title: Presuda Suda (treće vijeće) od 13. veljače 2014.#Crono Service scarl i dr. i Anitrav – Associazione Nazionale Imprese Trasporto Viaggiatori protiv Roma Capitale i Regione Lazio.#Zahtjevi za prethodnu odluku koje je uputio Tribunale amministrativo regionale per il Lazio.#Zahtjev za prethodnu odluku – Članak 49. UFEU‑a, članak 101. UFEU‑a i članak 102. UFEU‑a – Djelatnost iznajmljivanja automobila s vozačem – Potpuno unutarnja situacija – Nadležnost Suda – Pretpostavke za dopuštenost.#Spojeni predmeti C‑419/12 i C‑420/12.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      13. veljače 2014. (
            *1
         )
      „Prethodno pitanje — Članak 49. UFEU‑a, članak 101. UFEU‑a i članak 102. UFEU‑a — Djelatnost iznajmljivanja automobila s vozačem — Potpuno unutarnja situacija — Nadležnost Suda — Dopuštenost pitanja“
      U spojenim predmetima C‑419/12 i C‑420/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Italija), odlukama od 20. lipnja 2012., koje je Sud zaprimio 14. rujna 2012., u postupcima

         Crono Service scarl i dr. (C‑419/12),

         Anitrav – Associazione Nazionale Imprese Trasporto Viaggiatori (C‑420/12)
      protiv

         Roma Capitale,

         Regione Lazio (C‑420/12),
      uz sudjelovanje:

         UGL Taxi – Unione Generale del Lavoro Taxi i dr.,

         Codacons – Coordinamento delle associazioni per la tutela dell’ambiente e dei diritti degli utenti e consumatori (C‑420/12),
      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, C. G. Fernlund, A. Ó Caoimh (izvjestitelj), C. Toader i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: A. Impellizzeri, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 19. lipnja 2013.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Crono Service scarl i dr., P. Troianiello, avvocato,

               —

               za Anitrav – Associazione Nazionale Imprese Trasporto Viaggiatori, M. Piancatelli i V. Porro, avvocati,

               —

               za Roma Capitale, R. Rocchi i A. Rizzo, avvocati,

               —

               za UGL Taxi – Unione Generale del Lavoro Taxi i dr., N. Moravia i M. Giustiniani, avvocati,

               —

               za Europsku komisiju, F. Moro i J. Hottiaux, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi 26. rujna 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje članka 3. UEU‑a te članaka 3. do 6. UFEU‑a, 49. UFEU‑a, 101. UFEU‑a i 102. UFEU‑a.

               2

               Zahtjevi su podneseni u okviru sporova između, s jedne strane, Crono Service scarl i sto jedanaest drugih tužitelja protiv Roma Capitale te, s druge strane, Anitrav – Associazione Nazionale Imprese Trasporto Viaggiatori protiv Roma Capitale i (protiv) Regione Lazio, u vezi s uređenjem obavljanja djelatnosti iznajmljivanja vozila s vozačem (noleggio con conducente, u daljnjem tekstu: iznajmljivanje vozila s vozačem).

         Talijansko pravo

         Nacionalno zakonodavstvo

               3

               Članak 1. zakona br. 21 od 15. siječnja 1992. o okvirnom zakonu o prijevozu osoba izvanlinijskim javnim automobilskim prijevozom (GURI br. 18 od 23. siječnja 1992.), kako je izmijenjen dekretom‑zakonom br. 207 od 30. prosinca 2008. (GURI br. 304 od 31. prosinca 2008.), nakon izmjene kodificiran zakonom br. 14 od 27. veljače 2009. (redovni dodatak GURI‑ju br. 49 od 28. veljače 2009., u daljnjem tekstu: zakon br. 21/1992), određuje „usluge javnog izvanlinijskog prijevoza“kao „one koje se odnose na kolektivni ili individualni prijevoz osoba, sa svrhom da nadopune i pojačaju javni linijski prijevoz“.

               4

               Članak 3. zakona br. 21/1992 određuje:
               „1.   Usluga iznajmljivanja [...] vozila s vozačem namijenjena je točno određenom korisniku, koji u tu svrhu upućuje zahtjev garaži radi usluge određene u pogledu trajanja ili trase.
               2.   Predmetna vozila moraju se parkirati unutar garaže [...]
               3.   Sjedište prijevoznika kao i garaža moraju biti smješteni isključivo na području općine koja je izdala dozvolu.“

               5

               Članak 4. navedenog zakona određuje da, „nakon što su definirale kriterije koje općine moraju poštovati pri sastavljanju svojih propisa o obavljaju javnih djelatnosti izvanlinijskog prometa, regije prepuštaju lokalnim jedinicama izvršavanje upravnih izvršnih funkcija [...] radi dobivanja cjelovite slike javnog izvanlinijskog prijevoza integriranog s drugim načinima prijevoza u okviru gospodarskog i teritorijalnog planiranja“te da, „poštujući regionalne propise, lokalne jedinice kojima je povjereno izvršavanje upravnih funkcija [...] uređuju obavljanje javne djelatnosti izvanlinijskog prijevoza putem posebnih propisa, ujednačenih osobito na regionalnoj razini radi veće racionalizacije i efikasnosti“.

               6

               Članak 5. stavak 1. navedenog zakona određuje:
               „Donoseći propise o izvršavanju javne djelatnosti izvanlinijskog prijevoza, općine određuju:

                        a)

                        broj i tip vozila [...] namijenjenih svakoj usluzi;

                  [...]

                        d)

                        kriterije i uvjete za izdavanje licencije za obavljanje usluga taksija i dozvole za obavljanje usluga iznajmljivanja vozila [...] s vozačem.“

               7

               Članak 5.a zakona br. 21/1992, naslovljen „Pristup na područja drugih općina“, omogućuje općinama da vlasnicima dozvola koje su izdale druge općine urede pristup na svoje područje ili osobito na svoja područja s ograničenjima prometa (Zone a traffico limitato, u daljnjem tekstu: ZTL), „uz prethodno obavještavanje i izjavu danu pod punom odgovornošću da poštuju i ispunjavaju pretpostavke djelovanja predviđene ovim zakonom te uz davanje podataka o usluzi o kojoj se obavještava i/ili za koju se plaća pristojba za pristup“.

               8

               Prema odredbi članka 8. zakona br. 21/1992:
               „1.   Licenciju za obavljanje usluga taksija i dozvolu za obavljanje usluga iznajmljivanja [...] vozila s vozačem izdaju općinske uprave temeljem natječaja osobama koje su vlasnici vozila [...] ili koje njime raspolažu temeljem leasinga; te osobe mogu djelatnost obavljati samostalno ili zajednički.
               2.   Licencija ili dozvola odnosi se samo na jedno vozilo [...]. Jedna osoba može [...] kumulirati više dozvola u svrhu obavljanja usluga iznajmljivanja vozila s vozačem. [...]
               3.   Da bi se dobila i sačuvala dozvola za pružanje usluga iznajmljivanja vozila s vozačem, obvezno je na temelju valjane pravne osnove raspolagati sjedištem, garažom [...] smještenima na području općine koja je izdala ovlaštenje.“

               9

               Članak 11. stavak 4. zakona br. 21/1992 određuje:
               „Narudžbe za prijevoz vozilom s vozačem registriraju se kod dotičnih garaža. Započinjanje i dovršavanje svake usluge iznajmljivanja vozila s vozačem mora se odvijati u garaži smještenoj u općini koja je izdala dozvolu s povratkom u istu, dok korisnikovo preuzimanje i njegov dolazak na odredište mogu uslijediti i na području drugih općina.“

         Regionalno zakonodavstvo Lacija

               10

               Članak 5. regionalnog zakona Lacija br. 58 od 26. listopada 1993., koji sadrži odredbe koje se odnose na obavljanje djelatnosti izvanlinijskog javnog prijevoza te pravila o ulozi vozača u izvanlinijskom javnom prijevozu navedene u članku 6. zakona br. 21 od 15. siječnja 1992. (Bollettino ufficiale della Regione Lazio br. 31. od 10. studenoga 1993.), kako je izmijenjen člankom 58. regionalnog zakona Lacija br. 27 od 28. prosinca 2006. (redovni dodatak br. 5 uz Bollettino ufficiale della Regione Lazio br. 36 od 30. prosinca 2006., u daljnjem tekstu: regionalni zakon br. 58/1993), određuje:
               „Usluga iznajmljivanja vozila s vozačem namijenjena je točno određenom korisniku koji u sjedište prijevoznika upućuje zahtjev za uslugu određenu svojim trajanjem ili trasom. Korisnikovo preuzimanje ili početak usluge odvijaju se unutar područja općine koja je izdala dozvolu. Prijevoz se obavlja prema bilo kojem odredištu. Vozila se parkiraju unutar garaže.“

               11

               Članak 10. regionalnog zakona br. 58/1993, naslovljen „Obveze vlasnika licencije za obavljanje usluga taksija i dozvola za pružanje usluga iznajmljivanja vozila s vozačem“, u svojem stavku 2. određuje:
               „Ne dovodeći u pitanje ono što je predviđeno […], korisnikovo preuzimanje i početak pružanja usluge odvijaju se isključivo na području općine koja je izdala licenciju ili dozvolu te se obavljaju prema bilo kojem odredištu, uz prethodnu suglasnost vozača za odredišta izvan općinskog područja.“

               12

               Člankom 13.a navedenog zakona utvrđeni su kriteriji za izračun broja licencija za taksi i dozvola za obavljanje usluga iznajmljivanja vozila s vozačem na određenom području. Sukladno toj odredbi:
               „1.   Provincija određuje kriterije koje općine moraju poštovati u svrhu izračuna lokalne potrebe za uslugama taksija i za iznajmljivanjem vozila [...] s vozačem te za utvrđivanje – u propisima iz članka 14. – broja vozila [...] potrebnih za pružanje usluga u užem smislu.
               2.   Kriteriji iz prethodnog stavka moraju uvažavati osobito: a) broj stanovnika; b) veličinu područja; c) intenzitet turističkih dolazaka; d) postojanja lječilišta, domova i centara koji stvaraju potrebu za prijevozom; e) ponudu drugih sredstava javnog prijevoza; f) broj izdanih licencija i dozvola.
               3.   Provincija zadatke iz stavka 1. obavlja nakon savjetovanja s općinama i predstavnicima zainteresiranih profesionalnih skupina, poduzetog u okviru posebnog ispitnog postupka.
               [...]“

               13

               Članak 17. regionalnog zakona br. 58/1993 utvrđuje uvjete koji su potrebni za upis u provincijski registar vozača. Stavak 1. točka (a) tog članka propisuje da je za upis potrebno „biti državljanin Italije ili države članice Europske ekonomske zajednice“.

         Općinski propisi Rima

               14

               Odlukom općinskog vijeća Rima br. 68 od 8. i 9. studenoga 2011., koja sadrži izmijenjeni tekst uredbe kojom se utvrđuju odredbe o javnom izvanlinijskom prijevozu, općina Rim usvojila je uređenje kojim se utvrđuju odredbe o javnom izvanlinijskom prijevozu (u daljnjem tekstu: Regolamento capitolino).

               15

               Članak 8. stavak 3. tog propisa određuje da se, kad je riječ o usluzi iznajmljivanja vozila s vozačem, „korisnikovo preuzimanje ili početak pružanja usluge odvijaju na području općine koja je izdala dozvolu, bez obzira na krajnje odredište, uz uvažavanje obveza iz članka 11. stavaka 3. i 4. zakona br. [21/1992]“.

               16

               Člankom 9. stavkom 2. navedenog propisa za obavljanje djelatnosti iznajmljivanja vozila s vozačem zahtijeva se raspolaganje garažom koja omogućuje parkiranje vozila koja se koriste za pružanje usluge na području općine.

               17

               Člankom 29. stavkom 1. Regolamento capitolino predviđa da se „parkiranje automobila [koji se koriste za pružanje usluge iznajmljivanja vozila s vozačem], za koju je dozvolu izdala općina Rim, obavlja isključivo u garažama naznačenima u dozvoli i u kojima vozila moraju biti na raspolaganju korisnicima“. Članak 29. stavak 2. tog propisa određuje da je vlasnicima dozvola za obavljanje djelatnosti iznajmljivanja vozila s vozačem koje su izdale druge općine „odobren slobodan pristup na područje općine Roma Capitale i ZTL‑a“ ako pod odgovornošću izjave da „poštuju“i „ispunjavaju pretpostavke djelovanja“ predviđene zakonom br. 21/1992.

               18

               U tom pogledu odluka br. 403 izvršnog odbora općine Rima od 14. prosinca 2011. uređuje načine i postupke dodjele dozvola pristupa na područje općine Roma Capitale i ZTL‑a koji se nalaze na njezinom području za vozila koja se koriste za uslugu iznajmljivanja s vozačem na temelju dozvola koje su izdale druge općine.

               19

               Temeljem dviju odluka koje su objavljene 12. i 22. ožujka 2012. na internetskim stranicama općine Roma Capitale i Agenzia Roma Servizi per la Mobilità srl., a koje su stupile na snagu 2. travnja 2012., poslovni subjekti koji obavljaju djelatnost iznajmljivanja vozila s vozačem i koji raspolažu dozvolom koju su izdale druge općine moraju platiti oko 90 eura godišnje za dozvolu pristupa ZTL‑u te općine.

         Glavni postupci i prethodno pitanje

               20

               U glavnim postupcima traži se poništenje Regolamenta capitolina, odluke izvršnog odbora općine Rima br. 403 od 14. prosinca 2011. te odluka od 12. i 22. ožujka 2012. navedenih u točki 19. ove presude.

               21

               Tužitelji iz glavnog postupka navode više razloga nezakonitosti, i to kako prema talijanskom pravu tako i prema pravu Unije, a koji proizlaze iz zakona br. 21/1992 kako je primijenjen u općini Roma Capitale člankom 8. stavkom 3., člankom 9. stavkom 2. i člankom 29. Regolamenta capitolina.

               22

               Iako se čini da je tužba u glavnom postupku usmjerena na ukupnost propisa navedenih u točki 20. ove presude, iz spisa kojim raspolaže Sud proizlazi da su – u svrhu zahtjeva za prethodnu odluku – pred Tribunale amministrativo regionale per il Lazio posebno dovedene u pitanje odredbe članka 8. stavka 3., članka 9. stavka 2. i članka 29. stavaka 1. i 2. Regolamenta capitolina „u dijelu u kojem se pozivaju na primjenu članka 11. stavka 4. zakona [br. 21/1992]“.

               23

               Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, čini se da su nacionalni propisi koji se primjenjuju u glavnom postupku suprotni članku 49. UFEU‑a i „načelima Zajednice u području tržišnog natjecanja“, utoliko što određuju da se sjedište i garaža prijevoznika moraju nalaziti isključivo na području općine koja je izdala dozvolu, da se narudžbe za usluge iznajmljivanja vozila s vozačem upućuju garaži te da se započinjanje i dovršavanje usluge iznajmljivanja vozila s vozačem moraju odvijati u garaži koja se nalazi u općini koja je izdala dozvolu s povratkom u istu, dok korisnikovo preuzimanje i njegov dolazak na odredište mogu uslijediti i na području drugih općina.

               24

               U tim je okolnostima Tribunale amministrativo regionale per il Lazio odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje, koje je na isti način formulirano u predmetima C‑419/12 i C‑420/12:
               „Sprečavaju li članci 49. UFEU‑a, 3. UEU‑a, [3. do 6.UFEU‑a], 101. [UFEU‑a] i 102. UFEU‑a primjenu članka 3. stavka 3., članka 8. stavka 3. i članka 11. zakona br. [21/1992], iz razloga što ovi određuju da se ‘sjedište i garaža prijevoznika moraju nalaziti isključivo na području općine koja je izdala dozvolu’, da je, ‘da bi se dobila i sačuvala dozvola za pružanje usluga iznajmljivanja vozila s vozačem, obvezno na temelju valjane pravne osnove raspolagati sjedištem, garažom ili pristupnom platformom smještenima na području općine koja je izdala ovlaštenje’ i da ‘narudžbe za prijevoz vozila s vozačem registriraju se kod dotičnih garaža. Započinjanje i dovršavanje svake usluge iznajmljivanja vozila s vozačem mora se odvijati u garaži smještenoj u općini koja je izdala dozvolu s povratkom u istu, dok korisnikovo preuzimanje i njegov dolazak na odredište mogu uslijediti i na području drugih općina’[?]“

               25

               Rješenjem predsjednika Suda od 5. studenoga 2012. predmeti C‑419/12 i C‑420/12 spojeni su u svrhu pisanog i usmenog postupka kao i presude.

         Zahtjevi za prethodnu odluku

               26

               Svojim pitanjima sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li različite odredbe prava Unije tumačiti na način da se protive određenim uvjetima iz nacionalnih, regionalnih i općinskih propisa koji se odnose na ovlaštenje za obavljanje i na sâmo obavljanje djelatnosti iznajmljivanja vozila s vozačem na području općine Rima.

               27

               Imajući u vidu način na koji je upućeno pitanje formulirano, na početku treba podsjetiti da u okviru članka 267. UFEU‑a Sud nije nadležan izjašnjavati se ni o tumačenju nacionalnih zakonskih ili regulatornih odredbi ni o sukladnosti takvih odredbi s pravom Unije (vidjeti osobito presudu od 18. studenoga 1999., Teckal, C-107/98, Zb., str. I-8121., t. 33. te presudu od 23. ožujka 2006., Enirisorse, C-237/04, Zb., str. I-2843., t. 24. i navedenu sudsku praksu)

               28

               Međutim, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da je u slučaju pitanja koja su neprimjereno formulirana ili koja prekoračuju ovlasti Suda, sukladno članku 267. UFEU‑a, na Sudu da iz ukupnosti elemenata koji su mu podneseni – a osobito iz obrazloženja zahtjeva za prethodno pitanje – izdvoji one elemente prava Unije koji zahtijevaju tumačenje, imajući u vidu predmet spora (vidjeti osobito presudu od 11. ožujka 2010., Attanasio Group, C-384/08, Zb., str. I-2055., t. 18. i navedenu sudsku praksu). S toga stajališta na Sudu je, ako se pokaže potrebnim, da preformulira pitanja koja su mu upućena (vidjeti osobito gore navedenu presudu Attanasio Group, t. 19.; presudu od 14. listopada 2010., Fuß, C-243/09, Zb., str. I-9849., t. 39. i navedenu sudsku praksu te presudu od 4. listopada 2012., Byankov, C- 249/11, t. 57. i navedenu sudsku praksu).

               29

               Imajući u vidu spomenutu sudsku praksu, može se reći da – iako se na temelju njegovog teksta čini kao da se upućeno pitanje odnosi na izravnu primjenu prava Unije u glavnim postupcima – u stvarnosti sud koji je uputio zahtjev traži tumačenje tog prava u svrhu tog postupka.

               30

               U tim uvjetima, upućeno pitanje treba shvatiti kao da se njime u osnovi želi saznati treba li članak 49. UFEU‑a ili pravila Unije u području tržišnog natjecanja tumačiti na način da se protive zakonodavstvima kao što je ono u glavnom postupku, utoliko što ona u pogledu djelatnosti iznajmljivanja vozila s vozačem propisuju precizne obveze detaljno elaborirane u sâmom pitanju.

               31

               U tom pogledu, prvenstveno što se tiče pravila Unije u području tržišnog natjecanja, iz ustaljene prakse Suda proizlazi da nužnost iznalaženja tumačenja prava Unije koje bi bilo korisno nacionalnom sucu zahtijeva da ovaj definira činjenični i pravni okvir upućenih pitanja ili da u najmanju ruku objasni činjenične pretpostavke na kojima se ta pitanja temelje. Ti zahtjevi osobito vrijede u području tržišnog natjecanja, u kojem su uobičajene složene činjenične i pravne situacije (vidjeti osobito gore navedenu presudu Attanasio Group, t. 32. i navedenu sudsku praksu te presudu od 10. svibnja 2012., Duomo Gpa i dr., C‑357/10 do C‑359/10, t. 22.)

               32

               No, u konkretnom predmetu zahtjevi za prethodnu odluku ne pružaju Sudu činjenične i pravne elemente koji bi mu pomogli utvrditi uvjete u kojima bi zakonodavstva kakva su ona u glavnom postupku mogla potpadati pod doseg odredaba prava Unije u području tržišnog natjecanja. Konkretno, navedene odluke ne pružaju nikakvo objašnjenje u pogledu veze za koju navode da postoji između tih odredaba i glavnih postupaka ili njihovih predmeta.

               33

               U tim okolnostima, u dijelu u kojem su upućena pitanja usmjerena na tumačenje odredaba prava Unije u području tržišnog natjecanja, ona se moraju proglasiti nedopuštenima (vidjeti per analogiam osobito gore navedenu presudu Duomo Gpa i dr., t. 24. te presudu od 13. veljače 2014., Airport Shuttle Express e.a, C‑162/12 i C‑163/12, t. 37. do 42.).

               34

               Kao drugo, što se tiče članka 49. UFEU‑a, nesporno je da su svi elementi glavnih postupaka ograničeni samo na jednu državu članicu. U tim okolnostima treba provjeriti je li Sud nadležan izjasniti se o toj odredbi u okviru predmetnih postupaka (vidjeti per analogiam osobito presudu od 31. siječnja 2008., Centro Europa 7, C-380/05, Zb., str. I-349., t. 64.; presudu od 22. prosinca 2010., Omalet, C-245/09, Zb., str. I-13771., t. 9. i 10. te gore navedenu presudu Duomo Gpa i dr., t. 25.).

               35

               Doista, propisi kao što su oni iz glavnih postupaka, a koji se – prema svojem sadržaju – jednako primjenjuju na poslovne subjekte koji imaju sjedište na području Talijanske Republike kao i na one koji imaju sjedište u drugim državama članicama, u pravilu potpadaju pod doseg odredbi koje se odnose na temeljne slobode što ih jamči UEU samo u mjeri u kojoj se primjenjuju na situacije koje imaju veze s razmjenama između država članica (u tom smislu vidjeti osobito presudu od 7. svibnja 1997., Pistre i dr., C-321/94 do C 324/94, Zb., str. I-2343., t. 45.; presudu od 5. prosinca 2000., Guimont, C-448/98, Zb., str. I-10663., t. 21. te gore navedenu presudu Duomo Gpa i dr., t. 26 i navedenu sudsku praksu).

               36

               Što se još preciznije tiče članka 49. UFEU‑a, iz prakse Suda proizlazi da se ta odredba ne može primjenjivati na djelatnosti koje ne pokazuju nikakvu povezanost s nekom od situacija propisanih pravom Unije i čiji se relevantni elementi ograničavaju na područje samo jedne države članice (u tom smislu vidjeti osobito presudu od 8. prosinca 1987., Gauchard, 20/87, Zb., str. 4879., t. 12.; presudu od 20. travnja 1988., Bekaert, 204/87, Zb., str. 2029., t. 12.; presudu od 1. travnja 2008., Gouvernement de la Communauté française i gouvernement wallon, C-212/06, Zb., str. I-1683., t. 33. te presudu od 21. lipnja 2012., Susisalo i dr., C‑84/11, t. 18. i navedenu sudsku praksu).

               37

               U ovom predmetu, budući da glavni postupci pokazuju lokalni karakter te da su činjenice iz glavnih postupaka ograničene samo na jednu državu članicu, ne može se pretpostaviti postojanje prekograničnih učinaka predmetnih propisa. Također, ništa u zahtjevima za prethodnu odluku ne omogućuje zaključiti da glavni postupci mogu biti od bilo kakvog prekograničnog interesa ili da su povezani s nekom od situacija koje predviđa pravo Unije. Sud koji je uputio zahtjev osobito nije objasnio kako bi propisi koji se primjenjuju u glavnom postupku mogli spriječiti poslovne subjekte iz neke druge države članice, različite od Talijanske Republike, u izvršavanju slobode poslovnog nastana iz članka 49. UFEU‑a.

               38

               Dakako, iz sudske prakse koja proizlazi iz gore navedene presude Guimont slijedi da bi, čak i u potpuno unutarnjoj situaciji, odgovor na pitanja o temeljnim slobodama prava Unije svejedno mogao biti koristan sudu koji je uputio zahtjev, osobito u slučaju kada mu nacionalno pravo nalaže da omogući domaćem državljaninu uživanje istih prava kakva bi u istoj situaciji imao državljanin neke druge države članice na temelju prava Unije (vidjeti osobito presudu od 1. srpnja 2010., Sbarigia, C-393/08, Zb., str. I-6337., t. 23. te gore navedenu presudu Susisalo i dr., t. 20. i navedenu sudsku praksu).

               39

               U ovom je slučaju hipoteza spomenuta u sudskoj praksi iz prethodne točke usmjerena – u kontekstu glavnih postupaka – na prava koja bi državljanin neke države članice različite od Talijanske Republike mogao imati na temelju prava Unije ako bi se našao u istoj situaciji kao i tužitelji iz glavnog postupka.

               40

               No, tužbama pred sudom koji je uputio zahtjev tužitelji iz glavnog postupka žele steći – pod uvjetima različitima od onih koji se na njih trenutačno primjenjuju, tj. bez ikakvih uvjeta – pristup području općine Roma Capitale, a osobito ZTL‑u koji se nalaze na njezinom području, s ciljem da ondje obavljaju djelatnost iznajmljivanja vozila s vozačem. Ali, iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da se takav pristup ne traži radi obavljanja te djelatnosti na ustaljen i trajan način s tog područja, a temeljem pripadajuće dozvole, već zato da bi se istu obavljalo preciznije i s drugih područja, na osnovi dozvola koje potječu od drugih općina, a bez da bi se pri tome moralo poštovati sve uvjete koje postavljaju navedene dozvole.

               41

               Stoga, za razliku od situacija na kojima se temelje presude poput gore navedene Attanasio Group od 1. lipnja 2010., Blanco Pérez i Chao Gómez (C-570/07 i C-571/07, Zb., str. I-4629.) ili Ottica New Line Di Vincenzo od 26. rujna 2013. (C‑539/11), situacija koja je dovela do tužbe u glavnom postupku ne spada pod slobodu poslovnog nastana, već na prvi pogled pod slobodu pružanja usluga.

               42

               U svakom slučaju, sukladno članku 58. UFEU‑a, sloboda pružanja usluga u području prometa nije uređena člankom 56. UFEU‑a, već glavom VI. trećeg dijela Ugovora o funkcioniranju Europske unije, koji se tiče zajedničke prometne politike (vidjeti presudu od 22. prosinca 2010., Yellow Cab Verkehrsbetrieb, C-338/09, Zb., str. I-13927., t. 29. i 30.). Povrh toga, kako napominje sud koji je uputio zahtjev, djelatnosti iznajmljivanja vozila s vozačem kao što su one iz glavnog postupka u osnovi ne spadaju u polje primjene odredaba donesenih temeljem članka 91. stavka 1. UFEU‑a u svrhu liberalizacije prometnih usluga.

               43

               Slijedi da, imajući u vidu specifične okolnosti glavnog postupka, eventualno tumačenje članka 49. ne bi imalo poveznice sa stvarnim stanjem ili predmetom tih postupaka (vidjeti per analogiam gore navedenu presudu Sbarigia, t. 23., 24., 27. i 28.). No, kako proizlazi iz ustaljene prakse Suda, Sud u takvim okolnostima nije nadležan odgovarati na prethodno pitanje (u tom smislu vidjeti osobito presudu od 15. prosinca 1995., Bosman, C-415/93, Zb., str. I-4921., t. 61.; presudu od 1. listopada 2009., Woningstichting Sint Servatius, C-567/07, Zb., str. I-9021., t. 43.; gore navedenu presudu Omalet, t. 11. i presudu od 7. lipnja 2012., Vinkov, C‑27/11, t. 44.).

               44

               Imajući u vidu sve navedeno, Sud nije nadležan odgovoriti na ove zahtjeve za prethodnu odluku koje je uputio Tribunale amministrativo regionale per il Lazio u dijelu u kojem se odnose na tumačenje članka 49. UFEU‑a. U dijelu u kojem se navedeni zahtjevi odnose na tumačenje drugih odredaba prava Unije, treba ih proglasiti nedopuštenima.

         Troškovi

               45

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Sud Europske unije nije nadležan odgovoriti na zahtjeve za prethodnu odluku koje je podnio Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Italija), odlukama od 20. lipnja 2012. u spojenim predmetima C‑419/12 i C‑420/12, u dijelu u kojem se oni odnose na tumačenje članka 49. UFEU‑a. U dijelu u kojem se odnose na tumačenje drugih odredaba prava Unije, navedeni su zahtjevi nedopušteni.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 13. srpnja 2017.#LG Electronics, Inc. protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Prijava verbalnog žiga Europske unije QD – Apsolutni razlozi za odbijanje – Opisni karakter – Nepostojanje razlikovnoga karaktera – Članak 7. stavak 1. točke (b) i (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-650/16.


title: presuda Suda - 30 lipanj 2016#Lidl#predmet C-134/15

text:
      PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      30. lipnja 2016.(*)

      „Zahtjev za prethodnu odluku – Uredba (EZ) br. 543/2008 – Poljoprivreda – Zajednička organizacija tržišta – Tržišni standardi – Pretpakirano svježe meso peradi – Obveza navođenja ukupne maloprodajne cijene i ukupne cijene po jedinici mase na pretpakovini ili etiketi stavljenoj na pretpakovinu
         – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Članak 16. – Sloboda poduzetništva – Proporcionalnost – Članak 40. stavak 2. drugi podstavak UFEU-a – Nediskriminacija“

      U predmetu C‑134/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU-a, koji je uputio Sächsisches Oberverwaltungsgericht (Viši
         upravni sud savezne zemlje Saske, Njemačka), odlukom od 24. veljače 2015., koju je Sud zaprimio 19. ožujka 2015., u postupku

      Lidl GmbH & Co. KG
      protiv
      Freistaat Sachsen,
      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, C. Toader (izvjestiteljica), A. Rosas, A. Prechal i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Bobek,
      tajnik: K. Malacek, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 13. siječnja 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
      –        za Lidl GmbH & Co. KG, A. Pitzer i M. Grube, Rechtsanwälte,
      –        za Freistaat Sachsen, I. Gruhne, u svojstvu agenta,
      –        za Europsku komisiju, B. Schima i K. Skelly, u svojstvu agenata,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 16. ožujka 2016.,
      donosi sljedeću
      Presudu
      1        Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na valjanost članka 5. stavka 4. točke (b) Uredbe Komisije (EZ) br. 543/2008 od 16.
         lipnja 2008. o utvrđivanju detaljnih pravila za primjenu Uredbe Vijeća (EZ) br. 1234/2007 u pogledu tržišnih standarda za
         meso peradi (SL 2008., L 157, str. 46.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 9., str. 219.).

      2        Zahtjev je upućen u okviru spora između društva Lidl GmbH & Co. KG, gospodarskog subjekta koji se bavi maloprodajom, i Freistaata
         Sachsen (savezna zemlja Saska, Njemačka), povodom obveze određene tom odredbom kojom se zahtijeva da se za svježe meso peradi
         na pretpakovini ili etiketi stavljenoj na pretpakovinu navede ukupna maloprodajna cijena i maloprodajna cijena po jedinici
         mase (u daljnjem tekstu: obveza označivanja).

       Pravni okvir
       Pravo Unije
      3        U članku 39. UFEU-a navedeni su ciljevi zajedničke poljoprivredne politike. Prema članku 41. točki (b) UFEU-a, radi ostvarivanja
         tih ciljeva mogu se predvidjeti zajedničke mjere za promicanje potrošnje određenih proizvoda.

      4        Članak 2. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2777/75 od 29. listopada 1975. o uspostavljanju zajedničke organizacije tržišta u sektoru
         mesa peradi (SL 1975., L 282, str. 77.) određivao je da se mogu poduzeti mjere Zajednice namijenjene, među ostalim, promicanju
         stavljanja na tržište određenih proizvoda ili poboljšanju njihove kvalitete. Tržišni standardi mogli su se odnositi osobito
         na ambalažu, prezentaciju i označivanje.

      5        Uredbom Vijeća (EEZ) br. 1906/90 od 26. lipnja 1990. o utvrđivanju tržišnih standarda za meso peradi (SL 1990., L 173, str.
         1.) uspostavljena su posebna pravila u području označivanja, među kojima i obveza navođenja na pretpakovini ili etiketi stavljenoj
         na pretpakovinu ukupne cijene i cijene po jedinici mase, koja se primjenjuje na maloprodaju pretpakiranog svježeg mesa peradi.

      6        U drugoj uvodnoj izjavi te uredbe određeno je:

      „budući da ti standardi mogu doprinijeti poboljšanju kvalitete mesa peradi i stoga olakšati prodaju tog proizvoda; stoga proizvođači,
         gospodarski subjekti i potrošači imaju interes za primjenu tržišnih standarda za meso peradi za uporabu ljudi.“

      7        U skladu s člankom 5. stavkom 3. točkom (b) navedene uredbe:

      „Ako je riječ o pretpakiranom svježem mesu peradi, na pretpakovini ili etiketi stavljenoj na pretpakovinu moraju se navesti
         sljedeći podaci:

      [...]
      (b)      ukupna maloprodajna cijena i maloprodajna cijena po jedinici mase, ako se radi o svježem mesu peradi.“
      8        Uredba br. 2777/75 stavljena je izvan snage Uredbom Vijeća (EZ) br. 1234/2007 od 22. listopada 2007. o uspostavljanju zajedničke
         organizacije poljoprivrednih tržišta i o posebnim odredbama za određene poljoprivredne proizvode (Uredba o jedinstvenom ZOT-u)
         (SL 2007., L 299, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 9., str. 61.). Potonja objedinjava
         u jedinstveni okvir 21 ZOT za svaki proizvod ili skupinu proizvoda. Kao što to proizlazi iz njezine uvodne izjave 7., „pojednostavljenje
         ne bi smjelo dovesti u pitanje političke odluke koje su proteklih godina bile donesene u području [ZPP-a]“. U uvodnoj izjavi
         10. te uredbe istaknut je cilj stabilizacije tržišta i osiguranja primjerenog životnog standarda poljoprivredne zajednice
         razvojem različitih interventnih mehanizama, uzimajući u obzir različite potrebe u svakom od tih sektora te međusobnu ovisnost
         različitih sektora.

      9        Kad je riječ o mesu peradi, članak 121. točka (e) podtočka iv. Uredbe br. 1234/2007 ovlašćuje Europsku komisiju da donosi
         „pravila o dodatnim navodima koji se moraju navesti na pratećim trgovačkim dokumentima, označivanju, prezentiranju i oglašavanju
         mesa peradi koje je namijenjeno krajnjem potrošaču te nazivu pod kojim se proizvod prodaje u smislu točke 1. članka 3. stavka
         1. Direktive [Europskog parlamenta i Vijeća] 2000/13/EZ [od 20. ožujka 2000. o usklađivanju zakonodavstava država članica
         o označivanju, prezentiranju i oglašavanju hrane (SL 2000., L 109, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje
         15., svezak 7., str.77.)]“.

      10      Prema uvodnim izjavama 1. do 3. Uredbe br. 543/2008, u mjeri u kojoj „neke odredbe i obveze propisane Uredbom br. 1906/90
         nisu preuzete Uredbom br. 1234/2007“, donesene su odgovarajuće odredbe u okviru Uredbe br. 543/2008 „kako bi se omogućio kontinuitet
         i ispravno djelovanje zajedničke organizacije tržišta, a posebno tržišnih standarda“.

      11      Uvodna izjava 10. Uredbe br. 543/2008 glasi:

      „Kako bi se potrošačima pružile dovoljne, nedvosmislene i objektivne informacije o proizvodima koji se nude na prodaju te
         kako bi se osiguralo slobodno kretanje tih proizvoda u čitavoj Zajednici, potrebno je osigurati da tržišni standardi za meso
         peradi budu, koliko god je to moguće, u skladu s odredbama Direktive Vijeća 76/211/EEZ od 20. siječnja 1976. o usklađivanju
         zakonodavstava država članica o pripremi pretpakiranih proizvoda s obzirom na masu ili zapremninu [(SL 1976., L 46, str. 1.)].
         “

      12      Članak 5. stavak 4. točka (b) te uredbe glasi jednako kao i članak 5. stavak 3. točka (b) Uredbe br. 1906/90.

      13      Iako je Uredba br. 1234/2007 bila stavljena izvan snage Uredbom Europskog parlamenta i Vijeća (EU) br. 1308/2013 od 17. prosinca
         2013. o uspostavljanju zajedničke organizacije tržišta poljoprivrednih proizvoda i stavljanju izvan snage uredbi Vijeća (EEZ)
         br. 922/72, (EEZ) br. 234/79, (EZ) br. 1037/2001 i (EZ) br. 1234/2007 (SL 2013., L 347, str. 641.), njezine odredbe o tržišnim
         standardima za proizvode u sektoru jaja i mesa peradi i dalje se primjenjuju do datuma primjene odgovarajućih tržišnih pravila
         koja se moraju utvrditi prema delegiranim aktima, u skladu s člankom 230. stavkom 1. točkom (c) Uredbe br. 1308/2013.

       Njemačko pravo
      14      Članak 3. stavak 2. točka 6. Verordnunga über Vermarktungsnormen für Geflügelfleisch (Uredba kojom se utvrđuju tržišni standardi
         za meso peradi) od 22. ožujka 2013. (BGB1 I S. 624) propisuje:

      „Zabranjeno je […] držati radi prodaje, izlagati, dostavljati, prodavati ili na drugi način stavljati na tržište meso peradi
         a da se pravilno i u potpunosti ne pruže podaci iz članka 5. stavka 4. [Uredbe br. 543/2008].“

      15      U skladu s člankom 9. stavkom 3. točkom 1. te uredbe:

      „Na temelju članka 7. stavka 1. točke 3. Handelsklassengesetza (Zakon o proizvodnim razredima), nezakonito djeluje osoba koja
         drži radi prodaje, nudi na prodaju, izlaže, dostavlja, prodaje ili na drugi način stavlja na tržište trup peradi, meso peradi
         ili komad peradi protivno članku 3. [ove] uredbe.“

       Glavni postupak i prethodna pitanja
      16      Lidl je gospodarski subjekt koji se bavi maloprodajom i koji diljem Njemačke ima trgovine u kojima se hrana prodaje po sniženoj
         cijeni. U nekima od svojih trgovina u regiji Lamperswalde tužitelj, među ostalim proizvodima, nudi na prodaju pretpakirano
         svježe meso peradi. Prema odluci kojom se upućuje prethodno pitanje, cijena tog proizvoda ne nalazi se izravno na njegovoj
         ambalaži ili etiketi stavljenoj na nju, već je navedena na etiketama pričvršćenima na police.

      17      Sächsische Landesanstalt für Landwirtschaft (Poljoprivredna uprava savezne zemlje Saske, Njemačka), sada Sächsische Landesamt
         für Umwelt, Landwirtschaft und Geologie (Uprava savezne zemlje Saske za okoliš, poljoprivredu i geologiju) utvrdio je tu praksu
         isticanja cijena tijekom različitih kontrola. Navedeno tijelo ocijenilo je da se ta praksa protivi odredbama članka 5. stavka
         3. točke (b) Uredbe br. 1906/90 koja se primjenjivala u vrijeme kontrola.

      18      Dana 30. travnja 2007. Lidl je Verwaltungsgerichtu Dresden (Upravni sud u Dresdenu, Njemačka) podnio zahtjev za proglašenje
         zakonitosti kako bi se utvrdilo da se njegova praksa označivanja cijena ne protivi odredbama članka 5. stavka 4. točke (b)
         Uredbe br. 543/2008, čiji je sadržaj istovjetan sadržaju članka 5. stavka 3. točke (b) Uredbe br. 1906/90. On je u biti naveo
         da su te odredbe „bespredmetne“ jer uzrokuju neproporcionalno narušavanje slobode obavljanja zanimanja u smislu članka 15.
         stavka 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja), u vezi s člankom 6. stavkom 1. UEU-a.

      19      Presudom od 10. studenoga 2010. Verwaltungsgericht Dresden (Upravni sud u Dresdenu) odbio je taj zahtjev u meritumu.

      20      Lidl je podnio žalbu na tu presudu Sächsisches Oberverwaltungsgerichtu (Viši upravni sud savezne zemlje Saske, Njemačka).
         Taj sud ocjenjuje da se članak 5. stavak 4. točka (b) Uredbe br. 543/2008 primjenjuje na tužitelja u glavnom postupku i da
         rješavanje spora koji se pred njime vodi ovisi o valjanosti te odredbe. U tom pogledu taj sud izražava dvojbe o njezinoj valjanosti
         s obzirom na članak 15. stavak 1. i članak 16. Povelje kao i članak 40. stavak 2. drugi podstavak UFEU-a.

      21      Mišljenje suda koji je uputio zahtjev jest da obveza označivanja ne uzrokuje neproporcionalno i nedopušteno narušavanje slobode
         obavljanja gospodarske djelatnosti i slobode poduzetništva tužitelja u glavnom postupku jer je sadržaj tih prava i sloboda
         očuvan. Stavljanje na tržište pretpakiranog svježeg mesa peradi nije zabranjeno člankom 5. stavkom 4. točkom (b) Uredbe br.
         543/2008, koji sadržava odredbe o navođenju cijene tih proizvoda. Osim toga, ta obveza odgovara cilju od općeg interesa, naime
         zaštiti potrošača.

      22      Ipak, sud koji je uputio zahtjev dvoji je li obveza označivanja koja proizlazi iz te odredbe proporcionalna u dijelu u kojem,
         s jedne strane, nije propisana za druge pretpakirane proizvode poput goveđeg, svinjskog, ovčjeg i kozjeg mesa te u kojem,
         s druge strane, dovodi do dodatnog financijskog i organizacijskog tereta koji ograničava tržišno natjecanje.

      23      Kad je riječ o načelu nediskriminacije, sud koji je uputio zahtjev pita se o opravdanosti različitog postupanja u odnosu na
         svježe meso peradi i drugo svježe meso namijenjeno ljudskoj prehrani, zbog nepostojanja slične obveze označivanja potonje
         vrste mesa.

      24      U tim je okolnostima Sächsisches Oberverwaltungsgericht (Visoki upravni sud savezne zemlje Saske) odlučio prekinuti postupak
         i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

      „1.      Je li članak 5. stavak 4. točka (b) [Uredbe br. 543/2008] u skladu s člankom 6. stavkom 1. podstavkom 1. UEU-a, u vezi s člankom
         15. stavkom 1. i člankom 16. Povelje?

      2.       Je li članak 5. stavak 4. točka (b) Uredbe br. 543/2008 u skladu s člankom 40. stavkom 2. podstavkom 2. UFEU-a?“
       O prethodnim pitanjima
       Prvo pitanje
      25      Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita je li članak 5. stavak 4. točka (b) Uredbe br. 543/2008, koji
         propisuje obvezu označivanja, valjan u odnosu na članak 15. stavak 1. i članak 16. Povelje.

      26      Najprije valja navesti da, iako sud koji je uputio zahtjev i stranke u glavnom postupku smatraju da valjanost obveze označivanja
         treba razmotriti u odnosu na članak 15. stavak 1. i članak 16. Povelje, od kojih se jedan odnosi na slobodu izbora zanimanja
         i pravo na rad, a drugi na slobodu poduzetništva, valja ipak utvrditi da obveza označivanja ne ograničava mogućnost kojom
         raspolažu osobe da „obavljaju slobodno izabrano zanimanje“ u smislu članka 15. Povelje. S druge strane, ta obveza može ograničiti
         slobodu poduzetništva iz članka 16. Povelje.

      27      Pravo slobode poduzetništva obuhvaća, među ostalim, pravo svakog poduzetnika da se u granicama odgovornosti koju snosi za
         vlastite radnje slobodno koristi gospodarskim, tehničkim i financijskim resursima kojima raspolaže (presuda od 27. ožujka
         2014., UPC Telekabel Wien, C-314/12, EU:C:2014:192, t. 49.).

      28      Sud je također presudio da zaštita dodijeljena člankom 16. Povelje obuhvaća slobodu provođenja gospodarske ili komercijalne
         aktivnosti, slobodu ugovaranja i slobodno tržišno natjecanje, kako to proizlazi iz obrazloženja uz taj članak, koje se, sukladno
         članku 6. stavku 1. podstavku 3. UEU‑a i članku 52. stavku 7. Povelje, treba uzeti u obzir pri njegovu tumačenju (presude
         od 22. siječnja 2013., Sky Österreich, C-283/11, EU:C:2013:28, t. 42. i od 17. listopada 2013., Schaible, C‑101/12, EU:C:2013:661,
         t. 25.).

      29      Obveza označivanja, predviđena u članku 5. stavku 4. točki (b) Uredbe br. 543/2008, može ograničiti izvršavanje te slobode
         poduzetništva jer takva obveza stavlja na svojeg adresata ograničenje koje sužava slobodno korištenje resursima kojima raspolaže,
         s obzirom na to da ga obvezuje poduzeti mjere koje za njega mogu predstavljati bitan trošak i imati znatan utjecaj na organizaciju
         njegovih djelatnosti (vidjeti u tom smislu presudu od 27. ožujka 2014., UPC Telekabel Wien, C-314/12, EU:C:2014:192, t. 50.).

      30      Ipak, u skladu sa sudskom praksom Suda, sloboda poduzetništva ne predstavlja apsolutno pravo, nego ju je potrebno uzeti u
         obzir u odnosu na njezinu ulogu u društvu (vidjeti osobito presude od 6. rujna 2012., Deutsches Weintor, C-544/10, EU:C:2012:526,
         t. 54. kao i od 22. siječnja 2013., Sky Österreich, C-283/11, EU:C:2013:28, t. 45. i navedenu sudsku praksu).

      31      Posljedično tomu, mogu se odrediti ograničenja izvršavanja te slobode pod uvjetom da, u skladu s člankom 52. stavkom 1. Povelje,
         s jedne strane, budu predviđena zakonom i poštuju bitan sadržaj navedene slobode i, s druge strane, u skladu s načelom proporcionalnosti,
         budu potrebna i zaista odgovaraju ciljevima od općeg interesa priznatima u Europskoj uniji ili potrebi zaštite prava i sloboda
         drugih osoba.

      32      Iako navodi da je obveza označivanja, kao ograničenje izvršavanja prava zajamčenog člankom 16. Povelje, propisana zakonom
         te utvrđuje da navedena obveza poštuje bitan sadržaj tog prava i zaista odgovara ciljevima od općeg interesa priznatima u
         Uniji, odnosno zaštiti potrošača, sud koji je uputio zahtjev dvoji o proporcionalnosti takve mjere.

      33      U tom pogledu, prema ustaljenoj sudskoj praksi, načelo proporcionalnosti zahtijeva da se aktima institucija Unije ne prelaze
         granice onoga što je prikladno i nužno za ostvarenje legitimnih ciljeva postavljenih predmetnim propisom, s time da, ako postoji
         mogućnost izbora između više prikladnih mjera, treba odabrati onu koja je najmanje ograničavajuća, dok prouzročene nepovoljnosti
         ne smiju biti nerazmjerne u odnosu na ciljeve kojima se teži (vidjeti presude od 12. srpnja 2001., Jippes i dr., C-189/01,
         EU:C:2001:420, t. 81. kao i od 22. siječnja 2013., Sky Österreich, C-283/11, EU:C:2013:28, t. 50.).

      34      Osim toga, Sud je već istaknuo da sloboda poduzetništva može biti podvrgnuta širokom rasponu zahvata javne vlasti kojima se
         u općem interesu može ograničiti obavljanje gospodarske djelatnosti (presuda od 22. siječnja 2013., Sky Österreich, C-283/11,
         EU:C:2013:28, t. 46.).

      35      U predmetnom slučaju, kad je riječ, kao prvo, o ciljevima predmetnog propisa Unije, kao što to proizlazi iz uvodne izjave
         2. Uredbe br. 1906/90, tržišni standardi u sektoru mesa peradi doprinose poboljšanju kvalitete tog mesa i olakšanju njegove
         prodaje, u interesu proizvođača, gospodarskih subjekata i potrošača. Nadalje, u uvodnoj izjavi 4. te uredbe naglašen je interes
         da potrošači imaju koristi od cjelovitije informacije, osobito kad je riječ o označivanju, reklami, navođenju korištene metode
         hlađenja i vrsti uzgoja iz kojeg je perad potekla.

      36      Ti su ciljevi preuzeti u Uredbi br. 543/2008, koja u uvodnoj izjavi 10. naglašava potrebu pružanja potrošaču dovoljne, nedvosmislene
         i objektivne informacije o proizvodima koji se nude na prodaju.

      37      Iz prethodno navedenog proizlazi da se glavni ciljevi predmetnog propisa Unije odnose kako na povećanje prihoda proizvođača
         i gospodarskih subjekata koji djeluju u sektoru mesa peradi, uključujući svježe meso peradi, tako i na zaštitu potrošača te
         da predstavljaju ciljeve od općeg interesa priznate primarnim pravom Unije.

      38      Kad je riječ, kao drugo, o prikladnosti obveze označivanja da osigura ostvarivanje ciljeva koji se žele postići, zakonodavac
         je mogao utvrditi da ta obveza, s jedne strane, omogućava osiguranje pouzdane informacije potrošaču zahvaljujući navodima
         na pakovini i, s druge strane, može navesti potrošača na kupnju mesa peradi, što poboljšava perspektivu stavljanja na tržište
         tog proizvoda i, posljedično tomu, povećava proizvođačeve prihode.

      39      Kad je riječ o nužnosti takvog propisa, zakonodavac Unije mogao je legitimno utvrditi da propis kojim se određuje tek stavljanje
         oznake s cijenom na police ne omogućava postizanje ciljeva koji se nastoje postići na tako učinkovit način kao članak 5. stavak
         4. točka (b) Uredbe br. 543/2008, s obzirom na to da jedino navođenje ukupne cijene i cijene po jedinici mase, u slučaju proizvoda
         čije jedinice označivanja mogu imati različite mase, omogućava osiguranje dostatnih informacija potrošaču. Nadalje, takva
         obveza ne čini se nerazmjernom u odnosu na predviđene ciljeve, osobito stoga što je obveza navođenja ukupne cijene i cijene
         po jedinici mase, propisana člankom 5. stavkom 4. Uredbe br. 543/2008, samo jedan od podataka koji se moraju navesti na pretpakovini
         ili etiketi stavljenoj na pretpakovinu na temelju te odredbe.

      40      Posljedično tomu, miješanje u slobodu poduzetništva tužitelja u glavnom postupku u predmetnom je slučaju proporcionalno ciljevima
         koji se nastoje postići.

      41      Iz prethodnih razmatranja proizlazi da analiza prvog prethodnog pitanja nije otkrila nijedan čimbenik koji bi, u odnosu na
         slobodu poduzetništva predviđenu u članku 16. Povelje, utjecao na valjanost članka 5. stavka 4. točke (b) Uredbe br. 543/2008.

       Drugo pitanje
      42      Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita je li članak 5. stavak 4. točka (b) Uredbe br. 543/2008 valjan u odnosu
         na načelo nediskriminacije iz članka 40. stavka 2. drugog podstavka UFEU-a.

      43      To je pitanje postavljeno, slijedom okolnosti koje je iznio sud koji je uputio zahtjev, jer u odnosu na druge vrste svježeg
         mesa za ljudsku upotrebu, među ostalim, za goveđe, svinjsko, ovčje i kozje, ne postoji slična obveza označivanja cijena.

      44      U tom pogledu valja podsjetiti da je načelo nediskriminacije dio općih načela prava Unije te je u području poljoprivrede izraženo
         u članku 40. stavku 2. drugom podstavku UFEU-a (vidjeti presudu od 14. ožujka 2013., Agrargenossenschaft Neuzelle, C-545/11,
         EU:C:2013:169, t. 41. i navedenu sudsku praksu). Iz formulacije navedenog članka proizlazi da ta odredba zabranjuje svaku
         diskriminaciju između proizvođača i potrošača u Uniji.

      45      Iz sudske prakse Suda proizlazi da se to načelo ne primjenjuje samo na proizvođače i potrošače, već i na druge kategorije
         gospodarskih subjekata koje podliježu zajedničkoj organizaciji tržišta, poput onih koji stavljaju na tržište svježe meso peradi
         ili druge vrste svježeg mesa (vidjeti u tom smislu presudu od 5. listopada 1994., Njemačka/Vijeće, C-280/93, EU:C:1994:367,
         t. 68.).

      46      Načelo nediskriminacije zahtijeva da se u usporedivim situacijama ne postupa na različit način i da se u različitim situacijama
         ne postupa na isti način, osim ako je takvo postupanje objektivno opravdano (vidjeti u tom pogledu presude od 6. prosinca
         2005., ABNA i dr., C-453/03, C‑11/04, C-12/04 i C-194/04, EU:C:2005:741, t. 63. kao i od 14. ožujka 2013., Agrargenossenschaft
         Neuzelle, C-545/11, EU:C:2013:169, t. 42.).

      47      Kad je riječ o opsegu kontrole poštovanja tog načela, valja podsjetiti da zakonodavac Unije u području poljoprivrede raspolaže
         širokom marginom diskrecije. Posljedično, sudski nadzor mora biti ograničen na provjeru nije li mjera o kojoj je riječ zahvaćena
         očitom pogreškom ili zlouporabom ovlasti ili nije li tijelo o kojem je riječ očito prekoračilo granice svoje diskrecijske
         ovlasti (vidjeti presudu od 14. ožujka 2013., Agrargenossenschaft Neuzelle, C-545/11, EU:C:2013:169, t. 43.).

      48      U predmetnom slučaju proizvodi u odnosu na koje sud koji je uputio zahtjev ima dvojbe, kad je riječ o nediskriminatornom karakteru
         predmetnog propisa, spadaju u različite poljoprivredne sektore.

      49      U tom pogledu, članak 40. stavak 2. prvi podstavak UFEU-a predviđa primjenu različitih mehanizama za postizanje ciljeva definiranih
         u članku 39. UFEU-a. Osim toga, kao što to proizlazi i iz Uredbe br. 1234/2007, svaka zajednička organizacija tržišta sadržava
         sebi svojstvene značajke. Iz toga proizlazi da usporedba tehničkih mehanizama primjenjivanih za propise iz različitih tržišnih
         sektora ne može biti valjana osnova za utvrđivanje diskriminacije između proizvoda koji nisu slični te koji podliježu različitim
         pravilima (vidjeti u tom smislu presudu od 28. listopada 1982., Lion i dr., 292/81 i 293/81, EU:C:1982:375, t. 24.).

      50      Iz prethodnih razmatranja proizlazi da analiza drugog prethodnog pitanja nije otkrila nijedan čimbenik koji bi, u odnosu na
         načelo nediskriminacije predviđeno u članku 40. stavku 2. drugom podstavku UFEU-a, utjecao na valjanost članka 5. stavka 4.
         točke (b) Uredbe br. 543/2008.

       Troškovi
      51      Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom
         je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju
         se.

      Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:
      1.      Analiza prvog prethodnog pitanja nije otkrila nijedan čimbenik koji bi, u odnosu na slobodu poduzetništva predviđenu u članku
            16. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, utjecao na valjanost članka 5. stavka 4. točke (b) Uredbe Komisije (EZ) br.
            543/2008 od 16. lipnja 2008. o utvrđivanju detaljnih pravila za primjenu Uredbe Vijeća (EZ) br. 1234/2007 u pogledu tržišnih
            standarda za meso peradi.
      2.      Analiza drugog prethodnog pitanja nije otkrila nijedan čimbenik koji bi, u odnosu na načelo nediskriminacije predviđeno u
            članku 40. stavku 2. drugom podstavku UFEU-a, utjecao na valjanost članka 5. stavka 4. točke (b) Uredbe br. 543/2008.
      Potpisi
      * Jezik postupka: njemački


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 13. lipnja 2013. # Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer) protiv Société anonyme d'intérêt collectif agricole Unanimes (C-671/11 i C-672/11), Organisation de producteurs Les Cimes (C-673/11), Société Agroprovence (C-674/11), Regalp SA (C-675/11) i Coopérative des producteurs d’asperges de Montcalm (COPAM) (C-676/11). # Zahtjevi za prethodnu odluku: Conseil d'État - Francuska. # Poljoprivreda. # Spojeni predmeti C-671/11 do C-676/11.


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 12. prosinca 2013.#Portgás - Sociedade de Produção e Distribuição de Gás SA protiv Ministério da Agricultura, do Mar, do Ambiente e do Ordenamento do Território.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal Administrativo e Fiscal do Porto.#Postupak sklapanja ugovora o javnoj nabavi u sektoru vodnoga gospodarstva, energetskom, prometnom i telekomunikacijskom sektoru – Direktiva 93/38/EEZ – Neprenošenje u nacionalno pravo – Mogućnost za državu da se poziva na tu direktivu protiv subjekta koji ima koncesiju za obavljanje javne službe u slučaju kada taj akt nije prenesen u nacionalno pravo.#Predmet C-425/12.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      12. prosinca 2013. (
            *1
         )
      „Postupak sklapanja ugovora o javnoj nabavi u sektoru vodnoga gospodarstva, energetskom, prometnom i telekomunikacijskom sektoru — Direktiva 93/38/EEZ — Neprenošenje u nacionalno pravo — Mogućnost za državu da se poziva na tu direktivu protiv subjekta koji ima koncesiju za obavljanje javne službe u slučaju kada taj akt nije prenesen u nacionalno pravo“
      U predmetu C‑425/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je podnio Tribunal Administrativo e Fiscal do Porto (Portugal), odlukom od 26. lipnja 2012., koju je Sud zaprimio 18. rujna 2012., u postupku

         Portgás – Sociedade de Produção e Distribuição de Gás SA

      protiv

         Ministério da Agricultura, do Mar, do Ambiente e do Ordenamento do Território,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz (izvjestitelj), predsjednik vijeća, E. Juhász, A. Rosas, D. Šváby i C. Vajda, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 4. srpnja 2013.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Portgás – Sociedade de Produção e Distribuição de Gás SA, J. Vieira Peres, advogado,

               —

               za Ministério da Agricultura, do Mar, do Ambiente e do Ordenamento do Território, M. Ferreira da Costa i M. Pires da Fonseca, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, M. Afonso i A. Tokár, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 18. rujna 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive Vijeća 93/38/EEZ od 14. lipnja 1993. o usklađivanju postupaka nabave subjekata koji djeluju u sektoru vodnoga gospodarstva, energetskom, prometnom i telekomunikacijskom sektoru (SL L 199, str. 84.), kako je izmijenjena Direktivom 98/4/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. veljače 1998. (SL L 101, str. 1., u daljnjem tekstu: Direktiva 93/38).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društva Portgás – Sociedade de Produção e Distribuição de Gás SA (u daljnjem tekstu: Portgás) i Ministério da Agricultura, do Mar, do Ambiente e do Ordenamento do Território (Ministarstvo poljoprivrede, mora, okoliša i prostornog uređenja, u daljnjem tekstu: Ministério), u svezi s odlukom kojom je naložen povrat financijske potpore dodijeljene tom društvu u okviru Europskog fonda za regionalni razvoj jer, prilikom nabave plinskih brojila od drugog društva, Portgás nije poštovao pravila prava Unije iz područja javne nabave.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               U članku 2. stavku 1. Direktive 93/38 navodi se:
               „Ova se Direktiva primjenjuje na naručitelje:

                        (a)

                        koji su javni naručitelji ili javna poduzeća i koji obavljaju jednu od djelatnosti navedenih u stavku 2.;

                        (b)

                        koji, ako nisu javni naručitelji ili javna poduzeća, kao jednu od svojih djelatnosti imaju bilo koju od djelatnosti navedenih u stavku 2., ili bilo koju kombinaciju tih djelatnosti i djeluju na temelju posebnih ili isključivih prava koja im je dodijelilo nadležno tijelo države članice.” [neslužbeni prijevod]

               4

               Među djelatnostima navedenima u članku 2. stavku 2. Direktive 93/38 nalazi se stavljanje na raspolaganje fiksnih mreža ili upravljanje fiksnim mrežama s namjerom pružanja usluge javnosti u vezi s proizvodnjom, prijenosom ili distribucijom plina.

               5

               Prema članku 4. stavcima 1. i 2. ove direktive:
               „1.   Prilikom sklapanja ugovora o nabavi robe, ugovora o radovima i ugovora o nabavi usluga ili prilikom organiziranja natječaja, naručitelji primjenjuju postupke prilagođene odredbama ove Direktive.
               2.   Naručitelji su dužni osigurati da ne dođe do diskriminacije između dobavljača, izvoditelja radova ili pružatelja usluga.” [neslužbeni prijevod]

               6

               Člankom 14. stavkom 1. točkom (c) podtočkom (i) određeno je da se navedena direktiva primjenjuje na ugovore koje sklapaju naručitelji koji obavljaju djelatnosti u području prijenosa i distribucije plina čija procijenjena vrijednost bez poreza na dodanu vrijednost nije manja od 400.000 eura.

               7

               U skladu s člankom 15. Direktive 93/38, ugovori o nabavi robe i radova, kao i ugovori čiji su predmet usluge navedene u Prilogu XVI. A toj direktivi sklapaju se u skladu s odredbama poglavlja III., IV. i V. iste direktive.

               8

               Na temelju članka 45. stavka 2. Direktive 93/38, Portugalska Republika bila je dužna usvojiti mjere potrebne za usklađivanje s tom direktivom i primjenjivati ih najkasnije od 1. siječnja 1998. Kada je riječ o izmjenama navedene direktive koje su učinjene Direktivom 98/4, njih je trebalo prenijeti u portugalski unutarnji pravni poredak najkasnije 16. veljače 2000.

         Portugalsko pravo

               9

               Direktiva 93/38 prenesena je u portugalski pravni poredak Zakonodavnim dekretom br. 223/2001 od 9. kolovoza 2001. (Diário da República I, serija A, br. 184, od 9. kolovoza 2001., str. 5002.). U skladu s njegovim člankom 53. stavkom 1., Zakonodavni dekret br. 223/2001 stupio je na snagu 120 dana nakon dana objave.

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               10

               Portgás je dioničko društvo osnovano u skladu s portugalskim pravom koje posluje u sektoru proizvodnje i distribucije prirodnog plina.

               11

               Portgás je 7. srpnja 2001. s društvom Soporgás – Sociedade Portuguesa de Gás Lda sklopio ugovor o nabavi plinskih brojila. Vrijednost ugovora bila je 532.736,92 eura.

               12

               Dana 21. prosinca 2001. Portgás je podnio zahtjev za sufinanciranje Zajednice u sklopu Europskog fonda za regionalni razvoj, koji je bio prihvaćen. Ugovor o dodjeljivanju financijske potpore za pokrivanje prihvatljivih troškova projekta POR/3.2/007/DREN, koji su uključivali i nabavu tih plinskih brojila, potpisan je 11. listopada 2002.

               13

               Nakon nadzora koji je 29. listopada 2009. obavila Inspecção‑Geral das Finanças (Opća financijska inspekcija), upravitelj Programa Operacional Norte (operativnog programa Sjever) naložio je povrat financijske pomoći koja je u okviru tog projekta bila dodijeljena Portgásu jer, kada je riječ o nabavi navedenih plinskih brojila, Portgás nije poštovao pravila prava Unije mjerodavna za sklapanje ugovora o javnoj nabavi tako da ukupni troškovi koji su bili predmet javnog sufinanciranja nisu bili prihvatljivi.

               14

               Portgás je pokrenuo poseban upravni spor pred Tribunal Administrativo e Fiscal do Porto radi poništenja odluke kojom je naložen povrat. Pred tim sudom navedeno društvo tvrdilo je da država Portugal od njega, kao privatnog poduzetnika, ne može zahtijevati usklađivanje s odredbama Direktive 93/38. Naime, prema izjavama tog društva, u trenutku sklapanja ugovora sa Soporgás – Sociedade Portuguesa de Gás Lda odredbe navedene direktive još uvijek nisu bile prenesene u portugalski pravni poredak te prema njemu nisu mogle proizvoditi izravan učinak.

               15

               Ministério je pred sudom koji je podnio zahtjev istaknulo da je Direktiva 93/38 upućena ne samo državama članicama, nego i svim naručiteljima koji su njome definirani. Prema mišljenju Ministério Portgás je u svom svojstvu isključivog koncesionara za obavljanje javne službe na području koje pokriva koncesija bio podvrgnut obvezama koje proizlaze iz te direktive.

               16

               S obzirom na sumnje u pogledu tumačenja odredbi prava Unije na koje se pozivalo u okviru glavnog postupka, Tribunal Administrativo e Fiscal do Porto odlučio je prekinuti postupak i Sudu postaviti sljedeće prethodno pitanje:
               „Može li se članak 4. stavak 1. i članak 14. stavak 1. točku (c) podtočku (i) [Direktive 93/38], kao i druge odredbe [te direktive] ili mjerodavna opća načela prava Zajednice tumačiti u smislu da stvaraju obveze za pojedince koncesionare javnih službi – osobito za subjekt koji je obuhvaćen člankom 2. stavkom 1. točkom (b) [Direktive 93/38] – dok tu direktivu država Portugal nije prenijela u nacionalno pravo te se država Portugal može pozivati na nepoštivanje tih obveza protiv navedenog pojedinca koncesionara kao akt koji se može pripisati jednom od njezinih ministarstava?”

         O prethodnom pitanju

               17

               Sud koji je uputio zahtjev u biti pita može li se protiv privatnog poduzetnika pozivati na članak 4. stavak 1., članak 14. stavak 1. točku (c) podtočku (i) i članak 15. Direktive 93/38 samo zbog toga što on ima svojstvo isključivog koncesionara za obavljanje službe od javnog interesa koji po osobnom kriteriju ulazi u područje primjene te direktive, te u slučaju potvrdnog odgovora, mogu li se tijela dotične države članice pozivati na te odredbe, ako navedena direktiva još uvijek nije prenesena u unutarnji pravni poredak te države članice.

               18

               Na samom početku treba podsjetiti na to da prema stalnoj sudskoj praksi Suda kad god se odredbe direktive sadržajno gledajući čine bezuvjetnima i dovoljno određenima, pojedinci se na te odredbe mogu pozivati pred nacionalnim sudovima protiv države ako je ona propustila direktivu prenijeti u nacionalno pravo u propisanim rokovima ili ako ju je pogrešno prenijela (vidjeti osobito presudu od 19. siječnja 1982., Becker, 8/81, Zb., str. 53., točku 25., kao i presudu od 24. siječnja 2012., Dominguez, C‑282/10, točku 33. i tamo navedenu sudsku praksu).

               19

               Kada je riječ o članku 4. stavku 1., članku 14. stavku 1. točki (c) podtočki (i) i članku 15. Direktive 93/38, valja istaknuti da te odredbe bezuvjetno i određeno propisuju da naručitelji koji posluju, među ostalim, u sektorima prijenosa ili distribucije plina ugovore o nabavi robe čija procijenjena vrijednost bez poreza na dodanu vrijednost nije manja od 400.000,00 eura moraju sklapati u skladu s poglavljima III., IV. i V. te direktive i osigurati da ne dođe do diskriminacije između dobavljača, izvoditelja radova ili pružatelja usluga.

               20

               Otuda slijedi da su te odredbe Direktive 93/38 bezuvjetne i dovoljno određene kako bi se na njih moglo pozivati pred nacionalnim sudovima.

               21

               U tim okolnostima, potrebno je utvrditi je li moguće pozivati se na navedene odredbe pred nacionalnim sudovima protiv privatnog poduzetnika, poput Portgása, u svojstvu isključivog koncesionara javne službe.

               22

               S tim u svezi, valja podsjetiti na to da na temelju članka 288. stavka 3. UFEU‑a obvezujući karakter direktive, koji predstavlja osnovu za mogućnost pozivanja na direktivu, postoji samo u odnosu na „svaku državu članicu kojoj je upućena”. Otuda, u skladu sa stalnom sudskom praksom, slijedi da direktiva sama po sebi ne može pojedincu nametnuti obveze, pa se na nju kao takvu nije moguće pozvati pred nacionalnim sudom protiv pojedinca (presuda od 8. listopada 1987., Kolpinghuis Nijmegen, 80/86, Zb., str. 3969., točka 9.; presuda od 14. srpnja 1994., Faccini Dori, C‑91/92, Zb., str. I‑3325., točka 20., kao i gore navedena presuda Dominguez, točka 37. i tamo navedena sudska praksa).

               23

               Što se tiče tijela protiv kojih se može pozivati na odredbe direktive, iz sudske prakse Suda proizlazi da se na te odredbe može pozivati protiv države bez obzira na svojstvo u kojem ona djeluje, kao poslodavac ili javna vlast. U jednom i drugom slučaju treba, naime, izbjeći situaciju u kojoj bi država mogla imati koristi od svog nepoštivanja prava Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 26. veljače 1986., Marshall, 152/84, Zb., str. 723., točku 49., presudu od 12. srpnja 1990. Foster i dr., C‑188/89, Zb., str. I‑3313., točku 17., kao i gore navedenu presudu Dominguez, točku 38.).

               24

               Tako se, u skladu sa stalnom sudskom praksom, među subjekte protiv kojih se može pozivati na odredbe direktive koje mogu imati izravan učinak ubraja i subjekt kojemu je, bez obzira na njegov pravni oblik, na temelju akta javne vlasti, povjereno obavljanje službe od javnog interesa pod njezinim nadzorom te u tu svrhu raspolaže iznimnim ovlastima koje nadilaze pravila mjerodavna za odnose među pojedincima (gore navedena presuda Foster i dr., točka 20.; presuda od 14. rujna 2000., Collino i Chiappero, C‑343/98, Zb., str. I‑6659., točka 23.; presuda od 5. veljače 2004., Rieser Internationale Transporte, C‑157/02, Zb., str. I‑1477., točka 24.; presuda od 19. travnja 2007., Farrell C‑356/05, Zb., str. I‑3067., točka 40., kao i gore navedena presuda Dominguez, točka 39.).

               25

               Iz navedene sudske prakse proizlazi da čak i ako neki pojedinac po osobnom kriteriju ulazi u područje primjene direktive, na njezine odredbe kao takve nije se moguće pozivati pred nacionalnim sudom protiv tog pojedinca. Tako, kao što je istaknuo i nezavisni odvjetnik u točki 41. mišljenja, okolnost da se privatni poduzetnik kao isključivi koncesionar javne službe nalazi među subjektima koji prema osobnom kriteriju izričito ulaze u područje primjene Direktive 93/38 sama po sebi ne dovodi do zaključka da se protiv tog poduzetnika može pozivati na odredbe navedene direktive.

               26

               Potrebno je, naime, da se navedena služba od javnog interesa obavlja pod nadzorom javne vlasti te da navedeni poduzetnik raspolaže iznimnim ovlastima koje nadilaze pravila mjerodavna za odnose među pojedincima (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu Rieser Internationale Transporte, točke 25. do 27.).

               27

               Kada je riječ o položaju Portgása, iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da je država Portugal tom poduzetniku kao isključivom koncesionaru povjerila obavljanje službe od javnog interesa, i to upravljanje plinskom distribucijskom mrežom za područje sjevernog Portugala.

               28

               No podaci koje je pružio sud koji je postavio zahtjev ne omogućuju Sudu da utvrdi je li se ta služba od javnog interesa, u vrijeme nastanka činjenica o kojima se raspravlja u glavnom postupku, obavljala pod nadzorom državnih tijela te je li Portgás raspolagao iznimnim ovlastima koje nadilaze pravila mjerodavna za odnose među pojedincima.

               29

               S tim u svezi, treba istaknuti da je Portgás, bez osporavanja od strane portugalske vlade, u odnosu na pitanje je li navedena služba od javnog interesa obavljana pod nadzorom portugalskih vlasti, izjavio da država Portugal nema većinski ili isključivi udio u temeljnom kapitalu društva te da ona ne može imenovati članove upravnih i nadzornih tijela niti davati upute koje se tiču upravljanja djelatnostima javne službe. Iz spisa kojim Sud raspolaže, međutim, jasno ne proizlazi jesu li te okolnosti bile ispunjene u trenutku nastanka činjenica o kojima se raspravlja u glavnom postupku.

               30

               Što se tiče pitanja je li Portgás raspolagao iznimnim ovlastima koje nadilaze pravila mjerodavna za odnose među pojedincima, treba istaknuti da, premda je taj poduzetnik na temelju ugovora o koncesiji raspolagao posebnim i isključivim pravima, kao što je istaknuo i nezavisni odvjetnik u točki 39. mišljenja, to ne podrazumijeva zaključak da je on raspolagao takvim iznimnim ovlastima. Okolnost da je Portgás mogao zahtijevati provođenje izvlaštenja potrebnog za postavljanje i upravljanje infrastrukturom, bez mogućnosti da ga sam provede, nije samo po sebi dovoljno da bi se priznalo da je Portgás raspolagao iznimnim ovlastima koje nadilaze pravila mjerodavna za odnose među pojedincima.

               31

               U tim okolnostima sud koji je uputio zahtjev treba provjeriti je li, u vrijeme nastanka činjenica o kojima se raspravlja u glavnom postupku, Portgás bio subjekt kojemu je povjereno obavljanje službe od javnog interesa pod nadzorom javne vlasti te je li navedeni poduzetnik u tu svrhu raspolagao takvim iznimnim ovlastima.

               32

               Pod pretpostavkom da se Portgás nalazi među subjektima protiv kojih se na temelju sudske prakse citirane u točki 24. pojedinac može pozivati na odredbe Direktive 93/38, treba ispitati mogu li se i portugalske vlasti pozivati na te odredbe protiv Portgása.

               33

               S tim u svezi, valja istaknuti da, premda je stajalište Suda da se pojedinci mogu pozivati na bezuvjetne i dovoljno određene odredbe direktive protiv subjekta kojemu je povjereno obavljanje službe od javnog interesa pod nadzorom javne vlasti i koji u tu svrhu raspolaže iznimnim ovlastima (vidjeti u tom smislu gore navedene presude Foster i dr., točke 18. i 20. te Dominguez, točke 38. i 39., kao i tamo navedenu sudsku praksu), kontekst predmeta u ovom glavnom postupku razlikuje se od konteksta navedene sudske prakse.

               34

               U kontekstu ovog predmeta, važno je podsjetiti na to da je, u skladu sa sudskom praksom Suda, obveza države članice da poduzme sve mjere potrebne za postizanje rezultata predviđenog direktivom obveza prisilne naravi nametnuta člankom 288. stavkom 3. UFEU‑a i samom direktivom. Ta obveza na poduzimanje svih općih ili pojedinačnih mjera odnosi se na sva tijela vlasti države članice (vidjeti presudu od 18. prosinca 1997., Inter‑Environnement Wallonie, C‑129/96, Zb., str. I‑7411., točku 40. i tamo navedenu sudsku praksu), kao i na subjekte kojima je povjereno obavljanje službe od javnog interesa pod nadzorom tih vlasti i koji u tu svrhu raspolažu iznimnim ovlastima. Otuda proizlazi to da tijela vlasti države članice moraju biti u stanju osigurati da ti subjekti poštuju odredbe Direktive 93/38.

               35

               Bilo bi, naime, kontradiktorno odlučiti da su tijela državne vlasti i subjekti koji ispunjavaju pretpostavke iz točke 24. ove presude dužni primjenjivati Direktivu 93/38 uskraćujući istodobno navedenim tijelima vlasti mogućnost da, ako je to potrebno i pred nacionalnim sudovima, osiguraju poštovanje odredaba navedene direktive od strane subjekta koji ispunjava navedene pretpostavke, premda je taj subjekt također dužan poštovati istu direktivu.

               36

               Osim toga, države članice mogle bi imati koristi od svog nepoštivanja prava Unije kada bi propustile ispravno prenijeti direktivu u nacionalno pravo, a poštovanje odredbi Direktive 93/38 od strane ovih subjekata ne bi bilo moguće osigurati na poticaj tijela državne vlasti.

               37

               U konačnici, takvo rješenje imalo bi za posljedicu bi imalo to da bi konkurentu iz privatne sfere bilo dopušteno pozivati se na odredbe Direktive 93/38 protiv naručitelja koji ispunjava kriterije iz točke 24. ove presude, dok ujedno tijelima državne vlasti ne bi bilo moguće pozvati se protiv istog naručitelja na obveze koje proizlaze iz iste direktive. Tako bi, ovisno o svojstvu osobe ili tijela koji se pozivaju na Direktivu 93/38, takav naručitelj bio dužan odnosno ne bi bio dužan poštovati odredbe navedene direktive. U tim okolnostima, međutim, ista direktiva ne bi se jednako primjenjivala u unutarnjem pravnom poretku države članice u pitanju.

               38

               Otuda slijedi da je privatni poduzetnik, kojemu je na temelju akta javne vlasti povjereno obavljanje službe od javnog interesa pod njezinim nadzorom i koji u tu svrhu raspolaže iznimnim ovlastima koje nadilaze pravila mjerodavna za odnose među pojedincima, dužan poštovati odredbe Direktive 93/38, pa se protiv njega tijela države članice mogu pozivati na te odredbe.

               39

               Uzimajući u obzir sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti kako slijedi:

                        —

                        Članak 4. stavak 1., članak 14. stavak 1. točku (c) podtočku (i) i članak 15. Direktive 93/38 treba tumačiti u smislu da se na njih ne može pozivati protiv privatnog poduzetnika samo zbog toga što on ima svojstvo isključivog koncesionara za obavljanje službe od javnog interesa koji po osobnom kriteriju ulazi u područje primjene te direktive, dok navedena direktiva još uvijek nije prenesena u unutarnji pravni poredak države članice u pitanju.

                        —

                        Takav poduzetnik, kojemu je na temelju akta javne vlasti povjereno obavljanje službe od javnog interesa pod njezinim nadzorom te u tu svrhu raspolaže iznimnim ovlastima koje nadilaze pravila mjerodavna za odnose među pojedincima, dužan je poštovati odredbe Direktive 93/38, pa se protiv njega tijela države članice mogu pozivati na te odredbe.

         Troškovi

               40

               Budući da postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                     Članak 4. stavak 1., članak 14. stavak 1. točku (c) podtočku (i) i članak 15. Direktive Vijeća 93/38/EEZ od 14. lipnja 1993. o usklađivanju postupaka nabave subjekata koji djeluju u sektoru vodnoga gospodarstva, energetskom, prometnom i telekomunikacijskom sektoru, kako je izmijenjena Direktivom 98/4/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. veljače 1998., treba tumačiti u smislu da se na njih ne može pozivati protiv privatnog poduzetnika samo zbog toga što on ima svojstvo isključivog koncesionara za obavljanje službe od javnog interesa koji po osobnom kriteriju ulazi u područje primjene te direktive, dok navedena direktiva još uvijek nije prenesena u unutarnji pravni poredak države članice u pitanju.

                     Takav poduzetnik, kojemu je na temelju akta javne vlasti povjereno obavljanje službe od javnog interesa pod njezinim nadzorom te u tu svrhu raspolaže iznimnim ovlastima koje nadilaze pravila mjerodavna za odnose među pojedincima, dužan je poštovati odredbe Direktive 93/38, kako je izmijenjena Direktivom 98/4, pa se protiv njega tijela države članice mogu pozivati na te odredbe.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: portugalski.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 18. rujna 2014. # The Polo/Lauren Company, LP protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-265/13.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 17. siječnja 2008. # Komisija Europskih zajednica protiv Helenske Republike. # Povreda obveze države članice - Direktiva 2002/91/EZ. # Predmet C-342/07.