title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 8. studenoga 2016.#Lesoochranárske zoskupenie VLK protiv Obvodný úrad Trenčín.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Najvyšší súd Slovenskej republiky.#Zahtjev za prethodnu odluku – Okoliš – Direktiva 92/43/EEZ – Očuvanje prirodnih staništa – Članak 6. stavak 3. – Aarhuška konvencija – Sudjelovanje javnosti u odlučivanju i pristup pravosuđu u pitanjima okoliša – Članci 6. i 9. – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Članak 47. – Pravo na djelotvornu sudsku zaštitu – Projekt podizanja ograde – Zaštićeno područje Strážovské vrchy – Upravni postupak izdavanja odobrenja – Organizacija za zaštitu okoliša – Zahtjev za stjecanje statusa stranke u postupku – Odbijanje – Sudski postupak.#Predmet C-243/15.

text:
         PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      8. studenoga 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Okoliš — Direktiva 92/43/EEZ — Očuvanje prirodnih staništa — Članak 6. stavak 3. — Arhuška konvencija — Sudjelovanje javnosti u odlučivanju i pristup pravosuđu u pitanjima okoliša — Članci 6. i 9. — Povelja Europske unije o temeljnim pravima — Članak 47. — Pravo na djelotvornu sudsku zaštitu — Projekt podizanja ograde — Zaštićeno područje Strážovské vrchy — Upravni postupak izdavanja odobrenja — Organizacija za zaštitu okoliša — Zahtjev za stjecanje statusa stranke u postupku — Odbijanje — Sudski postupak“
      U predmetu C‑243/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Najvyšší súd Slovenskej republiky (Vrhovni sud Slovačke Republike, Slovačka), odlukom od 14. travnja 2015., koju je Sud zaprimio 27. svibnja 2015., u postupku

         Lesoochranárske zoskupenie VLK

      protiv

         Obvodný úrad Trenčín

      uz sudjelovanje:

         Biely potok a.s.,

      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: K. Lenaerts, predsjednik, A. Tizzano, potpredsjednik, L. Bay Larsen, T. von Danwitz, J. L. da Cruz Vilaça, E. Juhász, M. Berger, A. Prechal (izvjestiteljica), M. Vilaras i E. Regan, predsjednici vijeća, A. Rosas, A. Borg Barthet, J. Malenovský, E. Jarašiūnas i C. Lycourgos, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 18. travnja 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Lesoochranárske zoskupenie VLK, I. Rajtáková, advokátka,

               —

               za slovačku vladu, B. Ricziová i M. Kianička, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, A. Tokár i L. Pignataro‑Nolin, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 30. lipnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) i članka 9. Konvencije o pristupu informacijama, sudjelovanju javnosti u odlučivanju i pristupu pravosuđu u pitanjima okoliša, potpisane u Aarhusu 25. lipnja 1998., koja je u ime Europske zajednice odobrena Odlukom Vijeća 2005/370/EZ od 17. veljače 2005. (SL 2005., L 124, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 7., str. 151., u daljnjem tekstu: Arhuška konvencija).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Lesoochranárske zoskupenie VLK (Udruga za zaštitu šuma VLK, u daljnjem tekstu: LZ), organizacije za zaštitu okoliša osnovane u skladu sa slovačkim pravom i Obvodný úrad Trenčín (Okružni ured u Trenčinu, Slovačka) o zahtjevu te organizacije da joj se prizna status stranke u upravnom postupku u vezi sa zahtjevom za odobrenje projekta podizanja ograde radi proširenja rezervata divljači na zaštićenom području.

         Pravni okvir

         Međunarodno pravo

               3

               Člankom 2. Arhuške konvencije, naslovljenom „Definicije”, njegovim stavcima 4. i 5. propisano je:
               „4.   ‚javnost‘ znači jedna ili više fizičkih ili pravnih osoba te, sukladno domaćem zakonodavstvu odnosno praksi, njihove udruge, organizacije ili skupine;
               5.   ‚zainteresirana javnost‘ znači javnost na koju utječe ili bi moglo utjecati odlučivanje o okolišu, ili koja je za to zainteresirana; za potrebe ove definicije, nevladine organizacije koje rade na promicanju zaštite okoliša i udovoljavaju svim zahtjevima domaćeg zakonodavstva smatrat će se zainteresiranima.”

               4

               Članak 6. navedene konvencije naslovljen „Sudjelovanje javnosti u odlučivanju u određenim djelatnostima” propisuje:
               „1.   Svaka je stranka:
               […]

                        (b)

                        sukladno svojem domaćem zakonodavstvu, dužna također primjenjivati ovaj članak na odluke o predloženim djelatnostima izvan opsega Dodatka I., a koje mogu imati značajne učinke na okoliš. U tu svrhu, stranke su dužne utvrditi podliježe li takva predložena djelatnost ovim odredbama;

                  […]
               2.   Zainteresirana javnost mora rano tijekom postupka odlučivanja o okolišu, bilo putem javne obavijesti ili pojedinačno, kako je prikladno, te na odgovarajući, pravodoban i djelotvoran način biti obaviještena. […]
               […]
               3.   Postupci sudjelovanja javnosti trebaju obuhvatiti razumne vremenske rokove za različite stadije, koji će osigurati dovoljno vremena za obavješćivanje javnosti u skladu sa stavkom 2. i kako bi se javnost pripremila i djelotvorno sudjelovala prilikom odlučivanja o okolišu.
               4.   Svaka stranka dužna je osigurati rano sudjelovanje javnosti kada su sve mogućnosti otvorene i kada se može osigurati djelotvorno sudjelovanje javnosti.
               5.   Svaka stranka treba, gdje je to prikladno, poticati moguće podnositelje zahtjeva na određivanje zainteresirane javnosti, na otpočinjanje razgovora i na pružanje informacija koje se odnose na ciljeve njihovoga zahtjeva prije nego zatraže dopuštenje.
               6.   Svaka stranka dužna je od nadležnih tijela zatražiti osiguranje pristupa zainteresiranoj javnosti u cilju ispitivanja, na njezin zahtjev ukoliko tako propisuje domaće zakonodavstvo, besplatno i odmah čim na raspolaganju budu sve informacije važne za odlučivanje, kako je navedeno u ovom članku, i koje su na raspolaganju za vrijeme postupka sudjelovanja javnosti, bez utjecaja na pravo stranaka da odbiju otkriti određene informacije u skladu s člankom 4. stavcima 3. i 4. […]
               […]
               7.   Postupci sudjelovanja javnosti moraju javnosti pružiti mogućnost dostave pisanim putem, ili, kako je prikladno, prigodom javne rasprave ili upita podnositelja, sve primjedbe, informacije, analize ili mišljenja koje smatra važnima za predloženu djelatnost.
               […]”

               5

               Članak 9. iste konvencije, naslovljen „Pristup pravosuđu”, propisuje u svojim stavcima 2. do 4.:
               „2.   U okviru svojeg domaćeg zakonodavstva, svaka je stranka dužna osigurati da pripadnici zainteresirane javnosti

                        (a)

                        koji imaju dovoljan interes; ili, kao druga mogućnost,

                        (b)

                        koji dokažu povredu prava, tamo gdje to upravnopostupovno pravo stranke zahtijeva kao preduvjet,

                  imaju pristup postupku ocjene pred sudom i/ili nekim drugim zakonski utemeljenim neovisnim i nepristranim tijelom, kako bi osporili materijalnu i proceduralnu zakonitost neke odluke, čina ili propusta u ovisnosti od odredbi iz članka 6. i, tamo gdje je to predviđeno domaćim zakonodavstvom i bez utjecaja na stavak 3. ovoga članka, drugih odgovarajućih odredbi ove Konvencije.
               Ono što predstavlja dovoljan interes i povredu prava bit će utvrđeno u skladu sa zahtjevima domaćeg zakonodavstva i dosljedno cilju osiguranja zainteresiranoj javnosti širokog pristupa pravosuđu u okvirima ove Konvencije. U tu će se svrhu interes svake nevladine udruge koja ispunjava uvjete navedene u članku 2. stavku 5. smatrati dovoljnima u smislu gornjeg podstavka (a). Također će se smatrati kako takve udruge imaju prava koja se mogu povrijediti u smislu gornjeg podstavka (b).
               Odredbe ovoga stavka 2. neće isključiti mogućnost prethodnog razmatranja pred nekim administrativnim tijelom i neće utjecati na uvjet potrebnog iscrpljenja svih postupaka administrativne ocjene prije upućivanja na postupak sudske ocjene, ako takav uvjet u domaćem zakonodavstvu postoji.
               3.   Osim i bez obzira na postupke ocjene navedene u stavcima 1. i 2. ovoga članka, svaka je stranka dužna osigurati pripadnicima javnosti, koji udovoljavaju mjerilima, ako ih ima, utvrđenima domaćim zakonodavstvom, pristup administrativnim ili sudbenim postupcima kojima se osporavaju činjenja i nečinjenja privatnih osoba i tijela vlasti koji su u suprotnosti s odredbama domaćega zakonodavstva koje se odnose na okoliš.
               4.   Pored stavka 1. i bez utjecaja na njega, postupci navedeni u stavcima 1., 2. i 3. ovoga članka imaju osigurati odgovarajuće i djelotvorne pravne lijekove, uključujući sudsku zabranu gdje je to prikladno, trebaju biti pravični, jednakopravni, pravodobni i ne toliko skupi da bi se time sprječavalo njihovo provođenje. Odluke prema ovom članku treba donijeti ili zabilježiti u pisanom obliku. Odluke sudova, a gdje god je to moguće, drugih tijela, moraju biti dostupne javnosti.”

         Pravo Unije

               6

               Članak 2. stavak 2. Direktive Vijeća 92/43/EEZ od 21. svibnja 1992. o očuvanju prirodnih staništa i divlje faune i flore (SL 1992., L 206, str. 7.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 2., str. 14.), kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 2006/105/EZ od 20. studenoga 2006. (SL 2006., L 363, str. 368.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 6., str. 194., u daljnjem tekstu: Direktiva 92/43), glasi:
               „Mjere poduzete u skladu s ovom Direktivom namijenjene su održavanju ili povratu u povoljno stanje očuvanosti, prirodnih staništa i vrsta divlje faune i flore od interesa Zajednice.”

               7

               Članak 3. stavak 1. Direktive 92/43 propisuje:
               „Koherentna europska ekološka mreža posebnih područja očuvanja osniva se pod nazivom Natura 2000. Ova mreža, sastavljena od područja u kojima se nalaze prirodni stanišni tipovi navedeni u Prilogu I. i staništa vrsta navedenih u Prilogu II., omogućuje održavanje određenih prirodnih stanišnih tipova i staništa vrsta ili, kad je to potrebno, njihov povrat u povoljno stanje očuvanosti u njihovom prirodnom arealu.
               Mreža Natura 2000 obuhvaća područja posebne zaštite koja su države članice klasificirale u skladu s Direktivom [Vijeća] 79/409/EEZ [od 2. travnja 1979. o očuvanju divljih ptica (SL 1979., L 103, str. 1.)].”

               8

               Članak 4. Direktive 92/43 glasi:
               „1.   Na temelju kriterija utvrđenih u Prilogu III. (Faza 1) i relevantnih znanstvenih informacija svaka država članica predlaže popis područja, uz naznaku koji se prirodni stanišni tipovi iz Priloga I. i koje vrste iz Priloga II. prirodno nalaze na tom području. […]
               Popis se proslijeđuje [prosljeđuje] Komisiji u roku od tri godine od priopćenja ove Direktive, zajedno s informacijama o svakom području. […]
               2.   Na temelju kriterija utvrđenih u Prilogu III. (Faza 2) i u okviru svake od pet biogeografskih regija navedenih u članku 1. točki (c) podtočki iii. te cijelog područja navedenog u članku 2. stavku 1., Komisija u dogovoru sa svakom državom članicom sastavlja nacrt popisa područja od značaja za Zajednicu na temelju popisa država članica u kojima se navode područja na kojima se nalaze jedan ili više prioritetnih prirodnih stanišnih tipova ili prioritetnih vrsta.
               […]
               Popis područja odabranih kao područja od značaja za Zajednicu, u kojem su istaknuta ona područja na kojima se nalazi jedan ili više prioritetnih prirodnih stanišnih tipova ili prioritetnih vrsta, Komisija usvaja u skladu s postupkom utvrđenim člankom 21.
               […]
               4.   Kad se područje od značaja za Zajednicu usvoji u skladu s postupkom utvrđenim u stavku 2, dotična država članica ga određuje kao posebno područje očuvanja što je prije moguće […].
               5.   Čim se područje uvrsti na popis naveden u trećoj točki stavka 2. podložan je odredbama članka 6. stavaka 2., 3. i 4.”

               9

               Članak 6. stavak 3. Direktive 92/43 određuje:
               „Svaki plan ili projekt koji nije izravno povezan s upravljanjem područjem ili potreban za njegovo upravljanje, ali bi na njega mogao imati značajan utjecaj, bilo pojedinačno bilo u kombinaciji s ostalim planovima ili projektima, predmet je ocjene prihvatljivosti utjecaja koje bi mogao imati na ta [to] područje, s obzirom na ciljeve očuvanja područja. U svjetlu zaključaka procjene utjecaja na područje i sukladno odredbama stavka 4., nadležna tijela državne vlasti odobravaju plan ili projekt tek nakon što se uvjere da on neće negativno utjecati na cjelovitost dotičnog područja te, ako je to potrebno, nakon dobivanja mišljenja od šire javnosti.”

               10

               Članak 7. te direktive propisuje:
               „Obveze koje proizlaze iz članka 6. stavaka 2., 3. i 4. ove Direktive zamjenjuju sve obveze koje proizlaze iz prve rečenice članka 4. stavka 4. Direktive [79/409] u vezi područja klasificiranih na temelju članka 4. stavka 1. ili slično priznatih prema njezinom članku 4. stavku 2. od datuma provedbe ove Direktive ili datuma klasifikacije ili priznanja od strane države članice u skladu s Direktivom [79/409], pod uvjetom da je potonji datum kasniji.”

         Slovačko pravo

               11

               Članak 13. stavak 2. zákona č. 543/2002 Z.z. o ochrane prírody a krajiny (Zakon br. 543/2002 o zaštiti prirode i krajolika) određuje:
               „Za područja koja ulaze u drugi stupanj očuvanosti, suglasnost tijela za zaštitu prirode zahtijeva se za:
               […]

                        (d)

                        ograđivanje zemljišta izvan granica građevinskog područja općine, uz iznimku ograda rasadnika, voćnjaka i vinograda.

                  […]”

               12

               U skladu s člankom 82. stavkom 3. tog zakona:
               „[…] [J]edino podnositelj zahtjeva je stranka u postupku izdavanja odobrenja ili izuzeća, osim ako je zakonom drukčije određeno. […] Zainteresirana osoba je svaka udruga koja ima pravnu osobnost i najmanje godinu dana radi na zaštiti okoliša i krajolika […] i u pisanom obliku najavi svoje sudjelovanje u postupku najkasnije sedam dana nakon obavijesti iz stavka 7.”

               13

               Navedena odredba, u svojoj izmijenjenoj verziji koja je na snazi od 1. prosinca 2011., glasi kako slijedi:
               „Jedino podnositelj zahtjeva je stranka u postupku izdavanja odobrenja ili izuzeća, osim ako je zakonom drukčije određeno. […] Udruge koje imaju pravnu osobnost i glavna djelatnost im je, tijekom najmanje godinu dana, zaštita okoliša […] i koje su prethodno zatražile da sudjeluju u postupku […], stranke su postupka […] ako su svoj interes da budu stranke potvrdile u pisanom ili elektroničkom obliku na početku upravnog postupka; izjava mora biti dostavljena tijelu nadležnom za zaštitu prirode u roku koji je u tu svrhu odredilo tijelo o kojemu je riječ istodobno kada i informacije o otvaranju postupka kao i o tomu da postupak može utjecati na interese prirode i prirodnih područja koja su zaštićena ovim zakonom […]”.

               14

               Članak 14. Správny poriadoka (Zakonik o upravnom postupku), u verziji primjenjivoj na spor u glavnom postupku propisuje:
               „(1)   Stranka u postupku osoba je čija prava, zakonom zaštićeni interesi ili obveze trebaju biti predmet službenog postupanja ili na čija prava, zakonom zaštićene interese ili obveze odluka neposredno može utjecati; stranka u postupku također je osoba koja tvrdi da se odlukom može neposredno utjecati na njezina prava, zakonom zaštićene interese ili obveze, i to dok se ne dokaže suprotno.
               2.   Stranka u postupku također je osoba kojoj je takav status dodijeljen posebnim zakonom.”

               15

               Sukladno članku 15.a stavku 2. Zakonika o upravnom postupku „sudionik u postupku” ima pravo biti obaviješten o pokretanju upravnog postupka, pristupiti spisima koje su podnijele stranke u upravnom postupku, sudjelovati na raspravama i inspekcijama na licu mjesta i dostavljati dokaze i druge elemente na temelju kojih će se odluka donijeti.

               16

               Članak 250.b stavci 2. i 3. Občiansky súdny poriadoka (Zakonik o građanskom postupku), u verziji primjenjivoj na spor u glavnom postupku, propisuje:
               „2.   Ako tužbu podnosi osoba koja tvrdi da joj nije dostavljena odluka upravnog tijela iako mora biti stranka u postupku, sud preispituje točnost te tvrdnje, zahtijeva od upravnog tijela da toj stranci dostavi službenu odluku i, ako je potrebno, nalaže obustavu njezina izvršenja. Stav suda obvezujući je za to upravno tijelo. Nakon što je izvršilo dostavu, upravno tijelo spis dostavlja pravosudnom tijelu u svrhe odluke o žalbi. Ako se u okviru upravnog postupka nakon izvršenja sudskog naloga u pogledu dostavljanja odluke pokrene žalbeni postupak, upravno tijelo o tome obavješćuje sud bez odgode.
               3.   Sud postupa u skladu sa stavkom 2. samo ako nije istekao rok od tri godine od donošenja odluke koja tužitelju nije dostavljena.”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               17

               Republika Slovačka obavijestila je 28. travnja 2004. Europsku komisiju o klasifikaciji područja Strážovské vrchy (Vrhovi Strážova, Slovačka), ukupne površine oko 59000 hektara, kao posebnog zaštićenog područja na temelju Direktive 79/409, u svrhe osiguranja zaštite i razmnožavanja određenih vrsta ptica od europskog interesa, poput sivog sokola (falco peregrinus).

               18

               Osim toga, Odlukom Komisije 2008/218/EZ od 25. siječnja 2008. o donošenju, primjenom Direktive 92/43, prvog ažuriranog popisa područja od značaja za Zajednicu za alpsku biogeografsku regiju (SL 2008., L 77, str. 106.), dio toga područja, površine oko 29000 hektara, uvršten je na popis područja od značaja za Zajednicu.

               19

               LZ je 18. studenoga 2008. obaviješten da je Okružni ured u Trenčinu otvorio upravni postupak o zahtjevu koji je podnio Biely potok a.s. za odobrenje projekta podizanja ograde radi proširenja rezervata za uzgajanje jelena na zemljištima koja se nalaze u zaštićenom području Strážovské vrchy.

               20

               Potom se LZ očitovao tom tijelu, koje mu je dostavilo zapisnik o usmenom dijelu postupka i pripremne dokumente za odluku o izdavanju traženog odobrenja.

               21

               S obzirom na te elemente, LZ je zahtijevao prekid upravnog postupka pozivajući se na elemente koji isključuju izdavanje odobrenja. U tom pogledu temeljio se osobito na određenim elementima koji se nalaze u očitovanjima Štátná ochrana prírody – Správa CHKO (Državni ured za zaštitu okoliša – Služba za zaštićeno prirodno područje, Slovačka) od 3. prosinca 2008.

               22

               Odlukom od 23. travnja 2009. Okružni ured u Trenčinu odbio je zahtjev LZ‑a da mu se prizna status stranke u upravnom postupku izdavanja odobrenja jer mjerodavno zakonodavstvo udrugama s pravnom osobnošću poput LZ‑a priznaje samo status „zainteresirane osobe” a ne onaj „stranke u postupku”.

               23

               Upravnu žalbu u sljedećem stupnju koju je protiv te odluke podnio LZ odbio je Krajský úrad pre životného prostredia v Trenčíne (Regionalno tijelo za okoliš u Trenčinu, Slovačka) iz istog razloga, odlukom od 1. lipnja 2009., koja je postala konačna 10. lipnja 2009. (u daljnjem tekstu, te dvije odluke zajedno: odluke o kojima je riječ u glavnom postupku).

               24

               Odlukom – također od 10. lipnja 2009. – koja je postala konačna 19. lipnja 2009., Okružni ured u Trenčínu izdao je odobrenje koje je zatražio Biely potok.

               25

               LZ je 11. lipnja 2009. podnio tužbu protiv odluka o kojima je riječ u glavnom postupku pred Krajský súd v Trenčíne (Regionalni sud u Trenčinu, Slovačka) radi stjecanja statusa stranke u upravnom postupku na temelju, osobito, članka 9. stavka 3. Arhuške konvencije.

               26

               Taj sud, nakon što je zastao s odlučivanjem čekajući proglašenje presude Suda od 8. ožujka 2011., Lesoochranárske zoskupenie (C‑240/09, EU:C:2011:125), odlukom od 23. kolovoza 2011. poništio je odluke o kojima je riječ u glavnom postupku temeljeći se, među ostalim, na toj presudi.

               27

               Odlukom od 26. siječnja 2012. Najvyšší súd Slovenskej republiky (Vrhovni sud Republike Slovačke, Slovačka) ukinuo je odluku od 23. kolovoza 2011. Krajský súda v Trenčíne (Regionalni sud u Trenčinu) i vratio mu predmet na ponovno odlučivanje.

               28

               Iz navedene odluke od 26. siječnja 2012. proizlazi, s jedne strane, da na temelju slovačkih odredbi o građanskom postupku, nakon konačnog zaključenja upravnog postupka u meritumu, koje je u ovom slučaju nastupilo nakon odluke od 10. lipnja 2009. Okružnog ureda u Trenčinu kojom je prihvatio zahtjev za odobrenje, više nije bilo potrebno provoditi neovisan sudski nadzor odluke kojom se odbija priznati status stranke u upravnom postupku jer se postupovna prava koja taj status daje mogu izvršavati samo u slučaju kada je postupak još uvijek u tijeku s obzirom na to da se osoba koja zahtijeva taj status na njega ne može pozivati kada je taj postupak konačno meritorno zaključen.

               29

               S druge strane, ako u takvoj situaciji treba biti okončan sudski postupak koji se odnosi na dodjelu takvoga statusa, dotična osoba treba biti upućena o mogućnosti zahtijevanja statusa stranke u postupku podnoseći žalbu kao „izostavljena stranka” na temelju članka 250.b stavka 2. Zakonika o građanskom postupku, s tim da se takva žalba ipak mora podnijeti u zakonskom roku od tri godine propisanom u članku 250.b stavku 3. tog zakonika.

               30

               Odlukom od 12. rujna 2012. Krajský súd v Trenčíne (Regionalni sud u Trenčinu) po drugi put je poništio odluke o kojima je riječ u glavnom postupku.

               31

               Prema mišljenju tog suda, odluka o odobrenju od 10. lipnja 2009. Okružnog ureda u Trenčinu donesena je preuranjeno jer dok je trajao upravni postupak o zahtjevu za stjecanje statusa stranke u tom upravnom postupku sudski postupak još nije bio konačno zaključen. Taj sud smatra da je do toga konačnog zaključenja postupak o zahtjevu za odobrenje trebao biti prekinut.

               32

               Odlukom od 28. veljače 2013. Najvyšší súd Slovenskej republiky (Vrhovni sud Slovačke Republike) ukinuo je odluku Krajský súda v Trenčíne (Okružni sud u Trenčinu) od 12. rujna 2012. u bitnome zbog istih razloga kao iz svoje odluke od 26. siječnja 2012.

               33

               Odlukom od 23. studenoga 2013. Krajský súd v Trenčíne (Regionalni sud u Trenčinu) odbio je zahtjev za dodjelu statusa stranke u postupku koji je zahtijevao LZ i smatrao da ga ne mora uputiti u mogućnosti zahtijevanja statusa stranke u postupku podnošenjem žalbe kao „izostavljene stranke” na temelju članka 250.b stavka 2. Zakonika o građanskom postupku jer je u međuvremenu istekao rok od tri godine iz članka 250.b stavka 3. toga Zakonika.

               34

               Nakon što je LZ podnio žalbu protiv te odluke od 23. studenoga 2013., sud koji je uputio zahtjev smatra da se, uzimajući u obzir presudu od 8. ožujka 2011., Lesoochranárske zoskupenie (C‑240/09, EU:C:2011:125), u bitnome postavlja pitanje jesu li u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku i koja se odnosi na prava koja pojedincima dodjeljuje pravo Unije poštovani osobito članak 6. stavak 3. Direktive 92/43, temeljno pravo na djelotvornu sudsku zaštitu ugrađeno u članak 47. Povelje kao i cilj osiguravanja visoke razine zaštite okoliša koji se nastoji postići i tom direktivom i člankom 9. Arhuške konvencije.

               35

               Sud koji je uputio zahtjev u tom pogledu smatra da bi se moglo smatrati da nacionalno postupovno pravo treba tumačiti na način da u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku upravni postupak o izdavanju odobrenja ne smije nastaviti ni biti konačno zaključen dok nije donesena konačna odluka o zahtjevu za priznavanje statusa stranke u tom upravnom postupku.

               36

               Naime, u takvoj situaciji nastavak upravnog postupka o zahtjevu za odobrenje mogao bi biti protivan načelu kontradiktornosti jer je jedino podnositelj zahtjeva stranka u tom postupku i ne može biti isključeno da, bez sudjelovanja organizacija za zaštitu okoliša poput LZ‑a, u navedenom postupku neće biti istaknuti ni uzeti u obzir argumenti za zaštitu okoliša, tako da neće biti postignut glavni cilj takvoga postupka, onaj osiguravanja visoke razine zaštite okoliša.

               37

               U suprotnom bi se moglo smatrati da nastavak upravnog postupka o zahtjevu za odobrenje dok je sudski postupak o zahtjevu za dodjelu statusa stranke u postupku još u tijeku, omogućava osobito brzo postupanje u vezi s navedenim zahtjevom za odobrenje. Ako se taj upravni postupak ne bi mogao provesti a da nije konačno odlučeno o tužbama u vezi sa stjecanjem toga statusa, podnositelj zahtjeva za odobrenje mogao bi upravnim tijelima prigovoriti nejednako postupanje.

               38

               U tim okolnostima, Najvyšší súd Slovenskej republiky (Vrhovni sud Slovačke Republike) odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Mogu li se osigurati pravo na djelotvoran pravni lijek i na pošteno suđenje, ugrađeno u članak 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, u slučaju navodne povrede prava na visoku razinu zaštite okoliša, koje je uspostavljeno pod uvjetima koje je odredila Europska unija u najvećoj mjeri Direktivom o staništima, a osobito da se pomogne steći mišljenje javnosti o projektu koji bi mogao imati značajan utjecaj na posebna područja očuvanja obuhvaćena europskom ekološkom mrežom nazvanom NATURA 2000, kao i prava koja tužitelj, kao neprofitna udruga koja u području zaštite okoliša djeluje na nacionalnoj razini, ističe na temelju članka 9. Arhuške konvencije i u granicama navedenim u presudi Suda od 8. ožujka 2011., Lesoochranárske zoskupenie (C‑240/09, EU:C:2011:125), i kada nacionalni sud okonča sudski nadzor u sporu koji se odnosi na preispitivanje odluke kojom se negira status stranke u upravnom postupku za izdavanje odobrenja, kao što se dogodilo u ovom slučaju, i poziva zainteresiranu stranu da podnese tužbu jer je u navedenom upravnom postupku izostavljena?”

         O prethodnom pitanju

               39

               Svojim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita treba li članak 47. Povelje, u vezi s člankom 9. Arhuške konvencije, tumačiti na način da im se, u situaciji poput one u glavnom postupku, protivi tumačenje pravila nacionalnog postupovnog prava prema kojem žalba protiv odluke kojom se organizaciji za zaštitu okoliša ne priznaje status stranke u upravnom postupku izdavanja odobrenja projekta, koji treba biti proveden na području zaštićenom na temelju Direktive 92/43, ne mora nužno biti ispitana dok se odvija taj postupak, koji može biti konačno zaključen prije nego što bude donesena konačna sudska odluka o statusu stranke, i automatski se odbija čim je projekt odobren, a što tu organizaciju obvezuje da podnese pravno sredstvo druge vrste kako bi stekla taj status i podvrgnula sudskom nadzoru poštovanje obveza od strane nadležnih tijela državne vlasti koje za njih proizlaze iz članka 6. stavka 3. te direktive.

               40

               U predmetu u glavnom postupku, LZ, organizacija za zaštitu okoliša, sudskim putem zahtijeva status stranke u upravnom postupku izdavanja odobrenja kako bi se u okviru žalbe mogla pozivati na prava koje pravo Unije dodjeljuje u području okoliša jer ta organizacija smatra da je odluka o odobrenju dotičnog projekta koji se treba provesti na području zaštićenom na temelju Direktive 92/43 kao posebno zaštićeno područje ili područje od značaja za Zajednicu donesena nepoštovanjem obveza koje za nacionalna tijela proizlaze iz članka 6. stavka 3. te direktive.

               41

               U tom pogledu, iz elemenata spisa kojima Sud raspolaže proizlazi da na temelju primjenjivih pravila nacionalnog postupovnog prava, organizacija za zaštitu okoliša poput LZ‑a sudskim putem ne može osporavati odluku koja može biti protivna članku 6. stavku 3. Direktive 92/43, osobito u okviru žalbe usmjerene protiv kasnije odluke o odobrenju, osim ako je toj organizaciji unaprijed službeno priznat status stranke u dotičnom postupku, u ovom slučaju postupku odobrenja projekta koji treba biti proveden na zaštićenom području.

               42

               Prije svega treba podsjetiti da na temelju članka 6. stavka 3. Direktive 92/43, ocjena prihvatljivosti utjecaja plana ili projekta na dotično područje podrazumijeva da se prije njegova odobrenja, uzimajući u obzir najbolja znanstvena postignuća u tom području, moraju utvrditi svi aspekti toga plana ili projekta koji, samostalno ili zajedno s drugim planovima ili projektima, mogu utjecati na ciljeve očuvanja tog područja. Nadležna tijela državne vlasti odobravaju neku djelatnost na zaštićenom području jedino pod uvjetom da su sigurna da ta djelatnost nema štetne učinke na cjelovitost toga područja. To je slučaj kada sa znanstvene točke gledišta ne postoji nikakva razumna sumnja o nepostojanju takvih učinaka (vidjeti u tom smislu osobito presude od 24. studenoga 2011., Komisija/Španjolska, C‑404/09, EU:C:2011:768, t. 99., kao i od 14. siječnja 2016., Grüne Liga Sachsen i dr., C‑399/14, EU:C:2016:10, t. 49. i 50.).

               43

               Članak 6. stavak 3. Direktive 92/43 tako doprinosi ostvarenju cilja koji se nastoji postići mjerama poduzetim na temelju te direktive, a koji se, u skladu s njezinim člankom 2. stavkom 2., sastoji od održavanja ili povrata u povoljno stanje očuvanosti prirodnih staništa i vrsta divlje faune i flore od interesa Unije i općenitijem cilju iste direktive – jamčenju visoke razine zaštite okoliša u pogledu njezinih zaštićenih područja.

               44

               Međutim, s obvezujućim učinkom direktiva koji im je priznat člankom 288. UFEU‑a bilo bi nespojivo načelno isključiti mogućnost dotičnih osoba da se pozovu na obveze propisane direktivom. Korisni učinak Direktive 92/43 i njezina svrha, na koje se podsjeća u prethodnoj točki ove presude, zahtijevaju da se pojedinci na nju mogu pozivati pred sudom i da nacionalni sudovi mogu uzeti tu direktivu u obzir kao element prava Unije kako bi među ostalim provjerili je li nacionalno tijelo koje je izdalo neko odobrenje u vezi s nekim planom ili projektom poštovalo obveze koje proizlaze iz članka 6. stavka 3. navedene direktive, navedene u točki 42. ove presude te je li ono tako ostalo u granicama margine prosudbe koju ta odredba ostavlja nadležnim tijelima državne vlasti (vidjeti u tom smislu presudu od 7. rujna 2004, Waddenvereniging i Vogelbeschermingsvereniging, C‑127/02, EU:C:2004:482, t. 66. i 69.).

               45

               Osim toga, članak 6. stavak 3. Direktive 92/43 propisuje da nadležna tijela državne vlasti, prije odobravanja plana ili projekta poput onog obuhvaćenog tom odredbom, trebaju, ako je to potrebno, dobiti mišljenje šire javnosti. Navedenu odredbu treba tumačiti zajedno s člankom 6. stavkom 1. točkom (b) Arhuške konvencije, koja čini sastavni dio pravnog poretka Unije.

               46

               Potonja odredba propisuje da se odredbe članka 6. Arhuške konvencije u području sudjelovanja javnosti u odlukama o određenim djelatnostima primjenjuju kada je riječ o donošenju odluke o predloženim djelatnostima koje nisu navedene u Prilogu I. konvenciji a koje mogu imati značajan utjecaj na okoliš. Kao što proizlazi iz tog članka stavaka 3., 4. i 7., on javnosti dodjeljuje, među ostalim, prava kako bi „djelotvorno sudjelovala prilikom odlučivanja o okolišu”, podnoseći, „pisanim putem, ili, kako je prikladno, prigodom javne rasprave ili upita podnositelja, sve primjedbe, informacije, analize ili mišljenja koje smatra važnima za predloženu djelatnost”. To sudjelovanje treba početi „rano […] kada su sve mogućnosti otvorene i kada se može osigurati djelotvorno sudjelovanje javnosti”.

               47

               U predmetu u glavnom postupku, LZ, za koji je nesporno da ispunjava zahtjeve navedene u članku 2. stavku 5. Arhuške konvencije za obuhvaćenost pojmom „zainteresirane javnosti” u smislu te odredbe, obuhvaćen je i širim pojmom „javnosti”, u svrhe odredbi članka 6. te konvencije. Osim toga, iako, kao što je to istaknula i nezavisna odvjetnica u točki 65. svojega mišljenja, projekt podizanja ograde u zaštićenom području, o kojemu je riječ u glavnom postupku, ne ulazi u djelatnosti navedene u Prilogu I. Arhuškoj konvenciji, činjenica da su nadležna nacionalna tijela odlučila otvoriti postupak odobrenja toga projekta na temelju članka 6. stavka 3. Direktive 92/43 dopušta, međutim, zaključiti da su ta tijela smatrala potrebnim ocijeniti značaj učinka navedenog projekta na okoliš u smislu članka 6. stavka 1. točke (b) Arhuške konvencije.

               48

               Točno je da potonja odredba pojašnjava da je primjena članka 6. Arhuške konvencije uređena domaćim zakonodavstvom dotične ugovorne stranke. Međutim, to pojašnjenje treba razumjeti tako da se odnosi jedino na načine sudjelovanja javnosti pojašnjene tim člankom 6., a da se ne dovodi u pitanje pravo sudjelovanja koje navedeni članak dodjeljuje organizaciji za zaštitu okoliša poput LZ‑a.

               49

               Iz toga slijedi da organizaciji za zaštitu okoliša koja, poput LZ‑a, ispunjava zahtjeve navedene u članku 2. stavku 5. Arhuške konvencije, članak 6. stavak 3. Direktive 92/43 zajedno s člankom 6. stavkom 1. točkom (b) te konvencije dodjeljuje pravo da sudjeluje, u smislu pojašnjenom u točki 46. ove presude, u postupku donošenja odluke u vezi sa zahtjevom za odobrenje plana ili projekta koji može imati značajan učinak na okoliš jer u okviru tog postupka treba biti donesena jedna od odluka iz članka 6. stavka 3. navedene direktive.

               50

               Potom treba podsjetiti na to da je, prema ustaljenoj sudskoj praksi, na sudovima država članica da u skladu s načelom lojalne suradnje, koje je predviđeno člankom 4. stavkom 3. UEU‑a, osiguraju sudsku zaštitu prava koja pojedinci imaju na temelju prava Unije. Članak 19. stavak 1. UEU‑a usto državama članicama nalaže da osiguraju pravne lijekove dostatne za osiguranje djelotvorne sudske zaštite u područjima obuhvaćenima pravom Unije (presuda od 19. studenoga 2014., ClientEarth, C‑404/13, EU:C:2014:2382, t. 52.). Što se tiče upravnih odluka donesenih u okviru članka 6. stavka 3. Direktive 92/43, ta obveza proizlazi i iz članka 47. Povelje.

               51

               Naime, područje primjene toga članka Povelje, u pogledu djelovanja država članica, definirano je u njezinu članku 51. stavku 1., prema kojem se odredbe Povelje odnose na države članice samo kada provode pravo Unije, pri čemu se tom odredbom potvrđuje ustaljena praksa Suda prema kojoj se temeljna prava koja se jamče u pravnom sustavu Unije primjenjuju na sve situacije uređene pravom Unije, ali ne i izvan njih (vidjeti osobito presudu od 30. lipnja 2016., Toma i Biroul Executorului Judecătoresc Horațiu‑Vasile Cruduleci, C‑205/15, EU:C:2016:499, t. 23. kao i navedenu sudsku praksu).

               52

               Međutim, kada država članica uspostavi pravila postupovnog prava koja se primjenjuju na pravna sredstva o korištenju prava koja organizaciji za zaštitu okoliša dodjeljuje članak 6. stavak 3. Direktive 92/43 zajedno s člankom 6. stavkom 1. točkom (b) Arhuške konvencije, kako bi se nadzirale odluke nadležnih tijela državne vlasti u pogledu obveza koje za njih proizlaze iz tih odredbi, ta država članica provodi obveze koje proizlaze iz navedenih odredbi i stoga treba smatrati da provodi pravo Unije u smislu članka 51. stavka 1. Povelje.

               53

               U tim okolnostima treba utvrditi da je Sud nadležan za odgovor na zahtjev za prethodnu odluku u dijelu u kojem se on odnosi na članak 47. Povelje.

               54

               Pravo na djelotvoran pravni lijek i na pošteno suđenje, koje se nalazi u navedenom članku 47., sadržava osobito pravo na djelotvoran pravni lijek pred sudom.

               55

               Što se tiče prava na djelotvoran pravni lijek, treba istaknuti da članak 9. stavak 2. Arhuške konvencije pravo na pravno sredstvo dodjeljuje organizacijama za zaštitu okoliša koje ispunjavaju zahtjeve iz članka 2. stavka 5. te konvencije, što jest slučaj za LZ jer je pravno sredstvo usmjereno protiv odluke koja ulazi u područje primjene navedenog članka 9. stavka 2.

               56

               Međutim, odluke koje donose nadležna tijela državne vlasti u okviru članka 6. stavka 3. Direktive 92/43, odnosile se one na zahtjev za sudjelovanje u postupku odobrenja, na ocjenu potrebe okolišne ocjene utjecaja plana ili projekta na zaštićeno područje ili pak na prikladnost zaključaka izvedenih iz takve ocjene u pogledu rizika toga projekta ili plana za cjelovitost toga područja, bila ona zasebna ili uključena u odluku o odobrenju, odluke su koje ulaze u područje primjene članka 9. stavka 2. Arhuške konvencije.

               57

               Naime, kao što je to u bitnome nezavisna odvjetnica istaknula u točki 80. svojega mišljenja, odluke koje su donijela nacionalna tijela koje ulaze u područje primjene članka 6. stavka 3. Direktive 92/43 i ne odnose se na neku od djelatnosti navedenih u Prilogu I. Arhuškoj konvenciji, obuhvaćene su člankom 6. stavkom 1. točkom (b) te konvencije i stoga ulaze u područje primjene njezina članka 9. stavka 2. jer te odluke podrazumijevaju da nadležna tijela, prije ikakvoga odobrenja djelatnosti, ocjenjuju može li ona, u okolnostima slučaja, imati značajan utjecaj na okoliš.

               58

               Međutim, iz članka 9. stavka 2. Arhuške konvencije proizlazi da ta odredba ograničava marginu prosudbe kojom države članice raspolažu prilikom određivanja vrsta pravnih sredstava koja su njome obuhvaćena i da je njezin cilj osiguravanja „širokog pristupa pravosuđu” dotičnoj javnosti što uključuje organizacije za zaštitu okoliša koje ispunjavaju zahtjeve postavljene u članku 2. stavku 5. te konvencije (vidjeti analogijom, što se tiče članka 10.a Direktive Vijeća 85/337/EEZ od 27. lipnja 1985. o procjeni učinaka određenih javnih i privatnih projekata na okoliš (SL 1985., L 175, str. 40.), kako je izmijenjena Direktivom 2003/35/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 26. svibnja 2003. (SL 2003., L 156, str. 17., u daljnjem tekstu: Direktiva 85/337) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 26., str. 48.), koji gotovo doslovno preuzima izričaj članka 9. stavka 2. Arhuške konvencije, presudu od 16. travnja 2015., Gruber, C‑570/13, EU:C:2015:231, t. 39.).

               59

               Tako se u sudskim postupcima navedene udruge nužno moraju moći pozvati na pravila nacionalnog prava kojima se provodi zakonodavstvo Unije u području okoliša kao i pravila prava Unije o okolišu koja imaju izravni učinak (vidjeti analogijom, što se tiče članka 10.a Direktive 85/337, presudu od 15. listopada 2015., Komisija/Njemačka, C‑137/14, EU:C:2015:683, t. 92.).

               60

               Unutar brojnih prava na koja se takva nevladina organizacija mora moći pozvati u okviru pravnog sredstva iz članka 9. stavka 2. Arhuške konvencije nalaze se pravila nacionalnog prava koja proizlaze iz članka 6. Direktive 92/43 (vidjeti analogijom, što se tiče članka 10.a Direktive 85/337, presudu od 12. svibnja 2011., Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland, Landesverband Nordrhein‑Westfalen, C‑115/09, EU:C:2011:289, t. 49. i 58.).

               61

               Dakle, takva organizacija mora moći osporavati, u okviru takvog pravnog sredstva, ne samo odluku da se neće provesti ocjena prihvatljivosti utjecaja dotičnog plana ili projekta na dotično područje nego i po potrebi ocjenu izvršenu time što je ona bila zahvaćena nepravilnostima (vidjeti analogijom, što se tiče članka 10.a Direktive 85/337, presudu od 7. studenoga 2013., Gemeinde Altrip i dr., C‑72/12, EU:C:2013:712, t. 37.).

               62

               Osim toga, treba istaknuti da članak 9. stavak 4. Arhuške konvencije zahtijeva da postupci iz njezina članka 9. stavka 2. osiguravaju „odgovarajuće i djelotvorne” pravne lijekove.

               63

               Stoga, kako bi se odgovorilo na pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev, treba ispitati protivi li se članku 47. Povelje, zajedno s člankom 9. stavcima 2. i 4. Arhuške konvencije, u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, tumačenje pravila nacionalnog postupovnog prava iz kojeg proizlazi da pravno sredstvo koje podnosi organizacija za zaštitu okoliša, koja ispunjava zahtjeve postavljene u članku 2. stavku 5. te konvencije, protiv odluke kojom joj se ne priznaje status stranke u upravnom postupku izdavanja odobrenja projekta koji treba biti proveden na području zaštićenom na temelju Direktive 92/43, ne mora nužno biti ispitano tijekom odvijanja toga postupka, koji može biti konačno zaključen prije donošenja konačne sudske odluke o statusu stranke, i automatski se odbija čim je taj projekt odobren, što tu organizaciju obvezuje da podnese pravno sredstvo druge vrste kako bi stekla taj status i podvrgnula sudskom nadzoru poštovanje obveza od strane nadležnih tijela državne vlasti koje za njih proizlaze iz članka 6. stavka 3. te direktive.

               64

               Iako je to ispitivanje u načelu jedino na sudu koji je uputio zahtjev, ipak ostaje činjenica da je Sud nadležan iz odredaba prava Unije utvrditi kriterije koje taj sud može ili mora primijeniti u tom okviru. Osim toga, ništa ne sprečava nacionalni sud da postavi upit Sudu o primjeni navedenih odredbi u konkretnom slučaju, pod uvjetom, međutim, da s obzirom na sve elemente spisa kojima taj sud raspolaže, provede utvrđenje i ocjenu činjenica koje su potrebne u tu svrhu (vidjeti u tom smislu presudu od 3. prosinca 2015., Banif Plus Bank, C‑312/14, EU:C:2015:794, t. 51. i 52.).

               65

               Nakon što je to pojašnjeno, treba podsjetiti na to da je, u izostanku propisa Unije u području, na unutarnjem pravnom poretku svake države članice da uredi vrste pravnih sredstava namijenjenih osiguranju očuvanja prava koje pravo Unije dodjeljuje pojedincima jer su države članice dužne osigurati da u svakom slučaju bude zajamčena djelotvorna zaštita tih prava, i osobito, poštovanje prava na djelotvoran pravni lijek i na pošteno suđenje, ugrađeno člankom 47. Povelje (vidjeti u tom smislu presude od 8. ožujka 2011, Lesoochranárske zoskupenie, C‑240/09, EU:C:2011:125, t. 47. kao i od 15. rujna 2016., Star Storage i dr., C‑439/14 et C‑488/14, EU:C:2016:688, t. 46.).

               66

               U tom pogledu treba podsjetiti na to da članak 6. stavak 3. Direktive 92/43 uspostavlja postupak prethodnog nadzora koji se temelji na strogom kriteriju odobrenja koji uključuje načelo opreznosti, omogućava učinkovito sprečavanje negativnih utjecaja na zaštićena područja zbog predviđenih planova ili projekata jer obvezuje nadležna tijela državne vlasti da odbiju odobrenje plana ili projekta kada postoje neizvjesnosti o štetnim učincima tih planova ili projekata na cjelovitost tih područja (vidjeti u tom smislu osobito presude od 7. rujna 2004., Waddenvereniging i Vogelbeschermingsvereniging, C‑127/02, EU:C:2004:482, t. 57. i 58., kao i od 14. siječnja 2016., Grüne Liga Sachsen i dr., C‑399/14, EU:C:2016:10, t. 48.).

               67

               Međutim, u glavnom postupku je nesporno da je LZ, u određenoj mjeri, mogao sudjelovati u postupku odobrenja u svojem statusu „zainteresirane osobe”, a što mu je, među ostalim, omogućilo da s obzirom na očitovanja koje je dalo tijelo nadležno za okoliš, istakne argumente kojima se nastoji dokazati da projekt o kojem je riječ u glavnom postupku može utjecati na cjelovitost zaštićenog područja, pri čemu taj status nije ekvivalentan onomu „stranke u postupku”.

               68

               U tim okolnostima, tumačenje nacionalnog postupovnog prava, koje osporava LZ, a prema kojem se žalba protiv upravne odluke kojom se ne priznaje status stranke u postupku odobrenja ne mora nužno ispitati tijekom odvijanja tog postupka i odbija se po službenoj dužnosti čim je zatraženo odobrenje, ne omogućava jamčenje organizaciji poput LZ‑a djelotvorne sudske zaštite različitih ovlaštenja koja su svojstvena pravu sudjelovanja javnosti, u smislu članka 6. Arhuške konvencije, kako je pojašnjeno u točki 46. ove presude.

               69

               Dakle, iz elemenata spisa kojima Sud raspolaže proizlazi da bi status „stranke u postupku”, da mu je bio dodijeljen, LZ‑u omogućio da aktivnije sudjeluje u postupku odlučivanja, bolje i relevantnije razvijajući svoje argumente o rizicima negativnih utjecaja planiranog projekta na cjelovitost zaštićenog područja, a koje bi usto nadležna tijela morala uzeti u obzir prije odobrenja i provedbe tog projekta.

               70

               U tom kontekstu sud koji je uputio zahtjev usto je istaknuo da, s obzirom na to da jedino podnositelj zahtjeva za odobrenje ima pravo da potpuno sudjeluje kao stranka u postupku, ne može se isključiti da, bez sudjelovanja organizacije za zaštitu okoliša poput LZ‑a u upravnom postupku kao stranke u postupku, argumenti za zaštitu okoliša neće biti istaknuti ni uzeti u obzir, tako da se neće postići osnovni cilj postupka iz članka 6. stavka 3. Direktive 92/43, odnosno onaj osiguravanja visoke razine zaštite okoliša.

               71

               Usto treba istaknuti da je status „zainteresirane osobe”, koji je LZ‑u priznat u predmetu u glavnom postupku, nedostatan za isticanje, u okviru žalbe, argumenata kojima se nastoji osporiti zakonitost odluke o odobrenju, jer – kako bi mogao podnijeti takvu žalbu – mora imati status „stranke u postupku”.

               72

               U tim okolnostima treba utvrditi da tumačenje nacionalnog postupovnog prava, koje osporava LZ, a prema kojem podnošenje žalbe protiv upravne odluke kojom se ne priznaje status stranke u postupku odobrenja nije prepreka tomu da potonji bude konačno zaključen i da ta žalba po službenoj dužnosti i u svim okolnostima bude odbijena čim je izdano odobrenje, s obzirom na cilj kojim se nastoji osigurati širok pristup pravosuđu u području pravnih sredstava protiv odluka u području okoliša, ne može zajamčiti djelotvornu sudsku zaštitu pravâ koja članak 6. stavak 3. Direktive 92/43, zajedno s člankom 6. stavkom 1. točkom (b) Arhuške konvencije, dodjeljuje organizacijama za zaštitu okoliša, a kojima se nastoje spriječiti posebno negativni utjecaji na cjelovitost zaštićenih područja na temelju te direktive.

               73

               S obzirom na prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje treba odgovoriti da se članak 47. Povelje, zajedno s člankom 9. stavcima 2. i 4. Arhuške konvencije, time što jamči pravo na djelotvornu sudsku zaštitu, pod uvjetima koji osiguravaju širok pristup pravosuđu, pravâ koje organizaciji za zaštitu okoliša koja ispunjava zahtjeve postavljene u članku 2. stavku 5. te konvencije dodjeljuje pravo Unije, u konkretnom slučaju članak 6. stavak 3. Direktive 92/43, zajedno s člankom 6. stavkom 1. točkom (b) navedene konvencije, treba tumačiti na način da mu se protivi, u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, tumačenje pravila nacionalnog postupovnog prava prema kojem žalba protiv odluke kojom se takvoj organizaciji ne priznaje status stranke u upravnom postupku odobrenja projekta koji se treba provesti na području zaštićenom na temelju te direktive ne mora nužno ispitati tijekom odvijanja tog postupka, koji može biti konačno zaključen prije nego što bude donesena konačna sudska odluka o statusu stranke te se automatski odbija čim je taj projekt odobren, a što tu organizaciju obvezuje da podnese pravno sredstvo druge vrste kako bi stekla taj status i podvrgnula sudskom nadzoru poštovanje obveza od strane nadležnih tijela državne vlasti koje za njih proizlaze iz članka 6. stavka 3. te direktive.

         Troškovi

               74

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) odlučuje:

                     Članak 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, zajedno s člankom 9. stavcima 2. i 4. Konvencije o pristupu informacijama, sudjelovanju javnosti u odlučivanju i pristupu pravosuđu u pitanjima okoliša, potpisane u Aarhusu 25. lipnja 1998., koja je u ime Europske zajednice odobrena Odlukom Vijeća 2005/370/EZ od 17. veljače 2005., time što jamči pravo na djelotvornu sudsku zaštitu, pod uvjetima da osigurava širok pristup pravosuđu, pravâ koja organizaciji za zaštitu okoliša koja ispunjava zahtjeve postavljene u članku 2. stavku 5. te konvencije dodjeljuje pravo Unije, u konkretnom slučaju članak 6. stavak 3. Direktive Vijeća 92/43/EEZ od 21. svibnja 1992. o očuvanju prirodnih staništa i divlje faune i flore, kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 2006/105/EZ od 20. studenoga 2006., zajedno s člankom 6. stavkom 1. točkom (b) navedene konvencije, treba tumačiti na način da mu se protivi, u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, tumačenje pravila nacionalnog postupovnog prava prema kojem žalba protiv odluke kojom se takvoj organizaciji odbija status stranke u upravnom postupku izdavanja odobrenja projekta koji se treba provesti na području zaštićenom na temelju Direktive 92/43, kako je izmijenjena Direktivom 2006/105, ne mora nužno ispitati tijekom odvijanja tog postupka, koji može biti konačno zaključen prije nego što bude donesena konačna sudska odluka o statusu stranke te se automatski odbija čim je taj projekt odobren, a što tu organizaciju obvezuje da podnese pravno sredstvo druge vrste kako bi stekla taj status i podvrgnula sudskom nadzoru poštovanje obveza od strane nadležnih tijela državne vlasti koje za njih proizlaze iz članka 6. stavka 3. te direktive.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: slovački


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 26. siječnja 2017.#Laufen Austria AG protiv Europske komisije.#Žalba – Zabranjeni sporazumi – Belgijsko, njemačko, francusko, talijansko, nizozemsko i austrijsko tržište kupaonske opreme – Usklađivanje prodajnih cijena i razmjena osjetljivih poslovnih informacija – Uredba (EZ) br. 1/2003 – Članak 23. stavak 2. – Gornja granica od 10 % prihoda – Smjernice o metodi za utvrđivanje iznosa novčanih kazni iz 2006. – Obveza obrazlaganja – Načelo jednakog postupanja – Izvršavanje neograničene nadležnosti.#Predmet C-637/13 P.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      26. siječnja 2017. (
            *1
         )
      „Žalba — Zabranjeni sporazumi — Belgijsko, njemačko, francusko, talijansko, nizozemsko i austrijsko tržište kupaonske opreme — Usklađivanje prodajnih cijena i razmjena osjetljivih poslovnih informacija — Uredba (EZ) br. 1/2003 — Članak 23. stavak 2. — Gornja granica od 10% prihoda — Smjernice o metodi za utvrđivanje iznosa novčanih kazni iz 2006. — Obveza obrazlaganja — Načelo jednakog postupanja — Izvršavanje neograničene nadležnosti“
      U predmetu C‑637/13 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 27. studenoga 2013.,

         Laufen Austria AG, sa sjedištem u Wilhelmsburgu (Austrija), koji zastupa E. Navarro Varona, abogada,
      tužitelj,
      druga stranka u postupku je:

         Europska komisija, koju zastupaju F. Castilla Contreras, F. Castillo de la Torre i F. Jimeno Fernández, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
      tuženik u prvostupanjskom postupku,
      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: A. Tizzano, potpredsjednik Suda, u svojstvu predsjednika prvog vijeća, M. Berger, E. Levits, S. Rodin (izvjestitelj) i F. Biltgen, suci,
      nezavisni odvjetnik : M. Wathelet,
      tajnik: K. Malacek, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 10. rujna 2015.,
      odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Laufen Austria AG u žalbi traži ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 16. rujna 2013., Laufen Austria/Komisija (T‑411/10, EU:T:2013:443; u daljnjem tekstu: pobijana presuda), kojom je taj sud odbio njegovu tužbu kojom je tražio poništenje Odluke Komisije C (2010) 4185 final od 23. lipnja 2010. o postupku primjene članka 101. UFEU‑a i članka 53. Sporazuma o EGP‑u (predmet COMP/39092 – kupaonska oprema) (u daljnjem tekstu: sporna odluka) u dijelu koji se odnosi na njega, odnosno, podredno, smanjenje novčane kazne koja mu je izrečena tom odlukom.

         Pravni okvir

         Uredba (EZ) br. 1/2003

               2

               Uredba Vijeća (EZ) br. 1/2003 od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima [101.] i [102. UFEU‑a] (SL 2003., L 1, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 165. i ispravak u SL‑u 2016., L 173, str. 108.) u članku 23. stavku 2. predviđa:
               „Komisija može poduzetnicima i udruženjima poduzetnika odlukom propisati novčane kazne ako bilo namjerno ili nepažnjom:

                        (a)

                        krše odredbe članka [101.] ili članka [102. UFEU‑a] [...]

                  [...]
               Za svakog poduzetnika i svako udruženje poduzetnika koje sudjeluje u povredi propisa, novčana kazna ne smije prelaziti 10% njegovog ukupnog prihoda u prethodnoj poslovnoj godini.
               [...]”

         Smjernice iz 2006.

               3

               U točki 2. Smjernica o metodi za utvrđivanje kazni koje se propisuju u skladu s člankom 23. stavkom 2. točkom (a) Uredbe br. 1/2003 (SL 2006., C 210, str. 2.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 58.; u daljnjem tekstu: Smjernice iz 2006.) navodi se da, kada je riječ o utvrđivanju novčanih kazni, „Komisija mora uzimati u obzir i težinu i trajanje povreda” te da „izrečena kazna ne smije premašivati ograničenja utvrđena u članku 23. stavku 2. drugom i trećem podstavku Uredbe br. 1/2003”.

               4

               U točki 13. tih smjernica predviđa se:
               „U određivanju osnovnog iznosa kazne koju će nametnuti, Komisija će upotrijebiti vrijednost prihoda od prodaje robe ili usluga tog poduzetnika na koju se povreda izravno ili neizravno […] odnosi u odgovarajućem zemljopisnom području unutar Europskoga gospodarskog prostora [EGP]. Komisija će u pravilu uzeti u obzir prihode od prodaje koje je taj poduzetnik ostvario tijekom posljednje pune poslovne godine svoga sudjelovanja u povred[i].”

               5

               U točki 20. navedenih smjernica određuje se:
               „Težina svake vrste povreda ocjenjuje se za svaki slučaj posebno, uzimajući u obzir sve bitne okolnosti pojedinog slučaja.”

               6

               U točki 21. istih smjernica navodi se:
               „U pravilu se udio vrijednosti prihoda od prodaje koji se uzima u obzir utvrđuje u visini do 30% vrijednosti prihoda od prodaje.”

               7

               Prema odredbi točke 22. Smjernica iz 2006:
               „Pri odlučivanju treba li udio vrijednosti prihoda od prodaje, koji se u danom slučaju treba razmotriti, biti na donjem ili na gornjem dijelu tog raspona, Komisija uzima u obzir niz čimbenika kao što je narav povreda, zajednički tržišni udio svih dotičnih poduzetnika, zemljopisni opseg povreda te je li povreda u potpunosti izvršena ili ne.”

               8

               Točkom 23. tih smjernica predviđa se:
               „Horizontalni sporazumi o određivanju cijena, podjeli tržišta te ograničenju proizvodnje […], koji su obično tajni, po svojoj su naravi među najtežim oblicima ograničavanja tržišnog natjecanja. Sa stajališta politike tržišnog natjecanja, njih se kažnjava visokim novčanim kaznama. Stoga je udio vrijednosti prihoda od prodaje koji se uzima u obzir u takvim slučajevima povreda u pravilu u gornjem dijelu tog raspona.”

               9

               Točka 25. navedenih smjernica glasi kako slijedi:
               „Osim toga, bez obzira na trajanje sudjelovanja poduzetnika u povredi, Komisija u osnovni iznos uključuje iznos od između 15% i 25% vrijednosti prihoda od prodaje kako je definirano gore u odjeljku A kako bi odvratila poduzetnike od samog sklapanja horizontalnih sporazuma o određivanju cijena, podjeli tržišta i ograničenju proizvodnje. Takav dodatni iznos Komisija može primijeniti i u slučaju drugih povreda. U svrhu odlučivanja o udjelu vrijednosti prihoda prodaje koji se treba razmotriti u pojedinom slučaju, Komisija uzima u obzir niz čimbenika, a posebno one spomenute u točki 22.”

               10

               U točki 29. istih smjernica navodi se:
               „Osnovni se iznos može sniziti ako Komisija utvrdi postojanje olakotnih okolnosti, kao što su:

                        —

                        ako dotični poduzetnik dokaže da je prekinuo povredu odmah nakon intervencije Komisije[;] to se ne primjenjuje na tajne sporazume ili ponašanje (osobito kartele),

                        —

                        ako poduzetnik dokaže da je povreda nastupila nepažnjom,

                        —

                        ako poduzetnik dokaže da je njegovo sudjelovanje u povredi znatno ograničeno i tako dokaže da je tijekom razdoblja u kojemu je sudjelovao u sporazumu koji predstavlja povredu zapravo izbjegavao provoditi takav sporazum opredjeljujući se za konkurentno ponašanje na tržištu[;] sama činjenica da je poduzetnik sudjelovao u povredi kraće od drugih ne smatra se olakotnom okolnošću budući da se to već odražava u osnovnom iznosu kazne,

                        —

                        ako je dotični poduzetnik učinkovito surađivao s Komisijom u opsegu koji premašuje područje primjene Obavijesti o oslobađanju od kazne te koji premašuje njegovu zakonsku obvezu suradnje,

                        —

                        ako su javna tijela ili zakonodavstvo […] dozvoljavali ili poticali protutržišno ponašanje poduzetnika.”

         Okolnosti spora i sporna odluka

               11

               Okolnosti spora izložene su u točkama 1. do 27. pobijane presude i mogu se sažeti kako slijedi.

               12

               Laufen Austria je u vrijeme kada su se dogodile činjenice koje predstavljaju utvrđenu povredu proizvodio keramičke proizvode pod vlastitim robnim markama te je na tržište plasirao te proizvode kao i proizvode koje su proizvodili njegovi konkurenti. Njegova prodaja bila je koncentrirana u Austriji, a u manjoj mjeri i u Njemačkoj. Dana 29. listopada 1999. društvo Roca Sanitario SA, društvo majka grupacije društava koja posluju u sektoru kupaonske opreme (u daljnjem tekstu: grupacija Roca), preuzelo je grupaciju na čijem je čelu bilo švicarsko društvo Keramik Holding AG, koje je bilo vlasnik cjelokupnog kapitala društva Laufen Austria.

               13

               Dana 15. srpnja 2004. Masco Corp. i njegova društva kćeri, među kojima Hansgrohe AG, koji proizvodi sanitarne armature, i Hüppe GmbH, koji proizvodi pregrade za tuš kabine, obavijestili su Komisiju o postojanju zabranjenog sporazuma u sektoru kupaonske opreme te su zatražili oslobođenje od kazni na temelju Obavijesti Komisije o oslobađanju od kazni i smanjenju kazni u slučajevima kartela (SL 2002., C 45, str. 3.; u daljnjem tekstu: Obavijest iz 2002. o suradnji) ili, podredno, smanjenje iznosa novčanih kazni koje im mogu biti izrečene.

               14

               Komisija je 9. i 10. studenoga 2004. provela nenajavljene pretrage u prostorijama nekoliko društava i nacionalnih strukovnih udruženja koja djeluju u sektoru kupaonske opreme. Nakon što je između 15. studenoga 2005. i 16. svibnja 2006. tim društvima i udruženjima, uključujući Roca SARL (u daljnjem tekstu: Roca) i Laufen Austria, uputila zahtjeve za dostavu informacija, Komisija je 26. ožujka 2007. usvojila obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama. Ta je obavijest među ostalim dostavljena i tužitelju.

               15

               Dana 17. siječnja 2006. Roca je u svoje ime i u ime grupacije kojoj pripada Laufen Austria, s obzirom na to da je Roca preuzela poslovanje te grupacije u Francuskoj, zatražila oslobođenje od kazne na temelju Obavijesti iz 2002. o suradnji ili, podredno, smanjenje iznosa novčane kazne koja joj može biti izrečena.

               16

               Nakon saslušanja održanog od 12. do 14. studenoga 2007., slanja pojedinim društvima, među kojima i tužitelju, dopisa u kojem se izlažu činjenice dana 9. srpnja 2009. te slanja zahtjeva čiji je adresat bio tužitelj radi dostave dodatnih informacija, Komisija je 23. lipnja 2010. donijela spornu odluku kojom je utvrdila postojanje povrede članka 101. stavka 1. UFEU‑a i članka 53. Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru od 2. svibnja 1992. (SL 1994., L 1, str. 3.; u daljnjem tekstu: Sporazum o EGP‑u), u sektoru kupaonske opreme. Utvrdila je da se ta povreda, u kojoj je navodno sudjelovalo 17 poduzetnika, odvijala u različitim razdobljima između 16. listopada 1992. i 9. studenoga 2004. i to u obliku niza protutržišnih sporazuma ili usklađenih djelovanja na području Belgije, Njemačke, Francuske, Italije, Nizozemske i Austrije. Prema toj odluci, zabranjeni sporazum se odnosio na proizvode kupaonske opreme koji ulaze u jednu od sljedeće tri podskupine proizvoda: sanitarne armature, pregrade za tuš kabine i njihovi dodatni dijelovi te keramički proizvodi (u daljnjem tekstu: tri podskupine proizvoda).

               17

               Komisija je među ostalim naglasila postojanje nacionalnih strukovnih udruženja čiji su članovi obavljali djelatnosti koje pokrivaju sve tri podskupine proizvoda, koja je nazvala „koordinacijskim tijelima”, nacionalnih strukovnih udruženja čiji su se članovi bavili djelatnošću vezanom uz najmanje dvije od tri navedene podskupine proizvoda, koje je nazvala „udruženjima za više proizvoda”, kao i specijaliziranih udruženja čiji su se članovi bavili djelatnošću iz jedne od te tri podskupine proizvoda. Konačno, Komisija je utvrdila postojanje središnje grupe poduzetnika koji su sudjelovali u zabranjenom sporazumu u različitim državama članicama kao i u okviru koordinacijskih tijela i udruženja za više proizvoda.

               18

               Vezano uz sudjelovanje grupacije Roca u utvrđenoj povredi, Komisija je utvrdila da je ta grupacija znala za povredu za tri podskupine proizvoda. Međutim, kada je riječ o zemljopisnom opsegu zabranjenog sporazuma, Komisija je zaključila da se ne može smatrati da je grupacija Roca znala za njegovu opću primjenu, nego da samo treba smatrati da je znala za koluzivna djelovanja u Francuskoj i Austriji.

               19

               Komisija je tako u članku 1. stavku 3. sporne odluke utvrdila da su Laufen Austria, Roca Sanitario i Roca povrijedili članak 101. stavak 1. UFEU‑a i članak 53. Sporazuma o EGP‑u jer su sudjelovali u trajnom sporazumu i usklađenim djelovanjima u sektoru kupaonske opreme u Francuskoj i Austriji.

               20

               Pri određivanju iznosa novčane kazne izrečene svakom poduzetniku Komisija se oslanjala na Smjernice iz 2006.

               21

               Komisija je najprije utvrdila osnovni iznos novčane kazne. Pritom je pojasnila da se taj izračun za svakog poduzetnika temeljio na njegovim prihodima od prodaje u pojedinoj državi članici, pomnoženim s brojem godina sudjelovanja u utvrđenoj povredi u svakoj državi članici i za svaku pojedinu podskupinu proizvoda, na način da se vodilo računa o tome da određeni poduzetnici obavljaju djelatnosti samo u određenim državama članicama ili samo u pogledu nekih od tri podskupine proizvoda.

               22

               Nakon što je dala to pojašnjenje, Komisija je odredila koeficijent težine utvrđene povrede po stopi od 15% vrijednosti prihoda od prodaje u smislu točaka 20. do 23. Smjernica iz 2006. (u daljnjem tekstu: koeficijent „težina povrede”). U tom pogledu, prilikom ocjene te povrede uzela je u obzir četiri kriterija: zajednički tržišni udio, prirodu i zemljopisni opseg povrede te je li povreda u potpunosti izvršena.

               23

               Nadalje, Komisija je u slučaju tužitelja odredila koeficijent koji s obzirom na trajanje utvrđene povrede treba primijeniti na osnovni iznos tužiteljeve novčane kazne, na temelju odredbi točke 24. Smjernica iz 2006., u iznosu od 10, što je brojka koja odgovara sudjelovanju u povredi na području Austrije za keramičke proizvode za deset godina.

               24

               Konačno, kako bi spornoj odluci dala odvraćajući učinak, Komisija je na temelju odredbi točke 25. Smjernica iz 2006. te uzimajući u obzir četiri kriterija za ocjenu navedena u točki 22. ove presude, povećala osnovni iznos novčane kazne tako što je na vrijednost prihoda od prodaje primijenila dodatni koeficijent (u daljnjem tekstu: koeficijent „dodatni iznos”) po stopi od 15%.

               25

               U slučaju grupacije Roca iz toga je proizašao osnovni iznos novčane kazne u visini od 3000000 eura za koluzivna djelovanja vezana uz sanitarne armature na francuskom tržištu i osnovni iznos novčane kazne u visini od 35700000 eura za koluzivna djelovanja vezana uz keramičke proizvode, od čega se 3700000 eura odnosilo na francusko tržište, a 32000000 eura na austrijsko tržište.

               26

               Nakon što je utvrdila osnovni iznos, Komisija je ispitala postojanje otegotnih ili olakotnih okolnosti koje bi mogle opravdati prilagodbu osnovnog iznosa novčane kazne. Ona za tužitelja nije pronašla nikakve olakotne ni otegotne okolnosti.

               27

               Kao treći korak, Komisija je primijenila gornju granicu od 10% prihoda (u daljnjem tekstu: gornja granica od 10%) na temelju članka 23. stavka 2. Uredbe br. 1/2003. Nakon primjene te gornje granice, iznos novčane kazne određen za grupaciju Roca iznosio je 38700000 eura.

               28

               Komisija je potom kao četvrti korak zaključila da grupacija Roca, kojoj je pripadao tužitelj, nije imala pravo na smanjenje iznosa novčanih kazni na temelju Obavijesti iz 2002. o suradnji. Kao prvo, zaključila je da se ne može smatrati da dokazi koje je ta grupacija iznijela predstavljaju značajnu dodatnu vrijednost u smislu točke 21. te obavijesti. Drugo, smatrala je da ta grupacija tijekom upravnog postupka nije pokazala istinski duh suradnje.

               29

               Na temelju svega navedenog, Komisija je u članku 1. stavku 3. sporne odluke utvrdila da je tužitelj povrijedio članak 101. UFEU‑a i članak 53. Sporazuma o EGP‑u jer je od 12. listopada 1994. do 9. studenoga 2004. sudjelovao u trajnom sporazumu ili usklađenim djelovanjima u sektoru kupaonske opreme u Francuskoj i Austriji.

               30

               Odredbom članka 2. stavka 4. sporne odluke Komisija je tužitelju izrekla novčanu kaznu od 32000000 eura, od čega 17700000 eura solidarno s društvom Roca Sanitario.

         Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

               31

               Dana 8. rujna 2010. društvo Laufen Austria podnijelo je tajništvu Općeg suda tužbu kojom se traži poništenje sporne odluke u dijelu u kojem se ona odnosi na to društvo odnosno, podredno, smanjenje iznosa izrečene mu novčane kazne.

               32

               Laufen Austria je u prilog svojem zahtjevu za djelomično poništenje sporne odluke iznio šest tužbenih razloga. Prvi tužbeni razlog ticao se pripisivanja odgovornosti za protutržišna djelovanja koja se stavljaju na teret društvu Roca Sanitario. Drugi tužbeni razlog odnosio se na primjenu gornje granice od 10%. Treći tužbeni razlog bio je vezan uz Komisijinu ocjenu težine povrede koju je počinio Laufen Austria. Četvrti tužbeni razlog temeljio se na povredi načela proporcionalnosti i jednakosti postupanja zbog toga što kao olakotna okolnost nije bio uzet u obzir kontekst gospodarske krize. Peti tužbeni razlog odnosio se na činjenicu da kao olakotna okolnost nije uzet u obzir pritisak koji su vršili veleprodajni trgovci. Šesti tužbeni razlog ticao se pogrešne primjene Obavijesti iz 2002. o suradnji i Smjernica iz 2006.

               33

               U sklopu podredno istaknutog zahtjeva za smanjenje iznosa novčane kazne Laufen Austria istaknuo je da je njegova uključenost u utvrđenu povredu bila manja nego li drugih sudionika, pozvao se na manju težinu svojega sudjelovanja u počinjenoj povredi kao i na stupanj svoje suradnje s Komisijom.

               34

               Opći sud je pobijanom presudom odbio šest tužbenih razloga koje je iznio tužitelj, s obrazloženjem da su dijelom nedopušteni, dijelom bespredmetni, a dijelom neosnovani. Smatrao je da nijedan element na koji se tužitelj pozvao kao ni nijedan razlog javnog poretka ne opravdavaju da izvrši svoju neograničenu nadležnost radi smanjenja iznosa novčane kazne koju treba izreći tužitelju.

               35

               Slijedom toga Opći sud je tužbu društva Laufen Austria odbio u cijelosti.

         Zahtjevi stranaka

               36

               Laufen Austria od Suda zahtjeva da:

                        —

                        djelomično ukine pobijanu presudu,

                        —

                        smanji iznos izrečene mu novčane kazne i

                        —

                        Komisiji naloži snošenje troškova.

               37

               Komisija od Suda zahtijeva da:

                        —

                        odbije žalbu i

                        —

                        društvu Laufen Austria naloži snošenje troškova.

         O žalbi

               38

               Žalitelj u prilog žalbi iznosi dva žalbena razloga. Prvi žalbeni razlog temelji se na tvrdnji da je Opći sud primjenjujući gornju granicu predviđenu Uredbom br. 1/2003 povrijedio obvezu obrazlaganja, načela individualizacije kazni i osobne odgovornosti, proporcionalnosti i jednakosti postupanja. Drugi žalbeni razlog temelji se na tvrdnji da je Opći sud povrijedio načela individualizacije sankcije i osobne odgovornosti, proporcionalnosti, jednakosti postupanja i zaštite legitimnih očekivanja kao i obvezu obrazlaganja, time što je odbio zahtjev za smanjivanje osnovnog iznosa novčane kazne izrečene tužitelju.

         Prvi žalbeni razlog

      Argumentacija stranaka

               39

               Prvim žalbenim razlogom Laufen Austria u bitnome tvrdi da je Opći sud povrijedio svoju obvezu obrazlaganja te načela individualizacije kazni, osobne odgovornosti, proporcionalnosti i jednakosti postupanja, kada je u točkama 148. do 154. pobijane presude uzeo u obzir ukupne prihode društva Roca Sanitario za izračun gornje granice od 10% predviđene člankom 23. stavkom 2. Uredbe br. 1/2003, uključujući i razdoblje tijekom kojega je Laufen Austria bio jedini odgovoran za predmetnu povredu.

               40

               Laufen Austria u tom pogledu tvrdi da u razdoblju povrede koje je prethodilo preuzimanju Keramik Holdinga od strane društva Roca Sanitario, on s društvom Roca Sanitario nije činio jedinstvenu gospodarsku cjelinu. Smatra naime da iz sudske prakse Suda proizlazi da tu gornju granicu treba izračunati samo prema prihodu poduzetnika koji je odgovoran za povredu.

               41

               Prema tome tvrdi da je Opći sud kod izračuna novčane kazne za to razdoblje trebao primijeniti gornju granicu od 10% samo u odnosu na pojedinačni prihod društva Laufen Austria.

               42

               Laufen Austria nadalje tvrdi da Opći sud nije postupio u skladu s obvezom obrazlaganja te da je povrijedio načelo jednakosti postupanja jer nije uzeo u obzir ni ranije Komisijine odluke ni presude Općeg suda u kojima je iznos novčane kazne izrečene društvu kćeri u okolnostima usporedivima s okolnostima konkretnog slučaja bio izračunat uzimajući u obzir vlastita sredstva tog društva kćeri.

               43

               Komisija osporava tužiteljeve argumente.

         Ocjena Suda

               44

               Kao što je to Sud već ranije utvrdio, tekst odredbe članka 23. stavka 2. drugog podstavka Uredbe br. 1/2003 jasan je kada zahtijeva da „[z]a svakog poduzetnika i svako udruženje poduzetnika koje sudjeluje u povredi propisa, novčana kazna ne smije prelaziti 10% njegovog ukupnog prihoda u prethodnoj poslovnoj godini” (presuda od 4. rujna 2014., YKK i dr./Komisija, C‑408/12 P, EU:C:2014:2153, t. 58.).

               45

               Pojam „poduzetnika koji sudjeluje u povredi” u smislu navedene odredbe mora nužno biti isti kod primjene članka 101. UFEU‑a, jer se takav pojam ne može drugačije tumačiti za pripisivanje povrede i za primjenu gornje granice od 10% (presuda od 4. rujna 2014., YKK i dr./Komisija, C‑408/12 P, EU:C:2014:2153, t. 59.).

               46

               Dakle, kada poduzetnika kojeg Komisija smatra odgovornim za povredu članka 101. UFEU‑a, preuzme drugi poduzetnik unutar kojeg on zadrži kao podružnica svojstvo zasebnog gospodarskog subjekta, Komisija mora uzeti u obzir prihod svakog od tih gospodarskih subjekata u razdoblju prije preuzimanja, kako bi na njih eventualno primijenila gornju granice od 10% (presuda od 4. rujna 2014., YKK i dr./Komisija, C‑408/12 P, EU:C:2014:2153, t. 60.).

               47

               U tom smislu, cilj utvrđivanja u članku 23. stavku 2. Uredbe br. 1/2003 gornje granice od 10% prihoda svakog poduzetnika koji je sudjelovao u povredi, osobito je izbjeći da izricanje novčane kazne u iznosu većem od te gornje granice nadiđe platežnu mogućnost poduzetnika na datum utvrđivanja njegove odgovornosti za povredu i izricanja novčane kazne od strane Komisije (presuda od 4. rujna 2014., YKK i dr./Komisija, C‑408/12 P, EU:C:2014:2153, t. 63.).

               48

               U prilog takvom zaključku ide članak 23. stavak 2. drugi podstavak te uredbe koji zahtijeva, u odnosu na gornju granicu od 10%, da se ona izračunava na temelju financijske godine koja prethodi godini odluke Komisije kojom se sankcionira povreda. Takav zahtjev se doista poštuje kada se ta gornja granica utvrđuje samo na temelju prihoda podružnice, glede novčane kazne koja je isključivo njoj izrečena, u odnosu na razdoblje prije njezinog preuzimanja od strane društva majke. Iz toga proizlazi da se u takvim okolnostima kod izračuna novčane kazne stvarno uzima u obzir strukturni razvoj poduzetnika koji je odgovoran kao gospodarski subjekt (presuda od 4. rujna 2014., YKK i dr./Komisija, C‑408/12 P, EU:C:2014:2153, t. 64.).

               49

               Prema tome, budući da društvo majka ne može biti odgovorno za povredu koju je njezino društvo kćer počinilo prije dana njezina preuzimanja, Komisija prilikom izračuna gornje granice od 10% treba uzeti u obzir vlastite prihode tog društva kćeri, ostvarene tijekom poslovne godine koja je prethodila godini u kojoj je donesena odluka o sankcioniranju povrede.

               50

               Opći je sud stoga učinio pogrešku koja se tiče prava kada je u točki 150. pobijane presude zaključio da u slučaju kad se pravi razlika između prvog razdoblja, u kojem je društvo kćer jedino odgovorno za povredu, i drugog razdoblja, u kojem je društvo majka za povredu odgovorno solidarno sa svojim društvom kćeri, članak 23. stavak 2. Uredbe br. 1/2003 Komisiju ne obvezuje da provjeri prelazi li dio novčane kazne za koji društvo majka nije solidarno odgovorno za plaćanje, gornju granicu od 10% prihoda samog društva kćeri.

               51

               Iz navedenog slijedi – pri čemu nema potrebe odlučivati o drugim argumentima na koje se tužitelj poziva u prilog prvom žalbenom razlogu, posebno one koji se tiču povrede obveze obrazlaganja – da taj žalbeni razlog valja proglasiti neosnovanim. Pobijanu presudu stoga valja ukinuti u mjeri u kojoj se njome utvrđuje da Komisija nije učinila nikakvu pogrešku kada je za potrebe primjene gornje granice od 10% uzela u obzir prihode grupacije Roca, kada je riječ o razdoblju u kojem je društvo Laufen Austria bilo jedino odgovorno za povredu.

         Drugi žalbeni razlog

      Argumentacija stranaka

               52

               Drugim žalbenim razlogom Laufen Austria prigovara da je Opći sud među ostalim u točkama 164. do 193. te 259. do 261. pobijane presude povrijedio načela individualizacije sankcije i osobne odgovornosti, proporcionalnosti, jednakosti postupanja i zaštite legitimnih očekivanja te svoju obvezu obrazlaganja, zato što nije izvukao zaključke iz svojeg utvrđenja da je težina sudjelovanja u povredi koja se pripisuje društvu Laufen Austria bila manja u usporedbi s drugim sudionicima u zabranjenom sporazumu, posebno prilagodbom koeficijenata „težina povrede” i „dodatni iznos” te smanjenjem osnovnog iznosa novčane kazne.

               53

               Laufen Austria kao prvo tvrdi da točke 164. do 193. pobijane presude sadržavaju pogrešku koja se tiče prava jer se u njima u kontekstu utvrđivanja iznosa novčane kazne ne uzima u obzir činjenica da je njegovo sudjelovanje u povredi imalo manju težinu u odnosu na sudjelovanje drugih sankcioniranih poduzetnika. U tom smislu tvrdi da se u pobijanoj presudi ne pravi razlika, osim kada je riječ o zemljopisnom opsegu sudjelovanja u povredi, između težine postupanja društva Laufen Austria i težine postupanja poduzetnika koji su činili „jezgru” uključenih poduzetnika, prema naravi njihovih postupanja. Smatra da je u skladu s načelom nediskriminacije Opći sud trebao smanjiti osnovni iznos novčane kazne izrečene društvu Laufen Austria tako da na njega primijeni koeficijente „težina povrede” i „dodatni iznos” niže od onih koji su primijenjeni na te poduzetnike te da izvuče zaključke iz svojih utvrđenja u točkama 187., 259. i 260. pobijane presude.

               54

               Drugo, Laufen Austria smatra da dio obrazloženja sadržan u točkama 186. do 260. pobijane presude proturječi sudskoj praksi koja se primjenjuje vezano uz stupnjevanje novčanih kazni, te da se u njemu pogrešno prednost daje načelu proporcionalnosti novčane kazne na štetu načela jednakosti postupanja.

               55

               Treće, smatra da je manju težinu sudjelovanja društva Laufen Austria u utvrđenoj povredi trebalo uzeti u obzir kao olakotnu okolnost u smislu točke 29. treće alineje Smjernica iz 2006. Naime, tvrdi da je Opći sud u točkama 189. do 191. pobijane presude isključio bilo kakvo smanjivanje novčane kazne po toj osnovi, temeljeći se na pretjerano restriktivnom i pogrešnom tumačenju te odredbe.

               56

               Četvrto, tvrdi da je Opći sud povrijedio načelo zaštite legitimnih očekivanja i obvezu obrazlaganja kada je u točki 183. pobijane presude zaključio da Komisija nije odstupila od metode izračuna iznosa novčane kazne predviđene Smjernicama iz 2006.

               57

               Komisija opovrgava tužiteljeve argumente. Osim toga, iako zaključuje da je Opći sud s pravom odbio tužiteljeve argumente o povredi načela jednakog postupanja i proporcionalnosti, smatra da je u osnovi netočna teza Općeg suda prema kojoj su koeficijenti „težina povrede” i „dodatni iznos” primijenjeni na tužitelja koji je u povredi sudjelovao samo u okviru Austrije, trebali biti različiti od koeficijenata primijenjenih na druge članove predmetnog zabranjenog sporazuma koji su sudjelovali u povredi na području šest država članica i u pogledu tri podskupine proizvoda. Komisija stoga predlaže da Sud izmjeni obrazloženje.

         Ocjena Suda

               58

               Uvodno valja podsjetiti da je Opći sud jedini nadležan nadzirati način na koji je Komisija u svakom pojedinačnom slučaju ocijenila težinu nezakonitih ponašanja. U okviru žalbenog postupka cilj je nadzora koji provodi Sud, s jedne strane, ispitati u kojoj je mjeri Opći sud na pravno ispravan način uzeo u obzir sve čimbenike bitne za ocjenu težine pojedinog ponašanja u svjetlu članka 101. UFEU‑a i članka 23. Uredbe br. 1/2003 te, s druge strane, provjeriti je li Opći sud u zadovoljavajućoj pravnoj mjeri odgovorio na sve argumente iznesene u prilog zahtjevu za ukidanje novčane kazne ili za smanjenje njezina iznosa (vidjeti među ostalim presude od 17. prosinca 1998., Baustahlgewebe/Komisija, C‑185/95 P, EU:C:1998:608, t. 128.; od 28. lipnja 2005., Dansk Rørindustri i dr./Komisija, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P do C‑208/02 P i C‑213/02 P, EU:C:2005:408, t. 244., te od 5. prosinca 2013., Solvay Solexis/Komisija, C‑449/11 P, neobjavljena, EU:C:2013:802, t. 74.).

               59

               No, s obzirom na to da Laufen Austria u svom drugom žalbenom razlogu prigovara da Opći sud ni u okviru provođenja nadzora zakonitosti sporne odluke u točkama 164. do 193. pobijane presude ni u okviru svoje neograničene ovlasti određivanja novčane kazne u točkama 258. do 261. te presude, nije uzeo u obzir činjenicu da tužiteljevo sudjelovanje u utvrđenoj povredi ima manju težinu od sudjelovanja poduzetnika koji su činili „jezgru” zabranjenog sporazuma, treba naglasiti da Sud, kad odlučuje o pravnim pitanjima u okviru žalbe, ne može iz razloga pravičnosti zamijeniti ocjenu Općeg suda svojom ocjenom, kada je taj sud izvršavajući svoju neograničenu nadležnost odlučio o iznosu novčanih kazni izrečenih poduzetnicima zbog povrede prava Unije (presude od 28. lipnja 2005., Dansk Rørindustri i dr./Komisija, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P do C‑208/02 P i C‑213/02 P, EU:C:2005:408, t. 245., i od 11. srpnja 2013., Gosselin Group/Komisija, C‑429/11 P, neobjavljena, EU:C:2013:463, t. 87.).

               60

               S druge strane valja također podsjetiti da prilikom utvrđivanja iznosa novčanih kazni treba uzeti u obzir trajanje povrede i sve elemente koji mogu utjecati na ocjenu težine te povrede (presude od 28. lipnja 2005., Dansk Rørindustri i dr./Komisija, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P do C‑208/02 P i C‑213/02 P, EU:C:2005:408, t. 240., i od 11. srpnja 2013., Team Relocations i dr./Komisija, C‑444/11 P, neobjavljena, EU:C:2013:464, t. 98.).

               61

               Među elementima koji mogu utjecati na ocjenu težine povrede nalaze se ponašanje svakog poduzetnika, uloga koju je svaki od njih imao u uspostavljanju zabranjenog sporazuma ili usklađenih djelovanja, dobit koju su mogli ostvariti iz tih sporazuma ili djelovanja, njihova veličina i vrijednost robe o kojoj je riječ kao i rizik koji povrede takve vrste predstavljaju za ciljeve Europske unije (presude od 28. lipnja 2005., Dansk Rørindustri i dr./Komisija, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P do C‑208/02 P i C‑213/02 P, EU:C:2005:408, t. 242., i od 11. srpnja 2013., Team Relocations i dr./Komisija, C‑444/11 P, neobjavljena, EU:C:2013:464, t. 100.).

               62

               U konkretnom slučaju, kao što proizlazi iz točke 179. pobijane presude, nesporno je da je Laufen Austria sudjelovao u povredi koja se sastojala u provođenju koordiniranja budućih povećanja cijena, da je zbog svojega sudjelovanja na sastancima koordinacijskog tijela Arbeitskreis Sanitärindustrie znao da glavno područje te povrede obuhvaća tri podskupine proizvoda, te da je ta povreda pokrivala cijelo područje Austrije.

               63

               Opći sud iz toga je zaključio da je Komisija u skladu s točkama 21. do 23. i 25. Smjernica iz 2006. ispravno utvrdila da su koeficijenti „težina povrede” i „dodatni iznos” od 15% primjereni.

               64

               Laufen Austria, ne osporavajući istinitost povrede opisane u pobijanoj presudi, s tim u vezi prigovara da Opći sud nije uzeo u obzir činjenicu da on nije pripadao „jezgri” zabranjenog sporazuma među ostalim i zbog toga što nije doprinio njezinu stvaranju ni održavanju.

               65

               No, čak i pod pretpostavkom da je ta činjenica dokazana, ona ni u kojem slučaju ne može dokazivati da je Opći sud trebao zaključiti da koeficijenti „težina povrede” i „dodatni iznos” po stopi od 15% nisu bili primjereni ili da su bili previsoki, zato što taj postotak ima opravdanje u samoj prirodi predmetne povrede, tj. provođenju koordiniranog povećanja cijena. Ta povreda naime spada među najteže oblike ograničavanja tržišnog natjecanja u smislu točaka 23. i 25. Smjernica iz 2006., a navedena stopa od 15% odgovara najnižoj stopi na ljestvici sankcija predviđenih za takve povrede u skladu s tim smjernicama (vidjeti u tom smislu presude od 11. srpnja 2013., Ziegler/Komisija, C‑439/11 P, EU:C:2013:513, t. 124. i 125., te od 11. srpnja 2013., Team Relocations i dr./Komisija, C‑444/11 P, neobjavljena, EU:C:2013:464, t. 125.).

               66

               Prema tome, Opći je sud u točkama 179. i 258. pobijane presude ispravno zaključio da Komisija nije povrijedila načelo proporcionalnosti kada je koeficijente „težina povrede” i „dodatni iznos” odredila po stopi od 15% bez obzira na zemljopisni opseg sudjelovanja tužitelja u predmetnoj povredi.

               67

               S obzirom na to da Laufen Austria prigovara da je Opći sud, unatoč tome što je utvrdio da je njegovo sudjelovanje u povredi imalo manju težinu u odnosu na druge sudionike u predmetnom zabranjenom sporazumu, za njega prihvatio navedene koeficijente te da je time prekršio načelo jednakosti postupanja, treba reći, kao što je to u bitnome navela i Komisija, da obrazloženje sadržano u točkama 186. i 187. te točkama 259. i 260. pobijane presude prema kojem, s jedne strane, povredu koja obuhvaća područja šest država članica i tri podskupine proizvoda treba smatrati težom od povrede poput predmetne koja je počinjena na području samo jedne države članice, te prema kojem je, s druge strane, poduzetnicima koji su sudjelovali u toj prvoj povredi trebalo zbog same te činjenice odrediti novčanu kaznu utvrđenu na temelju koeficijenata „težina povrede” i „dodatni iznos” koji su veći od onih primijenjenih na tužitelja, sadržava pogrešku koja se tiče prava.

               68

               Naime, kada je riječ o utvrđivanju koeficijenata „težina povrede” i „dodatni iznos”, iz točaka 22. i 25. Smjernica iz 2006. proizlazi da je potrebno uzeti u obzir niz čimbenika, poglavito one koji se navode u točki 22. tih smjernica. Iako je prilikom ocjene težine povrede, a potom i određivanja iznosa izrečene novčane kazne, moguće među ostalim uzeti u obzir i zemljopisni opseg povrede, sama činjenica da jedna povreda ima veći zemljopisni opseg od druge ne može nužno značiti da tu prvu povredu, promatranu u cjelini i posebice s obzirom na svoju narav, treba smatrati težom od druge povrede, te da je shodno tome opravdano određivanje viših koeficijenata „težina povrede” i „dodatni iznos” u odnosu na koeficijente primijenjene na izračun novčane kazne kojom se sankcionira ta druga povreda (vidjeti u tom smislu presudu od 10. srpnja 2014., Telefónica i Telefónica de España/Komisija, C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, t. 178.).

               69

               Stoga treba podsjetiti da načelo jednakog postupanja predstavlja opće načelo prava Unije utvrđeno člancima 20. i 21. Povelje Europske Unije o temeljnim pravima. Iz ustaljene sudske prakse slijedi da to načelo zahtijeva da se u usporedivim situacijama ne postupa na različit način i da se u različitim situacijama ne postupa na jednak način, osim ako takvo postupanje nije objektivno opravdano (vidjeti među ostalim presudu od 12. studenoga 2014., Guardian Industries i Guardian Europe/Komisija, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, t. 51.).

               70

               Opći sud dužan je poštovati navedeno načelo ne samo u okviru provedbe nadzora zakonitosti Komisijine odluke o izricanju novčanih kazni, nego i prilikom izvršavanja neograničene nadležnosti. Naime, izvršavanje takve nadležnosti ne smije dovesti do diskriminacije između poduzetnika koji su sudjelovali u zabranjenom sporazumu ili usklađenom djelovanju koje je protivno članku 101. stavku 1. UFEU‑a prilikom određivanja iznosa novčanih kazni koje im se izriču (vidjeti u tom smislu presudu od 18. prosinca 2014., Komisija/Parker Hannifin Manufacturing i Parker‑Hannifin, C‑434/13 P, EU:C:2014:2456, t. 77.).

               71

               No, kako proizlazi iz sudske prakse Suda, pri ocjenjivanju težine povrede, na temelju istog načela, uzimanje u obzir razlika među poduzetnicima koji su sudjelovali u istom zabranjenom sporazumu, posebno u pogledu zemljopisnog opsega njihovih pojedinih sudjelovanja, ne treba nužno provesti pri utvrđivanju koeficijenata „težina povrede” i „dodatni iznos”, nego je to moguće učiniti i u nekom drugom stadiju izračuna novčane kazne, primjerice pri prilagodbi osnovnog iznosa ovisno o olakotnim i otegotnim okolnostima na temelju točaka 28. i 29. Smjernica iz 2006. (vidjeti u tom smislu presude od 11. srpnja 2013., Gosselin Group/Komisija, C‑429/11 P, neobjavljena, EU:C:2013:463, t. 96. do 100., te od 11. srpnja 2013., Team Relocations i dr./Komisija, C‑444/11 P, neobjavljena, EU:C:2013:464, t. 104. i 105.).

               72

               Kao što je navela Komisija, takve se razlike mogu odraziti i kroz vrijednost prihoda od prodaje prihvaćenu za izračun osnovnog iznosa novčane kazne, zato što ta vrijednost upućuje na važnost, za svakog uključenog poduzetnika, njegova sudjelovanja u predmetnoj povredi, u skladu s točkom 13. Smjernica iz 2006. koja omogućava da se kao polazišna točka za određivanje visine novčane kazne uzme iznos koji odražava gospodarski značaj povrede i doprinos poduzetnika toj povredi (vidjeti u tom smislu presudu od 11. srpnja 2013., Team Relocations i dr./Komisija, C‑444/11 P, neobjavljena, EU:C:2013:464, t. 76.).

               73

               Prema tome, budući da je nesporno da je osnovni iznos novčane kazne izrečene tužitelju utvrđen prema vrijednosti prihoda od prodaje koje je tužitelj ostvario na području Austrije, Opći sud mogao je u točkama 186. i 187. te 259. i 260. pobijane presude odrediti na 15% te vrijednosti stopu koeficijenata „težina povrede” i „dodatni iznos” a da pritom ne povrijedi načelo jednakosti postupanja.

               74

               Bez obzira što iz navedenog proizlazi da obrazloženje Općeg suda dano u točkama 186. i 187. te 259. i 260. pobijane presude sadržava pogreške koje se tiču prava, treba podsjetiti da ako obrazloženje odluke Općeg suda upućuje na povredu prava Unije, a njezina je izreka osnovana iz nekih drugih pravnih razloga, takva povreda ne može dovesti do ukidanja te odluke, nego je nužno provesti izmjenu obrazloženja (vidjeti u tom smislu presude od 9. lipnja 1992., Lestelle/Komisija, C‑30/91 P, EU:C:1992:252, t. 28., i od 9. rujna 2008., FIAMM i dr./Vijeće i Komisija, C‑120/06 P i C‑121/06 P, EU:C:2008:476, t. 187. i navedenu sudsku praksu).

               75

               Kao što je razvidno iz dijela obrazloženja navedenog u točkama 68. do 73. ove presude, koji treba nadomjestiti obrazloženje koje je dao Opći sud, to je ovdje slučaj.

               76

               Dakle, drugi žalbeni razlog valja odbiti u mjeri u kojoj se njime prigovara da je Opći sud počinio pogreške koje se tiču prava i posebno da je povrijedio načela proporcionalnosti i jednakosti postupanja, zato što, s obzirom na to da Opći sud na tužitelja nije primijenio koeficijente „težina povrede” i „dodatni iznos” niže od onih koje je primijenio na poduzetnike čije je sudjelovanje u povredi imalo veću težinu, u pobijanoj presudi nije uzeta u obzir manja težina tužiteljeva sudjelovanja u povredi.

               77

               Vezano uz prigovor da je Opći sud povrijedio obvezu obrazlaganja i načelo zaštite legitimnih očekivanja kada je u točki 183. pobijane presude zaključio da Komisija nije izašla iz okvira metode određivanja iznosa novčane kazne predviđene Smjernicama iz 2006., treba reći da je Opći sud u točkama 169. i 170. pobijane presude na općenit način iznio opis te metode, a u točkama 172. do 174. te presude i opis kako ju je u konkretnom slučaju primijenila Komisija.

               78

               Taj se prigovor dakle ne može prihvatiti.

               79

               Konačno, kada je riječ o prigovoru da Opći sud u kontekstu olakotnih okolnosti u smislu točke 29. treće alineje Smjernica iz 2006. nije uzeo u obzir manju težinu tužiteljeva sudjelovanja u povredi u odnosu na težinu drugih sudionika, nesporno je da je Laufen Austria samo iznio tvrdnju o ograničenosti svojeg sudjelovanja u utvrđenoj povredi.

               80

               No da bi mogao ostvariti smanjenje iznosa novčane kazne zbog tih olakotnih okolnosti, tužitelj bi u skladu s točkom 29. Smjernica iz 2006. morao dokazati da je stvarno izbjegao provoditi takav protupravni sporazum opredjeljujući se za konkurentno ponašanje na tržištu, što, kao što je Opći sud utvrdio u točki 191. pobijane presude, tužitelj nije dokazao.

               81

               Bez obzira na sve, takva se ocjena dokaza – osim u slučaju njihova iskrivljavanja, što u konkretnom slučaju nije prigovoreno – u žalbenom postupku ne može preispitivati (vidjeti u tom smislu presude od 13. siječnja 2011., Media‑Saturn‑Holding/OHIM, C‑92/10 P, neobjavljena, EU:C:2011:15, t. 27.; od 10. srpnja 2014., Grčka/Komisija, C‑391/13 P, neobjavljena, EU:C:2014:2061, t. 28. i 29., te od 20. siječnja 2016., Toshiba Corporation/Komisija, C‑373/14 P, EU:C:2016:26, t. 40.).

               82

               Prigovor o ispitivanju olakotnih okolnosti od strane Općeg suda u smislu točke 29. treće alineje Smjernica iz 2006. stoga valja odbiti.

               83

               Slijedom svih prethodnih razmatranja drugi žalbeni razlog valja odbiti.

         O vraćanju predmeta pred Opći sud

               84

               U skladu s člankom 61. stavkom 1. Statuta Suda Europske unije, kada Sud ukine odluku Općeg suda, Sud može sam konačno odlučiti o sporu ako stanje postupka to dopušta ili vratiti predmet na odlučivanje Općem sudu.

               85

               No budući da u konkretnom slučaju Sud ne raspolaže podacima o prihodima koje je Laufen Austria ostvario u godini prije donošenja sporne odluke, stanje postupka Sudu ne dopušta odlučivanje. Shodno tome, ovaj predmet valja vratiti Općem sudu na ponovno odlučivanje.

         Troškovi

               86

               S obzirom na to da predmet valja vratiti Općem sudu, o troškovima žalbenog postupka odlučit će se naknadno.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1)

                           Ukida se presuda Općeg suda Europske unije od 16. rujna 2013., Laufen Austria/Komisija (T‑411/10, EU:T:2013:443).

                           2)

                           Predmet se vraća Općem sudu Europske unije kako bi on donio odluku o zahtjevu za smanjenje izrečene novčane kazne koji je podnio Laufen Austria AG.

                           3)

                           O troškovima će se odlučiti naknadno.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: španjolski


Presuda Suda (treće vijeće) od 13. ožujka 1986. # Antonino Sinatra protiv Fonds national de retraite des ouvriers mineurs (FNROM). # Zahtjev za prethodnu odluku: Cour du travail de Mons - Belgija. # Socijalna sigurnost. # Predmet 296/84.


Presuda Službeničkog suda (treće vijeće) od 18. ožujka 2015.#Tuula Rajala protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni).#Javna služba – Dužnosnici – Ocjenjivanje – Izvješće o ocjeni – Opća ocjena učinka – Usklađenost.#Predmet F-24/14.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 20. siječnja 2015. # Aic S.A. protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-615/13.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 6. lipnja 1990. # The Queen protiv Dairy Produce Quota Tribunal for England and Wales, ex parte: Hall & Sons (Dairy Farmers) Ltd. # Zahtjev za prethodnu odluku: High Court of justice, Queen's Bench Division - Ujedinjena Kraljevina. # Poljoprivreda. # Predmet C-174/88.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 25. ožujka 2004. # Cooperativa Lattepiù arl protiv Azienda di Stato per gli interventi nel mercato agricolo (AIMA) (C-231/00), Azienda Agricola Marcello Balestreri e Maura Lena protiv Regione Lombardia i Azienda di Stato per gli interventi nel mercato agricolo (AIMA) (C-303/00), i Azienda Agricola Giuseppe Cantarello protiv Azienda di Stato per gli interventi nel mercato agricolo (AIMA) i Ministero delle Politiche Agricole e Forestali (C- 451/00). # Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunale amministrativo regionale del Lazio - Italija. # Poljoprivreda - Dodatna pristojba za mlijeko. # Spojeni predmeti C-231/00, C-303/00 i C-451/00.


Presuda Suda od 1. listopada 1975. # Van Vliet Kwasten- en Ladderfabriek NV protiv Fratelli Dalle Crode. # Zahtjev za prethodnu odluku: Gerechtshof Arnhem - Nizozemska. # Predmet 25-75.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 10. svibnja 2016.#August Storck KG protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske Unije – Međunarodna registracija u kojoj je naznačena Europska unija – Figurativni žig koji prikazuje bijelo i plavo četvrtasto pakiranje – Apsolutni razlog za odbijanje – Nepostojanje razlikovnog karaktera – Članak 7. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-806/14.


Presuda Općeg suda (žalbeno vijeće) od 2010. siječanj 19.#Chantal De Fays protiv Europska komisija.#Predmet T-355/08 P.


Presuda Općeg suda (žalbeno vijeće) od 17. ožujka 2016.#Eric Vanhalewyn protiv Europske službe za vanjsko djelovanje (EEAS).#Žalba – Javna služba – Dužnosnici – Primici od rada – Osoblje EEAS‑a raspoređeno u trećim zemljama – Ukidanje naknade za životne uvjete osoblju raspoređenom na Mauricijus – Nedonošenje OPO‑a članka 10. Priloga X. Pravilniku o osoblju.#Predmet T-792/14 P.


Presuda Prvostupanjskog suda (sedmo vijeće) od 19. studenog 2008.#Ralf Schräder protiv Ureda Zajednice za zaštitu biljnih sorti (CPVO).#Predmet T-187/06.


Presuda Suda (osmo vijeće) od 12. prosinca 2013.#Europska komisija protiv Republike Italije.#Povreda obveze države članice – Državne potpore – Povlaštena cijena struje – Odluka 2011/746/EU – Potpore nespojive s unutarnjim tržištem – Povrat – Neizvršenje u određenom roku.#Predmet C-411/12.