title: Presuda Suda (treće vijeće) od 8. svibnja 2019.#Violeta Villar Láiz protiv Instituto Nacional de la Seguridad Social (INSS) i Tesorería General de la Seguridad Social (TGSS).#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal Superior de Justicia de Castilla y León.#Zahtjev za prethodnu odluku – Jednako postupanje prema muškarcima i ženama u pitanjima socijalne sigurnosti – Direktiva 79/7/EEZ – Članak 4. – Zabrana svake diskriminacije na temelju spola – Neizravna diskriminacija – Nepuno radno vrijeme – Izračun mirovine.#Predmet C-161/18.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      8. svibnja 2019. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Jednako postupanje prema muškarcima i ženama u pitanjima socijalne sigurnosti – Direktiva 79/7/EEZ – Članak 4. – Zabrana svake diskriminacije na temelju spola – Neizravna diskriminacija – Nepuno radno vrijeme – Izračun mirovine”
      U predmetu C‑161/18,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunal Superior de Justicia de Castilla y León (Visoki sud Kastilje i Leóna, Španjolska), odlukom od 17. siječnja 2018., koju je Sud zaprimio 27. veljače 2018., u postupku

         Violeta Villar Láiz

      protiv

         Instituto Nacional de la Seguridad Social (INSS),

         Tesorería General de la Seguridad Social (TGSS),

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: A. Prechal (izvjestiteljica), predsjednica vijeća, F. Biltgen, J. Malenovský, C. G. Fernlund i L. S. Rossi, suci,
      nezavisni odvjetnik: H. Saugmandsgaard Øe,
      tajnik: L. Carrasco Marco, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 10. siječnja 2019.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za V. Villar Láiz, R. M. Gil López, abogada,

               –

               za Instituto Nacional de la Seguridad Social (INSS) i Tesorería General de la Seguridad Social (TGSS), A. Alvarez Moreno i G. Guadaño Segovia, u svojstvu agenata,

               –

               za španjolsku vladu, L. Aguilera Ruiz i V. Ester Casas, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, S. Pardo Quintillán i C. Valero, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 21. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) i članka 4. Direktive Vijeća 79/7/EEZ od 19. prosinca 1978. o postupnoj provedbi načela jednakog postupanja prema muškarcima i ženama u pitanjima socijalne sigurnosti (SL 1979., L 6, str. 24.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 7.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Violete Villar Láiz, s jedne strane, i Instituto Nacional de la Seguridad Social (INSS) (Državni zavod za socijalnu sigurnost (INSS), Španjolska) i Tesorería General de la Seguridad Social (TGSS) (Opći fond za socijalnu sigurnost (TGSS), Španjolska), s druge strane, vezano uz izračun njezine mirovine.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

         Direktiva 79/7

               3

               Članak 1. Direktive 79/7 određuje:
               „Cilj je ove Direktive postupno provođenje, u području socijalne sigurnosti i drugim elementima socijalne zaštite predviđenima u članku 3., načela jednakog postupanja prema muškarcima i ženama u pitanjima socijalne sigurnosti, u daljnjem tekstu ‚načelo jednakog postupanja’.”

               4

               U skladu s člankom 3. stavkom 1. te direktive:
               „Ova se Direktiva primjenjuje na:

                        (a)

                        zakonske sustave koji pružaju zaštitu od sljedećih rizika:
                        […]

                                 –

                                 starosti,

                           […]”

               5

               Članak 4. stavak 1. navedene direktive predviđa:
               „Načelo jednakog postupanja znači nepostojanje svake diskriminacije na temelju spola, bilo izravne ili neizravne, prije svega s obzirom na bračni ili obiteljski status, posebno u odnosu na:

                        –

                        opseg sustava i uvjeta pristupa tim sustavima,

                        –

                        obveze uplaćivanja doprinosa i izračun doprinosa,

                        –

                        izračun davanja uključujući pripadajuća uvećanja s obzirom na bračnog druga i uzdržavanike te uvjeta koji određuju trajanje i zadržavanje prava na davanje.”

         Direktiva 2006/54/EZ

               6

               Uvodna izjava 30. Direktive 2006/54/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 5. srpnja 2006. o provedbi načela jednakih mogućnosti i jednakog postupanja prema muškarcima i ženama u pitanjima zapošljavanja i rada (SL 2006., L 204, str. 23.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 246. i ispravak SL 2017., L 162, str. 56.), sročena je ovako:
               „Donošenje pravila o teretu dokaza igra značajnu ulogu u osiguravanju učinkovite provedbe načela jednakog postupanja. Stoga bi prema odluci Suda trebalo donijeti odredbe kojima bi se teret dokaza u slučajevima gdje postoji pretpostavka diskriminacije prebacio na tuženika, osim u postupcima u kojima sud ili drugo nacionalno nadležno tijelo istražuje činjenično stanje. Ipak, treba pojasniti da procjena činjenica iz kojih se može pretpostaviti postojanje izravne ili neizravne diskriminacije ostaje u nadležnosti odgovarajućeg nacionalnog tijela u skladu s nacionalnim pravom i[li] praksom. Nadalje, države članice mogu u odgovarajućoj fazi postupka uvesti pravila o dokazivanju koja su povoljnija za tužitelje.”

               7

               Članak 2. stavak 1. te direktive određuje:
               „Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
               […]

                        (b)

                        ‚neizravna diskriminacija’ postoji ako prividno neutralna odredba, kriterij ili postupak može na određeni način staviti u nepovoljniji položaj osobe jednog spola u odnosu na osobe drugog spola, osim ako je ta odredba, kriterij odnosno postupak objektivno opravdan legitimnim ciljem i ako su sredstva za postizanje tog cilja primjerena i nužna;

                  […]”

            Španjolsko pravo

               8

               Članak 209. stavak 1. Ley General de la Seguridad Social (Opći zakon o socijalnoj sigurnosti), u pročišćenom tekstu potvrđenom s Real Decreto Legislativo 8/2015 (Kraljevska zakonodavna uredba 8/2015) od 30. listopada 2015. (BOE br. 261 od 31. listopada 2015., str. 103291. i ispravak BOE br. 36 od 11. veljače 2016., str. 10898.) (u daljnjem tekstu: LGSS), predviđa:
               „Mirovinska osnovica izračunava se tako da se osnovice za plaćanje doprinosa korisnika u razdoblju od 300 mjeseci neposredno prije mjeseca u kojem se zbio događaj na temelju kojeg se stječe pravo, podijele s 350 […].”

               9

               U osmoj prijelaznoj odredbi LGSS‑a navodi se:
               „[…] Od 1. siječnja 2016. mirovinska se osnovica izračunava tako da se osnovice za plaćanje doprinosa u razdoblju od 228 mjeseci neposredno prije mjeseca u kojem se zbio događaj na temelju kojeg se stječe pravo, podijele s 266 […].”

               10

               Sukladno članku 210. stavku 1. LGSS‑a:
               „Visina mirovine određuje se primjenom na osnovicu, izračunanu u skladu s odredbama prethodnog članka, sljedećih postotnih iznosa:

                        a)

                        50 % za prvih petnaest godina uplaćivanja doprinosa;

                        b)

                        Počevši od šesnaeste godine, svaki dodatni mjesec uplaćenih doprinosa dovodi do primjene postotnog iznosa koji između prvog i dvjesto četrdeset osmog mjeseca iznosi 0,19 %, a za svaki mjesec nakon dvjesto četrdeset osmog mjeseca 0,18 %, pri čemu postotni iznos koji se primjenjuje na osnovicu ne smije prijeći 100 % […]

                  […].”

               11

               Za 2016. godinu, u skladu s devetom prijelaznom odredbom LGSS‑a, počevši od šesnaeste godine svaki dodatni mjesec uplaćenih doprinosa dovodi do primjene postotnog iznosa od 0,21 % između prvog i sto šezdeset trećeg mjeseca, a nakon toga od 0,19 % za svaki od sljedećih 83 mjeseca do maksimalno 100 %.

               12

               Članci 245. do 248. LGSS‑a uspostavljaju pravila koja se primjenjuju na radnike zaposlene u nepunom radnom vremenu za potrebe priznavanja novčanih davanja iz sustava socijalne sigurnosti.

               13

               Članak 245. LGSS‑a, naslovljen „Socijalna zaštita”, određuje:
               „1.   Socijalna zaštita koja proizlazi iz ugovora o radu u nepunom radnom vremenu vodi se načelom izjednačavanja radnika koji radi u nepunom radnom vremenu s radnikom koji radi u punom radnom vremenu […]
               2.   Pravila navedena u ovom odjeljku primjenjuju se na radnike zaposlene na temelju ugovora o radu u nepunom radnom vremenu, ugovora o zamjeni osoblja u nepunom radnom vremenu i takozvanog ugovora ‚fijo‑discontinuo’, sukladno odredbama članaka 12. i 16. izmijenjenog teksta Ley del Estatuto de los Trabajadores [(Zakon o definiranju statusa radnika)], koji potpadaju pod područje primjene općeg sustava, uključujući radnike koji rade u nepunom radnom vremenu ili na temelju ugovora ‚fijo‑discontinuo’, a koji potpadaju pod posebni sustav radnika u kućanstvu.”

               14

               Prema članku 246. LGSS‑a, naslovljenom „Plaćanje doprinosa”:
               „1.   Uplata osnovice doprinosa za socijalno osiguranje i doprinosa koji se uz nju plaćaju uvijek je mjesečna i sastoji se od stvarno ostvarenih primanja prema izvršenim satima, kako redovnim tako i prekovremenim.
               2.   Tako određena osnovica za obračun doprinosa ne može biti niža od iznosa određenih propisom.
               3.   Prekovremeni sati podliježu doprinosima za socijalno osiguranje prema istim osnovicama i stopama kao i redovni sati.”

               15

               Članak 247. LGSS‑a o izračunu razdoblja uplate doprinosa predviđa:
               „Za potrebe dokazivanja razdoblja uplate doprinosa potrebnih za stjecanje prava na mirovinska davanja, davanja za trajnu invalidnost, smrt, obiteljsku mirovinu, privremenu nesposobnost, majčinstvo i očinstvo, primjenjuju se sljedeća pravila:

                        a)

                        Različita razdoblja tijekom kojih je radnik bio osiguran na osnovi ugovora o radu u nepunom radnom vremenu uzimaju se u obzir neovisno o trajanju radnog vremena obavljenog za svaku od njih.

                  U tu svrhu koeficijent umanjenja za rad u nepunom radnom vremenu, koji se određuje kao postotni iznos radnog vremena provedenog u nepunom radnom vremenu u odnosu na radno vrijeme koje je proveo usporediv radnik koji je radio u punom radnom vremenu, primjenjuje se na razdoblje osiguranja ostvareno na temelju ugovora o radu u nepunom radnom vremenu, a rezultat je broj dana koji se uzimaju kao da je za njih stvarno uplaćen doprinos za svako razdoblje.
               Broju dana koji proizlazi iz ovog izračuna treba po potrebi pridodati dane uplaćenih doprinosa provedene u punom radnom vremenu, a rezultat je ukupan broj dana uplaćenih doprinosa koji ulaze u izračun za potrebe stjecanja davanja.

                        b)

                        Kada se utvrdi broj dana za koje je potvrđeno plaćanje doprinosa, potrebno je izračunati ukupni koeficijent umanjenja za rad u nepunom radnom vremenu, a taj koeficijent odgovara postotnom udjelu broja dana koji su odrađeni i uknjiženi kao dani koji su bili predmet plaćanja doprinosa, u skladu s odredbama prethodne točke (a), u ukupnom broju dana provedenih u osiguranju tijekom čitavog radnog vijeka radnika. […]

                        c)

                        Najkraće razdoblje uplaćivanja doprinosa koje se zahtijeva od radnika koji rade u nepunom radnom vremenu za svako od novčanih davanja za koje je određeno takvo razdoblje dobiva se nakon što se na konkretno razdoblje generalno primijeni ukupni koeficijent umanjenja vezan uz rad u nepunom radnom vremenu, spomenut u točki b).

                  U slučajevima kada se u svrhu stjecanja odgovarajućeg novčanog davanja traži da cjelokupno minimalno zahtijevano razdoblje plaćanja doprinosa ili njegov dio budu obuhvaćeni određenim rokom, ukupni koeficijent umanjenja za rad u nepunom radnom vremenu primjenjuje se za određivanje traženog razdoblja plaćanja doprinosa. Vremenski okvir u koji treba uključiti zahtijevano razdoblje u svakom je slučaju onaj koji je općenito određen za predmetno davanje.”

               16

               U članku 248. LGSS‑a, naslovljenom „Iznos novčanih davanja”, navodi se:
               „1.   Određivanje osnovice novčanih davanja uređeno je sljedećim pravilima:

                        a)

                        Osnovica mirovinskih davanja i davanja na temelju trajne radne nesposobnosti izračunava se sukladno općem pravilu.

                  […]
               2.   Prilikom izračuna mirovina i davanja na temelju trajne radne nesposobnosti uzrokovane uobičajenom bolešću, razdoblja koja ne podliježu obvezi plaćanja doprinosa uzimaju se u obzir vodeći računa o minimalnoj osnovici za plaćanje doprinosa koja se primjenjuje u svakom trenutku za broj sati predviđen ugovorom o radu.
               3.   Prilikom određivanja visine mirovina i davanja na temelju trajne radne nesposobnosti uzrokovane neprofesionalnom bolešću, broj dana uplaćenih doprinosa izračunat u skladu s odredbama članka 247. stavka 2. točke (a) uvećava se […] primjenom koeficijenta 1,5, pri čemu tako dobiven broj dana ne može biti veći od razdoblja zaposlenja u nepunom radnom vremenu.
               Postotni iznos koji se primjenjuje na odnosnu osnovicu utvrđuje se u skladu s općom ljestvicom na koju se upućuje u članku 210. stavku 1., uz sljedeću iznimku:
               […].”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               17

               Iz odluke kojom se upućuje zahtjev proizlazi da je V. Villar Láiz od INSS‑a zatražila isplatu mirovine.

               18

               INSS joj je odobrio mirovinu od 1. listopada 2016., a vrijednost je izračunata tako da je osnovica pomnožena s koeficijentom smanjenja od 53 %, pri čemu je taj koeficijent uzimao u obzir činjenicu da je V. Villar Láiz znatan dio svojeg radnog vijeka radila u nepunom radnom vremenu.

               19

               Sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da ta osnovica proizlazi iz prosjeka osnovica za obračun doprinosa, izračunatih prema stvarno primljenim plaćama za obavljene sate, a koje su dovele do plaćanja doprinosa u nizu godina prije umirovljenja.

               20

               V. Villar Láiz tražila je da se za izračun iznosa njezine mirovine primijeni koeficijent od 80,04 % kako bi razdoblja rada koja je provela u nepunom radnom vremenu bila uzeta u obzir na isti način kao da se radi o razdobljima provedenima u punom radnom vremenu.

               21

               Nakon što je taj zahtjev odbijen, V. Villar Láiz podnijela je tužbu pred Juzgado de lo Social no 4 de Valladolid (Radni sud br. 4 u Valladolidu, Španjolska). Tvrdila je da je različit tretman uveden nacionalnim propisom bio uzrok neizravne diskriminacije na temelju spola jer su većinu radnika koji rade u nepunom radnom vremenu činile žene.

               22

               Presudom od 30. lipnja 2017. Juzgado de lo Social no 4 de Valladolid (Radni sud br. 4 u Valladolidu) odbio je tužbu s obrazloženjem da različiti tretman prilikom izračuna mirovine rezerviran za radnike koji rade u nepunom radnom vremenu nije imao obilježja diskriminacije jer je cilj primijenjene formule uskladiti izračun s uplaćenim doprinosima, sukladno načelu pro rata temporis.

               23

               V. Villar Láiz na tu je presudu uložila žalbu pred sudom koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku.

               24

               Taj sud objašnjava da je sustav za izračun mirovine uveden nakon što je Tribunal Constitucional (Ustavni sud, Španjolska) donio presudu br. 61/2013. od 14. ožujka 2013. Tribunal Constitucional (Ustavni sud) u toj je presudi, pozivajući se na presudu Suda od 22. studenoga 2012., Elbal Moreno (C‑385/11, EU:C:2012:746), proglasio neustavnim prijašnji sustav koji je kod umirovljenja uzimao u obzir razdoblja provedena u nepunom radnom vremenu razmjerno radnom vremenu provedenom u punom radnom vremenu, ali pritom primjenjujući multiplikator 1,5. Sukladno tom sustavu, ako tako izračunato odrađeno vrijeme ne prelazi petnaest godina, radnik ne stječe mirovinu. Sukladno provedenoj reformi, zakonodavac je izmijenio sustav stjecanja mirovine, pri čemu je za izračun visine mirovine uveo koeficijent umanjenja za radnike koji su radili u nepunom radnom vremenu.

               25

               Navodi da iznos mirovine u pravilu odgovara iznosu osnovice, koja se temelji na prosjeku osnovica za obračun doprinosa u godinama prije odlaska u mirovinu, pomnoženim s postotnim iznosom koji se određuje prema broju godina uplaćivanja doprinosa.

               26

               Što se konkretno tiče radnika koji rade u nepunom radnom vremenu, načini izračuna tog postotnog iznosa definirani su u članku 247. LGSS‑a. Iz tog članka proizlazi da se razdoblja rada u nepunom radnom vremenu ne uračunavaju u cijelosti nego razmjerno njihovoj parcijalnoj naravi, primjenom koeficijenta umanjenja koji odgovara postotnom iznosu koji predstavlja radno vrijeme radnika u nepunom radnom vremenu u usporedbi s radnim vremenom usporedivog radnika zaposlenog u punom radnom vremenu.

               27

               Konačno, sukladno članku 248. stavku 3. LGSS‑a, broj dana uplaćenih doprinosa određen na temelju tog izračuna uvećava se primjenom koeficijenta 1,5, pri čemu broj dana koji iz toga proizlazi ne može biti veći od broja dana koji je stvarno doveo do plaćanja doprinosa.

               28

               Prema mišljenju istoga suda, iz navedenog slijedi da u slučaju razdoblja rada u nepunom radnom vremenu španjolsko pravo najčešće ima negativni utjecaj na radnike koji rade u nepunom radnom vremenu u odnosu na radnike koji rade u punom radnom vremenu, a samo su u nekim slučajevima, što predstavlja manjinu, učinci neutralni, kada je koeficijent umanjenja vezan uz rad u nepunom radnom vremenu jednak ili veći od dvije trećine rada u punom radnom vremenu.

               29

               Iz toga slijedi da je sustav izračuna mirovine dvostruko štetan u slučajevima rada u nepunom radnom vremenu. Naime, uz to što su plaća radnika koji radi u nepunom radnom vremenu, a samim time i mjerodavna osnovica, niže od plaće i osnovice radnika koji radi u punom radnom vremenu, tim se sustavom smanjuje, proporcionalno parcijalnoj naravi radnog vremena, razdoblje plaćanja doprinosa koje se uzima u obzir prilikom utvrđivanja postotnog iznosa koji se primjenjuje na osnovicu.

               30

               Sud koji je uputio zahtjev međutim pojašnjava da nacionalni sustav za izračun mirovine u slučaju rada u nepunom radnom vremenu ima štetno djelovanje većinom za žene jer su prema podacima Instituto Nacional de Estadística (Državni zavod za statistiku, Španjolska) u prvom tromjesečju 2017. godine 75 % radnika u nepunom radnom vremenu činile žene.

               31

               U tim okolnostima sud koji je uputio zahtjev smatra da predmetne odredbe iz glavnog postupka dovode do neizravne diskriminacije na temelju spola protivno članku 4. stavku 1. Direktive 79/7 i članku 21. Povelje. Čini se naime da predmetne nacionalne odredbe ne odgovaraju legitimnom cilju socijalne politike ili barem da nisu proporcionalne tom cilju.

               32

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da se LGSS ne može tumačiti na način koji je u skladu s člankom 4. stavkom 1. Direktive 79/7. U tom pogledu dalje navodi da, sukladno sudskoj praksi Tribunala Constitucional (Ustavni sud), španjolski sud ne bi mogao ukinuti nacionalni propis poput onoga iz glavnog postupka ako se nije obratio Sudu zahtjevom za prethodnu odluku ili uputio prethodno pitanje o ustavnosti pred Tribunal Constitucional (Ustavni sud).

               33

               U tim je okolnostima Tribunal Superior de Justicia de Castilla y Léon (Visoki sud Kastilje i Leóna) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Sukladno španjolskom pravu, mirovina se izračunava tako da se osnovica izračunana na temelju plaća posljednjih godina pomnoži s postotnim iznosom koji ovisi o broju godina uplaćivanja doprinosa tijekom cijelog radnog vijeka. Je li norma nacionalnog prava poput one iz članka 247. točke (a) i članka 248. stavka 3. [LGSS‑a], kojom se umanjuje broj godina koje je moguće uzeti u obzir prilikom primjene postotnog iznosa u slučaju razdoblja rada provedenog u nepunom radnom vremenu, protivna članku 4. stavku 1. Direktive [79/7]? Zahtijeva li članak 4. stavak 1. Direktive [79/7] da se broj godina uplaćivanja doprinosa koje se uzimaju u obzir prilikom određivanja postotnog iznosa koji se primjenjuje na izračun mirovine, određuje na isti način za radnike u punom i nepunom radnom vremenu?

                        2.

                        Je li norma nacionalnog prava poput one iz glavnog postupka u suprotnosti i s člankom 21. [Povelje], slijedom čega je nacionalni sud dužan osigurati punu primjenu te povelje i ne primijeniti sporne zakonske odredbe nacionalnog prava, pri čemu ne mora tražiti ili čekati na njihovo prethodno ukidanje kroz zakonodavni ili bilo koji drugi ustavom predviđeni postupak?”

         O prethodnim pitanjima

            Prvo pitanje

               34

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita treba li članak 4. stavak 1. Direktive 79/7 tumačiti na način da mu se protivi propis države članice poput onoga iz glavnog postupka, prema kojemu se iznos mirovine doprinosnog tipa za radnika koji radi u nepunom radnom vremenu izračunava tako da se osnovica utvrđena na temelju stvarno ostvarenih primanja i stvarno uplaćenih doprinosa pomnoži s postotnim iznosom koji ovisi o trajanju razdoblja uplaćivanja doprinosa, pri čemu se na to razdoblje primjenjuje koeficijent umanjenja koji odgovara omjeru između radnog vremena koje je stvarno provedeno u nepunom radnom vremenu i radnog vremena koje je proveo usporediv radnik koji je radio u punom radnom vremenu, te se uvećava primjenom koeficijenta 1,5.

               35

               Članak 4. stavak 1. te direktive zabranjuje svaku diskriminaciju na temelju spola, bilo izravnu ili neizravnu, među ostalim i kod izračuna davanja iz područja socijalne sigurnosti.

               36

               U tom smislu najprije treba reći da nacionalni propis poput onog iz glavnog postupka ne sadržava izravnu diskriminaciju na temelju spola jer se bez razlike primjenjuje na radnike i radnice.

               37

               Kada je riječ o pitanju sadržava li taj propis neizravnu diskriminaciju, valja podsjetiti na to da taj pojam u kontekstu Direktive 79/7 treba tumačiti na isti način kao u kontekstu Direktive 2006/54 (vidjeti u tom smislu presudu od 26. lipnja 2018., MB (Promjena spola i mirovina), C‑451/16, EU:C:2018:492, t. 34.). Međutim, iz članka 2. stavka 1. točke (b) Direktive 2006/54 proizlazi da neizravna diskriminacija na temelju spola postoji onda kad prividno neutralna odredba, kriterij ili postupak može na određeni način staviti u nepovoljniji položaj osobe jednog spola u odnosu na osobe drugog spola, osim ako je ta odredba, kriterij odnosno postupak objektivno opravdan legitimnim ciljem i ako su sredstva za postizanje tog cilja primjerena i nužna.

               38

               Postojanje takvog posebnog stavljanja u nepovoljniji položaj moglo bi se primjerice utvrditi ako se dokaže da propis poput onoga iz glavnog postupka negativno utječe na znatno veći udio osoba jednog spola u odnosu na osobe drugog spola (vidjeti u tom smislu presudu od 14. travnja 2015., Cachaldora Fernández, C‑527/13, EU:C:2015:215, t. 28. i navedenu sudsku praksu). Na nacionalnom je sudu da ocijeni je li to tako u predmetu iz glavnog postupka.

               39

               U slučaju kad, kao što je to u ovom predmetu, nacionalni sud raspolaže statističkim podacima, Sud je već utvrdio da je najbolji način usporedbe taj da se usporede, s jedne strane, udjeli radnika na koje utječe i na koje ne utječe predmetno pravilo u muškoj radnoj snazi i, s druge strane, ti isti udjeli u ženskoj radnoj snazi. Nije dovoljno uzeti u obzir broj pogođenih osoba jer taj broj ovisi o broju aktivnih radnika u cijeloj državi članici i raspodjeli muških i ženskih radnika u toj državi članici (vidjeti u tom smislu presudu od 9. veljače 1999., Seymour‑Smith i Perez, C‑167/97, EU:C:1999:60, t. 59.).

               40

               U tom je smislu na nacionalnom sudu da ocijeni u kojoj su mjeri valjani i mogu li se uzeti u obzir statistički podaci koji su pred njim izneseni u pogledu stanja radne snage, odnosno naročito jesu li oni izraz čisto slučajnih ili cikličkih pojava i jesu li, općenito govoreći, značajni (vidjeti u tom smislu presudu od 9. veljače 1999., Seymour‑Smith i Perez, C‑167/97, EU:C:1999:60, t. 62. i navedenu sudsku praksu).

               41

               U konkretnom slučaju, iz odluke kojom se upućuje zahtjev razvidno je da nacionalne odredbe o kojima je riječ u glavnom postupku najčešće negativno utječu na radnike koji rade u nepunom radnom vremenu u usporedbi s radnicima koji rade u punom radnom vremenu. Samo u manjem broju slučajeva te odredbe nemaju takvo djelovanje, i to zahvaljujući ublažavajućem aspektu mjere koji se sastoji u tome da se za radnike koji rade u nepunom radnom vremenu uvećava broj dana uplaćenih doprinosa utvrđen primjenom koeficijenta 1,5.

               42

               Osim toga, statistički podaci koje sud koji je uputio zahtjev spominje u svojem zahtjevu za prethodnu odluku pokazuju da je u prvom tromjesečju 2017. u Španjolskoj bilo 15906700 zaposlenika, od čega 8332000 muškaraca i 7574600 žena. U tom istom razdoblju broj zaposlenika koji rade u nepunom radnom vremenu iznosio je 2460200 (15,47 % zaposlenih), od čega 613700 muškaraca (7,37 % zaposlenih muškaraca) i 1846500 žena (24,38 % zaposlenih žena). Iz tih podataka proizlazi da su u navedenom razdoblju otprilike 75 % radnika koji rade u nepunom radnom vremenu bile žene.

               43

               Međutim, španjolska vlada tvrdi da se od ukupnog broja zahtjeva za mirovinu koje je INSS pozitivno riješio u razdoblju od 2014. do 2017., i u kojima su razdoblja rada i uplate doprinosa u nepunom radnom vremenu bila uzeta u obzir vodeći računa o ukupnom faktoru rada u nepunom radnom vremenu, njih otprilike 60 % odnosilo na žene, a 40 % na muškarce.

               44

               Bez obzira na to važno je naglasiti da je, kada je riječ o grupi radnika na koje su konkretno utjecale nacionalne odredbe iz glavnog postupka, iz spisa kojim Sud raspolaže proizlazi da je za 65 % radnika zaposlenih u nepunom radnom vremenu, dakle onih koji su u prosjeku radili manje od dvije trećine uobičajenog trajanja rada radnika u punom radnom vremenu, koeficijent umanjenja koji se primjenjuje na osnovicu niži od onog koji se primjenjuje na osnovicu radnika zaposlenih u punom radnom vremenu. Iz toga slijedi da su radnici koji rade u skraćenom nepunom radnom vremenu u nepovoljnijem položaju zbog primjene tog koeficijenta umanjenja.

               45

               Kao što je već istaknuto u točki 40. ove presude, sud koji je uputio zahtjev mora provjeriti jesu li ti podaci valjani, reprezentativni i značajni. U tom smislu treba posebno podsjetiti na to da usporedba iz točke 39. ove presude u konkretnom slučaju mora ciljati grupu radnika koji rade u skraćenom nepunom radnom vremenu kao grupu radnika na koje propis iz glavnog postupka stvarno utječe.

               46

               Nadalje, kao što je razvidno i iz uvodne izjave 30. Direktive 2006/54, ocjenu činjenica na temelju kojih se može pretpostaviti postojanje neizravne diskriminacije mora provesti nacionalno sudsko tijelo, u skladu s nacionalnim pravom ili nacionalnim praksama koji mogu posebno predviđati da se neizravna diskriminacija može dokazivati na bilo koji način, a ne samo na temelju statističkih podataka (vidjeti po analogiji presudu od 19. travnja 2012., Meister, C‑415/10, EU:C:2012:217, t. 43.).

               47

               U slučaju da sud koji je uputio zahtjev na temelju dobivenih statističkih podataka te eventualno i drugih relevantnih dokaza zaključi da nacionalni propis iz glavnog postupka posebno stavlja u nepovoljan položaj žene u odnosu na muškarce, takav bi propis bio u suprotnosti s člankom 4. stavkom 1. Direktive 79/7, osim ako on ne bi bio opravdan objektivnim čimbenicima koji nisu ni na koji način povezani s diskriminacijom na temelju spola.

               48

               To bi bio slučaj ako odabrana sredstva ispunjavaju legitimni cilj socijalne politike države članice čije je zakonodavstvo sporno, ako su prikladna za postizanje njime propisanog cilja te su za to nužna (vidjeti u tom smislu presudu od 22. studenoga 2012., Elbal Moreno, C‑385/11, EU:C:2012:746, t. 32. i navedenu sudsku praksu).

               49

               U tom smislu INSS i španjolska vlada tvrde da je razmjerno umanjenje mirovine u slučaju rada u nepunom radnom vremenu izraz općeg cilja socijalne politike koji je zacrtao nacionalni zakonodavac jer je ta korekcija ključna u kontekstu sustava socijalne sigurnosti doprinosnog tipa. Smatraju naime da je takvo umanjenje nužno s obzirom na načela doprinosa i jednakosti između radnika koji rade u nepunom i punom radnom vremenu i da ima objektivno opravdanje u činjenici da u slučaju rada u nepunom radnom vremenu mirovina predstavlja protučinidbu za obavljeni posao i doprinos sustavu koji su manjeg opsega.

               50

               U tom smislu treba podsjetiti da okolnost da su iznosi mirovina prilagođeni pro rata temporis, kako bi se uzelo u obzir smanjeno radno vrijeme radnika koji radi u nepunom radnom vremenu u odnosu na ono radnika koji radi u punom radnom vremenu, ne može se smatrati sama po sebi protivnom pravu Unije (vidjeti u tom smislu rješenje od 17. studenoga 2015., Plaza Bravo, C‑137/15, EU:C:2015:771, t. 27. i navedenu sudsku praksu).

               51

               Međutim, Sud je također zaključio da se mjera koja dovodi do smanjenja iznosa mirovine radnika na način koji je više nego proporcionalan prilikom uračunavanja razdoblja njegove radne aktivnosti u nepunom radnom vremenu ne može smatrati objektivno opravdanom činjenicom da je mirovina u tom slučaju protučinidba za obavljeni posao manjeg opsega (presuda od 23. listopada 2003., Schönheit i Becker, C‑4/02 i C‑5/02, EU:C:2003:583, t. 93.).

               52

               U konkretnom slučaju iz odluke kojom se upućuje zahtjev razvidno je da nacionalni propis iz glavnog postupka sadržava dva čimbenika koji mogu umanjiti iznos mirovina radnika koji rade u nepunom radnom vremenu. Prvo, mirovinska osnovica utvrđuje se ovisno o osnovicama za obračun doprinosa, a one čine stvarno ostvarena primanja koja ovise o odrađenim satima. Iz toga slijedi da je navedena osnovica za radnika koji radi u nepunom radnom vremenu niža od osnovice usporedivog radnika koji radi u punom radnom vremenu. Drugo, iako se ta osnovica množi s postotnim iznosom koji ovisi o broju dana uplaćenih doprinosa, na sam taj broj dana se primjenjuje koeficijent umanjenja koji odgovara omjeru između radnog vremena koje je dotični radnik stvarno proveo u nepunom radnom vremenu i radnog vremena koje je proveo usporediv radnik koji je radio u punom radnom vremenu.

               53

               Taj drugi čimbenik je, istina, ublažen činjenicom da se, u skladu s člankom 248. stavkom 3. LGSS‑a, broj dana uplaćenih doprinosa koji se utvrdi nakon primjene koeficijenta umanjenja, uvećava primjenom koeficijenta 1,5.

               54

               Međutim, treba naglasiti da prvi čimbenik, to jest činjenica da je osnovica za radnika koji radi u nepunom radnom vremenu, kao protučinidba za obavljeni posao manjeg opsega, niža od osnovice usporedivog radnika koji radi u punom radnom vremenu, već takve naravi da može omogućiti postizanje zacrtanog cilja koji se prije svega sastoji u zaštiti sustava socijalne sigurnosti doprinosnog tipa.

               55

               Dakle, primjena, pored navedenog, koeficijenta umanjenja za rad u nepunom radnom vremenu nadilazi ono što je nužno za postizanje tog cilja te za grupu radnika koji su radili u skraćenom nepunom radnom vremenu, tj. manje od dvije trećine usporedivog rada u punom radnom vremenu, dovodi do smanjenja iznosa mirovine koje je veće od onoga koje bi rezultiralo ako bi se njihovo radno vrijeme uzimalo u obzir samo pro rata temporis.

               56

               U tim okolnostima na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 4. stavak 1. Direktive 79/7 treba tumačiti na način da mu se protivi propis države članice poput onoga iz glavnog postupka, prema kojemu se iznos mirovine doprinosnog tipa za radnika koji radi u nepunom radnom vremenu izračunava tako da se osnovica utvrđena na temelju stvarno ostvarenih primanja i stvarno uplaćenih doprinosa pomnoži s postotnim iznosom koji ovisi o trajanju razdoblja uplaćivanja doprinosa, pri čemu se na samo to razdoblje primjenjuje koeficijent umanjenja koji odgovara omjeru između radnog vremena koje je stvarno provedeno u nepunom radnom vremenu i radnog vremena koje je proveo usporediv radnik koji je radio u punom radnom vremenu, te se uvećava primjenom koeficijenta 1,5, ako taj propis posebno negativno utječe na ženske u odnosu na muške radnike.

            Drugo pitanje

               57

               Imajući u vidu odgovor na prvo pitanje, nema potrebe odgovarati na drugo pitanje.

         Troškovi

               58

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Članak 4. stavak 1. Direktive Vijeća 79/7/EEZ od 19. prosinca 1978. o postupnoj provedbi načela jednakog postupanja prema muškarcima i ženama u pitanjima socijalne sigurnosti treba tumačiti na način da mu se protivi propis države članice poput onoga iz glavnog postupka, prema kojemu se iznos mirovine doprinosnog tipa za radnika koji radi u nepunom radnom vremenu izračunava tako da se osnovica utvrđena na temelju stvarno ostvarenih primanja i stvarno uplaćenih doprinosa pomnoži s postotnim iznosom koji ovisi o trajanju razdoblja uplaćivanja doprinosa, pri čemu se na samo to razdoblje primjenjuje koeficijent umanjenja koji odgovara omjeru između radnog vremena koje je stvarno provedeno u nepunom radnom vremenu i radnog vremena koje je proveo usporediv radnik koji je radio u punom radnom vremenu, te se uvećava primjenom koeficijenta 1,5, ako taj propis posebno negativno utječe na ženske u odnosu na muške radnike.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: španjolski


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 8. svibnja 2019.#Ministero dell'Istruzione, dell'Università e della Ricerca - MIUR protiv Fabio Rossato i Conservatorio di Musica F.A. Bonporti.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Corte di Appello di Trento.#Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Rad na određeno vrijeme – Ugovori sklopljeni s poslodavcem iz javnog sektora – Mjere za sankcioniranje zlouporabe ugovora o radu na određeno vrijeme – Konverzija radnog odnosa u radni odnos na neodređeno vrijeme – Ograničenje retroaktivnog učinka konverzije – Nepostojanje novčane naknade štete.#Predmet C-494/17.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      8. svibnja 2019. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Rad na određeno vrijeme – Ugovori sklopljeni s poslodavcem iz javnog sektora – Mjere za sankcioniranje zlouporabe ugovora o radu na određeno vrijeme – Konverzija radnog odnosa u radni odnos na neodređeno vrijeme – Ograničenje retroaktivnog učinka konverzije – Nepostojanje novčane naknade štete”
      U predmetu C‑494/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Corte d’appello di Trento (Žalbeni sud u Trentu, Italija), odlukom od 13. srpnja 2017., koju je Sud zaprimio 14. kolovoza 2017., u postupku

         Ministero dell’Istruzione, dell’Università e della Ricerca – MIUR

      protiv

         Fabija Rossata,

         Conservatorio di Musica F. A. Bonporti,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, potpredsjednica Suda, u svojstvu predsjednika prvog vijeća, A. Arabadjiev (izvjestitelj), E. Regan, C. G. Fernlund i S. Rodin, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: R. Schiano, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak, uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za F. Rossata, A. Mastrolia, avvocatessa,

               –

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju L. Fiandaca, C. Colelli i G. D’Avanzo, , avvocati dello Stato,

               –

               za Europsku komisiju, G. Gattinara i M. van Beek, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 6. prosinca 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 5. točke 1. Okvirnog sporazuma o radu na određeno vrijeme, sklopljenog 18. ožujka 1999. (u daljnjem tekstu: Okvirni sporazum), koji se nalazi u Prilogu Direktivi Vijeća 1999/70/EZ od 28. lipnja 1999. o Okvirnom sporazumu o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP (SL 1999., L 175, str. 43.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 4., str. 228.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Ministero dell’Istruzione, dell’Università e della Ricerca – MIUR (Ministarstvo školstva, visokog obrazovanja i istraživanja – MIUR, Italija), s jedne strane, te Fabija Rossata i Conservatorio di Musica F. A. Bonporti (državni glazbeni konzervatorij F. A. Bonporti, Italija), s druge strane, u vezi s naknadom štete koju je F. Rossato navodno pretrpio zbog sklapanja uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme tijekom razdoblja između 18. studenoga 2003. i 2. rujna 2015.

         Pravni okvir

            Pravo unije

               3

               Svrha Direktive 1999/70 jest, u skladu s njezinim člankom 1., „staviti na snagu Okvirni sporazum […], zaključen […] između općih međusektorskih organizacija [Europske konfederacije sindikata (ETUC), Unije industrijskih saveza europskih poslodavaca (UNICE) i Europskog centra poduzeća s javnim sudjelovanjem (CEEP)], koji je u Prilogu ovoj Direktivi”.

               4

               U skladu s člankom 1. Okvirnog sporazuma, njegova je svrha, s jedne strane, poboljšati kvalitetu rada na određeno vrijeme osiguranjem primjene načela nediskriminacije i, s druge strane, ustanoviti okvir za sprečavanje zlouporaba koje proizlaze iz primjene uzastopnih ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme.

               5

               Članak 5. Okvirnog sporazuma, naslovljen „Mjere za sprečavanje zlouporaba”, određuje:

                        „1.

                        Kako bi spriječile zlouporabe, koje proizlaze iz uzastopnih ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme, države članice uvode, nakon savjetovanja sa socijalnim partnerima, u skladu s nacionalnim pravom, kolektivnim ugovorima ili praksom, i/ili socijalni partneri, kada ne postoje odgovarajuće pravne mjere za sprečavanje zlouporaba, tako da uzimaju u obzir potrebe pojedinačnih sektora i/ili kategorija radnika, jednu ili više sljedećih mjera:

                                 (a)

                                 objektivni razlozi kojima se opravdava obnavljanje tih ugovora ili odnosa;

                                 (b)

                                 najdulje ukupno trajanje uzastopnih ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme;

                                 (c)

                                 broj obnavljanja tih ugovora ili odnosa.

                        2.

                        Države članice, nakon savjetovanja sa socijalnim partnerima, i/ili socijalni partneri prema potrebi utvrđuju pod kojim uvjetima će se ugovori o radu ili radni odnosi na određeno vrijeme

                                 (a)

                                 smatrati ‚uzastopnim’;

                                 (b)

                                 smatrati ugovorima ili odnosima na neodređeno vrijeme.”

            Talijansko pravo

               6

               Članak 1. legge n. 107 – Riforma del sistema nazionale di istruzione e formazione e delega per il riordino delle disposizioni legislative vigenti (Zakon br. 107 o reformi nacionalnog sustava obrazovanja i osposobljavanja te prijenosu ovlasti za izmjenu zakonodavnih odredbi koje su na snazi) od 13. srpnja 2015. (GURI br. 162 od 15. srpnja 2015. (u daljnjem tekstu: Zakon br. 107/2015) u svojem stavku 95. određuje:
               „Za školsku godinu 2015./2016., [MIUR] je ovlašten provesti izvanredni plan zapošljavanja nastavnika na neodređeno vrijeme u javnim obrazovnim ustanovama na svim razinama, kako bi se popunila sva glavna i pomoćna radna mjesta koja su ‚zakonski određena’ i koja su još raspoloživa i slobodna nakon provedbe zapošljavanja za stalno za istu školsku godinu na temelju članka 399. jedinstvenog teksta na koji se odnosi [decreto legislativo n. 297 – Testo unico delle disposizioni legislative in materia di istruzione (Zakonodavna uredba br. 297 o jedinstvenom tekstu zakonodavnih odredbi primjenjivih u području obrazovanja) od 16. travnja 1994. (redovni dodatak GURI‑ju br. 115 od 19. svibnja 1994.) (u daljnjem tekstu: Uredba br. 297/1994)], nakon čega se brišu popisi prikladnih kandidata na natječajima temeljenim na kvalifikacijama i testovima koji su objavljeni prije 2012. […].”

               7

               U skladu s člankom 1. stavkom 131. Zakona 107/2015:
               „Nakon 1. rujna 2016. ugovori o radu na određeno vrijeme sklopljeni s nastavničkim, obrazovnim, administrativnim, tehničkim i pomoćnim osobljem u državnim školskim i obrazovnim institucijama za popunjavanje raspoloživih i slobodnih radnih mjesta ne mogu prelaziti ukupno trajanje od 36 mjeseci, uključujući s prekidima.”

               8

               Članak 1. stavak 132. Zakona br. 107/2015 predviđa:
               „Procjenom prihoda i rashoda [MIUR‑a] predviđa se uspostava fonda za plaćanja radi provedbe sudskih odluka čiji je predmet naknada štete zbog ponovljenog sklapanja ugovora [o radu] na određeno vrijeme za ukupno trajanje dulje od 36 mjeseci, uključujući s prekidima, za raspoloživa i slobodna radna mjesta, sa sredstvima u visini od 10 milijuna eura za svaku od godina 2015. i 2016. […]”.

               9

               Članak 399. Uredbe br. 297/1994 predviđa da se zapošljavanje nastavničkog osoblja provodi putem natječaja i stalnih popisa prikladnih kandidata.

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               10

               F. Rossato bio je zaposlen kao profesor harmonike na Conservatorio Statale di Musica di Trento F. A. Bonporti (državni glazbeni konzervatorij F. A. Bonporti u Trentu, Italija; u daljnjem tekstu: konzervatorij), na temelju ugovora o radu na određeno vrijeme, od kojih je prvi sklopljen 18. studenoga 2003. Taj radni odnos nastavio se bez prekida na temelju 17 uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme, za obavljanje iste funkcije.

               11

               F. Rossato podnio je 20. prosinca 2011. pred Tribunaleom di Rovereto (Sud u Roveretu, Italija) zahtjeve za utvrđivanje nezakonitosti odredbi kojima se određuje prestanak različitih uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme koje je sklopio sa svojim poslodavcem i konverzije njegova radnog odnosa na određeno vrijeme u ugovor o radu na neodređeno vrijeme s retroaktivnim učinkom od datuma sklapanja prvog ugovora (u daljnjem tekstu: konverzija). Također zahtijeva, podredno, naknadu štete nastale zbog zlouporabe ugovora o radu na određeno vrijeme i uzimanja u obzir, u skladu s odredbom 4. Okvirnog ugovora, u izračunu njegove naknade za rad, radnog staža koji je stekao na temelju tog radnog odnosa. Tribunale di Rovereto (Sud u Roveretu) prihvatio je samo zahtjev o priznavanju radnog staža u svrhu naknade za rad. Odbio je tvrdnje koje se temelje na zlouporabi ugovora o radu na određeno vrijeme.

               12

               Corte d’appello di Trento (Žalbeni sud u Trentu), pred kojim je 5. ožujka 2013. žalbu protiv te presude podnio MIUR, a kasnije 31. svibnja 2013. F. Rossato, prekinuo je postupak u predmetu u nekoliko navrata u iščekivanju, s jedne strane, presude od 26. studenoga 2014., Mascolo i dr. (C‑22/13, C‑61/13 do C‑63/13 i C‑418/13, EU:C:2014:2401), i, s druge strane, odluka Corte costituzionale (Ustavni sud, Italija) i Corte suprema di cassazione (Kasacijski sud, Italija) o Zakonu br. 107/2015 donesenom 13. srpnja 2015., nakon presude od 26. studenoga 2014., Mascolo i dr. (C‑22/13, C‑61/13 do C‑63/13 i C‑418/13, EU:C:2014:2401), kako bi se nacionalni propis prilagodio obvezama koje proizlaze iz Okvirnog sporazuma, a koje je utvrdio Sud u navedenoj presudi.

               13

               Dana 2. rujna 2015., tijekom postupka pred žalbenim sudom, poslodavac F. Rossata proveo je zapošljavanje potonjeg za stalno s retroaktivnim učinkom od 1. siječnja 2014., čime je njihov radni odnos postao radni odnos na neodređeno vrijeme. Sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da zapošljavanje F. Rossata za stalno, provedeno u skladu s člankom 399. Zakonodavne uredbe br. 297/1994, proizlazi iz njegova položaja na stalnom popisu prikladnih kandidata, a ne na provedbi izvanrednog plana zapošljavanja uspostavljenog Zakonom br. 107/2015.

               14

               Sud koji je uputio zahtjev ističe da je Corte suprema di cassazione (Kasacijski sud), pozivajući se na sudsku praksu Cortea costituzionale (Ustavni sud), presudio da se prijelaznim odredbama iz članka 1. stavka 95. Zakona br. 107/2015 o izvanrednom zapošljavanju profesora koji se nalaze na popisu kandidata za zapošljavanje provode pravila koja je Sud utvrdio u presudi od 26. studenoga 2014., Mascolo i dr. (C‑22/13, C‑61/13 do C‑63/13 i C‑418/13, EU:C:2014:2401). Smatrao je, među ostalim, da konverzija radnog odnosa u radni odnos na neodređeno vrijeme, koju predviđa taj zakon u skladu s izvanrednim planom zapošljavanja, kao i, s istim učinkom, druge moguće konverzije u vezi s radnim odnosom na neodređeno vrijeme, kao što je napredovanje na popisu prikladnih kandidata, predstavljaju, u pogledu slučajeva zlouporabe prije stupanja na snagu Zakona br. 107/2015, proporcionalne, dovoljno učinkovite i odvraćajuće mjere za sankcioniranje takvih zlouporaba, tako da radnik kojem je konvertiran radni odnos, bez obzira na razlog, ne može zahtijevati nikakvu financijsku naknadu po toj osnovi.

               15

               Sud koji je uputio zahtjev sumnja u zakonitost takvog tumačenja s obzirom na Okvirni sporazum i načela koja je Sud utvrdio u presudi Mascolo i dr. (C‑22/13, C‑61/13 do C‑63/13 i C‑418/13, EU:C:2014:2401).

               16

               U tim je okolnostima Corte d’appello di Trento (Žalbeni sud u Trentu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li članak 5. točku 1. Okvirnog sporazuma […] tumačiti na način da mu se protivi primjena članka 1. stavaka 95., 131. i 132. Zakona br. 107/2015, čije odredbe, kada je riječ o nastavnicima, predviđaju promjenu radnog odnosa na određeno vrijeme u radni odnos na neodređeno vrijeme pro futuro, bez retroaktivnog učinka i bez naknade štete, kao proporcionalnih, dovoljno djelotvornih i odvraćajućih mjera kojima se jamči puna učinkovitost odredbi Okvirnog sporazuma u slučaju povrede potonjeg sporazuma zlouporabom uzastopnih ugovora na određeno vrijeme tijekom razdoblja koje je prethodilo razdoblju u kojem su mjere predviđene tim odredbama trebale imati pravne učinke?”

         Dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku

               17

               Talijanska vlada osporava dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku. U tom pogledu tvrdi da je postavljeno pitanje, u dijelu u kojem se odnosi na članak 1. stavke 95., 131. i 132. Zakona br. 107/2015, hipotetsko jer se ta odredba ne primjenjuje na situaciju u glavnom postupku. Navodi da radni odnos F. Rossata nije konvertiran u skladu s člankom 1. stavkom 95. tog zakona, nego na temelju „prethodnih instrumenata odabira i natječaja”, kako su se primjenjivali prije stupanja na snagu Zakona br. 107/2015, u ovom slučaju zapošljavanja za stalno s obzirom na položaj na stalnom popisu prikladnih kandidata.

               18

               Međutim, iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da Corte costituzionale (Ustavni sud) i Corte suprema di cassazione (Kasacijski sud), u skladu sa Zakonom br. 107/2015, koji načelno isključuje naknadu odnosnom radniku s obzirom na to da je njegov radni odnos na određeno vrijeme konvertiran u radni odnos na neodređeno vrijeme, ne prave razliku između slučajeva konverzije radnog odnosa na temelju tog zakona, među ostalim u okviru izvanrednog plana zapošljavanja predviđenog u njegovu članku 1. stavku 95., i onih koji proizlaze iz prethodnih instrumenata odabira i natječaja uspostavljenih prije donošenja navedenog zakona. Sud koji je uputio zahtjev navodi da su ti sudovi stoga proširili područje primjene Zakona br. 107/2015 na nastavnike, kao što je F. Rossato, kojima je radni odnos konvertiran na temelju tih instrumenata, uz isključenje, također i za te nastavnike, prava na novčanu naknadu.

               19

               U tom kontekstu treba podsjetiti da pitanja o tumačenju prava Unije koja uputi nacionalni sud unutar pravnog i činjeničnog okvira koji utvrđuje pod vlastitom odgovornošću i čiju točnost Sud nije dužan provjeravati uživaju presumpciju relevantnosti. Sud može odbiti odlučiti o pitanju koje je uputio nacionalni sud samo kad je očito da traženo tumačenje prava Unije nema nikakav odnos sa stvarnošću ili predmetom glavnog postupka, kada je problem hipotetske naravi ili kad Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima koji su potrebni kako bi na koristan način odgovorio na pitanja koja su mu postavljena (presuda od 4. prosinca 2018., Minister for Justice and Equality i Commissioner of An Garda Síochána, C‑378/17, EU:C:2018:979, t. 27., i navedena sudska praksa).

               20

               U ovom slučaju, s obzirom na informacije iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, valja smatrati da pitanje upućeno Sudu kao prethodno pitanje nije hipotetsko i, prema tome, da je zahtjev za prethodnu odluku dopušten.

         O prethodnom pitanju

               21

               Valja podsjetiti da je, u okviru suradnje između nacionalnih sudova i Suda ustanovljene u članku 267. UFEU‑a, na Sudu da nacionalnom sucu pruži koristan odgovor na temelju kojega će moći riješiti predmet u kojem vodi postupak. U sklopu toga Sud u slučaju potrebe ima pravo preformulirati pitanja koja su mu upućena (vidjeti, među ostalim, presudu od 27. ožujka 2014., Le Rayon d’Or, C‑151/13, EU:C:2014:185,t. 25. i navedenu sudsku praksu).

               22

               U tom pogledu, iz obrazloženja odluke kojom se upućuje zahtjev proizlazi da je F. Rossatu 2. rujna 2015. konvertiran njegov radni odnos na određeno vrijeme u radni odnos na neodređeno vrijeme s retroaktivnim učinkom od 1. siječnja 2014.

               23

               Postavljeno pitanje stoga valja shvatiti kao da se njime u biti želi saznati treba li članak 5. točku 1. Okvirnog sporazuma tumačiti na način da joj je protivan nacionalni propis koji, kako ga primjenjuju nacionalni vrhovni sudovi, za nastavnike u javnom sektoru čiji je radni odnos na određeno vrijeme konvertiran u radni odnos na neodređeno vrijeme s ograničenim retroaktivnim učinkom, isključuje pravo na financijsku naknadu zbog zlouporabe uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme.

               24

               Uvodno valja podsjetiti da članak 5. točka 1. Okvirnog sporazuma zahtijeva od država članica, u cilju sprečavanja zlouporaba uzastopnih ugovora ili radnih odnosa na određeno vrijeme, usvajanje barem jedne od mjera koje navodi kad njihovo unutarnje pravo ne sadržava jednake zakonske mjere (presude od 7. ožujka 2018., Santoro, C‑494/16, EU:C:2018:166, t. 26. i navedena sudska praksa, i od 25. listopada 2018., Sciotto, C‑331/17, EU:C:2018:859, t. 32.).

               25

               S tim u svezi, države članice raspolažu marginom prosudbe zato što mogu izabrati koristiti se jednom ili s više mjera navedenih u tom članku 5. točki 1. podtočkama (a) do (c) ili postojećim jednakovrijednim zakonskim mjerama, a uzimajući u obzir potrebe pojedinih sektora i/ili kategorija radnika (presude od 7. ožujka 2018., Santoro, C‑494/16, EU:C:2018:166, t. 27. i navedena sudska praksa, i od 25. listopada 2018., Sciotto, C‑331/17, EU:C:2018:859, t. 33.).

               26

               Pritom članak 5. točka 1. Okvirnog sporazuma zadaje državama članicama opći cilj koji se sastoji u prevenciji takve zlouporabe, ostavljajući im na izbor sredstva za njegovo postizanje, pod uvjetom da ne dovedu u pitanje cilj ili koristan učinak Okvirnog sporazuma (presude od 7. ožujka 2018., Santoro, C‑494/16, EU:C:2018:166, t. 28. i navedena sudska praksa, i od 25. listopada 2018., Sciotto, C‑331/17, EU:C:2018:859, t. 34.).

               27

               Usto, kada, kao u ovom slučaju, pravo Unije ne predviđa određene sankcije za slučajeve u kojima bi se ipak utvrdile zlouporabe, zadaća je tijela nacionalnih vlasti da usvoje mjere koje moraju biti ne samo razmjerne nego i dovoljno učinkovite i odvraćajuće, kako bi se osigurala puna djelotvornost standarda utvrđenih na temelju Okvirnog sporazuma (presuda od 7. ožujka 2018., Santoro, C‑494/16, EU:C:2018:166, t. 29. i navedena sudska praksa).

               28

               Iz toga slijedi da se u slučaju zlouporabe uzastopnih ugovora ili radnih odnosa na određeno vrijeme mjera koja daje učinkovita i istovjetna jamstva za zaštitu radnika mora moći primijeniti za pravilno kažnjavanje zlouporaba i poništavanje posljedica povrede prava Unije (presude od 3. srpnja 2014., Fiamingo i dr., C‑362/13, C‑363/13 i C‑407/13, EU:C:2014:2044, t. 64.; od 26. studenoga 2014., Mascolo i dr., C‑22/13, C‑61/13 do C‑63/13 i C‑418/13, EU:C:2014:2401, t. 79., i od 7. ožujka 2018., Santoro, C‑494/16, EU:C:2018:166, t. 31.).

               29

               Na Sudu nije da se izjašnjava o tumačenju odredaba unutarnjeg prava jer je ta zadaća isključivo na sudu koji je uputio zahtjev, koji u ovom slučaju mora utvrditi ispunjavaju li odredbe relevantnih nacionalnih propisa zahtjeve navedene u trima prethodnim točkama. Sud, međutim, prilikom odlučivanja o zahtjevu za prethodnu odluku može, u slučaju potrebe, dati pojašnjenja koja će služiti kao vodilja nacionalnom sudu prilikom donošenja odluke (vidjeti, osobito, presudu od 7. ožujka 2018., Santoro, C‑494/16, EU:C:2018:166, t. 45.).

               30

               Kao prvo, valja utvrditi da je u presudi od 26. studenoga 2014., Mascolo i dr. (C‑22/13, C‑61/13 do C‑63/13 i C‑418/13, EU:C:2014:2401), Sud smatrao da propis koji je prethodio Zakonu br. 107/2015 nije sadržavao dovoljno učinkovitu i odvraćajuću sankciju za osiguranje pune učinkovitosti pravila donesenih radi primjene Okvirnog sporazuma. Konkretno, Sud je smatrao da za nastavnike o kojima je riječ u tom predmetu sama mogućnost za konverziju radnog odnosa na određeno vrijeme u radni odnos na neodređeno vrijeme ovisi o njihovu zapošljavanju za stalno provedenom zbog njihova napretka na stalnom popisu prikladnih kandidata i, prema tome, o okolnostima koje su se trebale smatrati nepredvidivim i neizvjesnim, s obzirom na to da su ovisile o ukupnom trajanju ugovora o radu na određeno vrijeme i radnim mjestima koja su u međuvremenu postala raspoloživa (vidjeti u tom smislu presudu od 26. studenoga 2014., Mascolo i dr., C‑22/13, C‑61/13 do C‑63/13 i C‑418/13, EU:C:2014:2401, t. 107.).

               31

               Sud se s tim u svezi oslonio na okolnost da je rok za zapošljavanje nastavnika za stalno jednako promjenjiv kao i neizvjestan (vidjeti u tom smislu presudu od 26. studenoga 2014., Mascolo i dr., C‑22/13, C‑61/13 do C‑63/13 i C‑418/13, EU:C:2014:2401, t. 105.).

               32

               U ovom slučaju, iz spisa kojima Sud raspolaže, proizlazi da je nacionalni zakonodavac, kako bi se zajamčio prijelaz na novi sustav koji uključuje mjere za sprečavanje i sankcioniranje zlouporabe ugovora o radu na određeno vrijeme, donio izvanredni plan zapošljavanja kojim se predviđa konverzija, tijekom školske godine 2015./2016., svih radnih odnosa na određeno vrijeme sklopljenih s nastavnicima „lošijeg” statusa, postupnim i konačnim iscrpljivanjem popisa prikladnih kandidata i razvrstavanjima kojima se uprava koristi za zapošljavanje nastavnika na određeno vrijeme.

               33

               Talijanska vlada također je navela da nastavlja, usporedo, do njihova završetka, postupke, koji su u tijeku, zapošljavanja za stalno nastavnika koji se već nalaze na popisu prikladnih kandidata. Naime, članak 1. stavak 95. zakona br. 107/2015 određuje u tom pogledu da se izvanredni plan zapošljavanja provodi „kako bi se popunila sva radna mjesta […] koja su još slobodna i raspoloživa nakon provedbe zapošljavanja za stalno za istu školsku godinu na temelju članka 399. Zakonodavne uredbe br. 297/1994”, odnosno zapošljavanja za stalno na temelju napretka na stalnom popisu prikladnih kandidata.

               34

               Proizlazi stoga, pod uvjetom provjera koje mora izvršiti sud koji je uputio zahtjev, da se izvanredno zapošljavanje i postupci u skladu s člankom 399. Zakonodavne uredbe 297/1994, poput onoga koji je doveo do zapošljavanja za stalno F. Rossata, odnose na istu kategoriju nastavničkog osoblja i da je, stoga, radni odnos na određeno vrijeme F. Rossata trebalo konvertirati najkasnije do kraja školske godine 2015./2016. u radni odnos na neodređeno vrijeme, bilo zbog dovršetka postupka zapošljavanja za stalno bilo u okviru plana izvanrednog zapošljavanja.

               35

               Na temelju te okolnosti, pod pretpostavkom da postoji, može se zaključiti da situacija F. Rossata ulazi, zbog reforme provedene Zakonom br. 107/2015, u znatno drugačiji okvir, s činjeničnom i pravnog gledišta, od onoga o kojem je riječ u presudi od 26. studenoga 2014., Mascolo i dr. (C‑22/13, C‑61/13 do C‑63/13 i C‑418/13, EU:C:2014:2401).

               36

               Naime, suprotno situaciji nastavnika u predmetu u kojem je donesena ta presuda, konverzija radnog odnosa F. Rossata nije bila ni nesigurna ni nepredvidiva ni neizvjesna, jer je postala obvezna Zakonom br. 107/2015.

               37

               Stoga, dovoljno učinkovita i odvraćajuća sankcija predviđena takvim propisom ne može biti dovedena u pitanje na temelju navodne nepredvidljivosti i neizvjesnosti konverzije radnog odnosa.

               38

               Glede, kao drugo, nepostojanja naknade štete u slučaju konverzije takvog radnog odnosa, valja podsjetiti, kao što to proizlazi iz točaka 24. do 26. ove presude, da države članice raspolažu širokom marginom prosudbe prilikom odabira mjera kojima mogu ostvariti ciljeve svoje socijalne politike.

               39

               Valja, osim toga, istaknuti da iz članka 5. točke 2. Okvirnog sporazuma proizlazi da države članice imaju mogućnost, u okviru mjera za sprečavanje zlouporabe uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme, konvertirati radne odnose na određeno vrijeme u radne odnose na neodređeno vrijeme, s obzirom na to da stabilnost zaposlenja koju ti odnosi pružaju predstavljaju glavni element zaštite radnika.

               40

               S tim u vezi, valja podsjetiti da je Sud u biti smatrao da propis kojim se predviđa obvezno pravilo da se, u slučaju zlouporabe ugovora o radu na određeno vrijeme, potonji konvertiraju u radni odnos na neodređeno vrijeme, može uključivati mjeru kojom se učinkovito sankcionira takva zlouporaba (vidjeti, među ostalim, presudu od 3. srpnja 2014., Fiamingo i dr., C‑362/13, C‑363/13 i C‑407/13, EU:C:2014:2044, t. 70. i navedenu sudsku praksu) i tako zadovoljiti zahtjeve navedene u točkama 27. i 28. ove presude.

               41

               Međutim, sudska praksa ne zahtijeva kumulaciju mjera (vidjeti u tom smislu presudu od 2. kolovoza 1993., Marshall, C‑271/91, EU:C:1993:335, t. 25., i od 17. prosinca 2015., Arjona Camacho, C‑407/14, EU:C:2015:831, t. 32. i 35.).

               42

               Štoviše, ni načelo pune naknade pretrpljene štete ni načelo proporcionalnosti ne zahtijevaju plaćanje kaznene odštete (vidjeti u tom smislu presudu od 17. prosinca 2015., Arjona Camacho, C‑407/14, EU:C:2015:831, t. 37.).

               43

               Naime, ta načela zahtijevaju od država članica da osiguraju odgovarajuću naknadu, koja je veća od isključivo simboličke naknade, a da ne nadilazi punu naknadu (vidjeti u tom smislu presude od 10. travnja 1984., von Colson i Kamann, 14/83, EU:C:1984:153, t. 28.; od 2. kolovoza 1993., Marshall, C‑271/91, EU:C:1993:335, t. 26., i od 17. prosinca 2015., Arjona Camacho, C‑407/14, EU:C:2015:831, t. 33.).

               44

               Uostalom, pod uvjetom da se F. Rossato pozove na različito postupanje u odnosu na radnike koji su ostvarili kažnjavanje svojeg poslodavca zbog zlouporabe ugovora o radu na određeno vrijeme prije stupanja na snagu Zakona br. 107/2015 i koji su mogli, u skladu s ranijim propisom, kumulirati naknadu i pravo na zapošljavanje na ugovor o radu na neodređeno vrijeme, dovoljno je podsjetiti da različito postupanje između dviju kategorija radnika na određeno vrijeme zbog reforme mjerodavnog zakonodavstva ne ulazi u načelo nediskriminacije utvrđeno člankom 4. Okvirnog sporazuma (vidjeti presudu od 21. studenoga 2018., Viejobueno Ibáñez i de la Vara González, C‑245/17, EU:C:2018:934, EU:C:2018:934, t. 50. i 51.).

               45

               S obzirom na prethodna razmatranja, valja utvrditi da Okvirni ugovor ne zahtijeva od država članica da predvide, u slučaju zlouporabe ugovora o radu na određeno vrijeme, pravo na naknadu uz konverziju radnog odnosa na određeno vrijeme u radni odnos na neodređeno vrijeme.

               46

               Kao treće, sud koji je uputio zahtjev pita Sud o usklađenosti, s obzirom na članak 5. točku 1. Okvirnog sporazuma, ograničenog retroaktivnog učinka konverzije radnog odnosa F. Rossata. S tim u svezi ističe da je F. Rossato predavao kao profesor glazbe na temelju 17 ugovora o radu na određeno vrijeme tijekom osobito dugog razdoblja, od 18. studenoga 2003. do 2. rujna 2015., prije nego što mu je u rujnu 2015. konvertiran radni odnos s učinkom od 1. siječnja 2014. godine. Sud koji je uputio zahtjev primjećuje, nadalje, da bi konverzija takvog radnog odnosa u privatnom sektoru zbog zlouporabe ugovora o radu na određeno vrijeme stupila na snagu retroaktivno na dan sklapanja prvog ugovora o radu. Za tužitelja u glavnom postupku bi to rezultiralo, među ostalim, potpunim uzimanjem u obzir radnog staža stečenog na temelju njegovih uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme u svrhu određivanja njegove naknade.

               47

               S tim u svezi, valja podsjetiti kako, s jedne strane, okolnost da je mjera koju je donio nacionalni zakonodavac radi sankcioniranja zlouporabe poslodavaca u javnom sektoru ugovora na određeno vrijeme najšira moguća zaštita koja se može priznati radniku ne može sama za sebe imati posljedicu da umanjuje djelotvornost nacionalnih mjera primjenjivih na radnike u javnom sektoru (presuda od 7. ožujka 2018., Santoro, C‑494/16, EU:C:2018:166, t. 51.).

               48

               S druge strane, valja utvrditi da bi uzimanje u obzir svih godina rada na temelju ugovora o radu na određeno vrijeme prilikom zapošljavanja odnosnog radnika za stalno dovelo do potpune obnove karijere poput one koja je rezervirana za dužnosnike koji su prošli natječaj. U tom kontekstu valja podsjetiti da pravo Unije ne nameće državama članicama da na jednak način postupaju s karijernim službenicima zaposlenima na temelju otvorenog natječaja i onih koji su zaposleni na osnovi kvalifikacija, na temelju njihova radnog iskustva stečenog na temelju ugovora o radu na određeno vrijeme, jer to različito postupanje proizlazi iz potrebe, s jedne strane, uzimanja u obzir traženih kvalifikacija i prirode poslova za koje karijerni službenici moraju biti odgovorni i, s druge strane, izbjegavanja obratne diskriminacije u odnosu na potonje (vidjeti, među ostalim, presudu od 20. rujna 2018., Motter, C‑466/17, EU:C:2018:758, t. 46. i 47., i navedenu sudsku praksu).

               49

               Prema tome, ne može se isključiti da ograničenje retroaktivnog učinka na konverziju radnog odnosa F. Rossata može biti barem djelomično opravdano posebnošću javnog sektora.

               50

               Međutim, u ovom slučaju valja naglasiti da je radni staž koji je uzet u obzir F. Rossatu znatno kraći od razdoblja rada na temelju ugovora o radu na određeno vrijeme.

               51

               Iako je točno da država članica prilikom provedbe članka 5. točke 1. Okvirnog sporazuma ima pravo uzeti u obzir potrebe specifičnih sektora kao što je sektor nastave, to pravo ne treba razumjeti tako da ono toj državi članici omogućuje da ne poštuje obvezu donošenja odgovarajuće mjere za propisno sankcioniranje zlouporabe uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme (presuda od 26. studenoga 2014., Mascolo i dr., C‑22/13, C‑61/13 do C‑63/13 i C‑418/13, EU:C:2014:2401, t. 118.). Takva mjera mora biti, kao što je to među ostalim navedeno u točki 28. ove presude, proporcionalna.

               52

               Stoga je na sudu koji je uputio zahtjev da ocijeni, vodeći računa, s jedne strane, o mogućem opravdanju ograničenja uzimanja u obzir radnog staža stečenog na temelju ugovora o radu na određeno vrijeme i, s druge strane, osobito dugom trajanju zlouporabe u odnosu na F. Rossata, predstavlja li retroaktivno uzimanje u obzir njegova radnog staža od 1. siječnja 2014. proporcionalnu mjeru za pravilno sankcioniranje te zlouporabe i otklanjanje posljedica povrede prava Unije u smislu sudske prakse navedene u točki 28. ove presude.

               53

               S obzirom na prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 5. točku 1. Okvirnog sporazuma treba tumačiti na način da mu nije protivan nacionalni propis koji, kako ga primjenjuju nacionalni vrhovni sudovi, za nastavnike u javnom sektoru čiji je radni odnos na određeno vrijeme konvertiran u radni odnos na neodređeno vrijeme s ograničenim retroaktivnim učinkom, isključuje svako pravo na financijsku naknadu zbog zlouporabe uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme, kada takva konverzija nije ni nesigurna ni nepredvidiva ni neizvjesna te kada ograničenje uzimanja u obzir radnog staža stečenog na temelju ugovora o radu na određeno vrijeme predstavlja proporcionalnu mjeru za sankcioniranje te zlouporabe, a što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

         Troškovi

               54

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                     Članak 5. točku 1. Okvirnog sporazuma o radu na određeno vrijeme, koji je zaključen 18. ožujka 1999., koji se nalazi u Prilogu Direktivi Vijeća 1999/70/EZ od 28. lipnja 1999. o Okvirnom sporazumu o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP treba tumačiti na način da mu nije protivan nacionalni propis koji, kako ga primjenjuju nacionalni vrhovni sudovi, za nastavnike u javnom sektoru čiji je radni odnos na određeno vrijeme konvertiran u radni odnos na neodređeno vrijeme s ograničenim retroaktivnim učinkom, isključuje svako pravo na financijsku naknadu zbog zlouporabe uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme, kada takva konverzija nije ni nesigurna ni nepredvidiva ni neizvjesna te kada ograničenje uzimanja u obzir radnog staža stečenog na temelju ugovora o radu na određeno vrijeme predstavlja proporcionalnu mjeru za sankcioniranje te zlouporabe, a što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 8. svibnja 2019.#SF protiv Inspecteur van de Belastingdienst.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Hoge Raad der Nederlanden.#Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna sigurnost radnika migranata – Uredba (EZ) br. 883/2004 – Članak 11. stavak 3. točka (e) – Državljanin države članice koji je zaposlen kao pomorac na brodu koji plovi pod zastavom treće zemlje – Poslodavac sa sjedištem u državi u kojoj radnik ne boravi – Određivanje primjenjivog zakonodavstva.#Predmet C-631/17.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      8. svibnja 2019. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna sigurnost radnika migranata – Uredba (EZ) br. 883/2004 – Članak 11. stavak 3. točka (e) – Državljanin države članice koji je zaposlen kao pomorac na brodu koji plovi pod zastavom treće zemlje – Poslodavac sa sjedištem u državi u kojoj radnik ne boravi – Određivanje primjenjivog zakonodavstva”
      U predmetu C‑631/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske), odlukom od 27. listopada 2017., koju je Sud zaprimio 9. studenoga 2017., u postupku

         SF

      protiv

         Inspecteur van de Belastingdienst,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: A. Prechal, predsjednica vijeća, F. Biltgen (izvjestitelj), J. Malenovský, C. G. Fernlund i L. S. Rossi, suci,
      nezavisni odvjetnik: G. Pitruzzella,
      tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 8. studenoga 2018.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za SF‑a, V. J. de Groot i H. Menger, porezni savjetnici,

               –

               za nizozemsku vladu, M. K. Bulterman i M. L. Noort, u svojstvu agenata,

               –

               za vladu Helenske Republike, E.-M. Mamouna, u svojstvu agenta,

               –

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               –

               za Europsku komisiju, M. van Beek i D. Martin, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 10. siječnja 2019.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Uredbe (EZ) br. 883/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti (SL 2004., L 166, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 160.), kako je izmijenjena Uredbom (EU) br. 465/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2012. (SL 2012., L 149, str. 4.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 6., str. 328.) (u daljnjem tekstu: Uredba br. 883/2004).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između SF‑a i Inspecteur van de Belastingdienst (porezni inspektor, Nizozemska; u daljnjem tekstu: inspektor) u vezi s pripadnosti SF‑a nizozemskom općem sustavu socijalnog osiguranja u razdoblju između 13. kolovoza i 31. prosinca 2013.

         Pravni okvir

               3

               Glava II. Uredbe br. 883/2004 sadržava pravila o određivanju primjenjivog zakonodavstva o socijalnoj sigurnosti i obuhvaća članke 11. do 16. te uredbe.

               4

               U skladu s člankom 11. navedene uredbe, naslovljenim „Opća pravila”:
               „1.   Na osobe na koje se primjenjuje ova Uredba, primjenjuje se zakonodavstvo samo jedne države članice. To se zakonodavstvo određuje u skladu s ovom glavom.
               […]
               3.   Podložno člancima od 12. do 16.:

                        (a)

                        na osobu koja obavlja djelatnost kao zaposlena ili samozaposlena osoba u državi članici primjenjuje se zakonodavstvo te države članice;

                        (b)

                        na državnog službenika primjenjuje se zakonodavstvo države članice kojoj podliježe uprava koja ga zapošljava;

                        (c)

                        na osobu, koja prima davanja za nezaposlenost prema članku 65. na temelju zakonodavstva države članice boravišta, primjenjuje se zakonodavstvo te države članice;

                        (d)

                        na osobu pozvanu ili ponovno pozvanu u službu oružanih snaga ili na civilnu službu u državi članici primjenjuje se zakonodavstvo te države članice;

                        (e)

                        na ostale osobe na koje se točke od (a) do (d) ne primjenjuju, primjenjuje se zakonodavstvo države članice boravišta, ne dovodeći u pitanje ostale odredbe ove Uredbe koje joj jamče davanja prema zakonodavstvu jedne ili više država članica.

                  4.   U smislu ove glave, djelatnost zaposlene ili samozaposlene osobe koja se uglavnom obavlja na pomorskom brodu pod zastavom države članice smatra se kao djelatnost koja se obavlja u spomenutoj državi članici. Međutim, na osobe zaposlene na brodu koji plovi pod zastavom države članice i prima naknadu za taj posao od poduzeća ili osobe čije je registrirano sjedište ili mjesto poslovanja u drugoj državi članici, primjenjuje se zakonodavstvo potonje države članice ako u toj državi boravi. […]
               […]”

               5

               Člancima 12. do 16. Uredbe br. 883/2004 predviđaju se posebna pravila koja se primjenjuju na osobe koje je poslodavac uputio u drugu državu članicu (članak 12.), osobe koje obavljaju djelatnost u dvjema ili više država članica (članak 13.), osobe koje su odabrale dobrovoljno osiguranje ili izborno produženo osiguranje (članak 14.), članove ugovornog osoblja europskih institucija (članak 15.) te pojedina odstupanja od članaka 11. do 15. (članak 16.).

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               6

               Tijekom razdoblja između 13. kolovoza i 31. prosinca 2013., SF, latvijski državljanin koji boravi u Latviji, radio je kao stjuard za Oceanwide Offshore Services B. V., društvo sa sjedištem u Nizozemskoj.

               7

               SF je tu djelatnost obavljao na pomorskom brodu koji plovi pod zastavom Bahama koji je u tom razdoblju plovio njemačkim epikontinentalnim pojasom u Sjevernom moru.

               8

               Nizozemska porezna uprava izdala je SF‑u porezno rješenje za financijsku godinu 2013. o porezu na dohodak i doprinosima za socijalno osiguranje. Nakon što je SF protiv tog rješenja podnio žalbu, inspektor ga je održao na snazi samo u dijelu u kojem se SF proglašava obveznikom plaćanja doprinosa u nizozemski sustav socijalnog osiguranja za razdoblje između 13. kolovoza i 31. prosinca 2013.

               9

               SF je protiv inspektorove odluke podnio tužbu Rechtbanku Zeeland‑West‑Brabant (Sud u Zeeland‑West‑Brabantu, Nizozemska), tvrdeći da nije obuhvaćen navedenim sustavom.

               10

               Budući da je tom sudu bilo postavljeno pitanje je li SF zaista obveznik plaćanja takvih doprinosa i s obzirom na to da je u tom pogledu imao dvojbe, odlučio je uputiti prethodna pitanja Hoge Raad der Nederlandenu (Vrhovni sud Nizozemske).

               11

               Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske) smatra da, iako se profesionalna djelatnost koju je SF obavljao tijekom predmetnog razdoblja ne može smatrati obavljanom na državnom području države članice Unije, postoji dovoljno uska veza s državnim područjem potonje što podrazumijeva primjenu Uredbe br. 883/2004 u ovom slučaju. Taj sud također smatra da je SF obuhvaćen područjem primjene ratione personae te uredbe.

               12

               Prema mišljenju navedenog suda, situacija u kojoj postoji spor pred Rechtbankom Zeeland‑West‑Brabant (Sud u Zeeland‑West‑Brabantu), u kojoj se djelatnost koju je dotični radnik obavljao kao zaposlena osoba obavljala na brodu koji plovi pod zastavom treće države, nije obuhvaćena područjem primjene članka 11. stavka 3. točaka (a) do (d), ni onim članka 11. stavka 4. Uredbe br. 883/2004.

               13

               On smatra da takva situacija međutim može biti obuhvaćena područjem primjene članka 11. stavka 3. točke (e) Uredbe br. 883/2004 kojim se predviđa da se na ostale osobe na koje se točke od (a) do (d) tog članka 11. stavka 3. ne primjenjuju, primjenjuje zakonodavstvo države članice boravišta.

               14

               Sud koji je uputio zahtjev u tom pogledu napominje da je u postupku koji se pred njim vodi bilo istaknuto da se članak 11. stavak 3. točka (e) Uredbe br. 883/2004 ne primjenjuje na situaciju poput one iz glavnog postupka, s obzirom na to da iz Notes explicatives sur la modernisation de la coordination en matière de sécurité sociale – Règlements (CE) no 883/2004 et (CE) no 987/2009 [Napomena s objašnjenjem o modernizaciji i koordinaciji u području socijalne sigurnosti – Uredbe (EZ) br. 883/2004 i (EZ) br. 987/2009] Komisije od siječnja 2011. proizlazi da se ta odredba primjenjuje samo na osobe koje nisu ekonomski aktivne.

               15

               Navedeni sud međutim smatra da takvo tumačenje ne proizlazi iz teksta predmetne odredbe, koja čini općenito formulirano kolizijsko pravilo koje se, ako nije drukčije propisano, primjenjuje na ostale osobe na koje se članak 11. stavak 3. točke (a) do (d) i članci 12. do 16. Uredbe br. 883/2004 ne odnose.

               16

               Pred sudom koji je uputio zahtjev također se isticalo da, iako se članak 11. stavak 3. točka (a) i članak 11. stavak 4. Uredbe br. 883/2004 ne primjenjuju izravno, oni se moraju primijeniti analogijom i dovesti do toga da se odredi zakon države članice u kojoj poslodavac ima sjedište, kao što je Sud presudio u svojim presudama od 29. lipnja 1994., Aldewereld (C‑60/93, EU:C:1994:271) i od 19. ožujka 2015., Kik (C‑266/13, EU:C:2015:188), u vezi s odredbama Uredbe (EEZ) br. 1408/71 od 14. lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe, samozaposlene osobe i članove njihovih obitelji koji se kreću unutar Zajednice, u verziji koja je izmijenjena i ažurirana Uredbom Vijeća (EZ) br. 118/97 od 2. prosinca 1996. (SL 1997., L 28, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 7., str. 7.), kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 647/2005 Europskog parlamenta i Vijeća od 13. travnja 2005. (SL 2005., L 117, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 108.) (u daljnjem tekstu: Uredba br. 1408/71). Međutim, navedeni sud smatra da je sustav kolizijskih pravila uspostavljen Uredbom br. 883/2004 potpuniji i ne sadržava praznine, tako da se u ovom slučaju ne treba oslanjati na navedenu sudsku praksu.

               17

               Sud koji je uputio zahtjev međutim smatra da postoje sumnje u pogledu tumačenja odredbi Uredbe br. 883/2004 u svrhu određivanja primjenjivog zakonodavstva u situaciji poput one iz glavnog postupka.

               18

               S obzirom na ta razmatranja, Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Koje se pravo primjenjuje na temelju Uredbe br. 883/2004 u slučaju u kojem dotična osoba (a) boravi u Latviji, (b) ima latvijsko državljanstvo, (c) zaposlena je kod poslodavca sa sjedištem u Nizozemskoj, (d) radi kao pomorac, (e) radi na pomorskom brodu koji plovi pod zastavom Bahama i (f) tu djelatnost obavlja izvan područja Europske unije?”

         O prethodnom pitanju

               19

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 11. stavak 3. točku (e) Uredbe br. 883/2004 tumačiti na način da je situacija poput one iz glavnog postupka, u kojoj je osoba, dok je radila kao pomorac za poslodavca sa sjedištem u državi članici na pomorskom brodu koji plovi pod zastavom treće države i plovi izvan područja Europske unije, zadržala svoje boravište u matičnoj državi članici, obuhvaćena područjem primjene navedene odredbe, tako da se primjenjuje nacionalno zakonodavstvo države članice boravišta te osobe.

               20

               Najprije valja podsjetiti da, ako je osoba o kojoj je riječ jedna od osoba obuhvaćenih područjem primjene Uredbe br. 883/2004, kako je utvrđeno člankom 2. te uredbe, načelno je relevantno pravilo jedinstvenog zakonodavstva iz članka 11. stavka 1. te uredbe te se primjenjivo nacionalno zakonodavstvo određuje u skladu s odredbama glave II. navedene uredbe (vidjeti u tom smislu presudu od 19. ožujka 2015., Kik, C‑266/13, EU:C:2015:188, t. 47. i navedenu sudsku praksu, i presudu od 25. listopada 2018., Walltopia, C‑451/17, EU:C:2018:861, t. 42. i navedenu sudsku praksu).

               21

               U ovom slučaju, iz spisa koji je podnesen Sudu proizlazi da je SF tijekom razdoblja o kojem je riječ u glavnom postupku zadržao svoje boravište u matičnoj državi članici, odnosno Latviji, dok je radio kao pomorac za poslodavca sa sjedištem u drugoj državi članici, odnosno Nizozemskoj, na pomorskom brodu koji plovi pod zastavom treće države i koji plovi izvan područja Unije.

               22

               Sud je u tom pogledu već presudio da sama okolnost da se djelatnosti radnika obavljaju izvan područja Unije nije dovoljna za izuzimanje iz primjene pravila Unije o slobodnom kretanju radnika, i među ostalim Uredbe br. 883/2004, s obzirom na to da je radni odnos dovoljno usko povezan s tim područjem (vidjeti u tom smislu presudu od 19. ožujka 2015., Kik, C‑266/13, EU:C:2015:188, t. 42. i navedenu sudsku praksu).

               23

               U skladu sa sudskom praksom Suda, zaključak o dovoljno uskoj vezi između predmetnog radnog odnosa i područja Unije temelji se osobito na tome da je građanin Unije, koji ima boravište u državi članici, bio zaposlen u društvu sa sjedištem u drugoj državi članici, za čiji je račun obavljao svoju djelatnost (presuda od 19. ožujka 2015., Kik, C‑266/13, EU:C:2015:188, t. 43. i navedena sudska praksa).

               24

               Kao što je to smatrao sud koji je uputio zahtjev, iz toga proizlazi da, iako je u ovom slučaju SF obavljao djelatnost izvan područja Unije, predmetni radni odnos zadržava dovoljno usku vezu s tim teritorijem s obzirom na to da je SF tijekom predmetnog razdoblja zadržao svoje boravište u Latviji i da je sjedište njegova poslodavca bilo u Nizozemskoj.

               25

               Slijedom toga, valja smatrati da je situacija poput one iz glavnog postupka obuhvaćena područjem primjene Uredbe br. 883/2004 i da se zbog toga primjenjivo nacionalno zakonodavstvo u glavnom postupku mora odrediti u skladu s odredbama glave II. navedene uredbe.

               26

               U ovom je slučaju nesporno da osoba poput SF‑a nije obuhvaćena posebnim pravilima iz članaka 12. do 16. Uredbe br. 883/2004, koja se odnose na osobe koje je poslodavac uputio u drugu državu članicu, osobe koje obavljaju djelatnost u dvjema ili više država članica, osobe koje su odabrale dobrovoljno osiguranje ili izborno produženo osiguranje, ili pak na članove ugovornog osoblja europskih institucija.

               27

               Dotična osoba nije obuhvaćena ni slučajevima predviđenima u točkama (a) do (d) članka 11. stavka 3. Uredbe br. 883/2004, koji se odnose na osobe koje obavljaju djelatnost kao zaposlene osobe u državi članici, državne službenike, osobe koje primaju davanja za nezaposlenost odnosno osobe koje su pozvane ili ponovno pozvane u službu oružanih snaga ili koje obavljaju civilnu službu u državi članici.

               28

               Usto, SF koji radi kao pomorac na pomorskom brodu koji plovi pod zastavom treće države nije obuhvaćen ni općim pravilom iz članka 11. stavka 4. Uredbe 883/2004, koji propisuje da se na pomorce primjenjuje zakonodavstvo države članice zastave broda (vidjeti u tom smislu presudu od 19. ožujka 2015., Kik, C‑266/13, EU:C:2015:188, t. 56.).

               29

               Kad je riječ o pitanju primjenjuje li se članak 11. stavak 3. točka (e) Uredbe br. 883/2004 na situaciju poput one iz glavnog postupka, valja podsjetiti na to da je, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, prilikom tumačenja odredbe prava Unije potrebno uzeti u obzir ne samo njezin tekst već i njezin kontekst te ciljeve propisa kojeg je ona dio (presude od 15. listopada 2014., Hoštická i dr., C‑561/13, EU:C:2014:2287, t. 29. i navedena sudska praksa, i od 19. rujna 2018., González Castro, C‑41/17, EU:C:2018:736, t. 39. i navedena sudska praksa), pri čemu se nastanak odredbe prava Unije može također pokazati važnim za njezino tumačenje (presuda od 3. listopada 2013., Inuit Tapiriit Kanatami i dr./Parlament i Vijeće, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, t. 50. i navedena sudska praksa).

               30

               Iz teksta članka 11. stavka 3. točke (e) Uredbe br. 883/2004 proizlazi da se „na ostale osobe na koje se točke od (a) do (d) ne primjenjuju, primjenjuje […] zakonodavstvo države članice boravišta, ne dovodeći u pitanje ostale odredbe ove Uredbe koje joj jamče davanja prema zakonodavstvu jedne ili više država članica”.

               31

               Kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točkama 34. i 35. svojeg mišljenja, iz analize teksta te odredbe proizlazi da je zakonodavac Unije upotrebljavao općenite pojmove, među ostalim izraze „ostale osobe” i „ne dovodeći u pitanje ostale odredbe ove Uredbe” kako bi članku 11. stavku 3. točki (e) dao značaj podrednog kolizijskog pravila koje se primjenjuje na sve osobe koje se nalaze u situaciji koja nije posebno uređena ostalim odredbama navedene uredbe, i uspostavio cjeloviti sustav za određivanje primjenjivog zakonodavstva.

               32

               Osim toga, tekstom te odredbe nije predviđeno nikakvo ograničenje područja primjene te odredbe na osobe koje nisu ekonomski aktivne.

               33

               Kad je riječ o ciljevima koji se nastoje postići Uredbom br. 883/2004, valja podsjetiti da, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, odredbe glave II. Uredbe br. 883/2004, u kojoj se nalaze njezini članci 11. do 16., čine cjelovit i ujednačen sustav kolizijskih pravila čiji je cilj ne samo izbjeći istodobnu primjenu više nacionalnih zakonodavstava i komplikacija koje iz toga mogu proizaći, nego i spriječiti da osobama koje ulaze u područje primjene te uredbe zbog nepostojanja zakonodavstva koje se na njih primjenjuje bude uskraćena zaštita u području socijalne sigurnosti (presude od 14. lipnja 2016., Komisija/Ujedinjena Kraljevina, C‑308/14, EU:C:2016:436, t. 64., i od 25. listopada 2018., Walltopia, C‑451/17, EU:C:2018:861, t. 41. i ustaljena sudska praksa).

               34

               Kad je konkretno riječ o članku 11. stavku 3. Uredbe br. 883/2004, Sud je presudio da je cilj te odredbe odrediti, uz primjenu članaka 12. do 16. te uredbe, nacionalno zakonodavstvo primjenjivo na osobe koje se nalaze u jednoj od situacija iz točaka (a) do (e) navedenog članka 11. stavka 3. (presuda od 25. listopada 2018., Walltopia, C‑451/17, EU:C:2018:861, t. 43. i navedena sudska praksa).

               35

               Točno je da je Sud presudio da se članak 11. stavak 3. točka (e) Uredbe br. 883/2004 primjenjuje, među ostalim, na osobe koje nisu ekonomski aktivne (vidjeti u tom smislu presudu od 14. lipnja 2016., Komisija/Ujedinjena Kraljevina, C‑308/14, EU:C:2016:436, t. 63.).

               36

               Međutim, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točkama 44. i 45. svojeg mišljenja, usko tumačenje članka 11. stavka 3. točke (e) Uredbe br. 883/2004 kojim se ograničava područje primjene te odredbe isključivo na osobe koje nisu ekonomski aktivne moglo bi dovesti do toga da osobe koje nisu obuhvaćene slučajevima iz točaka (a) do (d) tog članka 11. stavka 3., a ni ostalim odredbama Uredbe br. 883/2004, ostanu bez zaštite u području socijalne sigurnosti zbog nepostojanja zakonodavstva koje bi se na njih primijenilo.

               37

               Kad je riječ o nastanku članka 11. stavka 3. točke (e) Uredbe br. 883/2004, do kojeg je došlo u kontekstu modernizacije i pojednostavljenja pravila sadržanih u Uredbi br. 1408/71, valja istaknuti, kao što je to iznio i nezavisni odvjetnik u točki 49. svojeg mišljenja, da je tom odredbom zamijenjen članak 13. stavak 2. točka (f) Uredbe br. 1408/71, kojim se predviđalo da „na osobu na koju se prestaje primjenjivati zakonodavstvo države članice, bez da se na nju počne primjenjivati zakonodavstvo druge države članice u skladu s jednim od pravila navedenim u gore navedenim podstavcima ili u skladu s jednom od iznimaka ili posebnih odredbi navedenih u člancima od 14. do 17., primjenjuje se zakonodavstvo države članice na čijem državnom području boravi u skladu s odredbama samo tog zakonodavstva”.

               38

               U tom pogledu valja podsjetiti da se članak 13. Uredbe 1408/71, i osobito njegov stavak 2. točka (f), tumačio široko kako bi bio u skladu s ciljem kojem teži uredba čiji je dio, u skladu s kojim se nastoji izbjeći da osobe koje su obuhvaćene područjem primjene te uredbe ostanu bez zaštite u području socijalne sigurnosti zbog nepostojanja zakonodavstva koje bi se na njih primijenilo (vidjeti u tom smislu presudu od 11. lipnja 1998., Kuusijärvi, C‑275/96, EU:C:1998:279, t. 40.).

               39

               Članak 11. stavak 3. točka (e) Uredbe br. 883/2004 slijedi pak isti cilj, i s obzirom na to da je ta odredba formulirana na širi način od onog koji se koristi u članku 13. stavku 2. točki (f) Uredbe br. 1408/71 – jer se izričito odnosi na osobe koje se nalaze u situaciji koja nije obuhvaćena ostalim odredbama navedene uredbe – ona se ne može usko tumačiti.

               40

               Slijedom toga, članak 11. stavak 3. točku (e) Uredbe br. 883/2004 treba tumačiti na način da se primjenjuje na sve osobe koje nisu navedene u točkama (a) do (d) te odredbe, a ne samo na one koje nisu ekonomski aktivne.

               41

               Kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 50. svojeg mišljenja, to se tumačenje ne može dovesti u pitanje Komisijinim Napomenama s objašnjenjima navedenima u točki 14. ove presude i Praktičnim vodičem o primjenjivom zakonodavstvu u Europskoj uniji (EU), Europskom gospodarskom prostoru (EGP) i Švicarskoj, koji je sastavila i odobrila Administrativna komisija za koordinaciju sustava socijalne sigurnosti, objavljenog u prosincu 2013. Naime, iako ti dokumenti predstavljaju korisne alate za tumačenje Uredbe br. 883/2004, oni nemaju obvezujuću snagu i stoga ne mogu biti obvezujući za Sud prilikom tumačenja te uredbe.

               42

               S obzirom na sve prethodno navedeno, situacija poput one iz glavnog postupka uređena je člankom 11. stavkom 3. točkom (e) Uredbe br. 883/2004, kojim se predviđa da se primjenjuje nacionalno zakonodavstvo države članice boravišta dotične osobe.

               43

               Taj se zaključak ne može dovesti u pitanje okolnošću, koju je nizozemska vlada istaknula na raspravi, prema kojoj određene države članice pripadnost dotične osobe nacionalnom sustavu socijalnog osiguranja uvjetuju time da ta osoba na njihovu državnom području obavlja djelatnost kao zaposlena osoba, tako da bi u situaciji poput one iz glavnog postupka moglo doći do toga da dotična osoba ne pripada nijednom sustavu socijalnog osiguranja i da bude lišena socijalne zaštite.

               44

               Naime, u ovom slučaju, iz spisa koji je podnesen Sudu ne proizlazi da nacionalno zakonodavstvo države članice boravišta dotične osobe predviđa takav uvjet.

               45

               U svakom slučaju, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da, iako je na zakonodavstvu svake države članice da utvrdi uvjete za priznanje prava u sustavu socijalne sigurnosti, države članice su dužne i dalje, prilikom utvrđivanja tih uvjeta, poštovati odredbe važećeg prava Unije. Konkretnije, kolizijska pravila predviđena Uredbom br. 883/2004 obvezujuća su za države članice, koje stoga nemaju mogućnost odrediti u kojoj je mjeri primjenjivo njihovo vlastito zakonodavstvo ili ono druge države članice (vidjeti u tom smislu presudu od 25. listopada 2018., Walltopia, C‑451/17, EU:C:2018:861, t. 47. i 48. i navedenu sudsku praksu).

               46

               Slijedom toga, posljedica uvjeta priznanja prava u sustavu socijalne sigurnosti ne smije biti isključenje iz područja primjene zakonodavstva o kojem je riječ osoba na koje se, u skladu s Uredbom br. 883/2004, to zakonodavstvo primjenjuje (presuda od 25. listopada 2018., Walltopia, C‑451/17, EU:C:2018:861, t. 49. i navedena sudska praksa).

               47

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 11. stavak 3. točku (e) Uredbe br. 883/2004 treba tumačiti na način da je situacija poput one u glavnom postupku – u kojoj je osoba, dok je radila kao pomorac za poslodavca sa sjedištem u državi članici na pomorskom brodu koji pod zastavom treće države plovi izvan područja Unije, zadržala svoje boravište u svojoj matičnoj državi članici – obuhvaćena područjem primjene navedene odredbe, tako da se primjenjuje nacionalno zakonodavstvo države članice boravišta te osobe.

         Troškovi

               48

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Članak 11. stavak 3. točku (e) Uredbe br. 883/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti, kako je izmijenjena Uredbom (EU) br. 465/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2012., treba tumačiti na način da je situacija poput one u glavnom postupku – u kojoj je osoba, dok je radila kao pomorac za poslodavca sa sjedištem u državi članici na pomorskom brodu koji pod zastavom treće države plovi izvan područja Unije, zadržala svoje boravište u svojoj matičnoj državi članici – obuhvaćena područjem primjene navedene odredbe, tako da se primjenjuje nacionalno zakonodavstvo države članice boravišta te osobe.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski