title: Presuda Suda (deseto vijeće) od 30. svibnja 2018.#Stefan Czerwiński protiv Zakład Ubezpieczeń Społecznych Oddział w Gdańsku.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Sąd Apelacyjny w Gdańsku.#Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna sigurnost radnika migranata – Koordinacija sustava socijalne sigurnosti – Uredba (EZ) br. 883/2004 – Materijalno područje primjene – Članak 3. – Izjava država članica u skladu s člankom 9. – Prijelazna mirovina – Kvalifikacija – Zakonski predmirovinski sustavi – Isključenje pravila zbrajanja razdoblja na temelju članka 66.#Predmet C-517/16.

text:
         PRESUDA SUDA (deseto vijeće)
      30. svibnja 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna sigurnost radnika migranata – Koordinacija sustava socijalne sigurnosti – Uredba (EZ) br. 883/2004 – Materijalno područje primjene – Članak 3. – Izjava država članica u skladu s člankom 9. – Prijelazna mirovina – Kvalifikacija – Zakonski predmirovinski sustavi – Isključenje pravila zbrajanja razdoblja na temelju članka 66.”
      U predmetu C‑517/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Sąd Apelacyjny w Gdańsku III Wydział Pracy i Ubezpieczeń Społecznych (Žalbeni sud u Gdanjsku, III. odjel za sporove iz radnog i socijalnog prava, Poljska), odlukom od 20. rujna 2016., koju je Sud zaprimio 4. listopada 2016., u postupku

         Stefan Czerwiński

      protiv

         Zakład Ubezpieczeń Społecznych Oddział w Gdańsku,

      SUD (deseto vijeće),
      u sastavu: A. Borg Barthet, u svojstvu predsjednika vijeća, M. Berger i F. Biltgen (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: E. Tanchev,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Zakład Ubezpieczeń Społecznych Oddział w Gdańsku, A. Bołtruczyk, radca prawny,

               –

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               –

               za dansku vladu, par J. Nymann‑Lindegren, N. Lyshøj i C. Thorning, u svojstvu agenata,

               –

               za Europski parlament, A.-M. Dumbrăvan i A. Pospíšilová Padowska, u svojstvu agenata,

               –

               za Vijeće Europske unije, A. Norberg i K. Pleśniak, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, D. Martin i A. Szmytkowska, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 1., 3. i 9. te ocjenu valjanosti članka 66. Uredbe (EZ) br. 883/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti (SL 2004., L 166, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 160.), kako je izmijenjena Uredbom (EU) br. 465/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2012. (SL 2012., L 149, str. 4.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 6., str. 328., u daljnjem tekstu: Uredba br. 883/2004).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Stefana Czerwińskog i Zakład Ubezpieczeń Społecznych Oddział w Gdańsku (ustanova socijalne sigurnosti, zavod u Gdanjsku, Poljska) (u daljnjem tekstu: ZUS), zato što je potonji u svrhu dodjele prijelazne mirovine odbio uzeti u obzir razdoblja plaćanja doprinosa koja odgovaraju djelatnostima koje je dotična osoba obavljala u drugim državama članicama Europske unije ili Europskog gospodarskog prostora (EGP).

         Pravni okvir

            Sporazum o Europskom gospodarskom prostoru

               3

               Na temelju članka 29. Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru od 2. svibnja 1992. (SL 1994., L 1, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 106., str. 4.):
               „Radi omogućavanja slobode kretanja radnika i osoba koje obavljaju samostalnu djelatnost, ugovorne stranke u području socijalne sigurnosti, kako je predviđeno Prilogom VI., za radnike i osobe koje obavljaju samostalnu djelatnost te uzdržavane članove njihove obitelji posebno osiguravaju:

                        (a)

                        zbrajanje svih razdoblja koja se uzimaju u obzir prema zakonima nekoliko zemalja, radi stjecanja i zadržavanja prava na naknadu i izračunavanja iznosa naknade;

                        (b)

                        isplatu naknada osobama s boravištem na područjima ugovornih stranaka.”

               4

               Prilog VI. Sporazumu o Europskom gospodarskom prostoru, kako je izmijenjen Odlukom Zajedničkog odbora EGP‑a br. 76/2011 od 1. srpnja 2011. (SL 2011., L 262, str. 33.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 109., str. 263.), u svojoj točki I. naslovljenoj „Opća koordinacija socijalne sigurnosti” spominje Uredbu br. 883/2004 i njezine naknadne izmjene.

            Pravo Unije

               5

               U skladu s uvodnom izjavom 33. Uredbe br. 883/2004:
               „Nužno je zakonske predmirovinske sustave uvrstiti u područje primjene ove Uredbe te na taj način zajamčiti jednako postupanje i mogućnost izvoza predmirovinskih davanja, kao i stjecanje obiteljskih davanja i davanja iz zdravstvene zaštite osobama na koje se to odnosi, u skladu s odredbama ove Uredbe; međutim, pravilo zbrajanja razdoblja ne bi trebalo uključiti, budući da samo vrlo mali broj država članica ima zakonske predmirovinske sustave.”

               6

               Članak 1. te uredbe, pod naslovom „Definicije”, glasi:
               „U smislu ove Uredbe:
               […]

                        (x)

                        ‚predmirovinsko davanje’ znači: sva novčana davanja, osim davanja za nezaposlenost ili prijevremene starosne mirovine, koje od određene dobi stječu radnici koji su smanjili, prestali ili obustavili svoje plaćene djelatnosti do starosne dobi na osnovi koje stječu pravo na starosnu ili prijevremenu starosnu mirovinu, čije ostvarivanje ne ovisi o tome da određena osoba mora biti na raspolaganju službama zapošljavanja nadležne države; ‚prijevremena starosna mirovina’ znači mirovina koja se stječe prije uobičajene dobi za priznavanje prava na mirovinu i koja se i dalje ostvaruje nakon što osoba napuni spomenutu dob ili se zamjenjuje drugom starosnom mirovinom;

                  […]”

               7

               Članak 3. navedene uredbe, naslovljen „Materijalno područje primjene”, u stavku 1. propisuje:
               „Ova se Uredba primjenjuje na sve zakonodavstvo s obzirom na sljedeće grane socijalne sigurnosti:
               […]

                        (d)

                        davanja za slučaj starosti;

                  […]

                        (i)

                        predmirovinska davanja;

                  […]”

               8

               Članak 6. iste uredbe glasi:
               „Ako ovom Uredbom nije drukčije predviđeno, nadležna ustanova države članice čije zakonodavstvo uvjetuje:

                        –

                        stjecanje, zadržavanje, trajanje ili ponovnu uspostavu prava na davanja,

                        –

                        obuhvaćenost zakonodavstvom,

                        –

                        [pristup obveznom, izbornom produženom ili dobrovoljnom osiguranju odnosno] mogućnost izuzeća od obveznog, izbornog produženog ili dobrovoljnog osiguranja [izuzeće od njega],

                  navršenim razdobljima osiguranja, zaposlenja, samozaposlenja ili boravišta, u mjeri u kojoj je to potrebno, uzima u obzir razdoblja osiguranja, zaposlenja, samozaposlenja ili boravišta navršena prema zakonodavstvu bilo koje druge države članice kao da se radi o razdobljima navršenim prema zakonodavstvu koje primjenjuje.”

               9

               Člankom 9. Uredbe br. 883/2004 određuje se:
               „1.   Države članice dostavljaju obavijest Europskoj komisiji u pisanom obliku o izjavama danima u skladu točkom 1. članka 1., zakonodavstvom i sustavima iz članka 3., ugovorima koji su na snazi iz članka 8. stavka 2. i najnižim davanjima iz članaka 58., nedostatku sustava osiguranja iz članka 65.a stavka 1., kao i o znatnim izmjenama. U tim obavijestima treba naznačiti datum od kojeg se ova Uredba primjenjuje na sustave određene u izjavama država članica.
               2.   Te se obavijesti šalju Europskoj komisiji svake godine te im se pridaje potreban publicitet.”

               10

               Članak 66. te uredbe određuje da „[k]ada zakonodavstvo koje se primjenjuje uvjetuje pravo na predmirovinska davanja navršenim razdobljima osiguranja, zaposlenja ili samozaposlenja, članak 6. se ne primjenjuje”.

            Poljsko pravo

               11

               U skladu s člankom 3. stavkom 1. konsolidirane verzije ustawa o emeryturach pomostowych (Zakon o prijelaznim mirovinama) od 19. prosinca 2008. (Dz. U. iz 2015., pozicija 965) (u daljnjem tekstu: Zakon o prijelaznim mirovinama) u posebnim uvjetima obavljaju se rizična zaposlenja koja po svemu sudeći s odmicanjem životne dobi mogu imati nepovratne učinke na zdravlje, zaposlenja koja se obavljaju u posebnim radnim uvjetima, koje obilježavaju elementarne nepogode ili tehnološki postupci, koji, unatoč tehničkim, organizacijskim i medicinskim mjerama prevencije radnicima postavljaju zahtjeve koji nadilaze njihove sposobnosti koje su zbog starenja smanjene prije dobi u kojoj se stječe pravo na starosnu mirovinu u tolikoj mjeri da sprečavaju rad na radnom mjestu koje je radnik do tada popunjavao. Popis zaposlenja koja se obavljaju u posebnim uvjetima nalazi se u prilogu I. tom zakonu.

               12

               Člankom 3. stavkom 3. navedenog zakona zaposlenja posebne naravi definirana su kao ona kojima se zahtijevaju posebna odgovornost i posebne fizičke i psihičke sposobnosti, za koja se mogućnost da ih se pravilno obavlja a da se u opasnost ne dovede javna sigurnost, uključujući tuđe zdravlje i život, smanjuje prije dobi u kojoj se stječe pravo na starosnu mirovinu zbog fizičkog i psihičkog slabljenja sposobnosti koje uzrokuje starenje. U prilogu II. istom zakonu naveden je popis zaposlenja posebne naravi.

               13

               U članku 4. Zakona o prijelaznim mirovinama navedeni su uvjeti koje treba ispuniti kako bi se ostvarilo pravo na prijelaznu mirovinu. Tako radnik mora:

                        „1.

                        biti rođen nakon 31. prosinca 1948.;

                        2.

                        dokazati da je obavljao zaposlenje u posebnim uvjetima ili zaposlenje posebne naravi tijekom najmanje 15 godina;

                        3.

                        imati navršenih barem 55 godina života kad je riječ o ženama i 60 godina života kad je riječ o muškarcima;

                        4.

                        dokazati da je navršio razdoblja plaćanja i neplaćanja doprinosa […] od najmanje 20 godina kad je riječ o ženama i najmanje 25 godina kad je riječ o muškarcima;

                        5.

                        dokazati da je prije 1. siječnja 1999. obavljao zaposlenje posebne naravi ili zaposlenje koje se obavlja u posebnim uvjetima, u smislu članka 3. stavaka 1. i 3. Zakona o prijelaznim mirovinama ili članaka 32. i 33. [ustawa o emeryturach i rentach z Funduszu Ubezpieczeń Społecznych (Zakon o starosnim mirovinama i drugim mirovinama koje isplaćuje zavod za socijalnu sigurnost), od 17. prosinca 1998. (Dz. U. iz 2016., pozicija 887)];

                        6.

                        dokazati da je nakon 31. prosinca 2008. obavljao zaposlenje posebne naravi ili zaposlenje koje se obavlja u posebnim uvjetima, u smislu članka 3. stavaka 1. i 3.;

                        7.

                        dokazati da mu je otkazan ugovor o radu.”

               14

               U skladu s člankom 8. Zakona o prijelaznim mirovinama, radnik koji obavlja zaposlenje u posebnim uvjetima nabrojenima u točkama 20., 22. i 32. priloga I. navedenom zakonu i koji ispunjava uvjete iz njegova članka 4. točaka 1. i 4. do 7. može zatražiti prijelaznu mirovinu, pod uvjetom da ima navršenih najmanje 50 godina života kad je riječ o ženama i 55 godina života kad je riječ o muškarcima te da dokaže da ima najmanje 10 godina radnog staža na zaposlenju koje se obavlja u posebnim uvjetima.

               15

               U skladu s člankom 16. tog zakona, pravo na prijelaznu mirovinu prestaje, bilo na dan koji prethodi danu kada se stječe pravo na starosnu mirovinu, utvrđenu odlukom ustanove socijalne sigurnosti ili drugog mirovinskog tijela, određenog drugim odredbama, bilo na dan na koji korisnik navrši dob u kojoj se stječe pravo na starosnu mirovinu, bilo na dan smrti korisnika.

               16

               Članak 6. stavci 1. i 2. Zakona o starosnim mirovinama i drugim mirovinama koje isplaćuje zavod za socijalnu sigurnost (u daljnjem tekstu: Zakon o starosnim mirovinama) određuje:
               „1.   Razdoblja plaćanja doprinosa jesu:

                        1.

                        razdoblja osiguranja,

                  […]
               2.   Razdobljima plaćanja doprinosa smatraju se i razdoblja koja su prethodila 15. studenome 1991., za koja su plaćeni doprinosi za socijalnu sigurnost ili za koja ti doprinosi nisu bili obvezni, to jest:

                        1.

                        razdoblja zaposlenja počevši od navršene 15. godine života:
                        […]

                                 (d)

                                 poljskih državljana u inozemstvu: kod drugih stranih poslodavaca kada su tijekom razdoblja rada u inozemstvu doprinosi plaćeni u poljski sustav socijalne sigurnosti; […]”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               17

               Stefan Czerwiński, rođen 1. siječnja 1951., skupio je 23 godine i 6 mjeseci staža na ime razdoblja plaćanja i neplaćanja doprinosa u Poljskoj.

               18

               Usto je, tijekom godina 2005. do 2011., radio kao mehaničar na brodu u Njemačkoj i kao glavni mehaničar na brodu u Norveškoj. Tijekom tih razdoblja rada plaćao je doprinose njemačkim i norveškim ustanovama socijalne sigurnosti.

               19

               Dotična osoba je 12. lipnja 2013. ZUS‑u podnijela zahtjev za prijelaznu mirovinu.

               20

               Odlukom od 31. srpnja 2013. ZUS je odbio taj zahtjev s obrazloženjem da dotična osoba nije dokazala da je 1. siječnja 2009. imala 15 godina radnog staža na zaposlenju posebne naravi ili zaposlenju koje se obavlja u posebnim uvjetima u smislu članka 3. stavaka 1. i 3. Zakona o prijelaznim mirovinama, ni 25 godina staža na ime razdoblja plaćanja i neplaćanja doprinosa koja se tim istim zakonom zahtijevaju.

               21

               S. Czerwiński podnio je tužbu protiv te odluke.

               22

               Presudom od 28. siječnja 2015. Sąd Okręgowy w Gdańsku VII Wydział Pracy i Ubezpieczeń Społecznych (Regionalni sud u Gdanjsku, VII. odjel za sporove iz radnog i socijalnog prava, Poljska) odbio je tu tužbu. Taj sud smatra da je S. Czerwiński dokazao da ima 15 godina radnog staža za rad koji je obavljao u posebnim uvjetima koji su zakonom propisani, ali da se on nije mogao pozvati na to da je 25 godina plaćao doprinose s obzirom na to da se razdoblja plaćanja doprinosa u inozemstvu u tu svrhu ne mogu uzeti u obzir.

               23

               Odlučujući o žalbi koju je S. Czerwiński podnio protiv te presude Sąd Apelacyjny w Gdańsku III Wydział Pracy i Ubezpieczeń Społecznych (Žalbeni sud u Gdanjsku, III. odjel za sporove iz radnog i socijalnog prava, Poljska) izražava sumnje kad je riječ o kvalifikaciji prijelazne mirovine.

               24

               Iako je u izjavi koju su poljska tijela dala u skladu s člankom 9. Uredbe br. 883/2004 navedeno da su prijelazne mirovine obuhvaćene kategorijom predmirovinskih davanja, sud koji je uputio zahtjev pita se treba li te mirovine smatrati davanjima za slučaj starosti. S tim u vezi smatra da bi trebalo utvrditi je li klasifikacija određenog davanja kao davanja koje se odnosi na jednu od grana socijalne sigurnosti nabrojenih u članku 3. Uredbe br. 883/2004 koju je nadležno nacionalno tijelo provelo u izjavi koju dotična država članica mora dati na temelju članka 9. navedene uredbe konačna ili je nacionalni sudovi mogu ocjenjivati.

               25

               Sud koji je uputio zahtjev ističe da bi, ako se prijelazna mirovina okvalificira kao davanje za slučaj starosti, bilo primjenjivo pravilo zbrajanja razdoblja predviđeno člankom 6. Uredbe br. 883/2004.

               26

               Nasuprot tome, ako je prijelazna mirovina obuhvaćena kategorijom predmirovinskih davanja, postavlja se pitanje je li neprimjena pravila zbrajanja razdoblja, kako proizlazi iz članka 66. Uredbe br. 883/2004, u skladu s ciljem zaštite u području socijalne sigurnosti koji proizlazi iz članka 48. točke (a) UFEU‑a.

               27

               U tim je okolnostima Sąd Apelacyjny w Gdańsku (Žalbeni sud u Gdanjsku) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Mogu li nacionalna tijela ili nacionalni sudovi ocjenjivati klasifikaciju određenog davanja kao davanja koje se odnosi na određenu granu socijalne sigurnosti iz članka 3. Uredbe br. 883/2004, pri čemu je to davanje uključila država članica u izjavi koju je notificirala u skladu s člankom 9. navedene uredbe?

                        2.

                        Je li prijelazna mirovina koja proizlazi iz [Zakona o prijelaznim mirovinama] davanje za slučaj starosti, u smislu članka 3. stavka 1. točke (d) Uredbe br. 883/2004?

                        3.

                        Ako se pravilo zbrajanja razdoblja osiguranja (članak 66. i uvodna izjava 33. Uredbe br. 883/2004) ne primjenjuje u slučaju stjecanja prava na predmirovinska davanja, je li zaštitna funkcija u području socijalne sigurnosti, koja proizlazi iz članka 48. točke (a) [UFEU‑a], osigurana?”

         Prvo prethodno pitanje

               28

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita je li klasifikacija određenog socijalnog davanja kao davanja koje se odnosi na jednu od grana socijalne sigurnosti iz članka 3. Uredbe br. 883/2004 koju je nadležno nacionalno tijelo provelo u izjavi koju je država članica dala na temelju članka 9. stavka 1. navedene uredbe konačna ili je nacionalni sudovi mogu ocjenjivati.

               29

               Kad je riječ o izjavi danoj primjenom članka 9. stavka 1. Uredbe br. 883/2004, Sud je presudio da države članice moraju prijaviti zakonodavstvo i sustave koji se odnose na davanja iz socijalne sigurnosti obuhvaćene materijalnim područjem primjene te uredbe i kojeg se države članice moraju pridržavati, uz poštovanje zahtjeva koji proizlaze iz članka 4. stavka 3. UEU‑a (vidjeti u tom smislu presudu od 3. ožujka 2016., Komisija/Malta, C‑12/14, EU:C:2016:135, t. 36.).

               30

               Naime, u skladu s načelom lojalne suradnje iz članka 4. stavka 3. UEU‑a, svaka država članica dužna je za potrebe davanja izjave iz članka 9. stavka 1. Uredbe br. 883/2004 pažljivo ispitati vlastite sustave socijalne sigurnosti i, ako je nakon ispitivanja potrebno, prijaviti ih tako da budu obuhvaćeni područjem primjene te uredbe (vidjeti u tom smislu presudu od 3. ožujka 2016., Komisija/Malta, C‑12/14, EU:C:2016:135, t. 37. i navedenu sudsku praksu).

               31

               Stoga ta izjava stvara pretpostavku da nacionalno zakonodavstvo prijavljeno na temelju članka 9. Uredbe br. 883/2004 ulazi u materijalno područje primjene te uredbe i ono načelno obvezuje druge države članice (presuda od 3. ožujka 2016., Komisija/Malta, C‑12/14, EU:C:2016:135, t. 38.).

               32

               Nasuprot tomu, okolnost da određeni nacionalni zakon ili drugi propis nije spomenut u izjavi iz članka 9. Uredbe br. 883/2004 sama za sebe ne može značiti da taj zakon ili drugi propis ne ulazi u područje primjene navedene uredbe (vidjeti u tom smislu presudu od 11. srpnja 1996., Otte, C‑25/95, EU:C:1996:295, t. 20. i navedenu sudsku praksu, i presudu od 19. rujna 2013., Hliddal i Bornand, C‑216/12 i C‑217/12, EU:C:2013:568, t. 46.).

               33

               Naime, Sud je u više navrata presudio da razlika između davanja koja su isključena iz područja primjene Uredbe br. 883/2004 i davanja koja potpadaju pod to područje primjene u biti počiva na konstitutivnim elementima svakog davanja, osobito na njegovim ciljevima i uvjetima dodjele, a ne na činjenici je li davanje okvalificirano od strane nacionalnog zakonodavstva kao davanje socijalne sigurnosti (presude od 27. ožujka 1985., Scrivner i Cole, 122/84, EU:C:1985:145, t. 18.; od 11. srpnja 1996., Otte, C‑25/95, EU:C:1996:295, t. 21., i od 5. ožujka 1998., Molenaar, C‑160/96, EU:C:1998:84, t. 19. i navedena sudska praksa).

               34

               U svakom slučaju, kako bi ulazilo u područje primjene Uredbe br. 883/2004, nacionalno zakonodavstvo mora se odnositi na jedan od rizika koji su izričito nabrojeni u članku 3. stavku 1. navedene uredbe (vidjeti u tom smislu presude od 27. ožujka 1985., Scrivner i Cole, 122/84, EU:C:1985:145, t. 19., i od 11. srpnja 1996., Otte, C‑25/95, EU:C:1996:295, t. 22.).

               35

               U ovom slučaju, u dijelu u kojem se sud koji je uputio zahtjev pita treba li davanje o kojem je riječ u glavnom postupku okvalificirati kao predmirovinsko davanje ili kao davanje za slučaj starosti, nesporno je da je ono povezano s jednim od rizika nabrojenih u članku 3. stavku 1. Uredbe br. 883/2004.

               36

               Međutim, kada postoji sumnja u pogledu toga kako je nadležno nacionalno tijelo u izjavi danoj na temelju članka 9. Uredbe br. 883/2004 okvalificiralo socijalno davanje, država članica koja je dala tu izjavu dužna je preispitati njezinu osnovanost i po potrebi je izmijeniti (vidjeti analogijom presudu od 3. ožujka 2016., Komisija/Malta, C‑12/14, EU:C:2016:135, t. 39.).

               37

               S tim u vezi, Sud je presudio da je uvijek moguće zahtijevati da nacionalni sud pred kojim se vodi postupak u vezi s nacionalnim zakonodavstvom razmotri pitanje kvalifikacije predmetnog davanja u predmetu o kojem treba odlučiti i da po potrebi Sudu uputi usto vezano prethodno pitanje kako bi utvrdio ulazi li to zakonodavstvo u materijalno područje primjene Uredbe br. 883/2004 (vidjeti u tom smislu presudu od 3. ožujka 2016., Komisija/Malta, C‑12/14, EU:C:2016:135, t. 43.).

               38

               Budući da predmetni nacionalni sud mora okvalificirati socijalno davanje, u smislu Uredbe br. 883/2004, autonomno i s obzirom na konstitutivne elemente predmetnog socijalnog davanja tako što će po potrebi Sudu uputiti prethodno pitanje, klasifikacija socijalnih davanja u izjavi koju je nadležno nacionalno tijelo dalo na temelju članka 9. navedene uredbe ne može biti konačna.

               39

               Naime, glavni cilj Uredbe br. 883/2004, to jest da se osigura koordinacija sustava socijalne sigurnosti u okviru slobodnog kretanja radnika pritom jamčeći jednakost postupanja na temelju različitih nacionalnih zakonodavstava, bio bi ozbiljno doveden u pitanje kada bi se svakoj državi članici dopustilo da time što određena socijalna davanja propusti uključiti u izjavu ili ih nasuprot tome u nju uključi diskrecijski utvrdi područje primjene navedene uredbe.

               40

               Stoga na prvo pitanje valja odgovoriti tako da klasifikacija socijalnog davanja kao davanja koje se odnosi na jednu od grana socijalne sigurnosti nabrojenih u članku 3. Uredbe br. 883/2004 koju je nadležno nacionalno tijelo provelo u izjavi koju je država članica dala na temelju članka 9. stavka 1. navedene uredbe nije konačna. Kvalifikaciju kao socijalnog davanja može provesti dotični nacionalni sud autonomno i s obzirom na konstitutivne elemente predmetnog socijalnog davanja tako što će po potrebi Sudu uputiti prethodno pitanje.

         Drugo pitanje

               41

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita treba li prijelaznu mirovinu smatrati „davanjem za slučaj starosti”, u smislu članka 3. stavka 1. točke (d) Uredbe br. 883/2004, ili „predmirovinskim davanjem”, u smislu članka 3. stavka 1. točke (i) iste uredbe.

               42

               Najprije treba istaknuti da je odgovor na to pitanje odlučujući za odlučivanje o zahtjevu za dodjelu prijelazne mirovine. Naime, ako tu mirovinu treba smatrati „davanjem za slučaj starosti” i s obzirom na činjenicu da priznavanje prava na takvo davanje podliježe tome da su navršena razdoblja osiguranja, zaposlenja, samozaposlenja ili boravišta, nadležna ustanova države članice mora, u skladu s člankom 6. Uredbe br. 883/2004, uzeti u obzir sva razdoblja koja su navršena na temelju zakonodavstva bilo koje druge države članice, odnosno čak i bilo koje druge države članice EGP‑a, kao da je riječ o razdobljima navršenima u državi članici kojoj pripada ta ustanova. Nasuprot tome, ako je ta mirovina okvalificirana kao „predmirovinsko davanje”, članak 66. Uredbe br. 883/2004 isključuje primjenu pravila zbrajanja razdoblja predviđenog člankom 6. te uredbe.

               43

               U pogledu određivanja vrste davanja o kojem je riječ u glavnom postupku, valja podsjetiti da se u skladu s ustaljenom sudskom praksom davanja socijalne sigurnosti, neovisno o vlastitim obilježjima različitih nacionalnih zakonodavstava, moraju smatrati kao da su iste vrste kad su njihov predmet, svrha, osnovica za izračun i uvjeti za dodjelu identični. Nasuprot tome, samo formalna obilježja ne mogu se smatrati sastavnim elementima pri klasifikaciji davanja (vidjeti u tom smislu presude od 5. srpnja 1983., Valentini, 171/82, EU:C:1983:189, t. 13.; od 18. srpnja 2006., De Cuyper, C‑406/04, EU:C:2006:491, t. 25., i od 11. rujna 2008., Petersen, C‑228/07, EU:C:2008:494, t. 21.).

               44

               Kada treba razlikovati različite kategorije socijalnih davanja, Sud je pojasnio da valja uzeti u obzir osigurani rizik pokriven svakim davanjem (presude od 18. srpnja 2006., De Cuyper, C‑406/04, EU:C:2006:491, t. 27., i od 19. rujna 2013., Hliddal i Bornand, C‑216/12 i C‑217/12, EU:C:2013:568, t. 52.).

               45

               Stoga davanja za slučaj starosti iz članka 3. stavka 1. točke (d) Uredbe br. 883/2004 u biti obilježava činjenica da se njima žele osigurati sredstva za osobne životne potrebe osobama koje su, kada su dosegnule određenu dob, napustile svoj posao i nisu više primorane staviti se na raspolaganje upravi za zapošljavanje (presuda od 5. srpnja 1983., Valentini, 171/82, EU:C:1983:189, t. 14.).

               46

               Nasuprot tome, predmirovinska davanja, čak i ako su na određeni način slična davanjima za slučaj starosti kad je riječ o njihovu predmetu i svrsi, to jest, među ostalim, osigurati sredstva za osobne životne potrebe osobama koje su dosegnule određenu dob, od njih se razlikuju osobito u dijelu u kojem se njima želi postići cilj vezan uz politiku zapošljavanja, time što pridonose tome da se radna mjesta koja zauzimaju zaposlene osobe kojima se bliži mirovina oslobode u korist mlađih osoba koje nemaju zaposlenje, a taj se cilj pojavio u kontekstu ekonomske krize koja je pogodila Europu (vidjeti u tom smislu presudu od 5. srpnja 1983., Valentini, 171/82, EU:C:1983:189, t. 16. i 17.). Isto tako, u slučaju prestanka gospodarske djelatnosti poduzetnika, dodjela takvog davanja pridonosi smanjenju broja otpuštenih radnika koji podliježu sustavu osiguranja u slučaju nezaposlenosti (vidjeti analogijom presudu od 11. srpnja 1996., Otte, C‑25/95, EU:C:1996:295, t. 31.).

               47

               Iz toga slijedi da su predmirovinska davanja više povezana s kontekstom ekonomske krize, restrukturiranja, otpuštanja i racionalizacije.

               48

               Usto, valja istaknuti da je, iako zakonski predmirovinski sustavi prije stupanja na snagu Uredbe br. 883/2004 nisu bili obuhvaćeni područjem primjene zakonodavstva primjenjivog na sustave socijalne sigurnosti radnika migranata, pojam „predmirovinsko davanje” danas definiran u članku 1. točki (x) navedene uredbe kao svako novčano davanje osim davanja za nezaposlenost ili prijevremene starosne mirovine, koje od određene dobi stječu radnici koji su smanjili, prestali ili obustavili svoje plaćene djelatnosti do starosne dobi na osnovi koje stječu pravo na starosnu ili prijevremenu starosnu mirovinu, čije ostvarivanje ne ovisi o tome da određena osoba mora biti na raspolaganju službama zapošljavanja nadležne države.

               49

               U skladu s tom istom odredbom, „predmirovinsko davanje” razlikuje se od „prijevremene starosne mirovine” jer se potonja stječe prije uobičajene dobi za priznavanje prava na mirovinu i koja se i dalje ostvaruje nakon što osoba napuni spomenutu dob ili se zamjenjuje drugim davanjem za slučaj starosti.

               50

               Upravo je s obzirom na ta razmatranja potrebno ispitati treba li davanje, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, smatrati „davanjem za slučaj starosti”, u smislu članka 3. stavka 1. točke (d) Uredbe br. 883/2004 ili „predmirovinskim davanjem” u smislu članka 3. stavka 1. točke (i) te uredbe.

               51

               Najprije, u pogledu predmeta i svrhe davanja o kojem je riječ u glavnom postupku, iz članka 3. Zakona o prijelaznim mirovinama, a osobito njegovih stavaka 1. i 3., proizlazi da se prijelazna mirovina odnosi na radnike koji su bili zaposleni na rizičnim radnim mjestima u posebnim radnim uvjetima koji mogu imati nepovratne učinke na zdravlje ili kojima se unatoč tehničkom napretku zahtijevaju posebne fizičke i psihičke sposobnosti, koje su zbog starenja prije dobi u kojoj se stječe pravo na starosnu mirovinu toliko smanjene ili oslabljene da onemogućavaju rad koji se do tada obavljao, a čak i na radnike koji više ne mogu jamčiti da će obavljati zaposlenja posebne naravi, poput onih koja zahtijevaju posebnu odgovornost i posebne sposobnosti i koji ih zbog fizičkog i psihičkog slabljenja uzrokovanog odmaklom starosnom dobi ne mogu više obavljati a da u opasnost ne dovedu zdravlje i život drugog.

               52

               Čak i ako je a priori korisnik prijelazne mirovine, poput radnika koji prima predmirovinsko davanje u smislu članka 1. točke (x) Uredbe br. 883/2004, prestao ili obustavio obavljanje svoje plaćene djelatnosti do starosne dobi na osnovi koje stječe pravo na starosnu mirovinu, prijelazna mirovina ipak nije vezana uz situaciju na tržištu rada u kontekstu ekonomske krize, ni uz financijsku sposobnost poduzetnika u okviru restrukturiranja, nego isključivo uz narav zaposlenja, koje je posebne naravi ili se obavlja u posebnim uvjetima.

               53

               Nadalje, budući da predmetno nacionalno zakonodavstvo izričito upućuje na proces starenja radnika, a nigdje ne spominje cilj oslobađanja radnih mjesta u korist mlađih osoba, proizlazi da je davanje o kojem je riječ u glavnom postupku više povezano s davanjima za slučaj starosti.

               54

               Nadalje, kad je riječ o osnovici za određivanje davanja o kojem je riječ u glavnom postupku, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje u bitnome proizlazi da se iznos prijelazne mirovine određuje s obzirom na iznos starosne mirovine s obzirom na to da je u članku 14. stavku 3. Zakona o prijelaznim mirovinama pojašnjeno da iznos prijelazne mirovine ne može biti niži od iznosa najniže starosne mirovine, kako je utvrđen Zakonom o starosnim mirovinama. Nadalje, člancima 18., 19. i 20. Zakona o prijelaznim mirovinama predviđena su prava na naknadu za slučaj bolesti, na mirovinu za nadživjele osobe i naknadu za troškove pogreba, pod istim uvjetima kao što su oni predviđeni Zakonom o starosnim mirovinama.

               55

               Naposljetku, kad je riječ o uvjetima dodjele davanja o kojem je riječ u glavnom postupku, treba istaknuti da članak 4. Zakona o prijelaznim mirovinama definira opće uvjete u pogledu dobi, godina radnog staža kao i dokazivanja dugotrajnih razdoblja plaćanja i neplaćanja doprinosa, a ti su zahtjevi u načelu vezani uz dodjelu davanja za slučaj starosti, kao različite od uvjeta dodjele koji su općenito uzimaju u obzir za predmirovinska davanja.

               56

               Konkretno, kad je riječ o gubitku prava na prijelaznu mirovinu, valja istaknuti da, iako iz članka 16. Zakona o prijelaznim mirovinama proizlazi da pravo na to davanje prestaje na dan koji prethodi danu kada se stječe pravo na starosnu mirovinu, spis koji je podnesen Sudu međutim ne sadržava nikakav element koji omogućava da se isključi to da je riječ o prijevremenoj starosnoj mirovini u smislu članka 1. točke (x) Uredbe br. 883/2004 s obzirom na to da će se prijelazna mirovina i dalje isplaćivati jednom kada se navrši uobičajena dob za stjecanje prava na starosnu mirovinu ili s obzirom na to da će prijelazna mirovina biti zamijenjena drugim davanjem za slučaj starosti.

               57

               U tim okolnostima, valja utvrditi da, kako iz predmeta i svrhe davanja o kojem je riječ u glavnom postupku tako i iz osnovice njegova određivanja i uvjeta njegove dodjele, proizlazi da je takvo davanje vezano uz rizik starenja iz članka 3. stavka 1. točke (d) Uredbe br. 883/2004 i da se stoga na njega primjenjuje pravilo zbrajanja razdoblja.

               58

               Slijedom toga, na drugo pitanje valja odgovoriti na način da davanje, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, treba smatrati „davanjem za slučaj starosti” u smislu članka 3. stavka 1. točke (d) Uredbe br. 883/2004.

         Treće pitanje

               59

               S obzirom na odgovor na prva dva pitanja, ne treba odgovoriti na treće pitanje.

         Troškovi

               60

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (deseto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Klasifikacija socijalnog davanja kao davanja koje se odnosi na jednu od grana socijalne sigurnosti nabrojenih u članku 3. Uredbe (EZ) br. 883/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti, koju je nadležno nacionalno tijelo provelo u izjavi koju je država članica dala na temelju članka 9. stavka 1. navedene uredbe, nije konačna. Kvalifikaciju kao socijalnog davanja može provesti dotični nacionalni sud autonomno i s obzirom na konstitutivne elemente predmetnog socijalnog davanja tako što će po potrebi Sudu uputiti prethodno pitanje.

                           2.

                           Davanje, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, treba smatrati „davanjem za slučaj starosti” u smislu članka 3. stavka 1. točke (d) Uredbe br. 883/2004.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: poljski


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 29. svibnja 2018.#Sata GmbH & Co. KG protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak za proglašavanje žiga ništavim – Verbalni žig Europske unije 4000 – Apsolutni razlog za odbijanje – Opisni karakter – Članak 52. stavak 1. točke (a) i (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 (sada članak 59. stavak 1. točke (a) i (b) Uredbe (EU) 2017/1001) – Članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe br. 207/2009 (sada članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe 2017/1001) – Jednako postupanje – Načelo dobre uprave – Obveza obrazlaganja.#Predmet T-303/17.


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 31. svibnja 2018.#Ernst & Young P/S protiv Konkurrencerådet.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Sø- og Handelsretten.#Zahtjev za prethodnu odluku – Kontrola koncentracija poduzetnika – Uredba (EZ) br. 139/2004 – Članak 7. stavak 1. – Provedba koncentracije prije prijave Europskoj komisiji i utvrđivanje nespojivosti sa zajedničkim tržištem – Zabrana – Doseg – Pojam ‚koncentracija’ – Otkazivanje jedne od stranaka koncentracije sporazuma o suradnji s trećom osobom.#Predmet C-633/16.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      31. svibnja 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Kontrola koncentracija poduzetnika – Uredba (EZ) br. 139/2004 – Članak 7. stavak 1. – Provedba koncentracije prije prijave Europskoj komisiji i utvrđivanje nespojivosti sa zajedničkim tržištem – Zabrana – Doseg – Pojam ‚koncentracija’ – Otkazivanje jedne od stranaka koncentracije sporazuma o suradnji s trećom osobom”
      U predmetu C‑633/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Sø- og Handelsretten (Pomorski i trgovački sud, Danska), odlukom od 25. studenoga 2016., koju je Sud zaprimio 7. prosinca 2016., u postupku

         Ernst & Young P/S

      protiv

         Konkurrencerådet,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: J. L. da Cruz Vilaça, predsjednik vijeća, A. Tizzano (izvjestitelj), potpredsjednik Suda, A. Borg Barthet, M. Berger i F. Biltgen, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: C. Strömholm, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 15. studenoga 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Ernst & Young P/S, G. Holtsø i J. Plum, advokater,

               –

               za dansku vladu, C. Thorning, u svojstvu agenta, uz asistenciju J. Pinborga, advokata,

               –

               za Europsku komisiju, G. Conte i T. Vecchi, u svojstvu agenata, uz asistenciju H. Peytza, advokata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 18. siječnja 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 7. stavka 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 139/2004 od 20. siječnja 2004. o kontroli koncentracija između poduzetnika (Uredba EZ o koncentracijama) (SL 2004., L 24, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 5., str. 73.).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru tužbe za poništenje koju je podnio Ernst & Young P/S pred Sø- og Handelsretten (Pomorski i trgovački sud, Danska) protiv odluke Konkurrencerådeta (Vijeće za tržišno natjecanje, Danska), kojom je potonji utvrdio da su, s jedne strane, Ernst & Young, Ernst & Young Europe LLP, Ernst & Young Godkendt Revisionsaktieselskab, Ernst & Young Global Limited i EYGS LLP (u daljnjem tekstu: društva EY) i, s druge strane, KPMG Statsautoriseret Revisionspartnerselskab, Komplementar selskabet af 1. januar 2009 Statsautoriseret Revisionsaktieselskab i KPMG Ejendomme Flintholm K/S (u daljnjem tekstu zajedno: društva KPMG DK) povrijedili zabranu provedbe koncentracije prije ishođenja odobrenja Vijeća za tržišno natjecanje (u daljnjem tekstu: obveza odgode), u skladu s člankom 12.c stavkom 5. Konkurrencelova (danski Zakon o tržišnom natjecanju).

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               Uvodne izjave 5., 6., 20. i 34. Uredbe br. 139/2004 glase:

                        „(5)

                        Međutim, treba osigurati da proces reorganizacije ne izazove trajne štete za tržišno natjecanje; pravo Zajednice treba stoga sadržavati propise koji uređuju koncentracije, koje mogu bitno ograničavati tržišno natjecanje na zajedničkom tržištu ili njegovom značajnom dijelu.

                        (6)

                        Stoga je potreban poseban pravni instrument, koji će omogućiti učinkovitu kontrolu svih koncentracija, u smislu njihovog utjecaja na strukturu tržišnog natjecanja u Zajednici i koji će se jedini primjenjivati na takve koncentracije […].

                  […]

                        (20)

                        Pojam koncentracije uputno je definirati tako, da obuhvaća djelovanja koja uzrokuju trajne promjene u kontroli predmetnih poduzetnika, a time i u strukturi tržišta. Stoga u doseg ove Uredbe treba uključiti sve zajedničke pothvate, koji trajno obavljaju sve funkcije samostalnoga gospodarskog subjekta. Osim toga, uputno je s transakcijama, koje su međusobno usko povezane, postupati kao s pojedinačnim koncentracijama [jedinstvenom koncentracijom], jer ih povezuje određeni uvjet ili imaju oblik niza transakcija s vrijednosnim papirima, koje se odvijaju u razumno kratkom vremenskom razdoblju.

                  […]

                        (34)

                        Radi osiguranja učinkovitog nadzora, poduzetnici imaju obvezu unaprijed prijaviti koncentracije, koje su od značaja za cijelu Zajednicu, nakon zaključivanja ugovora, objave javnog nadmetanja ili stjecanja većinskog udjela. […] Provedbu koncentracija treba odgoditi do konačne odluke Komisije. Međutim, treba postojati mogućnost da se prema potrebi odstupi od takve odgode na zahtjev predmetnih poduzetnika. […]”

               4

               Članak 3. iste uredbe, naslovljen „Definicija koncentracije”, u stavcima 1. i 2. određuje:
               „1.   Koncentracija nastaje kada dođe do trajne promjene kontrole uslijed:

                        (a)

                        spajanja dvaju ili više poduzetnika ili dijelova poduzetnika koji su prije bili nezavisni; ili

                        (b)

                        stjecanja izravne ili neizravne kontrole nad cijelim ili nad dijelovima jednog ili više drugih poduzetnika od strane jedne ili više osoba koje već kontroliraju najmanje jednog poduzetnika ili od strane jednog ili više poduzetnika, bilo kupnjom vrijednosnih papira ili imovine na temelju ugovora ili na bilo koji drugi način.

                  2.   Kontrola se temelji na pravima, ugovorima ili bilo kakvom drugom sredstvu, koje zasebno ili u kombinaciji, vodeći računa o svim činjeničnim i pravnim okolnostima, omogućava prevladavajući utjecaj na poduzetnika, posebno putem:

                        (a)

                        vlasništva ili prava na korištenje cijele ili dijela imovine poduzetnika;

                        (b)

                        prava ili ugovora, koji omogućuju prevladavajući utjecaj na sastav, glasovanje ili odlučivanje tijela poduzetnika.”

               5

               U stavku 1. podstavku 1. članka 4. navedene uredbe, naslovljenom „Prethodna prijava koncentracija i predprijavno upućivanje na zahtjev podnositelja prijave”, predviđeno je:
               „Koncentracije koje su, u smislu ove Uredbe, od značaja za cijelu [Uniju], prijavljuju se [Komisiji] prije njihove provedbe, a nakon zaključivanja ugovora, objave javnog nadmetanja ili stjecanja kontrolnog udjela.”

               6

               Članak 7. iste uredbe, naslovljen „Privremena odgoda koncentracijâ”, u stavcima 1. do 3. određuje:
               „1.   Koncentracija od značaja za cijelu Zajednicu, prema definiciji iz članka 1. ili koncentracija, koju Komisija treba ispitati prema članku 4. stavku 5., ne provodi se ili prije nego što bude prijavljena ili dok se ne ocijeni sukladnom sa zajedničkim tržištem, prema odluci iz članka 6. stavka 1. točke (b), članka 8. stavka 1. ili 2. ili na temelju pretpostavke, u skladu s člankom 10. stavkom 6.
               2.   Stavak 1. ne sprečava provedbu javnog nadmetanja ili niza transakcija vrijednosnim papirima, uključujući vrijednosne papire zamjenjive za druge vrijednosne papire, kojima se može trgovati na tržištu kao što je burza, kojima više prodavatelja stječe kontrolu u smislu članka 3., pod uvjetom da:

                        (a)

                        je koncentracija bez odgode prijavljena Komisiji, u skladu s člankom 4.; i

                        (b)

                        stjecatelj ne koristi glasačka prava, koja proizlaze iz odgovarajućih vrijednosnih papira ili to čini samo da bi očuvao punu vrijednost svojih ulaganja na temelju iznimke, koju Komisija odobrava sukladno stavku 3.

                  3.   Komisija može na zahtjev odobriti iznimku od obveza propisanih u stavku 1. ili 2. Zahtjev za odobrenje iznimke mora biti obrazložen. Pri odlučivanju o zahtjevu Komisija uzima u obzir, između ostalog, učinke privremene odgode na jednog ili više poduzetnika koji sudjeluju u koncentraciji ili na treću osobu te moguće ugrožavanje tržišnog natjecanja tom koncentracijom. Takva iznimka može biti podložna uvjetima i obvezama kako bi se osigurali uvjeti učinkovitog tržišnog natjecanja. Zahtjev za iznimkom može se podnijeti, odnosno odobrenje se može izdati u bilo koje vrijeme prije prijavljivanja ili nakon transakcije.”

               7

               Članak 21. Uredbe br. 139/2004, naslovljen „Primjena Uredbe i nadležnost”, u stavku 1. određuje:
               „Ova se Uredba primjenjuje samo na koncentracije definirane u članku 3. Uredbe [Vijeća (EZ) br. 1/2003 od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima [101]. i [102. UFEU‑a] (SL 2003., L 1, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 165.)], (EEZ) br. 1017/68 […], (EEZ) br. 4056/86 […] i (EEZ) br. 3975/87 […] se ne primjenjuju, osim na zajedničke pothvate, koji nisu od značaja za cijelu Zajednicu i čiji je cilj ili posljedica usklađivanje konkurentskog ponašanja poduzetnika, koji ostaju samostalni.”

            Dansko pravo

               8

               U članku 12.c Konkurrencelovena (Zakon o tržišnom natjecanju) predviđeno je:
               „1.   Dansko tijelo za tržišno natjecanje i potrošače odlučuje treba li koncentraciju odobriti ili zabraniti.
               […]
               5.   Koncentracije koje podliježu odredbama ovog zakona ne provode se prije nego što ih se prijavi ili dok ih dansko tijelo za tržišno natjecanje i potrošače ne odobri u skladu sa stavkom 1. ovog članka.
               […]
               6.   Dansko tijelo za tržišno natjecanje i potrošače može odobriti odstupanje od stavka 5. te ga može ograničiti uvjetima i obvezama kako bi se osigurali uvjeti učinkovitog tržišnog natjecanja.”

               9

               Iz objašnjenja članka 12.c danskog Zakona o tržišnom natjecanju proizlazi da se danska pravila o kontroli koncentracija temelje na odgovarajućim pravilima Uredbe br. 139/2004 te da ih, kako u pogledu definicije tako i u pogledu opsega pojma „koncentracija” i obveze privremene odgode, treba tumačiti u skladu s potonjima.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               10

               Dana 18. studenoga 2013. društva KPMG DK zaključila su sporazum o spajanju s društvima EY (u daljnjem tekstu: sporazum o spajanju).

               11

               U vrijeme sklapanja sporazuma o spajanju i društva KPMG DK i društva EY bila su revizorska poduzeća koja su pružala revizorske ili računovodstvene usluge u Danskoj.

               12

               Na dan zaključenja sporazuma o spajanju društva KPMG DK pripadala su međunarodnoj mreži neovisnih revizorskih poduzeća KPMG International Cooperative (u daljnjem tekstu: KPMG International). S obzirom na to da društva KPMG DK nisu bila strukturalno integrirana u KPMG International, 15. veljače 2010. zaključen je sporazum o suradnji između društava KPMG DK i KPMG International (u daljnjem tekstu: sporazum o suradnji). Na temelju tog sporazuma, društva KPMG DK imala su isključivo pravo biti dio mreže KPMG u Danskoj kao i pravo korištenja u poslovnim aktivnostima žigova KPMG Internationala u toj državi članici.

               13

               Sporazum o suradnji sadržava i odredbe o raspodjeli klijenata, obvezi pružanja usluga klijentima iz drugih država i godišnjoj pristojbi za sudjelovanje u suradnji. Osim toga, on je predviđao i da sudjelujuća poduzeća ne mogu među sobom zaključivati komercijalne ugovore, kao što su ugovori o partnerstvu ili o zajedničkom pothvatu. Tim se sporazumom uspostavljala i dobrovoljna te integrirana suradnja između sudjelujućih revizorskih poduzeća, koja su poslovala na temelju zajedničkih normi i postupaka i koja su se u odnosu na klijente predstavljala kao globalna mreža, iako je svako od njih sa stajališta prava tržišnog natjecanja bilo samostalno i neovisno poduzeće.

               14

               Prema odredbama sporazuma o spajanju, društva KPMG DK odmah po njegovu potpisu trebala su objaviti da se, zbog spajanja s društvima EY, povlače iz KPMG Internationala počevši od najkasnije 30. rujna 2014. Na temelju sporazuma o suradnji, stranke su ga mogle otkazati uz otkazni rok od najmanje šest mjeseci prije kraja poreznog razdoblja KPMG Internationala.

               15

               Među strankama glavnog postupka nesporno je da predmetna koncentracija nije bila od značaja za cijelu Zajednicu u smislu Uredbe br. 139/2004, da ju je trebalo prijaviti nadležnim danskim tijelima i da je njezina provedba ovisila o prethodnom odobrenju tih tijela.

               16

               Nakon potpisivanja sporazuma o spajanju 18. studenoga 2013., društva KPMG DK isti su dan otkazala sporazum o suradnji, počevši od 30. rujna 2014. Nije bilo obvezno da tijela nadležna za tržišno natjecanje odobre samo otkazivanje ugovora o suradnji.

               17

               Sklapanje sporazuma o spajanju javno je objavljeno 19. studenoga 2013.

               18

               Dana 20. studenoga 2013. KPMG International objavio je svoju namjeru zadržavanja prisutnosti na danskom tržištu te je u tu svrhu 21. studenoga 2013. osnovao novo društvo za reviziju i računovodstveni nadzor u Danskoj, iako je sporazum o suradnji i dalje bio na snazi.

               19

               Veći broj klijenata društava KPMG DK odlučio je promijeniti revizora, odlučivši se koristiti uslugama ili KPMG Internationala ili drugih subjekata.

               20

               Društva KPMG DK i društva EY započela su predprijavni postupak odmah nakon objave sporazuma o spajanju i nakon što su 21. studenoga 2013. ostvareni prvi kontakti s danskim tijelima.

               21

               Operacija je 13. prosinca 2013. prijavljena Konkurrence- og Forbrugerstyrelsenu (Tijelo za tržišno natjecanje i potrošače, Danska) te je koncentracija odobrena odlukom Vijeća za tržišno natjecanje od 28. svibnja 2014., uz pridržaj nekoliko obveza koje stranke moraju preuzeti. Nakon dobivanja navedenog ovlaštenja, društva KPMG DK i KPMG International dogovorila su se da okončaju sporazum o suradnji nakon 30. lipnja 2014.

               22

               Odlukom od 17. prosinca 2014. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) Vijeće za tržišno natjecanje utvrdilo je da su društva KPMG DK – time što su 18. studenoga 2013. otkazala ugovor o suradnji, u skladu sa sporazumom o spajanju, odnosno prije nego što je Vijeće za tržišno natjecanje odobrilo koncentraciju – povrijedila zabranu provedbe koncentracije prije dobivanja tog odobrenja, predviđenu danskim Zakonom o tržišnom natjecanju.

               23

               Vijeće za tržišno natjecanje pobijanu odluku zasniva na ocjeni svih činjeničnih okolnosti, prema kojoj otkazivanje sporazuma o suradnji predstavlja dio koncentracije, nepovratnog je karaktera i može proizvesti učinke na tržište tijekom razdoblja između samog otkazivanja i odobravanja koncentracije. Vijeće za tržišno natjecanje osobito je smatralo da nije nužno utvrditi da je navedeno otkazivanje sporazuma uzrokovalo učinke koji su nastali na tržištu, već da je dovoljna činjenica da je ono to moglo učiniti.

               24

               Ernst & Young 1. lipnja 2015. podnio je Sø- og Handelsrettenu (Pomorski i trgovački sud) tužbu za poništenje pobijane odluke, u kojoj se, među ostalim, osporava tumačenje Vijeća za tržišno natjecanje dosega zabrane provedbe koncentracije prije dobivanja njegova odobrenja kao i temelji pobijane odluke i utjecaj koji je otkazivanje sporazuma o suradnji imalo na tržište.

               25

               Ernst & Young usto je istaknuo da je ishod glavnog postupka relevantan za pitanje izricanja moguće kaznene sankcije, zato što je dansko tijelo za tržišno natjecanje i potrošače 11. lipnja 2015. predmet uputilo Statsanklageru for Særlig Økonomisk og International Kriminalitet (državni odvjetnik za teška gospodarska i međunarodna kaznena djela) kako bi se postupci društava EY ispitali u svjetlu odredbi kaznenog prava.

               26

               Budući da se danske odredbe o kontroli koncentracija temelje na Uredbi br. 139/2004 i da se Vijeće za tržišno natjecanje u osnovi u svojoj odluci poziva na Komisijinu praksu odlučivanja i sudsku praksu sudova Unije, sud koji je uputio zahtjev smatrao je da tumačenje članka 7. stavka 1. Uredbe br. 139/2004 otvara niz pitanja.

               27

               U tim je okolnostima Sø- og Handelsretten (Pomorski i trgovački sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Koje kriterije treba primijeniti prilikom ocjene primjenjuje li se na postupanje ili mjere poduzetnika zabrana iz članka 7. stavka 1. Uredbe Vijeća br. 139/2004 o kontroli koncentracija između poduzetnika (zabrana uranjene provedbe) i zahtijeva li provedbena mjera iz članka 7. stavka 1. da mjera u cijelosti ili djelomično, činjenično ili pravno, predstavlja element stvarne promjene kontrole ili spajanja djelatnosti koje nastavljaju obavljati poduzeća sudionici, koji – pod uvjetom da su ispunjene pretpostavke o nužnim pragovima – stvara obvezu prijave?

                        2.

                        Može li okončanje sporazuma o suradnji, kao u ovom slučaju, koje je objavljeno u okolnostima koje su opisane u zahtjevu za prethodnu odluku, predstavljati provedbenu mjeru na koju se primjenjuje zabrana iz članka 7. stavka 1. Uredbe Vijeća br. 139/2004 i koje kriterije treba primijeniti prilikom donošenja takve odluke?

                        3.

                        Utječe li na odgovor na drugo pitanje okolnost da je okončanje dovelo do tržišnih učinaka značajnih za pravo tržišnog natjecanja?

                        4.

                        Ako je odgovor na treće pitanje potvrdan, traži se pojašnjenje o kriterijima i stupnju vjerojatnosti koji treba primijeniti prilikom odlučivanja u konkretnom slučaju je li okončanje dovelo do takvih tržišnih učinaka, kao i o značaju mogućnosti da se ti učinci mogu pripisati drugim uzrocima.”

         Nadležnost Suda

               28

               Komisija je izrazila sumnje u nadležnost Suda da odlučuje o ovom zahtjevu za prethodnu odluku, s obzirom na to da se u glavnom postupku ne primjenjuje pravo Unije i da primjenjiv zakon ne upućuje na pravo Unije, već jedino pripremni akti za taj zakon navode da ga treba tumačiti u skladu s Uredbom br. 139/2004 i sudskom praksom Općeg suda i Suda Europske unije.

               29

               U tom pogledu valja podsjetiti na to da je, u skladu s člankom 267. UFEU‑a, Sud nadležan za odlučivanje u prethodnom postupku o tumačenju Ugovorâ kao i tumačenju akata koje su donijele institucije Europske unije. U okviru suradnje između Suda i nacionalnih sudova, uspostavljene tim člankom, isključivo je na nacionalnom sudu da ocijeni, s obzirom na posebnosti svakog predmeta, nužnost prethodne odluke kako bi mogao donijeti svoju presudu kao i relevantnost pitanja koja upućuje Sudu. Stoga, ako se pitanja koja je postavio nacionalni sud odnose na tumačenje odredbe prava Unije, Sud je u načelu dužan donijeti odluku (presuda od 14. ožujka 2013., Allianz Hungária Biztosító i dr., C‑32/11, EU:C:2013:160, t. 19. i navedena sudska praksa).

               30

               U skladu s tom sudskom praksom, Sud se redovito proglašavao nadležnim za odlučivanje o zahtjevima za prethodnu odluku koji se odnose na odredbe prava Unije u situacijama u kojima se činjenice u glavnom postupku nalaze izvan izravnog područja primjene prava Unije, ali u kojima su navedene odredbe postale primjenjive u skladu s nacionalnim zakonodavstvom, koje je radi rješavanja isključivo unutarnjih situacija usklađeno s rješenjima koja sadržava pravo Unije. Naime, u takvim slučajevima postoji jasan interes Unije da se, radi izbjegavanja budućih razlika u tumačenju, odredbe i pojmovi iz prava Unije jednako tumače, bez obzira na okolnosti u kojima ih treba primijeniti (presuda od 14. ožujka 2013., Allianz Hungária Biztosító i dr., C‑32/11, EU:C:2013:160, t. 20. i navedena sudska praksa).

               31

               Kada je riječ o ovom zahtjevu za prethodnu odluku, valja istaknuti da, suprotno talijanskom zakonu o tržišnom natjecanju o kojem je bila riječ u predmetu u kojem je donesena presuda od 11. prosinca 2007., ETI i dr. (C‑280/06, EU:C:2007:775, t. 23. i 24.), danski Zakon o tržišnom natjecanju ne upućuje izravno na odredbe prava Unije čije se tumačenje zahtijeva.

               32

               Isto tako, suprotno odredbama mađarskog Zakona o tržišnom natjecanju o kojem je bila riječ u predmetu u kojem je donesena presuda od 14. ožujka 2013., Allianz Hungária Biztosító i dr. (C‑32/11, EU:C:2013:160, t. 21.), danski Zakon o tržišnom natjecanju ne prenosi vjerno odgovarajuće odredbe Uredbe br. 139/2004.

               33

               Međutim, s jedne strane, iz elemenata spisa podnesenih Sudu proizlazi da pripremni akti za danski Zakon o tržišnom natjecanju pokazuju da je namjera danskog zakonodavca bila usklađivanje nacionalnog prava tržišnog natjecanja u području kontrole koncentracija s pravom Unije, s obzirom na to da se nacionalne odredbe u biti zasnivaju na Uredbi br. 139/2004. Naime, članak 12.c stavak 5. danskog Zakona o tržišnom natjecanju uvodi zabranu provedbe bilo kakve koncentracije prije nego što se prijavi ili je odobre nadležna tijela, što predstavlja zabranu koja je u osnovi jednaka onoj iz članka 7. stavka 1. Uredbe br. 139/2004.

               34

               S druge strane, sud koji je uputio zahtjev u svojoj ocjeni posebnih okolnosti slučaja koji se pred njim vodi i, osobito, pripremnih akata za nacionalni zakon koji je dužan tumačiti smatrao je da dansko pravo treba tumačiti osobito s obzirom na sudsku praksu Suda.

               35

               U tim okolnostima Sud je nadležan za davanje odgovora na pitanja suda koji je uputio zahtjev.

         Prvo, drugo i treće pitanje

               36

               Svojim prvim do trećeg pitanja, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 7. stavak 1. Uredbe br. 139/2004 tumačiti na način da je koncentracija provedena samo operacijom koja, u cijelosti ili djelomično, činjenično ili pravno, doprinosi promjeni kontrole nad ciljnim poduzetnikom. On osobito želi doznati može li se za otkazivanje sporazuma o suradnji u okolnostima kao što su one iz glavnog postupka smatrati da dovodi do provedbe koncentracije i je li u tom pogledu relevantno pitanje je li takvo otkazivanje proizvelo učinke na tržište.

               37

               Kako bi se dao odgovor na ta pitanja, valja podsjetiti na to da članak 7. stavak 1. Uredbe br. 139/2004 određuje samo to da se koncentracija ne provodi prije nego što bude prijavljena ili dok se ne ocijeni sukladnom sa zajedničkim tržištem.

               38

               Stoga ta odredba ne daje nikakav pokazatelj u pogledu uvjeta u kojima se neka koncentracija smatra provedenom i osobito ne precizira može li provedba koncentracije uslijediti nakon operacije koja ne doprinosi promjeni kontrole nad ciljnim poduzetnikom.

               39

               Stoga valja utvrditi da tekst navedenog članka 7. sam po sebi ne omogućuje određivanje dosega u njemu sadržane zabrane.

               40

               No, kada doslovnim tumačenjem neke odredbe prava Unije nije moguće ocijeniti njezin točan doseg, predmetnu odredbu treba protumačiti oslanjajući se na njezin cilj kao i na opću strukturu (presuda od 7. rujna 2017., Austria Asphalt, C‑248/16, EU:C:2017:643, t. 20. i navedena sudska praksa).

               41

               Kada je riječ o ciljevima koji se žele ostvariti Uredbom br. 139/2004, posebice iz njezine uvodne izjave 5. proizlazi da se njome želi osigurati da proces reorganizacije poduzeća ne izazove trajne štete za tržišno natjecanje. Stoga pravo Unije treba sadržavati propise koji uređuju koncentracije koje mogu bitno ograničavati tržišno natjecanje na zajedničkom tržištu ili njegovu znatnijem dijelu. U tu svrhu, prema uvodnoj izjavi 6. navedene uredbe, ona mora omogućiti učinkovitu kontrolu svih koncentracija u smislu njihova utjecaja na strukturu tržišnog natjecanja u Uniji (vidjeti u tom smislu presudu od 7. rujna 2017., Austria Asphalt, C‑248/16, EU:C:2017:643, t. 21.).

               42

               Upravo radi osiguranja učinkovitog nadzora, kako proizlazi iz uvodne izjave 34. Uredbe br. 139/2004, poduzetnici imaju obvezu unaprijed prijaviti koncentracije te se njihova provedba mora odgoditi do donošenja konačne odluke.

               43

               Međutim, valja istaknuti da u tu svrhu članak 7. stavak 1. navedene uredbe, koji zabranjuje provedbu koncentracije, tu zabranu ograničava samo na koncentracije kako su definirane u članku 3. navedene uredbe i time isključuje mogućnost zabrane operacija za koje se ne može smatrati da doprinose provedbi koncentracije.

               44

               Iz navedenog slijedi da – kako bi se definirao doseg članka 7. Uredbe br. 139/2004 – treba uzeti u obzir definiciju pojma koncentracije iz navedenog članka 3.

               45

               Prema toj odredbi, koncentracija nastaje kada dođe do trajne promjene kontrole kao posljedice spajanja dvaju ili više poduzetnika ili dijelova poduzetnika ili stjecanja izravne ili neizravne kontrole nad cijelim ili nad dijelovima jednog ili više drugih poduzetnika od strane jedne ili više osoba koje već kontroliraju najmanje jednog poduzetnika ili od strane jednog ili više poduzetnika, ako kontrola proizlazi iz mogućnosti, stečene pravima, ugovorom ili bilo kojim drugim sredstvom, izvršavanja prevladavajućeg utjecaja na poduzetnikovu djelatnost.

               46

               Iz navedenog slijedi da provedba koncentracije u smislu navedenog članka 7. postoji kada stranke koje sudjeluju u koncentraciji provedu operacije koje doprinose trajnoj promjeni kontrole nad ciljnim poduzetnikom.

               47

               Stoga okolnost da svaka djelomična provedba koncentracije potpada pod područje primjene tog članka ispunjava zahtjev osiguranja učinkovitog nadzora koncentracija. Naime, ako bi strankama koje sudjeluju u koncentraciji bilo zabranjeno provesti koncentraciju samo jednom operacijom, ali bi im bilo dopušteno do istog rezultata doći uzastopnim djelomičnim operacijama, to bi dovelo do smanjenja korisnog učinka zabrane iz članka 7. Uredbe br. 139/2004 te bi na taj način ugrozilo prethodni karakter kontrole predviđene tom uredbom kao i ostvarivanje njezinih ciljeva.

               48

               Upravo s obzirom na to, uvodna izjava 20. navedene uredbe određuje da je s transakcijama koje su međusobno usko povezane uputno postupati kao s pojedinačnim [jedinstvenim] koncentracijama jer ih povezuje određen uvjet ili imaju oblik niza transakcija s vrijednosnim papirima koje se odvijaju u razumno kratkom razdoblju.

               49

               Međutim, ako takve operacije, iako su provedene u okviru koncentracije, nisu nužne da bi se ostvarila promjena kontrole nad poduzetnikom na kojeg se ta koncentracija odnosi, one ne potpadaju pod članak 7. Uredbe br. 139/2004. Naime, te operacije, iako mogu biti akcesorne koncentraciji ili služiti za njezinu pripremu, ne pokazuju izravnu funkcionalnu povezanost s njezinom provedbom, tako da njihova provedba u načelu ne može ugroziti učinkovitost kontrole koncentracija.

               50

               Okolnost da takve operacije mogu proizvesti učinke na tržište sama po sebi ne dostaje da bi se opravdalo drukčije tumačenje navedenog članka 7. Naime, s jedne strane, ocjena učinaka neke operacije na tržište spada u meritum ispitivanja koncentracije. Međutim, obveza suspenzije predviđena u članku 7. Uredbe br. 139/2004 primjenjuje se neovisno o tome je li koncentracija sukladna sa zajedničkim tržištem jer je njezin razlog postojanja upravo osiguranje Komisijine učinkovite kontrole nad svim koncentracijama.

               51

               S druge strane, ne može se isključiti da bi operacija koja ne proizvodi nikakav učinak na tržište svejedno mogla doprinijeti promjeni kontrole nad ciljnim poduzetnikom i da se, u skladu s time, njome – barem djelomično – provodi koncentracija.

               52

               Iz navedenog slijedi da, s obzirom na ciljeve koji se ostvaruju Uredbom br. 139/2004, njezin članak 7. stavak 1. treba tumačiti kao da zabranjuje strankama koncentracije provedbu svake operacije koja doprinosi trajnoj promjeni kontrole nad jednim od poduzetnika na koje se ta koncentracija odnosi.

               53

               Takvo je tumačenje članka 7. u skladu i s općom strukturom Uredbe br. 139/2004.

               54

               Iako je doista točno da se, u skladu s uvodnom izjavom 6. navedene uredbe, preventivna kontrola koncentracija uvedena tom uredbom odnosi na koncentracije koje imaju utjecaja na strukturu tržišnog natjecanja u Uniji, iz nje ni na koji način ne proizlazi da ponašanja poduzetnika koja ne proizvode takve učinke izmiču kontroli Komisije ili nacionalnih tijela nadležnih za tržišno natjecanje (presuda od 7. rujna 2017., Austria Asphalt, C‑248/16, EU:C:2017:643, t. 30.).

               55

               Naime, navedena uredba kao i, osobito, Uredba br. 1/2003 predstavlja dio zakonodavne cjeline kojom se žele provesti članci 101. i 102. UFEU‑a te utemeljiti sustav kontrole koji jamči da na unutarnjem tržištu Unije tržišno natjecanje ne bude narušeno (presuda od 7. rujna 2017., Austria Asphalt, C‑248/16, EU:C:2017:643, t. 31.).

               56

               Kako to proizlazi iz članka 21. stavka 1. Uredbe br. 139/2004, ona se primjenjuje samo na koncentracije definirane u njezinu članku 3., na koje se Uredba br. 1/2003 načelno ne primjenjuje (presuda od 7. rujna 2017., Austria Asphalt, C‑248/16, EU:C:2017:643, t. 32.).

               57

               Naprotiv, potonja uredba ostaje primjenjiva na ponašanja poduzetnika koja, ne predstavljajući koncentraciju u smislu Uredbe br. 139/2004, ipak mogu dovesti do koordinacije među poduzetnicima suprotne članku 101. UFEU‑a i koja su zbog toga podvrgnuta kontroli Komisije ili nacionalnih tijela za tržišno natjecanje (presuda od 7. rujna 2017., Austria Asphalt, C‑248/16, EU:C:2017:643, t. 33.).

               58

               Stoga proširenje područja primjene članka 7. Uredbe br. 139/2004 na operacije koje ne mogu imati učinka na provedbu koncentracije ne samo da bi predstavljalo, kako to u osnovi ističe nezavisni odvjetnik u točki 68. svojeg mišljenja, proširenje područja primjene te uredbe protivno njezinu članku 1. već bi predstavljalo i smanjenje na odgovarajući način područja primjene Uredbe br. 1/2003, koja u tom slučaju više ne bi bila primjenjiva na takve operacije, iako one mogu dovesti do usklađivanja između poduzetnika u smislu članka 101. UFEU‑a.

               59

               Imajući navedeno u vidu, treba zaključiti da članak 7. stavak 1. Uredbe br. 139/2004 treba tumačiti na način da je koncentracija provedena samo operacijom koja, u cijelosti ili djelomično, činjenično ili pravno, doprinosi promjeni kontrole nad ciljnim poduzetnikom.

               60

               Kada je riječ o tome može li se za otkazivanje sporazuma o suradnji, u okolnostima kao što su one iz glavnog postupka, smatrati da dovodi do provedbe koncentracije, treba istaknuti da – prema okolnostima opisanima u zahtjevu za prethodnu odluku, koje je dužan provjeriti sud koji je uputio zahtjev – čak i ako je to otkazivanje povezano s predmetnom koncentracijom i ako joj po karakteru može biti akcesorno i služiti za njezinu pripremu, ipak ostaje činjenica da ono samo po sebi, unatoč učincima koje može proizvesti na tržište, ne doprinosi trajnoj promjeni kontrole nad ciljnim poduzetnikom.

               61

               Naime, osim činjenice da je riječ o operaciji koja se odnosi samo na jednu od stranaka sporazuma o spajanju i na treću osobu, odnosno KPMG International, tim otkazivanjem društva EY nisu stekla mogućnost izvršavanja bilo kakvog utjecaja na društva KPMG DK, koja su, kako to proizlazi iz točaka 12. i 13. ove presude, sa stajališta prava tržišnog natjecanja bila neovisna kako prije tako i nakon navedenog otkazivanja.

               62

               Imajući u vidu sva navedena razmatranja, na prvo do trećeg pitanja valja odgovoriti da članak 7. stavak 1. Uredbe br. 139/2004 treba tumačiti na način da je koncentracija provedena samo operacijom koja, u cijelosti ili djelomično, činjenično ili pravno, doprinosi promjeni kontrole nad ciljnim poduzetnikom. Za otkazivanje ugovora o suradnji u okolnostima kao što su one iz glavnog postupka, koje je dužan provjeriti sud koji je uputio zahtjev, ne može se smatrati da dovodi do provedbe koncentracije, i to neovisno o pitanju je li to otkazivanje proizvelo učinke na tržište.

         Četvrto pitanje

               63

               Uzimajući u obzir odgovor na prvo do trećeg pitanja, nema potrebe odgovarati na četvrto pitanje.

         Troškovi

               64

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                     Članak 7. stavak 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 139/2004 od 20. siječnja 2004. o kontroli koncentracija između poduzetnika (Uredba EZ o koncentracijama) treba tumačiti na način da je koncentracija provedena samo operacijom koja, u cijelosti ili djelomično, činjenično ili pravno, doprinosi promjeni kontrole nad ciljnim poduzetnikom. Za otkazivanje ugovora o suradnji u okolnostima kao što su one iz glavnog postupka, koje je dužan provjeriti sud koji je uputio zahtjev, ne može se smatrati da dovodi do provedbe koncentracije, i to neovisno o pitanju je li to otkazivanje proizvelo učinke na tržište.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: danski


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 31. svibnja 2018.#Neli Valcheva protiv Georgiosa Babanarakisa.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Vrhoven kasacionen sad.#Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Uredba (EZ) br. 2201/2003 – Područje primjene – Pojam ‚pravo na kontakt s djetetom’ – Članak 1. stavak 2. točka (a) i članak 2. točke 7. i 10. – Pravo na kontakt s djetetom baka i djedova.#Predmet C-335/17.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      31. svibnja 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Uredba (EZ) br. 2201/2003 – Područje primjene – Pojam ‚pravo na kontakt s djetetom’ – Članak 1. stavak 2. točka (a) i članak 2. točke 7. i 10. – Pravo na kontakt s djetetom baka i djedova”
      U predmetu C‑335/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Vrhoven kasacionen sad (Vrhovni kasacijski sud, Bugarska), odlukom od 29. svibnja 2017., koju je Sud zaprimio 6. lipnja 2017., u postupku

         Neli Valčeva

      protiv

         Georgiosa Babanarakisa,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, C. G. Fernlund (izvjestitelj), J.-C. Bonichot, A. Arabadjiev i S. Rodin, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za češku vladu, M. Smolek i J. Vláčil, i A. Kasalická, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, Y. G. Marinova i M. Wilderspin, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 12. travnja 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Uredbe Vijeća (EZ) br. 2201/2003 od 27. studenoga 2003. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u bračnim sporovima i u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću, kojom se stavlja izvan snage Uredba (EZ) br. 1347/2000 (SL 2003., L 338, str. 1. i ispravak SL 2014., L 46, str. 22.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Neli Valčeve, s boravištem u Bugarskoj, i njezina bivšeg zeta, Georgiosa Babanarakisa, s boravištem u Grčkoj, u vezi s pravom N. Valčeve na kontakt s djetetom u pogledu njezina unuka.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               Uvodne izjave 2., 5. i 12. Uredbe br. 2201/2003 glase:

                        „(2)

                        Na sastanku Europskoga vijeća u Tampereu, pružena je potpora načelu uzajamnog priznavanja sudskih odluka kao kamena temeljca za uspostavu pravog pravosudnog područja i utvrđeno je, kao prioritet, pravo na posjećivanje djece.

                  […]

                        (5)

                        S ciljem osiguravanja jednakosti svakog djeteta, ova se Uredba odnosi na sve odluke o roditeljskoj odgovornosti, uključujući mjere za zaštitu djeteta, neovisno o bilo kakvoj vezi s bračnim predmetom.

                  […]

                        (12)

                        Nadležnost u predmetima povezanim s roditeljskom odgovornošću, utvrđena ovom Uredbom, temelji se u svjetlu zaštite interesa djeteta, posebno na kriteriju blizine. […]

               4

               Članak 1. te uredbe, naslovljen „Područje primjene”, određuje:
               „1.   Ova se Uredba primjenjuje, bez obzira na prirodu suda, u građanskim stvarima koje se odnose na:

                        (а)

                        razvod, zakonsku rastavu ili poništaj braka;

                        (b)

                        dodjelu, izvršavanje, prijenos, ograničenje ili oduzimanje roditeljske odgovornosti.

                  2.   Stvari iz stavka 1. točke (b) mogu se odnositi na:

                        (а)

                        pravo na roditeljsku skrb i pravo na kontakt s djetetom;

                  […]”

               5

               Članak 2. te uredbe, naslovljen „Definicije”, u točkama 1. i 7. do 10. propisuje:
               „U svrhe ove Uredbe:

                        1.

                        izraz ,sud’ označava sva tijela u državama članicama nadležna u stvarima koje pripadaju u područje primjene ove Uredbe, u skladu s odredbama članka 1.;

                  […]

                        7.

                        izraz ‚roditeljska odgovornost’ označava prava i obveze koje se odnose na dijete ili njegovu imovinu, koja su sudskom odlukom dodijeljena fizičkoj ili pravnoj osobi, primjenom prava ili sporazumom s pravnim učinkom. Ovaj izraz uključuje i prava roditeljske skrbi i odgoja djeteta te prava na kontakt s djetetom;

                        8.

                        izraz ‚nositelj roditeljske odgovornosti’ označava svaku osobu koja ima roditeljsku odgovornost prema djetetu;

                        9.

                        izraz ‚pravo na skrb’ uključuje prava i obveze koji se odnose na roditeljsku skrb nad djetetom, a posebno na pravo određivanja djetetova boravišta;

                        10.

                        izraz ,pravo na kontakt’ označava posebno pravo da se dijete, na ograničeno vrijeme, odvede na mjesto koje nije njegovo uobičajeno boravište”.

               6

               Članak 8. te uredbe, naslovljen „Opća nadležnost”, u stavku 1. određuje:
               „Sudovi države članice nadležni su u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću prema djetetu koje ima uobičajeno boravište u državi članici u trenutku pokretanja postupka.”

            Bugarsko pravo

               7

               Članak 128. Semeen kodeksa (Obiteljski zakonik), u verziji objavljenoj u Državenom vestniku br. 74 od 20. rujna 2016. (u daljnjem tekstu: Obiteljski zakonik), što se tiče „prava na kontakt s djetetom članova obitelji” propisuje:
               „1.   Djed i baka mogu tražiti od Rajonen sad (Općinski sud, Bugarska) prema trenutačnom boravištu djeteta, da poduzme mjere u pogledu njihova prava na kontakt s djetetom ako je to u interesu djeteta. Dijete ima isto pravo.
               2.   Sud stoga primjenjuje članak 59. stavke 8. i 9.
               3.   Ako roditelj kojem je sud dodijelio pravo na kontakt s djetetom privremeno nije u mogućnosti ostvarivati taj kontakt zbog odsutnosti ili bolesti, to pravo mogu ostvarivati baka i djed djeteta.”

               8

               Članak 59. Obiteljskog zakonika određuje:
               „(1)   U slučaju razvoda, bračni drugovi sporazumno odlučuju o pitanjima u vezi sa roditeljskom skrbi i obrazovanjem maloljetne djece rođene u braku, u interesu potonjih. Sud na temelju članka 49. stavka 5. potvrđuje sporazum.
               (2)   U slučaju nepostizanja sporazuma iz stavka 1., sud po službenoj dužnosti odlučuje s kojim roditeljem će djeca živjeti i kojem roditelju se dodjeljuje pravo na roditeljsku skrb, te određuje mjere u vezi s ostvarivanjem tog prava kao i načine izvršavanja prava roditelja na kontakt s djetetom i obveze u pogledu uzdržavanja.
               […]
               (7)   Iznimno, ako je to u interesu djece, sud može odrediti da ona žive kod svojeg djeda ili bake ili u obitelji drugih roditelja ili srodnika, uz njihov pristanak. Ako to nije moguće, dijete se smješta u udomiteljsku obitelj ili u specijaliziranu ustanovu koje imenuje uprava za socijalnu skrb ili u socijalnu ustanovu koja pruža usluge smještaja. U svakom slučaju, sud utvrđuje primjeren način izvršavanja prava roditelja na kontakt s djetetom.
               (8)   U slučaju nužde, sud donosi odgovarajuće zaštitne mjere kako bi zajamčio izvršenje odluke iz stavaka 2. i 7., kao što su:

                        1.

                        ostvarivanje prava na kontakt s djetetom u nazočnosti konkretne osobe;

                        2.

                        ostvarivanje prava na kontakt s djetetom na konkretnom mjestu;

                        3.

                        snošenje djetetovih putnih troškova i, prema potrebi, putnih troškova osobe u djetetovoj pratnji.”

                  (9)   U slučaju promijenjenih okolnosti sud može, na zahtjev jednog roditelja, uprave za socijalnu skrb ili po službenoj dužnosti, izmijeniti mjere koje je prethodno odredio ili odrediti nove.”

               9

               Članak 4. Zakona za licata i semejstvoto (Zakon o osobama i obitelji), u verziji objavljenoj u Državenom vestniku br. 120 od 29. prosinca 2002. propisuje:
               „Osobe starije od 14 i mlađe od 18 godina maloljetni su adolescenti.
               One mogu poduzimati pravne radnje uz suglasnost roditelja ili skrbnika, ali same mogu obavljati manje svakodnevne zadatke kako bi ispunile svoje potrebe i raspolagale onime što su stekle svojim radom.”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               10

               Neli Valčeva je baka Christosa Babanarakisa, rođenog 8. travnja 2002. u braku Mariane Koleve, kćeri N. Valčeve, i G. Babanarakisa. Taj je brak prestao odlukom grčkog suda koji je roditeljsku skrb nad Christosom Babanarakisom povjerio njegovu ocu. Taj je sud odredio načine ostvarivanja majčina prava na kontakt s djetetom, koji uključuju kontakte internetom i telefonom, kao i osobne susrete u Grčkoj u trajanju od nekoliko sati jednom mjesečno.

               11

               Nakon što je tvrdila da joj je nemoguće održavati kvalitetan kontakt s unukom i da je bezuspješno zatražila potporu grčkih tijela, N. Valčeva zahtijevala je od bugarskog prvostupanjskog suda da na temelju članka 128. Obiteljskog zakonika utvrdi načine ostvarivanja prava na kontakt s djetetom u pogledu njezina maloljetnog unuka. Zahtijevala je da joj se odobri da potonjeg redovito viđa, nekoliko vikenda svakog mjeseca, kao i da on ostaje kod nje jedan ili dva tjedna tijekom praznika dvaput godišnje.

               12

               Taj je prvostupanjski sud smatrao da nije nadležan za ispitivanje zahtjeva N. Valčeve. Žalbeni sud koji je odlučivao o žalbi potonje potvrdio je prvostupanjsku odluku, pozvavši se na Uredbu br. 2201/2003. Presudio je da se ta uredba primjenjuje na predmete koji se odnose na pravo na kontakt s djetetom šireg obiteljskog kruga u koji pripadaju njegove bake i djedovi, i da su na temelju članka 8. te uredbe za odlučivanje o tom zahtjevu nadležni sudovi države članice u kojoj je dijete imalo uobičajeno boravište u trenutku pokretanja postupka pred sudom, odnosno grčkim sudovima.

               13

               N. Valčeva podnijela je žalbu u kasacijskom postupku sudu koji je uputio zahtjev. Potonji je naveo da uglavnom dijeli mišljenje žalbenog suda, ali i dodaje da mu je, kako bi utvrdio koji je sud nadležan, potrebno saznati primjenjuje li se Uredba br. 2201/2003 na pravo na kontakt s djetetom baka i djedova.

               14

               U tim je okolnostima Varhoven kasacionen sad (Vrhovni kasacijski sud, Bugarska) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li pojam ‚pravo na kontakt s djetetom’ iz članka 1. stavka 2. točke (a) i članka 2. točke 10. Uredbe [br. 2201/2003] tumačiti na način da se ne primjenjuje samo na kontakt između roditelja i djece već također na kontakt s drugim srodnicima koji nisu roditelji, osobito s djedom i bakom?”

         O prethodnom pitanju

               15

               Svojim prethodnim pitanjem sud koji je uputio zahtjev želi saznati primjenjuje li se na pravo na kontakt s djetetom baka i djedova djeteta Uredba br. 2201/2003 kako bi se utvrdilo treba li se određivanje suda nadležnog za odlučivanje o zahtjevu u vezi s tim pravom na kontakt s djetetom, poput onog koji je podnijela N. Valčeva, izvršiti na temelju te uredbe ili na temelju pravila međunarodnog privatnog prava.

               16

               U prvom slučaju nadležni sudovi su, u pravilu i u skladu s člankom 8. Uredbe br. 2201/2003, sudovi države članice u kojoj dijete ima uobičajeno boravište u trenutku pokretanja postupka. U ovom slučaju, s obzirom na podatke iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, nadležni su grčki sudovi.

               17

               U drugom slučaju nacionalni sudovi, u ovom slučaju bugarski sudovi, moraju utvrditi jesu li nadležni s obzirom na pravila međunarodnog privatnog prava.

               18

               U Uredbi br. 2201/2003 ne navodi se obuhvaća li „pravo na kontakt”, definirano u njezinu članku 2. točki 10., pravo na kontakt s djetetom baka i djedova.

               19

               Taj pojam treba tumačiti autonomno, uzimajući u obzir njegov tekst, strukturu i ciljeve Uredbe br. 2201/2003, s obzirom na, među ostalim, njezine pripremne akte kao i druge akte prava Unije i međunarodnog prava.

               20

               Kad je riječ o tekstu članka 2. točke 10. Uredbe br. 2201/2003, treba utvrditi da je pravo na kontakt definirano široko, tako da osobito obuhvaća pravo da se dijete, na ograničeno vrijeme, odvede na mjesto koje nije njegovo uobičajeno boravište.

               21

               Tom definicijom nije propisano nikakvo ograničenje u pogledu osoba koje mogu biti korisnici tog prava na kontakt.

               22

               Kako bi se utvrdilo jesu li bake i djedovi među osobama na koje se primjenjuje ta definicija, treba uzeti u obzir područje primjene Uredbe br. 2201/2003 kako je navedeno u njezinu članku 1. stavku 1. točki (b), na temelju kojeg se ta uredba primjenjuje na dodjelu, izvršavanje, prijenos, ograničenje ili oduzimanje roditeljske odgovornosti.

               23

               Nadalje, pojam prava na kontakt s djetetom spominje se u, osobito, članku 1. stavku 2. točki (a), kao i u članku 2. točki 7. Uredbe br. 2201/2003.

               24

               U članku 1. stavku 2. točki (a) te uredbe navodi se da se stvari koje se odnose na roditeljsku odgovornost među ostalim odnose na pravo na roditeljsku skrb i pravo na kontakt s djetetom.

               25

               Kad je riječ o članku 2. točki 7. te uredbe, njime se pojam roditeljske odgovornosti definira kao „prava i obveze koje se odnose na dijete ili njegovu imovinu, koji su sudskom odlukom dodijeljeni fizičkoj ili pravnoj osobi, primjenom prava ili sporazumom s pravnim učinkom, uključujući među ostalim i pravo roditeljske skrbi i odgoja djeteta te pravo na kontakt s djetetom.

               26

               S obzirom na te odredbe, valja istaknuti da se Uredbom br. 2201/2003 izričito ne isključuje da je pravo na kontakt s djetetom koje zahtijevaju bake i djedovi u odnosu na svoje unuke obuhvaćeno područjem primjene te uredbe.

               27

               Treba uzeti u obzir i cilj koji se želi postići Uredbom br. 2201/2003.

               28

               Kao što proizlazi iz preambule te uredbe, njome se želi uspostaviti pravosudno područje utemeljeno na uzajamnom priznavanju sudskih odluka utvrđivanjem pravila o nadležnosti, priznavanju i izvršenju odluka u stvarima koje se odnose na roditeljsku odgovornost.

               29

               U skladu s uvodnom izjavom 5. te uredbe, ona se odnosi na „sve” odluke o roditeljskoj odgovornosti.

               30

               Među njima se, u skladu s uvodnom izjavom 2. te uredbe, pravo na posjećivanje djece smatra prioritetom.

               31

               Iz radnog dokumenta Komisije o uzajamnom priznavanju odluka u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću [COM(2001) 166 final] od 27. ožujka 2001. proizlazi da je zakonodavac Unije razmatrao pitanje koje su to osobe koje mogu ostvarivati roditeljsku odgovornost ili koristiti pravo na kontakt s djetetom. Predvidio je nekoliko mogućnosti, osobito ograničavanje zainteresiranih osoba na roditelje djeteta i, nasuprot tomu, nepostojanje svih ograničenja u pogledu konkretnih osoba. U tom se dokumentu među ostalim spominju bake i djedovi, navođenjem prijedloga Konvencije Vijeća Europe o kontaktima s djecom kojom se priznaje pravo djece da imaju kontakte ne samo sa svojim roditeljima, već i s drugim osobama koje su s njima povezane obiteljskim vezama kao što su njihovi bake i djedovi. Zakonodavac Unije se u konačnici odlučio za mogućnost u skladu s kojom se nikakvom odredbom ne smije ograničiti broj osoba koje mogu ostvarivati roditeljsku odgovornost ili imati pravo na kontakt s djetetom.

               32

               Kao što je nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 65. svojeg mišljenja, treba smatrati, s obzirom na pripremne akte u vezi s Uredbom br. 2201/2003, da je zakonodavac Unije namjeravao proširiti područje primjene Uredbe Vijeća (EZ) br. 1347/2000 od 29. svibnja 2000 o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u bračnim sporovima i sporovima o roditeljskoj odgovornosti za zajedničku djecu (SL 2000., L 160, str. 19.) [neslužbeni prijevod], koje je bilo ograničeno na sporove u vezi s roditeljima, te da je sve sudske odluke o roditeljskoj odgovornosti i, slijedom toga, o pravu na kontakt s djetetom, predvidio neovisno o svojstvu osoba koje mogu ostvarivati to pravo i bez isključivanja baka i djedova.

               33

               Iz te analize proizlazi da pojam prava na kontakt s djetetom iz članka 1. stavka 2. točke (a) i članka 2. točaka 7. i 10. Uredbe br. 2201/2003 treba tumačiti tako da se odnosi ne samo na pravo na kontakt s djetetom roditelja u pogledu njihova djeteta, nego i na pravo drugih osoba s kojima je važno da to dijete ima kontakte, osobito na njegove bake i djedove, bez obzira na to jesu li nositelji roditeljske odgovornosti.

               34

               Iz toga slijedi da se na zahtjev baka i djedova da im se dodijeli pravo na kontakt s djetetom u pogledu njihovih unuka primjenjuje članak 1. stavak 1. točka (b) Uredbe br. 2201/2003 i da je, slijedom toga, obuhvaćen njezinim područjem primjene.

               35

               Treba također naglasiti da iako se pravo na kontakt s djetetom ne primjenjuje na sve te osobe, o pitanjima u vezi s tim pravom mogu odlučivati ne samo sudovi određeni u skladu s Uredbom br. 2201/2003, nego i drugi sudovi koji smatraju da su nadležni na temelju međunarodnog privatnog prava. Postoji opasnost od donošenja proturječnih, čak nespojivih, odluka s obzirom na to da pravo na kontakt s djetetom priznato djetetovu srodniku može narušiti ono dodijeljeno nositelju roditeljske odgovornosti.

               36

               Kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 56. svojeg mišljenja, dodjela prava na kontakt s djetetom osobi koja nije roditelj može ugroziti prava i dužnosti roditelja, to jest, u ovom slučaju, pravo oca na skrb i pravo majke na kontakt s djetetom. Stoga, kako bi se izbjeglo donošenje proturječnih odluka i kako bi to bilo u interesu djeteta, potrebno je da isti sud, to jest, u načelu, onaj djetetova uobičajenog boravišta, odlučuje o pravima na kontakt s djetetom.

               37

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje treba odgovoriti tako da pojam „pravo na kontakt s djetetom” iz članka 1. stavka 2. točke (a), kao i članka 2. točaka 7. i 10. Uredbe br. 2201/2003 treba tumačiti na način da obuhvaća pravo na kontakt s djetetom baka i djedova u pogledu njihovih unuka.

         Troškovi

               38

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                     Pojam „pravo na kontakt s djetetom” iz članka 1. stavka 2. točke (a), kao i članka 2. točaka 7. i 10. Uredbe (EZ) br. 2201/2003 od 27. studenoga 2003. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u bračnim sporovima i u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću, kojom se stavlja izvan snage Uredba (EZ) br. 1347/2000, treba tumačiti na način da obuhvaća pravo na kontakt s djetetom baka i djedova u pogledu njihovih unuka.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: bugarski