title: Presuda Suda (sedmo vijeće) od 9. listopada 2014.#Ministerio de Defensa i Navantia SA protiv Concello de Ferrol.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Juzgado de lo Contencioso-Administrativo nº 1 de Ferrol.#Zahtjev za prethodnu odluku – Tržišno natjecanje – Državne potpore – Članak 107. stavak 1. UFEU-a – Pojam ,državne potpore' – Porez na imovinu na nekretnine – Oslobođenje od poreza.#Predmet C‑522/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑522/13,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Juzgado Contencioso‑Administrativo n° 1 de Ferrol (Španjolska), odlukom od 12. travnja 2013., koju je Sud zaprimio 1. listopada 2013., u postupku
            Ministerio de Defensa,
            Navantia SA
            protiv
            Concello de Ferrol,
            SUD (sedmo vijeće),
            u sastavu: J.-C. Bonichot, predsjednik vijeća, A. Arabadjiev (izvjestitelj) i J. L. da Cruz Vilaça, suci,
            nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
            tajnik: A. Calot Escobar,
            uzimajući u obzir pisani postupak,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za Concello de Ferrol, M. Villalba López, procuradora,  i D. Vidal Lorenzo, abogado ,
            – za španjolsku vladu, L. Banciella Rodríguez‑Miñón, u svojstvu agenta,
            – za Europsku komisiju, E. Gippini Fournier i B. Stromsky, u svojstvu agenata,
            odlučivši, nakon saslušanja nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 107. stavka 1. UFEU‑a.
            2. Zahtjev je upućen u okviru spora između Ministerio de Defensa (španjolskog ministarstva obrane) i Navantia SA (u daljnjem tekstu: Navantia), s jedne strane, i Concello de Ferrol (općine Ferrol), s druge strane, o oslobođenju od poreza na imovinu na zemljište koje je tome društvu dano na korištenje.
            Pravni okvir
            3. Kraljevska zakonodavna uredba 2/2004 o preinaci teksta zakona kojim se uređuju lokalne financije (Real Decreto Legislativo 2/2004 por el que se aprueba el texto refundido de la Ley Reguladora de las Haciendas Locales), od 5. ožujka 2004. (BOE br. 59 od 9. ožujka 2004., str. 10284.), u verziji koja se primjenjuje u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Zakon iz 2004.), definira porez na imovinu kao „stvarni, izravni porez, nametnut na vrijednost nekretnina, na način propisan ovim Zakonom“.
            4. Članak 61. stavak 1. Zakona iz 2004. predviđa:
            „Oporezivi događaj čine sljedeća prava na izgrađenim ili neizgrađenim ruralnim ili urbanim nekretninama i nekretninama s posebnim karakteristikama:
            a) upravna koncesija na same nekretnine ili javne službe kojima su namijenjene;
            b) stvarno pravo građenja;
            c) stvarno pravo plodouživanja;
            d) pravo vlasništva.“
            5. Članak 62. navedenog zakona, naslovljen „Oslobođenja“, u stavku 1. točki (a) određuje:
            Od poreza su oslobođene sljedeće nekretnine:
            a) one koje su u vlasništvu države, autonomnih zajednica i jedinica lokalne samouprave, i koje se izravno koriste u svrhu sigurnosti građana, obrazovanja ili kao zatvori, kao i nekretnine u vlasništvu države koje se koriste u svrhu nacionalne obrane.“
            6. Članak 63. stavci 1. i 2. Zakona iz 2004. određuju:
            „1. Porezu podliježu, kao porezni obveznici, fizičke i pravne osobe [...] koje su nositelji prava koje čini, u svakom slučaju, oporezivi događaj.
            [...]
            2. Odredbe iz prethodnog stavka ne dovode u pitanje pravo poreznog obveznika na prijenos porezne obveze, u skladu s pravilima običajnog prava.
            Tijela javne uprave i subjekti ili tijela iz prethodnog stavka prenijet će iznos dugovanog poreza koji se primjenjuje na osobe koje, s obzirom na to da nemaju svojstvo poreznog obveznika, koriste njihovu nekretnine ili imovinu uz naknadu. Potonje su dužne obaviti prijenos. U tu svrhu, preneseni iznos određuje se na temelju dijela katastarske vrijednosti koja odgovara korištenoj površini i gradnji izravno povezanima sa svakim najmoprimcem ili nositeljem prava korištenja.“
            Činjenice glavnog postupka i prethodno pitanje
            7. Navantia je poduzetnik u stopostotnom vlasništvu španjolske države. Njezina djelatnost sastoji se u gradnji i održavanju ratnih brodova za potonju i druge države, članice ili nečlanice Europske unije, te u proizvodnji, popravcima i održavanju raznih proizvoda za privatni sektor, prvenstveno u području pomorstva i energetike.
            8. Navantia ima brodogradilište koje se nalazi na području Concello od Ferrol, čija površina iznosi 932.348 m 2 . Sporazumom zaključenim 6. rujna 2001. španjolska vlada dala je zemljište, koje ima u vlasništvu a koje odgovara tom brodogradilištu, na korištenje Navantiji u obliku prijenosa prava korištenja za iznos od jednog eura godišnje (u daljnjem tekstu: Sporazum iz 2001.).
            9. Porez na imovinu na to zemljište, koji iznosi 590.308,77 eura za 2010., nametnuo je Concello Ferrol za godine prije 2008.
            10. Kao vlasnik navedenog zemljišta, a zbog prijenosa samog prava korištenja na Navantiju, španjolska je država obveznik poreza na imovinu, u skladu s člankom 61. stavkom 1. točkom (d) Zakona iz 2004. Na temelju Sporazuma iz 2001. španjolska država prenosi iznos tog poreza na Navantiju, tako da u konačnici potonja mora snositi teret.
            11. Za 2008. i naredne godine španjolska država i Navantia zatražile su od Concello de Ferrol, na temelju članka 62. stavka 1. Zakona iz 2004., oslobođenje od poreza na imovinu za zemljište na kojem je sagrađeno brodogradilište, koji im je odbijen. Ta je odluka o odbijanju osporena pred nadležnim sudovima i taj je spor predmet glavnog postupka.
            12. Presudom od 22. listopada 2012. Tribunal Superior de Justicia de Galicia (Visoki sud Galicije) poništio je prethodnu presudu Juzgado Contencioso‑Administrativo n° 1 de Ferrol od 25. studenoga 2011., kojom je potonji odbio tužbu koja mu je bila podnesena, utvrdivši da treba priznati zatraženo oslobođenje od poreza. Predmet je stoga upućen sudu koji je uputio zahtjev.
            13. Juzgado Contencioso‑Administrativo n° 1 de Ferrol smatra da zatraženo oslobođenje od poreza može uključivati davanje državne potpore protivne članku 107. stavku 1. UFEU‑a u korist Navantije, s obzirom na to da bi to oslobođenje bilo odobreno iz javnih sredstava društvu u državnom vlasništvu i da ono narušava ili prijeti da će narušiti tržišno natjecanje.
            14. Štoviše, sud koji je uputio zahtjev smatra da bi, kao krajnji korisnik zatraženog oslobođenja, Navantia dobila selektivnu prednost jer bi joj se porezno opterećenje koje uobičajeno snosi – i koje snose njezini privatni konkurenti u području brodogradnje – smanjilo na račun gubitka prihoda za Concello de Ferrol. Glede jačanja tržišnog položaja Navantije na tržištima na koja se odnose njezine vojne i civilne djelatnosti, s jedne bi strane tržišno natjecanje moglo biti narušeno a s druge bi strane utjecalo na trgovinu između država članica.
            15. U navedenim okolnostima Juzgado Contencioso‑Administrativo n° 1 de Ferrol odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
            „Je li oslobođenje od poreza na imovinu u korist [Navantije] u skladu s člankom [107. UFEU‑a]? Je li oslobođenje od poreza koje država članica [Kraljevina Španjolske] može predvidjeti u odnosu na zemljište [...] koje ima u vlasništvu, dano na korištenje privatnom poduzetniku čiji je kapital u cijelosti u državnom vlasništvu [...] i koji joj isporučuje robu i usluge kojima se može trgovati između država članica, u skladu s člankom 107. UFEU‑a?“
            O prethodnom pitanju
            16. Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita, u bitnom, treba li članak 107. stavak 1. UFEU‑a tumačiti u smislu da oslobođenje od poreza na nekretnine na zemljištu u državnom vlasništvu, koje je dano na korištenje poduzetniku čiji je kapital u cijelosti u državnom vlasništvu i koji na tom zemljištu proizvodi proizvode i pruža usluge kojima se može trgovati između država članica na tržištima otvorenima tržišnom natjecanju, predstavlja državnu potporu zabranjenu tom odredbom.
            17. Najprije valja napomenuti da Sudu nije upućeno pitanje usklađenosti s člankom 107. UFEU‑a davanja zemljišta, od strane države članice, na korištenje privatnom poduzetniku uz simboličnu naknadu.
            18. Glede postavljenog pitanja, treba podsjetiti da je, na temelju članka 107. stavka 1. UFEU‑a, ako nije drugačije predviđeno Ugovorima, svaka potpora koju dodijeli država članica, ili koja se dodjeljuje putem državnih sredstava u bilo kojem obliku kojim se narušava ili prijeti da će se narušiti tržišno natjecanje stavljanjem određenih poduzetnika ili proizvodnje određene robe u povoljniji položaj, nespojiva s unutarnjim tržištem u mjeri u kojoj utječe na trgovinu među državama članicama.
            19. Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, kvalifikacija „potpore“ u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a zahtijeva da svi uvjeti iz te odredbe budu ispunjeni (presuda Komisija/Deutsche Post, C‑399/08 P, EU:C:2010:481, t. 38. i navedena sudska praksa).
            20. Stoga, da bi se nacionalna mjera mogla okarakterizirati kao državna potpora u smislu članka107. stavka 1. UFEU‑a, mora se, kao prvo, raditi o intervenciji države ili intervenciji putem državnih sredstava, kao drugo, ta intervencija mora biti takva da može utjecati na trgovinu među državama članicama, treće, mora davati prednost svom korisniku i, četvrto, treba narušavati ili prijetiti da će narušiti tržišno natjecanje (presuda Komisija/Deutsche Post, EU:C:2010:481, t. 39. i navedena sudska praksa).
            21. Kao prvo, treba ispitati treći od navedenih uvjeta, prema kojem mjera o kojoj je riječ mora davati prednost svom korisniku. Glede toga, treba napomenuti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, državnim potporama smatraju se intervencije koje su bez obzira na svoj oblik takve da mogu staviti poduzetnike izravno ili neizravno u povoljniji položaj ili koje treba smatrati gospodarskom prednošću koju poduzetnik korisnik ne bi ostvario u normalnim tržišnim uvjetima (presuda Komisija/Deutsche Post, EU:C:2010:481, t. 40. i navedena sudska praksa).
            22. Stoga se potporama osobito smatraju intervencije koje u različitim oblicima smanjuju troškove koji uobičajeno opterećuju proračun poduzetnika i koje su time, iako nisu subvencije u strogom značenju riječi, iste naravi i imaju identične učinke (presuda Bouygues i Bouygues Télécom/Komisija i dr. i Komisija/Francuska i dr., C‑399/10 P i C‑401/10 P, EU:C:2013:175, t. 101.).
            23. Iz tog proizlazi da mjera kojom tijela javne vlasti određenim poduzetnicima dodjeljuju povoljniji porezni tretman, koji, iako ne uključuje prijenos državnih sredstava, stavlja korisnike u povoljniji financijski položaj od ostalih poreznih obveznika, predstavlja državnu potporu u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a. Međutim, porezne olakšice koje proizlaze iz opće mjere primjenjive bez razlike na sve gospodarske subjekte nisu državne potpore u smislu članka 107. UFEU‑a (presuda P, C‑6/12, EU:C:2013:525, t. 18. i navedena sudska praksa).
            24. U ovom predmetu, iz spisa kojim Sud raspolaže proizlazi da je, s jedne strane, prema Sporazumu iz 2001., Navantia dužna španjolskoj državi vratiti porez na imovinu koji je dugovan Concellu de Ferrol, u skladu s člancima 60. i 61. Zakona iz 2004., za zemljište koje ona koristi i na kojemu je izgradila brodogradilište i da, s druge strane, osporeno oslobođenje od poreza, predviđeno člankom 62. istog zakona, ima za posljedicu da niti je španjolska država platila taj porez Concellu de Ferrol niti je, posljedično, Navantia platila porez španjolskoj državi.
            25. Nadalje, nesporno je da, u skladu s člankom 61. stavkom 1. Zakona iz 2004., svaki poduzetnik koji obavlja djelatnost na privatnom ili javnom zemljištu i koji ispunjava jedan od uvjeta navedenih u toj odredbi podliježe porezu na imovinu. U tom smislu Concello de Ferrol tvrdi da gotovo svi poduzetnici ispunjavaju jedan od tih uvjeta i da samo specifični mehanizam prijenosa prava korištenja, koji se provodi na temelju Sporazuma iz 2001., omogućuje Navantiji da izbjegne biti kvalificirana kao porezni obveznik.
            26. Osim toga, kao što je naveo Concello de Ferrol, iz članka 63. stavka 2. navedenog zakona proizlazi da, u netipičnim slučajevima kao što je onaj u glavnom postupku, u kojima korištenje zemljišta ne prati jedno od prava koja čine oporezivi događaj koji dovodi do poreza na nekretnine, postoji zakonska obveza za španjolsku vladu da prenese taj porez na korisnika zemljišta, a Sporazum iz 2001. zadovoljava tu zakonsku obvezu.
            27. U tim okolnostima potrebno je uzeti u obzir da je porez na nekretnine porez koji uobičajeno plaća Navantia i da oslobođenje koje ona uživa ima učinak izravnog smanjivanja, bez potrebe za daljnjim intervencijama, troškova koji uobičajeno opterećuju proračun poduzetnika istog statusa kao Navantia. Stoga se čini da takvo oslobođenje od poreza daje Navantiji gospodarsku prednost.
            28. Ako španjolska vlada tvrdi da, u skladu s člankom 62. stavkom 1. točkom (a) Zakona iz 2004., oslobođenje od poreza predviđeno tom odredbom nije bilo uvedeno u korist poduzetnikâ poput Navantije, nego isključivo u korist španjolske države kao obveznika poreza na imovinu, te da se predviđeni ciljevi odnose na razloge nacionalne obrane, važno je napomenuti da razlozi na kojima se temelji jedna mjera potpore nisu dovoljni da bi se odmah mogla izbjeći kvalifikacija takve mjere kao „potpore“ u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a, jer ta odredba ne pravi razliku između uzroka i ciljeva državnih intervencija, nego ih definira u odnosu na njihove učinke (presude Comitato „Venezia vuole Vivere“ i dr./Komisija, C‑71/09 P, C‑73/09 P i C‑76/09 P, EU:C:2011:368, t. 94., i Komisija/EDF, C‑124/10 P, EU:C:2012:318, t. 77. i navedena sudska praksa).
            29. U ovom predmetu, kao što proizlazi iz točaka 24. do 26. ove presude, čini se da, na temelju članka 62. stavka 1. točke (a) i članka 63. stavka 2. Zakona iz 2004. i u skladu sa Sporazumom iz 2001., oslobođenje od poreza na imovinu dovodi do izravnog smanjivanja, bez potrebe za daljnjim intervencijama, troškova koji uobičajeno opterećuju proračun poduzetnika istog statusa kao Navantia.
            30. Budući da španjolska vlada tvrdi da takvo oslobođenje treba smatrati naknadom za usluge koje je Navantia izvršila kako bi ispunila obveze javne službe, tako da ta mjera neće dati nikakvu prednost tom poduzetniku, važno je napomenuti da postojanje veze između, s jedne strane, ovog oslobođenja od poreza i, s druge strane, možebitnih usluga od javnog interesa koje pruža Navantia, ni na koji način ne proizlazi iz spisa kojim Sud raspolaže.
            31. U tim okolnostima potrebno je utvrditi da oslobođenje od poreza na imovinu daje Navantiji gospodarsku prednost.
            32. Osim toga, treba podsjetiti da članak 107. UFEU‑a zabranjuje potpore koje „stavljaju određene poduzetnike ili proizvodnju određene robe u povoljniji položaj“, odnosno selektivne potpore (presuda P, EU:C:2013:525, t. 17.).
            33. Stoga, iako mjera kojom tijela javne vlasti dodjeljuju određenim poduzetnicima povoljniji porezni tretman koji, iako ne uključuje prijenos državnih sredstava, stavlja korisnike u povoljniji financijski položaj od ostalih poreznih obveznika, predstavlja državnu potporu u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a, to ne vrijedi za porezne olakšice koje proizlaze iz opće mjere primjenjive bez razlike na sve gospodarske subjekte, koje nisu državne potpore u smislu iste odredbe (presuda P, EU:C:2013:525, t. 18.).
            34. S tim u svezi, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da članak 107. stavak 1. UFEU‑a zahtijeva da se utvrdi stavlja li neka nacionalna mjera, u okviru određenog pravnog sustava, „određene poduzetnike ili proizvodnju određene robe u povoljniji položaj“, u usporedbi s drugima koji se nalaze, glede cilja koji se želi postići tom mjerom, u usporedivom činjeničnom i pravnom položaju (presuda Portugal/Komisija, C‑88/03, EU:C:2006:511, t. 54. i navedena sudska praksa).
            35. Prema tome, kvalifikacija nacionalne porezne mjere kao „selektivne“ podrazumijeva, prije svega, preliminarnu identifikaciju i ispitivanje zajedničkog ili „uobičajenog“ poreznog sustava primjenjivog u dotičnoj državi članici. U odnosu na zajednički ili „uobičajeni“ porezni sustav potrebno je, nadalje, ocijeniti i utvrditi mogući selektivni karakter prednosti dodijeljene predmetnom poreznom mjerom te dokazati da ona odstupa od navedenog zajedničkog sustava, jer uvodi razlikovanje među subjektima koji su, glede cilja poreznog sustava te države članice, u usporedivom činjeničnom i pravnom položaju (presuda Paint Graphos i dr., C‑78/08 do C‑80/08, EU:C:2011:550, t. 49.).
            36. S tim u svezi, iz elemenata kojima Sud raspolaže proizlazi, s jedne strane, da, u skladu s člancima 60. do 63. Zakona iz 2004., svako posjedovanje ili korištenje zemljišta dovodi, načelno, do obveze plaćanja poreza na imovinu. Stoga treba smatrati da je sustav ovog poreza referentni pravni sustav za ocjenu možebitnog selektivnog karaktera predmetne mjere oslobođenja od poreza.
            37. S druge strane, već je napomenuto da je, odstupanjem od općeg pravila navedenog u prethodnoj točki, korištenje zemljišta na kojem se nalazi Navantijino brodogradilište, primjenom spornog oslobođenja od poreza i na temelju Sporazuma iz 2001, koji uređuje prijenos samog prava korištenja tog zemljišta za navedenog poduzetnika, oslobođeno od poreza na imovinu.
            38. Stoga je važno utvrditi je li oslobođenje od poreza poput onog iz glavnog postupka takvo da stavlja Navantiju u povoljniji položaj u odnosu na druge poduzetnike koji se nalaze u usporedivom činjeničnom i pravnom položaju glede cilja koji se želi postići španjolskim sustavom poreza na imovinu, a to je oporezivanje posjedovanja ili korištenja zemljišta.
            39. S tim u svezi, iz spisa proizlazi da se oslobođenje od poreza za nekretnine u vlasništvu države „koje se koriste u svrhu nacionalne obrane“, predviđeno člankom 62. stavkom 1. točkom (a) Zakona iz 2004., može primjenjivati na sve djelatnosti poduzetnika poput Navantije bez potrebe razlikovanja imaju li one vojni ili civilni karakter, utvrđivanje čega je zadaća nacionalnog suda.
            40. Stoga treba uzeti u obzir da se, glede cilja oporezivanja posjedovanja ili korištenja zemljišta, u pravnom i činjeničnom stanju usporedivom s Navantijinim ne nalaze samo poduzetnici koji posjeduju ili koriste zemljišta u svrhe koje se djelomično odnose na nacionalnu obranu, nego i oni koji posjeduju ili koriste zemljišta isključivo u civilne svrhe.
            41. Prema tome, jasno je da je, u odnosu na potonju skupinu poduzetnika, Navantia uživala, glede svojih civilnih djelatnosti, poreznu olakšicu koju nisu mogli zatražiti drugi poduzetnici koji su se nalazili u usporedivom činjeničnom i pravnom položaju. Stoga treba utvrditi da je odnosna porezna olakšica a priori  selektivna.
            42. Međutim, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, pojam državne potpore ne odnosi se na državne mjere koje uvode razlikovanje između poduzetnika i stoga su a priori  selektivne jer to razlikovanje proizlazi iz prirode ili strukture poreznog sustava u koji spadaju, što je na državi članici da dokaže (presuda Portugal/Komisija, EU:C:2006:511, t. 52. i 80. i navedena sudska praksa).
            43. Mjera koja čini iznimku od primjene općeg poreznog sustava doista može biti opravdana prirodom i općom strukturom poreznog sustava ako država članica o kojoj je riječ može dokazati da ta mjera izravno proizlazi iz osnovnih i vodećih načela njenog poreznog sustava. U tom pogledu treba praviti razliku između, s jedne strane, ciljeva dodijeljenih posebnom pravnom režimu i koji su mu izvanjski i, s druge strane, mehanizama prirođenih samom poreznom sustavu potrebnih za postizanje tih ciljeva (presuda Portugal/Komisija, EU:C:2006:511, t. 81.).
            44. U ovom predmetu, iz dokaza podnesenih Sudu ne proizlazi da je španjolska vlada iznijela ijedan argument kojim bi dokazala da zatražena porezna olakšica proizlazi izravno iz osnovnih i vodećih načela poreznog sustava te države članice kao ni da je ona nužna za rad i učinkovitost poreznog sustava. Osim toga, kao što je navela Europska komisija, ne čini se da je oslobođenje od poreza za nekretnine u vlasništvu države koje se koriste u svrhu nacionalne obrane izravno povezano s ciljevima samog poreza na nekretnine. Međutim, zadaća je nacionalnog suda da utvrdi postoje li opravdanja, uzimajući u obzir sve relevantne elemente spora koji se pred njim vodi.
            45. S obzirom na sva navedena razmatranja, treba ustvrditi da je, u ovom predmetu, treći uvjet, koji se odnosi na postojanje gospodarske prednosti za korisnika zatražene mjere, vjerojatno ispunjen.
            46. Kao drugo, glede prvog uvjeta, koji se odnosi na intervenciju države ili putem državnih sredstava, treba napomenuti da samo prednosti dodijeljene izravno ili neizravno putem državnih sredstava ili koje čine dodatan trošak za državu treba smatrati potporama u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a. Štoviše, iz samog teksta te odredbe i pravila postupka utvrđenih u članku 108. UFEU‑a proizlazi da prednosti dodijeljene putem drugih sredstava, koja nisu državna, ne potpadaju u područje primjene predmetnih odredaba (presuda Bouygues i Bouygues Télécom/Komisija i dr. i Komisija/Francuska i dr., EU:C:2013:175 t. 99. i navedena sudska praksa).
            47. Stoga je važno provjeriti postoji li dovoljno izravna veza između, s jedne strane, prednosti dodijeljene korisniku i, s druge strane, smanjenja državnog proračuna, odnosno dovoljno konkretnog gospodarskog rizika za opterećenje tog proračuna (vidjeti, u tom smislu, presudu Bouygues i Bouygues Télécom/Komisija i dr. i Komisija/Francuska i dr., EU:C:2013:175, t. 109.).
            48. U tom pogledu, s jedne strane, nesporno je da je zatraženu poreznu olakšicu uvela španjolska država i da ona stoga predstavlja intervenciju potonje. Nadalje, jasno je da smanjenje troškova koji bi uobičajeno opterećivali proračun Navantije, koje proizlazi iz tog oslobođenja od poreza, ima za posljedicu smanjenje proračuna Concella de Ferrol.
            49. U tim okolnostima uvjet koji se odnosi na intervenciju države putem državnih sredstava može se smatrati ispunjenim, a zadaća je suda koji je uputio zahtjev da to provjeri.
            50. To se utvrđenje ne može pobiti argumentacijom španjolske vlade, u okviru koje se ona poziva na presude Streekgewest (C 174/02, EU:C:2005:10) i Distribution Casino France i dr. (C‑266/04 do C‑270/04, C‑276/04 i C‑321/04 do C‑325/04, EU:C:2005:657). Štoviše, ta sudska praksa nije relevantna za glavni postupak jer se odnosi na situaciju koja je različita od one u tom postupku, u kojem je porez integralni dio mjere potpore i stoga i sam čini potporu. Međutim u glavnom se postupku nikako ne tvrdi da porez na nekretnine sam po sebi znači potporu, nego samo to da oslobođenje od njega u predmetnom slučaju znači potporu u korist Navantije.
            51. Kao treće, glede drugog i četvrtog uvjeta koji se odnose na utjecaj na trgovinu među državama članicama i na konkurentnost oslobođenja od poreza poput onog o kojemu je riječ u glavnom postupku, treba podsjetiti da, u svrhu kvalifikacije nacionalne mjere državne potpore, nije potrebno utvrditi stvarni utjecaj predmetne potpore na trgovinu između država članica i stvarno narušavanje tržišnog natjecanja, nego samo ispitati može li ta potpora utjecati na trgovinu i narušiti tržišno natjecanje (presuda Libert i dr., C‑197/11 i C‑203/11, EU:C:2013:288, t. 76. i navedena sudska praksa).
            52. Osobito se, kada potpora koju država članica dodijeli jača položaj poduzetnika u odnosu na ostale poduzetnike konkurente u trgovini unutar Zajednice, smatra da ta potpora utječe na potonje (presuda Libert i dr., EU:C:2013:288, t. 77. i navedena sudska praksa).
            53. U ovom je predmetu nesporno da je sektor brodogradnje tržište otvoreno za tržišno natjecanje i trgovinu između država članica, na kojem je Navantia dakle u položaju tržišnog natjecanja s drugim poduzetnicima. Osim toga, kao što proizlazi iz podataka navedenih u odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, to ne vrijedi samo za civilne djelatnosti tog poduzetnika, nego i za njezinu djelatnost u vojnom sektoru.
            54. U takvim okolnostima zatraženo oslobođenje od poreza može utjecati na trgovinu između država članica i narušiti tržišno natjecanje, a zadaća je suda koji je uputio zahtjev da to utvrdi.
            55. Iz toga slijedi da četiri uvjeta iz točke 20. ove presude mogu biti ispunjena u ovom predmetu. Međutim, zadaća je suda koji je uputio zahtjev da provjeri treba li, uzimajući u obzir sve relevantne elemente spora koji se pred njim vodi, ocijenjene u skladu s elementima tumačenja koje je dao Sud, navedena porezna olakšica biti kvalificirana kao državna potpora u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a.
            56. S obzirom na sva prethodna razmatranja, odgovor na postavljeno pitanje jest da članak 107. stavak 1. UFEU‑a treba tumačiti u smislu da oslobođenje od poreza na nekretnine na zemljištu u državnom vlasništvu, koje je dano na korištenje poduzetniku čiji je kapital u cijelosti u državnom vlasništvu i koji na tom zemljištu proizvodi proizvode i pruža usluge kojima se može trgovati između država članica na tržištima otvorenima tržišnom natjecanju, može predstavljati državnu potporu zabranjenu tom odredbom. Međutim, zadaća je suda koji je uputio zahtjev da provjeri treba li, uzimajući u obzir sve relevantne elemente spora koji se pred njim vodi, ocijenjene u skladu s elementima tumačenja koje je dao Sud, navedena porezna olakšica biti kvalificirana kao državna potpora u smislu te iste odredbe.
            Troškovi
            57. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (sedmo vijeće) odlučuje:
            Članak 107. stavak 1. UFEU‑a treba tumačiti u smislu da oslobođenje od poreza na nekretnine na zemljištu u državnom vlasništvu, koje je dano na korištenje poduzetniku čiji je kapital u cijelosti u državnom vlasništvu i koji na tom zemljištu proizvodi proizvode i pruža usluge kojima se može trgovati između država članica na tržištima otvorenima tržišnom natjecanju, može predstavljati državnu potporu zabranjenu tom odredbom. Međutim, zadaća je suda koji je uputio zahtjev da provjeri treba li, uzimajući u obzir sve relevantne elemente spora koji se pred njim vodi, ocijenjene u skladu s elementima tumačenja koje je dao Sud, navedena porezna olakšica biti kvalificirana kao državna potpora u smislu te iste odredbe.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 3. listopada 1996. # A. Hallouzi-Choho protiv Bestuur van de Sociale Verzekeringsbank. # Zahtjev za prethodnu odluku: Centrale Raad van Beroep - Nizozemska. # Predmet C-126/95.


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 19. prosinca 2013.#Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs protiv Bridport and West Dorset Golf Club Limited.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber).#Oporezivanje – PDV – Direktiva 2006/112/EZ – Izuzeća – Članak 132. stavak 1. točka (m) – Isporuke usluga koje su usko povezane sa sportom – Pristup igralištu za golf – Posjetitelji koji nisu članovi golfskoga kluba koji plaćaju naknadu za pristup terenu za igranje golfa (,green fee') – Neodobravanje izuzeća – Članak 133. stavak 1. točka (d) – Članak 134. točka (b) – Dodatni prihodi.#Predmet C-495/12.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      19. prosinca 2013. (
            *1
         )
      „Oporezivanje — PDV — Direktiva 2006/112/EZ — Izuzeća — Članak 132. stavak 1. točka (m) — Isporuke usluga koje su usko povezane sa sportom — Pristup igralištu za golf — Posjetitelji koji nisu članovi golfskoga kluba koji plaćaju naknadu za pristup terenu za igranje golfa (‚green fee’) — Neodobravanje izuzeća — Članak 133. stavak 1. točka (d) — Članak 134. točka (b) — Dodatni prihodi“
      U predmetu C‑495/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber), Ujedinjena Kraljevina, odlukom od 19. listopada 2012., koju je Sud zaprimio 5. studenoga 2012., u postupku

         Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

      protiv

         Bridport and West Dorset Golf Club Limited,
      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz (izvjestitelj), predsjednik vijeća, E. Juhász, A. Rosas, D. Šváby i C. Vajda, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: A. Impellizzeri, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 2. listopada 2013.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Bridport and West Dorset Golf Club Limited, A. Brown, advocate,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, C. Murrell, u svojstvu agenta, uz asistenciju R. Hill, barrister,

               —

               za Europsku komisiju, R. Lyal i C. Soulay, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 132. stavka 1. točke (m), članka 133. stavka 1. točke (d) i članka 134. točke (b) Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 47., str. 140.)

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (u daljnjem tekstu: Commissioners) i Bridport and West Dorset Golf Club Limited (u daljnjem tekstu: Bridport) o pitanju izuzeća od poreza na dodanu vrijednost (u daljnjem tekstu: PDV) na ulaznice koje plaćaju igrači koji nisu pridruženi članovi tog kluba da bi pristupili njegovim igralištima za golf.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članak 2. stavak 1. točka (c) Direktive 2006/112 određuje da se PDV primjenjuje na „isporuk[u] usluga uz naknadu na teritoriju određene države članice koju obavlja porezni obveznik koji djeluje kao takav”.

               4

               Članak 132. stavak 1. točka (m) koji se nalazi u poglavlju 2. glave IX. te direktive, naslovljenom „Izuzeća koja se odnose na određene aktivnosti od javnog interesa”, propisuje:
               „Države članice dužne su izuzeti sljedeće transakcije:
               [...]

                        (m)

                        isporuka određenih usluga koje su usko povezane sa sportom ili fizičkim odgojem a koje neprofitne organizacije isporučuju osobama koje sudjeluju u sportu ili fizičkom odgoju”.

               5

               Navedena odredba preuzima izuzeće predviđeno u članku 13.A stavku 1. točki (m) Šeste direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica o porezima na promet – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena osnovica za određivanje poreza (SL L 145, str. 1., u daljnjem tekstu: Šesta direktiva).

               6

               Prema članku 133. stavku 1. Direktive 2006/112:
               „Države članice mogu uvjetovati davanje prava na izuzeće iz točaka (b), (g), (h), (i), (l), (m) i (n) iz članka 132. stavka 1. tijelima koja nisu subjekti javnog prava u svakom pojedinačnom slučaju jednim od ili više sljedećih uvjeta:

                        (a)

                        dotični subjekti ne smiju sistematično ciljati na ostvarivanje dobiti, a svaki eventualni višak koji se usprkos tome ostvari ne smije se dijeliti, već ga se mora pripisati daljnjem poslovanju ili poboljšanju pruženih usluga;

                        (b)

                        te subjekte moraju voditi i njima upravljati uglavnom na dobrovoljnoj osnovi osobe koje nemaju izravnog ili neizravnog interesa, bilo same ili putem posrednika, u pogledu rezultata dotičnih aktivnosti;

                        (c)

                        ti subjekti moraju zaračunavati cijene koje odobravaju tijela javne vlasti ili koje ne premašuju takve odobrene cijene, ili, u pogledu usluga koje ne podliježu odobrenju, cijene koje su niže od onih koje za slične usluge zaračunavaju komercijalna društva koja podliježu PDV‑u;

                        (d)

                        mora biti vjerojatno da izuzeća neće uzrokovati narušavanje tržišnog natjecanja na štetu komercijalnih poduzeća koja podliježu PDV‑u.”

               7

               Članak 134. navedene direktive određuje:
               „Isporuci robe ili usluga ne odobrava se izuzeće iz [točke (m)] članka 132. stavka 1. u sljedećim slučajevima:

                        (a)

                        kada isporuka nije bitna za izuzetu transakciju;

                        (b)

                        kada je osnovna svrha isporuke stvaranje dodatnog prihoda dotičnog tijela putem transakcija koje su u izravnom tržišnom natjecanju s onima komercijalnih društava koja podliježu PDV‑u.”

         Pravo Ujedinjene Kraljevine

               8

               Prema prilogu 9. skupini 10. točki 3. Zakona o porezu na dodanu vrijednost iz 1994. (Value Added Tax Act 1994) izuzeta je:
               „Isporuka usluga od strane ovlaštene organizacije pojedincu, osim, u slučaju kad ta organizacija primjenjuje program učlanjenja, pojedinca koji nije član, kad su te usluge usko povezane sa sportom ili fizičkim odgojem u kojima pojedinac sudjeluje.”

               9

               U drugoj bilješci skupine 10. predviđa se:
               „Za potrebe točke 3., pojedinac se smatra članom ovlaštene organizacije ako je učlanjen za razdoblje od najmanje tri mjeseca.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               10

               Bridport je privatni golfski klub čiji društveni ciljevi obuhvaćaju održavanje i upravljanje golfskim klubom namijenjenim korištenju i smještaju svojih članova i posjetitelja, kao i komercijalizaciju škole golfa i stavljanje na raspolaganje instruktora i opreme za golf.

               11

               U rujnu 2009. otprilike polovina od 737 Bridportovih članova bili su punopravni članovi s pravom pristupa klupskom igralištu na kojem su mogli u svakom trenutku, sedam dana u tjednu, igrati po redovnoj godišnjoj tarifi od 657,20 britanskih funti (GBP). Igra na terenu bila je omogućena i posjetiteljima koji nisu članovi uz plaćanje naknade za pristup terenu za igranje golfa [green] (u daljnjem tekstu: green fee) u iznosu od 32 do 38 britanskih funti po partiji ili prema višoj tarifi za cijeli dan. Bridport je odredio tarife, kako godišnje kotizacije tako i green fees, vodeći računa o cijenama koje naplaćuju susjedni neprofitni klubovi kao i jedan komercijalni držatelj igrališta za golf.

               12

               U poslovnoj godini koja je završila 30. rujna 2009. prihodi ostvareni od green feesa predstavljali su 18,7 % Bridportovih prihoda, godišnje kotizacije članova 56,4 %, dok je ostatak velikim dijelom dolazio od upravljanja barom.

               13

               Nakon što je više godina Commissionersu prijavljivao i plaćao PDV na prihode ostvarene od green feesa, Bridport je, pozivajući se na presudu od 16. listopada 2008., Canterbury Hockey Club i Canterbury Ladies Hockey Club (C‑253/07, Zb., str. I‑7821.), zatražio povrat preplaćenog iznosa PDV‑a, koji je iznosio 140.359,16 GBP. Budući da je Commissioners odbio taj zahtjev, Bridport je protiv odluke kojom je odbijen njegov zahtjev podnio tužbu First‑tier Tribunalu (Tax Chamber).

               14

               First‑tier Tribunal (Tax Chamber) usvojio je taj tužbeni zahtjev smatrajući u pravu na igranje golfa na Bridportovom igralištu nije postojala razlika ovisno o tome daje li se to pravo članovima kluba ili osobama koje nisu članovi, ali su plaćale green fees, i da su sukladno Direktivi 2006/112 bili izuzeti od PDV‑a. Commissioners je protiv te odluke uložio žalbu pred Upper Tribunalom (Tax and Chancery Chamber).

               15

               Prema navodima ovoga posljednjega nije sporno da je Bridport neprofitna organizacija u smislu članka 132. stavka 1. točke (m) Direktive 2006/112. Također nesporno je da je usluga, koja se sastoji od pružanja prava posjetiteljima koji nisu članovi da se koriste –igralištem za golf, usko povezana sa sportom, da se isporučuje osobama koje sudjeluju u sportu i da je bitna za izuzete transakcije u smislu članka 134. točke (a) te direktive.

               16

               Spor o kojemu se vodi glavni postupak stoga se u bitnome odnosi na pitanje može li se u takvim okolnostima navedenoj isporuci usluge odbiti odobravanje izuzeća o kojemu je riječ na temelju članka 134. točke (b) ili članka 133. stavka 1. točke (d) Direktive 2006/112.

               17

               Pod tim okolnostima Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) odlučio je prekinuti postupak i Sudu podnijeti sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        U slučaju kad se imperativne norme iz članka 134. [Direktive 2006/112] primjenjuju na članak 132. stavak 1. točku (m) [te direktive] pod okolnostima u kojima jedna organizacija koju se može smatrati neprofitnom odobri na ime isporuke usluge pravo na igranje golfa, koje isporuke usluge u tom slučaju predstavljaju „izuzete transakcije”?

                        2.

                        Je li legitimno ograničiti izuzeće predviđeno u članku 132. stavku 1. točki (m) [Direktive 2006/112] ovisno o tome pruža li usluga, koja se sastoji od davanja prava igranja golfa, članu neprofitne organizacije?

                        3.

                        Treba li odredbe članka 134. [Direktive 2006/112] tumačiti kao da ograničavaju izuzeće samo na isporuke usluga koje su „usko povezane” (u smislu akcesornosti) s „izuzetim transakcijama” ili na svaku isporuku usluge koja ulazi u područje primjene članka 132. stavka 1. točke (m) [te direktive]?

                        4.

                        U okolnostima u kojima neprofitna organizacija sukladno javno objavljenim ciljevima redovito i konstantno omogućava igranje golfa osobama koje nisu članovi, kako treba tumačiti izraz „čija je svrha u osnovi” da plaćaju osobe koje nisu članovi?

                        5.

                        Za potrebe članka 134. točke (b) [Direktive 2006/112], u odnosu na što „dodatni prihodi” moraju biti dodatni?

                        6.

                        Ako prihode koji potječu od davanja pristupa sportskoj infrastrukturi osobama koje nisu članovi ne treba smatrati „dodatnim prihodima” za potrebe članka 134. točke (b) [Direktive 2006/112], dopušta li članak 133. [stavak 1.] točka (d) [te direktive] državi članici da takvim prihodima ne odobri izuzeće ako postoji mogućnost da oni uzrokuju narušavanje tržišnog natjecanja na štetu komercijalnih poduzeća koja su obveznici PDV‑a, a da istodobno ne odbije izuzeće za prihode iz članarina u istim neprofitnim organizacijama, ako su kotizacije članova takve da i same mogu barem u određenoj mjeri uzrokovati narušavanje tržišnog natjecanja?

                        7.

                        Konkretnije, je li nužno da se svaki uvjet ustanovljen sukladno članku 133. [stavku 1.] točki (d) [Direktive 2006/112] primjenjuje na sve usluge koje isporučuje neprofitna organizacija, a koje bi inače ulazile u područje primjene pravila o izuzeću, ili se može dopustiti i djelomično ograničenje, odnosno dopustiti izuzeće kod davanja prava igranja golfa članovima, no ne i kad je riječ o osobama koje nisu članovi, u slučaju kad su dva tipa usluga u konkurenciji s komercijalnim organizacijama?

                        8.

                        Koja je razlika, ako uopće i ima razlike, između uvjeta iz članka 133. [stavka 1.] točke (d) [Direktive 2006/112], kojim se traži moguće „narušavanje tržišnog natjecanja”, i uvjeta iz članka 134. točke (b) [te direktive], koji predviđa samo postojanje izravnog tržišnog natjecanja?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvih pet pitanja

               18

               U prvih pet pitanja, koje valja razmotriti zajedno, sud koji je postavio zahtjev u osnovi pita treba li članak 134. točku (b) Direktive 2006/112 tumačiti u smislu da se njime ne odobrava izuzeće predviđeno u članku 132. stavku 1. točki (m) te direktive isporuci usluga koje se sastoje od toga da neprofitna organizacija koja upravlja igralištem za golf i nudi program učlanjenja daje pravo korištenja tim igralištem posjetiteljima koji nisu članovi navedene organizacije.

               19

               Treba istaknuti da se članak 132. stavak 1. točka (m) Direktive 2006/112, prema samom tekstu odredbe, odnosi na sport ili fizički odgoj općenito, pa se za njegovu primjenu ne traži sudjelovanje u sportskoj aktivnosti o kojoj je riječ na nekoj posebnoj razini, na primjer na profesionalnoj razini, ni sudjelovanje u toj aktivnosti na određeni način, odnosno redovito ili organizirano ili s ciljem sudjelovanja na sportskim natjecanjima (vidjeti presudu od 21. veljače 2013., Město Žamberk, C‑18/12, točke 21. i 22.).

               20

               Navedena odredba ima za cilj poduprijeti određene aktivnosti od javnog interesa, odnosno usluge koje su usko povezane sa sportom ili fizičkim odgojem, a koje neprofitne organizacije isporučuju osobama koje sudjeluju u sportu ili fizičkom odgoju. Ta odredba tako teži promicanju navedene prakse među širokim slojevima stanovništva (vidjeti gore navedenu presudu Město Žamberk, točku 23.).

               21

               S obzirom na to da je pristup igralištu za golf nužan za bavljenje tim sportom, usluga koja se sastoji od davanja prava korištenja igralištem za golf usko je povezana sa sportom u smislu članka 132. stavka 1. točke (m) Direktive 2006/112, neovisno o činjenici bavi li se dotična osoba golfom redovito ili organizirano ili s ciljem sudjelovanja na sportskim natjecanjima.

               22

               Iz tog slijedi da, ako je tu uslugu pružila neprofitna organizacija, ona ulazi u izuzeće PDV‑a predviđeno u spomenutom članku 132. stavku 1. točki (m) te pritom nije potrebno znati je li ona pružena članu koji se pridružio organizaciji ili posjetitelju koji nije član.

               23

               Međutim, prema članku 134. točkama (a) i (b) Direktive 2006/112, isporukama usluga ne odobrava se izuzeće predviđeno člankom 132. stavkom 1. točkom (m) te direktive, prvo, kad one nisu bitne za izuzete transakcije i, drugo, kad im je osnovna svrha stvaranje dodatnog prihoda dotičnog tijela putem transakcija koje su u izravnom tržišnom natjecanju s onima komercijalnih društava koja podliježu PDV‑u.

               24

               Kada je riječ o isporuci usluge o kojoj je riječ u glavnom postupku, odnosno o davanju prava na korištenje igralištem za golf, jasno je da je ona nužna za izuzete transakcije u smislu članka 134. točke (a) Direktive 2006/112, s obzirom na to da je davanje tog prava nužno za bavljenje golfom.

               25

               Međutim, sud koji je postavio zahtjev pita se, u slučaju kad organizacija koja upravlja igralištem za golf i nudi program učlanjenja, istodobno dopuštajući posjetiteljima koji nisu članovi korištenje toga igrališta za golf uz plaćanje naknade, predstavljaju li prihodi od ulaznica koje trebaju platiti posjetitelji „dodatne prihode” u smislu članka 134. točke (b) Direktive 2006/112 u odnosu na prihode koji dolaze od kotizacije koju plaćaju članovi te organizacije.

               26

               U tom pogledu treba istaknuti da je ta razlika zasnovana samo na tome ima li osoba za koju se izvršava dotična isporuka svojstvo člana ili se radi o osobi koja nije član.

               27

               Međutim, kada je riječ o odredbi koja je prethodila člancima 133. i 134. Direktive 2006/112, odnosno članku 13.A stavku 2. Šeste direktive, Sud je smatrao da, s obzirom na to da ta odredba nije predviđala ograničenja u odnosu na osobe za koje se izvršava odnosna usluga, države članice nemaju ovlaštenje ne odobriti predmetno pravo na izuzeće određenoj skupini osoba za koje se usluge izvršavaju (gore navedena presuda Canterbury Hockey Club i Canterbury Ladies Hockey Club, točka 39.).

               28

               Osim toga, važno je podsjetiti na to da, za razliku od izuzeća ustanovljenog u članku 132. stavku 1. točki (l) Direktive 2006/112, koje je prije svega ograničeno na isporuke usluga i usko povezanih roba koje tamo opisane organizacije pružaju „svojim članovima”, izuzeće isporuka usluga koje su usko povezane sa sportom iz članka 132. stavka 1. točke (m) te direktive nije ograničeno na takav način, iako je u prvotnom prijedlogu Šeste direktive, koji je predstavila Europska komisija, zadnje spomenuto izuzeće bilo također ograničeno na isporuke usluga koje se pružaju članovima odnosnih organizacija, kako to proizlazi iz članka 14.A stavka 1. točke (j) prijedloga Šeste direktive Vijeća od 20. lipnja 1973. o usklađivanju zakonodavstava država članica o porezima na promet – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena osnovica za određivanje poreza [COM(73) 950 final].

               29

               Pod tim okolnostima izraz „dodatni prihodi” u smislu članka 134. točke (b) Direktive 2006/112 ne može se tumačiti na način kojim bi se ograničilo područje primjene izuzeća predviđenoga člankom 132. stavkom 1. točkom (m) te direktive ovisno o tome ima li osoba za koju se izvršava dotična isporuka svojstvo člana ili se radi o osobi koja nije član, što je kriterij koji je namjerno isključen prilikom definiranja tog izuzeća.

               30

               Međutim, tumačenje izraza „dodatni prihodi” prema kojem on podrazumijeva i prihode od ulaznica koje za korištenje igralištem za golf plaćaju posjetitelji koji nisu članovi neprofitne organizacije koja upravlja tim igralištem za golf i pritom nudi program učlanjenja, zato što navedeni prihodi od ulaznica predstavljaju dodatak u odnosu na prihode od kotizacija članova te organizacije, imalo bi za posljedicu upravo takvo ograničenje područja primjene izuzeća predviđenoga člankom 132. stavkom 1. točkom (m) Direktive 2006/112.

               31

               Iz toga slijedi da prihodi od ulaznica koje za korištenje igralištem za golf plaćaju posjetitelji koji nisu članovi neprofitne organizacije koja upravlja tim igralištem za golf i pritom nudi program učlanjenja ne predstavljaju dodatne prihode u smislu članka 134. točke (b) Direktive 2006/112.

               32

               Imajući u vidu prethodno iznesena razmatranja, na prvih pet pitanja valja odgovoriti tako da članak 134. točku (b) Direktive 2006/112 treba tumačiti u smislu da on iz prava na izuzeće predviđenog člankom 132. stavkom 1. točkom (m) te direktive ne isključuje isporuku usluga koje se sastoje od toga da neprofitna organizacija koja upravlja igralištem za golf i nudi program učlanjenja daje pravo korištenja tim igralištem za golf posjetiteljima koji nisu članovi navedene organizacije.

         Šesto i sedmo pitanje

               33

               U šestom i sedmom pitanju, koje valja razmotriti zajedno, sud koji je postavio zahtjev u osnovi pita treba li članak 133. stavak 1. točku (d) Direktive 2006/112 tumačiti u smislu da on omogućava državama članicama da ne odobre izuzeće predviđeno u članku 132. stavku 1. točki (m) te direktive isporuci usluga koje se sastoje od toga da neprofitna organizacija koja upravlja igralištem za golf i nudi program učlanjenja daje pravo korištenja tim igralištem, kad se ta usluga isporučuje posjetiteljima koji nisu članovi navedene organizacije.

               34

               Članak 133. stavak 1. točka (d) te direktive dopušta državama članicama da, od slučaja do slučaja, tijelima koja nisu subjekti javnog prava, davanje prava na izuzeća predviđena u članku 132. stavku 1. točkama (b), (g), (h), (i), (l), (m) i (n) Direktive 2006/112 uvjetuju time da ne postoji vjerojatnost da ta izuzeća mogu uzrokovati narušavanje tržišnog natjecanja na štetu komercijalnih poduzeća koja podliježu PDV‑u.

               35

               Međutim ta mogućnost koja se daje državama članicama, a čiji doseg treba procjenjivati u kontekstu kako proizlazi iz uvjeta iz članka 133. stavka 1. točki (a) do (c) Direktive 2006/112, ne dopušta poduzimanje općih mjera poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, ograničavajući područje primjene tih izuzeća. Naime, prema praksi Suda koja se odnosi na odgovarajuće odredbe Šeste direktive, država članica ne može, ograničavajući izuzeće iz članka 132. stavka 1. točke (m) te direktive na jedan ili više uvjeta predviđenih njezinim člankom 133., izmijeniti područje primjene tog izuzeća (u tom smislu vidjeti presudu od 7. svibnja 1998., Komisija/Španjolska, C‑124/96, Zb., str. I‑2501., točku 21.).

               36

               U tom pogledu valja istaknuti da je područje primjene izuzeća navedenih u članku 132. stavku 1. točkama (b), (g), (h), (i), (l), (m) i (n) Direktive 2006/112 definirano ne samo u odnosu na sadržaj ciljanih transakcija, nego i ovisno o određenim karakteristikama koje moraju ispunjavati pružatelji usluga. Međutim, samim time što predviđa izuzeća od PDV‑a definirana ovisno o tim karakteristikama, zajednički sustav PDV‑a implicira postojanje različitih uvjeta tržišnog natjecanja za različite operatore.

               37

               Pod tim okolnostima članak 133. stavak 1. točka (d) Direktive 2006/112 ne može se tumačiti na način koji bi dopustio brisanje razlike u uvjetima tržišnog natjecanja koja proizlazi iz samih izuzeća predviđenih pravom Unije, jer bi takvo tumačenje dovelo u pitanje područje primjene navedenih izuzeća.

               38

               Nacionalni propis, kao što je ovaj o kojemu je riječ u glavnom postupku, ne poštuje navedena ograničenja mogućnosti koja se daje člankom 133. stavkom 1. točkom (d) Direktive 2006/112. No uz to što se njime izbjegava narušavanje tržišnog natjecanja koje proizlazi iz uvjeta u kojima je, sukladno nacionalnom propisu kojim se prenosi ta direktiva, odobreno izuzeće, on rezultira dovođenjem u pitanje razlike u uvjetima tržišnog natjecanja koja proizlazi iz samog izuzeća predviđenog u članku 132. stavku 1. točki (m) Direktive 2006/112. Naime, do isključenja prava na to izuzeće dolazi ovisno o svojstvu osobe za koju se izvršava odnosna isporuka, dok to svojstvo ne mijenja sadržaj isporuke usluge, odnosno davanje pristupa igralištu za golf radi sudjelovanja u tom sportu.

               39

               Uzevši u obzir prethodno navedena razmatranja, na šesto i sedmo pitanje valja odgovoriti tako da članak 133. stavak 1. točku (d) Direktive 2006/112 treba tumačiti u smislu da on državama članicama ne dopušta da, pod okolnostima kao u glavnom postupku, ne odobre pravo na izuzeće predviđeno člankom 132. stavkom 1. točkom (m) te direktive isporuci usluga koje se sastoje od toga da neprofitna organizacija daje pravo korištenja igralištem za golf, kojim upravlja i nudi program učlanjenja, u slučaju kad se usluga isporučuje posjetiteljima koji nisu članovi te organizacije.

         Osmo pitanje

               40

               Uzevši u obzir odgovore na prvih sedam pitanja, nije potrebno odgovoriti na osmo pitanje.

         Troškovi

               41

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                        1.

                           Članak 134. točku (b) Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost treba tumačiti u smislu da on ne isključuje iz prava na izuzeće predviđeno člankom 132. stavkom 1. točkom (m) te direktive isporuku usluga koje se sastoje od toga da neprofitna organizacija koja upravlja igralištem za golf i nudi program učlanjenja daje pravo korištenja tim igralištem za golf posjetiteljima koji nisu članovi navedene organizacije.

                        2.

                           Članak 133. stavak 1. točku (d) Direktive 2006/112 treba tumačiti u smislu da on državama članicama ne dopušta da, pod okolnostima kao u glavnom postupku, ne odobre pravo na izuzeće predviđeno člankom 132. stavkom 1. točkom (m) te direktive isporuci usluga koje se sastoje od toga da neprofitna organizacija daje pravo korištenja igralištem za golf, kojim upravlja i nudi program učlanjenja, u slučaju kad se usluga isporučuje posjetiteljima koji nisu članovi te organizacije.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


title: Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 12. listopada 2017.#Moravia Consulting spol. s r. o. protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava za registraciju verbalnog žiga Europske unije SDC 554S – Raniji neregistrirani nacionalni verbalni žig SDC 554S – Relativni razlog za odbijanje – Članak 8. stavak 4. Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 8. stavak 4. Uredbe (EU) 2017/1001) – Dokazi koji utvrđuju sadržaj nacionalnog prava – Pravilo 19. stavak 2. točka (d) Uredbe (EZ) br. 2868/95 (koje je postalo članak 7. stavak 2. točka (d) Delegirane uredbe (EU) 2017/1430) – Podnošenje dokaza prvi put pred žalbenim vijećem – Diskrecijska ovlast žalbenog vijeća – Članak 76. stavak 2. Uredbe br. 207/2009 (koji je postao članak 95. Stavak 2. Uredbe (EU) 2017/1001).#Predmet T-316/16.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (deveto vijeće)
      12. listopada 2017. (
            *1
         )
      „Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava za registraciju verbalnog žiga Europske unije SDC‑554S – Raniji neregistrirani nacionalni verbalni žig SDC‑554S – Relativni razlog za odbijanje – Članak 8. stavak 4. Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 8. stavak 4. Uredbe (EU) 2017/1001) – Dokazi koji utvrđuju sadržaj nacionalnog prava – Pravilo 19. stavak 2. točka (d) Uredbe (EZ) br. 2868/95 (koje je postalo članak 7. stavak 2. točka (d) Delegirane uredbe (EU) 2017/1430) – Podnošenje dokaza prvi put pred žalbenim vijećem – Diskrecijska ovlast žalbenog vijeća – Članak 76. stavak 2. Uredbe br. 207/2009 (koji je postao članak 95. Stavak 2. Uredbe (EU) 2017/1001)”
      U predmetu T‑316/16,

         Moravia Consulting spol. s r. o., sa sjedištem u Brnu (Češka Republika), koju zastupa M. Kyjovský, odvjetnik,
      tužitelj,
      protiv

         Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO), koji zastupa D. Gája, u svojstvu agenta,
      tuženika,
      druga stranka u postupku pred žalbenim vijećem EUIPO‑a, intervenijent pred Općim sudom, jest

         Citizen Systems Europe GmbH, sa sjedištem u Stuttgartu (Njemačka), koji zastupaju C. von Donat, J. Lipinsky, J. Hagenberg, T. Hollerbach i C. Nitschke, odvjetnici,
      povodom tužbe podnesene protiv odluke drugog žalbenog vijeća EUIPO‑a od 1. travnja 2016. (predmet R 1575/2015‑2), koja se odnosi na postupak povodom prigovora između društava Moravia Consulting i Citizen Systems Europe,
      OPĆI SUD (deveto vijeće)
      u sastavu: S. Gervasoni, predsjednik, L. Madise i R. da Silva Passos (izvjestitelj), suci,
      tajnik: X. Lopez Bancalari, administratorica,
      uzimajući u obzir tužbu podnesenu tajništvu Općeg suda 21. lipnja 2016.,
      uzimajući u obzir EUIPO‑ov odgovor na tužbu podnesen tajništvu Općeg suda 24. listopada 2016.,
      uzimajući u obzir odgovor na tužbu intervenijenta podnesen tajništvu Općeg suda 2. prosinca 2016.,
      uzimajući u obzir odluku od 9. ožujka 2017. o spajanju predmeta T‑316/16 do T‑318/16 radi usmenog dijela postupka,
      nakon rasprave održane 11. svibnja 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu
      Okolnosti spora

               1

               Intervenijent Citizen Systems Europe GmbH podnio je 10. travnja 2014. Uredu Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) prijavu za registraciju žiga Europske unije na temelju Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Zajednice (SL 2009., L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17. svezak 1., str. 226.) kako je izmjenjena [zamjenjena Uredbom (EU) 2017/1001 Europskog parlamenta i vijeća od 14. lipnja 2017. O žigu Europske unije (SL 2017., L 154, str. 1)]..

               2

               Žig za koji je zatražena registracija verbalni je žig SDC‑554S.

               3

               Proizvodi za koje je zatražena registracija pripadaju razredu 9. Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga radi registracije žigova od 15. lipnja 1957., kako je revidiran i izmijenjen, i odgovaraju sljedećem opisu: „Džepna računala; računari”.

               4

               Prijava za registraciju žiga Europske unije objavljena je u Glasniku žigova Zajednice br. 2014/076 od 24. travnja 2014.

               5

               Moravia Consulting spol. s r. o. podnijela je 22. srpnja 2014. u svojstvu tužitelja, na temelju članka 41. Uredbe br. 207/2009 (koji je postao članak 46. Uredbe 2017/1001) prigovor na zatraženu registraciju žiga u njezinoj cijelosti.

               6

               U potporu svojem prigovoru tužitelj se, kao prvo, pozvao na postojanje ranijeg prava koje proizlazi iz neregistriranog verbalnog žiga, koji je bio istovjetan žigu za koji je podnesena prijava za registraciju, s time da je to pravo postojalo barem na području Češke Republike. Taj neregistrirani žig odnosio se na računare.

               7

               Tužitelj je naveo da je rabio neregistrirani žig prije podnošenja prijave za registraciju žiga, za koji je ona podnesena, osobito u vrijeme podnošenja narudžbe u listopadu 2013. u vezi s isporukom računara iz Hong‑Konga (Kina). Tužitelj je s tim ciljem podnio kao dokaz dokument na dvije stranice naslovljen „potvrda o prodaji” (eng. sales confirmation) s datumom od 8. listopada 2013.

               8

               Tužitelj se, kao drugo, pozvao na zlu vjeru intervenijenta. Međutim, nakon EUIPO‑ovog podneska od 5. kolovoza 2014., u kojem se među ostalim ističe da se na taj razlog može pozvati samo u postupku za proglašavanje žiga ništavim pokrenutom protiv registriranoga žiga Europske unije, tužitelj u dopisu upućenom EUIPO‑u 10. prosinca 2014. navodi da više ne ističe zlu vjeru intervenijenta.

               9

               Tužitelj se na trećem mjestu pozvao na nepostojanje razlikovnoga karaktera žiga za koji je podnesena prijava za registraciju.

               10

               Odlukom od 5. lipnja 2015. Odjel za prigovore EUIPO‑a odbio je tužiteljev prigovor te mu naložio snošenje troškova. Odjel za prigovore naveo je da tužitelj nije dostavio ni informacije ni dokaze u vezi s primjenjivim nacionalnim pravom, na koje se pozivao i na temelju kojega se moglo zabraniti uporabu žiga za koji je podnesena prijava za registraciju u predmetnoj državi članici, i to nakon što je pozvan da dopuni svoj prigovor. Odjel za prigovore je usto naglasio da se na nepostojanje razlikovnoga karaktera žiga za koji je podnesena prijava za registraciju primjenjuje članak 7. Uredbe br. 207/2009 (koji je postao članak 7. Uredbe 2017/1001) i da to zato nije bio valjan razlog u postupku povodom prigovora.

               11

               Tužitelj je 4. kolovoza 2015. EUIPO‑u podnio žalbu protiv odluke Odjela za prigovore na temelju članaka 58. do 64. Uredbe br. 207/2009 (koji su postali članci 66. do 71. Uredbe 2017/1001).

               12

               Tužitelj je priložio svojem podnesku s tužbenim razlozima informacije o relevantnom češkom zakonodavstvu u vezi sa žigovima, navodeći sadržaj tog zakonodavstva koji se odnosio na sudsku zaštitu neregistriranog znaka.

               13

               Drugo žalbeno vijeće EUIPO‑a odbilo je žalbu odlukom od 1. travnja 2016. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka).

               14

               Prije svega, s jedne strane, žalbeno vijeće je zaključilo, u biti, da tužitelj u tijeku postupka povodom prigovora nije uputio na primjenjive pravne odredbe i nije dostavio nikakve informacije u vezi sa sadržajem prava na koje se poziva ili uvjetima koje treba ispuniti u tom slučaju, koji bi omogućili EUIPO‑u da ocijeni jesu li ispunjeni posebni uvjeti iz tih odredbi i je li stoga moguće zabraniti uporabu žiga za koji je podnesena prijava za registraciju na temelju zakonodavstva predmetne države članice, odnosno Češke Republike. Žalbeno vijeće je podsjetilo na to da je tužitelj morao zahtijevati, i dostaviti, sve informacije potrebne za dokazivanje da je raniji žig pripadao u područje primjene nacionalnog prava i da je iz potonjega proizlazilo pravo zabraniti uporabu kasnijeg žiga.

               15

               S druge strane, u vezi s informacijama o češkom zakonu koje je tužitelj podnio prvi put pred žalbenim vijećem, ono je ocijenilo da ih se ne može smatrati „novima” ili „dodatnima” i da su stoga nedopuštene. Žalbeno vijeće naime nema diskrecijsku ovlast u vezi s prihvaćenjem nepravodobno podnesenih dokaza.

               16

               Nadalje, žalbeno vijeće je dodalo da, čak i da se dokaze koji su mu bili podneseni prvi put trebalo smatrati „novima” ili „dodatnima”, omogućujući mu na taj način primjenu diskrecijske ovlasti u vezi s njihovim uzimanjem u obzir, ono je tu ovlast primijenilo na način da ih je odlučilo ne uzeti u obzir. Prema mišljenju žalbenog vijeća, iz teksta članka 76. stavka 2. Uredbe br. 207/2009 (koji je postao članak 95. stavak 2. Uredbe 2017/1001) proizlazi da nepravodobno isticanje ili podnošenje činjenica i dokaza ne daje stranci koja je tako postupila bezuvjetno pravo da se te činjenice i dokazi uzmu u obzir. Žalbeno vijeće je zaključilo da okolnosti u vezi s kojima je došlo do tužiteljevog nepravodobnog podnošenja dokaza nisu mogle opravdati to zakašnjenje.

               17

               Kada je riječ o argumentu koji se temelji na navodnoj zloj vjeri intervenijenta, koji je tužitelj ponovno iznio unatoč svojem odricanju od pozivanja na taj razlog u tijeku postupka pred Odjelom za prigovore, žalbeno vijeće je podsjetilo da se na temelju članka 41. Uredbe 207/2009 prigovor može podnijeti na temelju članka 8. te uredbe (koji je postao članak 8. Uredbe 2017/1001) i navelo je da, s obzirom na to da se u toj odredbi ne navodi zla vjera kao razlog za podnošenje prigovora, ono neće ispitati taj razlog.

               18

               Naposljetku, žalbeno vijeće je istaknulo, pozivajući se na sudsku praksu, da se pitanje o kojem se raspravljalo tijekom postupka povodom prigovora nije sastojalo u utvrđivanju je li sporni znak imao razlikovni karakter ili nije i je li ga trebalo registrirati u skladu s člankom 7. stavkom 1. točkom (b) Uredbe br. 207/2009 [koji je postao članak 7. stavak 1. točka (b) Uredbe 2017/1001] nego treba li odbiti registrirati sporni znak zbog postojanja ranijeg prava u smislu članka 8. stavka 4. iste uredbe (koji je postao članak 8. stavak 4. Uredbe 2017/1001).

         Zahtjevi stranaka

               19

               Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                        –

                        poništi pobijanu odluku;

                        –

                        naloži EUIPO‑u snošenje troškova.

               20

               EUIPO i intervenijent od Općeg suda zahtijevaju da:

                        –

                        odbije tužbu;

                        –

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

         Pravo

         Dopuštenost

               21

               EUIPO smatra da je tužba očito nedopuštena. Intervenijent sa svoje strane smatra da je tužba nedopuštena u dijelu u kojem se temelji na članku 52. stavku 1. točki (b) Uredbe br. 207/2009 (koji je postao članak 59. stavak 1. točka (b) Uredbe 2017/1001).

         O apsolutnoj zapreci vođenju postupka koju je istaknuo EUIPO

               22

               Prema mišljenju EUIPO‑a, dva razloga opravdala su odbijanje, od strane žalbenog vijeća, žalbe podnesene protiv odluke Odjela za prigovore. Kao prvo, žalbeno vijeće nije imalo nikakvu diskrecijsku ovlast prihvatiti podnesene dokaze u kojima se navode žalbeni razlozi. Kao drugo, čak i ako je žalbeno vijeće imalo diskrecijsku ovlast i primijenilo ju je, moralo je donijeti odluku o odbijanju žalbe. EUIPO smatra da tužitelj ne osporava, u okviru ove tužbe, drugi razlog iz pobijane odluke. Stoga, čak i ako se prihvate tužbeni razlozi tužitelja u vezi s prvim razlogom iz pobijane odluke, oni nisu dovoljni za poništenje te odluke s obzirom na to da je njezina izreka i dalje u svakom slučaju opravdana njezinim drugim razlogom. EUIPO s obzirom na prethodno navedeno tvrdi da je tužba očito nedopuštena.

               23

               Tužitelj u točki 21. tužbe obrazlaže nepravodobno podnošenje konkretnih upućivanja na češko pravo, na koje se pozivao i na temelju kojeg se moglo zabraniti uporabu žiga za koji je podnesena prijava za registraciju u predmetnoj državi članici. S tim u vezi on u biti navodi da je u roku koji je odredio EUIPO podnio sve dokaze u vezi sa svojim ranijim pravom kao subjekta koji upotrebljava neregistrirani znak i da su nedostajale samo informacije o nacionalnom pravu. On dodaje da, na temelju načela iura novit curia, nije trebalo detaljno navesti konkretne odredbe češkog zakona, koji je dostupan javnosti. Usto, tužitelj smatra da mu je EUIPO morao pružiti obrazloženja na način da navede konkretne elemente koji su nedostajali u njegovu prigovoru da bi ih tužitelj mogao ispraviti. Naime, prema mišljenju tužitelja, EUIPO‑ov poziv za dostavljanje obrazloženja o prigovoru nije bio jasan i nije omogućio tužitelju da na temelju tog poziva zaključi koji je točno bio nedostatak njegova prigovora.

               24

               U tom pogledu treba navesti da je tužitelj u okviru ove tužbe naveo razloge koji opravdavaju nepravodobno podnošenje predmetnih dokaza. Tužitelj stoga u cijelosti osporava EUIPO‑ovo stajalište prema kojem se nije moglo prihvatiti nepravodobno podnošenje tih dokaza. Čak i pod pretpostavkom da u spisu postoje dokazi koji proturječe tužiteljevoj tezi, takvo utvrđenje ne bi se odnosilo na nedopuštenost tužbe nego na njezinu osnovanost. Neovisno o obrazloženju na koje se poziva tužitelj da bi opravdao nepravodobno podnošenje dokaza u tijeku upravnog postupka, ne treba zaključiti, kako to u biti čini EUIPO, da se tužitelj u ovom predmetu ograničio na kritiziranje dijela pobijane odluke u kojem je žalbeno vijeće zaključilo da nije imalo diskrecijsku ovlast u vezi s uzimanjem u obzir tih dokaza.

               25

               U tim uvjetima treba zaključiti da ne postoji apsolutna zapreka vođenju postupka povodom tužbe koju je iznio EUIPO.

         O apsolutnoj zapreci vođenju postupka koju je istaknuo intervenijent

               26

               Intervenijent smatra, iako je tužitelj u postupku povodom prigovora naveo da ne ostaje pri tom razlogu, da se čini da se on poziva na članak 52. stavak 1. točku (b) Uredbe br. 207/2009 da bi osporio pobijanu odluku.

               27

               U ovom predmetu tužitelj je, na temelju članka 41. Uredbe br. 207/2009 uložio prigovor protiv registracije žiga Europske unije na temelju članka 8. stavka 4. te uredbe. Intervenijent podsjeća da je članak 52. stavak 1. točka (b) Uredbe br. 207/2009 u vezi sa zlom vjerom podnositelja prijave za registraciju pri podnošenju prijave za registraciju žiga Europske unije apsolutni razlog za ništavost i da se ne nalazi među razlozima za prigovor protiv registracije žiga Europske unije pa se dakle na njega ne može pozvati u okviru postupka povodom prigovora. Stoga je taj razlog prema mišljenju intervenijenta nedopušten.

               28

               Tužitelj je tijekom postupka povodom prigovora Odjelu za prigovore izrijekom naveo da više ne ističe zlu volju intervenijenta na koju se izvorno pozivao. Međutim, tijekom postupka pred žalbenim vijećem tužitelj je ponovno naveo da se prijava za registraciju spornog žiga temelji na zloj vjeri intervenijenta, što je dovelo žalbeno vijeće do zaključka, u točki 85. pobijane odluke, da to pitanje ne treba ispitati s obzirom na to da se prigovor može podnijeti na temelju članka 8. Uredbe br. 207/2009 i da se u toj odredbi ne spominje zla vjera kao razlog za njegovo podnošenje.

               29

               Među ostalim, tužitelj u točki 26. svoje tužbe, među razlozima na koje se pozvao u prilog svojem zahtjevu, navodi povredu članka 52. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009, međutim, bez navođenja razloga u potporu toj tvrdnji. Tijekom rasprave tužitelj je na pitanje Općeg suda potvrdio da ostaje pri tom razlogu.

               30

               Međutim, treba podsjetiti da na temelju članka 76. točke (d) Poslovnika Općeg suda tužba mora sadržavati sažeti prikaz tužbenih razloga na koje se poziva, s time da taj prikaz mora biti dovoljno jasan i precizan da omogući tuženiku pripremanje njegove obrane i Općem sudu odlučivanje o tužbi, po potrebi bez drugih informacija u potporu tužbi (vidjeti presudu od 18. rujna 2012., Scandic Distilleries/OHIM – Bürgerbräu, Röhm & Söhne (BÜRGER), T‑460/11, neobjavljena, EU:T:2012:432, t. 16. i navedenu sudsku praksu). Budući da tužbeni razlog koji se temelji na povredi članka 52. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009 očito ne odgovara tim zahtjevima, treba ga odbaciti kao očito nedopušten. Uostalom, valja napomenuti da pozivanje na taj razlog u stadiju ove tužbe iznenađuje s obzirom na to da je tužitelj izrijekom naveo Odjelu za prigovore da se odriče isticanja zle vjere intervenijenta.

               31

               Iz gore navedenoga proizlazi da tužbeni razlog koji se temelji na povredi članka 52. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009 treba odbaciti kao nedopušten.

               32

               Podredno, treba podsjetiti da članak 52. stavak 1. točka (b) Uredbe br. 207/2009 propisuje razloge za apsolutnu ništavost žiga Europske unije, osobito kada podnositelj prijave za registraciju postupa u zloj vjeri pri podnošenju svoje prijave za registraciju (presuda od 11. lipnja 2009., Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli, C‑529/07, EU:C:2009:361, t. 34. i 35.), na način da se na zlu vjeru može pozvati u okviru zahtjeva za proglašavanje žiga ništavim upućenoga protiv registriranoga žiga. Međutim, kako navodi i intervenijent, zla vjera podnositelja prijave za registraciju ne nalazi se u članku 41. Uredbe 207/2009 među razlozima za podnošenje prigovora protiv registracije žiga Europske unije. Taj razlog stoga treba u svakom slučaju odbaciti.

         Meritum

               33

               Tužitelj u prilog tužbi u biti ističe dva tužbena razloga. Prvi tužbeni razlog temelji se na povredi članka 8. stavka 4. i članka 76. stavka 1. Uredbe br. 207/2009 (članak 76. stavak 1. je postao članak 95. stavak 1. Uredbe 2017/1001) kao i pravila 50. stavka 1. Uredbe Komisije (EZ) br. 2868/95 od 13. prosinca 1995. o provedbi Uredbe Vijeća (EZ) br. 40/94 o žigu Zajednice (SL 1995., L 303, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 84.). Drugi se temelji na povredi članka 52. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009.

               34

               Budući da je drugi tužbeni razlog odbačen kao nedopušten, treba ispitati samo prvi tužbeni razlog.

               35

               Tužitelj u prilog tom tužbenom razlogu navodi da je žalbeno vijeće počinilo pogrešku u primjeni pravila 50. stavka 1. Uredbe br. 2868/95 u vezi s člankom 76. stavkom 2. Uredbe br. 207/2009 kada je u pobijanoj odluci zanemarilo činjenice na koje se tužitelj pozvao i dokaze koje je podnio. On smatra da je žalbeno vijeće pogrešno protumačilo svoju diskrecijsku ovlast u vezi s dokazima koji su prvi put podneseni u okviru žalbenog postupka protiv odluke Odjela za prigovore. Tužitelj u ovom slučaju navodi da je on u roku koji je odredio EUIPO podnio sve dokaze u vezi sa svojim ranijim pravom uporabe neregistriranog znaka i da su nedostajale samo informacije o nacionalnom pravu. Stoga se prema mišljenju tužitelja ne može tvrditi to da on nije podnio nikakav dokaz tijekom postupka povodom prigovora. Tužitelj također navodi da je žalbeno vijeće u pobijanoj odluci pogrešno primijenilo načela iz presude od 28. listopada 2015., Rot Front/OHIM – Rakhat (Маска) (T‑96/13, EU:T:2015:813), jer je ta presuda objavljena, u tim okolnostima, nakon isteka roka za podnošenje žalbe protiv odluke Odjela za prigovore. Stoga prema mišljenju tužitelja ta presuda nije relevantna u ovom postupku.

               36

               EUIPO i intervenijent osporavaju tužiteljeve tvrdnje.

               37

               S obzirom na to da se argumenti koje je tužitelj naveo u svojim tužbenim razlozima preklapaju, svrsishodno je ispitati ih zajedno.

               38

               U skladu s člankom 8. stavkom 4. Uredbe br. 207/2009, nositelj znaka koji nije registrirani žig može podnijeti prigovor protiv registracije žiga Europske unije ako on ispunjava četiri kumulativna uvjeta: taj znak mora se rabiti u trgovačkom prometu; on mora imati važnost koja nije samo lokalnog karaktera; pravo na taj znak moralo je biti stečeno u skladu s pravom Unije ili države članice u kojoj je znak bio rabljen prije datuma prijave za registraciju žiga Europske unije i, naposljetku, taj znak mora svojemu nositelju priznati mogućnost zabrane uporabe kasnijeg žiga (vidjeti presudu od 29. lipnja 2016., Universal Protein Supplements/EUIPO – H Young Holdings (animal), T‑727/14 i T‑728/14, neobjavljena, EU:T:2016:372, t. 22. i navedenu sudsku praksu). Ti uvjeti su kumulativni, tako da se, kada neki znak ne ispunjava jedan od tih uvjeta, prigovor koji se temelji na postojanju neregistriranog žiga ili drugih znakova koji se rabe u trgovačkom prometu u smislu članka 8. stavka 4. Uredbe br. 207/2009 ne može prihvatiti (vidjeti presudu od 21. siječnja 2016., BR IP Holder/OHIM – Greyleg Investments (HOKEY POKEY), T‑62/14, neobjavljena, EU:T:2016:23, t. 20. i navedenu sudsku praksu).

               39

               Prva dva uvjeta, to jest oni koji se odnose na uporabu i važnost navedenog znaka, koja ne smije biti samo lokalnog karaktera, proizlaze iz samog teksta članka 8. stavka 4. Uredbe br. 207/2009 i stoga ih treba tumačiti u odnosu na pravo Unije. Time se Uredbom br. 207/2009 utvrđuju jedinstveni standardi za uporabu znakova i njihovu važnost, koji su u skladu s načelima kojima je nadahnut sustav uspostavljen tom uredbom (vidjeti presudu od 29. lipnja 2016., animal, T‑727/14 i T‑728/14, neobjavljena, EU:T:2016:372, t. 23. i navedenu sudsku praksu).

               40

               S druge strane, iz pojma „kad i u opsegu u kojem, sukladno […] pravnom propisu države članice koji se primjenjuje na taj znak” proizlazi da su druga dva uvjeta, navedena u nastavku u članku 8. stavku 4. točkama (a) i (b) Uredbe br. 207/2009, uvjeti utvrđeni navedenom uredbom koji se za razliku od prethodnih ocjenjuju u odnosu na kriterije određene pravom koje uređuje navedeni znak. To upućivanje na pravo koje uređuje navedeni znak u potpunosti je opravdano jer Uredba br. 207/2009 priznaje mogućnost pozivanja na znakove koji ne pripadaju sustavu žiga Europske unije protiv određenoga žiga Europske unije. Stoga se samo na temelju prava koje uređuje navedeni znak može utvrditi je li taj znak raniji od žiga Europske unije i može li se njime opravdati zabrana uporabe kasnijeg žiga. U skladu s člankom 76. stavkom 1. Uredbe br. 207/2009 teret dokazivanja da je taj posljednji uvjet ispunjen jest na stranci koja podnosi prigovor pred EUIPO‑om (vidjeti presudu od 29. lipnja 2016., animal, T‑727/14 i T‑728/14, neobjavljena, EU:T:2016:372, t. 24. i navedenu sudsku praksu).

               41

               Za primjenu odredbi članka 8. stavka 4. točke (b) Uredbe br. 207/2009 treba osobito uzeti u obzir navedenu nacionalnu odredbu i sudske odluke donesene u predmetnoj državi članici. Na temelju toga stranka koja podnosi prigovor mora dokazati da predmetni znak ulazi u područje primjene navedenog prava države članice te da ono omogućuje zabranu uporabe kasnijeg žiga (vidjeti, u tom smislu, presudu od 29. lipnja 2016., animal, T‑727/14 i T‑728/14, neobjavljena, EU:T:2016:372, t. 25. i navedenu sudsku praksu).

               42

               Pravilo 19. stavak 2. točka (d) Uredbe br. 2868/95 [koje je postalo članak 7. stavak 2. točka (d) Delegirane uredbe Komisije (EU) 2017/1430 od 18. svibnja 2017. o dopuni Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009 o žigu Europske unije i kojom se stavljaju izvan snage uredbe Komisije (EZ) br. 2868/95 i (EZ) br. 216/96 (SL 2017., L 205, str. 1.)] podnositelju prigovora stavlja na teret da EUIPO‑u podnese ne samo podatke koji dokazuju da ispunjava potrebne uvjete prema nacionalnom zakonodavstvu čiju primjenu zahtijeva kako bi prigovorio registraciji žiga Europske unije na temelju ranijeg prava, već i podatke iz kojih je jasan sadržaj tih propisa (vidjeti u tom smislu i analogijom presudu od 5. srpnja 2011., Edwin/OHIM, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, t. 50.). Točno je da se žalbeno vijeće i sud Unije moraju po službenoj dužnosti informirati o odredbama nacionalnog prava kada su te informacije nužne za ocjenu uvjeta za primjenu razloga za odbijanje predmetne registracije, što podrazumijeva to da oni uzmu u obzir, osim činjenica koje su izričito iznijele stranke u postupku, i općepoznate činjenice, odnosno činjenice koje mogu biti poznate svim osobama ili koje se mogu saznati putem općenito dostupnih sredstava (vidjeti u tom smislu presude od 27. ožujka 2014., OHIM/National Lottery Commission, C‑530/12 P, EU:C:2014:186, t. 39., 44. i 45., i od 28. listopada 2015., Маска, T‑96/13, EU:T:2015:813, t. 31. i navedenu sudsku praksu). Međutim, ta obveza se primjenjuje samo u slučaju kada EUIPO ili sud Unije već imaju na raspolaganju informacije u vezi s nacionalnim pravom, bilo u obliku navoda u vezi s njegovim sadržajem bilo u obliku dokaza o kojima se raspravljalo i za koje se tvrdilo da imaju dokaznu snagu (vidjeti u tom smislu i analogijom presudu od 28. listopada 2015., Маска, T‑96/13, EU:T:2015:813, t. 31. i navedenu sudsku praksu).

               43

               Stoga je u ovom predmetu upravo tužitelj taj koji, kao podnositelj prigovora, mora podnijeti EUIPO‑u podatke na temelju kojih se može utvrditi sadržaj nacionalnog zakonodavstva.

               44

               Nadalje, treba podsjetiti da se tužitelj u prilog svojem prigovoru pozvao na raniji neregistrirani žig koji je glasio istovjetno kao i žig za koji je podnesena prijava za registraciju, s time da to ranije pravo postoji, prema njegovu mišljenju, barem na području Češke Republike. Kao što je to navedeno u točki 7. ove presude i kao što to također proizlazi iz točke 9. sedme alineje pobijane odluke, jedini dokaz u vezi s korištenjem ranijeg žiga koji je tužitelj iznio pred Odjel za prigovore je dokument od dvije stranice naslovljen „potvrda o prodaji” i s datumom od 8. listopada 2013. Tužitelj nije podnio nikakav dokaz u vezi s primjenjivim nacionalnim zakonodavstvom, a što je razlog zbog kojeg je Odjel za prigovore odbio prigovor. Kao što je navedeno u točki 12. ove presude, tužitelj je po prvi puta u obrazloženju svoje žalbe pred žalbenim vijećem uputio na odredbe češkog nacionalnog prava kojima se uređuje pravna zaštita neregistriranoga znaka.

               45

               Stoga treba ispitati je li žalbeno vijeće, a da pritom nije počinilo pogrešku, zaključilo u točki 70. pobijane odluke da u predmetnom slučaju nije imalo nikakvu diskrecijsku ovlast za prihvatiti dokaze koji su mu podneseni prvi put u vezi sa zaštitom koju ranijem žigu pruža relevantno češko pravo jer tužitelj nije podnio ni najmanji dokaz s tim u vezi pred Odjelom za prigovore.

               46

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, iz teksta članka 76. stavka 2. Uredbe br. 207/2009, u vezi s EUIPO‑ovim ispitivanjem činjenica po službenoj dužnosti, proizlazi, kao opće pravilo, i ako nije drukčije određeno, da stranke mogu podnositi činjenice i dokaze i nakon isteka rokova za njihovo podnošenje predviđenih Uredbom br. 207/2009 i da EUIPO‑u nije ni na koji način zabranjeno da uzima u obzir činjenice i dokaze na koje se pozvao i koji su dostavljeni s takvim zakašnjenjem (vidjeti presudu od 11. prosinca 2014., CEDC International/OHIM – Underberg (Oblik vlati trave u boci), T‑235/12, EU:T:2014:1058, t. 44. i navedenu sudsku praksu). Drugim riječima, EUIPO ih može uzeti u obzir kada su dostavljeni nakon proteka roka koji je odredio Odjel za prigovore i, prema potrebi, prvi put pred žalbenim vijećem primjenom diskrecijske ovlasti koju mu dodjeljuje članak 76. stavak 2. Uredbe 207/2009 (vidjeti u tom smislu presudu od 11. prosinca 2014., Oblik vlati trave u boci, T‑235/12, EU:T:2014:1058, t. 44. i navedenu sudsku praksu).

               47

               Također je ustaljena sudska praksa da, precizirajući da EUIPO u takvom slučaju „može” odlučiti ne uzeti u obzir navedene dokaze, ta odredba dodjeljuje EUIPO‑u široku diskrecijsku ovlast da odluči, temeljeći svoju odluku na toj odredbi, hoće li uzeti takve dokaze u obzir ili ne (vidjeti presudu od 11. prosinca 2014., Oblik vlati trave u boci, T‑235/12, EU:T:2014:1058, t. 45. i navedenu sudsku praksu).

               48

               Smatra se da je ta diskrecijska ovlast ograničena na pitanje treba li ili ne prihvatiti dokaze podnesene nepravodobno. Ta ovlast ne odnosi se na ocjenu naravi tih dokaza.

               49

               U skladu s pravilom 50. stavkom 1. trećim podstavkom Uredbe br. 2868/95, ako je žalba uložena protiv odluke Odjela za prigovore, žalbeno vijeće ograničava svoje ispitivanje žalbe na činjenice i dokaze podnesene u roku koji odredi Odjel za prigovore, osim ako ne smatra da se u obzir moraju uzeti dodatne i dopunske činjenice i dokazi sukladno članku 76. stavku 2. Uredbe br. 207/2009 (vidjeti u tom smislu presude od 3. listopada 2013., Rintisch/OHIM, C‑120/12 P, EU:C:2013:638, t. 31., i od 21. srpnja 2016., EUIPO/Grau Ferrer, C‑597/14 P, EU:C:2016:579, t. 23.).

               50

               U tom pogledu Sud je, kao prvo, tumačio članak 76. stavak 2. Uredbe 207/2009 u području dokaza o uporabi na sljedeći način: ako dokaz o stvarnoj uporabi predmetnoga žiga ne bude podnesen u roku koji odredi EUIPO, potonji mora po službenoj dužnosti odbaciti prigovor; s druge strane, kada su dokazi o uporabi podneseni u roku koji je odredio EUIPO, još uvijek je moguće podnošenje dodatnih dokaza (vidjeti u tom smislu presudu od 18. srpnja 2013., New Yorker SHK Jeans/OHIM, C‑621/11 P, EU:C:2013:484, t. 28. i 30.).

               51

               Sud je kao drugo zauzeo stajalište da isto tumačenje članka 76. stavka 2. Uredbe br. 207/2009 valja primijeniti na dokaz o postojanju, valjanosti i opsegu zaštite žiga s obzirom na to da spomenuta odredba sadržava pravilo koje ima horizontalnu ulogu u sustavu spomenute uredbe zato što se primjenjuje neovisno o prirodi dotičnog postupka. Sud je na temelju toga zaključio da se pravilo 50. Uredbe br. 2868/95 ne može tumačiti na način da proširuje diskrecijske ovlasti žalbenog vijeća na nove dokaze (presuda od 21. srpnja 2016., EUIPO/Grau Ferrer, C‑597/14 P, EU:C:2016:579, t. 27., i mišljenje nezavisnog odvjetnika M. Szpunara u predmetu OHIM/Grau Ferrer, C‑597/14 P, EU:C:2016:2, t. 55. i 57.).

               52

               S obzirom na navedena načela, treba dakle ocijeniti je li tužitelj, u okviru postupka povodom prigovora, podnio barem određene dokaze u vezi s postojanjem, valjanosti i opsegom zaštite ranijeg neregistriranog žiga na koji se poziva.

               53

               U tom pogledu treba utvrditi da je žalbeno vijeće pravilno ocijenilo da tužitelj nije podnio ni najmanji dokaz u vezi sa sadržajem predmetnoga nacionalnog prava u određenom roku i da nije iznio legitimne razloge koji bi opravdali njegovo postupanje.

               54

               Naime, jedini dokaz koji je tužitelj podnio da bi dokazao postojanje, valjanost i opseg zaštite ranijeg neregistriranog žiga bio je, kao što je to navedeno u točkama 7. i 44. ove presude, dokument od dvije stranice naslovljen „potvrda o prodaji”, s datumom od 8. listopada 2013. i u vezi s isporukom računara iz Hong‑Konga.

               55

               Kao što to EUIPO navodi u svojem odgovoru na tužbu, taj dokument ne sadržava nikakve informacije u vezi s uporabom ranijeg žiga na koji se poziva, osobito u vezi s mjestom i trajanjem te uporabe, ni u vezi s mogućnosti zaključivanja da važnost nije samo lokalnog karaktera. Taj dokument ne sadržava ni informacije o uvjetima koji se zahtijevaju na temelju zakonodavstva Češke Republike.

               56

               Treba također utvrditi da „potvrda o prodaji” sadržava popis s oznakama više proizvoda, među kojima se ne nalazi raniji neregistrirani žig, s time da je najbliža oznaka „SDC‑554+”.

               57

               Osim toga, kao što navodi intervenijent, ta „potvrda o prodaji” ne sadržava specifikacije u vezi s konkretnim proizvodima koji se u njoj navode, niti dokazuje da je narudžba na koju ona navodno upućuje dovela do isporuke predmetnih proizvoda pod ranijim neregistriranim žigom.

               58

               Tužitelj tijekom rasprave nije ponudio nikakvo obrazloženje u odgovoru na pitanje Općeg suda kojima ga je on pozvao da objasni u kojem dijelu je ta „potvrda o prodaji” sadržavala informacije o uvjetima koji se zahtijevaju i zaštiti koju pruža zakonodavstvo Češke Republike u vezi s ranijim neregistriranim žigom.

               59

               Osim toga, tužitelj je Odjelu za prigovore podnio dokument kojem je priložen dopis koji je intervenijent uputio njemačkom subjektu, u kojem međutim nisu navedene nikakve informacije u vezi s postojanjem, valjanosti i opsegom zaštite ranijeg neregistriranoga žiga.

               60

               U tim uvjetima ne može se smatrati da je tužitelj podnio već u tijeku postupka pred Odjelom za prigovore određene dokaze u vezi s postojanjem, valjanosti i opsegom zaštite ranijeg žiga. Stoga upućivanja na odredbe češkog zakonodavstva koje je tužitelj prvi put podnio u obrazloženju svoje žalbe pred žalbenim vijećem nisu ni „dodatni” ni „dopunski” dokazi u odnosu na one koji su podneseni pred Odjelom za prigovore.

               61

               Prema tome, žalbeno vijeće je, a da nije počinilo pogrešku, zaključilo da nije imalo diskrecijsku ovlast prihvatiti dokaze koji su mu podneseni prvi put jer su u ti dokazi bili nepravodobni.

               62

               S obzirom na prethodna razmatranja, treba napomenuti da za razliku od okolnosti iz predmeta u kojima je donesena presuda od 29. lipnja 2016., Group/EUIPO – Iliev (GROUP Company TOURISM & TRAVEL) (T‑567/14, žalbeni postupak u tijeku, EU:T:2016:371), dokazi koje je tužitelj podnio Odjelu za prigovore u ovom predmetu ne omogućavaju žalbenom vijeću primjenjivanje njegove diskrecijske ovlasti.

               63

               Osim toga, tužitelj je tijekom rasprave Općem sudu predočio nekoliko primjeraka računara za koje je tvrdio da ih namjerava prodavati i na kojima se nalazio raniji neregistrirani žig. Međutim, za njihovo je odbacivanje dovoljno utvrditi da su podneseni nepravodobno, a da nije potrebno odlučiti o njihovoj dokaznoj snazi u vezi s postojanjem, valjanosti i opsegom zaštite ranijeg neregistriranog žiga. S jedne strane, kao što je to objašnjeno u točkama 38. do 51. ove presude, te dokaze se moralo podnijeti tijekom postupka pred odjelom za prigovore EUIPO‑a. S druge strane, u svakom slučaju, u skladu s člankom 85. stavkom 1. Poslovnika, dokazi i dokazni prijedlozi podnose se u okviru prve razmjene podnesaka. Na temelju članka 85. stavka 3. tog Poslovnika, iznimno, glavne stranke mogu podnositi dokaze i stavljati dokazne prijedloge i prije zatvaranja usmenog dijela postupka ili prije odluke Općeg suda o neprovođenju usmenog dijela postupka, pod uvjetom da opravdaju kašnjenje u podnošenju takvih dokaza odnosno stavljanju dokaznih prijedloga. Međutim, podnošenje navedenih dokaza na ročištu je s obzirom na to bilo nepravodobno, u smislu tih odredbi. Budući da tužitelj nije ponudio obrazloženje u vezi sa zakašnjelim podnošenjem tih dokaza, treba ih odbaciti kao nedopuštene na temelju članka 85. stavaka 1. i 3. Poslovnika.

               64

               U vezi s tvrdnjom tužitelja da je žalbeno vijeće počinilo pogrešku jer je primijenilo načela iz presude od 28. listopada 2015., Маска (T‑96/13, EU:T:2015:813), iako je ta presuda donesena nakon isteka roka za podnošenje žalbe protiv odluke Odjela za prigovore donesene u ovom predmetu, dovoljno je podsjetiti da je u skladu s ustaljenom sudskom praksom tumačenje Suda u pogledu odredbe prava Unije ograničeno na pojašnjenje i određivanje njezina značenja i dosega, onako kako je moralo biti shvaćeno i primijenjeno od trenutka njezina stupanja na snagu. Iz toga proizlazi da se na taj način tumačena odredba može i mora primijeniti čak i na pravne odnose koji su nastali i bili uspostavljeni prije predmetne presude i da samo iznimno, primjenom općeg načela pravne sigurnosti koje je sastavni dio pravnog poretka Unije, Sud može biti potaknut ograničiti mogućnost da se sve zainteresirane osobe pozovu na odredbu koju je on protumačio s ciljem dovođenja u pitanje pravnih odnosa ustanovljenih u dobroj vjeri. Ta se razmatranja primjenjuju na institucije Unije kada su one pozvane provesti odredbe prava Unije koje su predmet naknadnog tumačenja Suda (vidjeti presudu od 16. rujna 2013., Španjolska/Komisija, T‑402/06, EU:T:2013:445, t. 104. i navedenu sudsku praksu).

               65

               Radi cjelovitosti treba navesti da je vijeće pravilno ocijenilo u točki 71. pobijane odluke da, čak i da je dokaze koji su prvi put podneseni pred njega trebalo smatrati „dodatnima” ili „dopunskima”, i čak i da je trebalo smatrati da žalbeno vijeće ima diskrecijsku ovlast prihvatiti te dokaze, ono te dokaze ne bi uzelo u obzir.

               66

               Doista, kao što je istaknulo žalbeno vijeće, iz teksta članka 76. stavka 2. Uredbe br. 207/2009 proizlazi da nepravodobno isticanje ili podnošenje dokaza ne daje stranci koja je tako postupila bezuvjetno pravo da EUIPO te činjenice i dokaze uzme u obzir.

               67

               U tom pogledu Sud je već presudio da će EUIPO‑ovo uzimanje u obzir nepravodobno podnesenih dokaza, kada se od njega zatraži da odluči u postupku povodom prigovora, vrlo vjerojatno biti opravdano u slučaju kada on smatra da će, s jedne strane, dokazi koji su podneseni kasno vjerojatno biti značajni za ishod postupka povodom prigovora pred njim i da se, s druge strane, stadij postupka u kojem su dokazi podneseni i okolnosti pod kojima su podneseni ne protive njihovu uzimanju u obzir (presuda od 13. ožujka 2007., OHIM/Kaul, C‑29/05 P, EU:C:2007:162, t. 44.).

               68

               Međutim, s jedne strane, treba podsjetiti da je, kao što to pravilno navodi EUIPO, tužitelj morao, u ovom predmetu, znati da mora podnijeti određene dokaze u vezi s elementima kojima se dokazuje sadržaj češkog zakonodavstva.

               69

               Takva obveza proizlazi već iz pravila 19. stavka 2. točke (d) Uredbe br. 2868/95, navedene u točki 42. ove presude. Usto, iz sadržaja EUIPO‑ovog dopisa od 5. kolovoza 2014. jasno proizlazi da je on obavijestio tužitelja o dokazima koji se moraju podnijeti u potporu prigovoru na temelju članka 8. stavka 4. Uredbe 207/2009, navodeći osobito sadržaj nacionalnog zakonodavstva, osobito kada je riječ o uvjetima za pravnu zaštitu na koju se poziva i o opsegu prava koja se priznaju nositelju i, kada je riječ o neregistriranom žigu, dokaz o tome da je taj žig rabljen u trgovačkom prometu.

               70

               Međutim, unatoč tom izričitom zahtjevu za dostavu informacija, tužitelj Odjelu za prigovore nije podnio nijedan dokaz u vezi sa sadržajem nacionalnog zakonodavstva niti je podnio i najmanju informaciju u vezi s tim sadržajem.

               71

               S druge strane, ni dokazi koje je tužitelj podnio da bi opravdao to zakašnjenje ne mogu se prihvatiti.

               72

               Naime, kada je prije svega riječ o načelu iura novit curia na koje se poziva tužitelj, ono se odnosi samo na primjenu prava Unije. Prema ustaljenoj sudskoj praksi, utvrđivanje i tumačenje pravila nacionalnog prava pripada u utvrđivanje činjenica, a ne u primjenu prava. Dakle, u pravnom području primjene načela iura novit curia nalazi se samo pravo Unije, dok je nacionalno pravo činjenično pitanje za koje se moraju iznijeti činjenice i kod kojeg se primjenjuje teret dokazivanja, a sadržaj nacionalnog prava mora se po potrebi dokazati podnošenjem dokaza (vidjeti u tom smislu presudu od 20. ožujka 2013., El Corte Inglés/OHIM – Chez Gerard (CLUB GOURMET), T‑571/11, EU:T:2013:145, t. 35. i navedenu sudsku praksu). Međutim, kao što i proizlazi iz točke 42. ove presude, s jedne strane, EUIPO se mora po službenoj dužnosti informirati o sadržaju nacionalnog prava samo ako već raspolaže informacijama s njim u vezi, ako je to nužno za ocjenu uvjeta za primjenu razloga za odbijanje registracije. S druge strane, Opći sud može provoditi učinkovit nadzor s tim u vezi i provjeriti, izvan dokumenata koji su podneseni, sadržaj, uvjete primjene i opseg pravnih pravila na koja se poziva podnositelj prijave za registraciju samo kada postoje dokumenti podneseni kao dokazi primjenjivog nacionalnog prava i, kada je potrebno, samo kada popunjava eventualne pravne praznine u tim dokumentima.

               73

               Isto tako, treba odbiti tužiteljev argument koji se temelji na tomu da je EUIPO‑oov poziv tužitelju da precizira svoj prigovor bio preopćenit. Naime, kao što je navedeno u točki 69. ove presude, dopis od 5. kolovoza 2014. kojim se tužitelja poziva na dopunu njegova prigovora sadržavao je dovoljno elemenata koji su upućivali na dokaze koje mora podnijeti u potporu svojem prigovoru. U tom dopisu su jasno navedeni dokazi koji se mogu prihvatiti u okviru prigovora na temelju članka 8. stavka 4. Uredbe br. 207/2009 i on je o tome sadržavao preciznije i detaljnije informacije od onih iz pravila 19. stavka 2. točke (d) Uredbe br. 2868/95. Tužitelj je odgovorio na taj dopis 10. prosinca 2014. tako što je dostavio dodatna obrazloženja i informacije u vezi s prigovorom a da pritom nije udovoljio zahtjevu Odjela za prigovore EUIPO‑a koji se odnosio na dokaze u vezi s nacionalnim pravom. Usto, tužitelj je tijekom rasprave u odgovoru na pitanje Općeg suda kojim ga se pozvalo da točno navede razlog zbog kojeg nije udovoljio tom zahtjevu Odjela za prigovore samo ustrajao na tomu da je poziv EUIPO‑a bio preopćenit, ne navodeći nikakve argumente u potporu toj tvrdnji.

               74

               Slijedom svega navedenoga, treba odbiti tužiteljev prvi tužbeni razlog, a stoga i tužbu u cijelosti.

         Troškovi

               75

               Sukladno odredbama članka 134. stavka 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku snosi troškove, ako je takav zahtjev postavljen.

               76

               Budući da tužitelj nije uspio u postupku, valja mu naložiti snošenje troškova, sukladno zahtjevu EUIPO‑a i intervenijenta.

                  Slijedom navedenoga,

               OPĆI SUD (deveto vijeće),
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Tužba se odbija.

                           2.

                           Društvu Moravia Consulting spol. s r. o. nalaže se snošenje troškova.

                           Gervasoni

                           Madiseda

                           Silva Passos

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 12. listopada 2017.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


Presuda Suda od 25. siječnja 1979. # Weingut Gustav Decker KG protiv Hauptzollamt Landau. # Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesfinanzhof - Njemačka. # Predmet 99/78.