title: Presuda Suda (peto vijeće) od 19. lipnja 2014.#Centro Hospitalar de Setúbal EPE i Serviço de Utilização Comum dos Hospitais (SUCH) protiv Eurest (Portugal) – Sociedade Europeia de Restaurantes Lda.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Supremo Tribunal Administrativo.#Prethodni postupak − Ugovori o javnoj nabavi usluga – Direktiva 2004/18/EZ – Sklapanje ugovora bez pokretanja postupka nadmetanja (tzv. ugovaranje ,in‑house’) – Ugovaratelj koji je pravno samostalan od javnog naručitelja – Centar za pružanje pomoćnih usluga i usluga podrške bolnicama – Javnokorisna neprofitna udruga – Većina članova udruge sastavljena od javnih naručitelja – Manjina članova udruge sastavljena od subjekata privatnog prava, neprofitnih karitativnih udruga – Ostvarena djelatnost u korist članova udruge predstavlja najmanje 80 % godišnjeg prihoda.#Predmet C‑574/12.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      19. lipnja 2014. (
            *1
         )
      „Prethodni postupak — Ugovori o javnoj nabavi usluga — Direktiva 2004/18/EZ — Sklapanje ugovora bez pokretanja postupka nadmetanja (tzv. ugovaranje ‘in‑house’) — Ugovaratelj koji je pravno samostalan od javnog naručitelja — Centar za pružanje pomoćnih usluga i usluga podrške bolnicama — Javnokorisna neprofitna udruga — Većina članova udruge sastavljena od javnih naručitelja — Manjina članova udruge sastavljena od subjekata privatnog prava, neprofitnih karitativnih udruga — Ostvarena djelatnost u korist članova udruge predstavlja najmanje 80% godišnjeg prihoda“
      U predmetu C‑574/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Supremo Tribunal Administrativo (Portugal), odlukom od 6. studenoga 2012., koju je Sud zaprimio 7. prosinca 2012., u postupku

         Centro Hospitalar de Setúbal EPE,

         Serviço de Utilização Comum dos Hospitais (SUCH)

      protiv

         Eurest (Portugal) – Sociedade Europeia de Restaurantes Lda,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, E. Juhász (izvjestitelj), A. Rosas, D. Šváby i C. Vajda, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 21. studenoga 2013.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Centro Hospitalar de Setúbal EPE, M. Real Martins i S. Alves Ribeiro, advogados,

               —

               za Serviço de Utilização Comum dos Hospitais (SUCH), M. Claro, advogada,

               —

               za Eurest (Portugal) – Sociedade Europeia de Restaurantes Lda, M. Lucas Rodrigues, advogada,

               —

               za portugalsku vladu, L. Inez Fernandes i A. Navegas, u svojstvu agenata,

               —

               za španjolsku vladu, M. J. García‑Valdecasas Dorrego, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, M. Afonso kao i A. Tokár i M. Noll‑Ehlers, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 27. veljače 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjevom za prethodnu odluku sud koji je uputio zahtjev moli Sud da pojasni svoju sudsku praksu u vezi sa sklapanjem ugovora o javnoj nabavi izravnim ugovaranjem poznatim kao ugovaranje „in‑house“ bez primjene Direktive 2004/18/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima, ugovora o javnoj nabavi robe te ugovora o javnim uslugama (SL L 134, str. 114.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 1., str. 156.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između, s jedne strane, Centro Hospitalar de Setúbal EPE (Bolničkog centra Setúbal, u daljnjem tekstu: Bolnički centar) i Serviço de Utilização Comum dos Hospitais (zajedničke bolničke službe, u daljnjem tekstu: SUCH), i, s druge strane, društva Eurest (Portugal) – Sociedade Europeia de Restaurantes Lda (u daljnjem tekstu: Eurest) u vezi s pravilnošću sklapanja ugovora o javnoj nabavi koji je Bolnički centar izravno sklopio sa SUCH‑om.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Direktiva 2004/18

               3

               Direktiva 2004/18 uspostavlja pravni okvir mjerodavan za ugovore o javnoj nabavi koje sklapaju javni naručitelji.

               4

               Uvodna izjava 4. ove direktive navodi:
               „Države članice trebale bi se pobrinuti da sudjelovanje tijela kojim upravlja javno pravo [subjekta javnog prava] kao ponuditelja u postupku sklapanja ugovora o javnoj nabavi ne uzrokuje narušavanje tržišnog natjecanja u odnosu na privatne ponuditelje.“

               5

               Članak 1. iste direktive, pod naslovom „Definicije“, u stavku 2. točki (a) propisuje:
               „‘Ugovori o javnoj nabavi’ su naplatni ugovori sklopljeni u pisanom obliku između jednog ili više gospodarskih subjekata i jednog ili više javnih naručitelja i čiji je predmet izvođenje radova, isporuka robe ili pružanje usluga u smislu ove Direktive.“

               6

               U članku 1. stavku 8. navedene direktive stoji:
               „Izraz ‚izvoditelj radova’, ‚dobavljač’ i ‚pružatelj usluga’ znači bilo koja ili fizička ili pravna osoba ili javno tijelo ili zajednice tih osoba i/ili tijela koja na tržištu nude izvođenje radova i/ili posla, isporuku robe ili pružanje usluga.
               Izraz ‚gospodarski subjekt’ obuhvaća u jednakoj mjeri pojmove izvoditelja radova, dobavljača i pružatelja usluga. On se koristi samo zbog pojednostavljenja.
               […]“

               7

               U članku 1. stavku 9. iste direktive pobliže se definiraju subjekti koji se smatraju javnim naručiteljima koji prilikom sklapanja naplatnog ugovora s gospodarskim subjektom moraju pokrenuti postupak sklapanja ugovora o javnoj nabavi u skladu s pravilima Direktive 2004/18.

               8

               Člankom 7. Direktive 2004/18, pod naslovom „Pragovi za ugovore o javnoj nabavi“, utvrđuju se pragovi procijenjene vrijednosti nabave od kojih se ugovori o javnoj nabavi moraju sklapati u skladu s pravilima te direktive. Ti pragovi se uredbama Komisije u redovnim vremenskim razmacima mijenjaju i prilagođuju gospodarskim okolnostima. U vrijeme relevantno za činjenice glavnog postupka prag za ugovore o javnoj nabavi usluga koje sklapaju javni naručitelji koji nisu tijela središnje državne uprave bio je postavljen Uredbom Komisije (EZ) br. 1177/2009 od 30. studenoga 2009. (SL L 314, str. 64.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 9., str. 283.) na iznos od 193.000 eura.

               9

               Članak 20. Direktive 2004/18, pod naslovom „Rješenja za ugovore o javnim uslugama“, a koji se nalazi pod naslovom II., u poglavlju III. navedene Direktive, propisuje:
               „Ugovori čiji su predmet usluge navedene u Prilogu II. A sklapaju se u skladu s člancima 23. do 55.“

               10

               U skladu s člankom 21. navedene direktive, koji se također nalazi u poglavlju III. iste direktive:
               „Ugovori čiji su predmet usluge navedene u Prilogu II. B podložni su samo članku 23. i članku 35. stavku 4.“

               11

               U prilogu II. B Direktive 2004/18 pod kategorijom 17. nalaze se „Hotelske i restoranske usluge“.

         Sklapanje ugovora bez primjene postupaka propisanih Direktivom 2004/18 – Tzv. ugovaranje „in‑house“

               12

               Pretpostavke za takvo sklapanje ugovora utvrđene su i razvijene sudskom praksom Suda prema kojoj poziv na nadmetanje uz pokretanje postupka u skladu s Direktivom 2004/18 nije obvezan u situaciji u kojoj javni naručitelj nad pravno samostalnom osobom obavlja nadzor sličan nadzoru koji obavlja nad vlastitim službama i istodobno ta osoba bitan dio svoje djelatnosti obavlja za javnog naručitelja ili javne naručitelje koji u njoj drže udjele (vidjeti u tom smislu presudu Teckal, C‑107/98, EU:C:1999:562, t. 50.).

               13

               Sud je također izrazio stav prema kojem već i manjinsko sudjelovanje privatnog poduzetnika u temeljnom kapitalu društva u kojem udjele drži i dotični javni naručitelj u svakom slučaju isključuje mogućnost da taj javni naručitelj obavlja nad tim društvom nadzor sličan nadzoru koji obavlja nad svojim vlastitim službama, s obzirom na to da se svako ulaganje privatnog kapitala u poduzeće vodi načelima koja su svojstvena privatnim interesima i teži ostvarenju ciljeva koji su drukčije naravi od ciljeva koji su u javnom interesu (vidjeti presudu Stadt Halle i RPL Lochau, C‑26/03, EU:C:2005:5, t. 49. i 50.).

         Portugalsko pravo

               14

               Direktiva 2004/18 prenesena je u portugalski pravni poredak Zakonikom o javnoj nabavi koji je potvrđen Zakonskim dekretom br. 18/2008 od 29. siječnja 2008., kako je izmijenjen i ponovno objavljen u prilogu Zakonskog dekreta br. 287/2009 od 2. listopada 2009. (Diário da República, serija 1., br. 192 od 2. listopada 2009., u daljnjem tekstu: Zakonik o javnoj nabavi).

               15

               Primjenjujući sudsku praksu Suda koja se navodi u točkama 12. i 13. ove presude, članak 5. stavak 2. Zakonika o javnoj nabavi glasi:
               „Dio II. ovog Zakonika, nadalje, ne primjenjuje se na sklapanje ugovora o javnoj nabavi, bez obzira na predmet nabave, između javnih naručitelja i drugog subjekta ako:

                        a)

                        javni naručitelj, pojedinačno ili s drugim javnim naručiteljima, obavlja nadzor nad djelatnošću tog subjekta, a taj nadzor sličan je nadzoru koji obavlja nad svojim vlastitim službama i

                        b)

                        taj subjekt bitan dio svoje djelatnosti obavlja u korist jednog ili više javnih naručitelja koji nad njim obavljaju sličan nadzor opisan u prethodnoj točki.“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               16

               Bolnički centar, koji je javna bolnica, sklopio je 27. srpnja 2011. ugovor sa SUCH‑om o isporuci obroka pacijentima i osoblju Bolničkog centra (u daljnjem tekstu: Protokol iz 2011.). Navedeni Protokol odnosi se na nabavu usluga čije obavljanje je izravno povjereno SUCH‑u, bez primjene postupaka javne nabave predviđenih Direktivom 2004/18, uzimajući u obzir, prema mišljenju ugovornih strana, međusobni odnos „in‑house“ između SUCH‑a i javnih bolnica koje su njegovi članovi, a radi zadovoljavanja potreba navedenih javnih bolnica vlastitim sredstvima.

               17

               Protokol iz 2011. odnosi se na razdoblje od 10. kolovoza 2011. do 9. kolovoza 2016. uz mogućnost daljnjeg obnavljanja. Godišnja vrijednost ugovora je 1.295.289 eura, dok za svih pet godina trajanja ukupna vrijednost ugovora iznosi 6.476.445 eura.

               18

               Kako proizlazi iz spisa koji je stavljen na raspolaganje Sudu, SUCH je osnovan Zakonskim dekretom br. 46/668 od 24. studenoga 1965. Državni tajnik za zdravstvo odobrio je statut SUCH‑a u listopadu 2010. U skladu s člankom 2. tog statuta, SUCH je neprofitna udruga koja ima za cilj ispunjavati zadaću javne službe. SUCH je sredstvo kojim se interno mogu zadovoljiti potrebe članova i radi toga mora voditi brigu o inicijativama pomoću kojih je moguće poboljšati sposobnost i učinkovitost djelovanja članova uz postizanje ušteda i, na taj način, dati doprinos održivosti financijskog sustava nacionalne službe socijalne sigurnosti.

               19

               U skladu s člankom 7. statuta SUCH‑a članovi SUCH‑a mogu biti subjekti iz javnog i socijalnog sektora, poput neprofitnih ustanova društvene solidarnosti, uključujući službe i ustanove Ministarstva zdravstva i drugih ministarstava. Osim toga, SUCH mora voditi brigu o tome da većinu prava glasa na skupštini imaju članovi iz javnog sektora koji se nalaze pod ovlastima upravljanja, nadzora i usmjeravanja člana Vlade nadležnog za područje zdravstva.

               20

               Članak 5. statuta SUCH‑a određuje, nadalje, da SUCH također može uz slobodno tržišno natjecanje i po tržišnim uvjetima pružati usluge javnim subjektima koji nisu njegovi članovi ili privatnim, domaćim ili stranim subjektima ako se time ne nanosi šteta interesima članova i ako se time ostvaruje pogodnost za članove i SUCH, kako u ekonomskom smislu tako i u smislu tehnološkog razvoja. Pružanje tih usluga svakako mora biti sporedne naravi s obzirom na djelatnost SUCH‑a, a ostvareni promet po izdanim fakturama ne smije biti takvog obujma da prelazi 20% ukupnog godišnjeg prihoda SUCH‑a u prethodnom poreznom razdoblju.

               21

               Na dan sklapanja Protokola iz 2011. SUCH je imao 88 članova među kojima su 23 člana bili redom neprofitne privatne ustanove društvene solidarnosti, od kojih su 20 bile karitativne ustanove („Misericórdias“).

               22

               Eurest, trgovačko društvo koje djeluje u sektoru pružanja usluga poput usluga na koje se odnosi Protokol iz 2011., podnijelo je na Tribunal Administrativo e Fiscal de Almada (Upravni i porezni sud Almada) tužbu radi utvrđenja ništetnosti Protokola. Taj sud je presudom od 30. siječnja 2012. proglasio Protokol iz 2011. ništetnim zbog činjenice da između Bolničkog centra i SUCH‑a ne postoji odnos nadzora koji može opravdati konkretnu nabavu izravnom pogodbom.

               23

               Taj sud je u tom pogledu svoju odluku temeljio na presudi Tribunal de Contas (Revizorskog suda) prema kojoj, unatoč izmjenama statuta SUCH‑a, na temelju broja članova izvan javnog sektora, svoje široke autonomije i neovisnosti o tijelima javne vlasti, konkretnog načina funkcioniranja upravnog vijeća, kao i na temelju činjenice da je riječ o znatno velikom i složenom poduzeću, nije moguće zaključiti da su ispunjene pretpostavke iz članka 5. stavka 2. Zakonika o javnoj nabavi. Navedenu presudu potvrdio je Tribunal de Contas u punom sastavu presudom od 3. srpnja 2012.

               24

               Bolnički centar i SUCH uložili su žalbu protiv odluke Tribunal Administrativo e Fiscal de Almada na Tribunal Central Administrativo do Sul (Središnji upravni sud za Jug) koji je presudom od 26. travnja 2012. odbio žalbu i potvrdio pobijanu presudu, uzimajući kao temelj za svoju odluku isto obrazloženje koje je upotrijebio Tribunal de Contas u gore navedenoj presudi. Nakon što su bili odbijeni, Bolnički centar i SUCH pokrenuli su revizijski postupak pred Supremo Tribunal Administrativo (Vrhovnim upravnim sudom) ponavljajući svoju argumentaciju u vezi s postojanjem internog odnosa između SUCH‑a i javnih bolnica koje su njegovi većinski članovi.

               25

               Supremo Tribunal Administrativo pred kojom se vodi postupak ističe da je javna bolnica, poput Bolničkog centra, javni naručitelj zbog svojeg svojstva pravne osobe javnog prava i da je naplatni ugovor koji je Bolnički centar sklopio sa SUCH‑om ‐ kao subjektom koji je odvojen od javnog naručitelja ‐ ugovor o javnoj nabavi usluga u smislu članka 1. stavka 2. točke (a) Direktive 2004/18. Kako bi se provjerilo je li konkretnu nabavu moguće provesti izravnom pogodbom, sud koji je uputio zahtjev ističe da „sličan nadzor“, koji u tom slučaju zahtijeva sudska praksa Suda, nad ugovarateljem može obavljati više javnih naručitelja zajedno, kao i da taj nadzor podrazumijeva ovlast stvarnog utjecaja jednog ili više javnih naručitelja ne samo na strateške odluke ugovaratelja, nego i na redovno poslovanje.

               26

               Unatoč tomu, sud koji je uputio zahtjev naglašava da iz posebne pravne naravi SUCH‑a, ako se uzme u obzir činjenica da su njegovi članovi i privatne ustanove društvene solidarnosti, proizlaze nova pitanja u vezi sa sudskom praksom Suda na temelju presude Stadt Halle i RPL Lochau (EU:C:2005:5). Navedeni sud dvoji oko toga podrazumijeva li ta sudska praksa da privatni poduzetnik, koji sudjeluje u temeljnom kapitalu društva u kojem sudjeluje i javni naručitelj, nužno mora imati namjeru stjecanja dobiti.

               27

               Sud koji je uputio zahtjev, s obzirom na primjedbe koje je stavio Tribunal de Contas, također dvoji oko toga je li pretpostavka „sličnog nadzora“ ispunjena u konkretnom slučaju ako se uzme u obzir broj članova SUCH‑a izvan javnog sektora, narav ovlasti usmjeravanja koju javni naručitelji ‐ članovi SUCH‑a, kao i tijela javne vlasti imaju u odnosu na SUCH, njegovu veličinu i složenost funkcioniranja, kao i mogućnost samostalnog djelovanja u odnosu na tijela javne vlasti.

               28

               Kada je riječ o drugoj pretpostavci koja je postavljena sudskom praksom Suda, a to je zahtjev da dotični subjekt bitan dio svoje djelatnosti obavlja za javnog naručitelja ili javne naručitelje koji u njemu drže udjele, sud koji je uputio zahtjev ističe da ugovaratelj u skladu s tom sudskom praksom mora djelovati kao izvršitelj koji se isključivo ili gotovo isključivo bavi ispunjavanjem potreba jednog ili više javnih naručitelja, kao i da sve druge djelatnosti moraju biti sporedne. Navedeni sud stoga dvoji oko toga je li ta pretpostavka ispunjena ako subjekt poput SUCH‑a može pružati usluge trećim subjektima u uvjetima tržišnog natjecanja i to do 20% ukupnog godišnjeg prihoda u prethodnom poreznom razdoblju.

               29

               Uzimajući u obzir navedena razmatranja i činjenicu da mora donijeti odluku u posljednjoj instanci, Supremo Tribunal Administrativo odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        U slučaju kada javna bolnica, bez provođenja postupka javne nabave predviđenog zakonom u odnosu na konkretan predmet nabave, povjeri neprofitnoj udruzi ‐ čiji je član i čija djelatnost obuhvaća ispunjavanje zadaće javne službe u području zdravstva radi poboljšanja učinkovitosti i djelotvornosti svoji članova ‐ izvršavanje usluga u vezi s prehranom u bolničkom sektoru koji je u njezinoj nadležnosti i tako toj udruzi prenese odgovornost za svoje zadaće u tom području, je li u skladu sa sudskom praksom Zajednice u području interne nabave ako u skladu sa statutom članovi navedene udruge mogu biti ne samo subjekti koji pripadaju javnom sektoru, nego i socijalnom sektoru i ako je od ukupno 88 članova na dan sklapanja ugovora socijalni sektor bio zastupljen s 23 redom neprofitne privatne ustanove društvene solidarnosti (IPPS), među kojima su i karitativne ustanove?

                        2.

                        Može li se smatrati da se ugovaratelj u odnosu na donošenje svojih odluka nalazi u podređenom položaju prema članovima iz javnog sektora jer oni pojedinačno ili zajedno provode nadzor sličan nadzoru koji provode nad svojim vlastitim službama ako u skladu sa statutom ugovaratelj mora paziti na to da većina prava glasa pripada članovima koji ulaze u njegov sastav i nalaze se pod ovlastima upravljanja, nadzora i usmjeravanja člana Vlade nadležnog za područje zdravstva, kao i da većinu članova upravnog vijeća čine članovi iz javnog sektora?

                        3.

                        Može li se smatrati da je pretpostavka ‘sličnog nadzora’ u smislu sudske prakse Zajednice u vezi s internom nabavom ispunjena ako se ugovaratelj u skladu sa svojim statutom nalazi pod ovlastima usmjeravanja člana Vlade nadležnog za područje zdravstva koji je odgovoran za imenovanje predsjednika i potpredsjednika upravnog vijeća, za odobrenje odluka skupštine o uzimanju kredita koji podrazumijevaju razinu neto zaduživanja u iznosu od 75% ili više vlastitog kapitala u protekloj financijskoj godini, za odobrenje odluka o izmjenama statuta, za odobrenje odluka skupštine [o] prestanku ugovaratelja, kao i za utvrđivanje namjene imovine u slučaju prestanka ugovaratelja?

                        4.

                        S obzirom na činjenicu da je ugovaratelj velika i složena organizacija koja djeluje na cijelom portugalskom teritoriju i da su sve službe i ustanove u sustavu Serviço Nacional de Saúde njezini članovi, uključujući najveće bolničke jedinice u zemlji, s očekivanim prihodom od otprilike 90 milijuna eura i poslovanjem koje pokriva različita područja složenih djelatnosti, sa značajnim pokazateljima djelatnosti i više od 3300 radnika, kao i da sudjeluje u dvije dodatne grupacije poduzeća i u dvama trgovačkim društvima, može li se odnose između ugovaratelja i njegovih članova iz javnog sektora ocijeniti kao slučaj obične interne nabave ili ‘in‑house’?

                        5.

                        S obzirom na činjenicu da ugovaratelj u skladu sa statutom može pružati usluge, u uvjetima tržišnog natjecanja, javnim subjektima koji nisu njegovi članovi ili privatnim, domaćim ili stranim subjektima (i) pod uvjetom da se time ne nanosi šteta članovima i da se time ostvaruje pogodnost za članove i ugovaratelja, kako u ekonomskom smislu tako i u smislu konsolidacije i tehnološkog razvoja, kao i (ii) pod uvjetom da se pružanjem tih usluga ne ostvaruje promet po izdanim fakturama takvog obujma da prelazi 20% ukupnog godišnjeg prihoda u prethodnom poreznom razdoblju, je li moguće smatrati da je pretpostavka za internu nabavu ispunjena, osobito u pogledu pretpostavke u vezi s ‘bitnom svrhom djelatnosti’ koja se traži u skladu s člankom 5. stavkom 2. točkom (b) Zakonika o javnoj nabavi?

                        6.

                        Ako odgovor na bilo koje od navedenih pitanja sam po sebi nije dovoljan da bi se zaključilo jesu li odnosno nisu li ispunjene pretpostavke iz članka 5. stavka 2. Zakonika o javnoj nabavi s obzirom na sudsku praksu Zajednice u vezi s internom nabavom, može li se zajedničkim razmatranje tih odgovora doći do zaključka da je riječ o tom tipu nabave?“

         O prethodnim pitanjima

         Uvodna razmatranja

               30

               Na samom početku valja istaknuti da se u skladu s poglavljem III. naslova II. Direktive 2004/18, primjena odredaba navedene direktive razlikuje ovisno o kategoriji predmetnih usluga. U skladu s podacima u spisu koji je stavljen na raspolaganje Sudu proizlazi da je kod usluga iz Protokola iz 2011. riječ o uslugama iz Priloga II. B navedene direktive.

               31

               Takva je ocjena međutim u nadležnosti suda koji je uputio zahtjev, i to na temelju činjeničnih elemenata predmeta o kojemu se pred njim vodi postupak, i ona ni u kojem slučaju ne može utjecati ni na primjenu Direktive 2004/18 kao takve niti na primjenu iznimke u vezi s poslovima „in‑house“ ako su ispunjene pretpostavke koje u tom slučaju predviđa sudska praksa Suda.

         Prvo pitanje

               32

               Prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita je li ispunjena pretpostavka „sličnog nadzora“, utvrđena sudskom praksom Suda kako bi se sklapanje ugovora o javnoj nabavi moglo tretirati kao posao „in‑house“ koji se zato može sklopiti izravno bez primjene Direktive 2004/18, ako je ugovaratelj javnokorisna neprofitna udruga čiji članovi u skladu sa statutom mogu biti ne samo subjekti iz javnog sektora, nego i privatne ustanove društvene solidarnosti koje obavljaju neprofitne djelatnosti i ako su navedene ustanove, premda u manjini, u vrijeme sklapanja ugovora činile znatan dio članova udruge s kojom je ugovor sklopljen.

               33

               S tim u svezi, najprije valja podsjetiti da za primjenu pravilâ prava Unije u području javne nabave, a time i sudske prakse Suda u vezi s iznimkom koja se tiče poslova „in‑house“, nije odlučna činjenica da je ugovaratelj osnovan u pravnom obliku udruge privatnog prava i da nema namjeru stjecanja dobiti. Naime, takva činjenica ne isključuje mogućnost da konkretni ugovaratelj obavlja gospodarsku djelatnost (vidjeti u tom smislu presude Sea, C‑573/07, EU:C:2009:532, t. 41., i CoNISMa, C‑305/08, EU:C:2009:807, t. 45.).

               34

               Valja zatim istaknuti da se u konkretnom slučaju u biti postavlja pitanje može li se primijeniti sudska praksa na temelju presude Stadt Halle i RPL Lochau (EU:C:2005:5), s obzirom na to da SUCH nije osnovan u obliku trgovačkog društva pa nema ni temeljni kapital i da njegovi članovi iz socijalnog sektora nisu poduzetnici u skladu s izrazima koji se koriste u toj presudi.

               35

               S tim u svezi važno je naglasiti da se iznimka koja se tiče nabave „in‑house“ temelji na pristupu prema kojem se može smatrati da javno tijelo vlasti kao naručitelj u takvom slučaju poseže za vlastitim resursima radi obavljanja svojih zadaća u javnom interesu.

               36

               Jedan od razloga koji su doveli Sud do stajališta izraženih u presudi Stadt Halle i RPL Lochau (EU:C:2005:5) nije se temeljio ni na pravnom obliku privatnih subjekata koji su članovi ugovaratelja niti na njihovom cilju stjecanja dobiti, nego na činjenici da se ti privatni subjekti vode načelima koja su svojstvena njihovim privatnim interesima, koji se u svojoj naravi razlikuju od ciljeva u javnom interesu koje želi ostvariti javni naručitelj. Slijedom toga, javni naručitelj nad ugovarateljem nije mogao obavljati nadzor sličan nadzoru koji je obavljao nad svojim vlastitim službama (vidjeti u tom smislu presudu Stadt Halle i RPL Lochau, EU:C:2005:5, t. 49. i 50.).

               37

               U vezi s činjenicom koju ističe sud koji je uputio zahtjev da je SUCH neprofitna udruga i da su u vrijeme sklapanja ugovora o kojemu je riječ u glavnom postupku članovi iz privatnog sektora bili redom neprofitne privatne ustanove društvene solidarnosti, valja istaknuti da je Sud u presudi Stadt Halle i RPL Lochau (EU:C:2005:5) pojmove poput „poduzetnik“ ili „temeljni kapital“ upotrijebio zbog konkretnih okolnosti predmeta u kojemu je donesena ta presuda, ali to ne znači da je Sud želio ograničiti svoja stajališta isključivo na slučajeve u kojima su članovi ugovaratelja poduzetnici‑trgovci koji imaju namjeru ostvarivanja dobiti.

               38

               Drugi razlog koji je naveo Sud da usvoji navedena stajališta u presudi Stadt Halle i RPL Lochau (EU:C:2005:5) jest taj da se izravnim sklapanjem ugovora privatnom subjektu koji je član ugovaratelja daje prednost u odnosu na njegove konkurente (vidjeti u tom smislu presudu Stadt Halle i RPL Lochau, EU:C:2005:5, t. 51.).

               39

               U glavnom postupku članovi SUCH‑a iz privatnog sektora idu za ostvarenjem interesa i ciljeva koji su, bez obzira koliko važni s društvenog gledišta, drukčije naravi od naravi ciljeva u javnom interesu čijem ostvarenju teže javni naručitelji koji su istodobno članovi SUCH‑a.

               40

               Osim toga, kako je nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 37. mišljenja, nije isključena mogućnost da članovi SUCH‑a iz privatnog sektora, usprkos svom statusu ustanova društvene solidarnosti koje obavljaju neprofitne djelatnosti, obavljaju i gospodarske djelatnosti kao konkurenti drugim gospodarskim subjektima. Slijedom toga, izravnim ugovaranjem sa SUCH‑om članovi iz privatnog sektora mogli bi ostvariti konkurentsku prednost.

               41

               Zato razlozi koji su naveli Sud da zauzme stajališta izražena u točkama 36. i 38. ove presude vrijede također i u okolnostima poput onih u glavnom postupku.

               42

               Činjenica da su članovi ugovaratelja iz privatnog sektora samo u manjini ne može dovesti u pitanje već zauzeta stajališta (vidjeti u tom smislu presudu Stadt Halle i RPL Lochau, EU:C:2005:5, t. 49.).

               43

               Na kraju valja istaknuti da to što je SUCH prema svom statutu imao samo mogućnost primiti privatne subjekte kao članove u načelu nije relevantno. U konkretnom slučaju odlučujuća je činjenica to da je SUCH u vrijeme sklapanja ugovora o kojemu je riječ u glavnom postupku u svom članstvu imao ne samo članove iz javnog sektora, nego i subjekte iz privatnog sektora.

               44

               Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, valja odgovoriti na prvo pitanje da u slučaju kada je ugovaratelj javne nabave javnokorisna neprofitna udruga koja u vrijeme sklapanja tog ugovora među svojim članovima ima ne samo subjekte iz javnog sektora, nego i privatne ustanove društvene solidarnosti koje obavljaju neprofitne djelatnosti, pretpostavka „sličnog nadzora“, utvrđena sudskom praksom Suda kako bi se sklapanje ugovora o javnoj nabavi moglo tretirati kao posao „in‑house“, nije ispunjena te se mora primijeniti Direktiva 2004/18.

         Drugo, treće, četvrto, peto i šesto pitanje

               45

               Uzevši u obzir odgovor na prvo prethodno pitanje, nije potrebno odgovoriti na preostala postavljena pitanja.

         Troškovi

               46

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                     Ako je subjekt s kojim je sklopljen ugovor o javnoj nabavi javnokorisna neprofitna udruga koja u vrijeme sklapanja tog ugovora među svojim članovima ima ne samo subjekte iz javnog sektora, nego i privatne ustanove društvene solidarnosti koje obavljaju neprofitne djelatnosti, pretpostavka „sličnog nadzora“, utvrđena sudskom praksom Suda kako bi se sklapanje ugovora o javnoj nabavi moglo tretirati kao posao „in‑house“, nije ispunjena te se mora primijeniti Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća 2004/18/EZ od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima, ugovora o javnoj nabavi robe te ugovora o javnim uslugama.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: portugalski


Presuda Suda (osmo vijeće) od 6. listopada 2011.#Astrid Preissl KEG protiv Landeshauptmann von Wien.#Zahtjev za prethodnu odluku: Unabhängiger Verwaltungssenat Wien - Austrija.#Predmet C-381/10.


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 19. ožujka 2015.#E.ON Földgáz Trade Zrt protiv Magyar Energetikai és Közmű-szabályozási Hivatal.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputila Kúria.#Zahtjev za prethodnu odluku – Unutarnje tržište prirodnog plina – Direktiva 2003/55/EZ – Članak 25. – Direktiva 2009/73/EZ – Članci 41. i 54. – Vremenska primjena – Uredba (EZ) br. 1775/2005 – Članak 5. – Mehanizmi raspodjele kapaciteta i postupci upravljanja zagušenjem – Odluka regulatornog tijela – Pravo na pravni lijek – Tužba društva nositelja odobrenja za transport prirodnog plina – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Članak 47. – Pravo na djelotvornu sudsku zaštitu protiv odluke regulatornog tijela.#Predmet C-510/13.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      19. ožujka 2015. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Unutarnje tržište prirodnog plina — Direktiva 2003/55/EZ — Članak 25. — Direktiva 2009/73/EZ — Članci 41. i 54. — Vremenska primjena — Uredba (EZ) br. 1775/2005 — Članak 5. — Mehanizmi raspodjele kapaciteta i postupci upravljanja zagušenjem — Odluka regulatornog tijela — Pravo na pravni lijek — Tužba društva nositelja odobrenja za transport prirodnog plina — Povelja Europske unije o temeljnim pravima — Članak 47. — Pravo na djelotvornu sudsku zaštitu protiv odluke regulatornog tijela“
      U predmetu C‑510/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputila Kúria (Mađarska), odlukom od 2. srpnja 2013., koju je Sud zaprimio 25. rujna 2013., u postupku

         E.ON Földgáz Trade Zrt

      protiv

         Magyar Energetikai és Közmű-szabályozási Hivatal,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, K. Jürimäe (izvjestiteljica), J. Malenovský, M. Safjan i A. Prechal, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
      tajnik: C. Strömholm, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, A. Tokár i K. Herrmann, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 23. listopada 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 25. Direktive 2003/55/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2003. o zajedničkim pravilima za unutarnje tržište prirodnog plina i stavljanju izvan snage Direktive 98/30/EZ (SL L 176, str. 57., i ispravak SL 2004, L 16, str. 74., u daljnjem tekstu: Druga direktiva), kao i članaka 41. i 54. Direktive 2009/73/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 13. srpnja 2009. o zajedničkim pravilima za unutarnje tržište prirodnog plina i stavljanju izvan snage Direktive 2003/55/EZ (SL L 211, str. 94.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 12., svezak 5., str. 39., u daljnjem tekstu: Treća direktiva).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društava E.ON Földgáz Trade Zrt. (u daljnjem tekstu: E.ON Földgáz) i Magyar Energetikai és Közmű-szabályozási Hivatal (mađarsko regulatorno tijelo za energetski sektor i komunalne usluge, u daljnjem tekstu: regulatorno tijelo) povodom izmjena koje je regulatorno tijelo provelo nad pravilima kodeksa plinske mreže (u daljnjem tekstu: mrežni kodeks) koja se odnose na raspodjelu dugoročnog kapaciteta sustava i upravljanje zagušenjem.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Druga direktiva

               3

               Članak 25. Druge direktive koji nosi naziv „Regulatorna tijela” u stavcima 5., 6. i 11. određuje:
               „5.   Strana koja ima pritužbu na određenog operatora sustava transporta [tekućeg plina] ili operatora distribucijskog sustava u vezi s pitanjima iz stavaka 1., 2. i 4. i članka 19. može uputiti pritužbu regulatornom tijelu koje, djelujući u svojstvu tijela za rješavanje sporova, donosi odluku unutar razdoblja od dva mjeseca od primitka pritužbe. To se razdoblje može produljiti za dva mjeseca kada regulatorno tijelo zatraži dodatne informacije. To se produljeno razdoblje može dodatno produljiti uz suglasnost podnositelja pritužbe. Ta je odluka obvezujuća ako ne bude poništena povodom žalbe.
               6.   Svaka stranka koja je oštećena i koja ima pravo na pritužbu o odluci o metodologijama donesenoj na temelju stavaka 2., 3. i 4. ili, kada regulatorno tijelo ima dužnost savjetovati se u vezi s predloženim metodologijama, može najkasnije u roku od dva mjeseca ili u kraćem vremenskom razdoblju ako su tako predvidjele države članice, nakon objavljivanja odluke ili prijedloga odluke, podnijeti pritužbu na preispitivanje. Takva pritužba nema suspenzivni učinak.
               […]
               11.   Pritužbe iz stavaka 5. i 6. ne dovode u pitanje korištenje prava na žalbu na temelju prava Zajednice ili nacionalnog prava.“ [neslužbeni prijevod]

         Treća direktiva

               4

               Članak 41. Treće direktive u bitnome preuzima sadržaj članka 25. Druge direktive. Stavci 11., 12. i 15. tog članka 41. sadrže izraze analogne onima iz navedenog članka 25. stavaka 5., 6. i 11. Članak 41. Treće direktive sadrži stavak 17. koji nije istovjetan nijednom od stavaka članka 25. Druge direktive i čiji tekst glasi:
               „Države članice osiguravaju postojanje odgovarajućih mehanizama na nacionalnoj razini, na temelju kojih stranka oštećena odlukom regulatornog tijela ima pravo žalbe tijelu koje je neovisno o uključenim strankama i o bilo kojoj vladi.“

               5

               Članak 54. Treće direktive, koji nosi naziv „Prenošenje”, određuje:
               „1.   Države članice donose zakone i druge propise potrebne za usklađivanje s ovom Direktivom do 3. ožujka 2011. One o tome odmah obavješćuju Komisiju.
               One primjenjuju te odredbe od 3. ožujka 2011., uz iznimku članka 11. koji primjenjuju od 3. ožujka 2013.
               […]”

         Uredba (EZ) br. 1775/2005

               6

               U trenutku nastanka činjenica iz glavnog postupka na snazi je bila Uredba br. 1775/2005 Europskog parlamenta i Vijeća od 28. rujna 2005. o uvjetima za pristup mrežama za transport prirodnog plina (SL L 289, str. 1.). Ta je uredba stavljena izvan snage Uredbom (EZ) br. 715/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 13. srpnja 2009. o uvjetima za pristup mrežama za transport prirodnog plina i stavljanju izvan snage Uredbe (EZ) br. 1775/2005 (SL L 2011, str. 36. i ispravci SL 2009, L 229, str. 29., kao i L 309, str. 87.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 12., svezak 5., str. 20.) koja je stupila na snagu 3. ožujka 2011.

               7

               Uvodne izjave 17. i 23. Uredbe (EZ) br. 1775/2005 glase:

                        „17.

                        Nacionalna regulatorna tijela trebala bi osigurati poštovanje pravila sadržanih u ovoj uredbi i smjernica usvojenih na temelju nje.

                  […]

                        23.

                        S obzirom na to da cilj ove Uredbe, to jest utvrđivanje poštenih pravila u vezi s uvjetima za pristup transportnim mrežama prirodnog plina, ne mogu dostatno ostvariti države članice, nego ga se može na bolji način ostvariti na razini Zajednice zbog važnosti i učinaka te radnje, Zajednica može usvojiti mjere u skladu s načelom supsidijarnosti određenim u članka 5. Ugovora. U skladu s načelom proporcionalnosti, kao što je određeno u tom članku, ova Uredba ne prelazi ono što je potrebno za ostvarivanje tog cilja.”

               8

               Članak 1. stavak 1. te uredbe, naslovljen „Predmet i područje primjene”, određuje:
               „1. Cilj je ove uredbe utvrditi nediskriminirajuća pravila za uvjete pristupa transportnim sustavima prirodnog plina, vodeći računa o posebnim značajkama nacionalnih i regionalnih tržišta radi osiguravanja ispravnog funkcioniranja unutarnjeg tržišta plina.
               Taj cilj obuhvaća osobito postavljanje usklađenih načela za tarife pristupa mreži ili metodologije na temelju kojih se one izračunavaju, uspostavljanje usluga za pristup trećih strana i usklađenih načela za raspodjelu kapaciteta i upravljanje zagušenjem, utvrđivanje zahtjeva o transparentnosti, pravila uravnoteživanja i naknada za neravnotežu te olakšavanje trgovanja kapacitetima.”

               9

               U skladu s člankom 2. stavkom 1. točkom 11. spomenute uredbe:
               „1.   Za potrebe ove Uredbe primjenjuju se sljedeće definicije:
               […]

                        11)

                        ‚korisnik mreže’ znači kupac ili potencijalni kupac operatora transportnog sustava i sami operatori transportnih sustava, u mjeri u kojoj im je potrebno da izvrše svoje funkcije u vezi s transportom”.

               10

               Članak 5. iste uredbe naslovljen „Načela mehanizama raspodjele kapaciteta i postupaka upravljanja zagušenjem” određuje:
               „1.   Sudionicima na tržištu se na svim odgovarajućim točkama iz članka 6. stavka 3. stavlja na raspolaganje maksimalni kapacitet, vodeći računa o cjelovitosti sustava i učinkovitom funkcioniranju mreže.
               2.   Operatori transportnog sustava provode i objavljuju nediskriminirajuće i transparentne mehanizme raspodjele kapaciteta, koji:

                        (a)

                        osiguravaju primjerene gospodarske signale za učinkovitu i optimalnu primjenu tehničkog kapaciteta te olakšavaju ulaganja u novu infrastrukturu;

                        (b)

                        su uskladivi s tržišnim mehanizmima, uključujući promptna tržišta i tržišna čvorišta, a pritom su fleksibilni i sposobni prilagoditi se tržišnim okolnostima koje se mijenjaju;

                        (c)

                        su uskladivi sa sustavima država članica za pristup mreži.

                  3.   Kad operatori transportnih sustava sklapaju nove ugovore o transportu ili ponovno pregovaraju o postojećim ugovorima o transportu, vodit će računa o sljedećim načelima:

                        (a)

                        u slučaju ugovornog zagušenja operator transportnog sustava nudi neiskorišteni kapacitet na primarnom tržištu, i to najmanje na osnovi „day‑ahead” (jedan dan unaprijed) i kao neprekidivi kapacitet;

                        (b)

                        korisnici mreže koji žele preprodati ili dati u zakup svoj neiskorišteni ugovoreni kapacitet na sekundarnom tržištu imaju pravo to i učiniti. Države članice mogu zatražiti da korisnici mreže o tome obavijeste operatora transportnog sustava.

                  4.   Kada dođe do ugovornog zagušenja uslijed neiskorištenosti ugovorenog kapaciteta koji je određen važećim ugovorima o transportu, operatori transportnog sustava primjenjuju stavak 3. ako se time ne krše odredbe važećih ugovora o transportu. Ako se time krše važeći ugovori o transportu, operatori transportnog sustava će, nakon savjetovanja s nadležnim tijelima, podnijeti zahtjev korisniku mreže za korištenje neiskorištenog kapaciteta na sekundarnom tržištu, sukladno stavku 3.
               5.   U slučaju fizičkog zagušenja operator transportnog sustava ili regulatorna tijela, ovisno o slučaju, primjenjuju nediskriminirajuće, transparentne mehanizme raspodjele kapaciteta.”

               11

               Članak 9. stavci 1. i 2. Uredbe br. 1775/2009, naslovljen „Smjernice”, određuje:
               „1.   Ako je potrebno, u smjernicama koje osiguravaju najmanju potrebnu razinu usklađenosti za ostvarivanje ciljeva ove Uredbe navedeno je sljedeće:
               […]

                        (b)

                        detalji o načelima na kojima počivaju mehanizmi za raspodjelu kapaciteta i načini primjene postupaka za upravljanje zagušenjem u slučaju ugovornog zagušenja, u skladu s člankom 5.;

                  […]
               2.   Smjernice o pitanjima iz stavka 1. utvrđene su u prilogu. Komisija ih može izmijeniti u skladu s postupkom iz članka 14. stavka 2.
               […]”

               12

               Članak 10. te uredbe, naslovljen „Regulatorna tijela”, u prvom podstavku je određivao:
               „Pri obnašanju svojih dužnosti na temelju ove Uredbe regulatorna tijela država članica osnovana na temelju članka 25. [Druge direktive] osiguravaju postupanje po ovoj Uredbi i smjernicama koje su usvojene prema članku 9. ove Uredbe.”

               13

               Prilog Uredbi br. 1775/2005 sadržava smjernice predviđene u članku 9. te uredbe. Točka 2. tog priloga određuje, osobito, „načela mehanizama raspodjele kapaciteta, postupke upravljanja zagušenjem te njihovu primjenu u slučaju ugovornog zagušenja”.

               14

               Na temelju članka 17. drugog podstavka, Uredba br. 1775/2005 primjenjuje se od 1. srpnja 2006.

         Mađarsko pravo

               15

               Mjerodavne odredbe nacionalnog prava koje se odnose na pravni interes za pokretanje postupka i aktivnu legitimaciju nalaze se u Zakonu br. III iz 1952. o Zakoniku o parničnom postupku (A polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törvény) i Zakonu br. CXL iz 2004. o općim pravilima za upravne postupke i službe (A közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól szóló 2004. évi CXL. törvény).

               16

               Članak 110. Zakona br. XL iz 2008. koji se odnosi na opskrbu prirodnim plinom (A földgázellátásról szóló 2008. évi XL törvény) određuje:
               „1.   Operator određuje pravila, postupke i načine funkcioniranja međusobno povezanog sustava prirodnog plina, minimalni sadržaj trgovačkih ugovora, obračunavanje i mjerenje te razmjenu podataka, kao i mrežni kodeks koji sadrži detaljna pravila o svakodnevnom uravnoteživanju. […]
               2.   Mrežni kodeks razvijen je uz vođenje računa o sigurnosti opskrbe, zahtjevima kvalitete, neutralnosti tržišnog natjecanja i slobodnom pristupu međusobno povezanom sustavu. Tijekom razvoja tog kodeksa operator se savjetuje s odborom za mrežni kodeks koji je uspostavljen i koji djeluje na temelju zakonskih odredbi ili posebnih propisa.
               3.   Operator svake godine preispituje mrežni kodeks koji je razvijen u skladu sa stavkom 2. U tu svrhu on se savjetuje s odborom za mrežni kodeks i, u slučaju izmjene, [predloženu izmjenu ili izmjene] šalje na suglasnost regulatornom tijelu, do 31. listopada svake godine, popraćenu primljenim mišljenjima. Regulatorno tijelo odbija dati suglasnost za mrežni kodeks ako je on nezakonit ili sprečava učinkovito tržišno natjecanje ili provedbu načela i pravila tarifnih propisa ili ako omogućava primjenu diskriminatornog postupanja u odnosu na određene kupce. Regulatorno tijelo obvezuje operatora, navodeći pritom svoje razloge, da izmijeni nacrt i da ga iznova podnese unutar roka koji ono odredi. Nositelji odobrenja, proizvođači prirodnog plina, korisnici mreže i kupci obvezni su poštovati mjerodavna pravila mrežnog kodeksa koji je odobren.
               4.   U slučaju izmjene zakona ili propisa ili ako mrežni kodeks sprečava učinkovito tržišno natjecanje ili provedbu tarifnih načela i propisa ili ako omogućava diskriminatorno postupanje u odnosu na određene kupce, regulatorno tijelo, nakon savjetovanja s nositeljima odobrenja i korisnicima mreže, obvezuje operatora, navodeći pritom svoje razloge, da izmijeni mrežni kodeks u roku koji ono odredi. U slučaju izostanka izmjene ono može izreći novčanu kaznu i izmijeniti mrežni kodeks po službenoj dužnosti.
               5.   Mrežni kodeks i njegove izmjene objavljuju se u konsolidiranoj verziji na internetskoj stranici nositelja odobrenja, uz odluke regulatornog tijela o davanju suglasnosti.
               […]”

         Okolnosti iz glavnog postupka i prethodna pitanja

               17

               E.ON Földgáz, nositelj odobrenja za transport plina, podnio je četiri zahtjeva za raspodjelu dugoročnog kapaciteta na ulaznoj točki spojnog plinovoda između Mađarske i Austrije (Hungarian‑Austrian Gas Interconnector) mađarskom operatoru sustava transporta plina, odnosno FGSZ Földgázszállító Zrtu (u daljnjem tekstu: operator sustava).

               18

               Budući da su navedeni zahtjevi uvelike premašivali raspoloživi kapacitet na toj ulaznoj točki nakon 1. srpnja 2010., taj je operator sustava zatražio od regulatornog tijela da mu naznači stajalište koje bi trebalo zauzeti prilikom odgovaranja na navedene zahtjeve.

               19

               Nakon zahtjeva operatora sustava regulatorno je tijelo usvojilo odluku br. 98/2010 od 22. veljače 2010. kojom je izmjenjena odluka od 25. siječnja 2010. o odobrenju mrežnog kodeksa.

               20

               Odluka br. 98/2010 je tako redefinirala pravila mrežnog kodeksa o raspodjeli kapaciteta za razdoblje koje je dulje od jedne plinske godine (u daljnjem tekstu: dugoročni kapacitet). Iz zahtjeva za prethodno pitanje proizlazi da su se tom odlukom br. 98/2010 također izmijenila pravila o upravljanju zagušenjem.

               21

               Prije izmjene mrežnog kodeksa odlukom br. 98/2010, njime je bilo predviđeno da operator sustava ispita, redom kojim su bili podneseni, zahtjeve za raspodjelu dugoročnog kapaciteta i da raspodijeli taj kapacitet, unutar ograničenja raspoloživog kapaciteta, sklapanjem ugovora s podnositeljima zahtjeva.

               22

               Na temelju pravila izmijenjenih odlukom br. 98/2010 u dijelu u kojem se ona odnosi na plinsku godinu 2010.‑2011., operator sustava je obvezan rezervirati 80% raspoloživog kapaciteta za sklapanje dugoročnih ugovora i 20% tog kapaciteta za sklapanje godišnjih ugovora koji se odnose na tu plinsku godinu. U pogledu sljedećih plinskih godina ta odluka predviđa da će se, počevši od plinske godine 2011.‑2012., raspodjela dugoročnog kapaciteta, kao i stvarno sklapanje ugovora, provoditi u skladu s novim pravilima koja mora izraditi operator sustava u suradnji s trgovcima prirodnim plinom i koja moraju biti podnesena na odobrenje regulatornom tijelu.

               23

               Regulatorno tijelo je donošenje tih novih pravila obrazložilo time da je inicijalni postupak raspodjele kapaciteta narušavao razvoj tržišnog natjecanja i spriječio ulazak novih sudionika na tržište.

               24

               E.ON Földgáz je 27. ožujka 2010. podnio Fővárosi Bíróságu (sud u Budimpešti) tužbu za poništenje odredbi odluke br. 98/2010 o načinima raspodjele kapaciteta koji se odnose na plinsku godinu 2010.‑2011. Tužba tog društva odbijena je 3. studenoga 2011.

               25

               Fővárosi télőtábla (regionalni žalbeni sud u Budimpešti) je 9. svibnja 2012. također odbio žalbu koju je podnio E.ON Földgáz iz razloga što to društvo nije imalo aktivnu legitimaciju u okviru postupka sudskog nadzora upravne odluke o mrežnom kodeksu. E.ON Földgáz nije dokazao da ima relevantan izravni interes u odnosu na pobijane odredbe odluke br. 98/2010 jer nije sklopio ugovor s operatorom sustava, a ta se odluka odnosila samo na operatora sustava.

               26

               E.ON Földgáz je potom podnio žalbu u kasacijskom postupku sudu koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku. To društvo smatra da ima izravni interes koji mu daje aktivnu legitimaciju. Taj interes proizlazi iz toga što je odluka br. 98/2010 izmijenila pravila mrežnog kodeksa na temelju kojih je ono podnijelo, u svojstvu nositelja odobrenja za transport plina, zahtjeve za raspodjelu kapaciteta i da su nova pravila ograničila njegovo pravo ugovaranja kapaciteta koji je bio predmet tih zahtjeva. U tom smislu nije bilo važno utvrditi postoji li važeći ugovor između društva E.ON Földgáz i operatora sustava jer je mrežnim kodeksom bio uređen, među ostalim, postupak za sklapanje tih ugovora. Osim toga, odluka br. 98/2010 je bila usvojena kao posljedica podnošenja tih zahtjeva. To društvo usto navodi da je operator sustava, na temelju Zakona br. XL iz 2008. o opskrbi prirodnim plinom, bio obvezan savjetovati se s njime, u svojstvu trgovca prirodnim plinom, tijekom postupka izrade mrežnog kodeksa.

               27

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da, prema mađarskom pravu, stranka u upravnom postupku ima aktivnu legitimaciju za pokretanje postupka protiv upravne odluke samo ako je njezina tužba usmjerena protiv odredbe takve odluke koja izravno utječe na njena prava. On se stoga pita može li interes na koji se poziva E.ON Földgáz, a koji taj sud kvalificira kao gospodarski interes, predstavljati izravni interes koji može dodijeliti procesnu sposobnost tom tužitelju u okviru sudske tužbe protiv regulatorne odluke u području energije.

               28

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da je potrebno tumačenje pojma „oštećena stranka” iz Druge i Treće direktive. Iako je Sud već dao tumačenje tog pojma u okviru tužbe protiv odluka regulatornih tijela u području elektroničkih komunikacija (presude Tele2 Telecommunication, C‑426/05, EU:C:2008:103, i Arcor, C‑55/06, EU:C:2008:244), u tom pogledu ne postoji nijedan presedan koji se odnosi na propise iz energetskog sektora i, konkretno, odluke u vezi s mrežnim kodeksima.

               29

               U tim je okolnostima Kúria (Vrhovni sud) odlučila prekinuti postupak i zatražiti od Suda da se u prethodnom postupku izjasni o sljedećim pitanjima:

                        „1.

                        Treba li odredbe članka 25. [Druge] direktive […], kojima se određuju osobe ovlaštene na podnošenje pravnog sredstva, primijeniti u slučaju upravne odluke donesene pod tom direktivom, ili treba voditi računa, u sudskom postupku koji je u tijeku, o odredbama sadržanima u članku 41. [Treće] direktive […..] ‐ koja je stupila na snagu tijekom postupka, uzimajući u obzir članak 54. stavak 1. drugi podstavak navedene direktive prema kojem se te odredbe trebaju primjenjivati počevši od 3. ožujka 2011.?

                        2.

                        U slučaju da treba primijeniti [Treću] direktivu, može li se, u odnosu na pravno sredstvo protiv odluke kojom se odobarava mrežni kodeks ili određuje njegov sadržaj, kao „oštećenu stranku” u smislu članka 41. stavka 17. navedene direktive smatrati prodavatelja koji je nositelj odobrenja i koji ima gospodarski interes, poput onoga u predmetnom slučaju, ili oštećena stranka može biti samo operator sustava ovlašten za pokretanje postupka odobravanja mrežnog kodeksa?

                        3.

                        U slučaju da treba primijeniti [Drugu] direktivu, obuhvaćaju li situacije predviđene člankom 25. stavkom 5. ili 6. navedene direktive odobravanje ili izmjenu, ovisno o potrebi, [m]režnog kodeksa, do čega je došlo u predmetnom slučaju, u mjeri u kojoj se odnosi na razmatranje zahtjevâ za raspodjelu kapaciteta?

                        4.

                        Ako je ovdje riječ o situaciji koja je obuhvaćena člankom 25. stavkom 6. [Druge] direktive, može li se, u odnosu na pravno sredstvo protiv odluke kojom se odobrava mrežni kodeks ili određuje njegov sadržaj, prodavatelja koji je nositelj odobrenja i koji ima gospodarski interes poput onoga u predmetnom slučaju smatrati oštećenom strankom ili oštećena stranka može biti samo operator sustava koji je ovlašten pokrenuti postupak odobravanja mrežnog kodeksa?

                        5.

                        Kako bi trebalo tumačiti članak 25. stavak 11. [Druge] direktive koji predviđa da pritužbe predviđene u stavcima 5. i 6. ne dovode u pitanje prava na pravni lijek prema pravu [Unije] i nacionalnom pravu, ako bi iz odgovora na prethodna pitanja proizlazilo da nacionalno pravo podvrgava pravo na pravni lijek strožim uvjetima od onih koji proizlaze iz te direktive ili prava [Unije]?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               30

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li Treću direktivu, i osobito nove odredbe uvedene u članku 41. stavku 17., a koja je trebala biti prenesena najkasnije 3. ožujka 2011., tumačiti na način da se primjenjuje na pravno sredstvo ‐ podneseno protiv odluke regulatornog tijela poput one u glavnom predmetu, koja je donesena prije isteka tog roka za prenošenje ‐ i o kojem na taj dan još nije bilo odlučeno.

               31

               Članak 41. stavak 17. Treće direktive određuje da države članice osiguravaju postojanje odgovarajućih mehanizama na nacionalnoj razini, na temelju kojih stranka oštećena odlukom regulatornog tijela ima pravo žalbe tijelu koje je neovisno o uključenim strankama i o bilo kojoj vladi.

               32

               U skladu sa svojim tekstom, ta se odredba primjenjuje na situacije u kojima je regulatorno tijelo donijelo odluku kojom su prava stranke oštećena. Potrebno je dakle u odnosu na datum donošenja navedene odluke ocijeniti je li određena situacija obuhvaćena člankom 41. stavkom 17. Treće direktive.

               33

               Stoga članak 41. stavak 17. Treće direktive treba tumačiti tako da se ne odnosi na odluke regulatornog tijela koje su bile donesene prije isteka roka za prenošenje iz članka 54. stavka 1. te direktive, odnosno 3. ožujka 2011.

               34

               Posljedično tome, u situaciji poput one u glavnom postupku u kojoj je odluka br. 98/2010 donesena 22. veljače 2010., dakle prije isteka roka za prenošenje Treće direktive, ta se direktiva ne primjenjuje.

               35

               Stoga je odgovor na prvo pitanje da Treću direktivu, osobito nove odredbe njenog članka 41. stavka 17., a čiji je rok za prenošenje istekao 3. ožujka 2011., treba tumačiti na način da se ne primjenjuje na pravno sredstvo ‐ podneseno protiv odluke regulatornog tijela poput one u glavnom predmetu, koja je donesena prije isteka tog roka za prenošenje ‐ i o kojem na taj dan još nije bilo odlučeno.

         Drugo pitanje

               36

               Uzimajući u obzir odgovor na prvo pitanje, nije potrebno odgovoriti na drugo pitanje.

         Treće do petog pitanja

               37

               Svojim trećim do petim pitanjem, koje valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 25. Druge direktive tumačiti na način da se protivi nacionalnim propisima o korištenju prava na pravno sredstvo pred sudom koji je nadležan za nadzor nad zakonitošću akata regulatornog tijela, koji, u okolnostima poput onih u predmetnom slučaju, ne omogućavaju priznavanje operatoru, kao što je E.ON Földgáz, aktivnu legitimaciju za podnošenje pravnog sredstva protiv odluke tog regulatornog tijela o mrežnom kodeksu.

               38

               Kao što je nezavisni odvjetnik naveo u točkama 36. i 37. svog mišljenja, Druga direktiva ne sadrži nijednu određenu odredbu kojom bi se operatorima dodijelilo pravo na pravni lijek pred sudom protiv odluka regulatornog tijela, kakva je odluka br. 98/2010.

               39

               Ipak, valja istaknuti da Uredba br. 1775/2005, koja se na činjenice iz glavnog postupka primjenjuje ratione temporis, definira usklađena pravila koja se odnose na pristup tržišnih operatora mreži transporta prirodnog plina.

               40

               Stoga je u skladu s odredbama njezine uvodne izjave 23. i njezina članka 1. stavka 1. cilj te uredbe utvrditi nediskriminirajuća pravila za utvrđivanje uvjeta pristupa transportnim sustavima prirodnog plina, vodeći računa o posebnim značajkama nacionalnih i regionalnih tržišta radi osiguravanja ispravnog funkcioniranja unutarnjeg tržišta plina.

               41

               U tom kontekstu, iz članka 1. stavka 1. drugog podstavka navedene uredbe proizlazi da je njen cilj osobito utvrditi usklađena načela za mehanizme raspodjele kapaciteta i postupak upravljanja zagušenjem.

               42

               Članak 5. iste uredbe određuje načela koja je operator transporta obvezan poštovati prilikom primjene tih mehanizama i postupaka kako bi osigurao da se pristup tržišnih aktera mreži za transport odvija u nediskriminirajućim i transparentnim uvjetima. Na temelju članka 9. stavaka 1. i 2. Uredbe br. 1775/2005, načela navedenog članka 5. su pojašnjena smjernicama u prilogu toj uredbi.

               43

               Osim toga, iz uvodne izjave 17. i članka 10. prvog podstavka Uredbe br. 1775/2005 proizlazi da su regulatorna tijela prilikom izvršavanja svojih ovlasti obvezna osigurati poštovanje načela predviđenih u članku 5. i prilogu toj uredbi.

               44

               Iz toga slijedi da kad regulatorno tijelo donese, kao u glavnom postupku, odluku kojom se mijenjaju pravila mrežnog kodeksa koja se odnose na raspodjelu kapaciteta i upravljanje zagušenjem od strane operatora sustava, to je regulatorno tijelo obvezno osigurati poštovanje načela utvrđenih Uredbom br. 1775/2005, a osobito onih sadržanih u članku 5., u vezi s prilogom toj uredbi.

               45

               Što se tiče pitanja dodjeljuje li članak 5. Uredbe br. 1775/2005, u vezi s prilogom toj uredbi, prava operatoru, kakav je E.ON Földgáz u okolnostima predmetnog slučaja, koja je regulatorno tijelo dužno poštovati prilikom donošenja odluke kojom se mijenjaju regulatorne obveze nametnute operatoru sustava, a u pogledu postupaka kojima se uređuje pristup tom sustavu, valja naglasiti da se u njegovom svojstvu nositelja odobrenja za transport plina u sustavu, E.ON Földgáz treba smatrati korisnikom mreže u smislu članka 2. stavka 1. točke 11. Uredbe br. 1775/2005. S obzirom na tekst te odredbe, za priznavanje svojstva korisnika mreže je irelevantno je li takav operator stvarno sklopio ugovor s operatorom sustava jer se to svojstvo odnosi na sve kupce ili potencijalne kupce operatora sustava.

               46

               Što se, nadalje, tiče cilja Uredbe br. 1775/2005, kako je naveden u točki 41. ove presude, načela sadržana u članku 5. te uredbe, u vezi s njezinim prilogom, moraju se tumačiti tako da predstavljaju zaštitne mjere donesene u interesu korisnika koji žele pristupiti sustavu te im stoga mogu dodijeliti prava (vidjeti, analogijom, presudu Tele2 Telecommunication, EU:C:2008:103, t. 34.).

               47

               Osobito, što se tiče mehanizama raspodjele kapaciteta i postupaka upravljanja zagušenjem, iz točke 2.1.3. priloga Uredbi br. 1775/2005 proizlazi da ti mehanizmi i postupci ne ometaju ulazak novih sudionika na tržište niti stvaraju neopravdane prepreke za ulazak na tržište. Osim toga, ti mehanizmi ne sprečavaju sudionike na tržištu, uključujući nove sudionike na tržištu i poduzeća s malim tržišnim udjelom, da se djelotvorno natječu.

               48

               Iz prethodnih razmatranja proizlazi da je operator, kakav je E.ON Földgáz u okolnostima poput onih u predmetnom slučaju, nositelj određenih prava na temelju članka 5. Uredbe br. 1775/2005, u vezi s prilogom toj uredbi, te da njegova prava treba smatrati potencijalno povrijeđenima odlukom regulatornog tijela kojom se mijenjaju pravila mrežnog kodeksa koja se odnose na raspodjelu kapaciteta i upravljanje zagušenjem.

               49

               U skladu s ustaljenom sudskom praksom, u nedostatku propisa Unije u nekom području, na nacionalnom je pravnom poretku svake države članice da odredi nadležne sudove i utvrdi postupovna pravila o pravnim sredstvima namijenjenima zaštiti pravâ koja pojedinci uživaju na temelju prava Unije, pri čemu su države članice ipak dužne osigurati, u svakom pojedinom slučaju, djelotvornu zaštitu tih prava (presuda Mono Car Styling, C‑12/08, EU:C:2009:466, t. 48. i navedena sudska praksa).

               50

               Stoga, iako je načelno na nacionalnom pravu da utvrdi aktivnu legitimaciju i pravni interes pojedinca za pokretanje postupka, pravo Unije ipak zahtijeva da, osim poštovanja načela ekvivalentnosti i učinkovitosti, nacionalno pravo ne ugrozi pravo na djelotvornu sudsku zaštitu kao što je predviđeno u članku 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (vidjeti, u tom smislu, presudu Mono Car Styling, EU:C:2009:466, t. 49. i navedenu sudsku praksu).

               51

               S obzirom na prethodna razmatranja, na treće do petog pitanja valja odgovoriti na način da članak 5. Uredbe br. 1775/2005, u vezi s prilogom toj uredbi, kao i članak 47. Povelje o temeljnim pravima Europske unije treba tumačiti tako da se oni protive nacionalnim propisima o korištenju prava na pravno sredstvo pred sudom koji je nadležan za nadzor nad zakonitošću akata regulatornog tijela, a koji, u okolnostima poput onih u glavnom predmetu, ne omogućavaju priznavanje operatoru, kao što je E.ON Földgáz, aktivnu legitimaciju za podnošenje pravnog sredstva protiv odluke tog regulatornog tijela o mrežnom kodeksu.

         Troškovi

               52

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Direktivu 2009/73/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 13. srpnja 2009. o zajedničkim pravilima za unutarnje tržište prirodnog plina i stavljanju izvan snage Direktive 2003/55/EZ, čiji je rok za prenošenje istekao 31. ožujka 2011., a osobito nove odredbe iz njezinog članka 41. stavka 17., treba tumačiti na način da se ne primjenjuje na pravno sredstvo ‐ podneseno protiv odluke regulatornog tijela poput one u glavnom predmetu, koja je donesena prije isteka tog roka za prenošenje ‐ i o kojem na taj dan još nije bilo odlučeno.

                           2.

                           Članak 5. Uredbe br. 1775/2005 Europskog parlamenta i Vijeća od 28. rujna 2005. o uvjetima za pristup mreži za transport prirodnog plina, u vezi s prilogom toj uredbi, kao i članak 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, treba tumačiti tako da se protive nacionalnim propisima o korištenju prava na pravno sredstvo pred sudom koji je nadležan za nadzor nad zakonitošću akata regulatornog tijela, a koji, u okolnostima poput onih u glavnom predmetu, ne omogućavaju priznavanje operatoru, kao što je E.ON Földgáz, aktivnu legitimaciju za podnošenje pravnog sredstva protiv odluke tog regulatornog tijela o mrežnom kodeksu.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: mađarski


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 24. studenog 2011.#Georgetown University i drugi protiv Comptroller General of Patents, Designs and Trade Marks.#Zahtjev za prethodnu odluku: High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents Court) - Ujedinjena Kraljevina.#Predmet C-422/10.


Presuda Suda od 11. prosinca 1973. # Carlheinz Lensing Kaffee-Tee-Import KG protiv Hauptzollamt Berlin-Packhof. # Zahtjev za prethodnu odluku: Finanzgericht Berlin - Njemačka. # Predmet 147-73


Presuda Suda (sedmo vijeće) od 29. listopada 2009.#Komisija Europskih zajednica protiv Republike Poljske.#Povreda obveze države članice - Direktiva 2005/68/EZ.#Predmet C-551/08.


Presuda Suda (peto vijeće) od 4. svibnja 1993. # Gebrüder Weis GmbH protiv Hauptzollamt Würzburg. # Zahtjev za prethodnu odluku: Finanzgericht München - Njemačka. # Predmet C-292/91.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 9. studenog 2010.#Bundesrepublik Deutschland protiv B (C-57/09) i D (C-101/09).#Zahtjevi za prethodnu odluku: Bundesverwaltungsgericht - Njemačka.#Direktiva 2004/83/EZ - Članak 12.#Spojeni predmeti C-57/09 i C-101/09.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 22. siječnja 2015.#Ocean Capital Administration GmbH i dr. protiv Vijeća Europske unije.#Zajednička vanjska i sigurnosna politika – Mjere ograničavanja protiv Irana s ciljem sprječavanja širenja nuklearnog oružja – Zamrzavanje financijskih sredstava – Pravomoćnost – Posljedice poništenja mjera ograničavanja za subjekt koji drži ili kontrolira subjekt za koji je utvrđeno da je umiješan u širenje nuklearnog oružja – Izmjena vremenskih učinaka poništenja.#Spojeni predmeti T‑420/11 i T‑56/12.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 9. prosinca 2010.#Staatssecretaris van Justitie protiv F. Toprak (C-300/09) i I. Oguz (C-301/09).#Zahtjevi za prethodnu odluku: Raad van State - Nizozemska.#Sloboda kretanja radnika.#Spojeni predmeti C-300/09 i C-301/09.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 5. listopada 2017.#Versace 19.69 Abbigliamento Sportivo Srl protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije VERSACCINO – Raniji verbalni žig Europske unije VERSACE – Stvarna uporaba ranijeg žiga – Članak 42. stavak 2. Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Sličnost znakova – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe br. 207/2009.#Predmet T-337/16.


title: Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 18. rujna 2015.#Deutsche Post AG protiv Europske komisije.#Državne potpore – Distribucija pošte – Mjere koje su njemačka tijela poduzela u korist Deutsche Posta AG – Odluka o pokretanju postupka iz članka 88. stavka 2. UEZ‑a – Pravni interes – Ponovno pokretanje okončanog postupka – Učinci presude o poništenju.#Predmet T-421/07 RENV.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu T‑421/07 RENV,
            Deutsche Post AG, sa sjedištem u Bonnu (Njemačka), koji zastupaju J. Sedemund i T. Lübbig, avocats ,
            tužitelj,
            protiv
            Europske komisije,  koju zastupaju B. Martenczuk, T. Maxian Rusche i R. Sauer, u svojstvu agenata,
            tuženika,
            koju podupiru
            UPS Europe NV/SA,  sa sjedištem u Bruxellesu (Belgija),
            i
            UPS Deutschland Inc. & Co. OHG,  sa sjedištem u Neussu (Njemačka),
            koje zastupa T. Ottervanger, avocat ,
            intervenijenti,
            povodom zahtjeva za poništenje odluke Komisije od 12. rujna 2007. o pokretanju postupka iz članka 88. stavka 2. [UEZ‑a] u vezi s državnom potporom koju je Savezna Republika Njemačka dodijelila u korist Deutsche Posta AG [državna potpora C 36/07 (ex NN 25/07)],
            OPĆI SUD (prvo vijeće),
            u sastavu: H. Kanninen (izvjestitelj), predsjednik, I. Pelikánová i E. Buttigieg, suci,
            tajnik: K. Andová, administratorica,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 9. siječnja 2015.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            Okolnosti spora
            1. Društvo za distribuciju paketa UPS Europe NV/SA podnijelo je Komisiji Europskih zajednica 7. srpnja 1994. pritužbu protiv njemačkog javnog poštanskog poduzeća Deutsche Bundespost Postdiensta (u daljnjem tekstu: DB‑Postdienst), čije je djelatnosti 1. siječnja 1995. preuzeo tužitelj Deutsche Post AG. Nakon te pritužbe utemeljene na članku 86. UEZ‑a (kasnije članak 82. UEZ‑a) i članku 92. UEZ‑a (kasnije članak 87. UEZ‑a) uslijedila je druga pritužba koju je 1997. podnijelo udruženje privatnih pružatelja usluga kurirske službe i brze dostave pošte i paketa Bundesverband Internationaler Express‑ und Kurierdienste eV.
            2. UPS Europe i Bundesverband Internationaler Express‑und Kurierdienste prigovarali su DB‑Postdienstu da vodi politiku prodaje s gubitkom u sektoru dostave paketa od vrata do vrata, koji je otvoren tržišnom natjecanju i financira se putem prihoda ostvarenih u sektoru prijenosa pošte, a u kojem je imao zakonski monopol, ili potporama protivnima članku 87. UEZ‑a.
            3. Komisija je dopisom od 17. kolovoza 1999., objavljenim u Službenom listu Europskih zajednica 23. listopada 1999. (SL C 306, str. 25.), obavijestila Saveznu Republiku Njemačku o svojoj odluci da pokrene formalni istražni postupak iz članka 88. stavka 2. UEZ‑a u odnosu na više mjera na temelju kojih je tužitelj dobio javna sredstva (u daljnjem tekstu: odluka o pokretanju postupka iz 1999.).
            4. Komisija je 19. lipnja 2002. donijela Odluku 2002/753/EZ o mjerama koje je Savezna Republika Njemačka poduzela u korist tužitelja (SL L 247, str. 27., u daljnjem tekstu: Odluka iz 2002.), čija izreka glasi kako slijedi:
            „ Članak 1.
            Javna potpora u iznosu od 572 milijuna eura (1118,7 milijuna njemačkih maraka), koju je [Savezna Republika Njemačka] dodijelila [tužitelju], nespojiva je s unutarnjim tržištem.
            Članak 2.
            1. [Savezna Republika Njemačka] poduzet će sve mjere koje su potrebne da bi [tužitelj] vratio potporu navedenu u članku 1., koja mu je nezakonito dodijeljena.
            […]“
            5. Opći sud presudom od 1. srpnja 2008., Deutsche Post/Komisija (T‑266/02, Zb., u daljnjem tekstu: presuda o poništenju, EU:T:2008:235) poništio je Odluku iz 2002. Žalba koju je Komisija podnijela protiv navedene presude odbijena je presudom od 2. rujna 2010., Komisija/Deutsche Post (C‑399/08 P, Zb., EU:C:2010:481).
            6. UPS Europe podnio je Komisiji 11. svibnja 2004. novu pritužbu, tvrdeći da u Odluci iz 2002. nije ispitala sve javne mjere navedene u pritužbi iz 1994. i da koristi koje je imao tužitelj uvelike premašuju iznos čiji je povrat naložila Komisija. S druge strane, TNT Post AG & Co. KG podnio je 16. srpnja 2004. pritužbu u kojoj tvrdi da su cijene usluga koje je tužitelj zaračunao jednom od svojih društava kćeri bile pretjerano niske, s time da su se te usluge financirale prihodom iz sektora prijenosa pošte.
            7. Komisija je Saveznu Republiku Njemačku dopisom od 12. rujna 2007. obavijestila o odluci da pokrene postupak iz članka 88. stavka 2. UEZ‑a u vezi s državnom potporom koju su njemačka tijela dodijelila u korist Deutsche Posta [državna potpora C 36/07 (ex NN 25/07)] (u daljnjem tekstu: pobijana odluka). Pobijana odluka objavljena je u Službenom listu Europske unije  od 19. listopada 2007. (SL C 245, str. 21.) na vjerodostojnom jeziku – njemačkom – kojem je prethodio sažetak na ostalim službenim jezicima.
            8. Komisija je u pobijanoj odluci, kao prvo, podsjetila na postupke koji su od 1994. poduzeti protiv tužitelja na temelju članka 87. UEZ‑a. Pozvala se na potrebu vođenja sveobuhvatne istrage o narušavanjima tržišnog natjecanja koja su posljedica dodjele javnih sredstava tužitelju i njegovu prethodniku te navela da će postupak pokrenut odlukom o pokretanju postupka iz 1999. biti dopunjen radi uključivanja nedavno dostavljenih informacija i donošenja konačnog stajališta o usklađenosti tih sredstava s Ugovorom o EZ‑u (uvodne izjave 1. do 15. pobijane odluke).
            9. Kao drugo, Komisija je istaknula da „dopunska istraga“ koju je namjeravala provesti „ničime ne zamjenjuje Odluku iz 2002.“, u kojoj je utvrđeno da su „državne potpore u iznosu od 572 milijuna eura bile korištene za unakrsno subvencioniranje komercijalnih djelatnosti, ali nije dan odgovor na opće pitanje o tome jesu li [tužitelj i njegov prethodnik] kroz javna sredstva primili prekomjernu naknadu [za ispunjenje svoje zadaće pružanja usluge od općeg gospodarskog interesa]“. Komisija je pojasnila da je namjeravala odrediti je li isplaćena prekomjerna naknada koja premašuje taj iznos od 572 milijuna eura te je najavila da će ispitati sve javne mjere donesene u korist navedenih poduzeća između 1. srpnja 1989. – dana osnivanja DB‑Postdiensta – i 31. prosinca 2007. – dana za koji se pretpostavlja da je prestala tužiteljeva zadaća pružanja usluge od općeg gospodarskog interesa (uvodna izjava 15. pobijane odluke).
            10. Kao treće, Komisija je navela tri javne mjere od kojih su DB‑Postdienst i tužitelj imali koristi (uvodne izjave 25. do 32., 38., 39. i 40. do 48. pobijane odluke).
            11. Kao četvrto, Komisija je smatrala da su tri mjere iz gornje točke 10. ili predstavljale državne potpore ili da mogu predstavljati takve potpore (uvodne izjave 76. do 78. pobijane odluke).
            12. Kao peto, Komisija je navela da će ispitati u kojoj je mjeri naknada dodijeljena tužitelju i njegovu prethodniku bila potrebna za osiguranje izvršenja zadaće pružanja usluge od općeg gospodarskog interesa (uvodne izjave 80. i 81. pobijane odluke).
            13. Naposljetku, kao šesto, Komisija je Saveznu Republiku Njemačku pozvala da „iznese svoje stajalište u roku od mjesec dana od primitka [pobijane odluke]“ i da „dostavi sve korisne informacije za pravnu ocjenu navedenih mjera u odnosu na odredbe kojima su uređene državne potpore“.
            Postupak pred Općim sudom i Sudom
            14. Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 22. studenoga 2007. tužitelj je zahtijevao poništenje pobijane odluke i nalaganje snošenja troškova Komisiji.
            15. Komisija je tajništvu Općeg suda 6. veljače 2008. podnijela odgovor na tužbu kojim je od Općeg suda zahtijevala da tužbu koja mu je podnesena odbaci kao nedopuštenu ili podredno odbije kao neosnovanu te da tužitelju naloži snošenje troškova.
            16. Dopisom podnesenim tajništvu Općeg suda 29. veljače 2008. UPS Europe i UPS Deutschland Inc. & Co. OHG (u daljnjem tekstu zajedno: UPS) zatražili su intervenciju u prilog Komisijinu zahtjevu.
            17. Rješenjem od 9. srpnja 2008. predsjednik prvog vijeća Općeg suda odobrio je UPS‑ov zahtjev za intervenciju.
            18. Opći je sud presudom od 8. prosinca 2011, Deutsche Post/Komisija (T‑421/07, Zb., EU:T:2011:720) odbacio tužbu kao nedopuštenu i naložio tužitelju snošenje vlastitih kao i Komisijinih troškova. UPS‑u je naložio snošenje vlastitih troškova.
            19. Tužitelj je tajništvu Suda 13. veljače 2012. na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije podnio žalbu protiv presude Općeg suda.
            20. Presudom od 24. listopada 2013., Deutsche Post/Komisija (C‑77/12 P, u daljnjem tekstu: presuda o žalbi, EU:C:2013:695) Sud je ukinuo presudu Općeg suda, vratio predmet tom sudu te odredio da će se o troškovima odlučiti naknadno.
            Postupak i zahtjevi nakon vraćanja predmeta na ponovno suđenje
            21. Nakon presude o žalbi i sukladno članku 118. stavku 1. Poslovnika Općeg suda od 2. svibnja 1991., predmet je odlukom predsjednika Općeg suda od 13. studenoga 2013. dodijeljen prvom vijeću.
            22. Sukladno članku 119. stavku 1. Poslovnika od 2. svibnja 1991., tužitelj i Komisija podnijeli su tajništvu Općeg suda 23. prosinca 2013. i 19. veljače 2014. podneske s pisanim očitovanjima. UPS je 17. travnja 2014. odustao od podnošenja podneska s pisanim očitovanjima.
            23. Opći je sud u okviru mjera upravljanja postupkom na temelju članka 64. Poslovnika od 2. svibnja 1991. strankama postavio pitanja, na koja su odgovorile u određenom roku. Opći sud želio se, među ostalim, u interesu dobrog sudovanja i radi optimalnog upravljanja trima predmetima koji se vode između tužitelja i Komisije te koji su pred njime u tijeku – i to, kao prvo, ovim predmetom, kao drugo, predmetom T‑388/11, Deutsche Post/Komisija i, kao treće, predmetom T‑152/12, Deutsche Post/Komisija – upoznati s mišljenjem stranaka o tome što bi mogli ili trebali biti prioriteti glede redoslijeda postupanja s tim predmetima i mogućnosti da prekine jedan ili više postupaka dok se čeka presuda u preostalim predmetima. U predmetu T‑388/11, Deutsche Post/Komisija tužitelj zahtijeva poništenje Odluke Komisije C (2011) 3081 final od 10. svibnja 2011. da formalni istražni postupak koji je u tijeku u vezi s državnim potporama što ih je Njemačka dodijelila tužitelju s naslova naknade za njegove obveze pružanja univerzalne usluge proširi na subvencije koje su njemačka tijela isplatila u korist tužitelja radi pokrivanja troška mirovina za radnike koji imaju status službenika [državna potpora C 36/27 (ex NN 25/07)]. U predmetu T‑152/12, Deutsche Post/Komisija tužitelj zahtijeva poništenje članaka 1., 2. i 4. do 6. Odluke Komisije 2012/636/EU od 25. siječnja 2012. o mjeri C 36/07 (ex NN 25/07) koju je Njemačka provela u korist tužitelja (SL L 289, str. 1.).
            24. Nakon što su stranke podnijele svoja očitovanja, predsjednik prvog vijeća Općeg suda u predmetu T‑388/11, Deutsche Post/Komisija i predsjednik osmog vijeća Općeg suda u predmetu T‑152/12, Deutsche Post/Komisija prekinuli su ta dva postupka rješenjima od 15. rujna 2014. do donošenja odluke kojom se okončava ovaj predmet.
            25. Izlaganja stranaka i njihovi odgovori na pitanja Općeg suda saslušani su na raspravi održanoj 9. siječnja 2015.
            26. Tužitelj u svojem pisanom očitovanju od 23. prosinca 2013. od Općeg suda zahtijeva da:
            – poništi pobijanu odluku;
            – naloži Komisiji snošenje troškova.
            27. Tužitelj je na raspravi djelomično povukao tužbu. Odrekao se zahtjeva za poništenje pobijane odluke u dijelu u kojem je njome pokrenut formalni istražni postupak u odnosu na pojedina javna jamstva dodijeljena njegovu prethodniku i njemu samome. U preostalom dijelu ostao je pri tužbenom zahtjevu, stoga i u dijelu koji se odnosi na pokretanje formalnog istražnog postupka u odnosu na ostale javne mjere iz pobijane odluke (u daljnjem tekstu: sporne mjere).
            28. Komisija, koju podupire UPS, od Općeg suda zahtijeva da:
            – obustavi postupak;
            – podredno, odbije tužbu;
            – naloži tužitelju snošenje troškova.
            Pravo
            O pravnom interesu
            29. Sukladno ustaljenoj sudskoj praksi, pravni interes tužitelja u odnosu na predmet postupka ocjenjuje se na dan podnošenja tužbe, uz mogućnost proglašenja tužbe nedopuštenom u nedostatku istog. Osim toga, interes tužitelja da uspije sa zahtjevom treba trajati do proglašenja sudske odluke ili će se postupak obustaviti (vidjeti u tom smislu presude od 16. prosinca 1963., Forges de Clabecq/Haute Autorité, 14/63, Zb., EU:C:1963:60, t. 748. i od 7. lipnja 2007., Wunenburger/Komisija, C‑362/05 P, Zb., EU:C:2007:322, t. 42.).
            30. Komisija u svojim očitovanjima nakon vraćanja predmeta na ponovno suđenje tvrdi da je posljedica poništenja Odluke iz 2002. bila tužiteljev gubitak pravnog interesa tražiti poništenje pobijane odluke i od Općeg suda zahtijeva da utvrdi da se postupak obustavlja.
            31. Komisija podsjeća da je Sud u presudi o žalbi utvrdio da tužbu u trenutku njezina podnošenja 22. studenoga 2007. treba smatrati dopuštenom unatoč poništenju Odluke iz 2002., zato što tog datuma još nije došlo do navedenog poništenja. Međutim, Sud se nije izjasnio o tome je li tužba, s obzirom na to poništenje, naknadno postala bespredmetna. Komisija o tom pitanju ističe, s jedne strane, da se formalni istražni postupak pokrenut odlukom o pokretanju postupka iz 1999. odnosio na sporne mjere i, s druge strane, da jedini pravni učinak pobijane odluke, odnosno obveza Savezne Republike Njemačke da prekine sporne mjere koje se provode, proizlazi već iz odluke o pokretanju postupka iz 1999. Zbog poništenja Odluke iz 2002. dana 1. srpnja 2008., formalni istražni postupak pokrenut odlukom o pokretanju postupka iz 1999. bio je u cijelosti ponovno pokrenut. Nadalje, Komisija tvrdi da je, nakon poništenja Odluke iz 2002., na temelju članka 233. UEZ‑a bila dužna poduzeti potrebne mjere kako bi postupila sukladno presudi o poništenju, uključujući i konačnom odlukom okončati formalni istražni postupak koji je bio pokrenut. Komisija iz toga zaključuje da tužitelj od poništenja pobijane odluke više ne može imati nikakve koristi jer je, s jedne strane, formalni istražni postupak ostao otvoren i trebao je biti okončan konačnom odlukom, i jer je, s druge strane, i dalje postojala obveza prekida mjera koje se provode.
            32. Tužitelj osporava Komisijine argumente i tvrdi da i dalje ima pravni interes tražiti poništenje pobijane odluke.
            33. U tom smislu valja podsjetiti da je pravni interes na koji se odnosi sudska praksa navedena u gornjoj točki 29. pretpostavka dopuštenosti koja mora postojati i u slučaju žalbe sve dok sud ne odluči o meritumu. Prema sudskoj praksi Suda, takav interes postoji sve dok žalba svojim rezultatom može donijeti korist stranci koja ju je podnijela (presuda od 14. rujna 2010., Akzo Nobel Chemicals i Akcros Chemicals/Komisija, C‑550/07 P, Zb., EU:C:2010:512, t. 22. i 23.).
            34. Međutim, budući da je, s jedne strane, do poništenja Odluke iz 2002. došlo 1. srpnja 2008., odnosno prije objave presude o žalbi, i da je, s druge strane, Sud to poništenje spomenuo u svojoj presudi te da stoga nije mogao zanemariti njezine učinke, potrebno je utvrditi da je Sud usvajanjem tužiteljeve žalbe prešutno, ali nužno smatrao da tužitelj čak i nakon poništenja Odluke iz 2002. i dalje ima pravni interes tražiti poništenje pobijane odluke.
            35. U tom smislu, valja, uostalom, smatrati da tužitelj i dalje ima pravni interes tražiti poništenje pobijane odluke, imajući u vidu posebne okolnosti slučaja, odnosno postojanje više uzastopnih odluka koje je Komisija donosila od 1999. u vezi s mjerama koje su donesene u njegovu korist i osobito okolnost da usvajanje određenih argumenata koje je iznio tužitelj, a koji se tiču poštovanja razumnog roka, u okviru ove tužbe za posljedicu ne bi moglo imati samo poništenje pobijane odluke već i učinke na Komisijinu obvezu da o njima vodi računa kada je riječ o kasnijem ispitivanju tih mjera.
            36. Stoga treba odbiti zahtjev za obustavu postupka koji je postavila Komisija.
            Meritum
            37. U prilog svojem zahtjevu za djelomičnim poništenjem pobijane odluke tužitelj navodi tri tužbena razloga koja Komisija – koju podupire UPS – osporava. Ti se razlozi temelje na sljedećem: prvi na povredi temeljnih postupovnih načela, drugi na povredi obveze obrazlaganja i treći na povredi članka 87. stavka 1. UEZ‑a i članka 88. UEZ‑a.
            38. Tužitelj u okviru prvog tužbenog razloga iznosi nekoliko prigovora. Prvim od tih prigovora, koji valja najprije ispitati, dovodi u pitanje Komisijinu mogućnost da pokrene formalni istražni postupak u odnosu na sporne mjere, s obzirom na to da su one bile predmet okončanog formalnog istražnog postupka i da je već prošao razuman rok za provedbu potrebnog ispitivanja. S jedne strane, tvrdi da Komisija, sukladno sudskoj praksi, nakon prekomjerno dugog razdoblja u kojem nije djelovala, ne može zahtijevati povrat nezakonite potpore, kako bi se očuvalo načelo zaštite legitimnih očekivanja. S druge strane, tvrdi da Uredba Vijeća (EZ) br. 659/1999 od 22. ožujka 1999. o utvrđivanju detaljnih pravila primjene članka 93. Ugovora o EZ‑u (SL L 83, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 16.) kao i opća postupovna načela, osobito načelo pravne sigurnosti, sprečavaju ponovno pokretanje okončanog postupka.
            39. Komisija odgovara da je rok koji je protekao prije donošenja pobijane odluke razuman s obzirom na, s jedne strane, složenost ispitivanja troškova i prihoda DB‑Postdiensta i tužitelja za razdoblje dulje od 20 godina i, s druge strane, činjenicu da je informacije na temelju kojih su se pojavila nova pitanja primila nakon što je donijela Odluku iz 2002. Nadalje, člankom 15. stavkom 1. Uredbe br. 659/1999 za nezakonite potpore propisan je rok zastare od deset godina, a u slučaju kad je izričito predviđen rok zastare legitimno očekivanje ne počiva na proteku rokova. Usto, Komisija podsjeća da je nakon poništenja Odluke iz 2002. bila dužna ponovno pokrenuti formalni istražni postupak, što je jednostavno bilo predviđeno pobijanom odlukom, i da konačna odluka – s obzirom na činjenicu da na temelju članka 9. Uredbe br. 659/1999 može biti opozvana – nema nužno konačan karakter.
            40. Najprije valja ispitati je li Komisija donošenjem pobijane odluke povrijedila Uredbu br. 659/1999 i načelo pravne sigurnosti.
            41. Kao prvo, potrebno je istaknuti da su Komisija u očitovanjima na presudu o žalbi i tužitelj u odgovoru na mjere upravljanja postupkom Općeg suda iz gornje točke 23. kao i na raspravi potvrdili da su sporne mjere već bile predmet formalnog istražnog postupka pokrenutog odlukom o pokretanju postupka iz 1999., kao što je to Opći sud već utvrdio u točkama 56. do 60. presude Deutsche Post/Komisija, t. 18. supra  (EU:T:2011:720), a da Sud pritom u presudi o žalbi nije utvrdio postojanje bilo kakve pogreške po tom pitanju.
            42. Stoga valja smatrati da je formalni istražni postupak u odnosu na sporne mjere bio pokrenut 1999.
            43. Kao drugo, valja, s jedne strane, podsjetiti da se, sukladno odredbama članka 7. stavka 1. Uredbe br. 659/1999, koji se na postupak o nezakonitim potporama primjenjuje na temelju članka 13. stavka 1. navedene uredbe, formalni istražni postupak okončava odlukom kako je to predviđeno stavcima 2. do 5. tog članka, osim u slučajevima kad država članica o kojoj je riječ povlači prijavu, i, s druge strane, da je Sud u presudi o žalbi utvrdio da je Komisija Odlukom iz 2002. potpuno okončala formalni istražni postupak pokrenut 1999. (presuda o žalbi, t. 56. do 64.).
            44. Pobijanu odluku stoga u odnosu na sporne mjere treba smatrati odlukom o ponovnom pokretanju formalnog istražnog postupka koji je bio potpuno okončan.
            45. Kao treće, valja istaknuti da je, na temelju članka 9. Uredbe br. 659/1999, odluku kojom je okončan formalni istražni postupak moguće opozvati samo u slučaju kada se ona temelji na netočnim podacima dostavljenima tijekom postupka koji su od presudnog značenja. U tom je članku također navedeno da prije opoziva te odluke i donošenja nove formalni istražni postupak mora biti pokrenut.
            46. Dakako, članak 9. Uredbe br. 659/1999 nije jedina mogućnost u okviru koje Komisija može izmijeniti odluku o okončanju formalnog istražnog postupka.
            47. Naime, ta je odredba samo specifičan izraz općeg načela prava prema kojem je dopušteno retroaktivno povlačenje nezakonitog upravnog akta na temelju kojeg su nastala subjektivna prava, osobito kad je upravni akt o kojem je riječ donesen na temelju netočnih ili nepotpunih informacija koje je dala zainteresirana osoba. Mogućnost retroaktivnog povlačenja nezakonitog upravnog akta na temelju kojeg su nastala subjektivna prava nije, međutim, ograničena samo na tu okolnost jer do takvog povlačenja može doći uvijek kad institucija koja je taj akt izdala poštuje uvjete koji se odnose na poštovanje razumnog roka i legitimna očekivanja korisnika akta koji se mogao pouzdati u njegovu zakonitost (vidjeti presudu od 12. rujna 2007., González y Díez/Komisija, T‑25/04, Zb., EU:T:2007:257, t. 97. i navedenu sudsku praksu).
            48. Međutim, Komisija nikad nije namjeravala opozvati ili povući Odluku iz 2002., kao što je to priznala u svojim pismenima, i nije tvrdila da se ona temeljila na netočnim informacijama, nego je pokretanje novog formalnog istražnog postupka opravdala potrebom da upotpuni postupak pokrenut 1999. radi uključivanja nedavno dostavljenih informacija (uvodna izjava 14. pobijane odluke). Nadalje, Komisija je u uvodnoj izjavi 15. pobijane odluke navela da ta odluka ne zamjenjuje Odluku iz 2002. (vidjeti gornju točku 9.).
            49. Pobijana odluka ne može se, dakle, smatrati odlukom o povlačenju ili opozivu Odluke iz 2002., donesene bilo na temelju članka 9. Uredbe br. 659/1999, bilo primjenom općeg načela prava prema kojem je u određenim okolnostima dopušteno retroaktivno povlačenje nezakonitog upravnog akta.
            50. Kao četvrto, valja navesti da nijedna odredba Uredbe br. 659/1999 ne daje Komisiji mogućnost da ponovno pokrene formalni istražni postupak koji je okončan i da donese novu odluku a da pritom ne opozove ili ne povuče odluku o okončanju.
            51. Dakako, takvo ponovno pokretanje Uredbom br. 659/1999 nije izričito zabranjeno. Međutim, ono bi bilo protivno načelu pravne sigurnosti kao i duhu navedene uredbe, iz čije je uvodne izjave 3. razvidno da je potreba povećanja pravne sigurnosti bila jedan od razloga njezina donošenja i u čijoj je uvodnoj izjavi 9. navedeno da se formalni istražni postupak okončava „konačnom“ odlukom.
            52. Naime, s jedne strane, takvo ponovno pokretanje značilo bi da u pravnom poretku istodobno postoje dvije odluke koje nisu sukladne. S druge strane, priznati Komisiji mogućnost da ponovno pokrene formalni istražni postupak koji je okončan i da donese novu odluku a da prethodno nije opozvala ili povukla odluku o okončanju omogućilo bi joj da se u bilo kojem trenutku vrati na tu odluku, čime bi se strankama okončanog istražnog postupka oduzela i najmanja sigurnost u vezi s njihovim pravnim položajem.
            53. Imajući u vidu navedeno, valja zaključiti da je pobijana odluka bila donesena protivno Uredbi br. 659/1999 i načelu pravne sigurnosti jer je njome formalni istražni postupak koji je potpuno okončan Odlukom iz 2002. ponovno pokrenut kako bi bila donesena nova odluka a da pritom Odluka iz 2002. nije opozvana ili povučena.
            54. Komisija je na raspravi priznala da je ponovno pokretanje formalnog istražnog postupka koji je potpuno okončan, poput onoga u ovom slučaju, bilo nezakonito, s obzirom na to da odluka o okončanju nije bila opozvana ili povučena. Međutim, prema Komisijinu mišljenju, u ovom slučaju valja uzeti u obzir okolnost da je učinak poništenja Odluke iz 2002. bilo retroaktivno nestajanje odluke o okončanju formalnog istražnog postupka pokrenutog 1999. iz pravnog poretka. Stoga pobijanu odluku smatra zakonitom.
            55. U tom smislu valja podsjetiti da zakonitost akta treba ocjenjivati prema trenutku njegova donošenja (presuda od 7. veljače 1979., Francuska/Komisija, 15/76 i 16/76, Zb., EU:C:1979:29, t. 7.). Međutim 2007., u trenutku donošenja pobijane odluke, presuda o poništenju, koja je objavljena 2008., još nije postojala i Komisija je nije mogla uzeti u obzir. Nadalje, kasnije retroaktivno poništenje Odluke iz 2002. ne sprečava mogućnost da se o njezinu postojanju vodi računa prilikom ocjene procesne situacije koja prethodi navedenom poništenju, kao što to proizlazi iz presude o žalbi, u kojoj je Sud naveo da je Odluka iz 2002. u vrijeme donošenja pobijane odluke još bila dio pravnog poretka Europske unije i da je još bila na snazi (presuda o žalbi, t. 65. i 66.).
            56. Nadalje, valja istaknuti da je pobijana odluka bila donesena na temelju pretpostavke da Odlukom iz 2002. nije u potpunosti okončan postupak i da je, slijedom toga, nastavak postupka koji je doveo do pobijane odluke predstavljao „nadopunu istrage“ (vidjeti gornju točku 9.). Međutim, kao što je to Sud odlučio u presudi o žalbi, ta je pretpostavka bila pogrešna i Komisija na temelju nje nije imala pravo donijeti pobijanu odluku (vidjeti gornju točku 53.).
            57. Dakako, točno je da sud Unije na temelju članka 231. stavka 1. UEZ‑a osporavani akt proglašava ništavim kad je tužba za poništenje osnovana. Iz toga, prema ustaljenoj sudskoj praksi, proizlazi da odluka o poništenju suda Unije dovodi do retroaktivnog nestanka osporavanog akta u odnosu na sve pravne subjekte (presude od 1. lipnja 2006., P & O European Ferries (Vizcaya) i Diputación Foral de Vizcaya/Komisija, C‑442/03 P i C‑471/03 P, Zb., EU:C:2006:356, t. 43. i od 12. veljače 2008., CELF i ministre de la Culture et de la Communication, C‑199/06, Zb., EU:C:2008:79, t. 61.). Stoga je Odluka iz 2002. od presude o poništenju retroaktivno prestala postojati.
            58. Poništenje Odluke iz 2002. presudom o poništenju značilo je da je Komisija sukladno članku 233. UEZ‑a dužna poduzeti mjere kako bi postupila sukladno toj presudi. U tu svrhu, ona mora uzeti u obzir činjenicu da je ta odluka retroaktivno prestala postojati.
            59. U vezi s potonjim valja podsjetiti da institucija čiji je akt poništen – kako bi se uskladila s presudom i u potpunosti je izvršila – mora poštovati ne samo njezinu izreku već i obrazloženje koje je do nje dovelo i koje predstavlja nužnu potporu, u smislu da je ono prijeko potrebno za određivanje točnog značenja onoga što je odlučeno u izreci. Naime, upravo je u tom obrazloženju točno određena odredba koja se smatra nezakonitom i, s druge strane, u njemu su prikazani točni razlozi nezakonitosti utvrđene u izreci, a koje institucija o kojoj je riječ mora uzeti u obzir kad nadomješta poništeni akt (presuda od 26. travnja 1988., Asteris i dr. /Komisija 97/86, 99/86, 193/86 i 215/86, Zb., EU:C:1988:199, t. 27.).
            60. Stoga, kada je riječ o ponovnom pokretanju formalnog istražnog postupka koji je okončan, valja smatrati da se Komisija, kad nakon poništenja odluke o okončanju ponovno pokrene takav postupak, pravno nalazi u situaciji koja se razlikuje od one u kojoj se nalazila u trenutku donošenja pobijane odluke, koja se nije temeljila na nepostojanju Odluke iz 2002.
            61. Slijedom toga, Komisija se ne može valjano pozivati na presudu o poništenju u prilog tvrdnji o zakonitosti pobijane odluke kad je ona bila donesena imajući u vidu Odluku iz 2002., koja je tom presudom poništena. Pobijana odluka u tim okolnostima, suprotno Komisijinim tvrdnjama, također ne može predstavljati ni „predviđanje“ presude o poništenju.
            62. Naposljetku, poništenje odluke o okončanju formalnog istražnog postupka, s obzirom na nepostojanje povlačenja ili opoziva te odluke, treba smatrati formalnim uvjetom koji je nužan i prethodi ponovnom pokretanju navedenog postupka. Inače bi se stranke na koje se odnosi formalni istražni postupak stavilo u nesiguran položaj glede naravi odluke o ponovnom pokretanju, što nije u skladu s potrebom povećanja pravne sigurnosti, koja je jedan od razloga donošenja Uredbe br. 659/1999 (vidjeti gornju točku 51.).
            63. Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da Komisija nije imala pravo donijeti pobijanu odluku prije poništenja odluke iz 2002. Stoga je prvi prigovor koji je tužitelj iznio u okviru prvog tužbenog razloga osnovan.
            64. Budući da prvi tužbeni razlog treba usvojiti, pobijanu odluku valja poništiti a da pritom nije potrebno ispitati preostale tužbene razloge, prigovore i argumente koje je tužitelj iznio u prilog svojem tužbenom zahtjevu.
            Troškovi
            65. Sukladno odredbama članka 134. stavka 1. Poslovnika Općeg suda, stranka koja ne uspije u postupku snosi troškove, ako je takav zahtjev postavljen. Budući da Komisija nije uspjela u postupku, valja joj naložiti snošenje troškova nastalih povodom tužbe za poništenje, uključujući i troškove nastale u žalbenom postupku pred Sudom, sukladno tužiteljevu zahtjevu.
            66. Na temelju članka 138. stavka 3. Poslovnika, UPS će snositi vlastite troškove.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga,
            OPĆI SUD (prvo vijeće)
            proglašava i presuđuje:
            1. Poništava se Odluka Komisije od 12. rujna 2007. o pokretanju postupka iz članka 88. stavka 2. UEZ‑a u vezi s državnom potporom koju je Savezna Republika Njemačka dodijelila u korist Deutsche Posta AG [državna potpora C 36/07 (ex NN 25/07)], u dijelu u kojem je njome pokrenut formalni istražni postupak u vezi s navedenim javnim mjerama, osim u odnosu na državna jamstva dodijeljena u korist Deutsche Bundespost Postdiensta i Deutsche Posta.
            2. Europskoj komisiji nalaže se snošenje, osim vlastitih troškova, i troškova Deutsche Posta u vezi s tužbom za poništenje, uključujući i troškove nastale u žalbenom postupku pred Sudom.
            3. UPS Europe NV/SA i UPS Deutschland Inc. & Co. OHG snosit će vlastite troškove.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 4. listopada 1991. # Fonds voor Arbeidsongevallen protiv Madeleine De Paep. # Zahtjev za prethodnu odluku: Hof van Cassatie - Belgija. # Predmet C-196/90.