title: Presuda Suda (treće vijeće) od 18. prosinca 2014.#Somalische Vereniging Amsterdam en Omgeving (Somvao) protiv Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Raad van State (Nizozemska).#Zahtjev za prethodnu odluku – Zaštita financijskih interesa Europske unije – Uredba (EZ, Euratom) br. 2988/95 – Članak 4. – Opći proračun Unije – Uredba (EZ, Euratom) br. 1605/2002 – Članak 53.b stavak 2. – Odluka 2004/904/EZ – Europski fond za izbjeglice za razdoblje od 2005. do 2010. – Članak 25. stavak 2. – Pravna osnova za obvezu vraćanja bespovratnih sredstava u slučaju nepravilnosti.#Predmet C-599/13.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      18. prosinca 2014. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Zaštita financijskih interesa Europske unije — Uredba (EZ, Euratom) br. 2988/95 — Članak 4. — Opći proračun Unije — Uredba (EZ, Euratom) br. 1605/2002 — Članak 53.b stavak 2. — Odluka 2004/904/EZ — Europski fond za izbjeglice za razdoblje od 2005. do 2010. — Članak 25. stavak 2. — Pravna osnova za obvezu vraćanja bespovratnih sredstava u slučaju nepravilnosti“
      U predmetu C‑599/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Raad van State (Nizozemska), odlukom od 20. studenoga 2013., koju je Sud zaprimio 22. studenoga 2013., u postupku

         Somalische Vereniging Amsterdam en Omgeving (Somvao)

      protiv

         Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, A. Ó Caoimh, C. Toader (izvjestiteljica), E. Jarašiūnas i C. G. Fernlund, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za nizozemsku vladu, M. Bulterman, M. Noort i J. Langer, u svojstvu agenata,

               —

               za estonsku vladu, N. Grünberg, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, D. Maidani, B.‑R. Killmann kao i G. Wils, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, da u predmetu odluči bez njezina mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 4. Uredbe Vijeća (EZ, Euratom) br. 2988/95 od 18. prosinca 1995. o zaštiti financijskih interesa Europskih zajednica (SL L 312, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 7., str. 5.), članka 53.b stavka 2. uvodne rečenice i točke (c) Uredbe Vijeća (EZ, Euratom) br. 1605/2002 od 25. lipnja 2002. o Financijskoj uredbi koja se primjenjuje na opći proračun Europskih zajednica (SL L 248, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 2., str. 145.) kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ, Euratom) br. 1995/2006 od 13. prosinca 2006. (SL L 390, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 1., str. 267., u daljnjem tekstu: Uredba br. 1605/2002), kao i članka 25. stavka 2. Odluke Vijeća 2004/904/EZ od 2. prosinca 2004. o ustanovljenju Europskog fonda za izbjeglice za razdoblje od 2005. do 2010. [neslužbeni prijevod] (SL L 381, str. 52.).

               2

               Taj zahtjev upućen je u okviru spora između Somalische Vereniging Amsterdam en Omgeving (Somalijskog udruženja u Amsterdamu i okolici, u daljnjem tekstu: Somvao), udruženja sa sjedištem u Amsterdamu (Nizozemska) i Staatsecretaris van Veiligheid en Justitie (državnog tajnika za sigurnost i pravdu, u daljnjem tekstu: Staatsecretaris) u pogledu odluke Staatsecretaris van Veiligheid en Justitie o smanjenju i vraćanju dijela bespovratnih sredstava dodijeljenih tom udruženju iz navedenog Europskog fonda za izbjeglice.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Uredba (EEZ) br. 4253/88

               3

               Članak 23. stavak 1. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 4253/88 od 19. prosinca 1988. o utvrđivanju odredbe za provedbu Uredbe (EEZ) br. 2052/88 u pogledu koordiniranja aktivnosti različitih strukturnih fondova među njima samima te s operacijama Europske investicijske banke i drugih postojećih financijskih instrumenata (SL L 374, str. 1.), kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EEZ) br. 2082/93 od 20. srpnja 1993. (SL L 193, str. 20., u daljnjem tekstu: Uredba br. 4253/88), glasi:
               „1.   Kako bi se osigurao uspjeh djelovanja javnih ili privatnih izvoditelja, države članice poduzimaju potrebne mjere za njihovo provođenje radi:

                        —

                        redovite provjere pravilnog provođenja djelovanja koje financira Zajednica,

                        —

                        sprječavanja i otklanjanja nepravilnosti,

                        —

                        povrata sredstava izgubljenih zbog zlouporabe ili nemara. Osim ako država članica i/ili posrednik i/ili izvoditelj dokažu da nisu odgovorni za zlouporabu ili nemar, država članica supsidijarno je odgovorna za vraćanje nepropisno uplaćenih iznosa. Za globalna bespovratna sredstva, posrednik može uz suglasnost države članice i Komisije zatražiti bankovnu garanciju ili drugo osiguranje koje pokriva taj rizik.

                  […]“ [neslužbeni prijevod]

         Uredba br. 2988/95

               4

               Uvodne izjave 3. do 5. Uredbe br. 2988/95 glase kako slijedi:
               „budući da su detaljna pravila koja uređuju ovu decentraliziranu [financijsku] upravu kao i praćenje njihove uporabe predmet različitih detaljnih odredaba u skladu s politikama Zajednice; budući da se u svim područjima treba suprotstaviti radnjama koje štete financijskim interesima Zajednice;
               budući da učinkovitost borbe protiv prijevara financijskih interesa Zajednice traži usvajanje zajedničkog skupa pravnih pravila za sva područja obuhvaćena politikama Zajednice;
               budući da su nepravilno postupanje i upravne mjere i kazne za takvo postupanje predviđeni sektorskim pravilima u skladu s ovom Uredbom“.

               5

               Članak 1. te uredbe propisuje:
               „1.   Radi zaštite financijskih interesa Zajednice ovime se usvajaju opća pravila homogenih provjera te upravnih mjera i kazni za nepravilnosti u odnosu na pravo Zajednice.
               2.   ‚Nepravilnost’ znači povreda odredaba prava Zajednice koja proizlazi iz učinjene ili propuštene radnje od strane gospodarskog subjekta, a što je dovelo ili je moglo dovesti u pitanje opći proračun Zajednica ili proračune kojima Zajednice upravljaju, bilo smanjenjem ili gubitkom prihoda iz vlastitih sredstava prikupljenih izravno u ime Zajednica, ili neopravdanim izdacima.“

               6

               Članak 4. Uredbe br. 2988/95, koji se nalazi u njezinoj glavi II., naslovljenoj „Upravne mjere i kazne“, predviđa:
               „1.   Svaka nepravilnost u pravilu ima za posljedicu oduzimanje nepravilno stečene koristi:

                        —

                        obvezom plaćanja ili vraćanja dugovanih ili nepravilno stečenih iznosa,

                  […]
               2.   Primjena mjera iz stavka 1. ograničava se na oduzimanje stečenih pogodnosti te, kada je tako propisano, kamata koja se može odrediti na paušalnoj osnovi.
               […]
               4.   Mjere propisane ovim člankom se ne smatraju kaznama.“

         Uredba br. 1605/2002

               7

               Glava IV. Uredbe br. 1605/2002, koja se nalazi u njezinom prvom dijelu, naslovljena je „Izvršenje proračuna“. Poglavlje 2. te glave IV. odnosi se na načine izvršenja proračuna. Obuhvaća članke 53. do 57. te uredbe. Člankom 53. te uredbe predviđa se:
               „Komisija izvršava proračun u skladu s odredbama članaka 53.a do 53.d ove Uredbe na neki od sljedećih načina:

                        (a)

                        centralizirano;

                        (b)

                        podijeljenim ili decentraliziranim upravljanjem; ili

                        (c)

                        zajedničkim upravljanjem s međunarodnim organizacijama.“

               8

               Člankom 53.b te uredbe određuje se:
               „1.   Ako Komisija izvršava proračun podijeljenim upravljanjem, zadaće izvršavanja delegiraju se državama članicama. Ta se metoda osobito primjenjuje na djelovanja iz glave I. i II. dijela drugog.
               2.   Ne dovodeći u pitanje komplementarne odredbe uključene u odgovarajuće propise određenih sektora te da bi pri podijeljenom upravljanju osigurale da se sredstva koriste u skladu s primjenjivim pravilima i načelima države članice poduzimaju zakonodavne, administrativne i druge mjere potrebne za zaštitu financijskih interesa Zajednica. S tim ciljem one osobito:
               […]

                        (c)

                        osiguravaju povrat pogrešno uplaćenih ili nepravilno korištenih sredstava ili sredstava koja su izgubljena kao posljedica nepravilnosti ili grešaka;

                  […]
               S tim ciljem, države članice obavljaju provjere te uspostavljaju djelotvoran i učinkovit sustav unutarnje kontrole […]. Prema potrebi poduzimaju potrebne pravne postupke.
               […]“

               9

               Članak 53.b Uredbe br. 1605/2002 stavljen je izvan snage od 31. prosinca 2013., člankom 212. Uredbe (EU, Euratom) br. 966/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 25. listopada 2012. o financijskim pravilima koja se primjenjuju na opći proračun Unije i o stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EZ, Euratom) br. 1605/2002 (SL L 298, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 7., str. 248.).

         Odluka 2004/904

               10

               Pod naslovom „Nadzor i financijski ispravci koje provode države članice“, članak 25. Odluke 2004/904 propisuje:
               „1.   Ne dovodeći u pitanje odgovornost Komisije u izvršenju općeg proračuna Europske unije, za financijski nadzor aktivnosti odgovorne su najprije države članice. U tu svrhu poduzimaju sljedeće mjere:
               […]

                        (b)

                        sprječavaju, otkrivaju i ispravljaju nepravilnosti, o njima izvješćuju Komisiju i obavješćuju je o napretku u upravnim i sudskim postupcima;

                  […]
               2.   Države članice provode financijske ispravke koji su potrebni u odnosu na utvrđenu nepravilnost, uzimajući u obzir je li nepravilnost pojedinačna ili sustavna. Financijski ispravci država članica sastoje se od potpunog ili djelomičnog ukidanja doprinosa Zajednice, a ako iznos ne bude vraćen u roku koji odredi država članica, zatezne kamate obračunavaju se po stopi iz članka 26. stavka 4.
               […]“ [neslužbeni prijevod]

               11

               Članak 32. te odluke, naslovljen „Primatelji“, određuje:
               „Ova se Odluka upućuje državama članicama u skladu s Ugovorom o osnivanju Europske zajednice.“ [neslužbeni prijevod]

         Odluka 2006/399/EZ

               12

               Komisija je svojom Odlukom 2006/399/EZ od 20. siječnja 2006. o utvrđivanju pravila za provedbu Odluke Vijeća 2004/904/EZ u vezi s prihvatljivošću izdataka u okviru djelovanja sufinanciranih iz Europskog fonda za izbjeglice koja se provode u državama članicama [neslužbeni prijevod] (SL L 162, str. 1.) usvojila uvjete prihvatljivosti tih izdataka.

               13

               Konkretno, u skladu s pravilom br. 6 iz Priloga Odluci 2006/399, troškovi moraju stvarno nastati, odgovarati uplatama korisnika, biti zabilježeni u računima ili poreznoj dokumentaciji korisnika i mora biti moguća njihova identifikacija i provjera. Uz uplate korisnika u pravilu moraju biti priložene fakture s dokazom uplate. Ako to nije moguće, uplate se dokazuju računovodstvenom dokumentacijom ili drugim dokumentima jednake dokazne vrijednosti.

         Nizozemsko pravo

               14

               Članak 4:49. stavak 1. Općeg zakona o upravnom pravu (Algemene wet bestuursrecht, u daljnjem tekstu: Awb) predviđa:
               „Upravno tijelo može poništiti odluku o isplati bespovratnih sredstava ili je izmijeniti na štetu korisnika:

                        (a)

                        zbog činjenica ili okolnosti za koje u trenutku isplate razumno nije moglo znati, a zbog kojih bi bespovratna sredstva bilo isplatilo u iznosu manjem od onog predviđenog u odluci o dodjeli bespovratnih sredstava;

                        (b)

                        ako je odluka o iznosu isplate bila pogrešna, a korisnik je to znao ili je to trebao znati;

                        (c)

                        ako korisnik nakon isplate bespovratnih sredstava nije ispunio obveze vezane uz bespovratna sredstva.“

               15

               Članak 4:57. stavak 1. Awb‑a glasi kako slijedi:
               „Upravno tijelo može zahtijevati vraćanje nepropisno uplaćenih iznosa bespovratnih sredstava.“

               16

               Okvir za provedbu Europskog fonda za izbjeglice u Nizozemskoj, višegodišnji program 2005.‑2007. (Uitvoeringskader Europees Vluchtelingenfonds Nederland, Meerjarenprogramma 2005‑2007, u daljnjem tekstu: nacionalni okvir za provedbu), donesen na temelju Odluke 2006/399, u svojem stavku 2.1. predviđa da je korisnik dužan bilježiti podatke i voditi razumljivu projektnu dokumentaciju koju se može provjeriti (ili osigurati njezino vođenje).

               17

               Stavak 2.2. nacionalnog okvira za provedbu, naslovljen „financijsko upravljanje“, upućuje na Odluku 2006/399 za detaljna pravila o prihvatljivim troškovima.

         Činjenice u glavnom postupku i prethodna pitanja

               18

               Somvao je udruženje koje radi za dobrobit somalijske zajednice nastanjene u Amsterdamu i okolici. Udruženje je 18. kolovoza 2005. podnijelo zahtjev za dodjelu bespovratnih sredstava za projekt pomoći izbjeglicama pod nazivom „Tesfa Himilio II“ (u daljnjem tekstu: projekt), koji se trebao provoditi u razdoblju od 1. svibnja 2005. do 30. svibnja 2008. Somvao je na provedbi projekta surađivao s etiopskim udruženjem Stichting Dir, također sa sjedištem u Amsterdamu. Projekt je bio namijenjen promicanju integracije Etiopljana i Somalijaca te njihovog sudjelovanja u nizozemskom društvu, među ostalim, razvojem i ponudom posebnih programa za integraciju u društvo i tržište rada namijenjenih mladima, ženama i starijima.

               19

               Odlukom od 27. travnja 2006. Staatssecretaris je dodijelio bespovratna sredstva za prvu fazu projekta udruženja Somvao u iznosu od 199.761 eura, odnosno 45% prihvatljivih troškova, koji bi se isplatili iz Europskog fonda za izbjeglice.

               20

               U pogledu uvjeta dodjele bespovratnih sredstava, odluka Staatssecretarisa od 27. travnja 2006. upućivala je na nacionalni okvir za provedbu Europskog fonda za izbjeglice u Nizozemskoj.

               21

               Nakon podnošenja konačnog obračuna, odlukom od 27. srpnja 2007. bespovratna sredstva utvrđena su u navedenom iznosu. Sud koji je uputio zahtjev navodi da je prilikom utvrđivanja iznosa Staatssecretaris, s jedne strane, bio zadovoljan podacima dostavljenima uz zahtjev za utvrđivanje bespovratnih sredstava za prvu fazu projekta i, s druge strane, nije provjerio svu projektnu dokumentaciju.

               22

               U veljači 2009., na inicijativu Komisije, revizorsko društvo provjerilo je pravilnost upotrebe bespovratnih sredstava prilikom čega su pregledani obračuni projektnih troškova koje je dostavio Somvao. Uzevši u obzir očitovanja udruženja Somvao, to je društvo 6. listopada 2009. zaključilo da velik dio stavki troškova i obračuna koje je naveo Samvao, osobito u pogledu troškova zaposlenika, nije bio opravdan na jasan i prihvatljiv način, pa je stoga iznos od 188675,87 eura bio nepropisno uplaćen na ime bespovratnih sredstava.

               23

               Na temelju konačnog revizorskog izvještaja Staatssecretaris je odlukom od 12. studenoga 2009. izmijenio odluku od 27. srpnja 2007. o utvrđivanju bespovratnih sredstava, smanjivši ih na 11085,13 eura i naloživši vraćanje prekomjerno uplaćenog iznosa, odnosno 188675,87 eura.

               24

               Budući da je Staatssecretaris 31. svibnja 2010. nakon prigovora udruženja Somvao potvrdio svoju odluku od 12. studenoga 2009., to je udruženje podnijelo žalbu na odluku Staatssecretarisa od 12. studenoga 2009. pred Rechtbank Amsterdam. Taj je sud presudom od 22. rujna 2011. odbio žalbu kao neosnovanu. Konkretno, presudio je da je Staatssecretaris, iako prema nacionalnom pravu ne može biti nadležan za izmjenu iznosa dodijeljenih bespovratnih sredstava na štetu udruženja Somvao, ipak bio dužan izmijeniti taj iznos na temelju članka 25. stavka 2. Odluke 2004/904.

               25

               Somvao je podnio žalbu na tu presudu pred l’Afdeling Bestuursrechtspraak (odjel za upravno pravo) suda Raad van State.

               26

               Raad van State smatra da povreda obveze pravilnog vođenja računa projekta koju je utvrdio Staatssecretaris znači nepravilnost u smislu članka 1. stavka 2. Uredbe br. 2988/95. Poput Rechtbanka Amsterdam, sud koji je uputio zahtjev smatra da se činjenica da Somvao nije osigurao jasno vođenje računa ne može smatrati jednom od pretpostavki iz članka 4:49. stavka 1. točaka (a) do (c) Awb‑a kojima se upravnom tijelu omogućuje da poništi ili izmijeni odluku o utvrđenju iznosa bespovratnih sredstava na štetu korisnika jer je nepostojanje pravilnog vođenja računa projekta okolnost za koju je Staatssecretaris trebao znati već u trenutku isplate bespovratnih sredstava. Raad van State zaključuje da odluka kojom se izmjenjuje iznos bespovratnih sredstava i nalaže njihovo vraćanje nema pravne osnove u nacionalnom pravu.

               27

               Slijedom toga, taj se sud pita pruža li pravo Unije pravnu osnovu za odluku kojom se smanjuje iznos već dodijeljenih bespovratnih sredstava i nalaže vraćanje nepravilno isplaćenog iznosa ako se utvrde nepravilnosti kakve su ustanovljene u predmetnom slučaju. Konkretno, on se pita mogu li članak 4. Uredbe br. 2988/95, članak 53.b stavak 2. uvodna rečenica i točka (c) Uredbe br. 1605/2002 ili pak članak 25. stavak 2. Odluke 2004/904/EZ činiti pravnu osnovu za odluku o smanjenju iznosa bespovratnih sredstava dodijeljenih iz Europskog fonda za izbjeglice i vraćanje velikog dijela tih bespovratnih sredstava.

               28

               Pozivajući se na presude Vereniging Nationaal Overlegorgaan Sociale Werkvoorziening i dr. (C‑383/06 do C‑385/06, EU:C:2008:165) kao i Chambre de commerce et d’industrie de l’Indre (C‑465/10, EU:C:2011:867), koje se odnose na Uredbu br. 4253/88, sud koji je uputio zahtjev smatra da se iz tih presuda može zaključiti da opće pravilo čiji je cilj zaštita financijskih interesa Unije ne može činiti pravnu osnovu za odluku o smanjenju i vraćanju bespovratnih sredstava. Pravna osnova takve odluke može biti samo posebno pravilo. Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, to bi značilo da uredbe br. 2988/95 i 1605/2002 ne mogu biti pravna osnova za odluku kojom se nalaže smanjenje iznosa i vraćanje bespovratnih sredstava.

               29

               Osim toga, sud koji je uputio zahtjev sumnja može li članak 25. stavak 2. Odluke 2004/904 biti pravna osnova za odluku o smanjenju iznosa dodijeljenih bespovratnih sredstava, s obzirom na to da ta odluka, upućena isključivo državama članicama, ne može sama po sebi stvoriti obvezu kod pojedinca.

               30

               U tim je okolnostima Raad van State odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Pružaju li članak 4. Uredbe br. 2988/95 ili pak članak 53.b stavak 2. uvodna rečenica i točka (c) Uredbe br. 1605/2002 pravnu osnovu za odluku nacionalnih tijela da na štetu korisnika izmijene bespovratna sredstva dodijeljena iz Europskog fonda za izbjeglice te nalože korisniku njihovo vraćanje?

                        2.

                        Može li članak 25. stavak 2. Uredbe 2004/904 činiti pravnu osnovu za odluku nacionalnih tijela da na štetu korisnika izmijene već utvrđena bespovratna sredstva dodijeljena iz Europskog fonda za izbjeglice te nalože korisniku njihovo vraćanje a da se pri tome ne zahtijeva ovlaštenje predviđeno nacionalnim pravom?“

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               31

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 4. Uredbe br. 2988/95 ili članak 53.b stavak 2. uvodnu rečenicu i točku (c) Uredbe Vijeća br. 1605/2002 tumačiti na način da, u slučaju nedostatka pravne osnove u nacionalnom pravu, jedna od tih odredbi predstavlja pravnu osnovu za odluku nacionalnih tijela da na štetu korisnika izmijene iznos bespovratnih sredstava dodijeljenih iz Europskog fonda za izbjeglice, u okviru podijeljenog upravljanja Europske komisije i država članica, te nalože korisniku vraćanje dijela tog iznosa.

               32

               Što se tiče Uredbe br. 2988/95, potrebno je podsjetiti da se u skladu s njezinim člankom 1. stavkom 1. tom uredbom usvajaju opća pravila homogenih provjera te upravnih mjera i kazni za nepravilnosti u odnosu na pravo Unije i to, kako proizlazi iz treće uvodne izjave te uredbe, radi suprotstavljanja radnjama koje štete financijskim interesima Unije u svim područjima (presude FranceAgriMer, C‑670/11, EU:C:2012:807, t. 41. i navedena sudska praksa, kao i Cruz & Companhia, C‑341/13, EU:C:2014:2230, t. 43.).

               33

               Kako proizlazi iz četvrte uvodne izjave Uredbe br. 2988/95, učinkovitost borbe protiv prijevara financijskih interesa Unije traži usvajanje zajedničkog skupa pravnih pravila za sva područja obuhvaćena politikama Unije. Nadalje, u skladu s petom uvodnom izjavom iste uredbe, nepravilno postupanje i upravne mjere i kazne za takvo postupanje predviđeni su sektorskim propisima u skladu s Uredbom br. 2988/95. U području provjera i kazni za nepravilnosti počinjenih unutar prava Unije zakonodavac Unije je donošenjem Uredbe br. 2988/95 propisao niz načela i zatražio da se, kao opće pravilo, svim sektorskim pravilima poštuju ta načela (presuda FranceAgriMer, EU:C:2012:807, t. 42. i 43. kao i navedena sudska praksa).

               34

               Tako je cilj Uredbe br. 2988/95 uređenje svake situacije koja uključuje „nepravilnost“ u smislu njezinog članka 1., odnosno povredu odredaba prava Unije koja proizlazi iz učinjene ili propuštene radnje od strane gospodarskog subjekta, a što je dovelo ili je moglo dovesti u pitanje opći proračun Unije ili proračune kojima Unija upravlja, bilo smanjenjem ili gubitkom prihoda iz vlastitih sredstava prikupljenih izravno u ime Unije, ili neopravdanim izdacima (presuda FranceAgriMer, EU:C:2012:807, t. 44.).

               35

               Kako je predviđeno člankom 4. stavkom 1. prvom alinejom Uredbe br. 2988/95, svaka nepravilnost u pravilu ima za posljedicu oduzimanje nepravilno stečene koristi obvezom plaćanja ili vraćanja dugovanih ili nepravilno stečenih iznosa (presuda FranceAgriMer, EU:C:2012:807, t. 46. i navedena sudska praksa).

               36

               U pogledu obveze vraćanja pogodnosti koja je neosnovano stečena protupropisnim ponašanjem, Sud je već pojasnio da ta obveza ne predstavlja sankciju, nego je jednostavno posljedica utvrđenja da traženi uvjeti za stjecanje pogodnosti koja proizlazi iz propisa Unije nisu ispunjeni, zbog čega je stečena pogodnost neosnovana (vidjeti u tom smislu presude Pometon, C‑158/08, EU:C:2009:349, t. 28. i navedenu sudsku praksu, kao i Cruz & Companhia, EU:C:2014:2230, t. 45.).

               37

               Međutim, Sud je isto tako pojasnio da se Uredbom br. 2988/95 utvrđuju samo opća pravila o provjerama i kaznama u svrhu zaštite financijskih interesa Unije. Stoga se vraćanje nepravilno korištenih sredstava treba izvršiti na temelju drugih odredbi, odnosno, kada je to primjereno, na temelju sektorskih pravila (vidjeti u tom smislu presudu Chambre de commerce et d’industrie de l’Indre, EU:C:2011:867, t. 33. i navedenu sudsku praksu).

               38

               Stoga je potrebno provjeriti može li se mjera kao što je ona iz glavnog postupka donijeti na temelju članka 53.b stavka 2. uvodne rečenice i točke (c) Uredbe br. 1605/2002.

               39

               Najprije je potrebno podsjetiti da je članak 53.b Uredbe br. 1605/2002 u pravo Unije unesen Uredbom br. 1995/2006. Iako je u međuvremenu stavljen izvan snage, primjenjivao se u vrijeme činjenica iz glavnog postupka.

               40

               Budući da je donesena na temelju članka 279. UEZ‑a, koji je postao članak 322. UFEU‑a, kojim se dopušta donošenje financijskih pravila kojima se pobliže određuje postupak koji treba usvojiti za utvrđivanje i izvršenje općeg proračuna Unije, Uredba br. 1605/2002 u svojem članku 53. točkama (a) do (c) predviđa da Komisija izvršava proračun centralizirano, podijeljenim ili decentraliziranim upravljanjem, ili zajedničkim upravljanjem s međunarodnim organizacijama.

               41

               Kao što proizlazi iz naslova poglavlja 2. glave IV. Uredbe br. 1605/2002, njezin članak 53.b propisuje način izvršenja općeg proračuna Unije u okviru podijeljenog upravljanja. U skladu sa stavkom 1. te odredbe, ako Komisija surađuje s državama članicama radi izvršenja proračuna podijeljenim upravljanjem u smislu članka 53. stavka 1. točke (b) te uredbe, zadaće izvršavanja proračuna prenose se na države članice.

               42

               Članak 53.b stavak 2. uvodna rečenica i točka (c) Uredbe br. 1605/2002 propisuje da države članice poduzimaju zakonodavne, administrativne i druge mjere potrebne za zaštitu financijskih interesa Unije, a posebno osiguravaju povrat pogrešno uplaćenih ili nepravilno korištenih sredstava ili sredstava koja su izgubljena kao posljedica nepravilnosti ili pogrešaka.

               43

               Potrebno je utvrditi da su zahtjevi te odredbe sročeni na sličan način kao tekst članka 23. stavka 1. treće alineje Uredbe br. 4253/88, koja je, za razliku od Uredbe br. 1605/2002, sektorska uredba.

               44

               Sud je već utvrdio da članak 23. stavak 1. treća alineja Uredbe br. 4253/88 obvezuje države članice da izvrše povrat sredstava izgubljenih zbog zlouporabe ili nemara a da za to nije potrebno ovlaštenje predviđeno nacionalnim pravom. Svako korištenje diskrecijske ovlasti od strane države članice o tome bi li trebalo zahtijevati vraćanje protupropisno ili nepravilno dodijeljenih sredstava ne bi bilo u skladu s navedenom obvezom vraćanja (vidjeti presudu Chambre de commerce et d’industrie de l’Indre, EU:C:2011:867, t. 34. i 35., kao i navedenu sudsku praksu).

               45

               Također ni nedvosmislen i bezuvjetan tekst članka 53.b stavka 2. uvodne rečenice i točke (c) Uredbe br. 1605/2002 ne treba tumačiti na način da državama članicama daje marginu prosudbe u pogledu toga trebaju li provesti financijske ispravke u odnosu na utvrđene nepravilnosti.

               46

               Tako je zakonodavac Unije, odlučivši donijeti članak 53.b Uredbe br. 1605/2002 nakon stupanja na snagu članka 4. Uredbe br. 2988/95 i članka 23. Uredbe br. 4253/88, želio u općim pravilima obvezati države članice da prilikom izvršavanja proračuna podijeljenim upravljanjem provedu financijske ispravke, a posebno da vrate sredstva izgubljena zbog zlouporabe ili nemara, i to ne samo bez potrebe za ovlaštenjem predviđenim nacionalnim pravom, već i bez potrebe za sektorskim propisom.

               47

               Takvo tumačenje podupire i činjenica da se, u skladu s njegovom uvodnom rečenicom, članak 53.b stavak 2. primjenjuje „[n]e dovodeći u pitanje komplementarne odredbe uključene u odgovarajuće propise određenih sektora“. Riječima „ne dovodeći u pitanje“ navodi se upravo da je članak 53.b sam po sebi dovoljan. Također, pridjevom „komplementarne“, koji se odnosi na sektorske propise, navodi se da, ako takvi propisi postoje, oni ne zamjenjuju članak 53.b Uredbe br. 1605/2002, već ga samo dopunjuju.

               48

               Drukčije tumačenje tog članka oduzelo bi Uredbi br. 1605/2002 njezin koristan učinak i ugrozilo zaštitu financijskih interesa Unije.

               49

               Iz toga slijedi da uvodna rečenica članka 53.b stavka 2. navedene uredbe čini pravnu osnovu za izmjenu bespovratnih sredstava na štetu korisnika ako je svrha te izmjene zaštita financijskih interesa Unije. Također, točka (c) navedene odredbe čini pravnu osnovu za donošenje mjera koje se odnose na vraćanje pogrešno uplaćenih ili nepravilno korištenih sredstava kao posljedica nepravilnosti ili pogrešaka.

               50

               Osim toga, Sud je već pojasnio da se vraćanje pogrešno uplaćenih iznosa mora izvršiti u skladu s načelima pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja (vidjeti u tom smislu presudu Vereniging Nationaal Overlegorgaan Sociale Werkvoorziening i dr., EU:C:2008:165, t. 53).

               51

               Tako načelo pravne sigurnosti zahtijeva da propis Unije omogućava zainteresiranim osobama da znaju točan opseg obveza koje im taj propis nameće (vidjeti presudu ROM‑projecten, C‑158/06, EU:C:2007:370, t. 25. i navedenu sudsku praksu).

               52

               Što se tiče načela zaštite legitimnih očekivanja, Sud je već presudio da korisnik bespovratnih sredstava ne može tražiti takvu zaštitu ako nije ispunio jedan od uvjeta za dodjelu bespovratnih sredstava (vidjeti u tom smislu presudu Vereniging Nationaal Overlegorgaan Sociale Werkvoorziening i dr., EU:C:2008:165, t. 56. kao i navedenu sudsku praksu).

               53

               U glavnom postupku iz elemenata podnesenih Sudu proizlazi da je odluka o dodjeli od 27. travnja 2006. bila uvjetovana time da udruženje Somvao poštuje pravila iz Odluke 2006/399, a posebno obvezu bilježenja podataka i vođenja razumljive projektne dokumentacije koju se može provjeriti.

               54

               Na sudu koji je uputio zahtjev je da na temelju tih elemenata ocijeni jesu li, s obzirom na postupanje korisnika bespovratnih sredstava i nacionalnih upravnih tijela, bila poštovana načela pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja, kako su utvrđena u pravu Unije, u pogledu zahtjevâ za vraćanje.

               55

               S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo pitanje potrebno je odgovoriti da članak 53.b stavak 2. uvodnu rečenicu i točku (c) Uredbe Vijeća br. 1605/2002 treba tumačiti na način da, u slučaju nedostatka pravne osnove u nacionalnom pravu, ta odredba čini pravnu osnovu za odluku nacionalnih tijela da na štetu korisnika izmijene iznos bespovratnih sredstava dodijeljenih iz Europskog fonda za izbjeglice, u okviru podijeljenog upravljanja Europske komisije i država članica, te nalože korisniku vraćanje dijela tog iznosa. Sud koji je uputio zahtjev mora ocijeniti jesu li u odnosu na zahtjev za vraćanje bila poštovana, uzimajući u obzir postupanje korisnika bespovratnih sredstava i nacionalnih tijela, načela pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja, sukladno pravu Unije.

         Drugo pitanje

               56

               Uzevši u obzir odgovor na prvo pitanje, nije potrebno odgovoriti na drugo pitanje.

         Troškovi

               57

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke iz glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Članak 53.b stavak 2. uvodnu rečenicu i točku (c) Uredbe Vijeća (EZ, Euratom) br. 1605/2002 od 25. lipnja 2002. o Financijskoj uredbi koja se primjenjuje na opći proračun Europskih zajednica, kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ, Euratom) br. 1995/2006 od 13. prosinca 2006., treba tumačiti na način da, u slučaju nedostatka pravne osnove u nacionalnom pravu, ta odredba čini pravnu osnovu za odluku nacionalnih tijela da izmijene, na štetu korisnika, iznos bespovratnih sredstava dodijeljenih iz Europskog fonda za izbjeglice, u okviru podijeljenog upravljanja Europske komisije i država članica, te nalože korisniku vraćanje dijela tog iznosa. Sud koji je uputio zahtjev mora ocijeniti jesu li u odnosu na zahtjev za vraćanje bila poštovana, uzimajući u obzir postupanje korisnika bespovratnih sredstava i nacionalnih tijela, načela pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja, sukladno pravu Unije.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 13. svibnja 2016.#Market Watch Franchise & Consulting, Inc. protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Europske unije MITOCHRON – Raniji figurativni žig Europske unije mito – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-62/15.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 29. studenoga 2016.#Pi-Design AG protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Međunarodna registracija – Zahtjev za teritorijalnim proširenjem zaštite – Verbalni žig PRESSO – Raniji nacionalni verbalni žig PRESSO – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-545/15.


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 14. travnja 2016.#Malvino Cervati i Società Malvi Sas di Cervati Malvino protiv Agenzia delle Dogane i Agenzia delle Dogane – Ufficio delle Dogane di Livorno.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Corte suprema di cassazione.#Zahtjev za prethodnu odluku – Poljoprivreda – Zajednička organizacija tržišta – Uredba (EZ) br. 565/2002 – Članak 3. stavak 3. – Carinska kvota – Češnjak argentinskog podrijetla – Uvozne dozvole – Neprenosivost prava koja proizlaze iz uvoznih dozvola – Izbjegavanje mjera – Zloporaba prava – Pretpostavke – Uredba (EZ, Euratom) br. 2988/95 – Članak 4. stavak 3.#Predmet C-131/14.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      14. travnja 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Poljoprivreda — Zajednička organizacija tržišta — Uredba (EZ) br. 565/2002 — Članak 3. stavak 3. — Carinska kvota — Češnjak argentinskog podrijetla — Uvozne dozvole — Neprenosivost prava koja proizlaze iz uvoznih dozvola — Izbjegavanje mjera — Zloporaba prava — Pretpostavke — Uredba (EZ, Euratom) br. 2988/95 — Članak 4. stavak 3.“
      U predmetu C‑131/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Corte suprema di cassazione (Vrhovni kasacijski sud, Italija), odlukom od 13. siječnja 2014., koju je Sud zaprimio 21. ožujka 2014., u postupku

         Malvino Cervati,

         Società Malvi Sas di Cervati Malvino, u likvidaciji,
      protiv

         Agenzia delle Dogane,

         Agenzia delle Dogane – Ufficio delle Dogane di Livorno,

      uz sudjelovanje:

         Roberta Cervatija,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, C. Toader, A. Rosas, A. Prechal i E. Jarašiūnas (izvjestitelj), suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: L. Carrasco Marco, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 18. studenoga 2015.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za M. Cervatija, Società Malvi Sas di Cervati Malvino i R. Cervatija, C. Mazzoni, M. Moretto i G. Rondello, avvocati,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju A. Collabolletta, avvocato dello Stato,

               —

               za grčku vladu, I. Chalkias, I. Dresiou, O. Tsirkinidou i D. Ntourntoureka, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, B. R. Killmann i P. Rossi, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, da se u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Uredbe Komisije (EZ) br. 1047/2001 od 30. svibnja 2001. o uspostavi sustava uvoznih dozvola i potvrda o podrijetlu te utvrđivanju načina upravljanja carinskim kvotama za češnjak uvezen iz trećih zemalja (SL L 145, str. 35.) [neslužbeni prijevod] kao i Uredbe Vijeća (EZ, Euratom) br. 2988/95 od 18. prosinca 1995. o zaštiti financijskih interesa Europskih zajednica (SL L 312, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 7., str. 5.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između M. Cervatija, u svojstvu komplementara i zakonskog zastupnika društva Società Malvi Sas di Cervati Malvino u likvidaciji (u daljnjem tekstu: Malvi), i Malvija, s jedne strane, te Agenzije delle Dogane (Carinska uprava) i Agenzije delle Dogane – Ufficio delle Dogane di Livorno (Carinska uprava – Carinski ured u Livornu; u daljnjem tekstu zajedno: Carinska uprava), s druge strane, u vezi s obavijesti o ispravku i naplati koja je dostavljena Malviju u odnosu na uvoze češnjaka argentinskog podrijetla na koji je primijenjena preferencijalna carinska tarifa.

         Pravni okvir

         Uredba br. 2988/95

               3

               Članak 4. Uredbe br. 2988/95, koji se nalazi u njezinoj glavi II., naslovljenoj „Upravne mjere i kazne”, predviđa:
               „1.   Svaka nepravilnost u pravilu ima za posljedicu oduzimanje nepravilno stečene koristi:

                        —

                        obvezom plaćanja ili vraćanja dugovanih ili nepravilno stečenih iznosa,

                  [...]
               3.   Radnje za koje je određeno da imaju svrhu stjecanja pogodnosti suprotno ciljevima prava [Unije], u slučaju umjetnog stvaranja traženih uvjeta za stjecanje te pogodnosti imaju za posljedicu, ovisno o slučaju, nemogućnost dobivanja pogodnosti ili njezino oduzimanje.
               [...]”

         Uredba (EZ) br. 1291/2000

               4

               Članak 8. stavak 1. prvi podstavak Uredbe Komisije (EZ) br. 1291/2000 od 9. lipnja 2000. o utvrđivanju zajedničkih detaljnih pravila za primjenu sustava uvoznih i izvoznih dozvola i potvrda o utvrđivanju unaprijed za poljoprivredne proizvode (SL L 152, str. 1.) propisuje:
               „Uvozna ili izvozna dozvola daje pravo i predstavlja obavezu uvoza ili izvoza navedene količine proizvoda ili robe u okviru dozvole, tijekom njezinog roka valjanosti, osim u slučajevima više sile.” [neslužbeni prijevod]

               5

               Članak 9. stavak 1. te uredbe propisuje:
               „Obveze koje proizlaze iz dozvola ili potvrda nisu prenosive. Prava koja proizlaze iz dozvola ili potvrda prenosiva su od strane korisnika dozvole tijekom njihovog roka valjanosti. [...]” [neslužbeni prijevod]

               6

               Članak 15. stavak 2. prvi podstavak navedene uredbe predviđa:
               „Niti jedan zahtjev za dozvolu ili potvrdu ne prihvaća se ukoliko prikladna sredstva osiguranja nisu položena nadležnom tijelu najkasnije [...] na dan predavanja zahtjeva.” [neslužbeni prijevod]

               7

               Prema članku 35. stavku 2. te iste uredbe:
               „[...] ako obveza uvoza ili izvoza nije ispunjena, sredstvo osiguranja zadržava se u iznosu koji je jednak razlici između:

                        (a)

                        95 % količine naznačene u dozvoli ili potvrdi;
                        i

                        (b)

                        stvarno uvezene ili izvezene količine.

                  [...]
               Međutim, ako uvezena ili izvezena količina iznosi manje od 5 % količine naznačene u dozvoli ili potvrdi, sredstva osiguranja se zadržavaju u cijelosti.
               [...]” [neslužbeni prijevod]

         Uredba br. 1047/2001

               8

               Članak 5. Uredbe br. 1047/2001, naslovljen „Izdavanje dozvola i potvrda”, u stavku 1. propisuje da, „[o]dstupajući od članka 9. Uredbe [br. 1291/2000], prava koja proizlaze iz dozvola A nisu prenosiva” [neslužbeni prijevod].

               9

               Uredba br. 1047/2001 stavljena je izvan snage s učinkom od 1. lipnja 2002. Uredbom Komisije (EZ) br. 565/2002 od 2. travnja 2002. o utvrđivanju načina upravljanja carinskim kvotama i uspostavi sustava potvrda o podrijetlu za češnjak uvezen iz trećih zemalja (SL L 86, str. 11.).

         Uredba br. 565/2002

               10

               Uvodne izjave 1., 3. i 5. do 7. Uredbe br. 565/2002 glase:

                        „(1)

                        [...] Od 1. lipnja 2001. uobičajena carinska pristojba za uvoz češnjaka obuhvaćenog oznakom KN 0703 20 00 sastojala se od carinske pristojbe ad valorem od 9,6 % i određenog neto iznosa od 1200 eura po toni. Međutim, kvota od 38370 tona bez posebnih carina otvorena je sporazumom sklopljenim s Argentinom koji je potvrđen Odlukom Vijeća 2001/404/EZ [od 28. svibnja 2001. o sklapanju sporazuma u obliku razmjene pisama između Europske zajednice i Republike Argentine u skladu s člankom XXVIII. Općeg sporazuma o carinama i trgovini (GATT) iz 1994. o promjeni povlastica za češnjak kako je predviđeno u Dodatku CXL priloženom GATT‑u (SL L 142, str. 7.) (u daljnjem tekstu: kvota GATT)]. Navedeni sporazum predviđa da se ta kvota dijeli na 19147 tona za uvoz iz Argentine (redni broj 09.4104) [...]

                  [...]

                        (3)

                        Uvjeti za upravljanje kvotom GATT utvrđeni su u Uredbi [br. 1047/2001] [...]. Međutim, iskustvo upućuje na to da se to upravljanje može poboljšati i pojednostaviti. Posebice, treba ukinuti uvozne dozvole za uvoze ostvarene izvan kvote GATT i prilagoditi uvjete pristupa uvoznika toj kvoti kako bi se bolje uzeli u obzir tradicionalni trgovinski tokovi.

                  [...]

                        (5)

                        Budući da postoji posebna carina za nepreferencijalne uvoze izvan kvote GATT, upravljanje tom kvotom zahtijeva uvođenje sustava uvoznih dozvola. Detaljna pravila za taj sustav moraju dopunjavati ili odstupati od pravila utvrđenih u Uredbi [br. 1291/2000] [...].

                        (6)

                        Potrebne su i mjere kojima će se smanjiti na najmanju mjeru spekulativni zahtjevi za uvozne dozvole koji nisu povezani sa stvarnom trgovačkom djelatnošću na tržištu voća i povrća. U tu svrhu treba predvidjeti posebna pravila o podnošenju zahtjeva i o valjanosti dozvola.

                        (7)

                        Budući da sporazum sklopljen s Argentinom predviđa upravljanje kvotom GATT na temelju sustava tradicionalnih i novih uvoznika, treba odrediti pojam tradicionalnih uvoznika i raspodijeliti kvotu između te dvije kategorije uvoznika uz omogućavanje optimalnog korištenja kvote.” [neslužbeni prijevod]

               11

               Ta uredba u članku 2. prvom podstavku sadržava sljedeće definicije:
               „Za potrebe ove Uredbe primjenjuju se sljedeće definicije:

                        (a)

                        ,uvozno razdoblje' znači razdoblje od 1. lipnja do sljedećeg 31. svibnja;

                  [...]

                        (c)

                        ,tradicionalni uvoznik' znači uvoznik koji je u Zajednicu uvezao češnjak tijekom barem dva od prethodna tri okončana uvozna razdoblja, neovisno o podrijetlu i datumu tih uvoza;

                        (d)

                        ,referentna količina' znači najveća količina češnjaka koju godišnje uveze tradicionalni uvoznik tijekom jedne od kalendarskih godina 1998., 1999. i 2000. Ako dotični uvoznik nije uvezao češnjak tijekom barem dvije od te tri godine, njegova referentna količina jest najveća količina njegovog godišnjeg uvoza češnjaka tijekom jednog od tri posljednja okončana uvozna razdoblja koja su prethodila uvoznom razdoblju na temelju kojeg podnosi zahtjev za dozvolu;

                        (e)

                        ,novi uvoznik' znači uvoznik koji nije tradicionalni uvoznik.

                  [...]” [neslužbeni prijevod]

               12

               Članak 3. Uredbe br. 565/2002, naslovljen „Sustav uvoznih dozvola”, propisuje:
               „1.   Podložno odredbama ove uredbe, svaki uvoz u okviru [carinskih] kvota [češnjaka obuhvaćenog oznakom KN 0703 20 00, otvorenih Odlukom 2001/404,] podliježe predočenju uvozne dozvole, u daljnjem tekstu: dozvola, izdane u skladu s Uredbom [br. 1291/2000].
               [...]
               3.   Odstupajući od članka 9. Uredbe [br. 1291/2000], prava koja proizlaze iz dozvola nisu prenosiva.
               4.   Sredstvo osiguranja iz članka 15. stavka 2. Uredbe [br. 1291/2000] iznosi 15 eura po neto toni.” [neslužbeni prijevod]

               13

               Članak 5. te uredbe, naslovljen „Zahtjev za dozvole”, predviđa:
               „1.   Zahtjeve za dozvole mogu podnijeti samo uvoznici.
               [...]
               Kada novi uvoznik dobije dozvole na temelju ove uredbe ili [Uredbe br. 1047/2001] tijekom prethodno okončanog uvoznog razdoblja, on mora dokazati da je zaista stavio u slobodan promet za vlastiti račun barem 90 % količine koja mu je dodijeljena.
               [...]
               3.   Zahtjevi za dozvole koje podnosi tradicionalni uvoznik ne mogu se za uvozno razdoblje odnositi na veću količinu od referentne količine za tog uvoznika.
               4.   Za svaka od tri podrijetla i za svako od tromjesečja navedenih u Prilogu I., zahtjevi za dozvole koje je podnio novi uvoznik mogu se odnositi samo na količinu koja iznosi najviše 10 % količine navedene u Prilogu I. za to podrijetlo i za to tromjesečje.
               [...]” [neslužbeni prijevod]

               14

               U skladu s člankom 6. navedene uredbe, naslovljenim „Najveća količina za izdavanje”:
               „1.   Za svako od tri podrijetla i za svako od tromjesečja navedenih u Prilogu I. dozvole se izdaju za najveću količinu koja je jednaka:

                        (a)

                        količini navedenoj u Prilogu I. za to tromjesečje i za to podrijetlo;

                        (b)

                        količinama za koje tijekom prethodnog tromjesečja za to podrijetlo nisu podneseni zahtjevi;

                        (c)

                        količinama koje nisu bile iskorištene za to podrijetlo iz ranije izdanih dozvola, a o kojima je Komisija bila obaviještena.

                  [...]
               2.   Za svako od tri podrijetla i za svako od tromjesečja navedenih u Prilogu I., najveća količina izračunata u skladu sa stavkom 1. raspodjeljuje se kako slijedi:

                        (a)

                        70 % za tradicionalne uvoznike;

                        (b)

                        30 % za nove uvoznike.

                  Međutim, od prvog ponedjeljka drugog mjeseca svakog tromjesečja dostupne količine dodjeljuju se bez razlikovanja dviju kategorija uvoznika.” [neslužbeni prijevod]

               15

               Članak 13. drugi podstavak Uredbe br. 565/2002 navodi da je ona u biti primjenjiva na dozvole zatražene od 8. travnja 2002. i na robu stavljenu u slobodan promet od 1. lipnja 2002.

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               16

               Malvi je bio društvo koje je djelovalo u području uvoza i izvoza voća i povrća u svojstvu tradicionalnog uvoznika u smislu članka 2. prvog podstavka točke (c) Uredbe br. 565/2002. Posredstvom drugog društva, koje se i sâmo koristilo drugim gospodarskim subjektima, Malvi je kupio češnjak argentinskog podrijetla koji je tijekom veljače i ožujka 2003. uvezen u okviru carinske kvote predviđene tom uredbom, pa se stoga na taj češnjak primjenjivala preferencijalna carinska tarifa (u daljnjem tekstu: sporni uvozi), iako u tu svrhu nije posjedovao potrebnu uvoznu dozvolu, s obzirom na to da je iskoristio vlastite dozvole.

               17

               Smatrajući da je Malvi na nedopušten način izbjegao carinske pristojbe i porez na dodanu vrijednost prijevarnim mehanizmom u kojem je Olivo Maria Imp. Exp. (u daljnjem tekstu: Olivo) djelovao kao fiktivno društvo i izvršio sporne uvoze u svojstvu novog uvoznika u smislu Uredbe br. 565/2002 te smatrajući ih solidarno odgovornima, Carinska uprava – Carinski ured u Livornu uputila je Malviju obavijest o ispravku i naplati.

               18

               Mehanizam koji ta uprava dovodi u pitanje i smatra prijevarnim može se opisati na sljedeći način. Kao prvo, Olivo, nositelj uvoznih dozvola potrebnih za primjenu preferencijalne carinske tarife, kupovao je pošiljke češnjaka argentinskog podrijetla u tranzitu u carinskim skladištima pri društvu Bananaservice Srl (u daljnjem tekstu: Bananaservice), kojim je upravljao R. Tonini, a koje nije imalo takve dozvole. Kao drugo, Olivo je uvezao te pošiljke češnjaka u Europsku uniju koristeći se preferencijalnom carinskom tarifom, da bi ih nakon stavljanja u slobodan promet prodao društvu Tonini Roberto & C. Sas (u daljnjem tekstu: Tonini). Kao treće, Tonini je navedene pošiljke prodao Malviju.

               19

               Corte suprema di cassazione (Vrhovni kasacijski sud) navodi, s jedne strane, da je samo Olivo imao uvozne dozvole na svoje ime i, s druge strane, da su pošiljke češnjaka prodane za pravednu naknadu koja je ipak bila niža od iznosa posebne carine potraživane za uvoz ostvaren izvan kvote GATT.

               20

               Malvi je podnio tužbu protiv obavijesti o ispravku i naplati pred Commissione tributaria provinciale di Livorno (provincijska porezna komisija u Livornu), koja je prihvaćena presudom od 15. studenoga 2006.

               21

               Carinska uprava uložila je žalbu protiv te presude pred Commissione tributaria regionale della Toscana (regionalna porezna komisija u Toskani), koja je presudom od 7. rujna 2010. preinačila navedenu presudu. Taj je sud smatrao da prijevaru čini tradicionalni uvoznik, koji, unatoč tomu što sâm ne raspolaže uvoznom dozvolom u okviru kvote GATT, ne kupuje robu izravno od izvoznika niti je uvozi izvan kvote uz plaćanje posebne potraživane carine, nego već carinjenu robu kupuje uz odgovarajuću naknadu za pruženu uslugu od drugog gospodarskog subjekta koji ju je po uputama tradicionalnog uvoznika kupio radi prodaje posredstvom poduzetnika koji posjeduje dozvole koje omogućuju uvoz u okviru navedene kvote.

               22

               U svojstvu Malvijeva komplementara, M. Cervati podnio je kasacijsku žalbu protiv te presude pred Corte suprema di cassazione (Vrhovni kasacijski sud).

               23

               U potporu svojoj žalbi M. Cervati naveo je, među ostalim, povredu uredbi br. 1047/2001 i 565/2002 istaknuvši da tradicionalnom uvozniku, koji nema dozvolu koja mu dopušta uvoz u okviru kvote GATT, nije zabranjeno obratiti se drugom tradicionalnom uvozniku koji, nakon što je kupio robu od dobavljača izvan Zajednice, tu robu prodaje kao stranu zalihu trećem gospodarskom subjektu koji bez prijenosa svoje dozvole unosi tu robu u Uniju te je zatim prodaje drugom tradicionalnom uvozniku koji plaća odgovarajuću naknadu za pruženu uslugu te zatim tu robu prodaje prvom tradicionalnom uvozniku. Usto, M. Cervati navodi da je bitna svrha kvote GATT osiguranje opskrbe i očuvanje ravnoteže tržišta Unije. Dakle, gubitak kvota koje su već dodijeljene određenim uvoznicima i, posljedično, njihovo neiskorištavanje uzrokovalo bi spekulativno povećanje cijena. Stoga u okolnostima ovog slučaja ne postoji prijevara zakona.

               24

               Nasuprot tomu, carinska uprava navodi da je djelomično korištena kvota dodijeljena drugom gospodarskom subjektu te da stoga postoji carinska prijevara kako bi se zaobišao sustav zaštite unutarnjeg tržišta. Ona smatra da je u ovom slučaju prijevara očita, s obzirom na to da je Malvi unaprijed naručio pošiljke češnjaka argentinskog podrijetla koje je zatim Olivo uvezao, da je Malvi unaprijed platio novčane svote Toniniju, koji ima istog upravitelja kao i društvo Bananaservice, te da je Olivo ostvario zaradu od 0,25 eura po kili. Carinska uprava dodaje da M. Cervati ne objašnjava koju drugu korist ima od korištenja takvim mehanizmom, osim porezne koristi plaćanja preferencijalne tarife.

               25

               Smatrajući da u sudskoj praksi Suda ne postoji rješenje za spor o kojem treba odlučiti i utvrđujući da se mjerodavna uredba Unije različito tumači u nacionalnoj sudskoj praksi, Corte suprema di cassazione (Vrhovni kasacijski sud) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li uredbe br. 1047/2001 i 2988/95 tumačiti na način da je zabranjeno i da predstavlja zloporabu prava i zaobilaženje propisa postupanje gospodarskog subjekta Zajednice A ([Malvija]), koji ne posjeduje uvoznu dozvolu odnosno koji je ispunio svoj dio kvote pa kupuje zalihe robe od drugog gospodarskog subjekta Zajednice B ([Toninija]), koji je tu robu kupio od dobavljača izvan Zajednice ([Bananaservice]), a koji je tu robu prenio kao stranu zalihu na drugi gospodarski subjekt Zajednice C ([Olivo]), koji je, pak, ispunjavajući uvjete, dobio dozvolu u okviru kvote te je bez prenošenja vlastite dozvole robu stavio u slobodan promet u Europskoj zajednici kako bi je, nakon carinjenja i za pravednu naknadu koja je niža od posebne carine za uvoze izvan kvote, prodao istom gospodarskom subjektu B ([Toniniju]), koji je naposljetku prodaje gospodarskom subjektu A ([Malviju])?”

         O prethodnom pitanju

               26

               Najprije valja podsjetiti da je u okviru suradnje između nacionalnih sudova i Suda ustanovljene u članku 267. UFEU‑a na Sudu da nacionalnom sudu pruži koristan odgovor koji će mu omogućiti da riješi spor koji se pred njim vodi. U tom smislu Sud mora, ako je to potrebno, preoblikovati postavljena pitanja. U tom pogledu, na Sudu je da iz svih elemenata koje mu je dostavio nacionalni sud, a posebice iz obrazloženja odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, odabere elemente prava Unije koji zahtijevaju tumačenje s obzirom na predmet spora (presude Fuß, C‑243/09, EU:C:2010:609, t. 39. i 40. kao i Cimmino i dr., C‑607/13, EU:C:2015:448, t. 37. i 38. te navedena sudska praksa).

               27

               U ovom slučaju u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje ponajprije se navodi da su sporni uvozi ostvareni u veljači i ožujku 2003. Međutim, Uredba br. 1047/2001, na koju se sud koji je uputio zahtjev poziva u prethodnom pitanju, stavljena je izvan snage Uredbom br. 565/2002 s učinkom od 1. lipnja 2002. Članak 13. drugi podstavak Uredbe br. 565/2002 usto navodi da je ta uredba primjenjiva na dozvole zatražene od 8. travnja 2002. i na robu stavljenu u slobodan promet od 1. lipnja 2002. Dakle, na spor u glavnom postupku primjenjiva je ratione temporis Uredba br. 565/2002, a ne Uredba br. 1047/2001.

               28

               Nadalje, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da se društvu o kojem je riječ u glavnom postupku prigovara da je nabavilo češnjak koji je uvezen u okviru kvote GATT iako je već iscrpilo vlastite dozvole koje su mu davale pravo na uvoz u okviru te kvote. Dakle, carinska tijela prigovaraju tom društvu da je radi stjecanja te robe uvezene po preferencijalnoj tarifi zloporabilo dio kvote rezerviran za drugi gospodarski subjekt time što je pridonijelo zaobilaženju zabrane prijenosa prava koja proizlaze iz dozvola, propisane u članku 3. stavku 3. Uredbe br. 565/2002.

               29

               Naposljetku, iako se Uredba br. 2988/95, na koju se također poziva taj sud u svojem prethodnom pitanju, općenito odnosi na zaštitu financijskih interesa Unije, kao što to navodi njezin naslov, ipak se njezin članak 4. stavak 3. posebno odnosi na pitanje zloporabe prava.

               30

               U tim okolnostima treba smatrati da sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 3. stavak 3. Uredbe br. 565/2002 i članak 4. stavak 3. Uredbe br. 2988/95 tumačiti na način da im je protivan mehanizam kao što je to onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, u kojem, nastavno na narudžbu jednog gospodarskog subjekta, koji je tradicionalni uvoznik u smislu te prve uredbe i koji je iskoristio svoje dozvole za uvoz po preferencijalnoj tarifi, drugom gospodarskom subjektu, koji je također tradicionalni uvoznik koji nema takve dozvole,

                        —

                        društvo povezano s tim drugim gospodarskim subjektom najprije prodaje robu izvan Unije trećem gospodarskom subjektu, koji je novi uvoznik u smislu navedene uredbe i nositelj je takvih dozvola,

                        —

                        da bi zatim taj treći gospodarski subjekt koristeći se preferencijalnom carinskom tarifom stavio tu robu u slobodan promet u Uniji i zatim je prodao drugom gospodarskom subjektu i

                        —

                        da bi naposljetku taj drugi gospodarski subjekt prenio tu robu na prvog gospodarskog subjekta,

                  zbog toga što takvim mehanizmom, koji omogućuje prvom gospodarskom subjektu stjecanje robe uvezene u okviru carinske kvote predviđene tom istom prvom uredbom iako u tu svrhu nema potrebnu dozvolu, prvi gospodarski subjekt zloporabljuje pravo.

               31

               U tom pogledu valja podsjetiti da je u glavnom postupku prenesena samo roba, i to ona koja je, štoviše, uvezena u Uniju dozvolama čija ispravnost nije sporna. Stoga formalno nije povrijeđena zabrana prijenosa prava koja proizlaze iz dozvola, koja je propisana u članku 3. stavku 3. Uredbe br. 565/2002. Usto, nesporno je da su kupovne, uvozne i prodajne radnje o kojima je riječ u glavnom postupku, zasebno gledano, poštovale formalne pretpostavke za dodjelu preferencijalne tarife.

               32

               Međutim, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, pojedinci se ne mogu prijevarno ili zloporabno pozivati na Unijine propise. Naime, primjena propisa Unije ne može se proširiti do te mjere da bi se njima pokrile zloporabe gospodarskih subjekata, to jest radnje koje oni nisu izvršili u okviru redovnog trgovačkog poslovanja, već u isključivom cilju da se zloporabom izvuče korist iz prava Unije (vidjeti osobito presude Halifax i dr., C‑255/02, EU:C:2006:121, t. 68. i 69. i navedenu sudsku praksu kao i SICES i dr., C‑155/13, EU:C:2014:145, t. 29. i 30.).

               33

               Prema također ustaljenoj sudskoj praksi Suda, utvrđenje zloporabe traži, s jedne strane, objektivan element koji se sastoji u skupu objektivnih okolnosti iz kojih proizlazi da se, bez obzira na formalno poštovanje pretpostavki predviđenih propisom Unije, ne postiže cilj tog propisa (vidjeti u tom smislu osobito presude Emsland‑Stärke, C‑110/99, EU:C:2000:695, t. 52. kao i SICES i dr., C‑155/13, EU:C:2014:145, t. 32.).

               34

               S druge strane, takvo utvrđenje zahtijeva i subjektivan element u smislu da iz skupa objektivnih okolnosti mora proizlaziti da je glavni cilj predmetnih radnji dobivanje neopravdane koristi umjetnim stvaranjem uvjeta potrebnih za njezino stjecanje. Naime, zabrana zloporabe nije relevantna ako predmetne radnje mogu imati drugo opravdanje osim samog dobivanja koristi (vidjeti u tom smislu osobito presude Emsland‑Stärke, C‑110/99, EU:C:2000:695, t. 53. kao i SICES i dr., C‑155/13, EU:C:2014:145, t. 33.). Usto, mora se utvrditi da taj subjektivni element postoji kod predmetnog subjekta (vidjeti u tom smislu presudu Emsland‑Stärke, C‑110/99, EU:C:2000:695, t. 55.).

               35

               Iako Sud, kad odlučuje o prethodnom pitanju, može, ako je to potrebno, dati nacionalnom sudu pojašnjenja koja ga usmjeravaju u njegovu tumačenju, ipak je na nacionalnom sudu da provjeri jesu li elementi koji predstavljaju zloporabu prisutni u postupku koji se pred njim vodi. U tom kontekstu provjera postojanja zloporabe zahtijeva od suda koji je uputio zahtjev da uzme u obzir sve činjenice i okolnosti slučaja, uključujući trgovačke radnje prije i poslije predmetnog uvoza (presude SICES i dr., C‑155/13, EU:C:2014:145, t. 34. i navedena sudska praksa kao i Cimmino i dr., C‑607/13, EU:C:2015:448, t. 60.).

               36

               U tom pogledu, kad je riječ, kao prvo, o ciljevima Uredbe br. 565/2002, iz njezinih uvodnih izjava 6. i 7. proizlazi da ona nastoji upravljati predviđenom carinskom kvotom raspodjeljujući dodijeljene količine između tradicionalnih i novih uvoznika, uz omogućavanje optimalnog korištenja tom kvotom i ograničavanje spekulativnih zahtjeva za uvozne dozvole koji nisu povezani sa stvarnom trgovačkom djelatnošću na tržištu voća i povrća.

               37

               Međutim, za razliku od propisa o kojima je bila riječ u predmetima koji su doveli do presuda SICES i dr. (C‑155/13, EU:C:2014:145) i Cimmino i dr. (C‑607/13, EU:C:2015:448), koji novim gospodarskim subjektima u biti osiguravaju određenu količinu kvota koje su njima uređene, Uredba br. 565/2002 ne osigurava na apsolutan način određenu količinu kvote GATT novim uvoznicima.

               38

               Naime, s jedne strane, članak 5. stavak 3. Uredbe br. 565/2002 doista propisuje da se zahtjevi za dozvole koje podnosi tradicionalni uvoznik ne mogu za uvozno razdoblje odnositi na veću količinu od referentne količine za tog uvoznika, što pridonosi ograničavanju širenja uvozne aktivnosti tradicionalnih uvoznika. S druge strane, članak 5. stavak 1. treći podstavak te uredbe propisuje da novi uvoznik, koji je dobio dozvole na temelju navedene uredbe i želi podnijeti novi zahtjev za dozvole, mora dokazati da je doista stavio u slobodan promet za vlastiti račun barem 90 % količine koja mu je dodijeljena, u skladu s ciljem ograničavanja spekulativnih zahtjeva koji nisu povezani sa stvarnom trgovačkom djelatnošću na tržištu voća i povrća, kako se to navodi u uvodnoj izjavi 6. te uredbe.

               39

               Međutim, iako članak 6. stavak 2. prvi podstavak Uredbe br. 565/2002 navodi da se za svako podrijetlo i za svako tromjesečje najveća količina robe za koju se izdaju dozvole raspodjeljuje u omjeru 70 % za tradicionalne uvoznike i 30 % za nove uvoznike, drugi podstavak te odredbe izričito propisuje da se „od prvog ponedjeljka drugog mjeseca svakog tromjesečja dostupne količine dodjeljuju [...] bez razlikovanja dviju kategorija uvoznika”.

               40

               U tim okolnostima valja utvrditi da se ne čini da mehanizam kao što je to onaj o kojem je riječ u glavnom postupku ugrožava ciljeve koji se nastoje ostvariti Uredbom br. 565/2002.

               41

               Kao prvo, prvi kupac robe u Uniji, koji je ujedno i tradicionalni uvoznik, ne stječe, kupujući tu robu od novog uvoznika koji raspolaže dozvolama, pravo da mu se referentna količina, kako je definirana u članku 2. prvom podstavku točki (d) Uredbe br. 565/2002, izračunava na osnovi koja bi obuhvaćala količine te robe koje je kupio od novog uvoznika, kao što ni drugi kupac u Uniji, također tradicionalni uvoznik, ne stječe pravo da se njegova referentna količina izračunava na osnovi koja obuhvaća količine robe koje je kupio od prvog kupca u Uniji.

               42

               Kao drugo, takav mehanizam dopušta prvom i drugom kupcu u Uniji, koji su također tradicionalni uvoznici, da nabave češnjak uvezen po preferencijalnoj tarifi, iako više nemaju dozvole potrebne u tu svrhu, i da na taj način ojačaju svoj položaj na distribucijskom tržištu češnjaka povrh carinske kvote koja im je bila dodijeljena. Ipak, kao što je to već utvrđeno u točki 37. ove presude, Uredba br. 565/2002 ne osigurava na apsolutan način dio kvote novim uvoznicima. Također, ona ne nastoji urediti distribucijsko tržište češnjaka u Uniji kao ni učvrstiti položaj različitih sudionika tog tržišta, čak i ako imaju svojstvo tradicionalnog uvoznika u smislu te uredbe, na način da im zabrani da oni tu robu nabave od drugog gospodarskog subjekta samo zbog toga što je prethodno bila uvezena po preferencijalnoj tarifi.

               43

               Ipak, kako takav mehanizam kupoprodaje robe između gospodarskih subjekata ne bi uključivao neosnovan utjecaj jednog gospodarskog subjekta na tržištu i, osobito, zaobilaženje članka 5. stavka 3. Uredbe br. 565/2002 od strane tradicionalnih uvoznika kao ni povredu cilja da zahtjevi za dozvole moraju biti povezani sa stvarnom trgovačkom djelatnošću, potrebno je da se u svakoj fazi tog mehanizma plaća cijena koja odgovara tržišnoj cijeni i da nositelj dozvola provodi uvoz po preferencijalnoj tarifi putem zakonito stečenih dozvola. Osobito, sud koji je uputio zahtjev mora provjeriti prima li svaki uključeni gospodarski subjekt odgovarajuću naknadu za uvoz, prodaju ili preprodaju predmetne robe, što mu omogućava zadržavanje položaja koji mu je dodijeljen u okviru upravljanja kvotom.

               44

               U ovom slučaju, s obzirom na to da sud koji je uputio zahtjev navodi da je predmetna roba prenesena „za pravednu naknadu” te da nije osporavano da je Olivo uredno proveo sporne uvoze pomoću dozvola koje je zakonito dobio, ta se pretpostavka čini ispunjena, ali što je ipak na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

               45

               Kao treće, budući da je nesporno da je novi uvoznik o kojem je riječ u glavnom postupku stavio u slobodan promet za vlastiti račun predmetnu robu, mehanizam kao što je to onaj o kojem je riječ u glavnom postupku ne ugrožava cilj ograničavanja spekulativnih zahtjeva za dozvole kao ni cilj stvarnog ulaska novih gospodarskih subjekata na tržište uvoza češnjaka.

               46

               Kad je riječ, kao drugo, o subjektivnom elementu koji se navodi u točki 34. ove presude, valja uvodno navesti da bi njegovo ispitivanje u predmetu u glavnom postupku bilo relevantno samo u slučaju kada bi sud koji je uputio zahtjev utvrdio da mehanizam o kojem je riječ u glavnom postupku ugrožava ciljeve koji se nastoje ostvariti Uredbom br. 565/2002, s obzirom na to da utvrđenje postojanja zloporabe zahtijeva spoj objektivnog i subjektivnog elementa (vidjeti u tom smislu presudu SICES i dr., C‑155/13, EU:C:2014:145, t. 31. do 33.).

               47

               Što se tiče okolnosti koje omogućuju utvrđivanje postojanja takvog subjektivnog elementa, iz sudske prakse Suda proizlazi da je, kako bi se moglo smatrati da je glavni cilj mehanizma kao što je to onaj o kojem je riječ u glavnom postupku davanje neopravdane koristi drugom kupcu u Uniji, potrebno da je cilj uvoza bilo davanje koristi tom kupcu i da te radnje nemaju nikakvo gospodarsko i trgovačko opravdanje za uvoznika kao ni za druge gospodarske subjekte koji postupaju u navedenom mehanizmu, a što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri (vidjeti analogijom presude SICES i dr., C‑155/13, EU:C:2014:145, t 37. kao i Cimmino i dr., C‑607/13, EU:C:2015:448, t. 65.).

               48

               Utvrđenje suda koji je uputio zahtjev da takav mehanizam nije bez gospodarskog i trgovačkog opravdanja može se, primjerice, temeljiti na okolnosti da je prodajna cijena robe bila određena na razini koja je uvozniku i drugim gospodarskim subjektima koji su postupali u mehanizmu omogućila da ostvare dobit koja se smatra normalnom ili uobičajenom u dotičnom sektoru za predmetnu vrstu robe i radnje (vidjeti u tom smislu presudu SICES i dr., C‑155/13, EU:C:2014:145, t. 37.). U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev navodi da je predmetna roba prenesena „za pravednu naknadu”. U tom je kontekstu nebitna sama činjenica da je ta naknada niža od iznosa posebne carine koja se potražuje za uvoze izvan kvote, ako se ta naknada može smatrati normalnom ili uobičajenom naknadom u dotičnom sektoru za predmetnu vrstu robe i radnje, a što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

               49

               Za takvo utvrđenje sud koji je uputio zahtjev mogao bi također uzeti u obzir činjenicu da iz zajedničkog tumačenja uvodne izjave 5. i članka 3. stavaka 1. i 4. Uredbe br. 565/2002 kao i članka 8. stavka 1. i članka 35. stavka 2. Uredbe br. 1291/2000 proizlazi da su se uvoznici obvezni koristiti dozvolama koje su im izdane, pod prijetnjom sankcije, te imaju, dakle, stvarni interes provesti uvoze, što uključuje i novog uvoznika u okviru radnje kao što je to ona o kojoj je riječ u glavnom postupku (vidjeti analogijom presudu SICES i dr., C‑155/13, EU:C:2014:145, t. 37.).

               50

               U tom kontekstu, čak i ako je uspostava mehanizma kao što je to onaj o kojem je riječ u glavnom postupku motivirana željom prvog ili drugog kupca u Uniji za korištenjem povlaštenom carinskom stopom i na taj način pribavljanjem jeftinije robe od one koju bi uvezli izvan kvote te čak i ako su uvoznik i drugi dotični gospodarski subjekti toga bili svjesni, ne može se a priori smatrati da su takve radnje bile lišene gospodarskog i trgovačkog opravdanja za navedenog uvoznika i druge dotične gospodarske subjekte (vidjeti u tom smislu presude SICES i dr., C‑155/13, EU:C:2014:145, t. 38. kao i Cimmino i dr., C‑607/13, EU:C:2015:448, t. 65.).

               51

               Međutim, ne može se isključiti da je mehanizam poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku u određenim okolnostima uspostavljen s glavnim ciljem umjetnog stvaranja pretpostavki potrebnih za dobivanje preferencijalne carinske stope. Među elementima pomoću kojih se može utvrditi umjetan karakter takvog mehanizma osobito je okolnost da uvoznik koji je nositelj dozvola nije preuzeo nikakav trgovački rizik odnosno okolnost da je visina dobiti uvoznika beznačajna ili da su cijene prodaje češnjaka uvoznika prvom kupcu u Uniji, a zatim prvog kupca drugom kupcu u Uniji niže od tržišne cijene (vidjeti u tom smislu presude SICES i dr., C‑155/13, EU:C:2014:145, t. 39. kao i Cimmino i dr., C‑607/13, EU:C:2015:448, t. 67.).

               52

               Osim toga, u mjeri u kojoj se prethodno pitanje odnosi na članak 4. stavak 3. Uredbe br. 2988/95, dostatno je podsjetiti da ta odredba u biti propisuje iste kriterije koji proizlaze iz ustaljene sudske prakse Suda kao što su to oni iz točaka 32. do 34. ove presude, uz pojašnjenje da je posljedica radnji koje ispunjavaju te kriterije, odnosno radnji za koje je utvrđeno da im je cilj dobivanje koristi protivne ciljevima primjenjivog prava Unije umjetno stvarajući pretpostavke potrebne za dobivanje te povlastice, uskrata odnosno povlačenje povlastice, ovisno o slučaju.

               53

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 3. stavak 3. Uredbe br. 565/2002 i članak 4. stavak 3. Uredbe br. 2988/95 treba tumačiti na način da im u načelu nije protivan mehanizam kao što je to onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, u kojem, nastavno na narudžbu jednog gospodarskog subjekta, koji je tradicionalni uvoznik u smislu te prve uredbe i koji je iskoristio svoje dozvole za uvoz po preferencijalnoj tarifi, drugom gospodarskom subjektu, koji je također tradicionalni uvoznik koji nema takve dozvole,

                        —

                        društvo povezano s tim drugim gospodarskim subjektom najprije prodaje robu izvan Unije trećem gospodarskom subjektu, koji je novi uvoznik u smislu navedene uredbe i nositelj je takvih dozvola,

                        —

                        da bi zatim taj treći gospodarski subjekt koristeći se preferencijalnom carinskom tarifom stavio tu robu u slobodan promet u Uniji i zatim je prodao drugom gospodarskom subjektu i

                        —

                        da bi naposljetku taj drugi gospodarski subjekt prenio tu robu prvom gospodarskom subjektu, koji na taj način stječe robu uvezenu u okviru carinske kvote predviđene tom istom prvom uredbom iako u tu svrhu nema potrebnu dozvolu.

         Troškovi

               54

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                     Članak 3. stavak 3. Uredbe Komisije (EZ) br. 565/2002 od 2. travnja 2002. o utvrđivanju načina upravljanja carinskim kvotama i uspostavi sustava potvrda o podrijetlu za češnjak uvezen iz trećih zemalja i članak 4. stavak 3. Uredbe Vijeća (EZ, Euratom) br. 2988/95 od 18. prosinca 1995. o zaštiti financijskih interesa Europskih zajednica treba tumačiti na način da im u načelu nije protivan mehanizam kao što je to onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, u kojem, nastavno na narudžbu jednog gospodarskog subjekta, koji je tradicionalni uvoznik u smislu te prve uredbe i koji je iskoristio svoje dozvole za uvoz po preferencijalnoj tarifi, drugom gospodarskom subjektu, koji je također tradicionalni uvoznik koji nema takve dozvole,

                        —

                           društvo povezano s tim drugim gospodarskim subjektom najprije prodaje robu izvan Europske unije trećem gospodarskom subjektu, koji je novi uvoznik u smislu navedene uredbe i nositelj je takvih dozvola,

                        —

                           da bi zatim taj treći gospodarski subjekt koristeći se preferencijalnom carinskom tarifom stavio tu robu u slobodan promet u Europskoj uniji i zatim je prodao drugom gospodarskom subjektu i

                        —

                           da bi naposljetku taj drugi gospodarski subjekt prenio tu robu prvom gospodarskom subjektu, koji na taj način stječe robu uvezenu u okviru carinske kvote predviđene tom istom prvom uredbom iako u tu svrhu nema potrebnu dozvolu.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski


Presuda Prvostupanjskog suda (peto vijeće) od 31. siječnja 2006.#Merck Sharp & Dohme Ltd i dr. protiv Komisije Europskih zajednica.#Predmet T-273/03.


Presuda Suda (sedmo vijeće) od 18. prosinca 2014.#Europska komisija protiv Republike Poljske.#Povreda obveze države članice – Direktiva 2006/112/EZ – PDV – Snižena stopa – Proizvodi namijenjeni zaštiti od požara.#Predmet C-639/13.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 1. ožujka 2016.#BrandGroup GmbH protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Zajednice SPEZOOMIX – Raniji verbalni žig Zajednice Spezi – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-557/14.


Presuda Prvostupanjskog suda (treće vijeće) od 8. srpnja 2008.#Huvis Corp. protiv Vijeća Europske unije.#Damping.#Predmet T-221/05.