title: Presuda Suda (peto vijeće) od 7. prosinca 2017.#Boguslawa Zaniewicz-Dybeck protiv Pensionsmyndigheten.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Högsta förvaltningsdomstolen.#Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna sigurnost radnika migranata – Uredba (EEZ) br. 1408/71 – Članak 46. stavak 2. – Članak 47. stavak 1. točka (d) – Članak 50. – Zajamčena mirovina – Minimalno davanje – Izračun mirovinskih prava.#Predmet C-189/16.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      7. prosinca 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna sigurnost radnika migranata – Uredba (EEZ) br. 1408/71 – Članak 46. stavak 2. – Članak 47. stavak 1. točka (d) – Članak 50. – Zajamčena mirovina – Minimalno davanje – Izračun mirovinskih prava”
      U predmetu C‑189/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Högsta förvaltningsdomstolen (Vrhovni upravni sud, Švedska), odlukom od 23. ožujka 2016., koju je Sud zaprimio 4. travnja 2016., u postupku

         Boguslawa Zaniewicz‑Dybeck

      protiv

         Pensionsmyndigheten,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: J. L. da Cruz Vilaça, predsjednik vijeća, E. Levits, A. Borg Barthet, M. Berger i F. Biltgen (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: C. Strömholm, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 9. ožujka 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Pensionsmyndigheten, M. Westberg, M. Irving i A. Svärd, u svojstvu agenata,

               –

               za švedsku vladu, A. Falk, C. Meyer‑Seitz, U. Persson i L. Swedenborg, u svojstvu agenata,

               –

               za češku vladu, M. Smolek, J. Pavliš i J. Vláčil, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, K. Simonsson i D. Martin, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 3. svibnja 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 46. stavka 2. i članka 47. stavka 1. točke (d) Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1408/71 od 14. lipnja 1971 o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe, samozaposlene osobe i članove njihovih obitelji koji se kreću unutar Zajednice, u verziji koja je izmijenjena i ažurirana Uredbom Vijeća (EZ) br. 118/97 od 2. prosinca 1996. (SL 1997., L 28, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 5., str. 7.), kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 1606/98 od 29. lipnja 1998. (SL 1998., L 209, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 5., str. 138.) (u daljnjem tekstu: Uredba br. 1408/71).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Boguslawe Zaniewicz‑Dybeck i Pensionsmyndighetena (Zavod za mirovinsko osiguranje, Švedska) u pogledu dodjele zajamčene mirovine kako je predviđena švedskim općim mirovinskim sustavom.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               U glavi III., naslovljenoj „Posebne odredbe koje se odnose na različite kategorije davanja”, poglavlje 3. Uredbe br. 1408/71, naslovljeno „Starost i smrt (mirovine)”, obuhvaća članke 44. do 51.a te uredbe.

               4

               Članak 44. navedene uredbe, naslovljen „Opće odredbe za priznavanje davanja ako se na zaposlenu ili samozaposlenu osobu primjenjuje zakonodavstvo dviju ili više država članica”, u stavku 1. određuje:
               „Prava na davanja zaposlene ili samozaposlene osobe na koju se primjenjivalo zakonodavstvo dviju ili više država članica, ili nadživjelih osoba, utvrđuju se u skladu s odredbama ovog poglavlja.”

               5

               Članak 45. Uredbe br. 1408/71, naslovljen „Uzimanje u obzir razdoblja osiguranja ili [boravka] navršenih prema zakonodavstvu koje se primjenjivalo na zaposlenu osobu ili samozaposlenu osobu, za stjecanje, zadržavanje ili ponovnu uspostavu prava na davanja”, u stavku 1. propisuje sljedeće:
               „Ako zakonodavstvo države članice uvjetuje stjecanje, zadržavanje ili ponovnu uspostavu prava na davanje, prema sustavu koji nije poseban sustav u smislu stavka 2. ili 3., navršavanjem razdoblja osiguranja ili [boravka], nadležna ustanova te države članice prema potrebi uzima u obzir razdoblja osiguranja ili [boravka] navršena prema zakonodavstvu druge države članice, bilo prema općem sustavu ili posebnom sustavu ili pak u svojstvu zaposlene osobe ili samozaposlene osobe. U tu svrhu uzimaju se u obzir ta razdoblja kao da su navršena prema njezinu zakonodavstvu.”

               6

               Člankom 46. navedene uredbe, naslovljenim „Priznavanje davanja”, predviđa se:
               „1.   Ako su uvjeti koje zahtijeva zakonodavstvo države članice za stjecanje prava na davanja ispunjeni bez primjene članka 45. ili članka 40. stavka 3., primjenjuju se sljedeća pravila:

                        (a)

                        nadležna ustanova određuje svotu davanja koja će biti priznata:

                                 i.

                                 s jedne strane, samo prema odredbama zakonodavstva koje primjenjuje;

                                 ii.

                                 s druge strane, u skladu sa stavkom 2.;

                  […]
               2.   Ako su potrebni uvjeti zakonodavstva države članice za stjecanje prava na davanja ispunjeni tek nakon primjene članka 45. i/ili članka 40. stavka 3., primjenjuju se sljedeća pravila:

                        (a)

                        nadležna ustanova određuje teoretski iznos davanja na koji bi dotična osoba mogla ostvariti pravo uz uvjet da su sva razdoblja osiguranja i/ili [boravka] navršena u skladu sa zakonodavstvom države članice koje se primjenjivalo na zaposlenu osobu ili samozaposlenu osobu navršena u toj državi u skladu sa zakonodavstvom koje ona primjenjuje na datum priznavanja davanja. Ako je prema ovom zakonodavstvu iznos davanja neovisan o trajanju navršenih razdoblja, iznos se smatra teoretskim iznosom navedenim u ovom stavku;

                        (b)

                        nadležna ustanova nakon toga utvrđuje stvaran iznos davanja na temelju teoretskog iznosa navedenog u prethodnom stavku u skladu s omjerom između trajanja razdoblja osiguranja ili [boravka] navršenih prije nastupa osiguranog slučaja prema zakonodavstvu koje primjenjuje i između ukupnog trajanja razdoblja osiguranja ili [boravka] navršenih prije nastupa osiguranog slučaja u skladu sa zakonodavstvom svih predmetnih država članica.

                  3.   Dotična osoba ima pravo na najveći iznos određen u skladu sa stavcima 1. i 2. od strane nadležne ustanove svake države članice, bez obzira na primjenu odredaba u vezi sa smanjenjem, obustavom ili ukidanjem davanja koje su određene zakonodavstvom prema kojem je ovo davanje priznato.
               Ako je to slučaj, usporedba koja će se izvršiti odnosi se na iznose utvrđene nakon primjene navedenih odredbi.
               […]”

               7

               Članak 47. navedene uredbe, naslovljen „Dodatne odredbe za određivanje svote davanja”, u stavku 1. točki (d) propisuje:
               „Za određivanje teoretskih i razmjernih (pro rata) iznosa iz članka 46. stavka 2., primjenjuju se sljedeća pravila:
               […]

                        (d)

                        ako se prema zakonodavstvu države članice davanja određuju na temelju iznosa primanja, doprinosa ili povećanja, nadležna ustanova te države određuje primanja, doprinose ili povećanja koja se uzimaju u obzir u odnosu na razdoblja osiguranja ili [boravka] navršenih prema zakonodavstvu druge države članice na temelju prosječnih primanja, doprinosa ili povećanja zabilježenih za razdoblja osiguranja navršenih prema zakonodavstvu koje primjenjuje;

                  […]”

               8

               Člankom 50. Uredbe br. 1408/71, naslovljenim „Stjecanje dodatka ako ukupna davanja koja se isplaćuju prema zakonodavstvu različitih država članica ne dostižu minimum određen zakonodavstvom države na čijem državnom području primatelj ima boravište”, određuje se:
               „Korisnik davanja na kojeg se odnosi [poglavlje 3. Uredbe br. 1408/71] ne može, u državi u kojoj ima boravište i prema čijem zakonodavstvu mu se isplaćuje davanje, steći davanje koje je manje od najnižeg davanja utvrđenog tim zakonodavstvom za razdoblje osiguranja ili [boravka] koje je jednako svim razdobljima osiguranja ili [boravka] koja su uzeta u obzir za davanje u skladu s prethodnim člancima. Nadležna ustanova te države kroz razdoblje njegova [boravka] na njezinu državnom području prema potrebi plaća dodatak koji je jednak razlici između ukupno isplaćenih davanja u skladu s [poglavljem 3. Uredbe br. 1408/71] i iznosa najnižeg davanja.”

         Švedsko pravo

               9

               Starosna mirovina u švedskom općem sustavu sastoji se od tri dijela, a to su mirovina utemeljena na dohotku, dodatna mirovina i zajamčena mirovina.

               10

               Mirovina utemeljena na dohotku i dodatna mirovina temelje se na prihodima koje su osobe u pitanju primale. Prva se temelji na stečenim mirovinskim pravima, a druga potpada pod mirovinski sustav koji je bio na snazi u Švedskoj do 2003. i namijenjen osobama rođenima 1953. ili ranije. Riječ je o u biti doprinosnim davanjima.

               11

               S druge strane, zajamčena mirovina, čija je svrha osnovna zaštita osoba s malim ili nikakvim prihodima, davanje je utemeljeno na boravku i financira se iz poreza. Uvedena je izmjenama švedskog mirovinskog sustava 90-ih godina 20. stoljeća i zamijenila je nacionalnu starosnu mirovinu.

               12

               Iznos zajamčene mirovine određuje se u odnosu na iznos drugih mirovina koje osoba u pitanju prima. Postupno se smanjuje s obzirom na mirovinu utemeljenu na dohotku, dodatnu mirovinu i određena druga davanja.

               13

               Nacionalne odredbe o zajamčenoj mirovini koje su relevantne za predmet u glavnom postupku nalaze se u lagen (1998:702) om garantipension (Zakon br. 702 iz 1998. o zajamčenoj mirovini), koji je zamijenjen socialförsäkringsbalken (2010:110) (Zakonik o socijalnoj sigurnosti iz 2010., u daljnjem tekstu: SFB).

               14

               U skladu s člancima 8. i 10. poglavlja 55. SFB‑a, zajamčena mirovina osnovno je pokriće starosne mirovine u švedskom općem sustavu. Ovisi o razdoblju osiguranja i može se dodijeliti osobama koje ne raspolažu starosnom mirovinom utemeljenom na prihodima ili kojima navedena mirovina ne prelazi određeni iznos.

               15

               Na temelju članka 2. poglavlja 67. SFB‑a, zajamčenu mirovinu mogu tražiti osiguranici rođeni 1938. ili ranije ako su navršili razdoblje osiguranja od najmanje 3 godine.

               16

               Članak 4. poglavlja 67. SFB‑a određuje da se zajamčena mirovima može primati najranije od mjeseca u kojem osiguranik navrši 65 godina života.

               17

               Članak 11. istog poglavlja pojašnjava da se za potrebe izračuna razdoblja osiguranja uzima u obzir samo razdoblje koje počinje s kalendarskom godinom u kojoj je osoba u pitanju navršila 16 godina života, a završava s kalendarskom godinom u kojoj je navršila 64 godine života.

               18

               Člankom 15. poglavlja 67. SFB‑a predviđeno je da se kao osnova za izračun zajamčene mirovine uzima starosna mirovina utemeljena na prihodima na koju osigurana osoba ima pravo za iste godine.

               19

               Članak 16. navedenog poglavlja definira pojam „starosna mirovina utemeljena na prihodu”, u smislu članka 15. istog poglavlja, kao starosnu mirovinu utemeljenu na prihodu u smislu SFB‑a prije primjene smanjenja predviđenih u određenim člancima tog zakonika, kao i obvezne starosne mirovine na temelju zakonodavstava drugih država članica koje se ne mogu izjednačiti sa zajamčenom mirovinom na temelju SFB‑a.

               20

               Osnovni iznos, koji služi kao temelj za izračun određenih socijalnih davanja među kojima je zajamčena mirovina, definiran je u članku 7. poglavlja 2. SFB‑a. Taj je iznos indeksiran s obzirom na opću razinu cijena. Tijekom godine koja je relevantna za predmet u glavnom postupku iznosio je 39400 švedskih kruna (SEK) (približno 4137 eura).

               21

               Na temelju članka 23. poglavlja 67. SFB‑a, za osobe u braku za koje osnova za izračun zajamčene mirovine ne prelazi 1,14 puta osnovni iznos, godišnja zajamčena mirovina iznosi 1,9 puta osnovni iznos, umanjen za osnovu za izračun.

               22

               Članak 24. istog poglavlja predviđa da, za osobe u braku za koje osnova za izračun zajamčene mirovine prelazi 1,14 puta osnovni iznos, godišnja zajamčena mirovina iznosi 0,76 puta osnovni iznos, umanjen za 48 % dijela osnove za izračun koji prelazi 1,14 puta osnovni iznos.

               23

               U članku 25. poglavlja 67. SFB‑a određuje se da se osobama koje nemaju navršeno razdoblje osiguranja od 40 godina svi iznosi vezani uz osnovni iznos navedeni u člancima 21. do 24. tog poglavlja umanjuju, razmjernim izračunom, za iznos količnika razdoblja osiguranja i broja 40.

               24

               Interne upute br. 2 iz 2007. koje je dao Försäkringskassan (Nacionalni fond za osiguranje, Švedska) (u daljnjem tekstu: Upute) predviđaju da, u okviru razmjernog izračuna zajamčene mirovine predviđenog u članku 25. Poglavlja 67. SFB‑a, za potrebe izračuna teoretskog iznosa predviđenog člankom 46. stavkom 2. točkom (a) Uredbe br. 1408/71, svakom razdoblju osiguranja navršenog u državama članicama valja pripisati fiktivnu vrijednost mirovine koja odgovara prosječnoj vrijednosti mirovine u razdobljima osiguranja navršenih u Švedskoj.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               25

               B. Zaniewicz‑Dybeck, poljska državljanka, rođena je 1940. i napustila je Poljsku kako bi se 1980. nastanila u Švedskoj. U Poljskoj je radila 19 godina, a zatim je u Švedskoj boravila 24 godine, gdje je radila 23 godine.

               26

               B. Zaniewicz‑Dybeck podnijela je 2005. zahtjev za zajamčenu mirovinu, koji je Nacionalni fond za osiguranje odbio.

               27

               Odlukom donesenom povodom prigovora 1. rujna 2008. Nacionalni fond za osiguranje potvrdio je to odbijanje.

               28

               Budući da je B. Zaniewicz‑Dybeck navršila razdoblja osiguranja i u Švedskoj i u Poljskoj, Nacionalni fond za osiguranje izračunao je, u skladu s Uredbom br. 1408/71, njezinu zajamčenu mirovinu, s jedne strane na temelju nacionalnih odredaba i s druge strane prema načelu razmjernog izračuna predviđenom u članku 46. stavku 2. te uredbe.

               29

               U okviru izračuna zajamčene mirovine B. Zaniewicz‑Dybeck prema nacionalnim odredbama, Nacionalni fond za osiguranje odredio je, u skladu s člankom 25. poglavlja 67. SFB‑a i Uputama, osnovu za izračun te mirovine koristeći se razmjernim izračunom. Pored toga, prilikom izračuna osnovnog iznosa predviđenog u članku 46. stavku 2. točki (a) Uredbe br. 1408/71, taj fond nije uzeo u obzir starosnu mirovinu utemeljenu na prihodima koju je B. Zaniewicz‑Dybeck stekla u Poljskoj, nego je mirovini utemeljenoj na prihodima koju je potonja stekla u Švedskoj, u iznosu od 75216 SEK (približno 7897 eura) za 24 godine osiguranja, pripisao godišnju vrijednost od 3134 SEK (približno 329 eura), odnosno 75216 SEK podijeljeno s 24, a putom je taj iznos pomnožio s maksimalnim trajanjem osiguranja za zajamčenu mirovinu, odnosno 40 godina. Tako je dobio fiktivnu vrijednost mirovine od 125360 SEK (približno 13162 eura).

               30

               Uzimajući u obzir dobivene rezultate, Nacionalni fond za osiguranje zaključio je da starosne mirovine utemeljene na prihodu, koje – u skladu s člankom 15. poglavlja 67. SFB‑a – čine osnovu za izračun zajamčene mirovine, a koje je B. Zaniewicz‑Dybeck primala, prelaze gornju granicu primanja za dodjelu zajamčene mirovine.

               31

               Nakon što je neuspješno osporavala tu odluku pred Förvaltningsrätten i Stockholm (Upravni sud u Stockholmu, Švedska), a zatim pred Kammarrätten i Stockholm (Žalbeni upravni sud u Stockholmu, Švedska), B. Zaniewicz‑Dybeck podnijela je tužbu pred Högsta förvaltningsdomstolen (Visoki upravni sud, Švedska).

               32

               B. Zaniewicz‑Dybeck ističe da teoretski iznos zajamčene mirovine treba izračunati u skladu s Uredbom br. 1408/71, bez primjene, s jedne strane, članka 47. stavka 1. točke (d) te uredbe, jer se zajamčena mirovina temelji isključivo na trajanju razdobljâ osiguranja, nakon što se oduzme mirovina utemeljena na prihodima primana u Švedskoj, i, s druge strane, bez primjene Uputa, jer one stavljaju u nepovoljniji položaj radnike migrante koji od druge države članice primaju mirovinu utemeljenu na prihodima u malom iznosu.

               33

               Prema Zavodu za mirovinsko osiguranje, koji je 1. siječnja 2010. zamijenio Nacionalni fond za osiguranje, navršena razdoblja osiguranja u državi članici koja nije Kraljevina Švedska daju pravo na mirovinu od te druge države članice. Međutim, budući da je zajamčena mirovina dopunske naravi, izračunavanje te mirovine bez primjene članka 47. stavka 1. točke (d) Uredbe br. 1408/71 imalo bi za posljedicu to da bi osoba koja je navršila razdoblja osiguranja u državi članici koja nije Kraljevina Švedska primala prekomjerno davanje. Naime, ako se prosječna vrijednost mirovine ne bi pripisala razdobljima osiguranja navršenima u državi članici koja nije Kraljevina Švedska, to bi imalo za posljedicu da se tim razdobljima pridruži vrijednost koja je niža od one koja odgovara istim razdobljima navršenima u Švedskoj.

               34

               Sud koji je uputio zahtjev ističe da kad nadležna ustanova, odnosno Nacionalni fond za osiguranje ili Zavod za mirovinsko osiguranje, računa zajamčenu mirovinu u skladu s člankom 46. stavkom 2. točkom (a) Uredbe br. 1408/71, ona svakom razdoblju koje radnik navrši u državi članici koja nije Kraljevina Švedska pripisuje fiktivnu vrijednost mirovine koja odgovara prosječnoj vrijednosti mirovine u razdobljima osiguranja navršenima u Švedskoj, koja se oduzima od zajamčene mirovine neovisno o tome je li osoba u pitanju u tom razdoblju radila ili nije. Naime, ako je radila u navedenom razdoblju pa je stekla pravo na mirovinu koja je viša od fiktivne vrijednosti mirovine koju je izračunala nadležna ustanova, dotična osoba bila bi u povoljnijem položaju. S druge strane, ako nije radila u drugoj državi članici ili ako je stekla pravo na mirovinu koja je niža od fiktivne vrijednosti koju je izračunala nadležna ustanova, dotična osoba bila bi u nepovoljnijem položaju.

               35

               Uzimajući u obzir te elemente, sud koji je uputio zahtjev smatra da je nejasno kako treba izračunati zajamčenu mirovinu. Konkretno, pita se treba li prilikom izračuna takve mirovine primijeniti članak 46. stavak 2. i članak 47. stavak 1. točku (d) Uredbe br. 1408/71 i, ako treba, je li u skladu s tim odredbama moguće, za potrebe određivanja osnove za izračun takve mirovine, razdobljima osiguranja navršenima u državi članici koja nije Kraljevina Švedska pripisati fiktivnu vrijednost mirovine koja odgovara prosječnoj vrijednosti u razdobljima navršenima u Švedskoj. U slučaju negativnog odgovora, sud koji je uputio zahtjev pita treba li za potrebe izračuna zajamčene mirovine uzeti u obzir starosne mirovine koje osoba u pitanju prima u drugim državama članicama.

               36

               U tim je okolnostima Naczelny Sąd Administracyjny (Visoki upravni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Znače li odredbe iz članka 47. stavka 1. točke (d) Uredbe br. 1408/71 da se razdobljima osiguranja navršenima u nekoj drugoj državi članici pri izračunu švedske zajamčene mirovine može pripisati vrijednost mirovine koja odgovara prosječnoj vrijednosti razdoblja navršenih u Švedskoj kada nadležna ustanova provede razmjerni izračun u skladu s člankom 46. stavkom 2. te uredbe?

                        2.

                        Ako je odgovor na prvo pitanje negativan, može li nadležna ustanova pri izračunu iznosa prava na zajamčenu mirovinu u obzir uzeti prihod od mirovine koju osigurana osoba prima u nekoj drugoj državi članici a da to ne bude protivno odredbama Uredbe br. 1408/71?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               37

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li Uredbu br. 1408/71 tumačiti na način da je, kad nadležna ustanova neke države članice računa davanja kao što je to zajamčena mirovina u predmetu u glavnom postupku, potrebno primijeniti metodu razmjernog izračuna predviđenu člankom 46. stavkom 2. te uredbe i, u skladu s člankom 47. stavkom 1. točkom (d) navedene uredbe, razdobljima osiguranja koja je osoba u pitanju navršila u drugoj državi članici pripisati fiktivnu prosječnu vrijednost.

               38

               Kako bi se sudu koji je uputio zahtjev pružio koristan odgovor, uvodno valja podsjetiti da Uredba br. 1408/71 ne uspostavlja zajednički sustav socijalne sigurnosti, već dopušta postojanje različitih nacionalnih sustava, i jedini joj je cilj osigurati koordinaciju između njih. Tako prema ustaljenoj sudskoj praksi države članice zadržavaju nadležnost za uređenje svojih sustava socijalne sigurnosti (vidjeti osobito presudu od 21. veljače 2013., Salgado González, C‑282/11, EU:C:2013:86, t. 35. i navedenu sudsku praksu).

               39

               Stoga, u nedostatku usklađenosti na razini Unije, određivanje pretpostavki za stjecanje prava na davanja stvar je zakonodavstva svake države članice (presuda od 21. veljače 2013., Salgado González, C‑282/11, EU:C:2013:86, t. 36. i navedena sudska praksa).

               40

               U izvršavanju tih ovlasti države članice, međutim, moraju poštovati pravo Unije, osobito odredbe Ugovora o slobodi svakoga građanina Unije da se kreće i boravi na području država članica (presuda od 21. veljače 2013., Salgado González, C‑282/11, EU:C:2013:86, t. 37. i navedena sudska praksa).

               41

               U tom pogledu valja podsjetiti da, prema članku 45. Uredbe br. 1408/71, kada zakonodavstvo države članice uvjetuje stjecanje, zadržavanje ili ponovnu uspostavu prava na davanje navršavanjem razdoblja osiguranja, nadležna ustanova te države članice mora uzeti u obzir razdoblja osiguranja navršena prema zakonodavstvu bilo koje druge države članice kao da su navršena prema zakonodavstvu koje ona primjenjuje. Drugim riječima, razdoblja osiguranja navršena u različitim državama članicama moraju se zbrajati.

               42

               Za takav slučaj se člankom 46. stavkom 2. točkom (a) Uredbe br. 1408/71 predviđa da nadležna ustanova izračunava teoretski iznos davanja na koje dotična osoba ima pravo, kao da su sva njezina razdoblja rada – koja je navršila u različitim državama članicama – navršena u državi članici nadležne ustanove. Na temelju stavka 2. točke (b) istog članka, nadležna ustanova utvrđuje stvaran iznos davanja na temelju teoretskog osnovnog iznosa u skladu s omjerom između trajanja razdoblja osiguranja i/ili boravka u državi članici nadležne ustanove i ukupnog trajanja razdoblja osiguranja i/ili boravka navršenih u različitim državama članicama. To je metoda razmjernog izračuna.

               43

               Člankom 47. Uredbe br. 1408/71 predviđene su dopunske odredbe za izračun teoretskog i razmjernog iznosa iz članka 46. stavka 2. te uredbe. Tako se člankom 47. stavkom 1. točkom (d) navedene uredbe pojašnjava da, ako se prema zakonodavstvu države članice davanja određuju na temelju iznosa primanja, doprinosa ili povećanja, nadležna ustanova te države određuje primanja, doprinose ili povećanja koja se uzimaju u obzir u odnosu na razdoblja osiguranja ili boravka navršenih prema zakonodavstvima drugih država članica na temelju prosječnih primanja, doprinosa ili povećanja zabilježenih za razdoblja osiguranja navršenih prema zakonodavstvu koje primjenjuje.

               44

               U ovom slučaju valja navesti da je na raspravi sama švedska vlada priznala da je zajamčena mirovina namijenjena tome da svojim korisnicima osigura razuman životni standard jamčeći im minimalni prihod, koji prelazi iznos koji bi stjecali da primaju samo starosnu mirovinu utemeljenu na prihodu, kada je taj iznos prenizak ili čak jednak nuli. Zajamčena mirovina tako je osnovno pokriće starosne mirovine u švedskom općem sustavu.

               45

               U tom pogledu, u točki 15. presude od 17. prosinca 1981., Browning (22/81, EU:C:1981:316), Sud je presudio da je riječ o „minimalnom davanju”, u smislu članka 50. Uredbe br. 1408/71, kada zakonodavstvo države boravišta sadržava posebno jamstvo kojemu je cilj osigurati korisnicima socijalnih davanja minimalni prihod koji prelazi razinu davanja koja bi mogli tražiti s obzirom samo na svoja razdoblja osiguranja i doprinose.

               46

               Stoga je razvidno da je, uzimajući u obzir njezinu svrhu, kako je opisana u točki 44. ove presude, zajamčena mirovina o kojoj je riječ u glavnom postupku minimalno davanje obuhvaćeno člankom 50. Uredbe br. 1408/71.

               47

               Kao što je to nezavisni odvjetnik naveo u točki 47. svojeg mišljenja, s obzirom na to da Uredba br. 1408/71 ne zahtijeva da države članice predvide minimalna davanja i da stoga nije nužno da svako nacionalno zakonodavstvo sadržava tu vrstu davanja, članak 46. stavak 2. te uredbe ne može nametati posebna i detaljna pravila za izračun takvog davanja.

               48

               Slijedom toga, pravo na primanje minimalnog davanja kao što je to zajamčena mirovina o kojoj je riječ u glavnom postupku mora se procijeniti ne na temelju članka 46. stavka 2. ili članka 47. stavka 1. točke (d) Uredbe br. 1408/71, nego u skladu s posebnim pravilima sadržanima u članku 50. te uredbe i relevantnim nacionalnim zakonodavstvom.

               49

               Iz prikaza činjeničnog stanja u glavnom postupku navedenog u točki 29. ove presude proizlazi da, za potrebe izračuna prava na zajamčenu mirovinu B. Zaniewicz‑Dybeck, nadležna ustanova je, s jedne strane, u skladu s člankom 25. poglavlja 67. SFB‑a, na iznos mirovine utemeljene na dohotku i dodatne mirovine osobe u pitanju koje čine osnovu za izračun zajamčene mirovine primijenila metodu razmjernog izračuna koji je, kao što je to nezavisni odvjetnik u biti naveo u točkama 45. i 46. svojeg mišljenja, sličan onoj iz članka 46. stavka 2. točaka (a) i (b). S druge strane, prilikom razmjernog izračuna previđenog u navedenom članku 46. stavku 2., nadležna ustanova nije, u skladu s Uputama, uzela u obzir starosne mirovine koje B. Zaniewicz‑Dybeck prima u Poljskoj, nego je, kao što to predviđa članak 47. stavak 1. točka (d) Uredbe br. 1408/71, mirovini utemeljenoj na prihodima koju je dotična osoba stekla u Švedskoj pripisala godišnju vrijednost, a potom je umnožila taj iznos s maksimalnim trajanjem osiguranja za zajamčenu mirovinu, odnosno 40 godina. Iz odluke kojom se upućuju prethodna pitanja proizlazi da rezultat dobiven primjenom upravo opisane metode izračuna prelazi gornju granicu primanja za dodjelu zajamčene mirovine.

               50

               Kao što to proistječe iz točke 48. ove presude, takva metoda izračuna utemeljena na članku 46. stavku 2. i članku 47. stavku 1. točki (d) Uredbe br. 1408/71 ne može biti dopuštena za izračun minimalnog davanja kao što je to zajamčena mirovina u pitanju u glavnom postupku.

               51

               Na nadležnoj je ustanovi da izračuna zajamčenu mirovinu u skladu s odredbama članka 50. Uredbe br. 1408/71 u vezi s nacionalnim zakonodavstvom, izuzev članka 25. poglavlja 67. SFB‑a i Uputa.

               52

               Slijedom toga, na prvo pitanje valja odgovoriti da Uredbu br. 1408/71 treba tumačiti na način da, kad nadležna ustanova neke države članice računa davanja kao što je to zajamčena mirovina u predmetu u glavnom postupku, ona ne smije primijeniti članak 46. stavak 2. ni članak 47. stavak 1. točku (d) navedene uredbe. Takvo davanje mora se izračunati u skladu s odredbama članka 50. iste uredbe u vezi s nacionalnim zakonodavstvom, međutim bez primjene nacionalnih odredaba – poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku – koje se odnose na razmjerni izračun.

         Drugo pitanje

               53

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li Uredbu br. 1408/71 tumačiti na način da joj se protivi zakonodavstvo države članice koje predviđa da, prilikom izračuna davanja – poput zajamčene mirovine o kojoj je riječ u glavnom postupku – nadležna ustanova mora uzeti u obzir sve starosne mirovine koje osoba u pitanju stvarno prima u nekoj drugoj državi članici ili više njih.

               54

               Valja naglasiti da se, kao što to proizlazi iz odgovora na prvo pitanje, minimalno davanje poput zajamčene mirovine u pitanju u glavnom postupku mora izračunati u skladu s člankom 50. Uredbe br. 1408/71 i relevantnim nacionalnim zakonodavstvom.

               55

               Iz nacionalnih odredaba o zajamčenoj mirovini iz SFB‑a, kako su osobito navedene u točki 19. ove presude, izričito proizlazi da se obvezne starosne mirovine na temelju zakonodavstava drugih država članica koje se ne mogu izjednačiti sa zajamčenom mirovinom uračunavaju u osnovu za izračun te mirovine. Stoga je razvidno da, u skladu s relevantnim nacionalnim zakonodavstvom, nadležna ustanova predmetne države članice mora, prilikom izračuna zajamčene mirovine, uzeti u obzir starosne mirovine koje osoba u pitanju prima u drugim državama članicama.

               56

               U tim okolnostima valja utvrditi protivi li se Uredbi br. 1408/71 i konkretno njezinu članku 50. zakonodavstvo države članice koje predviđa da, u okviru izračuna prava na minimalno davanje kao što je to zajamčena mirovina u pitanju u glavnom postupku, nadležna ustanova mora uzeti u obzir starosne mirovine koje osoba u pitanju prima od druge države članice.

               57

               U tom pogledu valja podsjetiti da se, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, članak 50. Uredbe br. 1408/71 odnosi na slučajeve u kojima je radni staž radnika na temelju zakonodavstava država koja su se na njega primjenjivala bio relativno kratak, tako da ukupni iznos davanja koja isplaćuju te države nije dostatan za razuman životni standard (presude od 30. studenoga 1977., Torri, 64/77, EU:C:1977:197, t. 5., i od 17. prosinca 1981., Browning, 22/81, EU:C:1981:316, t. 12.).

               58

               Kako bi se riješila ta situacija, tim se člankom 50. određuje da, kada se zakonodavstvom države boravišta predviđa minimalno davanje, davanje koje isplaćuje ta država uvećat će se za dodatak jednak razlici između iznosa davanja koja isplaćuju različite države, čija zakonodavstva su se primjenjivala na radnika, i tog minimalnog davanja (presuda od 30. studenoga 1977., Torri, 64/77, EU:C:1977:197, t. 6.).

               59

               Slijedi da, kao što je to nezavisni odvjetnik naveo u točki 59. svojeg mišljenja, za izračun prava na minimalno davanje kao što je to zajamčena mirovina u pitanju u glavnom postupku, članak 50. Uredbe br. 1408/71 posebno predviđa uzimanje u obzir stvarnog iznosa starosnih mirovina koje osoba u pitanju prima u nekoj drugoj državi članici.

               60

               Slijedom toga, na drugo pitanje valja odgovoriti da Uredbu br. 1408/71, i konkretno njezin članak 50., treba tumačiti na način da joj se ne protivi zakonodavstvo države članice koje predviđa da, prilikom izračuna davanja – poput zajamčene mirovine o kojoj je riječ u glavnom postupku – nadležna ustanova mora uzeti u obzir sve starosne mirovine koje osoba u pitanju stvarno prima u nekoj drugoj državi članici ili više njih.

         Troškovi

               61

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Uredbu Vijeća (EEZ) br. 1408/71 od 14. lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe, samozaposlene osobe i članove njihovih obitelji koji se kreću unutar Zajednice, u verziji koja je izmijenjena i ažurirana Uredbom Vijeća (EZ) br. 118/97 od 2. prosinca 1996., kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 1606/98 od 29. lipnja 1998., treba tumačiti na način da, kad nadležna ustanova neke države članice računa davanja kao što je to zajamčena mirovina u predmetu u glavnom postupku, ona ne smije primijeniti članak 46. stavak 2. ni članak 47. stavak 1. točku (d) navedene uredbe. Takvo davanje mora se izračunati u skladu s odredbama članka 50. iste uredbe u vezi s nacionalnim zakonodavstvom, međutim bez primjene nacionalnih odredaba – poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku – koje se odnose na razmjerni izračun.

                           2.

                           Uredbu br. 1408/71, u verziji koja je izmijenjena i ažurirana Uredbom br. 118/97, kako je izmijenjena Uredbom br. 1606/98, i konkretno njezin članak 50., treba tumačiti na način da joj se ne protivi zakonodavstvo države članice koje predviđa da, prilikom izračuna davanja – poput zajamčene mirovine o kojoj je riječ u glavnom postupku – nadležna ustanova mora uzeti u obzir sve starosne mirovine koje osoba u pitanju stvarno prima u nekoj drugoj državi članici ili više njih.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: švedski


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 30. studenoga 2017.#Toontrack Music AB protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Prijava verbalnog žiga Europske unije SUPERIOR DRUMMER – Apsolutni razlog za odbijanje – Opisni karakter – Članak 7. stavak 1. točke (b) i (c) Uredbe (EZ) br. 207/ 2009 (koji je postao članak 7. stavak 1. točke (b) i (c) Uredbe (EU) 2017/1001).#Predmet T-895/16.


title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 17. travnja 2018.#B protiv Land Baden-Württemberg i Secretary of State for the Home Department protiv Franca Vomera.#Zahtjevi za prethodnu odluku koje su uputili Verwaltungsgerichtshof Baden-Württemberg i Supreme Court of the United Kingdom.#Zahtjev za prethodnu odluku – Građanstvo Europske unije – Pravo na slobodno kretanje i boravak na području država članica – Direktiva 2004/38/EZ – Članak 28. stavak 3. točka (a) – Pojačana zaštita od protjerivanja – Uvjeti – Pravo na stalni boravak – Boravak u državi članici domaćinu tijekom deset godina koje prethode odluci o protjerivanju s područja predmetne države članice – Razdoblje izdržavanja kazne zatvora – Posljedice kontinuiteta boravka od deset godina – Odnos s ukupnim ocjenjivanjem integracijske veze – Trenutak u kojem se provodi navedeno ocjenjivanje i kriteriji koje pritom treba uzeti u obzir.#Spojeni predmeti C-316/16 i C-424/16.

text:
         PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      17. travnja 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Građanstvo Europske unije – Pravo na slobodno kretanje i boravak na području država članica – Direktiva 2004/38/EZ – Članak 28. stavak 3. točka (a) – Pojačana zaštita od protjerivanja – Uvjeti – Pravo na stalni boravak – Boravak u državi članici domaćinu tijekom deset godina koje prethode odluci o protjerivanju s područja predmetne države članice – Razdoblje izdržavanja kazne zatvora – Posljedice kontinuiteta boravka od deset godina – Odnos s ukupnim ocjenjivanjem integracijske veze – Trenutak u kojem se provodi navedeno ocjenjivanje i kriteriji koje pritom treba uzeti u obzir”
      U spojenim predmetima C‑316/16 i C‑424/16,
      povodom zahtjevâ za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koje su uputili Verwaltungsgerichtshof Baden‑Württemberg (Visoki upravni sud Savezne zemlje Baden Württemberg, Njemačka) i Supreme court of the United Kingdom (Vrhovni sud Ujedinjene Kraljevine), i to prvi odlukom od 27. travnja, a drugi odlukom od 27. srpnja 2016., koje je Sud zaprimio 3. lipnja i 1. kolovoza 2016., u postupcima

         B

      protiv

         Land Baden‑Württemberg (C‑316/16)
      i

         Secretary of State for the Home Department

      protiv

         Franca Vomera (C‑424/16),
      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: K. Lenaerts, predsjednik, A. Tizzano, potpredsjednik, R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič, J. L. da Cruz Vilaça, A. Rosas i C. G. Fernlund, predsjednici vijeća, E. Juhász, C. Toader, M. Safjan, D. Šváby, A. Prechal (izvjestiteljica) i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: L. Hewlett, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 17. srpnja 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za osobu B, R. Kugler, Rechtsanwalt,

               –

               za F. Vomera, R. Husain, QC, P. Tridimas i N. Armstrong, barristers, te J. Luqmani, solicitor,

               –

               za njemačku vladu, T. Henze i J. Möller, u svojstvu agenata,

               –

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, C. Crane, C. Brodie, S. Brandon, u svojstvu agenata, uz asistenciju R. Palmera, barrister,

               –

               za dansku vladu, M. Wolff, C. Thorning i M. N. Lyshøj, u svojstvu agenata,

               –

               za Irsku, L. Williams, K. Skelly, E. Creedon i A. Joyce, u svojstvu agenata, uz asistenciju K. Mooney i E. Farrell, BL,

               –

               za vladu Helenske Republike, T. Papadopoulou, u svojstvu agenta,

               –

               za nizozemsku vladu, M. Bulterman i B. Koopman, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, E. Montaguti, M. Heller i M. Wilderspin, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 24. listopada 2017.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje članka 28. stavka 3. točke (a) Direktive 2004/38/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o pravu građana Unije i članova njihovih obitelji slobodno se kretati i boraviti na državnom području država članica, o izmjeni Uredbe (EEZ) br. 1612/68 i stavljanju izvan snage direktiva 64/221/EEZ, 68/360/EEZ, 72/194/EEZ, 73/148/EEZ, 75/34/EEZ, 75/35/EEZ, 90/364/EEZ, 90/365/EEZ i 93/96/EEZ (SL 2004., L 158, str. 77.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 42. i ispravak SL 2016., L 87, str. 36.).

               2

               Zahtjevi su upućeni u okviru sporova između, s jedne strane, osobe B, grčkog državljanina, i Landa Baden‑Württemberg (Savezna zemlja Bade‑Wurtemberg, Njemačka) i, s druge strane, Franca Vomera, talijanskog državljanina, i Secretary of State for the Home Department (ministar unutarnjih poslova, Ujedinjena Kraljevina), u vezi s odlukama o protjerivanju B‑a i F. Vomera.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               U uvodnim izjavama 17., 18., 23. i 24. Direktive 2004/38 navodi se:

                        „(17)

                        Uživanje stalnog boravka građana Unije koji su se odlučili trajno nastaniti u državi članici domaćinu pojačalo bi osjećaj građanstva Unije i ključna je komponenta u promicanju socijalne kohezije koja je jedan od temeljnih ciljeva Unije. Pravo na stalni boravak trebalo bi stoga utvrditi za sve građane Unije i članove njihovih obitelji koji su boravili u državi članici domaćinu u skladu s uvjetima utvrđenima u ovoj Direktivi tijekom neprekidnog razdoblja od pet godina i protiv kojih nije izrečena mjera protjerivanja.

                        (18)

                        Kako bi ono predstavljalo pravi instrument za integraciju u društvo države članice domaćina u kojoj građanin Unije boravi, jednom stečeno pravo na stalni boravak ne bi smjelo podlijegati nikakvim uvjetima.

                  […]

                        (23)

                        Protjerivanje građana Unije i članova njihovih obitelji zbog razloga javnog poretka ili javne sigurnosti jest mjera koja može znatno štetiti osobama koje su, koristeći se pravima i slobodama koji su im dodijeljeni Ugovorom, postale istinski integrirane u državu članicu domaćina. Opseg tih mjera trebalo bi stoga ograničiti u skladu s načelom proporcionalnosti kako bi se uzeli u obzir stupanj integracije dotičnih osoba, duljina njihovog boravka u državi članici domaćinu, njihova dob, zdravstveno stanje, obiteljske i ekonomske prilike i veze s njihovom zemljom podrijetla.

                        (24)

                        U skladu s time, što je viši stupanj integracije građana Unije i članova njihovih obitelji u državu članicu domaćina, to viši trebao bi biti stupanj zaštite od protjerivanja. Samo bi se u iznimnim okolnostima, ako postoje prisilni razlozi javne sigurnosti, trebale poduzimati mjere protjerivanja protiv građana Unije koji su puno godina boravili na državnom području države članice domaćina, a naročito ako su ondje rođeni i boravili cijeli život. Osim toga, takve iznimne okolnosti trebale bi se također primjenjivati na mjere protjerivanja protiv maloljetnika, kako bi se zaštitile njihove veze s obitelji, u skladu s Konvencijom Ujedinjenih naroda o pravima djeteta od 20. studenoga 1989.”

               4

               U članku 6. naslovljenom „Pravo na boravak do tri mjeseca” i u članku 7. naslovljenom „Pravo na boravak dulji od tri mjeseca”, koji se nalaze u poglavlju III. Direktive 2004/38 naslovljenom „Pravo na boravak”, pojašnjavaju se uvjeti pod kojima građani Unije i članovi njihove obitelji imaju takva prava na boravak u državi članici koja nije ona čije državljanstvo imaju.

               5

               Članak 16. Direktive 2004/38 nalazi se u poglavlju IV., naslovljenom „Pravo na stalni boravak”, te se njime određuje:
               „1.   Građanin Unije koji je u neprekidnom razdoblju od pet godina zakonito boravio u državi članici domaćinu, ondje ima pravo na stalni boravak. Ovo pravo ne podliježe uvjetima predviđenima u poglavlju III.
               […]
               3.   Na neprekidnost boravka ne utječu privremene odsutnosti koje ne premašuju ukupno šest mjeseci tijekom godine dana ili dulje odsutnosti zbog obvezne vojne službe ili jedna odsutnost od najviše 12 uzastopnih mjeseci zbog važnih razloga poput trudnoće ili rođenja djeteta, ozbiljne bolesti, školovanja ili strukovnog osposobljavanja ili premještaja u drugu državu članicu ili treću zemlju.
               4.   Kada je pravo na stalni boravak jednom stečeno, može se izgubiti samo ako odsutnost iz države članice domaćina traje dulje od dvije uzastopne godine.”

               6

               Poglavlje VI. Direktive 2004/38, naslovljeno „Ograničenja prava na ulazak i prava na boravak zbog razloga javnog poretka, javne sigurnosti ili javnog zdravlja”, sadržava članke 27. do 33. te direktive.

               7

               Članak 27. Direktive 2004/38, naslovljen „Opća načela”, u stavcima 1. i 2. određuje:
               „1.   Podložno odredbama ovog poglavlja, države članice mogu ograničiti slobodu kretanja i boravka građanima Unije i članovima njihovih obitelji, bez obzira na njihovo državljanstvo, zbog razloga javnog poretka, javne sigurnosti ili javnog zdravlja. Na ove razloge ne može se pozivati u gospodarske svrhe.
               2.   Mjere poduzete zbog razloga javnog poretka ili javne sigurnosti moraju biti u skladu s načelom proporcionalnosti i temeljiti se isključivo na osobnom ponašanju dotičnog pojedinca. Ranije osuđujuće kaznene presude same po sebi ne predstavljaju razloge za poduzimanje takvih mjera.
               Osobno ponašanje dotičnog pojedinca mora predstavljati stvarnu, trenutačnu i dostatno ozbiljnu prijetnju koja utječe na neki od temeljnih interesa društva. Obrazloženja koja nisu povezana s pojedinačnim slučajem ili se odnose na opću prevenciju nisu prihvatljiva.”

               8

               U skladu s člankom 28. te direktive, naslovljenim „Zaštita od protjerivanja”:
               „1.   Prije donošenja odluke o protjerivanju zbog razloga javnog poretka ili javne sigurnosti, država članica domaćin uzima u obzir činjenice kao što su duljina boravka pojedinca na njezinom državnom području, dob, zdravstveno stanje, obiteljske i ekonomske prilike, socijalna i kulturalna integracija u državu članicu domaćina i opseg njegovih veza sa zemljom podrijetla.
               2.   Država članica domaćin ne smije donijeti odluku o protjerivanju protiv građana Unije ili članova njihovih obitelji, bez obzira na njihovo državljanstvo, koji imaju pravo na stalni boravak na njezinom državnom području, osim zbog ozbiljnih razloga zaštite javnog poretka ili javne sigurnosti.
               3.   Odluka o protjerivanju ne smije se donijeti protiv građana Unije, osim ako se takva odluka temelji na prisilnim razlozima javne sigurnosti, kako su ih utvrdile države članice, ako:

                        (a)

                        su boravili u državi članici domaćinu tijekom prethodnih deset godina; ili

                        (b)

                        su maloljetnici, osim ako je protjerivanje u najboljem interesu djeteta, kako je predviđeno u Konvenciji Ujedinjenih naroda o pravima djeteta od 20. studenoga 1989.”

               9

               Članak 33. Direktive 2004/38, naslovljen „Protjerivanje kao kazna ili pravna posljedica”, propisuje:
               „1.   Država članica domaćin ne može donijeti odluku o protjerivanju kao kaznu ili kao pravnu posljedicu kazne zatvora, osim ako su ispunjeni zahtjevi iz članaka 27., 28. i 29.
               2.   Ako se odluka o protjerivanju, kako je predviđeno u stavku 1., izvršava nakon više od dvije godine od njezina donošenja, država članica provjerava predstavlja li dotična osoba trenutačnu i stvarnu prijetnju za javni poredak i javnu sigurnost te procjenjuje je li nakon donošenja odluke o protjerivanju došlo do bitne promjene okolnosti.”

            Njemačko pravo

               10

               Članak 6. Gesetza über die allgemeine Freizügigkeit von Unionsbürgern (Zakon o slobodnom kretanju građana Unije) od 30. srpnja 2004. (u daljnjem tekstu: FreizügG/EU), naslovljen „Gubitak prava na ulazak i boravak”, kojim se osobito prenosi članak 28. Direktive 2004/38, određuje:
               „1.   […], može se utvrditi gubitak prava iz članka 2. stavka 1., oduzeti potvrda o pravu na stalni boravak i ukinuti boravišna iskaznica ili dozvola za stalni boravak samo zbog razloga javnog poretka, javne sigurnosti i javnog zdravlja (članak 45. stavak 3. i članak 52. stavak 1. (UFEU‑a)). Ulazak na državno područje također se može odbiti iz razloga navedenih u prvoj rečenici. […]
               2.   Osuđujuća kaznena presuda nije, sama po sebi, opravdanje odluka ili mjera iz stavka 1. U obzir se mogu uzeti samo osuđujuće kaznene presude koje još nisu obrisane iz središnje evidencije i samo ako okolnosti na kojima se te presude temelje upućuju na osobno ponašanje koje predstavlja stvarnu prijetnju za javni poredak. Treba se raditi o stvarnoj i dovoljno ozbiljnoj prijetnji koja utječe na neki od temeljnih interesa društva.
               3.   Kako bi se mogla donijeti odluka u skladu sa stavkom 1., osobito treba uzeti u obzir duljinu boravka pojedinca u Njemačkoj, njegovu dob, zdravstveno stanje, obiteljske i ekonomske prilike, socijalnu i kulturalnu integraciju u Njemačku i opseg njegovih veza sa zemljom podrijetla.
               4.   Do utvrđenja u skladu sa stavkom 1. može se, nakon stjecanja prava na stalni boravak, doći samo zbog ozbiljnih razloga.
               5.   Što se tiče građana Unije i članova njihovih obitelji koji su boravili na saveznom području tijekom posljednjih deset godina te što se tiče maloljetnika, do utvrđenja iz stavka 1. može se doći samo zbog važnih razloga javne sigurnosti. To se pravilo ne primjenjuje na maloljetnike kad je gubitak prava na boravak u najboljem interesu djeteta. Važni razlozi javne sigurnosti postoje samo ako je dotična osoba za jedno ili više kaznenih djela počinjenih namjerno pravomoćno osuđena na kaznu oduzimanja slobode ili kaznu maloljetničkog zatvora od najmanje pet godina ili ako je prilikom te zadnje pravomoćne osude određena mjera preventivnog zadržavanja, ako je ugrožena sigurnost Savezne Republike Njemačke ili ako dotična osoba predstavlja terorističku prijetnju.
               […]”

            Pravo Ujedinjene Kraljevine

               11

               Svrha je pravila 21. Immigration (European Economic Area) Regulations 2006 (Uredba o imigraciji iz 2006. (Europski gospodarski prostor)) (SI 2006/1003) provesti članke 27. i 28. Direktive 2004/38.

         Glavni postupci i prethodna pitanja

            Predmet C‑316/16

               12

               B je grčki državljanin rođen u Grčkoj u listopadu 1989. Nakon što su se njegovi roditelji rastali, s majkom se tijekom 1993. doselio u Njemačku, gdje su njegovi baka i djed s majčine strane već boravili od 1989. kao zaposlene osobe. Njegova majka, koja osim grčkog državljanstva ima i njemačko državljanstvo, od tad radi u toj državi članici.

               13

               Osim razdoblja od dva mjeseca kada ga je njegov otac odveo u Grčku i nekoliko kratkih razdoblja odmora, B je od 1993. neprekidno boravio u Njemačkoj. U toj je državi članici pohađao školu i stekao svjedodžbu o završenoj općoj nižoj srednjoj školi (Hauptschulabschluss). Vlada njemačkim jezikom. Nasuprot tomu, njegova razina poznavanja grčkog jezika omogućava mu da se sporazumijeva samo usmeno u okviru osnovnog jezičnog registra.

               14

               B do danas nije uspio dovršiti stručno osposobljavanje, osobito zbog psiholoških smetnji zbog kojih je uostalom bio podvrgnut terapijskom i psihijatrijskom liječenju. B je u studenome i prosincu 2012. radio. Nakon toga bio je nezaposlen.

               15

               B u Njemačkoj ima pravo na stalni boravak u smislu članka 16. Direktive 2004/38.

               16

               Rješenjem od 7. studenoga 2012., koje je Amtsgericht Pforzheim (Općinski sud u Pforzheimu, Njemačka) donio u okviru pojednostavnjenog kaznenog postupka (Strafbefehl), osobi B je izrečena novčana kazna od 90 dnevnih iznosa za protupravno oduzimanje mobilnog telefona, iznudu, pokušaj ucjene i neovlašteno namjerno posjedovanje zabranjenog oružja.

               17

               B je 10. travnja 2013. izvršio napad na arkadnu igraonicu, naoružan pištoljem s gumenim metcima, osobito kako bi pribavio novac potreban za plaćanje navedene novčane kazne te je iznudio iznos od 4200 eura. Nakon počinjenja tog kaznenog djela, Landgericht Karlsruhe (Zemaljski sud u Karlsruheu, Njemačka) 9. prosinca 2013. osudio je osobu B na kaznu oduzimanja slobode od pet godina i osam mjeseci. B je od 12. travnja 2013. neprekinuto bio lišen slobode, najprije u istražnom zatvoru, a kasnije na izdržavanju kazne zatvora.

               18

               Nakon što je saslušao osobu B Regierungspräsidium Karlsruhe (Prefektura u Karlsruheu, Njemačka) odlukom od 25. studenoga 2014., koja je donesena na temelju članka 6. stavka 5. FreizügG/EU‑a, u vezi s člankom 28. stavkom 3. točkom (a) Direktive 2004/38., utvrdio je da je B izgubio pravo na ulazak i boravak u Njemačkoj. Osobi B je tako naloženo da u roku od mjesec dana od pravomoćnosti navedene odluke napusti državno područje te države članice jer će ga u protivnome protjerati u Grčku. Trajanje zabrane ulaska i boravka u Njemačkoj određeno je na sedam godina od dana kada B stvarno napusti njemačko državno područje.

               19

               B je podnio tužbu protiv te odluke Verwaltungsgerichtu Karlsruhe (Upravni sud u Karlsruheu, Njemačka), koji ju je presudom od 10. rujna 2015. poništio. Savezna zemlja Bade‑Wurtemberg podnijela je žalbu protiv te presude Verwaltungsgerichtshofu Baden Württemberg (Visoki upravni sud Savezne zemlje Baden Württemberg, Njemačka).

               20

               Najprije, navedeni sud isključuje mogućnost da su okolnosti glavnog predmeta mogle dovesti do nastanka važnih razloga javne sigurnosti, u smislu članka 6. stavka 5. FreizügG/EU‑a i članka 28. stavka 3. točke (a) Direktive 2004/38. Slijedom toga navodi da bi, ako B može ostvariti pravo na pojačanu zaštitu od protjerivanja koja proizlazi iz navedenih odredaba, trebao potvrditi odluku o poništenju sporne odluke.

               21

               U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev smatra, kao prvo, da uzimajući u obzir okolnosti koje se navode u točkama 12. i 13. ove presude i duboku ukorijenjenost osobe B u Njemačkoj koja iz toga proizlazi, integracijska veza koja ga povezuje s tom državom članicom domaćinom ne može biti prekinuta zbog kazne zatvora koja mu je izrečena, tako da se dotičnoj osobi ne može oduzeti pojačana zaštita od protjerivanja predviđena člankom 28. stavkom 3. točkom (a) Direktive 2004/38.

               22

               Kao drugo, navedeni sud smatra da se kazna oduzimanja slobode koja je izrečena zbog počinjenja kaznenog djela koje je razlog za protjerivanje s državnog područja države članice domaćina u svakom slučaju ne bi trebala moći uzeti u obzir u svrhu utvrđivanja je li došlo do prekida integracijske veze koji je doveo do prekida kontinuiteta boravka na tom državnom području, u smislu navedenog članka 28. stavka 3. točke (a). Naime, u suprotnom bi slučaju proizlazilo da osoba osuđena na kaznu zatvora od više od pet godina, koja će na temelju mjerodavnih pravila njemačkog prava u načelu uvijek biti u istražnom zatvoru kada se donese upravna odluka kojom se utvrđuje gubitak prava na ulazak i boravak, ne bi nikada mogla ostvariti pojačanu zaštitu predviđenu navedenom odredbom.

               23

               Nadalje, s druge strane, u državama članicama u kojima je protjerivanje određeno kao pravna posljedica kazne zatvora i zbog toga prije nego što se započne s izdržavanjem kazne zatvora, navedenu kaznu zatvora nikada ne bi bilo moguće uzeti u obzir u svrhu ocjenjivanja eventualnog prekida integracijske veze i stoga prekida kontinuiteta boravka. Iz toga bi proizlazilo nejednako postupanje prema građanima Unije kad je riječ o pojačanoj zaštiti koja proizlazi iz članka 28. stavka 3. točke (a) Direktive 2004/38.

               24

               Kao treće, sud koji je uputio zahtjev smatra da bi, kad je riječ o ukupnom ocjenjivanju čija je svrha provjeriti jesu li prekinute integracijske veze s državom članicom domaćinom, što dovodi do gubitka navedene pojačane zaštite, u predmetu kao što je glavni predmet trebalo uzeti u obzir elemente vezane uz samo oduzimanje slobode. Naime, upravo je oduzimanje slobode, a ne kazneno djelo kao takvo, razlog prekida kontinuiteta boravka. U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev smatra da u obzir valja uzeti trajanje oduzimanja slobode, ali i druge kriterije, poput načina izvršenja kazne, općeg ponašanja dotične osobe za vrijeme oduzimanja slobode i osobito njezino promišljanje o počinjenom kaznenom djelu, prihvaćanje i primjenu terapijskih indikacija koje je odobrila kaznena ustanova, sudjelovanje dotične osobe u programima trajnog obrazovanja i stručnog osposobljavanja, njezino sudjelovanje u planu izvršenja kazne i ostvarenju njezinih ciljeva kao i održavanje osobnih i obiteljskih veza u državi članici domaćinu.

               25

               Kao četvrto, podsjetivši na to da je Sud u točki 35. presude od 16. siječnja 2014., G. (C‑400/12, EU:C:2014:9), presudio da u svrhu utvrđivanja u kojoj se mjeri prekidom boravka zbog izdržavanja kazne zatvora dotičnu osobu sprječava u ostvarivanju zaštite predviđene člankom 28. stavkom 3. točkom (a) Direktive 2004/38 valja provesti ukupno ocjenjivanje situacije dotične osobe upravo u onom trenutku kad se postavi pitanje njezina protjerivanja, sud koji je uputio zahtjev želi saznati postoje li obvezujuće odredbe prava Unije koje omogućavaju određivanje takvog trenutka.

               26

               Navedeni sud smatra da bi za takvo određivanje u Uniji trebalo postojati usklađeno rješenje kako bi se izbjegla mogućnost da se razina zaštite koja proizlazi iz članka 28. stavka 3. točke (a) Direktive 2004/38 razlikuje u različitim državama članicama osobito ovisno o tome je li odluka o protjerivanju donesena kao pravna posljedica osuđivanja na kaznu zatvora ili nasuprot tomu upravnom odlukom koja je donesena tijekom ili nakon izdržavanja kazne zatvora. U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev smatra da bi trebalo ispitati jesu li integracijske veze s državom članicom domaćinom na datum kada je sud koji odlučuje o meritumu odlučio o zakonitosti odluke o protjerivanju prekinute ili nisu.

               27

               U tim je okolnostima Verwaltungsgerichtshof Baden‑Württemberg (Visoki upravni sud Savezne zemlje Baden Württemberg) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Je li a priori isključeno da osuđujuća presuda i zatim izvršenje kazne oduzimanja slobode mogu dovesti do toga da se integracijske veze građanina Unije, koji je na područje države članice domaćina ušao u dobi od tri godine, trebaju smatrati prekinutima, s posljedicom da nije ispunjen uvjet neprekidnog razdoblja boravka od deset godina u smislu članka 28. stavka 3. točke (a) Direktive 2004/38, i da stoga nije potrebno dodijeliti zaštitu od protjerivanja na temelju [navedene odredbe] ako je dotični građanin Unije nakon ulaska na državno područje u dobi od tri godine proveo cijeli život u dotičnoj državi članici domaćinu, ako više nema veza s državom članicom čiji je državljanin i ako je kazneno djelo zbog kojeg je osuđen i zbog kojeg je izvršavao kaznu oduzimanja slobode počinjeno nakon 20-godišnjeg boravka?

                        2.

                        U slučaju negativnog odgovora na prvo pitanje: treba li, s obzirom na pitanje jesu li integracijske veze prekinute izvršenjem kazne oduzimanja slobode, izostaviti iz razmatranja kaznu oduzimanja slobode izrečenu za kazneno djelo koje je razlog za protjerivanje?

                        3.

                        U slučaju negativnog odgovora na prvo i drugo pitanje, na temelju kojih kriterija treba ocijeniti ostvaruje li ipak dotični građanin Unije u takvom slučaju pravo na zaštitu od protjerivanja na temelju članka 28. stavka 3. točke (a) Direktive 2004/38?

                        4.

                        U slučaju negativnog odgovora na prvo i drugo pitanje, postoje li obvezujuće odredbe prava Unije koje se odnose na utvrđivanje ‚točnog trenutka u kojem se postavlja pitanje protjerivanja’ i u kojem treba provesti ukupno ocjenjivanje situacije dotičnog građanina Unije, kako bi se provjerilo u kojoj se mjeri prekidom kontinuiteta boravka tijekom deset godina koje su prethodile protjerivanju dotične osobe sprječava tu osobu u ostvarivanju pojačane zaštite od protjerivanja?”

            Predmet C‑424/16

               28

               F. Vomero talijanski je državljanin rođen 18. prosinca 1957. On se 3. ožujka 1985. doselio u Ujedinjenu Kraljevinu sa svojom budućom suprugom, državljankom Ujedinjene Kraljevine, koju je upoznao 1983. Oni su u toj državi članici sklopili brak 3. kolovoza 1985. i ondje su dobili petero djece o kojima je F. Vomero skrbio te je usto povremeno radio s obzirom na to da je njegova supruga radila u punom radnom vremenu.

               29

               U razdoblju od 1987. do 1999. F. Vomero je u Italiji i Ujedinjenoj Kraljevini više puta osuđivan za kaznena djela, zbog kojih nije izdržavao kaznu zatvora. Bračni se par 1998. rastao. F. Vomero napustio je obiteljski dom i našao je drugi smještaj s osobom M.

               30

               F. Vomero je 1. ožujka 2001. ubio osobu M. Porota ga je umjesto za ubojstvo osudila za počinjenje kaznenog djela usmrćenja, i to zbog žrtvine provokacije. F. Vomero je 2. svibnja 2002. osuđen na osam godina zatvora. Pušten je na slobodu početkom srpnja 2006.

               31

               Odlukom od 23. ožujka 2007., koja je potvrđena 17. svibnja 2007., ministar unutarnjih poslova naložio je da se F. Vomera protjera na temelju pravila 21. Uredbe o imigraciji iz 2006. (Europski gospodarski prostor).

               32

               F. Vomero je tu odluku osporavao pred Asylum and Immigration Tribunalom (Sud za azil i imigraciju, Ujedinjena Kraljevina). Protiv odluke koju je taj sud donio podnesena je žalba Courtu of Appeal (England & Wales) (Žalbeni sud Engleske i Walesa, Ujedinjena Kraljevina), povodom čije je presude donesene 14. rujna 2012. trenutačno u tijeku žalbeni postupak pred Supreme court of the United Kingdom (Vrhovni sud Ujedinjene Kraljevine). Postupak se u predmetu dvaput prekidao dok se čekalo da se odluči o drugim predmetima, osobito o onima u kojima su podneseni zahtjevi za prethodnu odluku povodom kojih su donesene presude od 16. siječnja 2014., Onuekwere (C‑378/12, EU:C:2014:13) i od 16. siječnja 2014., G. (C 400/12, EU:C:2014:9).

               33

               F. Vomeru je oduzeta sloboda u svrhu njegova protjerivanja do prosinca 2007. Nakon toga protiv njega je pokrenut kazneni postupak u siječnju 2012. zbog posjedovanja opasnog oružja i zbog nanošenja tjelesne ozljede, što je dovelo do njegove osude na kaznu zatvora od 16 tjedana. Povodom drugog postupka, koji je pokrenut u srpnju 2012. zbog teške krađe i krađe, osuđen je na dodatnu kaznu zatvora od 12 tjedana.

               34

               U potporu gore navedenoj odluci o protjerivanju ministar unutarnjih poslova je osobito istaknuo da F. Vomero, s obzirom na to da je od 2001. do 2006. bio na izdržavanju kazne zatvora zbog ubojstva, nije stekao pravo na stalni boravak u Ujedinjenoj Kraljevini te da stoga ne može ostvariti pojačanu zaštitu iz članka 28. stavka 3. točke (a) Direktive 2004/38.

               35

               Supreme court of the United Kingdom (Vrhovni sud Ujedinjene Kraljevine) je upućujući na presude od 7. listopada 2010., Lassal (C‑162/09, EU:C:2010:592), od 21. srpnja 2011., Dias (C‑325/09, EU:C:2011:498) i od 16. siječnja 2014., Onuekwere (C‑378/12, EU:C:2014:13), zaključio da, s obzirom na to da se pravo na stalni boravak nije moglo pravno steći prije 30. travnja 2006., to jest datuma kada je protekao rok za prenošenje Direktive 2004/38, i da usto nije sporno da je F. Vomero na navedeni datum bio na izdržavanju kazne zatvora već više od pet godina, da je nakon toga datuma na izdržavanju kazne zatvora ostao još dodatna dva mjeseca i da je, kada je donesena odluka kojom se nalaže njegovo protjerivanje, na slobodi bio samo devet mjeseci, dotična osoba na datum donošenja te odluke nije stekla pravo na stalni boravak u skladu s člankom 16. stavkom 1. te direktive.

               36

               Navedeni sud navodi da je u tim okolnostima osnovno pitanje o kojem treba odlučiti ono je li pravo na stalni boravak, u smislu članka 16. i članka 28. stavka 2. Direktive 2004/38, preduvjet za dodjeljivanje pojačane zaštite predviđene njezinim člankom 28. stavkom 3. točkom (a).

               37

               Pod pretpostavkom da to nije slučaj, sud koji je uputio zahtjev nadalje ističe da bi razdoblje od deset godina iz članka 28. stavka 3. točke (a) Direktive 2004/38 koje je prethodilo odluci o protjerivanju u skladu sa sudskom praksom Suda trebalo biti samo „u načelu” neprekinuto (presuda od 16. siječnja 2014., G., C‑400/12, EU:C:2014:9, t. 34.). Stoga on navodi da bi to razdoblje moglo biti neprekinuto i kada je na primjer prekinuto razdobljem neprisutnosti na državnom području ili izdržavanjem kazne zatvora. U tim okolnostima, proizlazi da još nije jasan način na koji se razdoblje od deset godina koje se spominje u toj odredbi treba izračunati i osobito to treba li ta razdoblja odsutnosti s državnog područja ili izdržavanja kazne zatvora uključiti u izračun ili ne.

               38

               U pogledu okolnosti da se mora provesti ukupno ocjenjivanje integracijske veze s državom članicom domaćinom kako bi se u tom kontekstu utvrdilo postoji li ta veza ili je ona prekinuta (presuda od 16. siječnja 2014., G., C‑400/12, EU:C:2014:9, t. 36. i 37.), sud koji je uputio zahtjev smatra da ni doseg ni učinci tog ocjenjivanja još nisu dovoljno precizni. Navedeni sud se osobito pita o čimbenicima koje bi trebalo ispitati kako bi se utvrdilo jesu li na datum donošenja odluke o protjerivanju 2007. integracijske veze F. Vomera s Ujedinjenom Kraljevinom bile takve da su mu davale pravo na pojačanu zaštitu na temelju njegova boravka u navedenoj državi članici tijekom prethodnih deset godina.

               39

               U tim je okolnostima Supreme court of the United Kingdom (Vrhovni sud Ujedinjene Kraljevine) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Je li pravo na stalni boravak u smislu članka 16. i članka 28. stavka 2. [Direktive 2004/38] preduvjet za ostvarivanje prava na pojačanu zaštitu u skladu s člankom 28. stavkom 3. točkom (a) [te direktive]?

                        2.

                        U slučaju negativnog odgovora [na prvo pitanje]:
                        Treba li izraz ‚prethodnih deset godina’ upotrijebljen u članku 28. stavku 3. točki (a) [Direktive 2004/38] shvatiti kao:

                                 (a)

                                 samo kalendarsko razdoblje izračunano unatrag od relevantnog datuma (u ovom slučaju, datuma odluke o protjerivanju), koji eventualno uključuje razdoblje odsutnosti ili razdoblje izdržavanja kazne zatvora, ili

                                 (b)

                                 eventualno prekinuto razdoblje, izračunano unatrag od relevantnog datuma zbrajajući svako razdoblje u kojem dotična osoba nije bila odsutna ili u kojem nije izdržavala kaznu zatvora kako bi se, ako je moguće, došlo do razdoblja od deset godina boravka?

                        3.

                        U slučaju negativnog odgovora [na prvo pitanje], koja je stvarna veza između kriterija razdoblja od deset godina iz članka 28. stavka 3. točke (a) [Direktive 2004/38] i ukupnog ocjenjivanja integracijske veze?”

         O prethodnim pitanjima

            Prvo pitanje u predmetu C‑424/16

               40

               Svojim prvim pitanjem Supreme court of the United Kingdom (Vrhovni sud Ujedinjene Kraljevine) u biti pita treba li članak 28. stavak 3. točku (a) Direktive 2004/38 tumačiti na način da je ostvarivanje zaštite od protjerivanja s državnog područja predviđene tom odredbom uvjetovano time da dotična osoba ima pravo na stalni boravak u smislu članka 16. i članka 28. stavka 2. te direktive.

               41

               Najprije, valja primijetiti da to pitanje počiva na pretpostavci prema kojoj F. Vomero nema takvo pravo na stalni boravak u Ujedinjenoj Kraljevini.

               42

               Budući da Sud ne raspolaže svim elementima koji su potrebni za ocjenjivanje osnovanosti te pretpostavke, za potrebe odgovora na pitanje valja smatrati da je ona osnovana.

               43

               U tom pogledu, valja podsjetiti da je u uvodnoj izjavi 23. Direktive 2004/38 istaknuto da je protjerivanje građana Unije i članova njihovih obitelji zbog razloga javnog poretka ili javne sigurnosti mjera koja može znatno štetiti osobama koje su, koristeći se pravima i slobodama koji su im dodijeljeni Ugovorom, postale istinski integrirane u državu članicu domaćina.

               44

               Upravo zbog tog razloga, kako to proizlazi iz uvodne izjave 24. Direktive 2004/38, tom se direktivom uspostavlja sustav zaštite od mjera protjerivanja koji se temelji na stupnju integracije dotičnih osoba u državu članicu domaćina, tako da što je viši stupanj integracije građana Unije i članova njihovih obitelji u tu državu članicu, to su viša jamstva koja oni ostvaruju protiv protjerivanja (vidjeti u tom smislu presude od 23. studenoga 2010., Tsakouridis, C‑145/09, EU:C:2010:708, t. 25. i od 8. prosinca 2011., Ziebell, C‑371/08, EU:C:2011:809, t. 70.).

               45

               U tom smislu, u članku 28. stavku 1. Direktive 2004/38 se prije svega općenito navodi da prije donošenja odluke o protjerivanju s državnog područja „zbog razloga javnog poretka ili javne sigurnosti” država članica domaćin uzima u obzir među ostalim duljinu boravka pojedinca na njezinom državnom području, dob, zdravstveno stanje, obiteljske i ekonomske prilike, socijalnu i kulturalnu integraciju u državu članicu domaćina i opseg njegovih veza sa zemljom podrijetla (presuda od 23. studenoga 2010., Tsakouridis, C‑145/09, EU:C:2010:708, t. 26.).

               46

               Nadalje, u skladu sa stavkom 2. navedenog članka ne smije se donijeti odluka o protjerivanju protiv građana Unije ili članova njihovih obitelji, bez obzira na njihovo državljanstvo, koji imaju pravo na stalni boravak na državnom području države članice domaćina u skladu s člankom 16. te direktive, osim „zbog ozbiljnih razloga zaštite javnog poretka ili javne sigurnosti”.

               47

               Naposljetku, kad je riječ o građanima Unije koji su boravili u državi članici domaćinu tijekom prethodnih deset godina, člankom 28. stavkom 3. točkom (a) Direktive 2004/38 znatno se pojačava zaštita protiv mjera protjerivanja jer se njime navodi da se takva mjera ne smije donijeti, osim ako se odluka temelji na „prisilnim [važnim] razlozima javne sigurnosti, kako su ih utvrdile države članice” (presuda od 23. studenoga 2010., Tsakouridis, C‑145/09, EU:C:2010:708, t. 28.).

               48

               Stoga iz teksta i strukture članka 28. Direktive 2004/38 proizlazi da se zaštita od protjerivanja koju on propisuje postupno pojačava ovisno o stupnju integracije koji je dotični građanin Unije dosegnuo u državi članici domaćinu.

               49

               U tim okolnostima, i čak i ako tekst navedenih odredaba ne sadržava to pojašnjenje, građanin Unije može ostvarivati razinu pojačane zaštite koju jamči članak 28. stavak 3. točka (a) Direktive 2004/38 samo ako prethodno ispunjava uvjet dodjeljivanja prava na zaštitu iz članka 28. stavka 2. navedene direktive, to jest da ima pravo na stalni boravak na temelju članka 16. te direktive.

               50

               To tumačenje članka 28. stavka 3. točke (a) Direktive 2004/38 je usto potkrijepljeno kontekstom u kojem se nalazi navedena odredba.

               51

               Kao prvo, valja podsjetiti da je Direktivom 2004/38 u pogledu prava na boravak u državi članici domaćinu predviđen stupnjevit sustav koji, u biti preuzimajući stupnjeve i uvjete predviđene u raznim instrumentima prava Unije i sudskoj praksi koji prethode toj direktivi, dovodi do stjecanja prava na stalni boravak (presuda od 21. prosinca 2011., Ziolkowski i Szeja, C‑424/10 i C‑425/10, EU:C:2011:866, t. 38.).

               52

               Naime, kao prvo, članak 6. Direktive 2004/38 za boravak do tri mjeseca ograničava uvjete ili formalnosti prava na boravak na uvjet posjedovanja važeće osobne iskaznice ili putovnice, a članak 14. stavak 1. te direktive propisuje da se to pravo zadržava tako dugo dok građanin Unije i članovi njegove obitelji ne postanu prekomjeran teret za sustav socijalne pomoći države članice domaćina (presuda od 21. prosinca 2011., Ziolkowski i Szeja, C‑424/10 i C‑425/10, EU:C:2011:866, t. 39.).

               53

               Kao drugo, pravo na boravak je za boravak dulji od tri mjeseca podređeno uvjetima iz članka 7. stavka 1. Direktive 2004/38 i to pravo se, u skladu s njezinim člankom 14. stavkom 2., može zadržati samo dok god građanin Unije i članovi njegove obitelji ispunjavaju te uvjete. Točnije, iz uvodne izjave 10. te direktive proizlazi da je cilj tih uvjeta ponajprije izbjeći da te osobe postanu prekomjeran teret za sustav socijalne pomoći države članice domaćina (presuda od 21. prosinca 2011., Ziolkowski i Szeja, C‑424/10 i C‑425/10, EU:C:2011:866, t. 40.).

               54

               Kao treće, iz članka 16. stavka 1. Direktive 2004/38 proizlazi da građani Unije stječu pravo na stalni boravak nakon što u neprekinutom razdoblju od pet godina zakonito borave na području države članice domaćina i da to pravo nije podvrgnuto uvjetima koji su spomenuti u prethodnoj točki. Kao što je to istaknuto u uvodnoj izjavi 18. te direktive, nakon što se pravo na stalni boravak stekne, ono više, da bi bilo istinski instrument integracije u društvo te države, ne smije biti podvrgnuto ni jednom drugom uvjetu (presuda od 21. prosinca 2011., Ziolkowski i Szeja, C‑424/10 i C‑425/10, EU:C:2011:866, t. 41.).

               55

               Dakle, iz svega prethodno navedenog proizlazi da se za razliku od građanina Unije koji je stekao pravo na stalni boravak i koji se s državnog područja države članice domaćina može protjerati samo zbog razloga navedenih u članku 28. stavku 2. Direktive 2004/38, građanin koji nije stekao takvo pravo po potrebi može protjerati s tog državnog područja, kako to proizlazi iz poglavlja III. te direktive, ako postane prekomjeran teret za sustav socijalne pomoći navedene države članice.

               56

               Međutim, kako je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točkama 57. i 58. svojeg mišljenja, građanin Unije, u odnosu na kojeg se zato što nema pravo na stalni boravak mogu donijeti mjere protjerivanja ako postane takav prekomjeran teret, ne može istodobno imati pravo na znatno pojačanu zaštitu koju propisuje članak 28. stavak 3. točka (a) te direktive, na temelju kojeg se on može protjerati samo zbog „prisilnih [važnih] razloga” javne sigurnosti koji upućuju na „iznimne okolnosti”, kako je to navedeno u uvodnoj izjavi 24. navedene direktive (vidjeti u tom smislu presudu od 23. studenoga 2010., Tsakouridis, C‑145/09, EU:C:2010:708, t. 40.).

               57

               Kao drugo, treba podsjetiti i da je pravo na stalni boravak, kako je to istaknuto u uvodnoj izjavi 17. Direktive 2004/38, ključna komponenta u promicanju socijalne kohezije, a tom je direktivom predviđeno radi jačanja osjećaja građanstva Unije na način da je zakonodavac Unije podredio stjecanje prava na stalni boravak iz članka 16. stavka 1. Direktive 2004/38 integraciji građanina Unije u državi članici domaćinu (presuda od 16. siječnja 2014., Onuekwere, C‑378/12, EU:C:2014:13, t. 24. i navedena sudska praksa).

               58

               Kako je to Sud već presudio, integracija, koja je preduvjet za stjecanje prava na stalni boravak predviđenog člankom 16. stavkom 1. Direktive 2004/38, ne temelji se samo na prostornim i vremenskim čimbenicima već i na kvalitativnim čimbenicima povezanima sa stupnjem integracije u državi članici domaćinu (presuda od 16. siječnja 2014., Onuekwere, C‑378/12, EU:C:2014:13, t. 25. i navedena sudska praksa).

               59

               Što se tiče pojma „zakoniti boravak”, koji sadržava izraz „koji je zakonito boravio” iz navedenog članka 16. stavka 1., taj pojam dakle treba shvatiti kao boravak u skladu s uvjetima predviđenima tom direktivom, osobito s uvjetima navedenima u njezinu članku 7. stavku 1. (presuda od 21. prosinca 2011., Ziolkowski i Szeja, C‑424/10 i C‑425/10, EU:C:2011:866, t. 46.).

               60

               Međutim, građanin Unije koji nije stekao pravo trajno boraviti u državi članici domaćinu jer ne ispunjava te uvjete i koji se zbog toga ne može pozvati na razinu zaštite od protjerivanja koju jamči članak 28. stavak 2. Direktive 2004/38 tim više ne može ostvariti znatno pojačanu razinu zaštite od protjerivanja koju propisuje članak 28. stavak 3. točka (a) te direktive.

               61

               S obzirom na sve prethodno navedeno, na prvo pitanje u predmetu C‑424/16 valja dogovoriti tako da članak 28. stavak 3. točku (a) Direktive 2004/38 treba tumačiti na način da je ostvarivanje zaštite od protjerivanja s državnog područja predviđene u navedenoj odredbi uvjetovano time da dotična osoba ima pravo na stalni boravak u smislu članka 16. i članka 28. stavka 2. te direktive.

            Drugo i treće pitanje u predmetu C‑424/16

               62

               Budući da je Supreme court of the United Kingdom (Vrhovni sud Ujedinjene Kraljevine) drugo i treće pitanje postavio samo u slučaju negativnog odgovora na njegovo prvo pitanje, nije ih potrebno ispitati.

            Prvo do treće pitanje u predmetu C‑316/16

               63

               Svojim prvim do trećim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, Verwaltungsgerichtshof Baden‑Württemberg (Visoki upravni sud Savezne zemlje Baden Württemberg) u biti želi saznati treba li zahtjev „borav[ka] u državi članici domaćinu tijekom prethodnih deset godina” iz članka 28. stavka 3. točke (a) Direktive 2004/38 tumačiti na način da mu građanin Unije, koji se kao malo dijete doselio u državu članicu koja nije ona čiji je on državljanin i koji je u njoj živio dvadeset godina prije nego što je tamo osuđen na kaznu oduzimanja slobode koja se izvršava u trenutku kada je u odnosu na njega donesena odluka o protjerivanju, može udovoljiti i, ako je to moguće, pod kojim uvjetima.

               64

               U tom pogledu, treba kao prvo podsjetiti da iako je doista točno da se u uvodnim izjavama 23. i 24. Direktive 2004/38 propisuje posebna zaštita osoba koje su se istinski integrirale u državu članicu domaćina, osobito ako su ondje rođene i boravile cijeli svoj život, ipak se odlučujući kriterij za dodjeljivanje pojačane zaštite zajamčene člankom 28. stavkom 3. točkom (a) Direktive 2004/38 nalazi u odgovoru na pitanje je li građanin Unije koji u državi članici domaćinu ima pravo na stalni boravak u smislu članka 16. i članka 28. stavka 2. te direktive, kako se to zahtijeva navedenim člankom 28. stavkom 3., boravio u toj državi članici tijekom deset godina koje prethode odluci o protjerivanju (vidjeti u tom smislu presude od 23. studenoga 2010., Tsakouridis, C‑145/09, EU:C:2010:708, t. 31. i od 16. siječnja 2014., G., C‑400/12, EU:C:2014:9, t. 23.).

               65

               Iz toga osobito slijedi da razdoblje boravka od deset godina potrebno za dodjeljivanje pojačane zaštite propisane člankom 28. stavkom 3. točkom (a) Direktive 2004/38 treba računati unatrag od datuma odluke o protjerivanju te osobe (presuda od 16. siječnja 2014., G., C‑400/12, EU:C:2014:9, t. 24.).

               66

               Kao drugo, iz sudske prakse Suda proizlazi da takvo razdoblje boravka od deset godina mora, u načelu, biti neprekinuto (vidjeti u tom smislu presudu od 16. siječnja 2014., G., C‑400/12, EU:C:2014:9, t. 27).

               67

               Međutim, u tom pogledu treba podsjetiti i da se u članku 28. stavku 3. točki (a) Direktive 2004/38, iako takvo ostvarivanje prava na pojačanu zaštitu od protjerivanja koju predviđa uvjetuje time da je dotična osoba prisutna na državnom području predmetne države članice tijekom razdoblja od deset godina koje prethode mjeri protjerivanja, ništa ne navodi o okolnostima koje mogu dovesti do prekida navedenog razdoblja boravka od deset godina potrebnog za stjecanje prava na tu pojačanu zaštitu (presuda od 23. studenoga 2010., Tsakouridis, C‑145/09, EU:C:2010:708, t. 29).

               68

               Sud je tako presudio da kad je riječ o pitanju u kojoj mjeri odsutnosti s državnog područja države članice domaćina tijekom razdoblja iz članka 28. stavka 3. točke (a) Direktive 2004/38 dotičnu osobu sprečavaju u ostvarivanju te pojačane zaštite, valja provesti ukupno ocjenjivanje situacije dotične osobe svaki put upravo u onom trenutku kad se postavi pitanje protjerivanja (presuda od 23. studenoga 2010., Tsakouridis, C‑145/09, EU:C:2010:708, t. 32.).

               69

               Kako bi to učinila, nacionalna tijela zadužena za primjenu članka 28. stavka 3. Direktive 2004/38 dužna su uzeti u obzir ukupnost relevantnih okolnosti u svakom pojedinom slučaju, osobito trajanje svake pojedine odsutnosti dotične osobe iz države članice domaćina, ukupno trajanje i učestalost tih razdoblja odsutnosti kao i razloge kojima se dotična osoba vodila prilikom odlaska iz te države članice. Naime, valja provjeriti podrazumijevaju li predmetne odsutnosti premještanje središta osobnih, obiteljskih ili profesionalnih interesa dotične osobe u drugu državu (vidjeti u tom smislu presudu od 23. studenoga 2010., Tsakouridis, C‑145/09, EU:C:2010:708, t. 33.).

               70

               Kad je riječ o pitanju mogu li i razdoblja izdržavanja kazne zatvora, kao takva, i neovisno o razdobljima odsutnosti s državnog područja države članice domaćina u takvom slučaju dovesti do prekida veze s tom državom i do prekida boravka u potonjoj, Sud je presudio da je, iako takva razdoblja u načelu doista prekidaju kontinuitet boravka u smislu članka 28. stavka 3. točke (a) Direktive 2004/38, ipak potrebno, kako bi se utvrdilo jesu li na taj način prekinute prethodno uspostavljene integracijske veze s državom članicom domaćinom, što bi dotičnoj osobi oduzelo pravo na pojačanu zaštitu koju jamči ta odredba, provesti ukupno ocjenjivanje situacije te osobe upravo u onom trenutku kad se postavi pitanje protjerivanja. U okviru tog ukupnog ocjenjivanja, razdoblja izdržavanja kazne zatvora moraju se uzeti u obzir zajedno sa svim drugim elementima koji predstavljaju ukupnost relevantnih okolnosti u svakom pojedinom slučaju, među kojima je u ovom slučaju okolnost da je dotična osoba boravila u državi članici domaćinu tijekom deset godina koje su prethodile izdržavanju kazne zatvora (vidjeti u tom smislu presudu od 16. siječnja 2014., G., C‑400/12, EU:C:2014:9, t. 33. do 38.).

               71

               Naime, imajući prije svega u vidu prisutnost građanina Unije koji je u prošlosti te čak i prije počinjenja kažnjivog djela zbog kojeg mu je oduzeta sloboda već bio u situaciji da ispunjava uvjet neprekinutog boravka od deset godina u državi članici domaćinu, činjenica da su dotičnoj osobi tijela navedene države oduzela slobodu ne može se smatrati takvom da se njome automatski prekidaju integracijske veze koje je navedena osoba prethodno uspostavila s tom državom i kontinuitet njezina boravka na njezinu državnom području, u smislu članka 28. stavka 3. točke (a) Direktive 2004/38, i da je stoga lišava pojačane zaštite od protjerivanja koju jamči ta odredba. Takvo tumačenje bi uostalom imalo za posljedicu da se navedenoj odredbi oduzme bitan dio njezina korisnog učinka, s obzirom na to da će mjera protjerivanja upravo najčešće biti donesena zbog ponašanja dotične osobe koje je dovelo do njezine osude i do oduzimanja slobode.

               72

               U okviru ukupnog ocjenjivanja, koje se spominje u točki 70. ove presude, koje će u ovom slučaju biti dužan provesti sud koji je uputio zahtjev, on će morati, kad je riječ o integracijskim vezama koje je B uspostavio s državom članicom domaćinom tijekom razdoblja boravka koje je prethodilo oduzimanju njegove slobode, uzeti u obzir činjenicu da što će takve integracijske veze s navedenom državom biti čvršće, osobito na socijalnom, kulturnom i obiteljskom planu, do te mjere da na primjer dovedu do stvarne ukorijenjenosti u društvu te države kakva je ona koju je utvrdio sud koji je uputio zahtjev u glavnom predmetu, to će vjerojatnost da je razdoblje oduzimanja slobode moglo dovesti do njihova prekida i stoga prekida razdoblja boravka od deset godina iz članka 28. stavka 3. točke (a) Direktive 2004/38 biti manja.

               73

               Kad je riječ o drugim elementima koji su relevantni za takvo ukupno ocjenjivanje, oni mogu uključivati, kako je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 123. do 125. svojeg mišljenja, s jedne strane, narav kaznenog djela zbog kojeg je razdoblje izdržavanja kazne zatvora o kojem je riječ opravdano i okolnosti u kojima je to kazneno djelo počinjeno i, s druge strane, sve relevantne elemente koji su vezani uz ponašanje dotične osobe tijekom razdoblja izdržavanja kazne.

               74

               Naime, dok se na temelju naravi kaznenog djela i okolnosti u kojima je ono počinjeno može shvatiti u kojem se opsegu dotična osoba, ako je to slučaj, udaljila od društva države članice domaćina, ponašanje dotične osobe tijekom razdoblja u kojem joj je oduzeta sloboda s druge strane može doprinijeti tomu da se takva udaljenost ojača ili suprotno tomu da se održe ili obnove integracijske veze koje je ona prethodno uspostavila s navedenom državom članicom u svrhu njezine buduće ponovne društvene rehabilitacije u potonjoj.

               75

               U tom potonjem pogledu, valja uostalom uzeti u obzir, kao što je to Sud već istaknuo, da je ponovna društvena rehabilitacija građanina Unije u državi u kojoj je stvarno integriran ne samo u njegovu interesu nego i općenito u interesu Europske unije (presuda od 23. studenoga 2010., Tsakouridis, C‑145/09, EU:C:2010:708, t. 50.).

               76

               Kad je riječ o pitanjima suda koji je uputio zahtjev koja se odnose na okolnost da bi uzimanje u obzir razdoblja izdržavanja kazne zatvora u svrhu utvrđivanja je li ono prekinulo kontinuitet boravka od deset godina u državi članici domaćinu koje prethode mjeri protjerivanja moglo dovesti do arbitrarnih ili nejednakih rezultata, ovisno o trenutku u kojem je ta mjera donesena, valja pojasniti sljedeće.

               77

               U određenim državama članicama mjera protjerivanja doista se može izreći, a ta je mogućnost izričito predviđena člankom 33. stavkom 1. Direktive 2004/38, kao kazna ili kao pravna posljedica kazne zatvora. U istom slučaju, buduća kazna zatvora neće se u pravilu moći uzeti u obzir u svrhu ocjenjivanja postoji li neprekinuti boravak građanina u državi članici domaćinu tijekom deset godina koje prethode donošenju navedene mjere protjerivanja ili ne.

               78

               Stoga, iz toga može na primjer proizlaziti da građanin Unije, koji na datum kada mu je izrečena mjera oduzimanja slobode zajedno s mjerom ili kaznom protjerivanja već može dokazati da deset godina neprekidno boravi u državi članici domaćinu, ima pravo na pojačanu zaštitu od protjerivanja predviđenu člankom 28. stavkom 3. točkom (a) Direktive 2004/38.

               79

               Nasuprot tomu, kad je riječ o građaninu u pogledu kojeg je takva mjera protjerivanja donesena nakon što mu je oduzeta sloboda, kao u okviru glavnog predmeta, postavit će se pitanje je li učinak navedenog oduzimanja slobode bio taj da se prekine kontinuitet njegova boravka u državi članici domaćinu i da on izgubi pravo na tu pojačanu zaštitu ili nije.

               80

               Međutim, u tom pogledu valja istaknuti da u slučaju građanina Unije koji već može dokazati da je u trenutku kada je započelo njegovo izdržavanje kazne u državi članici domaćinu boravio deset godina, okolnost da je mjera protjerivanja donesena tijekom ili nakon okončanja navedenog razdoblja oduzimanja slobode i činjenica da to razdoblje tako ulazi u razdoblje od deset godina koje prethode donošenju te mjere automatski ne dovode do prekida tog razdoblja od deset godina, zbog čega bi se dotičnoj osobi oduzela pojačana zaštita predviđena člankom 28. stavkom 3. točkom (a) Direktive 2004/38.

               81

               Naime, kako to proizlazi iz točaka 66. do 75. ove presude, kada je odluka o protjerivanju donesena tijekom ili nakon okončanja razdoblja oduzimanja slobode, ipak će se situacija dotičnog građanina morati ukupno ocjenjivati kako bi se utvrdilo može li on ostvariti tu pojačanu zaštitu ili ne.

               82

               U primjerima navedenima u točkama 77. do 81. ove presude, dodjeljivanje ili nedodjeljivanje pojačane zaštite predviđene člankom 28. stavkom 3. točkom (a) Direktive 2004/38 će stoga i dalje ovisiti o trajanju boravka i stupnju integracije predmetnog građanina u državu članicu domaćina.

               83

               S obzirom na sve prethodno navedeno, na prvo do treće pitanje u predmetu C‑316/16 valja odgovoriti tako da članak 28. stavak 3. točku (a) Direktive 2004/38 treba tumačiti na način da, u slučaju građanina Unije koji je na izdržavanju kazne oduzimanja slobode i protiv kojeg je donesena odluka o protjerivanju, uvjet da je „boravio u državi članici domaćinu tijekom prethodnih deset godina” određen tom odredbom može biti ispunjen ako ukupno ocjenjivanje situacije dotične osobe kojim se u obzir uzimaju sve relevantne okolnosti dovede do zaključka da, unatoč tom oduzimanju slobode, integracijske veze koje dotičnu osobu povezuju s državom članicom domaćinom nisu bile prekinute. U te okolnosti potpadaju osobito jačina integracijskih veza uspostavljenih s državom članicom domaćinom prije nego što je dotičnoj osobi oduzeta sloboda, narav kaznenog djela koje opravdava razdoblje oduzimanja slobode na koje je osuđen i okolnosti u kojima je ono počinjeno te ponašanje dotične osobe tijekom razdoblja oduzimanja slobode.

            Četvrto pitanje u predmetu C‑316/16

               84

               Svojim četvrtim pitanjem Verwaltungsgerichtshof Baden‑Württemberg (Visoki upravni sud Savezne zemlje Baden Württemberg) u biti želi saznati u kojem se trenutku treba ocijeniti je li ispunjen uvjet koji se sastoji od „borav[ka] u državi članici domaćinu tijekom prethodnih deset godina” u smislu članka 28. stavka 3. točke (a) Direktive 2004/38.

               85

               U skladu s člankom 28. stavkom 3. točkom (a) Direktive 2004/38 „[o]dluka o protjerivanju ne smije se donijeti” protiv građana Unije koji su boravili u državi članici domaćinu „tijekom prethodnih deset godina”, osim ako se ona temelji na važnim razlozima javne sigurnosti.

               86

               Iz tog teksta proizlazi da izraz „tijekom prethodnih deset godina” valja shvatiti kao deset godina koje prethode navedenoj odluci o protjerivanju, tako da se taj uvjet koji se odnosi na neprekidni boravak od deset godina mora provjeriti na datum njezina donošenja.

               87

               Kao što je to navedeno u točki 65. ove presude, Sud je uostalom već pojasnio da razdoblje boravka od deset godina kojem podliježe dodjela pojačane zaštite predviđene člankom 28. stavkom 3. točkom (a) Direktive 2004/38 treba računati unatrag od datuma donošenja odluke o protjerivanju dotične osobe.

               88

               Iz prethodno navedenog proizlazi da pitanje ispunjava li osoba uvjet boravka u državi članici domaćinu tijekom deset godina koje prethode odluci o protjerivanju ili ne i stoga može li ostvariti pojačanu zaštitu predviđenu člankom 28. stavkom 3. točkom (a) Direktive 2004/38 treba ocjenjivati na datum kada je odluka o protjerivanju prvi put donesena.

               89

               Valja međutim pojasniti da to tumačenje ne dovodi u pitanje različito pitanje, to jest u kojem trenutku treba ocjenjivati stvarno postojanje „razloga javnog poretka ili javne sigurnosti”, u smislu članka 28. stavka 1. Direktive 2004/38 ili „ozbiljnih razloga zaštite javnog poretka ili javne sigurnosti” iz članka 28. stavka 2. te direktive, ili također „prisilnih [važnih] razloga javne sigurnosti” u smislu članka 28. stavka 3. navedene direktive, koji mogu opravdati protjerivanje.

               90

               U tom pogledu, doista je na tijelu koje prvi put donese odluku o protjerivanju da u samom trenutku tog donošenja provede takvo ocjenjivanje, i to poštujući materijalna pravila određena odredbama članaka 27. i 28. Direktive 2004/38.

               91

               Međutim, time se ne isključuje mogućnost da se, kada se konkretno izvršenje navedene odluke odgodi na određeno vrijeme, ispostavi da je potrebno provesti novo ažurirano ocjenjivanje jesu li u svakom pojedinom slučaju još prisutni „razlozi zaštite javnog poretka ili javne sigurnosti”, „ozbiljni razlozi zaštite javnog poretka ili javne sigurnosti” ili „prisilni [važni] razlozi javne sigurnosti”.

               92

               Naime, treba osobito podsjetiti na to da članak 27. stavak 2. drugi podstavak Direktive 2004/38 općenito sve mjere protjerivanja uvjetuje time da ponašanje dotične osobe predstavlja stvarnu i trenutačnu prijetnju temeljnom interesu društva ili države članice domaćina (vidjeti u tom smislu presude od 22. svibnja 2012., I, C‑348/09, EU:C:2012:300, t. 30. i od 13. srpnja 2017., E, C‑193/16, EU:C:2017:542, t. 23.).

               93

               Valja uostalom istaknuti da kada je mjera protjerivanja s državnog područja donesena kao kazna ili kao pravna posljedica kazne zatvora, ali se izvršava dvije godine nakon njezina donošenja, članak 33. stavak 2. Direktive 2004/38 državama članicama izričito nalaže da provjere trenutačnost i stvarnost prijetnje koju za javni poredak ili javnu sigurnost predstavlja dotična osoba i da procijene je li od trenutka donošenja odluke o protjerivanju došlo do materijalne promjene okolnosti (presuda od 22. svibnja 2012., I, C‑348/09, EU:C:2012:300, t. 31.).

               94

               Nadalje, iz sudske prakse Suda općenitije proizlazi da sudovi države članice moraju, kada provjeravaju zakonitost mjere protjerivanja određene protiv državljanina druge države članice, u obzir uzeti činjenične elemente koji su nastali nakon posljednje odluke nadležnih tijela koji bi mogli podrazumijevati prestanak ili nezanemarivo smanjenje trenutačne prijetnje koju za javni poredak ili javnu sigurnost predstavlja ponašanje dotične osobe. To je tako prije svega ako je između datuma odluke o protjerivanju, s jedne strane, i datuma kada je nadležni sud ocjenjivao tu odluku, s druge strane, protekao dugačak rok (vidjeti analogijom presude od 29. travnja 2004., Orfanopoulos i Oliveri, C‑482/01 i C‑493/01, EU:C:2004:262, t. 82. i od 8. prosinca 2011., Ziebell, C‑371/08, EU:C:2011:809, t. 84.).

               95

               S obzirom na prethodno navedeno, na četvrto pitanje u predmetu C‑316/16 valja odgovoriti tako da članak 28. stavak 3. točku (a) Direktive 2004/38 treba tumačiti na način da pitanje ispunjava li osoba uvjet „borav[ka] u državi članici domaćinu tijekom prethodnih deset godina”, u smislu navedene odredbe, treba ocjenjivati na datum kada je donesena prva odluka o protjerivanju.

         Troškovi

               96

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (veliko vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 28. stavak 3. točku (a) Direktive 2004/38/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o pravu građana Unije i članova njihovih obitelji slobodno se kretati i boraviti na državnom području država članica, o izmjeni Uredbe (EEZ) br. 1612/68 i stavljanju izvan snage direktiva 64/221/EEZ, 68/360/EEZ, 72/194/EEZ, 73/148/EEZ, 75/34/EEZ, 75/35/EEZ, 90/364/EEZ, 90/365/EEZ i 93/96/EEZ treba tumačiti na način da je ostvarivanje zaštite od protjerivanja s državnog područja predviđene u navedenoj odredbi uvjetovano time da dotična osoba ima pravo na stalni boravak u smislu članka 16. i članka 28. stavka 2. te direktive.

                           2.

                           Članak 28. stavak 3. točku (a) Direktive 2004/38 treba tumačiti na način da u slučaju građanina Unije koji je na izdržavanju kazne oduzimanja slobode i protiv kojeg je donesena odluka o protjerivanju, uvjet da je „boravio u državi članici domaćinu tijekom prethodnih deset godina” određen tom odredbom može biti ispunjen ako ukupno ocjenjivanje situacije dotične osobe kojim se u obzir uzimaju sve relevantne okolnosti dovede do zaključka da, unatoč tom oduzimanju slobode, integracijske veze koje dotičnu osobu povezuju s državom članicom domaćinom nisu bile prekinute. U te okolnosti potpadaju osobito jačina integracijskih veza uspostavljenih s državom članicom domaćinom prije nego što je dotičnoj osobi oduzeta sloboda, narav kaznenog djela koje opravdava razdoblje oduzimanja slobode na koje je osuđen i okolnosti u kojima je ono počinjeno te ponašanje dotične osobe tijekom razdoblja oduzimanja slobode.

                           3.

                           Članak 28. stavak 3. točku (a) Direktive 2004/38 treba tumačiti na način da pitanje ispunjava li osoba uvjet „borav[ka] u državi članici domaćinu tijekom prethodnih deset godina”, u smislu navedene odredbe, treba ocjenjivati na datum kada je donesena prva odluka o protjerivanju.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezici postupka: njemački i engleski