title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 27. lipnja 2018.#Ibrahima Diallo protiv État belge.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Conseil d'État (Belgija).#Zahtjev za prethodnu odluku – Građanstvo Europske unije – Direktiva 2004/38/EZ – Članak 10. stavak 1. – Zahtjev za izdavanje boravišne iskaznice za člana obitelji građanina Unije – Izdavanje – Rok – Donošenje odluke i obavijest o odluci – Posljedice nepoštovanja roka od šest mjeseci – Postupovna autonomija država članica – Načelo djelotvornosti.#Predmet C-246/17.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      27. lipnja 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Građanstvo Europske unije – Direktiva 2004/38/EZ – Članak 10. stavak 1. – Zahtjev za izdavanje boravišne iskaznice za člana obitelji građanina Unije – Izdavanje – Rok – Donošenje odluke i obavijest o odluci – Posljedice nepoštovanja roka od šest mjeseci – Postupovna autonomija država članica – Načelo djelotvornosti”
      U predmetu C‑246/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Conseil d’État (Državno vijeće, Belgija), odlukom od 27. travnja 2017., koju je Sud zaprimio 10. svibnja 2017., u postupku

         Ibrahima Diallo

      protiv

         État belge,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta (izvjestiteljica), predsjednica vijeća, C. G. Fernlund, J.-C. Bonichot, A. Arabadjiev i S. Rodin, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: V. Giacobbo‑Peyronnel, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 11. siječnja 2018.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za I. Diallu, D. Andrien, avocat,

               –

               za belgijsku vladu, C. Pochet, M. Jacobs, L. Van den Broeck i P. Cottin, u svojstvu agenata, uz asistenciju F. Motulskyja, avocat,

               –

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               –

               za Europsku komisiju, G. Wils i E. Montaguti, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 7. ožujka 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 10. stavka 1. Direktive 2004/38/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o pravu građana Unije i članova njihovih obitelji slobodno se kretati i boraviti na državnom području država članica, o izmjeni Uredbe (EEZ) br. 1612/68 i stavljanju izvan snage direktiva 64/221/EEZ, 68/360/EEZ, 72/194/EEZ, 73/148/EEZ, 75/34/EEZ, 75/35/EEZ, 90/364/EEZ, 90/365/EEZ i 93/96/EEZ (SL 2004., L 158, str. 77.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 42. i ispravak SL 2016., L 87, str. 36.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Ibrahime Dialle, gvinejskog državljanina, i État belge (Belgijska Država) u pogledu odluke potonje države da odbije njegov zahtjev za izdavanje boravišne iskaznice za člana obitelji građanina Europske unije.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               U poglavlju 2., koje se odnosi na članove obitelji, članak 4. stavak 2. točka (a) Direktive Vijeća 2003/86/EZ od 22. rujna 2003. o pravu na spajanje obitelji (SL L 251, str. 12.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 8., str. 70.), među ostalim, predviđa:
               „Slijedom ove Direktive i u skladu s uvjetima utvrđenim u poglavlju IV., države članice mogu zakonom ili propisom dopustiti ulazak i [boravak], sljedećim članovima obitelji:

                        (a)

                        rodbini u prvom stupnju u izravnoj uzlaznoj liniji sponzora ili njegovog ili njenog supružnika, kada su ovisni o njima i ne uživaju odgovarajuću obiteljsku potporu u državi porijekla”.

               4

               Uvodna izjava 5. Direktive 2004/38 glasi kako slijedi:
               „Pravo svih građana Unije slobodno se kretati i boraviti na državnom području država članica trebalo bi, kako bi se moglo ostvarivati pod objektivnim uvjetima slobode i dostojanstva dodijeliti i članovima njihovih obitelji, bez obzira na njihovo državljanstvo. […]”

               5

               Članak 1. Direktive 2004/38 određuje:
               „Ovom se Direktivom utvrđuju:

                        (a)

                        uvjeti pod kojima građani Unije i članovi njihovih obitelji ostvaruju pravo na slobodno kretanje i boravak unutar državnog područja država članica;

                        (b)

                        pravo na stalni boravak na državnom području država članica za građane Unije i članove njihovih obitelji;

                        (c)

                        ograničenja prava navedenih u točkama (a) i (b) ovog članka zbog razloga javnog poretka, javne sigurnosti ili javnog zdravlja.”

               6

               Članak 2. navedene direktive navodi:
               „Za potrebe ove Direktive:
               […]

                        2.

                        ‚član obitelji’ znači:

                                 (a)

                                 bračni drug;

                                 (b)

                                 partner s kojim je građanin Unije sklopio registrirano partnerstvo na temelju zakonodavstva države članice, ako je zakonodavstvom države članice domaćina registrirano partnerstvo izjednačeno s brakom, i u skladu s uvjetima utvrđenima u relevantnom zakonodavstvu države članice domaćina;

                                 (c)

                                 izravni potomci koji nisu navršili 21 godinu ili su uzdržavanici, kao i oni bračnog druga ili partnera u smislu točke (b) ovog članka;

                                 (d)

                                 izravni srodnici u uzlaznoj liniji koji su uzdržavanici, kao i oni bračnoga druga ili partnera u smislu točke (b) ovog članka;

                        3.

                        ‚Država članica domaćin’ znači država članica u koju se useljava građanin Unije kako bi ostvario svoje pravo na slobodno kretanje i boravak.”

               7

               U stavku 1. članka 3. Direktive 2004/38, naslovljenog „Nositelji prava”, predviđa se:
               „Ova se Direktiva primjenjuje na sve građane Unije koji se useljavaju ili borave u državi članici različitoj od one čiji su državljani i na članove njihovih obitelji, u smislu članka 2. točke 2. ove Direktive, koji ih prate ili im se pridružuju.”

               8

               U stavku 2. članka 5. iste direktive, naslovljenog „Pravo na ulazak”, predviđa se:
               „2. Od članova obitelji koji nisu državljani države članice zahtijeva se ulazna viza samo u skladu s Uredbom [Vijeća] (EZ) br. 539/2001 [od 15. ožujka 2001. o popisu trećih zemalja čiji državljani moraju imati vizu pri prelasku vanjskih granica i zemalja čiji su državljani izuzeti od tog zahtjeva (SL 2001., L 81, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 10., str. 3.)] ili, prema potrebi, nacionalnim zakonodavstvom. Za potrebe ove Direktive, posjedovanje važeće boravišne iskaznice iz članka 10. ove Direktive oslobađa te članove obitelji od obveze pribavljanja vize.
               Države članice tim osobama osiguravaju sva sredstva za pribavljanje potrebnih viza. Te vize izdaju se bez naknade, što je prije moguće i po žurnom postupku.”

               9

               U članku 10. Direktive 2004/38 navodi se:
               „1.   Pravo na boravak članova obitelji građanina Unije koji nisu državljani države članice evidentira se izdavanjem isprave pod nazivom ‚Boravišna iskaznica za člana obitelji građanina Unije’ najkasnije šest mjeseci od datuma podnošenja zahtjeva. Potvrda o podnošenju zahtjeva za izdavanje boravišne iskaznice izdaje se odmah.
               2.   Države članice za izdavanje boravišne iskaznice zahtijevaju predočavanje sljedećih isprava:

                        (a)

                        važeće putovnice;

                        (b)

                        isprave kojom se potvrđuje postojanje obiteljske veze ili registriranog partnerstva;

                        (c)

                        potvrde o prijavi ili ako sustav prijava ne postoji, bilo kojeg drugog dokaza o boravku u državi članici domaćinu za građanina Unije u čijoj su pratnji ili kojem se pridružuju;

                        (d)

                        u slučajevima iz članka 2. stavka 2. točaka (c) i (d), dokumentiranih dokaza da su ispunjeni uvjeti utvrđeni u toj odredbi;

                  […]”

            Belgijsko pravo

               10

               Prema navodima suda koji je uputio zahtjev, u skladu s člankom 42. stavkom 1. Zakona od 15. prosinca 1980. o ulasku na državno područje, boravku, nastanjenju i protjerivanju stranaca (Moniteur belge od 31. prosinca 1980., str. 14584., u daljnjem tekstu: Zakon od 15. prosinca 1980.), pravo na boravak na belgijskom državnom području priznaje se najkasnije šest mjeseci od podnošenja zahtjeva.

               11

               U skladu s člankom 52. stavkom 4. drugim podstavkom Kraljevske uredbe od 8. listopada 1981. o ulasku na državno područje, boravku, nastanjenju i protjerivanju stranaca (Moniteur belge od 27. listopada 1981., str. 13740., u daljnjem tekstu: Kraljevska uredba od 8. listopada 1981.), ako nikakva odluka o pravu člana obitelji građanina Unije nije donesena u roku od šest mjeseci od podnošenja zahtjeva za priznavanje tog prava, boravišna iskaznica za člana obitelji građanina Unije izdaje mu se po službenoj dužnosti.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               12

               I. Diallo, gvinejski državljanin, podnio je 25. studenoga 2014., kao srodnik u uzlaznoj liniji djeteta s nizozemskim državljanstvom koje boravi u Belgiji, zahtjev za izdavanje boravišne iskaznice za člana obitelji građanina Unije.

               13

               Belgijska Država je 22. svibnja 2015. odbila prihvatiti taj zahtjev i naložila I. Dialli da napusti državno područje. O toj je odluci I. Diallo obaviješten 3. lipnja 2015.

               14

               Odlučujući povodom tužbe I. Dialle Conseil du contentieux des étrangers (Vijeće za sporove u vezi sa strancima, Belgija) presudom od 29. rujna 2015. poništio je odluku od 22. svibnja 2015. zbog nedostatka u obrazloženju.

               15

               Nadležna belgijska tijela su 9. studenoga 2015. donijela novu odluku o odbijanju prava na boravak, uz nalog za napuštanje državnog područja. O njoj je I. Diallo obaviješten 26. studenoga 2015. U toj se odluci u bitnome navodilo da I. Diallo nije u traženom roku dokazao da može ostvariti pravo na boravak dulji od tri mjeseca u svojstvu „člana obitelji građanina Unije”. Konkretnije, Belgijska Država je smatrala, s jedne strane, da I. Diallo nije podnio dokaze o dostatnim sredstvima i, s druge strane, da nije valjano dokazao da uzdržava svoje dijete ili da ima faktično skrbništvo nad njime.

               16

               I. Diallo podnio je 11. prosinca 2015. tužbu za poništenje odluke od 9. studenoga 2015. Conseilu du contentieux des étrangers (Vijeće za sporove u vezi sa strancima). Presudom od 23. veljače 2016. navedeni sud odbacio je tu tužbu.

               17

               Dana 25. ožujka 2016. I. Diallo podnio je upravnu žalbu u kasacijskom postupku Conseilu d’État (Državno vijeće, Belgija). U prilog toj žalbi I. Diallo, među ostalim, tvrdi da iz članka 10. stavka 1. Direktive 2004/38 proizlazi da o odluci o zahtjevu za priznavanje prava na boravak podnositelja treba obavijestiti u roku od šest mjeseci od podnošenja zahtjeva i da nacionalno pravo treba tumačiti na način da odgovara tom zahtjevu. On također smatra da se dodjelom novog roka od šest mjeseci nadležnom nacionalnom tijelu, nakon poništenja prve odluke, članak 10. stavak 1. Direktive 2004/38 lišava korisnog učinka.

               18

               Belgijska Država konkretno ističe da se nijednom zakonskom ili regulatornom odredbom ne nameće rok za obavješćivanje o odluci koja se odnosi na zahtjev za izdavanje boravišne iskaznice. Prema njezinu mišljenju, nadležno nacionalno tijelo samo je dužno donijeti takvu odluku u roku od šest mjeseci. Osim toga, ona tvrdi da, s obzirom na to da Direktiva 2004/38 ne uređuje učinke koji proizlaze iz presude o poništenju od 29. rujna 2015., to jest u kojem roku nadležno nacionalno tijelo mora donijeti novu odluku nakon sudskog poništenja prve odluke, to pitanje potpada pod nacionalno pravo. U svakom slučaju smatra da nije dokazano da je otvaranje novog roka od šest mjeseci za odlučivanje o zahtjevu za izdavanje boravišne iskaznice nakon sudskog poništenja prve odluke nerazumno.

               19

               U tom kontekstu, sud koji je uputio zahtjev najprije ističe da nacionalno pravo predviđa samo da se pravo na boravak priznaje najkasnije šest mjeseci nakon datuma podnošenja zahtjeva, a ne određuje mora li se podnositelja zahtjeva u tom roku obavijestiti o odluci koja se odnosi na priznavanje prava na boravak. Taj sud smatra da je, kako bi se nacionalno pravo primijenilo u skladu sa zahtjevima iz članka 10. stavka 1. Direktive 2004/38, važno odrediti treba li tu odredbu tumačiti na način da se odluka koja se odnosi na utvrđivanje prava na boravak mora donijeti i o njoj se mora obavijestiti u roku od šest mjeseci.

               20

               Zatim, sud koji je uputio zahtjev navodi da Direktiva 2004/38 ne uređuje posljedice poništenja odluke koja se odnosi na zahtjev za izdavanje boravišne iskaznice. Konkretnije, on ima dvojbe oko toga kojim rokom raspolaže nadležno nacionalno tijelo za odlučivanje o zahtjevu za izdavanje boravišne iskaznice nakon sudskog poništenja njegove prve odluke kojom se odbija priznavanje predmetnog prava na boravak. S tim u vezi, smatra da je za utvrđenje tog novog roka potrebno znati protivi li se načelu djelotvornosti to da nadležno nacionalno tijelo nakon sudskog poništenja svoje odluke ponovno raspolaže čitavim rokom od šest mjeseci predviđenim u članku 10. stavku 1. Direktive 2004/38.

               21

               Osim toga, sud koji je uputio zahtjev ističe da u skladu s nacionalnom sudskom praksom, imajući u vidu obveznu narav roka iz članka 10. stavka 1. Direktive 2004/38 i učinke presude o poništenju, nadležno nacionalno tijelo od dana njezine dostave raspolaže čitavim rokom kojim je raspolagalo za odlučivanje o zahtjevu za izdavanje boravišne iskaznice, a ne samo ostatkom roka koji je nastavio teći od datuma na koji je donesena pobijana odluka.

               22

               Naposljetku, taj se sud pita o tome protivi li se Direktiva 2004/38 automatskom izdavanju boravišne iskaznice podnositelju zahtjeva zbog prekoračenja roka od šest mjeseci predviđenog u članku 10. stavku 1. te direktive, čak i ako taj podnositelj zahtjeva ne ispunjava tražene uvjete za njezino izdavanje. S tim u vezi sud koji je uputio zahtjev objašnjava da, ako proizlazi da je rok iz članka 10. stavka 1. Direktive 2004/38 u predmetnom slučaju doista prekoračen i da se toj direktivi ne protivi to da je posljedica tog prekoračenja obveza izdavanja zatražene boravišne iskaznice, odluku od 9. studenoga 2015. kojom se I. Dialli odbija izdavanje boravišne iskaznice stoga treba smatrati nezakonitom.

               23

               U tim je okolnostima Conseil d’État (Državno vijeće) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak [10. stavak 1.] Direktive [2004/38] tumačiti na način da se njime zahtijeva da se odluka kojom se utvrđuje pravo na boravak donese i o njoj obavijesti u roku od šest mjeseci ili na način da dopušta da se odluka donese u istom roku, ali se o njoj obavijesti naknadno? Ako se o gore navedenoj odluci može obavijestiti naknadno, u kojem roku to treba učiniti?

                        2.

                        Treba li članak [10. stavak 1.] Direktive [2004/38] u vezi s člankom 5. [te direktive], člankom [5. stavkom 4.] Direktive [2003/86] i člancima 7., 20., 21. i 41. Povelje [Europske] unije o temeljnim pravima tumačiti i primijeniti na način da se odluka koja se donosi na toj osnovi može donijeti samo u roku od šest mjeseci koji je tim člankom propisan a da pritom ne postoji nikakav rok za njezino obavješćivanje niti to ima bilo kakav učinak na pravo na boravak u slučaju kada je dostava obavljena po isteku tog roka?

                        3.

                        Protivi li se načelu djelotvornosti, kako bi se zajamčila djelotvornost prava na boravak člana obitelji građanina Unije, to da nacionalno tijelo, nakon poništenja odluke koja se odnosi na gore navedeno pravo na boravak, ponovno raspolaže čitavim rokom od šest mjeseci koji je imalo na temelju članka [10. stavka 1.] Direktive [2004/38]? U slučaju pozitivnog odgovora, koji rok [to] tijelo još ima na raspolaganju nakon poništenja njegove odluke kojom je odbijeno priznanje predmetnog prava?

                        4.

                        Jesu li članci 5., 10. i 31. Direktive [2004/38], u vezi s člancima 8. i 13. [Europske] konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda [potpisane u Rimu 4. studenoga 1950.], člancima 7., 24., 41. i 47. [Povelje o temeljnim pravima] i člankom [21. UFEU‑a], u skladu s nacionalnom sudskom praksom i odredbama, poput članka 39/2 stavka 2., članka 40., članka 40.a, članka 42. i članka 43. Zakona od 15. prosinca 1980. te članka 52. stavka 4. Kraljevske uredbe od 8. listopada 1981., koje dovode do toga da presuda o poništenju odluke o odbijanju boravka na temelju tih odredbi, koju je donio Conseil du contentieux des étrangers (Vijeće za sporove u vezi sa strancima), ima učinak prekida, a ne suspenzije u odnosu na obvezni rok od šest mjeseci propisan člankom 10. Direktive 2004/38, člankom 42. Zakona od 15. prosinca 1980. i člankom 52. Kraljevske uredbe od 8. listopada 1981.?

                        5.

                        Zahtijeva li se Direktivom [2004/38] da se predvidi posljedica za prekoračenje roka od šest mjeseci predviđenog člankom [10. stavkom 1.] te, u slučaju pozitivnog odgovora, kakva mora biti ta posljedica? Zahtijeva li se istom Direktivom [2004/38] ili se njome dopušta da posljedica prekoračenja tog roka bude automatska dodjela zatražene boravišne iskaznice a da pritom nije utvrđeno da podnositelj zahtjeva stvarno ispunjava uvjete koji se zahtijevaju za ostvarenje prava na boravak koje on traži?”

         O prethodnim pitanjima

            Nadležnost Suda i dopuštenost prethodnih pitanja

               24

               Belgijska vlada tvrdi da Sud nije nadležan za odgovaranje na pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev jer situacija tužitelja iz glavnog postupka nije obuhvaćena područjem primjene prava Unije.

               25

               Kao prvo, ta vlada ističe da se na I. Diallu ne mogu primjenjivati odredbe Direktive 2004/38 jer on nije „član obitelji” u smislu članka 2. točke 2. Direktive 2004/38. Kao drugo, situacija u glavnom postupku nije obuhvaćena Direktivom 2003/86 jer je I. Diallo zatražio izdavanje boravišne iskaznice pozivajući se samo na svoje svojstvo srodnika u uzlaznoj liniji građanina Unije. Kao treće, belgijska vlada smatra da se tužitelju iz glavnog postupka ne može priznati nijedno pravo na boravak na temelju članaka 20. i 21. UFEU‑a.

               26

               S tim u vezi valja navesti da postavljenim pitanjima sud koji je uputio zahtjev traži od Suda da protumači članak 10. stavak 1. Direktive 2004/38, uzimajući u obzir druge relevantne odredbe te direktive, Direktive 2003/86, UFEU‑a i Povelje o temeljnim pravima.

               27

               Nadalje, pitanje je li državljanin treće zemlje obuhvaćen područjem primjene direktiva 2003/86 i/ili 2004/38 zahtijeva tumačenje prava Unije, među ostalim, uvjeta postavljenih u članku 4. Direktive 2003/86 i člancima 2. i 3. Direktive 2004/38 (vidjeti u tom smislu presude od 13. rujna 2016., CS, C‑304/14, EU:C:2016:674, t. 22. i od 14. studenoga 2017., Lounes, C‑165/16, EU:C:2017:862, t. 44.).

               28

               U skladu s člankom 267. UFEU‑a Sud je u prethodnom postupku nadležan odlučivati o tumačenju, među ostalim, Ugovorâ, Povelje o temeljnim pravima i direktiva na koje se odnose prethodna pitanja.

               29

               Budući da svojom argumentacijom belgijska vlada ustvari nastoji dovesti u pitanje dopuštenost prethodnih pitanja, valja podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, Sud može odbiti odlučiti o prethodnom pitanju koje je postavio nacionalni sud samo ako je očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora u glavnom postupku, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi se mogao dati koristan odgovor na upućena pitanja (vidjeti u tom smislu, među ostalim, presudu od 27. veljače 2018., Associação Sindical dos Juízes Portugueses, C‑64/16, EU:C:2018:117, t. 23.).

               30

               U ovom je slučaju potrebno utvrditi da je sud koji je uputio zahtjev objasnio razloge zbog kojih je tumačenje pitanja postavljenih Sudu nužno za rješenje spora u glavnom postupku. Naime, iz tih objašnjenja proizlazi da odgovor Suda na ta pitanja može imati izravan utjecaj na ocjenu osobnog statusa I. Dialle, među ostalim, na pitanje jesu li mu nadležna nacionalna tijela morala izdati boravišnu iskaznicu za člana obitelji građanina Unije.

               31

               U tim okolnostima valja utvrditi da je Sud nadležan za odgovaranje na prethodna pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev i da ih treba smatrati dopuštenima.

            Meritum

         Prvo i drugo pitanje

               32

               Svojim prvim i drugim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 10. stavak 1. Direktive 2004/38 tumačiti na način da se odluka o zahtjevu za izdavanje boravišne iskaznice za člana obitelji građanina Unije mora donijeti i o njoj se mora obavijestiti u roku od šest mjeseci koji je predviđen tom odredbom.

               33

               S tim u vezi članak 10. stavak 1. Direktive 2004/38 određuje da se pravo na boravak članova obitelji građanina Unije koji nisu državljani države članice evidentira izdavanjem isprave pod nazivom „boravišna iskaznica za člana obitelji građanina Unije” najkasnije šest mjeseci od datuma podnošenja zahtjeva za izdavanje te boravišne iskaznice.

               34

               Stoga iz samog teksta te odredbe proizlazi da su države članice dužne izdati boravišnu iskaznicu članovima obitelji građanina Unije, u smislu članka 2. točke 2. Direktive 2004/38, u najduljem roku od šest mjeseci od podnošenja njihova zahtjeva.

               35

               Naime, kao što je to nezavisni odvjetnik naveo u točki 44. svojeg mišljenja, upotreba izraza „najkasnije šest mjeseci od datuma podnošenja zahtjeva” jasno upućuje na to da države članice podnositelju zahtjeva moraju izdati boravišnu iskaznicu za člana obitelji građanina Unije u tom roku.

               36

               Međutim, pojam „izdavanje” iz članka 10. stavka 1. Direktive 2004/38 podrazumijeva, kao što je to u biti istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 45. i 46. svojeg mišljenja, da u roku od šest mjeseci predviđenom tom odredbom nadležna nacionalna tijela moraju ispitati zahtjev, donijeti odluku i, u slučaju da podnositelj ispunjava uvjete za ostvarivanje prava na boravak na temelju Direktive 2004/38, tom podnositelju izdati navedenu boravišnu iskaznicu.

               37

               To je tumačenje, osim toga, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 49. svojeg mišljenja, potkrijepljeno sudskom praksom Suda jer je on već odlučio, kad je riječ o izdavanju boravišne iskaznice iz Direktive 2004/38, da je zakonodavac Unije u bitnome u članku 10. te direktive samo nabrojao isprave koje treba predočiti za izdavanje takve iskaznice, koju stoga treba dostaviti u roku od šest mjeseci od datuma podnošenja zahtjeva (presuda od 5. rujna 2012., Rahman i dr. C‑83/11, EU:C:2012:519, t. 42.).

               38

               Iz toga proizlazi da obveza država članica da izdaju boravišnu iskaznicu za člana obitelji građanina Unije u obveznom roku od šest mjeseci predviđenom u članku 10. stavku 1. Direktive 2004/38 nužno podrazumijeva da se odluka donese i da se podnositelja zahtjeva o njoj obavijesti prije isteka tog roka.

               39

               Isto vrijedi i kada nadležna nacionalna tijela podnositelju zahtjeva odbiju izdati boravišnu iskaznicu za člana obitelji građanina Unije.

               40

               Naime, u okviru upravnog postupka uvedenog člankom 10. Direktive 2004/38, radi provjere u roku od šest mjeseci osobnog statusa državljana trećih zemalja s obzirom na odredbe prava Unije i, osobito, jesu li ti državljani obuhvaćeni pojmom „član obitelji” u smislu te direktive, nadležna nacionalna tijela mogu donijeti i pozitivnu i negativnu odluku.

               41

               U tom kontekstu, obavijest o odluci koja se odnosi na zahtjev za izdavanje boravišne iskaznice za člana obitelji građanina Unije podnositelju zahtjeva ne može se dostaviti u različitim rokovima s obzirom na to je li odluka koju donese nadležno nacionalno tijelo pozitivna ili negativna.

               42

               Stoga ako nakon ispitivanja zahtjeva za izdavanje boravišne iskaznice nadležno nacionalno tijelo utvrdi da uvjeti postavljeni u tu svrhu nisu ispunjeni, to je tijelo dužno donijeti odluku kojom se odbija izdavanje boravišne iskaznice i o njoj obavijestiti podnositelja zahtjeva u istom roku od šest mjeseci.

               43

               S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo i drugo pitanje valja odgovoriti tako da članak 10. stavak 1. Direktive 2004/38 treba tumačiti na način da se odluka o zahtjevu za izdavanje boravišne iskaznice za člana obitelji građanina Unije mora donijeti i o njoj se mora obavijestiti u roku od šest mjeseci koji je predviđen tom odredbom.

         Peto pitanje

               44

               Petim pitanjem, koje valja ispitati prije trećeg i četvrtog pitanja, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li Direktivu 2004/38 tumačiti na način da joj se protivi nacionalni propis, kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, kojim se nadležnim nacionalnim tijelima nameće da podnositelju zahtjeva po službenoj dužnosti izdaju boravišnu iskaznicu za člana obitelji građanina Unije ako je protekao rok od šest mjeseci iz članka 10. stavka 1. Direktive 2004/38 a da prethodno ne utvrde da podnositelj zahtjeva stvarno ispunjava uvjete za boravak u državi članici domaćinu u skladu s pravom Unije.

               45

               S tim u vezi valja navesti da Direktiva 2004/38 ne sadržava nijednu odredbu kojom se uređuju posljedice koje proizlaze iz prekoračenja roka iz članka 10. stavka 1. Direktive 2004/38, s obzirom na to da to pitanje ulazi u postupovnu autonomiju država članica, pod uvjetom poštovanja načela djelotvornosti i ekvivalentnosti (vidjeti u tom smislu presudu od 17. ožujka 2016., Bensada Benallal, C‑161/15, EU:C:2016:175, t. 24.).

               46

               U tom kontekstu, iako se pravu Unije ni na koji način ne protivi to da države članice utvrde sustave prešutnog prihvaćanja ili odobravanja, još je potrebno da ti sustavi ne ugrožavaju korisni učinak prava Unije.

               47

               S tim u vezi, kao što to proizlazi iz članka 10. stavka 1. Direktive 2004/38, pravo na boravak članova obitelji građanina Unije u smislu članka 2. točke 2. te direktive „evidentira se” izdavanjem boravišne iskaznice za člana obitelji građanina Unije. U tu svrhu u članku 10. stavku 2. te direktive navode se isprave kojima se evidentira svojstvo „člana obitelji” u smislu Direktive 2004/38, a koje državljani trećih država moraju predočiti za izdavanje te boravišne iskaznice.

               48

               Međutim, kao što to proizlazi iz ustaljene sudske prakse Suda, izdavanje dozvole boravka, kao što je ona iz članka 10. stavka 1. Direktive 2004/38, državljaninu treće zemlje ne treba smatrati konstitutivnim aktom, nego aktom kojem je svrha da država članica utvrdi osobni status takvog državljanina s obzirom na odredbe prava Unije (vidjeti u tom smislu presude od 21. srpnja 2011., Dias, C‑325/09, EU:C:2011:498, t. 48. i od 12. ožujka 2014., O. i B., C‑456/12, EU:C:2014:135, t. 60.).

               49

               Deklaratorni karakter boravišnih iskaznica znači da se njima samo potvrđuje da pravo podnositelja zahtjeva već postoji (presude od 25. srpnja 2008., Metock i dr., C‑127/08, EU:C:2008:449, t. 52. i od 21. srpnja 2011., Dias, C‑325/09, EU:C:2011:498, t. 54.).

               50

               Iz toga slijedi da se članku 10. stavku 1. Direktive 2004/38 protivi to da se boravišna iskaznica za člana obitelji građanina Unije izda državljaninu treće zemlje koji ne ispunjava uvjete koji su njime određeni za njezino izdavanje.

               51

               U tim okolnostima, iako se ništa ne protivi tomu da nacionalno zakonodavstvo predviđa da je šutnja nadležne uprave tijekom šest mjeseci od podnošenja zahtjeva jednaka odluci o odbijanju, samim izrazima Direktive 2004/38 se, nasuprot tomu, protivi to da je ona jednaka odluci o prihvaćanju.

               52

               Međutim, u glavnom postupku, s jedne strane, iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da se tužitelj ne može pozivati na svojstvo „izravnog srodnika u uzlaznoj liniji koji je uzdržavanik” građanina Unije u smislu članka 2. točke 2. podtočke (d) Direktive 2004/38 i članka 4. stavka 2. točke (a) Direktive 2003/86, tako da ga se ne može smatrati „članom obitelji” u smislu tih odredaba (vidjeti u tom smislu presudu od 8. studenoga 2012., Iida, C‑40/11, EU:C:2012:691, t. 54.).

               53

               Međutim, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, na temelju Direktive 2004/38 pravo ulaska u državu članicu i boravka u njoj nemaju svi državljani trećih zemalja, već samo oni koji su u smislu članka 2. točke 2. te direktive „član[ovi] obitelji” građanina Unije koji se koristio svojim pravom na slobodno kretanje nastanjujući se u državi članici različitoj od one koje je državljanin (presuda od 8. studenoga 2012., Iida, C‑40/11, EU:C:2012:691, t. 51.).

               54

               S druge strane, iz spisa podnesenog Sudu i pojašnjenja belgijske vlade na raspravi proizlazi da nacionalni propis o kojem je riječ u glavnom postupku predviđa sustav automatskog izdavanja boravišnih iskaznica za člana obitelji građanina Unije prema kojem nadležno nacionalno tijelo po službenoj dužnosti podnositeljima zahtjeva mora izdati takve iskaznice ako je rok od šest mjeseci, iz članka 10. stavka 1. Direktive 2004/38, protekao.

               55

               Takav sustav, s obzirom na to da omogućuje izdavanje boravišne iskaznice osobi koja ne ispunjava uvjete za njezino izdavanje, protivan je ciljevima Direktive 2004/38.

               56

               Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, na peto pitanje treba odgovoriti tako da Direktivu 2004/38 treba tumačiti na način da joj se protivi nacionalni propis, kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, kojim se nadležnim nacionalnim tijelima nameće da podnositelju zahtjeva po službenoj dužnosti izdaju boravišnu iskaznicu za člana obitelji građanina Unije ako je protekao rok od šest mjeseci iz članka 10. stavka 1. Direktive 2004/38 a da prethodno ne utvrde da podnositelj zahtjeva stvarno ispunjava uvjete za boravak u državi članici domaćinu u skladu s pravom Unije.

         Treće i četvrto pitanje

               57

               Trećim i četvrtim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li pravo Unije tumačiti na način da mu se protivi nacionalna sudska praksa, kao što je ona u glavnom postupku, na temelju koje, nakon sudskog poništenja odluke kojom se odbija izdavanje boravišne iskaznice za člana obitelji građanina Unije, nadležno nacionalno tijelo ponovno raspolaže čitavim rokom od šest mjeseci iz članka 10. stavka 1. Direktive 2004/38.

               58

               S tim u vezi valja utvrditi da Direktiva 2004/38 ne sadržava nijednu odredbu o učincima sudskog poništenja odluka koje donesu nadležna nacionalna tijela, a kojima se odbija izdavanje boravišnih iskaznica za člana obitelji građanina Unije, među ostalim, o tome kojim rokom ta tijela raspolažu za donošenje nove odluke nakon takvog poništenja.

               59

               U skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, kada u određenom području u pravu Unije ne postoje pravila, unutarnji pravni poredak svake države članice treba ih uspostaviti na temelju načela postupovne autonomije, ali pod uvjetom, međutim, da ona nisu nepovoljnija od onih koja uređuju slične situacije u unutarnjem pravu (načelo ekvivalentnosti) i da ne čine u praksi pretjerano otežanim korištenje pravima dodijeljenima pravom Unije (načelo djelotvornosti) (vidjeti u tom smislu presude od 17. ožujka 2016.Bensada Benallal, C‑161/15, EU:C:2016:175, t. 24. i od 13. prosinca 2017., El Hassani, C‑403/16, EU:C:2017:960, t. 26.).

               60

               U glavnom predmetu postavlja se jedino pitanje poštovanja načela djelotvornosti.

               61

               Sud koji je uputio zahtjev upućuje na nacionalnu sudsku praksu na temelju koje sudsko poništenje odluke koju upravno tijelo donese u obveznom roku automatski dovodi do otvaranja čitavog tog roka, računajući od dostave presude o poništenju, kojim to tijelo raspolaže za odlučivanje. Stoga na temelju te sudske prakse nadležno nacionalno tijelo, nakon sudskog poništenja svoje prvotne odluke, raspolaže novim rokom od šest mjeseci na temelju članka 10. stavka 1. Direktive 2004/38 za odgovaranje na zahtjev I. Dialle za izdavanje boravišne iskaznice za člana obitelji građanina Unije.

               62

               U tom kontekstu, automatsko otvaranje novog roka od šest mjeseci nakon sudskog poništenja prvotne odluke nadležnog nacionalnog tijela može učiniti pretjerano otežanim ostvarivanje prava člana obitelji građanina Unije na dobivanje odluke o svojem zahtjevu za izdavanje boravišne iskaznice na temelju članka 10. stavka 1. Direktive 2004/38.

               63

               Naime, kao prvo, kao što je to navedeno u točki 40. ove presude, cilj upravnog postupka uvedenog člankom 10. jest provjeriti u obveznom roku od šest mjeseci osobni status državljana trećih zemalja s obzirom na odredbe prava Unije. Konkretno, nadležna nacionalna tijela moraju u tom roku samo provjeriti može li državljanin treće zemlje dokazati, predočavanjem isprava navedenih u članku 10. stavku 2. navedene direktive, da potpada pod pojam „član obitelji” građanina Unije u smislu Direktive 2004/38, kako bi mu se mogla izdati boravišna iskaznica.

               64

               Kao drugo, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da Direktiva 2004/38 ima za cilj olakšati ostvarivanje temeljnog i individualnog prava slobodnog kretanja i boravka na državnom području država članica koje je izravno dodijeljeno građanima Unije člankom 21. stavkom 1. UFEU‑a i ojačati to pravo. U uvodnoj izjavi 5. te direktive istaknuto je, među ostalim, da to pravo, kako bi se moglo ostvarivati pod objektivnim uvjetom dostojanstva, treba odobriti i članovima obitelji tih građana, bez obzira na njihovo državljanstvo (presuda od 14. studenoga 2017., Lounes, C‑165/16, EU:C:2017:862, t. 31. i navedena sudska praksa).

               65

               Taj cilj zahtijeva da se državljaninu treće zemlje koji podnese dokaz da potpada pod pojam „član obitelji” u smislu Direktive 2004/38 u najkraćem roku izda boravišna iskaznica kojom se to svojstvo dokazuje.

               66

               Naime, kao što to u biti ističe Europska komisija, deklaratorni karakter boravišne iskaznice državljaninu treće zemlje, koji se nalazi u situaciji pravne nesigurnosti u vezi sa zakonitošću svojeg boravka, omogućuje da potvrdi, ako su materijalni uvjeti koji se zahtijevaju za dobivanje njegova prava na boravak ispunjeni, postojanje svojeg izvedenog prava na boravak, čime mu se olakšava i ostvarivanje tog prava i njegova integracija u državi članici domaćinu.

               67

               S druge strane, valja podsjetiti da u skladu s člankom 5. stavkom 2. Direktive 2004/38 jedino posjedovanje važeće boravišne iskaznice članova obitelji građanina Unije, koji nisu državljani države članice, oslobađa te članove obitelji od obveze pribavljanja vize za ulazak na državno područje država članica. Kao što to proizlazi iz uvodne izjave 8. te direktive, ta iznimka služi olakšanju slobodnog kretanja državljana trećih zemalja, članova obitelji građanina Unije (presuda od 18. prosinca 2014., McCarthy i dr., C‑202/13, EU:C:2014:2450, t. 40. i 41.).

               68

               Stoga je automatsko otvaranje novog roka od šest mjeseci, nakon sudskog poništenja odluke kojom se odbija izdavanje boravišne iskaznice, neproporcionalno s obzirom na svrhu upravnog postupka iz članka 10. stavka 1. Direktive 2004/38 i cilj te direktive.

               69

               Iz toga slijedi da se načelu djelotvornosti i cilju brze obrade zahtjeva koji je svojstven Direktivi 2004/38 protivi to da nacionalna tijela automatski raspolažu novim rokom od šest mjeseci nakon sudskog poništenja prve odluke kojom se odbija izdavanje boravišne iskaznice. Ona su dužna donijeti novu odluku u razumnom roku, koji u svakom slučaju ne može biti dulji od roka iz članka 10. stavka 1. Direktive 2004/38.

               70

               S obzirom na prethodna razmatranja, na treće i četvrto pitanje valja odgovoriti tako da pravo Unije treba tumačiti na način da mu se protivi nacionalna sudska praksa, kao što je ona u glavnom postupku, na temelju koje, nakon sudskog poništenja odluke kojom se odbija izdavanje boravišne iskaznice za člana obitelji građanina Unije, nadležno nacionalno tijelo ponovno raspolaže čitavim rokom od šest mjeseci iz članka 10. stavka 1. Direktive 2004/38.

         Troškovi

               71

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 10. stavak 1. Direktive 2004/38/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o pravu građana Unije i članova njihovih obitelji slobodno se kretati i boraviti na državnom području država članica, o izmjeni Uredbe (EEZ) br. 1612/68 i stavljanju izvan snage direktiva 64/221/EEZ, 68/360/EEZ, 72/194/EEZ, 73/148/EEZ, 75/34/EEZ, 75/35/EEZ, 90/364/EEZ, 90/365/EEZ i 93/96/EEZ treba tumačiti na način da se odluka koja se odnosi na zahtjev za izdavanje boravišne iskaznice za člana obitelji građanina Europske unije mora donijeti i o njoj se mora obavijestiti u roku od šest mjeseci koji je predviđen tom odredbom.

                           2.

                           Direktivu 2004/38 treba tumačiti na način da joj se protivi nacionalni propis, kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, kojim se nadležnim nacionalnim tijelima nameće da podnositelju zahtjeva po službenoj dužnosti izdaju boravišnu iskaznicu za člana obitelji građanina Europske unije ako je protekao rok od šest mjeseci iz članka 10. stavka 1. Direktive 2004/38 a da prethodno ne utvrde da podnositelj zahtjeva stvarno ispunjava uvjete za boravak u državi članici domaćinu u skladu s pravom Unije.

                           3.

                           Pravo Unije treba tumačiti na način da mu se protivi nacionalna sudska praksa, kao što je ona u glavnom postupku, na temelju koje, nakon sudskog poništenja odluke kojom se odbija izdavanje boravišne iskaznice za člana obitelji građanina Europske unije, nadležno nacionalno tijelo ponovno raspolaže čitavim rokom od šest mjeseci iz članka 10. stavka 1. Direktive 2004/38.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


title: Presuda Suda (šesto vijeće) od 27. lipnja 2018.#SGI i Valériane SNC protiv Ministre de l'Action et des Comptes publics.#Zahtjevi za prethodnu odluku koje je uputio Conseil d'État.#Zahtjev za prethodnu odluku – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost (PDV) – Pravo na odbitak pretporeza – Materijalni uvjeti prava na odbitak – Stvarna isporuka robe.#Spojeni predmeti C-459/17 i C-460/17.

text:
         PRESUDA SUDA (šesto vijeće)
      27. lipnja 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost (PDV) – Pravo na odbitak pretporeza – Materijalni uvjeti prava na odbitak – Stvarna isporuka robe”
      U spojenim predmetima C‑459/17 i C‑460/17,
      povodom dvaju zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koje je uputio Conseil d’État (Državno vijeće, Francuska), odlukama od 21. srpnja 2017., koje je Sud zaprimio 31. srpnja 2017., u postupcima

         SGI (C‑459/17),

         Valériane SNC (C‑460/17)
      protiv

         Ministre de l'Action et des Comptes Publics,

      SUD (šesto vijeće),
      u sastavu: C. G. Fernlund (izvjestitelj), predsjednik vijeća, J.-C. Bonichot i E. Regan, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir pisana očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za društva SGI i Valériane, L. Boré, avocat,

               –

               za francusku vladu, D. Colas, E. de Moustier i A. Alidière, u svojstvu agenata,

               –

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju P. Gentilija, avvocato dello Stato,

               –

               za Europsku komisiju, N. Gossement i J. Jokubauskaitė, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje članka 17. Šeste direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet – zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena osnovica za razrezivanje (SL 1977., L 145, str. 1.), kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 91/680/EEZ od 16. prosinca 1991. (SL 1991., L 376, str. 1.) (u daljnjem tekstu: Šesta direktiva).

               2

               Ti zahtjevi upućeni su u okviru dvaju sporova između društava SGI (C‑459/17) i Valériane SNC (C‑460/17), s jedne strane, i Ministre de l’Action et des Comptes Publics (ministar gospodarstva i javnih financija, Francuska), s druge strane, o pravu na odbitak poreza na dodanu vrijednost (PDV) za transakcije stjecanja opreme.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               Članak 2. Šeste direktive propisuje:
               „Sljedeće transakcije podliježu porezu na dodanu vrijednost:

                        1.

                        isporuka robe i usluga unutar teritorija države koju obavlja porezni obveznik koji djeluje kao takav u zamjenu za plaćanje;

                        2.

                        uvoz robe.” [neslužbeni prijevod]

               4

               Prema članku 3. te direktive:
               „Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:

                        –

                        ‚teritorij države članice’: državno područje, kako je ono definirano za svaku državu članicu u stavcima 2. i 3.,

                        –

                        ‚Zajednica’ i ‚teritorij Zajednice’: područje država članica, kako je ono definirano za svaku državu članicu u stavcima 2. i 3.,

                  […]
               2.   Za primjenu ove Direktive ‚državno područje’ odgovara području primjene Ugovora o osnivanju Europske ekonomske zajednice, kako je definirano za svaku državu članicu u članku 227.
               3.   Iz državnog područja isključeni su sljedeći nacionalni teritoriji:
               […]

                        –

                        Francuska Republika:
                        Prekomorski departmani

                  […]” [neslužbeni prijevod]

               5

               U skladu s člankom 5. stavkom 1. navedene direktive, „‚isporuka robe’ znači prijenos prava raspolaganja materijalnom imovinom kao vlasnik” [neslužbeni prijevod].

               6

               Članak 10. stavci 1. i 2. te iste direktive glasi:
               „1.   Sljedeći pojmovi imaju ova značenja:

                        (a)

                        oporezivi događaj: događaj kojim se ispunjavaju zakonski uvjeti potrebni za postojanje obveze obračuna PDV‑a;

                        (b)

                        obveza obračuna PDV‑a nastaje kad porezna vlast ima pravo po zakonu u danom trenutku tražiti plaćanje poreza od osobe koja je odgovorna za njegovo plaćanje, čak i u slučaju kad je vrijeme plaćanja odgođeno.

                  2.   Oporezivi događaj i obveza obračuna PDV‑a nastaju po isporuci robe ili usluga. […]
               […]” [neslužbeni prijevod]

               7

               Članak 17. stavci 1. i 2. Šeste direktive propisuje:
               „1.   Pravo na odbitak nastaje u trenutku kad nastaje obveza obračuna poreza koji se može odbiti.
               2.   Ako se roba i usluge koriste u svrhu oporezovanih transakcija poreznog obveznika, porezni obveznik ima pravo odbiti od poreza koji je dužan platiti:

                        (a)

                        porez na dodanu vrijednost koji se mora platiti ili koji je plaćen za isporuku robe ili usluga koje je za njega izvršio ili će ih izvršiti drugi porezni obveznik;

                  […]” [neslužbeni prijevod]

            Francusko pravo

               8

               Članak 199. undecies B, točka I. Code général des impôts (Opći porezni zakonik), u verziji primjenjivoj u glavnim postupcima (u daljnjem tekstu: OPZ), propisuje:
               „Porezni obveznici koji imaju prebivalište u Francuskoj u smislu članka 4 B mogu imati pravo na smanjenje poreza na dohodak zbog novih produktivnih ulaganja u prekomorskim departmanima, u Saint‑Pierre‑et‑Miquelonu, u Mayotteu, u Novoj Kaledoniji, u Francuskoj Polineziji, na otocima Wallis i Futuna te u Francuskim južnim i antarktičkim područjima, u okviru poslovanja poduzetnika koji obavlja poljoprivrednu djelatnost ili industrijsku, trgovinsku ili obrtničku djelatnost iz članka 34.
               […]
               Odredbe prvog stavka primjenjuju se na ulaganja koja je ostvarilo društvo na koje se primjenjuje sustav oporezivanja iz članka 8. ili udruženje navedeno u članku 239. quater ili članku 239. quater C, čiji su udjeli u vlasništvu […] poreznih obveznika koji imaju prebivalište u Francuskoj u smislu članka 4 B. U tom slučaju smanjenje poreza ostvaruju imatelji udjela ili članovi u omjeru koji odgovara njihovim udjelima u društvu ili udruženju.
               […]
               Smanjenje poreza predviđeno u ovoj točki I. primjenjuje se na produktivna ulaganja koja su stavljena na raspolaganje poduzetniku u okviru ugovora o najmu […]”

               9

               U skladu s člankom 271. OPZ‑a:
               „I.   1. Porez na dodanu vrijednost koji je ugrađen u elemente cijene oporezive transakcije odbija se od poreza na dodanu vrijednost koji se primjenjuje na tu transakciju.
               […]
               II.   1. Ako se roba i usluge koriste za potrebe njihovih oporezivih transakcija i pod uvjetom da te transakcije daju pravo na odbitak, porezni obveznici imaju pravo odbiti sljedeće od poreza, ovisno o slučaju:

                        (a)

                        porez koji je naveden na računima izrađenima u skladu s odredbama članka 289., ako porez može biti zakonito naveden na tim računima;

                  […]”

               10

               Članak 272. stavak 2. OPZ‑a glasi:
               „Porez na dodanu vrijednost koji je zaračunat u skladu s uvjetima navedenima u stavku 4. članka 283. ne može odbiti onaj koji je primio račun.”

               11

               Članak 283. stavak 4. OPZ‑a propisuje:
               „Kada račun ne odgovara isporuci robe ili usluge ili se na njemu navodi cijena koju kupac ne mora stvarno platiti, porez je dužna platiti osoba koja ga je zaračunala.”

               12

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da iz članka 271. i članka 272. stavka 2. te članka 283. stavka 4. OPZ‑a proizlazi da porezni obveznik nema pravo odbiti od PDV‑a koji je dužan platiti PDV naveden na računu koji je na njegovo ime ispostavila osoba koja mu nije isporučila nikakvu robu ili usluge.

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               13

               SGI i Valériane društva su osnovana u skladu s francuskim pravom sa sjedištem na Réunionu (Francuska) koja se bave ulaganjima koja ispunjavaju uvjete za smanjenje poreza predviđeno člankom 199. undecies B OPZ‑a. U okviru sustava iz tog članka navedena društva morala su steći kapitalna dobra namijenjena iznajmljivanju subjektima na Réunionu.

               14

               Nakon računovodstvenih provjera, administration fiscale (Porezna uprava, Francuska) doveo je u pitanje pravo društava SGI i Valériane na odbitak PDV‑a koji se navodi u različitim računima za stjecanje opreme, s obrazloženjem, među ostalim, da se ti računi ne odnose ni na kakvu stvarnu isporuku. Porezna uprava stoga je izdala rješenja o ponovnom razrezu na teret društva SGI za razdoblje četvrtog tromjesečja 2004. i prva dva tromjesečja 2005. i društva Valériane za razdoblje trećeg tromjesečja 2004.

               15

               Društva SGI i Valériane osporila su ta rješenja o ponovnom razrezu pred Tribunalom administratif de la Réunion (Upravni sud na Réunionu, Francuska), koji je odbio njihove tužbe dvjema presudama od 28. veljače 2013., a koje je potvrdio Cour administrative d’appel de Bordeaux (Žalbeni upravni sud u Bordeauxu, Francuska).

               16

               Kada je riječ o društvu SGI, Cour administrative d’appel de Bordeaux (Žalbeni upravni sud u Bordeauxu), nakon što je naveo da se to društvo pozvalo na svoju dobru vjeru, istaknuo je da ono nije osporilo činjenicu da mnogobrojne transakcije nisu dovele do stvarne isporuke niti da su isporuke kasnile niti, naposljetku, da su određene transakcije bile poništene i da navedeno društvo nije provjeravalo stvarno stanje gospodarskih transakcija čiji su iznosi bili značajni. Taj je sud na temelju toga zaključio da je Porezna uprava dokazala da društvu SGI u svojstvu „stručnjaka u prekomorskom neoporezivanju” nije mogla biti nepoznata fiktivna narav predmetnih transakcija ili činjenica da su neke od njih prekomjerno zaračunate.

               17

               Kada je riječ o društvu Valériane, navedeni sud smatrao je da su istrage poreznog tijela omogućile otkrivanje, s jedne strane, da predmetna oprema nije isporučena i ugrađena i, s druge strane, da postoje mnogobrojni propusti koje je to društvo počinilo, kao što su neplaćanje računa, činjenica da nije uplaćeno jamstvo i nenaplata najamnina predviđenih ugovorom o najmu sklopljenog s najmoprimcem opreme te neprovjeravanje stvarnog postojanja opreme, iako je ugovor o najmu bio potpisan prije njezina plaćanja i primitka.

               18

               Budući da je Cour administrative d’appel de Bordeaux (Žalbeni upravni sud u Bordeauxu) počinio pogrešku koja se tiče prava, društva SGI i Valériane podnijela su žalbe u kasacijskom postupku pred Conseilom d’État (Državno vijeće, Francuska) na temelju Šeste direktive, kako je tumačena u sudskoj praksi Suda.

               19

               U prilog svojoj žalbi društvo SGI tvrdi da, s obzirom na to da nije bilo nikakvih ozbiljnih indicija koje bi upućivale na to da su sporne gospodarske transakcije povezane s utajom poreza, ono nije bilo dužno provjeravati jesu li te transakcije stvarne. Kada je riječ o društvu Valériane, ono ističe da Cour administrative d’appel de Bordeaux (Žalbeni upravni sud u Bordeauxu) nije provjerio je li Porezna uprava dokazala da je društvo Valériane imalo ili moralo imati saznanja da je predmetna transakcija povezana s utajom PDV‑a.

               20

               Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, točno je da je u dvjema presudama donesenima 31. siječnja 2013., Stroy trans (C‑642/11, EU:C:2013:54) i LVK (C‑643/11, EU:C:2013:55), Sud zaključio da, ako se, uzimajući u obzir utaje poreza ili nepravilnosti koje je počinio izdavatelj računa ili su počinjene prije transakcije na koju se poziva radi utemeljenja prava na odbitak poreza, smatra da ta transakcija nikada nije bila stvarno provedena, ostvarenje prava na odbitak PDV‑a može se uskratiti primatelju računa samo ako je utvrđeno, uzimajući u obzir objektivne elemente i da se pritom od njega ne traže provjere koje nije dužan izvršiti, da je taj primatelj znao ili morao znati da je ta transakcija povezana s utajom PDV‑a, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

               21

               Međutim, sud koji je uputio zahtjev primjećuje da su te dvije presude donesene u različitim okolnostima od onih u predmetima iz glavnih postupaka, u kojima je porezna uprava temeljila svoju odluku na nepravilnostima koje je počinio izdavatelj računa ili jedan od njegovih dobavljača i u kojima su se prethodna pitanja odnosila na to koje zaključke radi ostvarenja prava na odbitak primatelja računa treba izvesti iz činjenice da porezna uprava u ispravku poreznog rješenja koji je upućen izdavatelju tog računa nije ispravila PDV koji je potonji prijavio.

               22

               S druge strane, u predmetima iz glavnih postupaka pravo na odbitak je uskraćeno jer predmetna roba nije bila u stvarnosti isporučena predmetnim društvima o kojima je riječ u glavnom postupku. Sud koji je uputio zahtjev pita se je li u takvoj situaciji za uskraćivanje poreznom obvezniku prava na odbitak PDV‑a dovoljno utvrditi da mu roba ili usluge nisu u stvarnosti isporučene ili također treba utvrditi da je taj porezni obveznik znao ili morao znati da je predmetna transakcija povezana s utajom PDV‑a.

               23

               U tim je okolnostima sud koji je uputio zahtjev odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li odredbe članka 17. [Šeste direktive], koje su u bitnom preuzete člankom 168. Direktive [Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL 2006., L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.)], tumačiti na način da, za uskraćivanje prava poreznom obvezniku na odbitak [PDV‑a] koji je dužan platiti za svoje vlastite transakcije, porez koji se navodi u računima koji se odnose na robu ili usluge glede kojih je porezna uprava utvrdila da mu nisu u stvarnosti isporučene treba u svakom slučaju provjeriti je li utvrđeno da je znao ili morao znati da je ta transakcija povezana s utajom [PDV‑a] i je li ta utaja počinjena na inicijativu izdavatelja računa, njegovog primatelja ili treće osobe?”

               24

               Odlukom predsjednika Suda od 23. kolovoza 2017. predmeti C‑459/17 i C‑460/17 spojeni su u svrhu pisanog i usmenog dijela postupka te u svrhu donošenja presude.

         O prethodnom pitanju

            Dopuštenost

               25

               Valja istaknuti da su se činjenice o kojima je riječ u glavnom postupku dogodile u francuskom prekomorskom departmanu koji se nalazi izvan područja primjene Šeste direktive, na temelju njezina članka 3. stavka 3.

               26

               S tim u vezi valja podsjetiti na to da je Sud proglasio dopuštenima zahtjeve za prethodnu odluku u slučajevima u kojima se, čak i ako činjenice iz glavnog postupka ne potpadaju izravno pod područje primjene prava Unije, odredbe tog prava primjenjuju na temelju nacionalnog zakonodavstva koje je radi rješavanja situacija koje nisu obuhvaćene područjem primjene prava Unije usvojilo rješenja prava Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 22. ožujka 2018., Jacob i Lassus, C‑327/16 i C‑421/16, EU:C:2018:210, t. 33. i navedenu sudsku praksu).

               27

               Naime, u takvim slučajevima postoji jasan interes Unije da se, radi izbjegavanja budućih razlika u tumačenju, odredbe i pojmovi iz prava Unije jednako tumače, bez obzira na okolnosti u kojima ih treba primijeniti (presuda od 22. ožujka 2018., Jacob i Lassus, C‑327/16 i C‑421/16, EU:C:2018:210, t. 34.).

               28

               U predmetnom slučaju iz spisa kojim Sud raspolaže proizlazi da je članak 17. Šeste direktive na temelju francuskog prava postao izravno i bezuvjetno primjenjiv i na predmetni francuski prekomorski departman o kojem je riječ u glavnom postupku. Stoga postoji izvjestan Unijin interes da se odgovori na postavljeno pitanje.

               29

               S obzirom na to, prethodno je pitanje dopušteno.

            Meritum

               30

               Sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 17. Šeste direktive tumačiti na način da je za uskraćivanje prava poreznom obvezniku koji je primatelj računa na odbitak PDV‑a navedenog na tom računu dovoljno da porezna uprava utvrdi da transakcije na koje se taj račun odnosi nisu bile stvarno provedene ili je potrebno da ta porezna uprava također utvrdi da taj porezni obveznik nije postupao u dobroj vjeri.

               31

               Najprije valja navesti da je Direktivom 2006/112, koja je na snagu stupila 1. siječnja 2007., Šesta direktiva stavljena izvan snage a da pritom u odnosu na nju nisu uvedene bitne promjene. Budući da mjerodavne odredbe Šeste direktive imaju u bitnome istovjetan doseg primjene onomu Direktive 2006/112, sudska praksa Suda koja se odnosi na potonju također je primjenjiva na Šestu direktivu.

               32

               Kao drugo, iz spisa kojim Sud raspolaže proizlazi da u ovom slučaju nije sporno da su društva SGI i Valériane i dobavljači predmetne robe porezni obveznici u smislu Šeste direktive.

               33

               Kao treće, postavljeno pitanje temelji se na pretpostavci da roba o kojoj je riječ u glavnom postupku, na koju se odnosi pretporez, u stvarnosti nije bila isporučena.

               34

               Člankom 17. stavkom 1. Šeste direktive predviđa se da pravo na odbitak nastaje u trenutku kad nastaje obveza obračuna poreza koji se može odbiti. To je slučaj, na temelju članka 10. stavka 2. te direktive, kada je isporuka robe ili usluge izvršena.

               35

               Iz toga slijedi da je u sustavu PDV‑a pravo na odbitak vezano uz stvarno izvršenje isporuke robe ili usluga u pitanju (vidjeti analogijom rješenje predsjednika Suda od 4. srpnja 2013., Menidzherski biznes reshenia, C‑572/11, neobjavljeno, EU:C:2013:456, t. 19. i navedenu sudsku praksu).

               36

               Nasuprot tomu, kada izostane stvarna isporuka robe ili usluga, ne može nastati nikakvo pravo na odbitak.

               37

               U tom pogledu Sud je već pojasnio da se ostvarivanje prava na odbitak ne odnosi na porez koji se duguje isključivo zbog toga što je naveden na računu (rješenje predsjednika Suda od 4. srpnja 2013., Menidzherski biznes reshenia, C‑572/11, neobjavljeno, EU:C:2013:456, t. 20. i navedena sudska praksa).

               38

               Dobra ili loša vjera poreznog obveznika koji traži odbitak PDV‑a nema utjecaja na to je li isporuka izvršena u smislu članka 10. stavka 2. Šeste direktive. Naime, u skladu sa svrhom te direktive, kojom se nastoji uspostaviti zajednički sustav PDV‑a koji se, među ostalim, temelji na jedinstvenoj definiciji oporezivih transakcija, pojam „isporuka robe” u smislu članka 5. stavka 1. te direktive je objektivan i treba ga tumačiti neovisno o ciljevima i rezultatima dotičnih transakcija, na način da porezna uprava nije dužna provoditi istrage kako bi utvrdila namjeru poreznog obveznika ili voditi računa o namjeri subjekta koji nije taj porezni obveznik, a koji sudjeluje u istom lancu isporuka (vidjeti u tom smislu presudu od 21. studenoga 2013., Dixons Retail, C‑494/12, EU:C:2013:758, t. 19. i 21. i navedenu sudsku praksu).

               39

               U tom kontekstu valja podsjetiti na to da je onaj koji zahtijeva odbitak PDV‑a dužan dokazati da ispunjava uvjete za ostvarenje prava na taj odbitak (presuda od 26. rujna 1996., Enkler, C‑230/94, EU:C:1996:352, t. 24.).

               40

               Iz toga slijedi da je postojanje prava na odbitak PDV‑a uvjetovano time da su odgovarajuće transakcije bile stvarno provedene.

               41

               Osim toga, ni načela pravne sigurnosti i jednakog postupanja na koja su se pozvala društva SGI i Valériane ni sudska praksa iz presuda od 31. siječnja 2013., Stroy trans (C‑642/11, EU:C:2013:54) i LVK (C‑643/11, EU:C:2013:55) ne mogu dovesti do drukčijeg zaključka.

               42

               Kao prvo, kad je riječ o načelu pravne sigurnosti, njime se zahtijeva da su pravna pravila jasna, precizna i predvidljiva u svojim učincima kako bi se zainteresirane osobe mogle orijentirati u situacijama i pravnim odnosima uređenima pravnim poretkom Unije (presuda od 31. siječnja 2013., LVK, C‑643/11, EU:C:2013:55, t. 51.)

               43

               Međutim, kada je riječ o predmetnim poreznim pravilima u glavnom postupku, ne može se pretpostaviti da se tužitelji u glavnom postupku nisu mogli pravilno orijentirati u odnosu na primjenu navedenih pravila.

               44

               Zatim, kada je riječ o načelu porezne neutralnosti, koje je odraz općeg načela jednakog postupanja, ono zahtijeva da se s gospodarskim subjektima koji obavljaju iste transakcije ne postupa drukčije u području PDV‑a, osim ako je razlikovanje objektivno opravdano (vidjeti u tom smislu presudu od 31. siječnja 2013., LVK, C‑643/11, EU:C:2013:55, t. 55.). Međutim, porezni obveznik kojemu je, u nedostatku oporezivih transakcija, uskraćeno pravo na odbitak ne nalazi se u situaciji usporedivoj s onom poreznog obveznika kojemu je pravo na odbitak dodijeljeno zbog postojanja stvarno izvršene oporezive transakcije.

               45

               Naposljetku, valja pobliže odrediti da su presude od 31. siječnja 2013., Stroy trans (C‑642/11, EU:C:2013:54) i LVK (C‑643/11, EU:C:2013:55) donesene u činjeničnim okolnostima koje su bitno različite od onih u predmetima o kojima je riječ u glavnom postupku. Naime, u kontekstu u kojem nije bilo utvrđeno da su isporuke robe na kojima se temeljilo pravo na odbitak dotičnih poreznih obveznika stvarno bile izvršene, te su se dvije presude odnosile na pitanje, s jedne strane, može li porezna uprava zaključiti da nema oporezivih isporuka samo zato što dobavljači nisu dostavili nikakav dokument o njihovu izvršenju i, s druge strane, mogu li se porezni obveznici koji su primatelji tih računa pozivati na činjenicu da porezna uprava nije izvršila ispravke kod izdavatelja spornih računa kako bi tvrdili da su predmetne transakcije bile stvarno izvršene.

               46

               Međutim, u predmetima o kojima je riječ u glavnom postupku, kako je to izloženo u točki 33. ove presude, postavljeno pitanje temelji se na pretpostavci da roba na koju se odnosi pretporez nije stvarno isporučena.

               47

               S obzirom na prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da članak 17. Šeste direktive treba tumačiti na način da je za uskraćivanje poreznom obvezniku koji je primatelj računa prava na odbitak PDV‑a koji je naveden na tom računu dovoljno da porezna uprava utvrdi da transakcije na koje se taj račun odnosi nisu bile stvarno provedene.

         Troškovi

               48

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (šesto vijeće) odlučuje:

                     Članak 17. Šeste direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet - zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena osnovica za razrezivanje, kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 91/680/EEZ od 16. prosinca 1991., treba tumačiti na način da je za uskraćivanje poreznom obvezniku koji je primatelj računa prava na odbitak PDV‑a koji je naveden na tom računu dovoljno da porezna uprava utvrdi da transakcije na koje se taj račun odnosi nisu bile stvarno provedene.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 27. lipnja 2018.#Erdem Deha Altiner i Isabel Hanna Ravn protiv Udlændingestyrelsen.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Østre Landsret.#Zahtjev za prethodnu odluku – Građanstvo Unije – Članak 21. stavak 1. UFEU-a – Direktiva 2004/38/EZ – Pravo slobodno se kretati i boraviti na državnom području država članica – Pravo na boravak državljanina treće države, člana obitelji građanina Unije, u državi članici koje je taj građanin državljanin – Ulazak tog člana obitelji na državno područje dotične države članice nakon povratka tog građanina Unije u tu državu članicu.#Predmet C-230/17.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      27. lipnja 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Građanstvo Unije – Članak 21. stavak 1. UFEU‑a – Direktiva 2004/38/EZ – Pravo slobodno se kretati i boraviti na državnom području država članica – Pravo na boravak državljanina treće države, člana obitelji građanina Unije, u državi članici koje je taj građanin državljanin – Ulazak tog člana obitelji na državno područje dotične države članice nakon povratka tog građanina Unije u tu državu članicu”
      U predmetu C‑230/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Østre Landsret (Žalbeni sud regije Istok, Danska), odlukom od 21. travnja 2017., koju je Sud zaprimio 2. svibnja 2017., u postupku

         Erdem Deha Altiner,

         Isabel Hanna Ravn

      protiv

         Udlændingestyrelsen,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, J. Malenovský, M. Safjan, D. Šváby i M. Vilaras (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: C. Strömholm, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 7. ožujka 2018.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za E. Dehu Altinera i I. H. Ravn, E. O. R. Khawaja, advokat,

               –

               za dansku vladu, M. S. Wolff, J. Nymann‑Lindegren i C. Thorning, u svojstvu agenata, uz asistenciju R. Holdgaarda, advokat,

               –

               za belgijsku vladu, C. Pochet, L. Van den Broeck i M. Jacobs, u svojstvu agenata,

               –

               za Irsku, A. Joyce i L. Williams, u svojstvu agenata,

               –

               za norvešku vladu, I. S. Jansen, u svojstvu agenta, uz asistenciju K. B. Moena, advokat,

               –

               za Europsku komisiju, E. Montaguti i M. Wilderspin, u svojstvu agenata, uz asistenciju H. Peytza, advokat,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 21. UFEU‑a kao i Direktive 2004/38/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o pravu građana Unije i članova njihovih obitelji na slobodno kretanje i boravište na području države članice, kojom se izmjenjuje Uredba (EEZ) br. 1612/68 i stavljaju izvan snage direktive 64/221/EEZ, 68/360/EEZ, 72/194/EEZ, 73/148/EEZ, 75/34/EEZ, 75/35/EEZ, 90/364/EEZ, 90/365/EEZ i 93/96/EEZ (SL 2004., L 158, str. 77.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 42. i ispravak SL 2016., L 87, str. 36.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Erdema Dehe Altinera i Isabel Hanne Ravn, s jedne strane, i Udlændingestyrelsena (Ured za imigraciju, Danska), s druge strane, povodom odluke koju je potonji donio 3. lipnja 2016. (u daljnjem tekstu: odluka od 3. lipnja 2016.), a kojom se potvrđuje ranija odluka Statsforvaltningena (regionalni ured državne uprave, Danska), koji je odbio zahtjev E. D. Altinera za odobravanje dozvole boravka u Danskoj kao člana obitelji I. H. Ravn, građanke Unije.

         Pravni okvir

            Direktiva 2004/38

               3

               Članak 1. Direktive 2004/38, naslovljen „Predmet”, propisuje:
               „Ovom se Direktivom utvrđuju:

                        (a)

                        uvjeti pod kojima građani Unije i članovi njihovih obitelji ostvaruju pravo na slobodno kretanje i boravak unutar državnog područja država članica;

                  […]”

               4

               Pod naslovom „Definicije”, u članku 2. navedene direktive navodi se:
               „Za potrebe ove Direktive:

                        1.

                        ‚građanin Unije’ znači svaka osoba s državljanstvom države članice;

                        2.

                        ‚član obitelji’ znači:

                                 (a)

                                 bračni drug;

                           […]

                                 (c)

                                 izravni potomci koji nisu navršili 21 godinu ili su uzdržavanici, kao i oni bračnog druga […];

                           […]

                        3.

                        ‚država članica domaćin’ znači država članica u koju se useljava građanin Unije kako bi ostvario svoje pravo na slobodno kretanje i boravak.”

               5

               Članak 3. Direktive 2004/38, naslovljen „Nositelji prava”, u stavku 1. propisuje:
               „Ova se Direktiva primjenjuje na sve građane Unije koji se useljavaju ili borave u državi članici različitoj od one čiji su državljani i na članove njihovih obitelji, u smislu članka 2. točke 2. ove Direktive, koji ih prate ili im se pridružuju.”

               6

               Članak 7. stavci 1. i 2. Direktive 2004/38 glasi kako slijedi:
               „1.   Svi građani Unije imaju pravo na boravak na državnom području druge države članice u razdoblju duljem od tri mjeseca ako:

                        (a)

                        su radnici ili samozaposlene osobe u državi članici domaćinu; ili

                        (b)

                        imaju dostatna sredstva za sebe i članove svoje obitelji kako ne bi postali teret za sustav socijalne pomoći države članice domaćina tijekom svog razdoblja boravka te su sveobuhvatno zdravstveno osigurani u državi članici domaćinu; ili

                        (c)

                                 –

                                 su upisani u privatnu ili javnu ustanovu, ovlaštenu ili financiranu od države članice domaćina na temelju njezinog zakonodavstva ili upravne prakse, s glavnom svrhom školovanja, uključujući strukovno osposobljavanje, te

                                 –

                                 su sveobuhvatno zdravstveno osigurani u državi članici domaćinu, te putem izjave ili drugim jednakovrijednim sredstvom, relevantnom nacionalnom tijelu zajamče da imaju dostatna sredstva za sebe i članove svoje obitelji kako tijekom svojeg razdoblja boravka ne bi postali teret za sustav socijalne pomoći države članice domaćina; ili

                        (d)

                        su članovi obitelji u pratnji ili su se pridružili građaninu Unije koji ispunjava uvjete iz točke (a), (b) ili (c).

                  2.   Pravo na boravak predviđeno u stavku 1. obuhvaća članove obitelji koji nisu državljani države članice, a koji su u pratnji građanina Unije ili mu se pridružuju u državi članici domaćinu, pod uvjetom da taj građanin Unije ispunjava uvjete iz stavka 1. točke (a), (b) ili (c).”

            Dansko pravo

               7

               U skladu s člankom 13. bekendtgørelse nr. 474 om ophold i Danmark for udlændinge, der er omfattet af Den Europæiske Unions regler (Uredba br. 474 o pravu na boravak stranaca na koje se primjenjuju pravila Europske unije) od 12. svibnja 2011.:
               „U mjeri u kojoj je to predviđeno pravom Unije, član obitelji danskog državljanina ima pravo na boravak u Danskoj dulji od tri mjeseca predviđena člankom 2. stavcima 1. i 2. Zakona o strancima.”

               8

               Ured za imigraciju usvojio je EU‑orientering nr. 1/14, Orientering til Statsforvaltningen om behandling af ansøgninger om familiesammenføring efter EU‑retten, hvor referencen er dansk statsborger (Naputak br. 1/14 državnoj upravi o postupanju sa zahtjevima za spajanje obitelji na temelju prava Unije kada je referentna osoba danski državljanin) od 10. prosinca 2014. (u daljnjem tekstu: Naputak br. 1/14).

               9

               Taj naputak u točki 4.1.5., pod naslovom „Vremenska povezanost između povratka danskog državljanina u Dansku i zahtjeva za spajanje obitelji na temelju prava Unije”, propisuje kako slijedi:
               „Ne zahtijeva se da član obitelji koji je stranac uđe u Dansku istodobno kada i danski državljanin.
               Ako član obitelji danskog državljanina koji se koristio svojim pravom slobode kretanja u drugoj državi članici zahtijeva ostvarenje prava na spajanje obitelji primjenom pravila Unije nakon povratka danskog državljanina u Dansku, treba provesti konkretnu ocjenu pitanja je li zahtjev člana obitelji podnesen u okviru prirodnog nastavka povratka danskog državljanina u Dansku.
               U okviru te ocjene treba uzeti u obzir razloge proteka vremena između povratka danskog državljanina u Dansku i podnošenja zahtjeva, osobito ako je član obitelji odgodio taj zahtjev zbog rada ili školovanja, kao i duljinu proteklog vremena. Odgoda podnošenja zahtjeva može također biti obrazložena potrebom podnositelja zahtjeva da dovrši ciklus obrazovanja, što se može, među ostalim, utvrditi dostavom diploma i sl. Ta odgoda može također biti obrazložena zdravstvenim razlozima, primjerice teškom bolešću podnositelja zahtjeva ili člana njegove obitelji.
               S druge strane, višemjesečna odgoda ne može se a priori opravdati stvarnom željom da se nastavi s radom na određenom radnom mjestu ili da se održe obiteljski odnosi.
               Međutim, ako se višemjesečna odgoda podnošenja zahtjeva obrazlaže posebnim razlozima koji se odnose na obavljanje posla, osobito izvršavanjem ugovornih obveza, tada se a priori mora smatrati da je taj zahtjev podnesen u prirodnom nastavku povratka danskog državljanina. To se može utvrditi, među ostalim, podnošenjem ugovora o radu kojim se, primjerice, potvrđuje da je zainteresirani sudjelovao u konkretnom građevinskom projektu.
               […]
               Ako je član obitelji ušao u Dansku istodobno kada je došlo do povratka danskog državljanina u Dansku ili u prirodnom nastavku tog povratka, ali je tek kasnije podnio zahtjev za spajanje obitelji na temelju prava Unije, ne zahtijeva se da taj zahtjev mora biti podnesen u prirodnom nastavku povratka danskog državljanina ako usto podnositelj zahtjeva zadovoljava uvjete kako bi se primjenom prava Unije mogao koristiti pravom na spajanje obitelji s danskim državljaninom.
               Ako je zahtjev podnesen prilikom ulaska [na državno područje], potrebno je da je član obitelji ušao u Dansku kako bi živio obiteljski život s danskim državljaninom i da je, osim toga, taj član obitelji primjenom pravila Unije imao pravo na spajanje obitelji s danskim državljaninom. Također je potrebno da je podnositelj zahtjeva zadovoljavao te uvjete tijekom cjelokupnog razdoblja do podnošenja zahtjeva.
               Za ocjenu tih situacija stoga je odlučujuće to da je tijekom cjelokupnog razdoblja član obitelji primjenom prava Unije ispunjavao uvjete za pravo na spajanje obitelji s danskim državljaninom, ali jednostavno nije podnio zahtjev. U takvom slučaju član obitelji ima pravo na boravak u Danskoj na temelju pravila Unije, neovisno o činjenici da je zahtjev za dozvolu boravka podnesen kasnije.
               Ako zahtjev nije podnesen prilikom ulaska [na državno područje], na podnositelju zahtjeva je da dokaže da je do ulaska došlo istodobno kada je došlo do povratka danskog državljanina u Dansku ili u prirodnom nastavku tog povratka i da je tijekom cijelog tog razdoblja zadovoljavao uvjete kako bi se na temelju pravila Unije mogao koristiti pravom na spajanje obitelji s danskim državljaninom, osobito pravom živjeti u Danskoj s tim državljaninom. Navedeno se može dokazati, primjerice, podnošenjem vozne karte, dokaza o izmjenama u upisniku stanovništva, o plaćanju stanarine itd.”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               10

               E. D. Altiner rođen je 2. rujna 2004. u Turskoj i turski je državljanin. Njegov otac Metin Altiner, koji je u Dansku došao 17. srpnja 2008., razveo se od majke E. D. Altinera te je 26. listopada 2010. sklopio drugi brak s I. H. Ravn, koja je danska državljanka i koja je tada imala boravište u Danskoj. Presudom kojom je razveden brak između M. Altinera i majke E. D. Altinera roditeljska skrb nad potonjim povjerena je njegovoj majci, turskoj državljanki, te je E. D. Altiner živio s njom u Turskoj.

               11

               Između 1. prosinca 2012. i 24. listopada 2014. I. H. Ravn i M. Altiner boravili su u Švedskoj. Tijekom razdoblja od 1. kolovoza 2013. do 9. rujna 2013. kao i između 8. srpnja 2014. i 2. rujna 2014. E. D. Altiner nalazio se u Švedskoj s vizom koja vrijedi za šengenski prostor te je boravio kod njih.

               12

               I. H. Ravn i M. Altiner vratili su se 24. listopada 2014. u Dansku, gdje odonda borave. E. D. Altiner ušao je 25. lipnja 2015. u Dansku s vizom koja vrijedi u šengenskom prostoru do 30. rujna 2015.

               13

               Nakon što je 15. srpnja 2015. ishodio pisano odobrenje svoje majke, E. D. Altiner dva dana kasnije podnio je danskoj državnoj upravi zahtjev za dozvolu boravka u Uniji kao član obitelji I. H. Ravn, supruge svojeg oca.

               14

               Odlukom od 9. ožujka 2016. danski regionalni ured državne uprave odbio je taj zahtjev zbog toga što nije bio obuhvaćen prirodnim nastavkom povratka I. H. Ravn u Dansku. Iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da je navedena uprava u odluci o odbijanju pojasnila da ne zauzima stav o pitanju jesu li boravci E. D. Altinera u Švedskoj omogućili zasnivanje ili ustaljenje njegova obiteljskog života u toj državi članici s I. H. Ravn. To obijanje bilo je predmet žalbe Uredu za imigracije, koju je potonji odbio odlukom od 3. lipnja 2016.

               15

               Ured za imigracije naveo je u toj odluci da E. D. Altiner nije ušao na dansko državno područje istodobno kada i I. H. Ravn i da njegov zahtjev za dozvolu boravka nije obuhvaćen prirodnim nastavkom povratka I. H. Ravn u Dansku. Prema mišljenju tog ureda, izvedeno pravo na boravak državljanina treće države u Danskoj, člana obitelji danskog državljanina koji se vraća u Dansku nakon boravka u drugoj državi članici, prestaje ako taj član obitelji nije ušao na dansko državno područje ili nije podnio zahtjev za dozvolu boravka tijekom prirodnog nastavka povratka danskog državljanina.

               16

               E. D. Altiner i I. H. Ravn podnijeli su 15. lipnja 2016. Københavns byretu (Općinski sud u Kopenhagenu, Danska) tužbu protiv odluke od 3. lipnja 2016., koji je odlukom od 18. listopada 2016. predmet ustupio sudu koji je uputio zahtjev.

               17

               Taj je sud naznačio da su stranke suprotstavljene u pogledu pitanja je li s pravom Unije usklađen uvjet propisan danskim zakonodavstvom, a prema kojem pravo na boravak državljanina treće države, člana obitelji danskog državljanina koji se vraća u Dansku nakon što se koristio svojim pravom na slobodno kretanje, podliježe uvjetu da se ulazak člana njegove obitelji na dansko državno područje ili njegovo podnošenje zahtjeva za dozvolu boravka odvija u „prirodnom nastavku” povratka dotičnog danskog državljanina. Tužitelji u glavnom postupku smatraju da je takav uvjet protivan pravu Unije, osobito članku 21. UFEU‑a.

               18

               U tim je okolnostima Østre Landsret (Žalbeni sud regije Istok, Danska) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Protivi li se članku 21. UFEU‑a i prema analogiji Direktivi 2004/38 […] da država članica odbije odobriti izvedeno pravo na boravak državljaninu treće države – članu obitelji građanina Unije koji je državljanin te države članice i koji se vratio u tu državu članicu nakon što se koristio svojim pravom na slobodu kretanja – kada član obitelji nije ušao na državno područje države članice ili podnio zahtjev za dozvolu boravka kao prirodni nastavak povratka građanina Unije?”

         O prethodnom pitanju

            Dopuštenost

               19

               Uvodno treba istaknuti da su u svojim očitovanjima dostavljenima Sudu belgijska i norveška vlada, pozivajući se na relativnu kratkoću dvaju boravaka E. D. Altinera u Švedskoj, izrazile dvojbe o tome treba li se smatrati da je on ostvario stvarni boravak u toj državi članici koji bi mu omogućio zasnivanje ili ustaljenje obiteljskog života s dotičnim građaninom Unije, u ovom slučaju s I. H. Ravn, na način da bi se stoga E. D. Altineru na temelju prava Unije priznalo izvedeno pravo na boravak u Danskoj. Norveška vlada smatra da se u tim okolnostima može smatrati da je prethodno pitanje hipotetsko.

               20

               Točno je da stvarni boravak građanina Unije i člana njegove obitelji koji je državljanin treće države u državi članici domaćinu omogućuje, po povratku tog građanina Unije u državu članicu koje je državljanin, izvedeno pravo na boravak na temelju članka 21. stavka 1. UFEU‑a državljaninu treće države s kojim je taj građanin vodio obiteljski život u državi članici domaćinu.

               21

               U ovom slučaju iz navoda suda koji je uputio zahtjev, sažetih u točkama 13. do 15. ove presude, proizlazi da zahtjev za dozvolu boravka na temelju prava Unije koji je podnio E. D. Altiner Ured za imigracije nije konačno odbio zato što boravak E. D. Altinera u Švedskoj nije omogućio zasnivanje ili ustaljenje obiteljskog života između njega, M. Altinera i I. H. Ravn, već zbog toga što njegov ulazak na dansko državno područje i podnošenje zahtjeva za dozvolu boravka nisu bili istodobni s povratkom I. H. Ravn u Dansku ili s prirodnim nastavkom tog povratka, kao što to zahtijeva Naputak br. 1/14.

               22

               Doista, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, za pitanja koja se odnose na tumačenje prava Unije koja postavi nacionalni sud unutar pravnog i činjeničnog okvira, koji određuje na vlastitu odgovornost i čiju točnost Sud ne provjerava, postoji pretpostavka relevantnosti. Sud može odbiti odlučivati o zahtjevu za prethodnu odluku koji je uputio nacionalni sud samo ako je očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora u glavnom postupku, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi se mogao dati koristan odgovor na upućena pitanja (vidjeti u tom smislu presudu od 6. rujna 2016., Petruhhin, C‑182/15, EU:C:2016:630, t. 19. i 20.).

               23

               U tim okolnostima i ne dovodeći u pitanje mogućnost suda koji je uputio zahtjev da nastavi, ako je potrebno, s provjerom činjeničnih elemenata pobijanog upravnog akta, ne može se smatrati da prethodno pitanje, koje se u bitnome odnosi na usklađenost nacionalnog propisa kao što je Naputak br. 1/14 s pravom Unije, nema veze s predmetom spora u glavnom postupku ili da se radi o problemu koji je hipotetske naravi.

               24

               Stoga je zahtjev za prethodnu odluku dopušten.

            Meritum

               25

               Svojim prethodnim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 21. UFEU‑a tumačiti na način da mu se protivi propis države članice koji ne predviđa dodjeljivanje izvedenog prava na boravak na temelju prava Unije državljaninu treće države, članu obitelji građanina Unije koji ima državljanstvo te države članice i koji se u nju vraća nakon što je na temelju i u skladu s pravom Unije boravio u drugoj državi članici, kada navedeni član obitelji državljanina Unije nije ušao na njezino državno područje ili nije podnio zahtjev za dozvolu boravka „u prirodnom nastavku” povratka dotičnog građanina Unije u tu državu članicu.

               26

               U tom pogledu ponajprije treba podsjetiti na to da je Sud već presudio da – kad je građanin Unije na temelju članka 7. stavaka 1. i 2. Direktive 2004/38 i u skladu s njime propisanim uvjetima stvarno boravio u državi članici različitoj od one koje je on državljanin te je tom prilikom u toj državi članici zasnovao ili ustalio obiteljski život – koristan učinak prava koje dotični građanin Unije ima sukladno članku 21. stavku 1. UFEU‑a zahtijeva da se obiteljski život koji je vodio u državi članici domaćinu može nastaviti nakon povratka u državu članicu koje je državljanin, priznavanjem izvedenog prava boravka dotičnom članu obitelji koji je državljanin treće države. Naime, kada ne bi postojalo takvo izvedeno pravo na boravak, taj bi građanin Unije bio obeshrabren napustiti državu članicu koje je državljanin radi korištenja svojim pravom na boravak u skladu s člankom 21. stavkom 1. UFEU‑a u drugoj državi članici zbog činjenice da ne postoji izvjesnost da će u državi članici iz koje dolazi moći nastaviti obiteljski život koji je tako zasnovao ili ustalio sa svojim bliskim srodnicima u državi članici domaćinu (presude od 12. ožujka 2014., O. i B., C‑456/12, EU:C:2014:135, t. 54. i od 5. lipnja 2018., Coman i dr., C‑673/16, EU:C:2018:385, t. 24.).

               27

               Osim toga, iz sudske prakse Suda proizlazi da uvjeti za priznavanje, prilikom povratka građanina Unije u državu članicu koje je državljanin, izvedenog prava boravka na temelju članka 21. stavka 1. UFEU‑a državljaninu treće države koji je član obitelji građanina Unije s kojim je isti boravio samo u njegovu svojstvu građanina Unije u državi članici domaćinu, u načelu ne bi trebali biti stroži od onih koji su predviđeni u Direktivi 2004/38 za odobrenje takvog prava boravka državljaninu treće države koji je član obitelji građanina Unije koji se koristio svojim pravom na slobodno kretanje nastanjujući se u državi članici različitoj od one koje je državljanin. Naime, iako Direktiva 2004/38 ne obuhvaća takav slučaj povratka, ipak je treba po analogiji primijeniti na uvjete boravka građanina Unije u državi članici različitoj od one koje je on državljanin jer je u obama slučajevima građanin Unije referentna osoba za izvedeno pravo na boravak državljanina treće države koji je član obitelji tog građanina Unije (presuda od 12. ožujka 2014., O. i B., C‑456/12, EU:C:2014:135, t. 50.).

               28

               Međutim, treba podsjetiti na to da izvedeno pravo na boravak, koje se na temelju članka 7. stavka 2. Direktive 2004/38 priznaje i članovima obitelji građanina Unije koji se nastanio na državnom području države članice različite od one koje je državljanin, ne podliježe uvjetu da on mora ući na državno područje te države članice u određenom roku nakon ulaska tog građanina Unije.

               29

               Naime, u skladu s tom odredbom, u takvoj se situaciji izvedeno pravo na boravak priznaje članovima obitelji građanina Unije ne samo kada su oni „u pratnji” tog građanina u državi članici različitoj od one koje je državljanin nego i kada mu se „pridružuju” u toj državi članici.

               30

               Slijedom toga, treba podsjetiti na to da je eventualno pravo na boravak državljanina treće države u državi članici Unije izvedeno iz korištenja slobodom kretanja koju ostvaruje građanin Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 12. ožujka 2014., O. i B., C‑456/12, EU:C:2014:135, t. 36. i navedenu sudsku praksu).

               31

               Budući da se dodjeljivanjem izvedenog prava na boravak na temelju članka 21. stavka 1. UFEU‑a nastoji omogućiti nastavak obiteljskog života u državi članici koje je državljanin dotični građanin Unije – a koji je on u državi članici domaćinu zasnovao ili ustalio s članom svoje obitelji, državljaninom treće države – nadležna tijela države članice koje državljanstvo ima građanin Unije, prije nego što dodijele to pravo na boravak, imaju pravo provjeriti je li takav obiteljski život između građanina Unije i državljanina treće države, člana njegove obitelji, bio prekinut prije nego što je državljanin treće države ušao u državu članicu koje državljanstvo ima građanin Unije.

               32

               Radi takve provjere predmetna država članica može samo kao indiciju uzeti u obzir činjenicu da je državljanin treće države, član obitelji jednog od njezinih vlastitih državljana, ušao na njezino državno područje nakon proteka znatnijeg razdoblja koje je uslijedilo nakon povratka potonjeg na njezino državno područje.

               33

               Međutim, ne može se isključiti da se obiteljski život zasnovan ili ustaljen između građanina Unije i člana njegove obitelji, državljanina treće države, tijekom njihova boravka u državi članici domaćinu na temelju i u skladu s pravom Unije nastavlja unatoč činjenici da se taj građanin vratio u državu članicu koje državljanstvo ima a da nije bio u pratnji dotičnog člana svoje obitelji, koji mora iz razloga koji se odnose, među ostalim, na njegovu osobnu situaciju, zanimanje ili obrazovanje odgoditi svoj dolazak u državu članicu državljanstva predmetnog građanina Unije.

               34

               Prema tome, činjenica da zahtjev za dozvolu boravka nije podnesen „u prirodnom nastavku” povratka građanina Unije predstavlja relevantan element koji u okviru opće procjene može, iako sam po sebi nije odlučujuće naravi, dovesti državu koje je državljanin predmetni građanin Unije do zaključka o nepostojanju veze između tog zahtjeva i činjenice da se navedeni građanin prije toga koristio svojom slobodom kretanja i, posljedično, do odbijanja izdavanja takve dozvole boravka.

               35

               Uzimajući u obzir sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 21. stavak 1. UFEU‑a treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis države članice koji ne predviđa dodjeljivanje izvedenog prava na boravak na temelju prava Unije državljaninu treće države, članu obitelji građanina Unije koji je državljanin te države članice i koji se u nju vraća nakon što je na temelju i u skladu s pravom Unije boravio u drugoj državi članici, kada navedeni član obitelji dotičnog građanina Unije nije ušao na državno područje države članice koje je državljanin taj građanin Unije ili nije u njoj podnio zahtjev za dozvolu boravka „u prirodnom nastavku” povratka predmetnog građanina Unije u tu državu članicu, pod uvjetom da se takvim propisom u okviru opće ocjene zahtijeva uzimanje u obzir i drugih relevantnih elemenata, posebice onih kojima se može dokazati da – unatoč vremenu koje je proteklo između povratka građanina Unije u navedenu državu članicu i ulaska člana njegove obitelji, državljanina treće države, u istu državu članicu – obiteljski život zasnovan ili ustaljen u državi članici domaćinu nije završio, što bi opravdavalo dodjeljivanje dotičnom članu obitelji izvedenog prava na boravak, a što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

         Troškovi

               36

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Članak 21. stavak 1. UFEU‑a treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis države članice koji ne predviđa dodjeljivanje izvedenog prava na boravak na temelju prava Unije državljaninu treće države, članu obitelji građanina Unije koji je državljanin te države članice i koji se u nju vraća nakon što je na temelju i u skladu s pravom Unije boravio u drugoj državi članici, kada navedeni član obitelji dotičnog građanina Unije nije ušao na državno područje države članice koje je državljanin taj građanin Unije ili nije u njoj podnio zahtjev za dozvolu boravka „u prirodnom nastavku” povratka predmetnog građanina Unije u tu državu članicu, pod uvjetom da se takvim propisom u okviru opće ocjene zahtijeva uzimanje u obzir i drugih relevantnih elemenata, posebice onih kojima se može dokazati da – unatoč vremenu koje je proteklo između povratka građanina Unije u navedenu državu članicu i ulaska člana njegove obitelji, državljanina treće države, u istu državu članicu – obiteljski život zasnovan ili ustaljen u državi članici domaćinu nije završio, što bi opravdavalo dodjeljivanje dotičnom članu obitelji izvedenog prava na boravak, a što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: danski