Presuda Suda (četvrto vijeće) od 16. prosinca 2010.#Stichting Natuur en Milieu i drugi protiv College voor de toelating van gewasbeschermingsmiddelen en biociden.#Zahtjev za prethodnu odluku: College van Beroep voor het bedrijfsleven - Nizozemska.#Okoliš - Direktiva 91/414/EEZ - Direktive 90/313/EEZ i 2003/4/EZ.#Predmet C-266/09.


Presuda Službeničkog suda (treće vijeće) od 2013. lipanj 26.#BM protiv Europska središnja banka.#Predmet F-106/11.


Presuda Suda (peto vijeće) od 27. lipnja 2013.#Malaysia Dairy Industries Pte. Ltd protiv Ankenævnet for Patenter og Varemærker.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Højesteret.#Predmet C-320/12.


title: Presuda Suda (sedmo vijeće) od 10. srpnja 2014.#Lars Ivansson i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Helsingborgs tingsrätt.#Zahtjev za prethodnu odluku – Unutarnje tržište – Direktiva 98/34/EZ – Članak 8. stavak 1. treći podstavak – Postupak obavješćivanja u području tehničkih normi i propisa – Pojam ,tehnički propisʼ – Kokoši nesilice – Skraćivanje prvotno predviđenog rasporeda provedbe za stupanje na snagu tehničkog propisa – Obveza obavješćivanja – Pretpostavke – Oprečne jezične verzije.#Predmet C‑307/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑307/13,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio le Helsingborgs tingsrätt (Švedska), odlukom od 30. svibnja 2013., koju je Sud zaprimio 5. lipnja 2013., u kaznenom postupku protiv
            Lars Ivansson,
            Carl‑Rudolf Palmgren,
            Kjell Otto Pehrsson,
            Håkan Rosengren,
            SUD (sedmo vijeće),
            u sastavu: J. L. da Cruz Vilaça (predsjednik vijeća), J.-C. Bonichot i A. Arabadjiev (izvjestitelj), suci,
            nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
            tajnik: I. Illéssy, administrator,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 3. travnja 2014.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – Za L. Ivanssona, C.-R. Palmgrena, K. O. Pehrssona i H. Rosengrena, M. Erling i E. Erling, advokater ,
            – za švedsku vladu, A. Falk i L. Swedenborg, u svojstvu agenata,
            – za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,
            – za Europsku komisiju, J. Enegren, D. Kukovec i A. Tokár, u svojstvu agenata,
            odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegova mišljenja,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 8. stavka 1. trećeg podstavka Direktive 98/34/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. lipnja 1998. o utvrđivanju postupka osiguravanja informacija u području tehničkih normi i propisa koji se odnose na usluge informacijskog društva (SL L 204, str. 37.), kako je izmijenjena Direktivom 98/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 20. srpnja 1998. (SL L 217, str. 18., u daljnjem tekstu: Direktiva 98/34).
            2. Taj je zahtjev podnesen u okviru kaznenog postupka koji su pokrenuli Åklagarkammaren i Helsingborg (državno odvjetništvo) protiv četiriju proizvođača, L. Ivanssona, C.-R. Palmgrena, K. O. Pehrssona i H. Rosengrena radi kaznene osude potonjih zbog toga što su ili namjerno ili iz nemara smjestili kokoši nesilice u sustav uzgoja koji ne odgovara potrebama tih životinja u pogledu gnijezda, kokošinjaka i pješčanih kupki.
            Pravni okvir
            Direktiva 98/34
            3. Članak 1. točke 3., 4. i 11. Direktive 98/34 sadrži sljedeće definicije:
            „[...]
            3) ,tehnička specifikacija’, specifikacija sadržana u dokumentu kojim se utvrđuju svojstva koja mora imati određeni proizvod, kao što su razine kakvoće, radne značajke, sigurnost ili dimenzije, uključujući zahtjeve koji se odnose na naziv pod kojim se proizvod prodaje, terminologiju, simbole, ispitivanje i metode ispitivanja, pakiranje, obilježavanje i označivanje te postupke ocjene sukladnosti proizvoda.
            Izraz ,tehnička specifikacija’ također obuhvaća proizvodne metode i postupke koji se koriste kod poljoprivrednih proizvoda iz članka 38. stavka 1. Ugovora, proizvoda namijenjenih prehrani ljudi i životinja te lijekova kako je definirano u članku 1. [Direktiva Vijeća 65/65/EEZ od 26. siječnja 1965. o usklađivanju zakona i drugih propisa ili upravnih postupaka u odnosu na lijekove (SL 1965, 22, str. 369.), kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 93/39/EEZ od 14. lipnja 1993. (SL L 214, str. 22.)], kao i proizvodne metode i postupke koji se koriste kod drugih proizvoda, ako oni imaju učinak na svojstva tih proizvoda;
            4) ,ostali zahtjevi’, zahtjev za proizvod različit od tehničke specifikacije koji utječe na životni ciklus proizvoda nakon njegova stavljanja na tržište, a posebno je uveden radi zaštite potrošača odnosno okoliša, kao što su uvjeti uporabe, recikliranja, ponovne uporabe i odlaganja, ako ti uvjeti mogu značajno utjecati na sastav ili prirodu proizvoda, odnosno njegovu prodaju;
            [...]
            11) ,tehnički propis’, tehničke specifikacije i ostali zahtjevi ili propisi koji se odnose na usluge, uključujući odgovarajuće administrativne odredbe pridržavanje kojih je obavezno, de jure  ili de facto , kada je riječ o stavljanju na tržište, pružanju neke usluge, poslovnom nastanu nekog operatera usluga ili korištenju u nekoj državi članici ili najvećem dijelu iste, kao i zakonima i drugim propisima država članica, osim onih navedenih u članku 10. koji zabranjuju proizvodnju, uvoz, marketing ili korištenje nekog proizvoda ili zabranjuju pružanje ili korištenje neke usluge ili poslovni nastan kao operatera usluga.
            De facto  tehnički propisi uključuju:
            – zakone i druge propise neke države članice koji se odnose na tehničke specifikacije ili druge zahtjeve ili propise o uslugama ili na profesionalne kodekse ili kodekse prakse koji se sa svoje strane odnose na tehničke specifikacije ili druge zahtjeve ili propise o uslugama, pridržavanje kojih ostavlja dojam usklađenosti s obvezama što ih nameću gore spomenuti zakoni i drugi propisi,
            – dobrovoljne sporazume u kojima je ugovorna stranka neko državno tijelo, a koji u općem interesu osiguravaju poštovanje tehničkih specifikacija ili drugih zahtjeva ili propisa koji se odnose na usluge, uz izuzeće specifikacija iz natječaja za javne nabave,
            – tehničke specifikacije ili druge zahtjeve ili pravila o uslugama povezane s fiskalnim ili financijskim mjerama koje utječu na potrošnju proizvoda ili usluga kroz poticanje pridržavanja takvih tehničkih specifikacija ili drugih zahtjeva ili propisa o uslugama; nisu uključene tehničke specifikacije ili drugi zahtjevi ili propisi o uslugama povezani s nacionalnim sustavima socijalnog osiguranja.
            Ovo uključuje tehničke propise koje nameću službe imenovane od strane država članica, a koji se nalazi na popisu [Europske] [k]omisije do 5. kolovoza 1999. (*), u okviru Odbora spomenutog u članku 5.
            Isti postupak koristi se također za izmjenu te liste.“
            4. Članak 8. stavak 1. prvi do treći podstavak Direktive 98/34 sastavljen je kako slijedi:
            „Pridržavajući se članka 10., države članice Komisiji bez odlaganja dostavljaju sve nacrte tehničkih propisa, osim ako se njima u cijelosti prenosi tekst međunarodne ili europske norme, u kom su slučaju dovoljne informacije o toj normi; one Komisiji istodobno dostavljaju obrazloženje u kojemu navode razloge za donošenje tehničkog propisa, ako to već nije pojašnjeno u nacrtu.
            Države članice, tamo gdje je to primjereno i ako to nisu ranije učinile, istodobno dostavljaju i tekst osnovnih zakonodavnih odnosno regulatornih odredaba koje se prvenstveno i izravno tiču dotičnih propisa, ako je poznavanje tog teksta potrebno za ocjenu implikacija nacrta tehničkog propisa.
            Država članica ponovno dostavlja nacrt u skladu s gornjim uvjetima svaki put kada unese izmjene kojima se značajno mijenja njegov opseg ili skraćuje prvobitni raspored provedbe odnosno utvrđuju dodatne specifikacije i zahtjevi ili postojeće specifikacije i zahtjevi čine restriktivnijima.“
            Švedsko pravo
            5. Članak 36. stavak 1. točka 2. Zakona (1988:534) o zaštiti životinja [Djurskyddslagen (1988:534)] od 2. lipnja 1988. [SFS 1988, br. 534, u daljnjem tekstu: Zakon (1988:534)], predviđa:
            „Novčanom kaznom ili kaznom zatvora od dvije godine ili više kaznit će se onaj tko namjerno ili iz nemara
            [...]
            2. prekrši propis koji je donesen na temelju ovog zakona […].“
            6. Dekret (1988:539) o zaštiti životinja [Djurskyddsförordning (1988:539)] od 2. lipnja 1988. (SFS 1988, br. 539), kako je izmijenjen Dekretom od 20. ožujka 2003. [SFS 2003, br. 105, u daljnjem tekstu: Dekret (1988:539)], bio je donesen na temelju Zakona (1988:534). Članak 9. tog dekreta propisuje:
            „Kokoši nesilice ne smiju biti držane na način uzgoja različit od onoga koji udovoljava njihovim potrebama u pogledu gnijezda, kokošinjaka i pješčanih kupki. Načini uzgoja moraju težiti održavanju minimalne razine mortaliteta i problema u ponašanju kokoši.
            Tijelo odgovorno za zaštitu životinja priopćit će detaljnija pravila o načinima uzgoja kokoši.“
            Glavni postupak i prethodna pitanja
            7. Tuženici u glavnom postupku su proizvođači jaja protiv kojih se vodi postupak pred sudom koji je uputio zahtjev zbog nepoštovanja odredaba članka 36. Zakona (1988:534) i članka 9. Dekreta (1988:539) jer su namjerno ili iz nemara uzgajali kokoši nesilice unutar sustava uzgoja koji ne udovoljava potrebama tih životinja u pogledu gnijezda, kokošinjaka i pješčanih kupki.
            8. Iako su tuženici u glavnom postupku priznali materijalne činjenice koje su im stavljene na teret, oni su osporili optužbu državnog odvjetništva prema kojoj te činjenice uključuju njihovu kaznenu odgovornost. U tom smislu iznijeli su da pomicanje datuma stupanja na snagu članka 9. Dekreta (1988:539), s 1. svibnja 2003., kako je prvotno bilo predviđeno, na 15. travnja 2003., nije bilo predmet nove obavijesti Komisiji, kako je predviđeno člankom 8. stavkom 1. trećim podstavkom Direktive 98/34. Tuženici u glavnom postupku stoga su istaknuli da se protiv njih ne može pozivati na članak 9.
            9. Državno odvjetništvo priznalo je pak da članak 9. Dekreta (1988:539) predstavlja tehnički propis i da stoga ulazi u područje primjene Direktive 98/34. Priznajući također da nije došlo do nove obavijesti Komisiji, državno odvjetništvo ipak je osporilo činjenicu da pomicanje datuma stupanja na snagu te odredbe predstavlja značajnu izmjenu u smislu članka 8. stavka 1. trećeg podstavka Direktive 98/34 te je stoga smatralo da švedska vlada nije obvezna poslati novu obavijest Komisiji.
            10. Odlukom od 2. listopada 2009. sud koji je uputio zahtjev prihvatio je argumente tuženika u glavnom postupku te je odbio tužbu državnog odvjetništva.
            11. Nakon rješenja koje je donio Högsta domstolen (vrhovni sud) 21. prosinca 2010., kojim je zaključeno da nema potrebe Sudu uputiti zahtjev za prethodnu odluku, Hovrätten över Skåne och Blekinge (žalbeni sud Skåne i Blekinge) poništio je odluku koju je 2. listopada 2009. donio sud koji je uputio zahtjev i vratio predmet tom sudu na ponovno odlučivanje o meritumu.
            12. U tim je okolnostima Helsingborgs tingsrätt (prvostupanjski sud Helsingborga) odlučio prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeća prethodna pitanja:
            „1) Uzrokuje li pomicanje datuma stupanja na snagu članka 9. [Dekreta (1988:539)] s 1. svibnja 2003. na 15. travnja 2003. obvezu Kraljevine Švedske kao države članice da ponovno Komisiji dostavi nacrt sukladno članku 8. stavku 1. trećem podstavku Direktive 98/34 [...]?
            2) Ako je odgovor na prvo pitanje da je trebalo doći do nove obavijesti, koje su pravne posljedice toga da to nije učinjeno?“
            O prethodnim pitanjima
            Prvo pitanje
            13. Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita je li datum koji su nacionalna tijela konačno odabrala za stupanje na snagu nacionalne mjere kao što je ona u glavnom postupku, koja propisuje držanje kokoši nesilica u načinu uzgoja koji udovoljava njihovim potrebama u pogledu gnijezda, kokošinjaka i pješčanih kupki u svrhu održanja niske razine mortaliteta i problema u njihovu ponašanju, podložna obvezi obavijesti Komisiji, kako je predviđeno člankom 8. stavkom 1. trećim podstavkom Direktive 98/34.
            14. U tom pogledu valja podsjetiti da, sukladno članku 8. stavku 1. trećem podstavku Direktive 98/34, države članice ponovno će dostaviti nacrt tehničkog propisa kada unesu izmjene kojima se značajno mijenja njegov opseg ili skraćuje prvobitni raspored provedbe odnosno utvrđuju dodatne specifikacije i zahtjevi ili postojeće specifikacije i zahtjevi čine restriktivnijima.
            15. Budući da je poljska vlada u svojim očitovanjima osporila činjenicu da se članak 9. Dekreta (1988:539) može okvalificirati „tehničkim propisom“ u smislu članka 1. točke 11. Direktive 98/34 i u svrhu davanja sudu koji je uputio zahtjev korisnog odgovora, kao prvo valja provjeriti može li se zaista nacionalni propis tako okvalificirati.
            16. Prema ustaljenoj praksi Suda, iz članka 1. točke 11. Direktive 98/34 proizlazi da pojam „tehnički propis“ pokriva tri kategorije, tj. kao prvo „tehničke specifikacije“, u smislu članka 1. točke 3. te direktive, kao drugo „ostale zahtjeve“ kako su definirani u članku 1. točki 4. navedene direktive i kao treće onu iz članka 1. točke 11. iste direktive koja se tiče zakona i drugih propisa koji zabranjuju proizvodnju, uvoz, marketing ili korištenje nekog proizvoda ili zabranjuju pružanje ili korištenje neke usluge ili poslovni nastan kao operatera usluga (vidjeti u tom smislu presudu Fortuna i dr., C‑213/11, C‑214/11 i C‑217/11, EU:C:2012:495, t. 27. i navedenu sudsku praksu).
            17. U tom smislu kao prvo valja odmah napomenuti da članak 9. Dekreta (1988:539) ne pripada u treću kategoriju tehničkih propisa iz članka 1. točke 11. Direktive 98/34, s obzirom na to da ne sadrži nikakvu zabranu u smislu te direktive, bilo proizvodnje, uvoza, marketinga ili korištenja nekog proizvoda ili pružanja ili korištenja neke usluge ili poslovnog nastana kao operatera usluga.
            18. Kao drugo, valja odrediti pripada li nacionalna mjera koja je predmet glavnog postupka u drugu kategoriju tehničkih propisa iz članka 1. točke 3. Direktive 98/34, tj. u pojam „tehničke specifikacije“.
            19. Valja precizirati da prema ustaljenoj sudskoj praksi taj pojam pretpostavlja da se nacionalna mjera obvezno odnosi na proizvod ili njegovo pakiranje kao takve i stoga određuje jednu od uvjetovanih karakteristika proizvoda (vidjeti u tom smislu presudu Fortuna i dr. EU:C:2012 :495, t. 28.).
            20. Osim toga, kada se radi o poljoprivrednim proizvodima, Sud je naveo da pojam „tehnička specifikacija“ određuje specifikaciju koja se nalazi u dokumentu koji određuje karakteristike proizvoda ili metoda i postupaka proizvodnje (vidjeti u tom smislu presudu Donkersteeg, C‑37/99, EU:C:2000:636, t. 30.).
            21. No, valja navesti da, s jedne strane, ako se članak 9. Dekreta (1988:539) tiče udobnosti i kvalitete infrastruktura u kojima se uzgajaju kokoši nesilice odnosno obogaćenih kaveza, ta odredba ne određuje, kao što je to istaknula poljska vlada, karakteristike koje moraju imati proizvodi koji su predmet glavnog postupka.
            22. S druge strane, uz pretpostavku da se može smatrati da se ta odredba tiče metode proizvodnje po tome što se odnosi, kao što je to naznačeno u prethodnoj točki, na uzgoj kokoši nesilica u obogaćenim kavezima, ipak treba reći da navedena odredba samo na općenit način spominje uvjet postojanja gnijezda, kokošinjaka i pješčanih kupki u sklopu tih infrastruktura a da ne određuje posebno različite aspekte tog načina uzgoja. Naime, članak 9. Dekreta (1988:539) ne sadrži nikakvu naznaku, primjera radi, o dimenziji, broju, temperaturi, održavanju i funkcioniranju navedenih kaveza u smislu izlaganja kokoši nesilica svjetlosti ili opremi za hranjenje i napajanje. U nedostatku svake preciznosti, ne može se smatrati da članak 9. Dekreta (1988:539) određuje metodu ili postupak proizvodnje.
            23. Osim toga, valja primijetiti da, naznačujući da „metode uzgoja moraju težiti održanju niske razine mortaliteta i problema u ponašanju kokoši“, bez druge naznake, članak 9. prvi stavak Dekreta (1988:539) navodi samo opći cilj u području udobnosti kokoši nesilica, a ne precizira konkretno njegovu provedbu niti se nužno referira na dotični proizvod i stoga ne određuje njegove karakteristike (vidjeti, per analogiam , presudu Intercommunale Intermosane i Fédération de l’industrie et du gaz, C‑361/10, EU:C:2011:382, t.17.).
            24. Iz prethodno navedenog slijedi da članak 9. Dekreta (1988:539) ne sadrži „tehničke specifikacije“ u smislu članka 1. točke 3. Direktive 98/34.
            25. Kao treće, valja provjeriti pripada li članak 9. Dekreta (1988:539) u drugu kategoriju tehničkih propisa navedenih u članku 1. točki 4. Direktive 98/34 odnosno u pojam „ostali zahtjevi“.
            26. U tom smislu Sud je već presudio da, kako bi mogle biti kvalificirane kao „ostali zahtjevi“ u smislu članka 1. točke 4. Direktive 98/34, nacionalne mjere moraju predstavljati „uvjete“ koji mogu značajno utjecati na sastav ili prirodu proizvoda odnosno njegovu prodaju (vidjeti presudu Fortuna i dr., EU:C:2012:495, t. 35. i navedenu sudsku praksu).
            27. Sud je također smatrao da, kada su zahtjevi sadržani u nacionalnoj mjeri općeg karaktera, oni ne mogu predstavljati takve uvjete ni posljedično biti kvalificirani kao „ostali zahtjevi“ u smislu navedenog članka 1. točke 4. (vidjeti u tom smislu presudu Intercommunale Intermosane i Fédération de l’industrie et du gaz, EU:C:2011:382, t. 21.).
            28. Vrlo općenita formulacija sadržana u članku 9. Dekreta (1988:539), kako je naznačeno u točkama 22. i 23. ove presude, stoga isključuje mogućnost da se smatra da ta odredba uvjetuje sastav, prirodu odnosno prodaju dotičnih proizvoda.
            29. Posljedično, članak 9. Dekreta (1988:539) ne može se kvalificirati kao „ostali zahtjevi“ u smislu članka 1. točke 4. Direktive 98/34.
            30. Na kraju treba zaključiti da, iako taj članak sam po sebi ne predstavlja tehnički propis, on u svojem drugom stavku upućuje na detaljnije propise o načinu uzgoja kokoši koje naknadno priopćava tijelo odgovorno za zaštitu životinja.
            31. Takvo upućivanje na detaljnije upravne propise moglo bi članku 9. Dekreta (1988:539) dodijeliti svojstvo „tehničkog propisa de facto “ sukladno prvoj alineji članka 1. točke 11. Direktive 98/34, pod uvjetom da se može smatrati da navedeni propisi sami po sebi predstavljaju „tehničke specifikacije“ ili „ostale zahtjeve“.
            32. Međutim, valja naglasiti da je švedska vlada tijekom rasprave istaknula da su navedena pravila sadržana u Općim smjernicama poljoprivrednih usluga SJVFS 2010:15, koje su usvojene 6. svibnja 2010., dodajući da su u 2003. takvi propisi već postojali.
            33. Stoga je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri, kao prvo, jesu li ti detaljniji propisi na koje upućuje članak 9. Dekreta (1988:539) već bili usvojeni u trenutku činjeničnog stanja iz glavnog postupka. Pod pretpostavkom da su ti propisi primjenjivi rationae temporis na glavni postupak, sud koji je uputio zahtjev mora zatim osigurati da oni mogu biti kvalificirani kao „tehničke specifikacije“ ili „ostali zahtjevi“ sukladno prvoj alineji članka 1. točke 1. Direktive 98/34. Na kraju, taj će sud odrediti jesu li navedeni propisi također obuhvaćeni pomicanjem datuma stupanja na snagu članka 9. Dekreta (1988:539).
            34. Tako, u slučaju da sud koji je uputio zahtjev dođe do zaključka da ti detaljniji propisi predstavljaju „tehničke specifikacije“ ili „ostale zahtjeve“, koji su onda obuhvaćeni pojmom „tehnički propisi“, i pod uvjetom da je na njih također primjenjivo skraćivanje rasporeda, valja utvrditi je li pomicanje datuma stupanja na snagu članka 9. Dekreta (1988:539) s 1. svibnja 2003. na 15. travnja iste godine podložno obvezi nove obavijesti Komisiji, kako je predviđeno člankom 8. stavkom 1. trećim podstavkom navedene direktive.
            35. U tom pogledu valja reći da su švedska vlada i Komisija tijekom rasprave istaknule da u prvotnom nacrtu članka 9. Dekreta (1988:539) dostavljenom toj instituciji nije bilo naznačeno da će se navedena odredba primjenjivati od 1. svibnja 2003., već je samo spomenuto da će stupiti na snagu tijekom 2003. godine, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.
            36. Stoga, pod pretpostavkom da je dostava prvotnog nacrta članka 9. Dekreta (1988:539) upućena Komisiji zaista naznačivala da on stupa na snagu tijekom 2003. godine, valja utvrditi da datum 15. travnja 2003., koji su za stupanje na snagu te odredbe konačno odabrala nacionalna tijela, ne čini izmjenu u odnosu na precizan datum – što, uostalom, Direktiva 98/34 ne zahtijeva – koji je prvotno bio priopćen Komisiji i stoga ne predstavlja skraćivanje rasporeda u smislu članka 8. stavka 1. trećeg podstavka navedene direktive.
            37. Slijedi da u tim okolnostima nacionalna tijela nisu bila obvezna dostaviti novu obavijest, kako je predviđeno tom odredbom Direktive 98/34.
            38. Naprotiv, pod uvjetom da prvotna dostava članka 9. Dekreta (1988:539) Komisiji za svoje stupanje na snagu sadrži precizan datum 1. svibnja 2003., izbor koji su napravile švedske institucije da konačno odrede datum 15. travnja 2003. predstavlja skraćivanje rasporeda, postavljajući time pitanje je li to pomicanje datuma primjene navedene nacionalne mjere podložno obvezi nove dostave Komisiji, kako je predviđena člankom 8. stavkom 1. trećim podstavkom Direktive 98/34.
            39. No u tom slučaju valja reći da sve stranke ističu postojanje jezičnih razlika između različitih verzija članka 8. stavka 1. trećeg podstavka Direktive 98/34. Naime, iz ukupnosti jezičnih verzija ne proizlazi jasno da se uvjet značajnosti promjene primjenjuje ne samo na prvi slučaj iz navedenog članka, tj. izmjene koje su učinjene u području primjene tehničkog propisa, već i na druga dva slučaja koji su ondje navedeni, odnosno skraćivanje rasporeda provedbe tehničkog propisa i dodavanje specifikacija ili zahtjeva ili činjenica da ih se čini restriktivnijima. Samo neke jezične verzije jasno iznose da se kriterij značajnosti primjenjuje na tri vrste mogućih izmjena. Tako, primjera radi, francuska verzija iznosi da „[l]es États membres procèdent à une nouvelle communication [...] s’ils apportent au projet de règle technique, d’une manière significative, des changements qui auront pour effet de modifier le champ d’application, d’en raccourcir le calendrier d’application initialement prévu, d’ajouter des spécifications ou des exigences ou de rendre celles‑ci plus strictes“. Talijanska verzija predviđa da „Gli Stati membri procedono ad una nuova comunicazione [...] qualora essi apportino al progetto di regola tecnica modifiche importanti che ne alterino il campo di applicazione, ne abbrevino il calendario di applicazione inizialmente previsto, aggiungano o rendano più rigorosi le specificazioni o i requisiti“, a verzija na portugalskom jeziku sastavljena je na sljedeći način, „Os Estados‑membros farão uma nova comunicação [...], caso introduzam alterações significativas no projecto de regra técnica que tenham por efeito modificar o âmbito de aplicação, reduzir o calendário de aplicação inicialmente previsto, aditar especificações ou exigências ou torná-las mais rigorosas.“
            40. Stoga valja podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, formulacija korištena u jednoj od jezičnih verzija neke odredbe prava Unije ne može služiti kao jedini temelj za tumačenje te odredbe ili imati prednost u odnosu na ostale jezične verzije. Odredbe prava Unije treba tumačiti i primjenjivati na ujednačen način, u svjetlu verzija sastavljenih na svim jezicima Unije. U slučaju neslaganja između različitih jezičnih verzija određenog teksta prava Unije, dotičnu odredbu treba tumačiti u odnosu na opću strukturu i krajnji cilj propisa kojih je ona dio (vidjeti u tom smislu presudu Kurcums Metal, C‑558/11, EU:C:2012:721, t. 48. i navedenu sudsku praksu).
            41. Valja ustvrditi da se Direktivom 98/34 želi putem preventivne kontrole zaštititi slobodno kretanje robe, što je jedan od temelja Unije, i da je ta kontrola korisna u mjeri u kojoj tehnički propisi na koje se ta direktiva odnosi mogu predstavljati prepreke razmjeni robe među državama članicama, koje su dopuštene samo kada su nužne kako bi se zadovoljili važni zahtjevi od javnog interesa (vidjeti presudu Fortuna i dr., EU:C:2012:495, t. 26. i navedenu sudsku praksu).
            42. Osim toga, bitno je navesti da uvodna izjava 13. Direktive 98/34 glasi „Komisiji i državama članicama također treba dati dovoljno vremena da predlože izmjene planirane mjere“, a uvodna izjava 16. navodi da „država članica mora [...] odgoditi provedbu planirane mjere do isteka roka koji je potreban da se zajednički ispitaju predložene izmjene, odnosno da se izradi prijedlog obvezujućeg akta Vijeća ili donese obvezujući akt“.
            43. Tako iz opće strukture i krajnjeg cilja Direktive 98/34 proizlazi, s jedne strane, da skraćivanje rasporeda provedbe tehničkog propisa ne može biti podvrgnuto strožem zahtjevu – da svako pomicanje datuma stupanja na snagu navedenog popisa mora biti priopćeno Komisiji – od onoga koji je nametnut u pogledu izmjene koja se tiče područja primjene tehničkog propisa, pri čemu se ukupnost izmjena unesenih u nacrt tehničkog propisa kao što su one propisane člankom 8. stavkom 1. trećim podstavkom navedene direktive mora procijeniti u svjetlu cilja slobodnog kretanja robe. S druge strane, važno je da budu očuvani učinkovitost postupka ispitivanja nacrta tehničkog propisa od Komisije i država članica kao i nacionalni zakonodavni postupak.
            44. Iz prethodno navedenog slijedi da se kriterij značajnosti primjenjuje na sve slučajeve izložene u članku 8. stavku 1. trećem podstavku Direktive 98/34, uključujući skraćivanje rasporeda provedbe tehničkog propisa.
            45. Stoga sud koji je uputio zahtjev na temelju svih elemenata koji su mu podneseni mora procijeniti značajnost pomicanja datuma stupanja na snagu članka 9. Dekreta (1988:539) na 15. travnja 2003., u svjetlu kako objektivnog trajanja skraćivanja rasporeda provedbe tehničkog propisa tako i posebnosti u području predmetne djelatnosti, a osobito različitih stadija i ograničenja do kojih dolazi u proizvodnji i prodaji dotičnih proizvoda.
            46. S obzirom na prethodno navedeno, na prvo pitanje valja odgovoriti da datum koji su nacionalna tijela konačno odabrala za stupanje na snagu nacionalne mjere kao što je ona u glavnom postupku, koja propisuje držanje kokoši nesilica u uvjetima uzgoja koji udovoljavaju njihovim potrebama u pogledu gnijezda, kokošinjaka i pješčanih kupki i kojima je cilj održati nisku razinu njihova mortaliteta i problema u ponašanju, jest podložan obvezi obavijesti Komisiji, kako je predviđeno člankom 8. stavkom 1. trećim podstavkom Direktive 98/34, ako je zaista došlo do promjene u rasporedu provedbe navedene nacionalne mjere i ako je ta promjena značajna, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.
            Drugo pitanje
            47. Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita, u slučaju da je skraćivanje rasporeda stupanja na snagu članka 9. Dekreta (1988:539) podložno obvezi obavijesti Komisiji, kako je predviđeno Direktivom 98/34, koje su pravne posljedice propuštanja takve obavijesti.
            48. U tom smislu valja podsjetiti da je Sud ocijenio da povreda obveze priopćavanja Komisiji predstavlja povredu postupka u donošenju dotičnih tehničkih propisa i dovodi do neprimjenjivosti tih tehničkih propisa, na način da ih se ne može primijeniti na pojedince (vidjeti u tom smislu osobito presude CIA Security International, C‑194/94, EU:C:1996:172, t. 54. i Schwibbert, C‑20/05, EU:C:2007:652, t. 44.). Pojedinci se na tu neprimjenjivost mogu pozvati pred nacionalnim sucem, koji treba odbiti primijeniti nacionalni tehnički propis koji nije dostavljen sukladno Direktivi 98/34 (vidjeti osobito presudu Schwibbert, EU:C:2007:652, t. 44. i navedenu sudsku praksu).
            49. Slijedi da bi, u slučaju da dostava iz članka 9. Dekreta (1988:539) Komisiji kao datum stupanja na snagu zaista sadrži 1. svibnja 2003. i da je skraćivanje njegova rasporeda provedbe na 15. travnja iste godine zaista značajno, nedostatak nove dostave navedene nacionalne odredbe Komisiji imao za posljedicu to da tu odredbu nije moguće primijeniti na tuženika iz glavnog postupka.
            50. Posljedično, na drugo pitanje valja odgovoriti da, u slučaju da je skraćivanje rasporeda provedbe nacionalnog tehničkog propisa podložno obvezi obavijesti Komisiji, kako je predviđeno člankom 8. stavkom 1. trećim podstavkom Direktive 98/34, propuštanje takve obavijesti uzrokuje neprimjenjivost navedene nacionalne mjere, tako da se ne može primijeniti protiv pojedinaca.
            Troškovi
            51. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (sedmo vijeće) odlučuje:
            1. Datum koji su konačno odabrala nacionalna tijela za stupanje na snagu nacionalne mjere kao što je ona u glavnom postupku, koja propisuje držanje kokoši nesilica u načinu uzgoja koji udovoljava njihovim potrebama u pogledu gnijezda, kokošinjaka i pješčanih kupki sa svrhom održanja niske razine njihova mortaliteta i problema u ponašanju, podložan je obvezi obavijesti Europskoj komisiji, kako je predviđeno člankom 8. stavkom 1. trećim podstavkom Direktive 98/34/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. lipnja 1998. o utvrđivanju postupka osiguravanja informacija u području tehničkih normi i propisa koji se odnose na usluge informacijskog društva, kako je izmijenjena Direktivom 98/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 20. srpnja 1998., ako je zaista došlo do promjene u rasporedu provedbe navedene nacionalne mjere i ako je promjena značajna, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.
            2. U slučaju da je skraćivanje rasporeda provedbe nacionalnog tehničkog propisa podložno obvezi obavijesti Europskoj komisiji, kako je predviđeno člankom 8. stavkom 1. trećim podstavkom Direktive 98/48, propuštanje takve obavijesti uzrokuje neprimjenjivost navedene nacionalne mjere, tako da se ne može primijeniti protiv pojedinaca.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 2012. ožujak 29.#Kraljevina Španjolska protiv Europska komisija.#Predmet T-398/07.


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 5. lipnja 2014.#Europska komisija protiv Republike Bugarske.#Povreda obveze države članice – Unutarnje tržište energije – Transport plina – Uredba (EZ) br. 715/2009 – Članak 14. stavak 1. i članak 16. stavci 1. i 2. točka (b) – Obveza jamčenja maksimalnoga kapaciteta – Virtualni transportni kapacitet plina u suprotnom smjeru – Dopuštenost.#Predmet C‑198/12.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      5. lipnja 2014 (
            *1
         )
      „Povreda obveze države članice — Unutarnje tržište energije — Transport plina — Uredba (EZ) br. 715/2009 — Članak 14. stavak 1. i članak 16. stavci 1. i 2. točka (b) — Obveza jamčenja maksimalnog kapaciteta — Virtualni transportni kapacitet plina u suprotnom smjeru — Dopustivost“
      U predmetu C‑198/12,
      povodom tužbe zbog povrede obveze države članice podnesene 26. travnja 2012. na temelju članka 258. UFEU‑a,

         Europska komisija, koju zastupaju K. Herrmann, S. Petrova, O. Beynet i T. Scharf, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
      tužitelj,
      protiv

         Republike Bugarske, koju zastupaju D. Drambozova, E. Petranova i Y. Atanasov, u svojstvu agenata,
      tuženika,
      SUD (peto vijeće),
      u sastavu T. von Danwitz, predsjednik vijeća, E. Juhász, A. Rosas, D. Šváby i C. Vajda (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Jääskinen,
      tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 4. rujna 2013.,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 14. studenoga 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Europska komisija svojom tužbom zahtijeva od Suda da utvrdi kako je Republika Bugarska, time što nije omogućila korištenje uslugama virtualnog transporta u suprotnom smjeru svim korisnicima mreže, povrijedila obvezu koju ima prema odredbama članka 14. stavka 1. i članka 16. stavaka 1. i 2. točke (b) Uredbe (EZ) br. 715/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 13. srpnja 2009. o uvjetima za pristup mrežama za transport prirodnog plina i stavljanju izvan snage Uredbe (EZ) br. 1775/2005 (SL L 211, str. 36.).

         Pravni okvir

               2

               Postupak koji je Komisija započela protiv Republike Bugarske zbog povrede obveze u početku je bio zasnovan na članku 4. stavku 1. i članku 5. stavcima 1. i 5. Uredbe (EZ) br. 1775/2005 Europskog parlamenta i Vijeća od 28. rujna 2005. o uvjetima za pristup mrežama za transport prirodnog plina (SL L 289, str. 1.), koja je tijekom predsudskog postupka stavljena izvan snage Uredbom br. 715/2009 od 3. ožujka 2011. Te odredbe zamijenjene su člankom 14. stavkom 1. i člankom 16. stavcima 1. i 2. Uredbe br. 715/2009.

               3

               Članak 1. potonje uredbe, naslovljen „Predmet i polje primjene“, zamijenio je članak 1. Uredbe br. 1775/2005. Članak 1. podstavak 1. točka (a) Uredbe br. 715/2009 određuje:
               „Cilj je ove uredbe:

                        (a)

                        utvrditi nediskriminirajuća pravila za uvjete pristupa transportnim sustavima prirodnog plina, vodeći računa o posebnim značajkama nacionalnih i regionalnih tržišta radi osiguravanja ispravnog funkcioniranja unutarnjeg tržišta plina“. [neslužbeni prijevod]

               4

               Članak 2. te uredbe naslovljen je „Definicije“. Članak 2. stavak 1. navedene uredbe, koji je zamijenio članak 2. stavak 1. Uredbe br. 1775/2005, glasi:
               „Za potrebe ove uredbe primjenjuju se sljedeće definicije:

                        1)

                        ‘transport’ znači prijenos prirodnog plina s ciljem njegove isporuke kupcima, putem mreže koja uglavnom sadrži visokotlačne plinovode, osim mreže proizvodnih plinovoda i dijela visokotlačnih plinovoda koji se prvenstveno koriste u kontekstu lokalne distribucije prirodnog plina, isključujući opskrbu;

                  [...]

                        3)

                        ‘kapacitet’ znači maksimalni protok, izražen u normalnim kubičnim metrima po jedinici vremena ili energetskoj jedinici po jedinici vremena, na koji korisnik mreže ima pravo u skladu s odredbama ugovora o transportu;

                  [...]

                        5)

                        ‘upravljanje zagušenjem’ znači upravljanje portfeljem operatora transportnog sustava radi optimalnog i maksimalnog korištenja tehničkog kapaciteta i pravovremenog otkrivanja budućih točaka zagušenja i zasićenja;

                  [...]

                        7)

                        ‘nominacija’ znači čin pri kojem korisnik mreže prethodno izvješćuje operatora transportnog sustava o stvarnom protoku koji korisnik mreže želi utisnuti u sustav ili povući iz njega;

                  [...]

                        9)

                        ‘cjelovitost sustava’ znači svaka situacija u vezi s određenom transportnom mrežom, uključujući potrebnu transportnu infrastrukturu, u kojoj tlak i kakvoća prirodnog plina ostaju unutar minimalnih i maksimalnih granica koje je propisao operator transportnog sustava, tako da je transport prirodnog plina zajamčen s tehničkog gledišta;

                  [...]

                        18)

                        ‘tehnički kapacitet’ znači maksimalni stalni kapacitet koji operator transportnog sustava može ponuditi korisnicima mreže, vodeći računa o cjelovitosti sustava i operativnim zahtjevima transportne mreže;

                  [...]

                        20)

                        ‘raspoloživi kapacitet’ znači dio tehničkog kapaciteta koji nije raspodijeljen te je još na raspolaganju sustavu u određenom trenutku;

                        21)

                        ‘ugovorno zagušenje’ znači situacija u kojoj razina potražnje za stalnim kapacitetom premašuje tehnički kapacitet;

                  [...]

                        23)

                        ‘fizičko zagušenje’ znači situacija u kojoj razina potražnje za stvarnim isporukama premašuje tehnički kapacitet u određenom trenutku;“ [neslužbeni prijevod]

               5

               Članak 14. Uredbe br. 715/2009 naslovljen je „Usluge za pristup trećih strana s obzirom na operatore transportnih sustava“ [neslužbeni prijevod]. Članak 14. stavak 1. te uredbe, koji zamjenjuje članak 4. stavak 1. Uredbe br. 1775/2005, određuje:
               „Operatori transportnih sustava:

                        (a)

                        osiguravaju pružanje usluga svim korisnicima mreže, bez diskriminacije;

                        (b)

                        pružaju stalne usluge i usluge koje se mogu prekinuti za pristup trećih strana. Cijena kapaciteta koji se može prekinuti odražava vjerojatnost prekida; i

                        (c)

                        korisnicima mreže pružaju dugoročne i kratkoročne usluge.

                  S obzirom na prvi podstavak točku (a), ako operator transportnog sustava pruža istu uslugu različitim kupcima, on to čini na temelju istovrijednih ugovornih uvjeta, bilo da se koristi usklađenim ugovorima o transportu ili zajedničkim mrežnim kodeksom koji je odobrilo nadležno tijelo u skladu s postupkom utvrđenim u članku 41. Direktive 2009/73/EZ [Europskog parlamenta i Vijeća od 13. srpnja 2009. o zajedničkim pravilima za unutarnje tržište prirodnog plina i stavljanju izvan snage Direktive 2003/55/EZ [(SL L 211, str. 94.)].“ [neslužbeni prijevod]

               6

               Članak 16. Uredbe br. 715/2009 naslovljen je „Načela mehanizama raspodjele kapaciteta i postupaka upravljanja zagušenjem s obzirom na operatore transportnih sustava“ [neslužbeni prijevod]. Članak 16. stavci 1. i 2. te uredbe, koji je zamijenio članak 5. stavke 1. i 2. Uredbe br. 1775/2005, predviđa:
               „1.   Sudionicima na tržištu na svim odgovarajućim točkama iz članka 18. stavka 3. stavlja se na raspolaganje maksimalni kapacitet, vodeći računa o cjelovitosti sustava i učinkovitom funkcioniranju mreže.
               2.   Operator transportnog sustava provodi i objavljuje nediskriminirajuće i transparentne mehanizme raspodjele kapaciteta, koji:

                        (a)

                        osiguravaju primjerene gospodarske signale za učinkovitu, najveću moguću primjenu tehničkog kapaciteta te olakšavaju ulaganja u novu infrastrukturu i prekograničnu trgovinu prirodnim plinom;

                        (b)

                        su uskladivi s tržišnim mehanizmima, uključujući promptna tržišta i tržišna čvorišta (trading hubs), a pritom su fleksibilni i sposobni prilagoditi se tržišnim okolnostima koje se mijenjaju; i

                        (c)

                        su uskladivi sa sustavima država članica za pristup mreži.“ [neslužbeni prijevod]

         Predsudski postupak

               7

               Komisija je 26. lipnja 2009. uputila Bugarskoj pismo opomene u kojem potvrđuje da ta država očito nije ispunila obveze koje ima na temelju članka 4. stavka 1. i članka 5. stavaka 1. i 2. Uredbe br. 1775/2005, koje su zamijenili članak 14. stavak 1. i članak 16. stavci 1. i 2. točka (b) Uredbe br. 715/2009.

               8

               Smatrajući da odgovor Republike Bugarske iz pisma od 26. kolovoza 2009. nije zadovoljavajući, Komisija joj je 28. lipnja 2010. uputila obrazloženo mišljenje. Republika Bugarska na to je obrazloženo mišljenje odgovorila 27. kolovoza 2010. te je Komisiji dostavila dodatne informacije pismima od 24. kolovoza 2011., 28. prosinca 2011. i 19. siječnja 2012.

               9

               Nalazeći da odgovori koji su poslani na obrazloženo mišljenje nisu zadovoljavajući, Komisija je podnijela ovu tužbu.

         O tužbi

         Dopuštenost tužbe

      Argumentacija stranaka

               10

               Uvodno, Republika Bugarska tvrdi da tužba koju je podnijela Komisija nije dopuštena zbog nesuglasja između razloga navedenih u obrazloženom mišljenju i onih u tužbi.

               11

               Republika Bugarska ističe kako pismo opomene i obrazloženo mišljenje višekratno podsjećaju na obvezu pružanja usluga „transporta u suprotnom smjeru u okviru režima prekida nabave“, što se može odnositi samo na fizički transport plina u suprotnom smjeru. Međutim, u svom obrazloženom mišljenju Komisija tvrdi da članak 5. stavak 1. Uredbe br. 1775/2005 nameće obvezu osiguranja fizičkog kapaciteta transporta plina u oba smjera ili, kada takva tehnička mogućnost ne postoji, fizičkog kapaciteta transporta u glavnom smjeru i virtualnog kapaciteta transporta u suprotnom smjeru.

               12

               Republika Bugarska isto tako primjećuje da se Komisija u tekstu tužbe poziva na širu obvezu stavljanja na raspolaganje transportnog kapaciteta u suprotnom smjeru, bilo da se radi o takvom fizičkom ili virtualnom kapacitetu. Međutim, Komisija je u tužbenom zahtjevu navodila isključivo isporuku usluga virtualnog transporta u suprotnom smjeru.

               13

               Republika Bugarska nalazi da zbog te nesukladnosti nije mogla identificirati neispunjenje koje joj je prigovoreno niti se na pravi način koristiti sredstvima obrane protiv prigovora Komisije, tako da ovu tužbu treba odbaciti kao nedopuštenu.

               14

               Komisija ističe da se obrazloženo mišljenje odnosi kako na fizičke tako i na virtualne usluge transporta plina u suprotnom smjeru, s obzirom na to da se smatra da pružanje tih dviju vrsta usluga transporta proizlazi iz obveze operatora plinskog transportnog sustava da sudionicima na tržištu stavi na raspolaganje maksimalni kapacitet svoje mreže, a što izričito proizlazi iz obrazloženog mišljenja. U biti, Komisija je višekratno navela, kako u obrazloženom mišljenju tako i u pismu opomene, da virtualni transport plina u suprotnom smjeru udovoljava zahtjevima iz članka 14. stavka 1. i članka 16. stavaka 1. i 2. točke (b) Uredbe br. 715/2009, u slučaju nemogućnosti operatora sustava da osigura fizički transport u suprotnom smjeru.

         Ocjena Suda

               15

               Ustaljena je sudska praksa da pismo opomene koje Komisija upućuje državi članici o kojoj je riječ, a zatim i obrazloženo mišljenje koje izdaje, omeđuju predmet spora koji se od tada više ne može proširivati. Prema tome, obrazloženo mišljenje i tužba moraju se temeljiti na istovjetnim prigovorima (vidjeti posebno presude Komisija/Njemačka, C‑191/95, EU:C:1998:441, t. 55. i Komisija/Španjolska, C‑67/12, EU:C:2014:5, t. 52.).

               16

               Taj zahtjev, međutim, ne može dovesti do toga da se u svakom pojedinom slučaju očekuje savršena podudarnost između prigovora istaknutih u pismu opomene, dispozitiva obrazloženog mišljenja i tužbenih zahtjeva pod uvjetom da predmet spora kako je određen u obrazloženome mišljenju nije bio proširivan ili mijenjan, već je, naprotiv, samo ograničen (vidjeti posebno presude Komisija/Njemačka, EU:C:1998:441, t. 56. i Komisija/Španjolska, EU:C:2014:5, t. 53.).

               17

               No, treba ustvrditi kako u ovom slučaju Komisija nije proširila predmet spora kako je definiran u pismu opomene i obrazloženom mišljenju, već ga je ograničila na obvezu isporuke usluga virtualnog transporta u suprotnom smjeru. Naime, kako je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 28. svojeg mišljenja, Komisija je i u pismu opomene i u obrazloženom mišljenju i u tužbi spominjala postojanje obveze pružanja virtualnog transportnog kapaciteta u suprotnom smjeru.

               18

               S obzirom na sve prethodno izneseno, treba odbiti prigovor nedopuštenosti koji je iznijela Republika Bugarska.

         Meritum

      Argumentacija stranaka

               19

               Komisija smatra da je Republika Bugarska povrijedila obveze koje ima na temelju odredbi članka 14. stavka 1. i članka 16. stavaka 1. i 2. točke (b) Uredbe br. 715/2009 zbog toga što Bulgartransgaz EAD, operator sustava za transport plina na nacionalnom teritoriju, ne pruža uslugu virtualnog transportnog kapaciteta u suprotnom smjeru na svakoj ulaznoj i izlaznoj točki, odnosno u točki Negru Voda, točki povezivanja na rumunjsku mrežu, i u točki Sidirokastron, točki povezivanja na grčku mrežu.

               20

               Iz tužbe Komisije proizlazi da se pod virtualnim transportnim kapacitetom plina podrazumijeva obveza operatora transportnog sustava da provede prijeboj zahtjeva za transport plina u suprotnim smjerovima. Takav mehanizam prijeboja omogućuje, usporedo s fizičkim kapacitetom transporta, i „virtualni“ transportni kapacitet plina, u smislu da volumeni plina u pitanju fizički ne prolaze kroz plinsku transportnu mrežu.

               21

               Komisija na prvome mjestu ističe da je, time što nije ponudila usluge virtualnog transporta u suprotnom smjeru na odgovarajućim prekograničnim točkama svoje plinske transportne mreže, Republika Bugarska povrijedila obvezu stavljanja na raspolaganje sudionicima na tržištu maksimalnog kapaciteta svoje mreže, u skladu s člankom 16. stavkom 1. Uredbe br. 715/2009., u vezi s obvezom nuđenja usluga svim korisnicima mreže bez diskriminacije, utvrđenom u članku 14. stavku 1. točki (a) navedene uredbe, kao i obvezom nuđenja trećima stalnih usluga te usluga pristupa koje se mogu prekinuti, a koje su utvrđene u članku 14. stavku 1. točki (b) navedene uredbe.

               22

               Komisija primjećuje da određeni sustavi plinovoda pružaju fizički transportni kapacitet u obama smjerovima tako da se korisnici mreže mogu koristiti uslugama fizičkog transporta plina u suprotnom smjeru. Ti sustavi imaju dvosmjeran fizički kapacitet. Suprotno tome, drugi sustavi plinovoda, poput onoga koji je izgradila Republika Bugarska, dopuštaju fizički transport plina samo u jednom smjeru i, dakle, pružaju jednosmjeran fizički kapacitet. Međutim, u tom slučaju obveza stavljanja na raspolaganje maksimalnog kapaciteta mreže u skladu s člankom 16. stavkom 1. navedene uredbe sugerira obvezu nuđenja usluga virtualnog transporta u suprotnom smjeru.

               23

               Naime, prema mišljenju Komisije, pružanje virtualnog transportnog kapaciteta u suprotnom smjeru omogućuje povećanje kapaciteta mreže. Dakle, stavljanje na raspolaganje virtualnog kapaciteta transporta u suprotnom smjeru ne bi samo ublažilo nedostatak fizičkog transportnog kapaciteta plinovoda u suprotnom smjeru već bi jednako tako povećalo transportni kapacitet u glavnom smjeru u mjeri u kojoj bi se zahtjevi za transport u glavnom smjeru prebili sa zahtjevima za transport u suprotnom smjeru.

               24

               Prema mišljenju Komisije, tumačenje članka 16. stavka 1. Uredbe br. 715/2009 na način da uspostavlja obvezu stavljanja na raspolaganje sudionicima na tržištu virtualnog transportnog kapaciteta u suprotnom smjeru potvrđeno je člankom 14. stavkom 1. točkom (b) navedene uredbe. S tim u vezi, Komisija ističe da bi takav virtualni kapacitet trebalo ponuditi u okviru aranžmana koji je moguće prekinuti i da članak 14. stavak 1. točka (b) navedene uredbe obvezuje operatore transportnog sustava da pružaju trajne usluge i usluge koje se mogu prekinuti.

               25

               Kao drugo, Komisija tvrdi kako obveza stvaranja virtualnog transportnog kapaciteta u suprotnom smjeru proizlazi iz zahtjeva osiguravanja „učinkovitog funkcioniranja“ mreže, što je isto tako propisano člankom 16. stavkom 1. Uredbe br. 715/2009. Taj kapacitet, naime, omogućuje povećanje ponude usluga transporta plina i to bez dodatnih troškova, dok bi osiguranje fizičkog transportnog kapaciteta u suprotnom smjeru bilo povezano s velikim investicijama u infrastrukturu kao i s primjenom izgarajućih plinova da bi se obavio taj transport.

               26

               Kao treće, Komisija ističe kako obveza pružanja virtualnog transportnog kapaciteta u suprotnom smjeru isto tako proizlazi iz obveze raspodjele mrežnih kapaciteta preko tržišnih mehanizama, u skladu s člankom 16. stavkom 2. točkom (b) navedene uredbe. S tim u vezi, odluka o ograničenju transporta plinovodom samo na fizički kapacitet drastično smanjuje ponudu transporta plina unutar Europske unije, znatno otežava likvidnost trgovine plinom između tržišnih čvorišta i nosi opasnost od stvaranja znatnih razlika u cijenama unutar Unije.

               27

               Na četvrtom mjestu, Komisija nalazi da bi čitavo tumačenje iste uredbe na način da ona ne nameće obvezu omogućavanja virtualnog transportnog kapaciteta u suprotnom smjeru bilo protivno ciljevima Uredbe br. 715/2009, kako isti proizlaze iz članka 1. podstavka 1. te uredbe. Naime, stavljanje na raspolaganje takvog virtualnog kapaciteta bio bi nužan uvjet kako za razvoj tržišta tekućeg prirodnog plina tako i za integraciju unutrašnjeg tržišta prirodnog plina.

               28

               Republika Bugarska osporava tumačenje Komisije prema kojem odredbe navedene uredbe sadrže obvezu pružanja virtualnog transportnog kapaciteta u suprotnom smjeru na svakoj ulaznoj i izlaznoj točki njezine mreže.

               29

               Kao prvo, Republika Bugarska navodi kako doslovno tumačenje teksta članka 14. stavka 1. i članka 16. stavaka 1. i 2. te uredbe ne omogućuje donošenje zaključka o postojanju obveze stavljanja na raspolaganje dvosmjernih kapaciteta na plinskim mrežama.

               30

               Kao drugo, Republika Bugarska ističe kako tumačenje Komisije nije sukladno s drugim odredbama navedene uredbe. Stoga Komisijino tumačenje pojma „maksimalnog kapaciteta“ tako da on obuhvaća i virtualni transportni kapacitet odudara od definicije pojmova „transporta“, „kapaciteta“, „upravljanja zagušenjem“, „nominacije“, „tehničkog kapaciteta“, „raspoloživog kapaciteta“, „ugovornog zagušenja“ i „fizičkog zagušenja“ iz članka 2. stavka 1. iste uredbe, a koji se svi odnose na fizički transportni kapacitet plinske mreže.

               31

               Kao treće, Republika Bugarska tvrdi da povijesno tumačenje Uredbe br. 715/2009 vodi istom zaključku. S jedne strane, ni travaux préparatoires za Uredbu br. 1775/2005 ni oni za Uredbu br. 715/2009 ne sadrže naznaku koja bi podupirala Komisijino tumačenje u korist obveze pružanja virtualnog transportnog kapaciteta u suprotnom smjeru.

               32

               S druge strane, Republika Bugarska ističe da članci 6. i 7. Uredbe (EU) br. 994/2010 Europskog parlamenta i Vijeća od 20. listopada 2010. o mjerama zaštite sigurnosti opskrbe plinom i stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 2004/67/EZ (SL L 295, str. 1.) obvezuju države članice na uvođenje dvosmjernog fizičkog kapaciteta na svim prekograničnim spojnim plinovodima između država članica u najkraćem roku, a najkasnije do 3. prosinca 2013. Stoga, ako je zakonodavac Unije usvajanjem Uredbe br. 715/2009 želio nametnuti istovjetnu obvezu, trebao je to napraviti na izričit način, kao što je to učinio usvajajući članke 6. i 7. Uredbe br. 994/2010.

         Ocjena Suda

               33

               Komisija u prilog svojoj tužbi tvrdi da članak 14. stavak 1. i članak 16. stavci 1. i 2. točka (b) te uredbe utvrđuju obvezu pružanja virtualnog transportnog kapaciteta plina u suprotnom smjeru. Treba provjeriti ustanovljuju li te odredbe takvu obvezu.

               34

               Valja ustvrditi da nijedna od tih odredbi izričito ne ustanovljuje obvezu pružanja virtualnog kapaciteta transporta plina u suprotnom smjeru.

               35

               Komisija je unatoč tome tvrdila kako takva obveza neizravno proizlazi iz navedenih odredbi. S tim vezi treba podsjetiti na ustaljenu sudsku praksu Suda prema kojoj, kako je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 46. svog mišljenja, Sud ne može protivno jasnim i preciznim odredbama zakonodavnog akta Unije utvrditi tumačenje koje mijenja i samim time uvećava obveze država članica koje proizlaze iz takvih odredbi (u tom smislu vidjeti presudu Komisija/Ujedinjena Kraljevina, C‑582/08, EU:C:2010:429, t. 51.).

               36

               Na prvome mjestu, prema samim odredbama članka 14. stavka 1. Uredbe br. 715/2009, operatori transportnog sustava osiguravaju pružanje usluga svim korisnicima mreže bez diskriminacije, kako dugoročno tako i kratkoročno, te pružanje trećima stalnih usluga kao i usluga koje se mogu prekinuti.

               37

               Međutim, iz te odredbe ne može se izvesti obveza pružanja virtualnog transportnog kapaciteta plina u suprotnom smjeru. Osobito, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 40. svojeg mišljenja, obveza pružanja stalnih usluga kao i usluga koje se mogu prekinuti koja proizlazi iz navedenih odredbi ne sugerira da operatori transportnog sustava imaju obvezu pružanja svih vrsta usluga koje se mogu prekinuti, a posebno onih virtualnog transportnog kapaciteta u suprotnom smjeru. Osim toga, zabrana diskriminacije koja je utvrđena u članku 14. stavku 1. točki (a) navedene uredbe ne obvezuje te operatore na pružanje novih usluga, već na suzdržavanje od svake diskriminacije u pružanju postojećih.

               38

               Na drugome mjestu, članak 16. stavak 1. Uredbe br. 715/2009 propisuje da se maksimalni kapacitet svih odgovarajućih točaka iz članka 18. stavka 3. te uredbe stavlja na raspolaganje sudionicima na tržištu, vodeći računa o cjelovitosti sustava i učinkovitom funkcioniranju mreže.

               39

               S tim u vezi, pojam „kapaciteta“ definiran je u članku 2. stavku 1. točki 3. navedene uredbe kao „maksimalni protok, izražen u normalnim kubičnim metrima po jedinici vremena ili energetskoj jedinici po jedinici vremena, na koji korisnik mreže ima pravo u skladu s odredbama ugovora o transportu“. [neslužbeni prijevod]

               40

               Pojam „transporta“ definiran je u članku 2. stavku 1. točki (1) iste uredbe kao „prijenos prirodnog plina s ciljem njegove isporuke kupcima, putem mreže koja uglavnom sadrži visokotlačne plinovode, osim mreže proizvodnih plinovoda i dijela visokotlačnih plinovoda koji se prvenstveno koriste u kontekstu lokalne distribucije prirodnog plina, isključujući opskrbu“. [neslužbeni prijevod]

               41

               S obzirom na te definicije, pojam „kapaciteta“ u smislu članka 16. stavka 1. Uredbe br. 715/2009 označava fizički transport plina transportnim mrežama. Osim toga, ni iz jedne odredbe Uredbe br. 715/2009 u kojoj je primjenjivan pojam „kapaciteta“ ne proizlazi da taj pojam može pokrivati virtualne usluge transporta.

               42

               Prema tome, kako su to istaknuli Republika Bugarska i nezavisni odvjetnik u točki 34. svojeg mišljenja, pojam „maksimalnog kapaciteta“ iz članka 16. stavka 1. Uredbe br. 715/2009 odnosi se na fizički transportni kapacitet plina transportnim mrežama, uz isključenje mogućeg virtualnog transporta koji pruža operator transportnog sustava.

               43

               To tumačenje nije u suprotnosti s obvezom operatora sustava iz članka 16. stavka 1. navedene uredbe da „vode računa o učinkovitom funkcioniranju mreže“ [neslužbeni prijevod] kada sudionicima na tržištu stavljaju na raspolaganje maksimalni transportni kapacitet utvrđen u članku 16. stavku 1. te uredbe. Kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 41. svojeg mišljenja, ta obveza u stvarnosti ublažava obvezu stavljanja na raspolaganje maksimalnog kapaciteta mreže, a ne pooštrava je.

               44

               Osim toga, to tumačenje isto je tako potvrđeno drugom obvezom, utvrđenom u članku 16. stavku 1. iste uredbe, o tome da se „vodi računa o cjelovitosti sustava“[neslužbeni prijevod].

               45

               Pojam „cjelovitost sustava“ [neslužbeni prijevod] definiran je u članku 2. stavku 1. točki 9. Uredbe br. 715/2009 kao „svaka situacija u vezi s određenom transportnom mrežom, uključujući potrebnu transportnu infrastrukturu, u kojoj tlak i kakvoća prirodnog plina ostaju unutar minimalnih i maksimalnih granica koje je propisao operator transportnog sustava, tako da je transport prirodnog plina zajamčen s tehničkog gledišta“. [neslužbeni prijevod]

               46

               Međutim, kako slijedi iz točaka 22. i 23. ove presude, pružanje virtualnog transportnog kapaciteta plina sastoji se od mehanizma prijeboja zahtjeva za plinom, koji ne uključuje fizičko korištenje transportnom mrežom i koji, dakle, nije takve prirode da dovodi u opasnost cjelovitost sustava u smislu te odredbe.

               47

               Prema tome, i obveza da se „vodi računa o cjelovitosti sustava“, koja je predviđena člankom 16. stavkom 1. Uredbe br. 715/2009, također se odnosi na fizički transportni kapacitet plina transportnom mrežom. Ta obveza, dakle, ne nameće operatoru transportne mreže obvezu nuđenja virtualnog transportnog kapaciteta.

               48

               Iz svega prethodno navedenog slijedi da se članak 16. stavak 1. te uredbe odnosi samo na fizički transportni kapacitet plina transportnom mrežom na način da se iz te odredbe ne može izvesti obveza omogućavanja virtualnog transportnog kapaciteta plina u suprotnom smjeru.

               49

               Na trećem mjestu, prema članku 16. stavku 2. točki (b) navedene uredbe, operator transportnog sustava provodi i objavljuje nediskriminirajuće i transparentne mehanizme raspodjele kapaciteta, koji su uskladivi s tržišnim mehanizmima, uključujući promptna tržišta i tržišna čvorišta, a pritom su fleksibilni i sposobni prilagoditi se tržišnim okolnostima koje se mijenjaju.

               50

               S tim u vezi treba istaknuti da ta odredba uređuje mehanizme raspodjele kapaciteta koji operatori transportnih sustava stavljaju na raspolaganje sudionicima na tržištu prema članku 16. stavku 1. Uredbe br. 715/2009. Stoga se članak 16. stavak 2. točka (b) te uredbe ne može tumačiti na način kao da nameće obvezu stavljanja na raspolaganje kapaciteta koji premašuje onaj iz članka 16. stavka 1. navedene uredbe. Međutim, s obzirom na to da je u točki 48. ove presude utvrđeno da članak 16. stavak 1. navedene uredbe ne nameće operatorima transportnog sustava obvezu stavljanja na raspolaganje sudionicima na tržištu virtualnog transportnog kapaciteta plina u suprotnom smjeru, niti članak 16. stavak 2. točku (b) ne može se tumačiti kao da predviđa takvu obvezu.

               51

               Takvo tumačenje teksta i odredbi članka 14. stavka 1. i članka 16. stavaka 1. i 2. točke (b) Uredbe br. 715/2009 potvrđeno je u travaux préparatoires Uredbe br. 1775/2005 i Uredbe br. 715/2009. Naime, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 42. svojeg mišljenja, taj travaux ne spominje postojanje obveze pružanja virtualnog transportnog kapaciteta plina u suprotnom smjeru. Iz prethodno navedenog proizlazi da takva obveza ne može biti izvedena iz ciljeva Uredbe br. 1775/2005 ni iz onih Uredbe br. 715/2009.

               52

               Iz svega prethodno navedenog slijedi da odredbe članka 14. stavka 1. i članka 16. stavaka 1. i 2. točke (b) Uredbe br. 715/2009 ne utvrđuju obvezu pružanja virtualnog transportnog kapaciteta plina u suprotnom smjeru.

               53

               Stoga tužbu koju je podnijela Komisija treba odbiti.

         Troškovi

               54

               Na temelju članka 138. stavka 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Republika Bugarska postavila zahtjev da se Komisiji naloži snošenje troškova i da ona nije uspjela u postupku, Komisiji se nalaže snošenje troškova.

               Slijedom navedenog Sud (peto vijeće) proglašava i presuđuje:

                        1.

                           Tužba se odbija.

                        2.

                           Europskoj komisiji nalaže se snošenje troškova.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: bugarski


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 12. travnja 2013.#Artisjus Magyar Szerzői Jogvédő Iroda Egyesület protiv Europska komisija.#Predmet T-411/08.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 10. studenog 2005.#Komisija Europskih zajednica protiv Portugalske Republike.#Povreda obveze države članice - Članci 28. i 30. UEZ-a - Direktiva 89/106/EEZ.#Predmet C-432/03.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 15. srpnja 2004.#Komisija Europskih zajednica protiv Republike Finske.#Povreda obveze države članice - Direktiva 77/388/EEZ - PDV.#Predmet C-495/01.