ako su vozila neregistrirana u Nizozemskoj uglavnom namijenjena za stalnu uporabu na nizozemskom području ili su doista upotrebljavana na taj način, ne postoji razlika u postupanju prema osobi koja boravi u Nizozemskoj i koja upotrebljava takvo vozilo, i prema osobi koja pod istim uvjetima upotrebljava vozilo koje je registrirano u toj državi članici, s obzirom na to da je potonjem vozilu, također namijenjenom stalnoj uporabi uglavnom na nizozemskom području, već određen VM porez prilikom njegove registracije u Nizozemskoj (vidjeti gore navedenu presudu van Putten i dr., točku 50., kao i gore navedeno rješenje Notermans‑Boddenberg, točku 27.).

            26

            Također, u tim je uvjetima već presuđeno da je naplata VM poreza prilikom prve uporabe nizozemske cestovne mreže za motorno vozilo koje nije registrirano u Nizozemskoj opravdana, kao i u slučaju plaćanja poreza koji se određuje prilikom registracije vozila u Nizozemskoj, utoliko što se, kako to proizlazi iz Zakona iz 1992., prilikom određivanja poreza uzima u obzir amortizacija vozila u trenutku te prve uporabe (vidjeti gore navedenu presudu van Putten i dr., točku 51., kao i gore navedeno rješenje Notermans‑Boddenberg, točku 28.).

            27

            Sud koji je uputio zahtjev pita dovodi li sama činjenica, da je vozilo namijenjeno uglavnom stvarnoj i dugotrajnoj uporabi ili se doista tako upotrebljava, ne samo na nizozemskom području nego i na području države članice njegove registracije, do ograničenja u izvršavanju poreznih ovlasti tih dviju država članica.

            28

            U odnosu na to valja podsjetiti da, kada ne postoji usklađenost propisa na razini Unije, određeni nedostaci koji mogu proizaći iz usporednog izvršavanja poreznih ovlasti različitih država članica, pod uvjetom da izvršavanje ovlasti nije diskriminirajuće, ne predstavljaju ograničenje slobode kretanja (vidjeti presudu od 8. prosinca 2011., Banco Bilbao Vizcaya Argentaria, C‑157/10, Zb.,. str. I‑13023., točku 38.).

            29

            Osim toga, kao što je navela nezavisna odvjetnica u točki 48. mišljenja, referirajući se na gore navedenu presudu Banco Bilbao Vizcaya Argentaria (točku 39.), čak pretpostavljajući da su razlozi donošenja VM poreza i belgijskog poreza na stavljanje u promet istovjetni, valja podsjetiti da države članice nisu dužne uskladiti vlastiti porezni sustav sa sustavom oporezivanja drugih država članica s ciljem uklanjanja dvostrukih nameta.

            30

            U ovom slučaju, bez obzira na to upotrebljava li X vozilo o kojemu se raspravlja u glavnom postupku za privatne svrhe ili radi dolaska na svoje radno mjesto koje se nalazi u drugoj državi članici, zakonodavstvo o kojemu se raspravlja u glavnom postupku ne ide nauštrb stranci u usporedbi sa samozaposlenom osobom koja je već obveznik VM poreza, s obzirom na to da se porez određuje svakoj osobi koja ima boravište u Nizozemskoj, bez obzira na to izvršava li takvu djelatnost bilo u trenutku upisa motornog vozila u nizozemski registar motornih vozila bilo prilikom prve uporabe takvog vozila, registriranog u drugoj državi članici, na nizozemskoj cestovnoj mreži (vidjeti u tom smislu u odnosu na članak 39. UEZ‑a gore navedeno rješenje Notermans‑Boddenberg, točku 30.).

            31

            Iz navedenog proizlazi da porezni nedostaci koje je pretrpjela X, s obzirom na to što je izvršavala svoju djelatnost prije izvršavanja slobode poslovnog nastana u Nizozemskoj, a koje ne proizlaze iz diskriminirajućeg načina izvršavanja poreznih ovlasti dviju država članica, ne krše članak 43. UEZ‑a

            32

            Imajući u vidu sve navedene okolnosti, valja odgovoriti na postavljena pitanja tako da članak 43. UEZ‑a treba tumačiti tako da se on ne protivi propisu države članice koji predviđa porez koji se plaća prilikom prve uporabe nacionalne cestovne mreže za registrirano vozilo za koje je već plaćen porez prilikom njegove registracije u drugoj državi članici, u slučaju kad je vozilo namijenjeno stvarnoj i dugotrajnoj uporabi uglavnom u tim dvjema državama članicama ili kad je takvo vozilo stvarno već upotrebljavano na taj način, pod uvjetom da taj porez nije diskriminirajući.

      Troškovi

            33

            Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Slijedom navedenog, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                  Članak 43. UEZ‑a treba tumačiti tako da se ne protivi propisu države članice koji predviđa porez koji se plaća prilikom prve uporabe nacionalne cestovne mreže za registrirano vozilo za koje je već plaćen porez prilikom njegove registracije u drugoj državi članici, u slučaju kad je vozilo namijenjeno stvarnoj i dugotrajnoj uporabi uglavnom u tim dvjema državama članicama ili kad je takvo vozilo stvarno već upotrebljavano na taj način, pod uvjetom da taj porez nije diskriminirajući.

                  Potpisi

         (
         *1
      )	Jezik postupka: nizozemski


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 21. srpnja 2016.#Tadeusz Ogrodnik protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak za proglašavanje žiga ništavim – Figurativni žig Europske unije Tropical – Raniji nacionalni verbalni žig TROPICAL – Relativni razlog za odbijanje – Članak 8. stavak 1. točka (b) i članak 53. stavak 1. točka (a) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Opseg tužiteljevih prava na temelju nacionalnog prava – Supostojanje žigova – Obveza obrazlaganja – Članak 75. Uredbe br. 207/2009.#Predmet T-804/14.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 2. svibnja 1990. # Société coopérative agricole de Rozay-en-Brie, Provins et environs protiv Office national interprofessionnel des céréales. # Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunal administratif de Versailles - Francuska. # Poljoprivreda. # Predmet C-27/89.