title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 16. lipnja 2015.#Presidenza del Consiglio dei Ministri i dr. protiv Rina Services SpA i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Consiglio di Stato.#Zahtjev za prethodnu odluku – Članci 49. UFEU‑a, 51. UFEU‑a i 56. UFEU‑a – Sloboda poslovnog nastana – Sudjelovanje u izvršavanju javnih ovlasti – Direktiva 2006/123/EZ – Članak 14. – Tijela zadužena za davanje akreditacije o ispunjavanju zahtjeva propisanih zakonom poduzetnicima koji izvršavaju javne ovlasti – Nacionalni propis koji zahtijeva da se registrirano sjedište tih tijela mora nalaziti u Italiji.#Predmet C-593/13.

text:
         PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      16. lipnja 2015. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Članci 49. UFEU‑a, 51. UFEU‑a i 56. UFEU‑a — Sloboda poslovnog nastana — Sudjelovanje u izvršavanju javnih ovlasti — Direktiva 2006/123/EZ — Članak 14. — Tijela zadužena za davanje akreditacije o ispunjavanju zahtjeva propisanih zakonom poduzetnicima koji izvršavaju javne ovlasti — Nacionalni propis koji zahtijeva da se registrirano sjedište tih tijela mora nalaziti u Italiji“
      U predmetu C‑593/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Consiglio di Stato (Italija), odlukom od 3. srpnja 2012., koju je Sud zaprimio 20. studenoga 2013., u postupku

         Presidenza del Consiglio dei Ministri,

         Consiglio di Stato,

         Consiglio Superiore dei Lavori Pubblici,

         Autorità per la Vigilanza sui Contratti Pubblici di lavori, servizi e forniture,

         Conferenza Unificata Stato Regioni,

         Ministero dello Sviluppo Economico delle Infrastrutture e dei Trasporti,

         Ministero per le Politiche europee,

         Ministero dell’Ambiente e della Tutela del Territorio e del Mare,

         Ministero per i beni e le attività culturali,

         Ministero dell’Economia e delle Finanze,

         Ministero degli Affari esteri

      protiv

         Rina Services SpA,

         Rina SpA,

         SOA Rina Organismo di Attestazione SpA,

      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: V. Skouris, predsjednik, K. Lenaerts, potpredsjednik, A. Tizzano, R. Silva de Lapuerta, T. von Danwitz i A. Ó Caoimh, predsjednici vijeća, J. Malenovský, A. Arabadjiev (izvjestitelj), D. Šváby, M. Berger, E. Jarašiūnas, C. G. Fernlund i J. L. da Cruz Vilaça, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
      tajnik: L. Carrasco Marco, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 2. prosinca 2014.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Rina Services SpA, Rina SpA i SOA Rina Organismo di Attestazione SpA, R. Damonte, G. Giacomini, G. Scuras i G. Demartini, avvocati,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju C. Pluchino i S. Fiorentina, avvocati dello Stato,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               —

               za švedsku vladu, A. Falk, C. Meyer‑Seitz, U. Persson i N. Otte Widgren kao i L. Swedenborg, F. Sjövall, E. Karlsson i C. Hagerman, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, E. Montaguti i H. Tserepa‑Lacombe, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 10. ožujka 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 49. UFEU‑a, 51. UFEU‑a i 56. UFEU‑a kao i članaka 14. i 16. Direktive 2006/123/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2006. o uslugama na unutarnjem tržištu (SL L 376, str. 36., SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 47., str. 160.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru triju sporova između, s jedne strane, Presidenza del Consiglio dei Ministri, Consiglio di Stato, Consiglio Superiore dei Lavori Pubblici, Autorità per la Vigilanza sui Contratti Pubblici di lavori, servizi e forniture, Conferenza Unificata Stato Regioni, Ministero dello Sviluppo Economico delle Infrastrutture e dei Trasporti, Ministero per le Politiche europee, Ministero dell’Ambiente e della Tutela del Territorio e del Mare, Ministero per i beni e le attività culturali, Ministero dell’Economia e delle Finanze i Ministero degli Affari esteri, te, s druge strane, u jednom sporu, Rina Services SpA, odnosno u drugom sporu, Rina SpA te u trećem sporu SOA Rina Organismo di Attestazione SpA u vezi s, među ostalim, nacionalnim propisom kojim se nameće da društva koja imaju svojstva tijela za certificiranje (Società Organismi di Attestazione, u daljnjem tekstu: SOA) moraju imati registrirano sjedište u Italiji.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodne izjave 1. do 7., 16. i 33. Direktive 2006/123 određuju:

                        „(1)

                        […] Ukidanje zapreka razvoju uslužnih djelatnosti između država članica ima ključnu važnost za jačanje integracije naroda Europe te promicanje uravnoteženog i održivog gospodarskog i socijalnog napretka. […]

                        (2)

                        Konkurentno tržište usluga ima ključnu važnost za promicanje gospodarskog rasta i stvaranje novih radnih mjesta u Europskoj uniji. Brojne trenutačne zapreke na unutarnjem tržištu sprječavaju pružatelje usluga, a posebno mala i srednja poduzeća [SME], da prošire svoje djelovanje izvan nacionalnih granica i da u potpunosti iskoriste prednosti unutarnjeg tržišta. Time se smanjuje globalna konkurentnost pružatelja usluga iz Europske unije. Slobodno tržište koje prisiljava države članice da uklone ograničenja prekograničnom pružanju usluga, uz istodobno povećanje transparentnosti i bolju informiranost potrošača, osiguralo bi širi izbor za potrošače i bolje usluge uz niže cijene.

                        (3)

                        U izvješću Komisije o „Stanju na unutarnjem tržištu usluga” popisane su brojne zapreke koje sprječavaju ili usporavaju razvoj usluga između država članica […]. Zapreke pogađaju široki niz uslužnih djelatnosti u svim fazama pružanja usluga i imaju niz zajedničkih obilježja, uključujući činjenicu da često proizlaze iz administrativnih opterećenja, pravne neizvjesnosti vezane uz prekogranične djelatnosti i pomanjkanja uzajamnog povjerenja između država članica.

                        (4)

                        […] Uklanjanje tih zapreka uz istodobno stvaranje naprednog europskog socijalnog modela predstavlja osnovni uvjet za prevladavanje teškoća koje se javljaju tijekom provedbe Lisabonske strategije te za oživljavanje europskoga gospodarstva, posebno u pogledu zapošljavanja i ulaganja. […]

                        (5)

                        Potrebno je, dakle, ukloniti zapreke slobodnom poslovnom nastanu za pružatelje usluga u državama članicama i zapreke slobodnom kretanju usluga između država članica, a primateljima i pružateljima usluga zajamčiti pravnu izvjesnost koja je nužna za stvarno uživanje ovih dviju temeljnih sloboda iz Ugovora. Budući da zapreke na unutarnjem tržištu usluga pogađaju gospodarske subjekte koji žele imati poslovni nastan u drugoj državi članici, kao i one koji pružaju usluge u drugoj državi članici u kojoj nemaju poslovni nastan, tim je pružateljima potrebno omogućiti da razviju svoje uslužne djelatnosti u okviru unutarnjeg tržišta uspostavom poslovnog nastana u državi članici ili koristeći slobodno kretanje usluga. Pružateljima se mora omogućiti odabir između ovih dviju sloboda ovisno o njihovoj strategiji rasta u svakoj državi članici.

                        (6)

                        Ove se zapreke ne mogu ukloniti pouzdajući se isključivo u neposrednu primjenu članaka [49. i 56. UFEU‑a], budući da bi, s jedne strane, pojedinačno rješavanje slučajeva kroz prekršajne postupke protiv dotičnih država članica, posebno zbog proširenja, bilo iznimno komplicirano za državne institucije i institucije Zajednice, dok, s druge strane, uklanjanje niza zapreka zahtijeva prethodno usklađivanje nacionalnih pravnih sustava, uključujući uspostavu administrativne suradnje. Kako su potvrdili Europski parlament i Vijeće, zakonodavni instrument Zajednice omogućava uspostavu pravog unutarnjeg tržišta usluga.

                        (7)

                        Ova Direktiva uspostavlja opći pravni okvir za veliki niz usluga uzimajući u obzir različita obilježja svake djelatnosti ili struke i njihov sustav uređenja. Spomenuti se okvir temelji na dinamičnom i selektivnom pristupu koji, kao prioritetno pitanje, uključuje uklanjanje brzo uklonjivih zapreka, dok za ostale predviđa pokretanje postupka ocjenjivanja, savjetovanja i komplementarnog usklađivanja oko posebnih pitanja […]. Treba predvidjeti uravnoteženu kombinaciju mjera koje uključuju ciljno usklađivanje, administrativnu suradnju, osiguranje slobodnog pružanja usluga te poticanje razrade pravila ponašanja u odnosu na određena pitanja. […]

                  […]

                        (16)

                        Ova se Direktiva odnosi isključivo na pružatelje usluga s poslovnim nastanom u državi članici i ne pokriva vanjske aspekte. […]

                  […]

                        (33)

                        Usluge iz područja primjene ove Direktive obuhvaćaju najrazličitije djelatnosti koje su predmet stalnih promjena, uključujući poslovne usluge kao što su […] certificiranje […]“

               4

               Članak 2. Direktive 2006/123, naslovljen „Područje primjene“, glasi kako slijedi:
               „1.   Ova se Direktiva primjenjuje na usluge koje dostavljaju pružatelji s poslovnim nastanom u državi članici.
               2.   Ova se Direktiva ne primjenjuje na sljedeće djelatnosti:
               […]

                        i)

                        djelatnosti povezane s izvršavanjem službenih ovlasti, kako je određeno u članku [51. UFEU‑a];

                  […]“

               5

               U skladu s člankom 3. stavkom 3. Direktive 2006/123, države članice primjenjuju odredbe iz te direktive u skladu s propisima Ugovora FEU o pravu poslovnog nastana i slobodnom kretanju usluga.

               6

               Članak 14. spomenute direktive naslovljen „Zabranjeni zahtjevi“, koji se nalazi u Poglavlju III. iste, koje nosi naslov „Sloboda poslovnog nastana za pružatelje usluga“, određuje:
               „Države članice ne uvjetuju pristup ili izvođenje uslužne djelatnosti na svojem državnom području ispunjavanjem sljedećih zahtjeva:

                        1)

                        diskriminirajućih zahtjeva koji se izravno ili neizravno temelje na državljanstvu ili, u slučaju [društava], mjestu registriranog sjedišta, […]

                  […]

                        3)

                        ograničenja slobode pružatelja usluga da odabere između glavnog ili sekundarnog poslovnog nastana, a posebno obveze da pružatelj ima svoj glavni poslovni nastan na njihovu državnom području, ili ograničenja slobodnog odabira između poslovnog nastana u obliku agencije, podružnice ili društva kćeri;

                  […]“

               7

               Članak 15. Direktive 2006/123, naslovljen „Zahtjevi koji se trebaju ocijeniti“, koji se nalazi u istom tom Poglavlju III., nalaže državama članicama da ispitaju predviđa li njihov pravni sustav neki od zahtjeva iz stavka 2. tog članka i da osiguraju da su ti zahtjevi usklađeni s uvjetima nediskriminacije, nužnosti i proporcionalnosti, kakvi su predviđeni u stavku 3. istog članka.

               8

               Poglavlje IV. te direktive, naslovljeno „Slobodno kretanje usluga“, sadrži članak 16. koji ima naslov „Sloboda pružanja usluga“. Taj članak propisuje:
               „1.   Države članice poštuju pravo pružatelja usluga da djeluju u državi članici u kojoj nemaju poslovni nastan.
               Država članica u kojoj se pruža usluga osigurava slobodni pristup i slobodno izvođenje uslužne djelatnosti na svojem državnom području.
               Države članice ne smiju uvjetovati pristup ili izvođenje uslužne djelatnosti na svojem državnom području ispunjavanjem nekog zahtjeva koji ne poštuje sljedeća načela:

                        a)

                        nediskriminacije: zahtjev ne smije biti izravno ili neizravno diskriminirajući s obzirom na državljanstvo niti, u slučaju pravnih osoba, državu članicu poslovnog nastana;

                        b)

                        nužnosti: zahtjevi moraju biti opravdani razlozima javnog reda, javne sigurnosti, javnog zdravlja ili zaštite okoliša;

                        c)

                        proporcionalnosti: zahtjev mora biti prikladan za ispunjenje postavljenog cilja i ne smije prekoračiti ono što je nužno za ostvarivanje tog cilja.

                  2.   Države članice ne smiju ograničiti slobodu pružanja usluga, ako pružatelj ima poslovni nastan u drugoj državi članici, namećući neki od sljedećih zahtjeva:

                        a)

                        obvezu da pružatelj ima poslovni nastan na njihovu državnom području;

                  […]
               3.   Državi članici u koju se pružatelj preseli nije zabranjeno uvođenje zahtjeva u pogledu pružanja uslužne djelatnosti, ako su ti zahtjevi opravdani razlozima javnog reda, javne sigurnosti, javnog zdravlja ili zaštite okoliša te usklađeni sa stavkom 1. […]“

         Talijansko pravo

               9

               Uredba br. 207 Predsjednika Republike od 5. listopada 2010. o izvršenju i provedbi zakonske uredbe br. 163 od 12. travnja 2006. (redovni dodatak Službenom listu Republike Italije (GURI) br. 288 od 10. prosinca 2010.), koja je ukinula uredbu Predsjednika Republike br. 34 od 25. siječnja 2000., u svojem članku 64. stavku 1. propisuje da se SOA osnivaju u obliku dioničkih društava čiji naziv mora izričito sadržavati izraz ,certifikacijska tijela' te da njihovo registrirano sjedište mora biti na državnom području Talijanske Republike.

         Činjenice u glavnom postupku i prethodna pitanja

               10

               Rina SpA je holding društvo grupe Rina. Registrirano sjedište tog društva je u Genovi (Italija).

               11

               Rina Services SpA je dioničko društvo koje je dio grupe Rina čije je registrirano sjedište također u Genovi. Cilj tog društva je pružanje usluga certificiranja UNI CEI EN 45000.

               12

               SOA Rina Organismo di Attestazione SpA je također dioničko društvo s registriranim sjedištem u Genovi. Obavlja djelatnost certificiranja i vršenja tehničkih nadzora u vezi s organizacijom i proizvodnjom građevinskih poduzetnika. Rina SpA ima 99% poslovnih udjela u tom društvu, a Rina Services SpA ih ima u iznosu od 1%.

               13

               Ta tri društva su podnijela žalbe pred Tribunale amministrativo regionale per il Lazio osobito s ciljem osporavanja zakonitosti članka 64. stavka 1. uredbe br. 207 Predsjednika Republike od 5. listopada 2010. o izvršenju i provedbi zakonske uredbe br. 163 od 12. travnja 2006., zbog toga što predviđa da registrirano sjedište SOA mora biti na području Talijanske Republike.

               14

               Taj sud je presudama od 13. prosinca 2011. prihvatio te žalbe uz obrazloženje da je osobito zahtjev u vezi s mjestom registriranog sjedišta protivan člancima 14. i 16. Direktive 2006/123.

               15

               Tužitelji u glavnom postupku podnijeli su protiv tih odluka žalbu Consiglio di Stato, ističući osobito da djelatnost koju obavljaju SOA spada u izvršavanje javne ovlasti u smislu članka 51. UFEU‑a i da posljedično ulazi u područje primjene Direktive 2006/123 kao i članaka 49. UFEU‑a i 56. UFEU‑a.

               16

               U tim je okolnostima Consiglio di Stato odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Priječe li načela Ugovora o slobodi poslovnog nastana (članak 49. UFEU‑a) i o slobodnom pružanju usluga (članak 56. UFEU‑a) te načela navedena u Direktivi 2006/123/EZ donošenje i primjenu nacionalnog propisa koji određuje da SOA koja imaju oblik dioničkog društva, moraju imati registrirano sjedište na državnom području [Talijanske] Republike’?

                        2.

                        Treba li izuzeće iz članka 51. UFEU‑a tumačiti na način da je njime obuhvaćena i djelatnost certificiranja koju obavljaju pravne osobe privatnog prava koje, s jedne strane, moraju imati oblik dioničkog društva i poslovati na tržištu, a, s druge strane, sudjeluju u izvršavanju javnih ovlasti, pa su stoga podvrgnute odobrenju i striktnoj kontroli nadzornog tijela?“

         O prethodnim pitanjima

         Drugo pitanje

               17

               Drugim pitanjem, koje valja prvo ispitati, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 51. stavak prvi UFEU‑a tumačiti na način da djelatnosti koje obavljaju SOA spadaju u izvršavanje javne ovlasti u smislu te odredbe.

               18

               Valja utvrditi da se Sud o takvom pitanju, koje je u okviru prethodnog postupka uputio Consiglio di Stato, već izjasnio u svojoj presudi SOA Nazionale Costruttori (C‑327/12, EU:C:2013:827).

               19

               U točki 52. te presude Sud je zaključio da s obzirom na razmatranja navedena u točkama 28. do 35. te presude, odnosno, osobito s obzirom na činjenicu da su SOA poduzetnici s ciljem ostvarivanja dobiti koji svoje djelatnosti obavljaju u uvjetima tržišnog natjecanja i da ne raspolažu nikakvom ovlašću odlučivanja koja je povezana s izvršavanjem ovlasti javne vlasti, ne može se smatrati da djelatnosti certificiranja SOA predstavljaju izravnu i specifičnu povezanost s izvršavanjem javnih ovlasti u smislu članka 51. UFEU‑a.

               20

               Točnije, Sud je u točki 54. iste presude istaknuo da se to što SOA provjeravaju tehničke i financijske kapacitete poduzetnika podvrgnutih certificiranju te istinitosti i sadržaju izjava, potvrda i dokumenata koje su podnijele osobe kojima se potvrda izdaje kao i postojanosti uvjetâ u vezi s osobnom situacijom kandidata ili podnositelja zahtjeva ne može smatrati djelatnošću koja proizlazi iz autonomije odlučivanja svojstvene izvršavanju prerogativa javne vlasti. Ta je provjera u potpunosti utvrđena nacionalnim zakonodavnim okvirom. Nadalje, ona se provodi pod izravnim državnim nadzorom i ima za svrhu olakšati zadatak vlasti koje odlučuju u području sklapanja ugovora o javnim radovima, njezin cilj jest omogućavanje potonjima ispunjenje njihove zadaće uz točno i detaljno poznavanje kako tehničkih tako i financijskih mogućnosti podnositeljâ zahtjeva.

               21

               U predmetnom slučaju sud koji je uputio pitanje nije u ovom zahtjevu za prethodnu odluku utvrdio postojanje nikakve razlike u prirodi djelatnosti koje obavljaju SOA u odnosu na činjenice u presudi SOA Nazionale Costruttori (C‑327/12, EU:C:2013:827).

               22

               U tim okolnostima na drugo pitanje valja odgovoriti da članak 51. stavak prvi UFEU‑a treba tumačiti na način da se izuzeće od prava na poslovni nastan iz te odredbe ne primjenjuje na djelatnosti potvrđivanja koje obavljaju društva koja imaju svojstvo tijela za certificiranje.

         Prvo pitanje

               23

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev, upućujući na nekoliko odredaba prava Unije, osobito članke 49. UFEU‑a i 56. UFEU‑a kao i načela iz Direktive 2006/123, pita treba li to pravo tumačiti na način da mu je protivan propis države članice, kao što je onaj o kojemu je riječ u glavnom postupku, koji predviđa da SOA trebaju imati registrirano sjedište na nacionalnom državnom području.

               24

               U tom pogledu valja zaključiti da usluge certificiranja ulaze u područje primjene Direktive 2006/123, s obzirom na to da su te usluge usto izričito spomenute u uvodnoj izjavi 33. iste, na netaksativnom popisu djelatnosti obuhvaćenih tom istom direktivom.

               25

               U ovom slučaju, zahtjev u vezi sa sjedištem tijela za certificiranje o kojemu je riječ u glavnom postupku naveden je u članku 14. Direktive 2006/123. Naime, taj se zahtjev, u dijelu u kojem obvezuje SOA da imaju registrirano sjedište na nacionalnom državnom području, s jedne strane izravno temelji na mjestu registriranog sjedišta pružatelja usluga u smislu u smislu članka 14. točke 1. te direktive, a s druge strane ograničava slobodu istih da odaberu između glavnog ili sekundarnog poslovnog nastana, obvezujući ga osobito da ima svoj glavni poslovni nastan na nacionalnom državnom području u smislu točke 3. tog članka.

               26

               Članak 14. Direktive 2006/123 zabranjuje državama članicama da pristup djelatnosti pružanja usluga ili njezino obavljanje na njihovu području uvjetuju poštovanjem nekog od zahtjeva navedenih u točkama 1. do 8. istog, namećući im tako da prioritetno i sustavno uklone te zahtjeve.

               27

               Međutim, Talijanska Republika ističe da zahtjev prema kojem se registrirano sjedište SOA mora nalaziti na nacionalnom državnom području opravdava potreba da se osigura učinkovitost nadzora koji nad djelatnostima SOA vrše javna tijela.

               28

               U tom pogledu valja istaknuti, kao što su to učinile Republika Poljska i Komisija, da se zahtjevi navedeni u članku 14. Direktive 2006/123, a na koje se odnosi propis o kojemu je riječ u glavnom postupku, ne mogu opravdati.

               29

               Taj zaključak proizlazi iz teksta tog članka 14. kao i iz opće strukture Direktive 2006/123.

               30

               Naime, s jedne strane, iz naslova spomenutog članka proizlazi da su zahtjevi navedeni u točkama 1. do 8. istog „zabranjeni“. Osim toga, ništa u tekstu tog članka ne upućuje na to da države članice raspolažu mogućnošću da opravdaju zadržavanje takvih zahtjeva u svojim nacionalnim zakonodavstvima.

               31

               S druge strane, opća struktura Direktive 2006/123 počiva, što se tiče slobode poslovnog nastana, na jasnom razlikovanju zabranjenih zahtjeva i onih koji su podvrgnuti ocjeni. Dok se na prve primjenjuje članak 14. te direktive, na druge se primjenjuju pravila predviđena člankom 15. iste.

               32

               Što se tiče, posebice, zahtjeva koji se trebaju ocijeniti, u skladu s člankom 15. stavkom 1. Direktive 2006/123, na državama je članicama da ispitaju predviđa li njihov pravni sustav neki od zahtjeva iz stavka 2. tog članka te da osiguraju da su ti zahtjevi usklađeni s uvjetima nediskriminacije, nužnosti i proporcionalnosti, kakvi su predviđeni u stavku 3. istog članka.

               33

               U tom pogledu iz stavaka 5. i 6. spomenutog članka 15. proizlazi da je državama članicama dopušteno zadržati ili, ako je primjenjivo, uvesti zahtjeve kao što su oni spomenuti u stavku 2. istog članka, pod uvjetom da su u skladu s uvjetima nediskriminacije, nužnosti i proporcionalnosti iz stavka 3. te odredbe.

               34

               Osim toga, što se tiče slobodnog kretanja usluga, članak 16. stavak 3. Direktive 2006/123 predviđa da državi članici u koju se pružatelj preseli nije zabranjeno uvođenje zahtjeva u pogledu pružanja uslužne djelatnosti, ako su ti zahtjevi opravdani razlozima javnog reda, javne sigurnosti, javnog zdravlja ili zaštite okoliša te usklađeni sa stavkom 1. tog članka.

               35

               Međutim, takva mogućnost nije predviđena za „zabranjene“ zahtjeve navedene u članku 14. Direktive 2006/123.

               36

               Taj zaključak nije doveden u pitanje člankom 3. stavkom 3. te direktive, na temelju kojeg države članice primjenjuju odredbe iste „u skladu s propisima Ugovora o pravu poslovnog nastana i slobodnom kretanju usluga“.

               37

               U tom pogledu valja utvrditi, kao što to tvrdi Republika Poljska, da bi tumačenje članka 3. stavka 3. Direktive 2006/123 prema kojem bi državama članicama bilo dopušteno na temelju primarnog prava opravdati zahtjev zabranjen člankom 14. te direktive lišilo potonju odredbu svakog korisnog učinka niječući u konačnici ciljano usklađivanje koje ona vrši.

               38

               Naime, takvo tumačenje bilo bi protivno zaključku koji je zakonodavac Unije donio u uvodnoj izjavi 6. Direktive 2006/123, prema kojem se uklanjanje zapreka slobodi poslovnog nastana ne može izvršiti isključivo uz neposrednu primjenu članka 49. UFEU‑a, jer bi, među ostalim, pojedinačno rješavanje slučajeva zapreka toj slobodi bilo iznimno komplicirano. Kada bi se priznalo da „zabranjeni“ zahtjevi na temelju članka 14. te direktive ipak mogu biti opravdani na temelju primarnog prava, to bi upravo dovelo do ponovnog uvođenja takva ispitivanja od slučaja do slučaja na temelju Ugovora FEU, za sva ograničenja slobode poslovnog nastana.

               39

               Osim toga, valja istaknuti da članku 3. stavku 3. Direktive 2006/123 nije protivno da se članak 14. iste tumači na način da se zabranjeni zahtjevi navedeni u potonjoj odredbi ne mogu opravdati. Naime, cilj je takve zabrane bez mogućnosti opravdavanja jamčiti sustavno i brzo uklanjanje određenih ograničenja slobodi poslovnog nastana za koja zakonodavac Unije i sudska praksa Suda smatraju da ozbiljno narušavaju dobro funkcioniranje unutarnjeg tržišta. Takav cilj u skladu je s Ugovorom FEU.

               40

               Stoga, iako je na temelju članka 52. stavka 1. UFEU‑a dopušteno državama članicama da iz nekog od tamo navedenih razloga opravdaju nacionalne mjere koje su ograničenje slobode poslovnog nastana, to ipak ne znači da zakonodavac Unije prilikom donošenja akta sekundarnog prava kao što je Direktiva 2006/123, kojom se konkretizira temeljna sloboda kojom se bavi Ugovor FEU, ne može ograničiti određene iznimke, tim više kada, kao u ovom slučaju, predmetna odredba sekundarnog prava u biti samo ponovno preuzima ustaljenu sudsku praksu prema kojoj zahtjev kao što je onaj o kojemu je riječ u glavnom postupku nije spojiv s temeljnim slobodama na koje se mogu osloniti gospodarski subjekti (u tom pogledu osobito vidjeti presudu Komisija/Francuska, C‑334/94, EU:C:1996:90, t. 19.).

               41

               U tim okolnostima na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 14 Direktive 2006/123 treba tumačiti na način da mu je protivan propis države članice koji predviđa da SOA trebaju imati registrirano sjedište na nacionalnom državnom području.

         Troškovi

               42

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 51. podstavak 1. UFEU‑a treba tumačiti na način da se izuzeće od prava na poslovni nastan iz te odredbe ne primjenjuje na djelatnosti potvrđivanja koje obavljaju društva koja imaju svojstvo tijela za certificiranje (Società Organismi di Attestazione).

                           2.

                           Članak 14. Direktive 2006/123/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2006. o uslugama na unutarnjem tržištu treba tumačiti na način da mu je protivan propis države članice koji predviđa da društva koja su tijela za certificiranje trebaju imati registrirano sjedište na nacionalnom državnom području.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski


Presuda Službeničkog suda (prvo vijeće) od 28. travnja 2016.#FY protiv Vijeća Europske unije.#Javna služba – Socijalna sigurnost – Zajednički sustav zdravstvenog osiguranja – Snošenje liječničkih troškova – Stopa povrata – Priznavanje teške bolesti – Mjerila – Članak 72. Pravilnika o osoblju i opće provedbene odredbe za povrat liječničkih troškova.#Predmet F-76/15.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 2012. srpanj 19.#Pie Optiek protiv Bureau Gevers i European Registry for Internet Domains.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Cour d'appel de Bruxelles.#Predmet C-376/11.


Presuda Suda (treće vijeće) od 10. rujna 2009.#Sea Srl protiv Comune di Ponte Nossa.#Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia - Italija.#Predmet C-573/07.


Presuda Suda (treće vijeće) od 27. listopada 2005.#Contse SA, Vivisol Srl i Oxigen Salud SA protiv Instituto Nacional de Gestión Sanitaria (Ingesa), ranije Instituto Nacional de la Salud (Insalud).#Zahtjev za prethodnu odluku: Audiencia Nacional - Španjolska.#Direktiva 92/50/EEZ.#Predmet C-234/03.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 10. svibnja 2001. # BASF AG protiv Bureau voor de Industriële Eigendom (BIE). # Zahtjev za prethodnu odluku: Arrondissementsrechtbank 's-Gravenhage - Nizozemska. # Predmet C-258/99.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 22. lipnja 2006.#Komisija Europskih zajednica protiv Vijeća Europske unije.#Državne potpore.#Predmet C-399/03.


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 3. listopada 2013.#Bernhard Rintisch protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žalba – Žig Zajednice – Uredba (EZ) br. 40/94 – Članak 74. stavak 2. – Uredba (EZ) br. 2868/95 – Pravilo 50. stavak 1. prvi i treći podstavak – Prigovor nositelja ranijeg žiga – Postojanje žiga – Dokazi u prilog prigovoru koji su podneseni nakon isteka za to predviđenog roka – Neuzimanje u obzir – Diskrecijska ovlast žalbenog vijeća – Odredba o suprotnom – Okolnosti koje onemogućuju uzimanje u obzir dodatnih ili dopunskih dokaza.#Predmet C-120/12 P.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      3. listopada 2013. (
            *1
         )
      „Žalba — Žig Zajednice — Uredba (EZ) br. 40/94 — Članak 74. stavak 2. — Uredba (EZ) br. 2868/95 — Pravilo 50. stavak 1. prvi i treći podstavak — Prigovor nositelja ranijeg žiga — Postojanje žiga — Dokazi u prilog prigovoru koji su podneseni nakon isteka za to predviđenog roka — Neuzimanje u obzir takvih dokaza — Diskrecijska ovlast žalbenog vijeća — Odredba o suprotnom — Okolnosti koje onemogućuju uzimanje u obzir dodatnih ili dopunskih dokaza“
      U predmetu C‑120/12 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 28. veljače 2012.,

         Bernhard Rintisch, sa stalnom adresom u Bottropu (Njemačka), kojeg zastupa A. Dreyer, Rechtsanwalt,
      žalitelj,
      a druge stranke postupka su:

         Ured za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM), koji zastupa G. Schneider, u svojstvu agenta,
      tuženik u prvostupanjskom postupku,

         Bariatrix Europe Inc. SAS, sa sjedištem u Guilherand‑Grangesu (Francuska),
      intervenijent u prvostupanjskom postupku,
      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen (izvjestitelj), predsjednik vijeća, J. Malenovský, U. Lõhmus, M. Safjan i A. Prechal, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 16. svibnja 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               B. Rintisch svojom žalbom zahtijeva ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 16. prosinca 2011., Rintisch/OHIM – Bariatrix Europe (PROTI SNACK), T‑62/09 (u daljnjem tekstu: pobijana presuda), kojom je taj sud odbio njegovu tužbu za poništenje odluke četvrtog žalbenog vijeća Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM) od 15. prosinca 2008. (predmet R 740/2008‑4) (u daljnjem tekstu: pobijana odluka), koja se odnosila na postupak povodom prigovora između žalitelja i društva Bariatrix Europe Inc. SAS.

         Pravni okvir

               2

               Uredba Vijeća (EZ) br. 40/94 od 20. prosinca 1993. o žigu Zajednice (SL 1994., L 11, str. 1.) stavljena je izvan snage i zamijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Zajednice (SL., 2009 L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.), koja je stupila na snagu 13. travnja 2009. Međutim, s obzirom na vrijeme nastanka činjeničnog stanja, Uredba br. 40/94 primjenjuje se na predmetni spor.

               3

               Pravila o provedbi Uredbe br. 40/94 predviđena su u Uredbi Komisije (EZ) br. 2868/95 od 13. prosinca 1995. (SL 1995 L 303, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 84.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 1041/2005 od 29. lipnja 2005. (SL 2005 L 172, str. 4.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 153.) (u daljnjem tekstu: Provedbena uredba).

         Uredba br. 40/94

               4

               U članku 74. stavku 2. Uredbe br. 40/94 predviđeno je da „[u]red ne mora uzeti u obzir činjenice ili dokaze koje predmetne stranke nisu pravodobno podnijele”. [neslužbeni prijevod]

         Provedbena uredba

               5

               U pravilu 19. Provedbene uredbe predviđeno je:
               „1.   Ured daje podnositelju prigovora mogućnost da predoči činjenice, dokaze i argumente koji će poduprijeti njezin [njegov] prigovor ili da dopuni činjenice, dokaze ili argumente koji su već podneseni sukladno s pravilom 15. stavkom 3. u roku koji odredi Ured, a koji ne može biti kraći od 2 mjeseca, računajući od dana kada se smatra da počinje postupak povodom prigovora sukladno s pravilom 18. stavkom 1.
               2.   U roku iz stavka 1. podnositelj prigovora također podnosi dokaz o postojanju, valjanosti i opsegu zaštite njegovog ranijeg znaka ili ranijeg prava, kao i dokaz o njegovoj ovlaštenosti da podnese prigovor. Podnositelj prigovora osobito osigurava sljedeće dokaze:

                        (a)

                        ako se prigovor temelji na žigu koji nije žig Zajednice, dokaz da je za njega podnesena prijava ili dokaz o registraciji, podnoseći:
                        [...]

                                 (ii)

                                 ako je žig registriran, presliku odgovarajuće potvrde o registraciji i, ovisno o slučaju, potvrdu o zadnjem produljenju registracije kojom se dokazuje da razdoblje zaštite žiga traje dulje od vremenskog roka iz stavka 1. i svako produljenje tog razdoblja ili jednakovrijedne dokumente koje je izdalo tijelo pred kojim je žig registriran;

                           [...]

                  3.   Podaci i dokazi iz stavaka 1. i 2. dostavljaju se na jeziku postupka ili se prilaže njihov prijevod. Prijevod se podnosi u roku određenom za podnošenje izvornog dokumenta.
               4.   Ured ne uzima u obzir pisane podneske ili dokumente ili njihove dijelove koji nisu podneseni ili nisu prevedeni na jezik postupka u roku koji odredi Ured.”

               6

               U stavku 1. pravila 20. Provedbene uredbe, naslova „Ispitivanje prigovora”, predviđeno je sljedeće:
               „Ako do isteka roka navedenog u pravilu 19. stavku 1. podnositelj prigovora nije dokazao postojanje, valjanost i opseg zaštite ranijeg žiga ili ranijeg prava, kao ni svoje ovlaštenje da podnese prigovor, prijava [prigovor] se odbacuje kao neosnovan[…].”

               7

               U stavku 1. pravila 50. Provedbene uredbe, naslova „Ispitivanje žalbi”, predviđeno je sljedeće:
               „Osim ako je drukčije propisano, odredbe koje se odnose na postupke koje primjenjuje odjel koji je donio odluku protiv koje se podnosi žalba, primjenjuju se na žalbene postupke mutatis mutandis.
               [...]
               Ako je žalba uložena protiv odluke Odjela za prigovore, žalbeno vijeće ograničuje svoje ispitivanje žalbe na činjenice i dokaze podnesene u roku koji odredi Odjel za prigovore sukladno s [Uredbom br. 40/94] i ovim pravilima, osim ako žalbeno vijeće smatra da se u obzir trebaju uzeti dodatne i dopunske činjenice i dokazi sukladno s člankom 74. stavkom 2. Uredbe.”

         Uredba br. 1041/2005

               8

               U uvodnoj izjavi 7. Uredbe br. 1041/2005 predviđeno je:
               „Odredbe vezane uz postupak prigovora trebale bi se potpuno preoblikovati kako bi se odredili zahtjevi za dopuštenost i jasno odredile pravne posljedice nedostataka i kako bi se odredbe razvrstale prema vremenskom redoslijedu postupaka.”

         Pozadina spora

               9

               Opći sud je u točkama 1. do 16. pobijane presude na sljedeći način opisao pozadinu spora:

                        „1

                        Dana 17. ožujka 2006., društvo Bariatrix Europe Inc. SAS podnijelo je [OHIM‑u] prijavu za registraciju žiga Zajednice na temelju Uredbe […] br. 40/94 […]

                        2

                        Žig za koji je podnesena prijava za registraciju je verbalni znak PROTI SNACK.

                        3

                        Proizvodi za koje je zatražena registracija su, među ostalim, iz razreda 5., 29. i 32. Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga radi registracije žigova od 15. lipnja 1957., kako je revidiran i izmijenjen [...]

                  [...]

                        5

                        [B.] Rintisch [...] je 9. ožujka 2007., na temelju članka 42. Uredbe br. 40/94 [...], podnio prigovor na registraciju žiga za proizvode iz gornje točke 3.

                        6

                        Prigovor se temeljio, među ostalim, na sljedećim ranijim pravima:

                                 —

                                 njemačkom verbalnom žigu PROTIPLUS, koji je na temelju prijave podnesene 4. prosinca 1995. registriran 20. svibnja 1996. pod brojem 39549559, za proizvode iz razreda 29. i 32.;

                                 —

                                 njemačkom verbalnom žigu PROTI, koji je na temelju prijave podnesene 22. siječnja 1997. registriran 3. ožujka 1997. pod brojem 39702429, za proizvode iz razreda 29. i 32.;

                                 —

                                 njemačkom figurativnom žigu […], koji je na temelju prijave podnesene 24. veljače 1996. registriran 5. ožujka 1997. pod brojem 39608644, za proizvode iz razreda 29. i 32. […]

                  [...]

                        8

                        Kako bi dokazao postojanje i valjanost ranijih žigova navedenih u gornjoj točki 6., [B. Rintisch] je prigovoru priložio (i) potvrde o registraciji koje je izdao Deutsches Patent- und Markenamt (njemački ured za patente i žigove), iz ožujka 1996., listopada 1996., odnosno ožujka 1997., i (ii) izvatke iz mrežnog registra Deutsches Patent- und Markenamta, od 8. siječnja 2007., koji su, za svaki od ranijih žigova, sadržavali riječi „Marke eingetragen” („registrirani žig”) pod rubrikom „Letzter Verfahrensstand” (posljednja faza postupka), a za ranije žigove br. 39549559 i 39608644, datume iz 2006. pod rubrikom „Verlängerungsdatum” (datum produljenja registracije). Prijevod tih dokumenata na jezik postupka dostavljen je samo za potvrde o registraciji svakog od ranijih žigova.

                        9

                        OHIM je 26. travnja 2007. [B. Rintischa] obavijestio o datumu početka kontradiktorne faze postupka povodom prigovora […]. U toj obavijesti, OHIM je [B. Rintischu] naveo da se za žigove koji su registrirani prije više od deset godina moraju podnijeti potvrde o produljenju registracije. Slično tomu, OHIM je istaknuo da se postojanje i valjanost ranijih žigova, na kojima se prigovor temelji, moraju dokazati službenim dokumentima prevedenima na jezik postupka. U tom pogledu, OHIM je za podnošenje dokaza odredio rok do 27. kolovoza 2007. Naposljetku, OHIM je [B. Rintischa] upozorio da će se prigovor, na temelju pravila 20. stavka 1. [Provedbene uredbe], odbaciti bez razmatranja njegova sadržaja ako se dokazi o postojanju i valjanosti ranijih žigova ne podnesu u predviđenom roku.

                        10

                        Dana 25. rujna 2007., [B. Rintisch] je OHIM‑u, za svaki od ranijih žigova, podnio izvadak iz mrežnog registra i izjavu Deutsches Patent- und Markenamta, zajedno s prijevodom te izjave na jezik postupka. U izjavi se navodilo da su raniji žigovi produljeni prije datuma na koji je podnesen prigovor, i to do 2015., 2016. odnosno 2017.

                        11

                        Dana 31. ožujka 2008. Odjel za prigovore odbio je prigovor iz razloga što [B. Rintisch] nije u predviđenom roku dokazao postojanje i valjanost ranijih žigova na kojima se prigovor temeljio. Prije svega, Odjel za prigovore zaključio je da, iako se na temelju potvrda priloženih prigovoru od 9. ožujka 2007. moglo smatrati da su raniji žigovi registrirani 1995., 1996. odnosno 1997., to nije bio dovoljan dokaz da su bili valjani 27. kolovoza 2007. [...] Osim toga, Odjel za prigovore je zaključio, u skladu s pravilom 19. stavkom 4. [Provedbene uredbe], da se mrežni izvaci od 8. siječnja 2007. ne mogu uzeti u obzir kao dokazi o produljenju ranijih žigova jer nisu prevedeni na jezik postupka. Naposljetku, što se tiče dokumenata podnesenih 25. rujna 2007., Odjel za prigovore odbio je uzeti ih u obzir, na temelju pravila 20. stavka 1. [Provedbene uredbe] jer su kasno podneseni.

                        12

                        Dana 8. svibnja 2008. [B. Rintisch] je na temelju članaka 57. do 62. Uredbe br. 40/94 […] OHIM‑u podnio žalbu protiv [odluke] Odjela za prigovore. [B. Rintisch] je u žalbi zahtijevao da žalbeno vijeće odbije registraciju prijavljenog žiga, iz razloga što je postojala vjerojatnost dovođenja u zabludu. S tim ciljem, pisanom podnesku u kojem su bili navedeni žalbeni razlozi priložio je dokumente podnesene Odjelu za prigovore 25. rujna 2007.

                        13

                        Četvrto žalbeno vijeće OHIM‑a je [pobijanom odlukom] odbacilo žalbu ne razmatrajući sadržaj prigovora. Zaključilo je da je Odjel za prigovore ispravno utvrdio da [žalitelj] nije u predviđenim rokovima adekvatno dokazao postojanje i valjanost ranijih žigova na kojima se prigovor temeljio.

                        14

                        Osobito, žalbeno vijeće je utvrdilo, kao prvo, da potvrde o registraciji priložene prigovoru od 9. ožujka 2007. nisu dostatno dokazivale da su raniji žigovi još uvijek bili valjani kada je prigovor podnesen. Kao drugo, utvrdilo je da je činjenica da mrežni izvaci iz registra od 8. siječnja 2007. nisu prevedeni bila sama po sebi dovoljan razlog da ih se odbije uzeti u obzir.

                        15

                        Žalbeno vijeće također je zaključilo da se dokumenti podneseni 25. rujna 2007. nisu mogli uzeti u obzir, iz razloga što su podneseni nakon isteka roka koji je OHIM odredio, odnosno nakon 27. kolovoza 2007.

                        16

                        Naposljetku, s obzirom na pravilo 20. stavak 1. [Provedbene uredbe] u kojem je izričito predviđeno da se prigovor mora odbaciti ako je dokazna dokumentacija kasno podnesena, ni Odjel za prigovore ni samo žalbeno vijeće nemaju diskrecijsko pravo na temelju članka 74. stavka 2. Uredbe br. 40/94 […] uzeti u obzir dokumente koji nisu podneseni prije isteka roka koji je OHIM odredio. Žalbeno vijeće dalje je navelo da, čak i ako bi se utvrdilo da ima diskrecijsko pravo prihvatiti dokaze koji su kasno podneseni, svejedno ne bi postupilo kako [B. Rintisch] zahtijeva [...]”

         Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

               10

               B. Rintisch je 13. veljače 2009. tajništvu Općeg suda podnio tužbu za poništenje pobijane odluke.

               11

               Iznio je tri tužbena razloga u prilog toj tužbi, pri čemu se samo drugi razmatra u ovom žalbenom postupku. Tim se tužbenim razlogom navodilo da je žalbeno vijeće povrijedilo članak 74. stavak 2. Uredbe br. 40/94 te da je zlouporabilo ovlasti.

               12

               Opći sud je prvo u točkama 30. i 31. pobijane presude – upućujući na točku 42. presude od 13. ožujka 2007., OHIM/Kaul, C‑
                  29/05 P, Zb., str. I‑2213. – istaknuo da iz članka 74. stavka 2. Uredbe br. 40/94 jasno proizlazi kao opće pravilo, i ako nije drugačije određeno, da stranke mogu činjenice i dokaze podnositi nakon isteka rokova koji su za to predviđeni odredbama te uredbe te da OHIM‑u nije ni na koji način zabranjeno uzeti u obzir činjenice i dokaze koji su kasno podneseni ili predočeni. Opći je sud potom odbio prvi dio tužbenog razloga B. Rintischa, zaključivši u točkama 32. do 41. pobijane presude u biti sljedeće:

                        „32

                        [...] Mogućnost stranaka u postupcima pred OHIM‑om da činjenice i dokaze podnose nakon isteka za to predviđenih rokova ovisi o nepostojanju odredbi o suprotnom [...]

                        33

                        U predmetnom slučaju, žalbeno vijeće je […] utvrdilo da postoji izričita odredba o suprotnom, u skladu s kojom, kako je utvrđeno u sudskoj praksi, OHIM mora odbaciti prigovor, to nije samo mogućnost koju ima. Žalbeno vijeće je zaključilo da pravilo 20. stavak 1. [Provedbene uredbe], koji se u skladu s pravilom 50. stavkom 1. te uredbe primjenjuje na postupke koji se pred njim vode, onemogućuje vršenje diskrecijske ovlasti iz članka 74. stavka 2. Uredbe br. 40/94.

                  [...]

                        36

                        Iz zajedničkog tumačenja [pravila 20. stavka 1. te pravila 50. stavka 1. prvog i trećeg podstavka Provedbene uredbe] jasno proizlazi da ako nema odredbi o suprotnom, žalbeno vijeće u postupcima koji se pred njim vode mora primijeniti pravilo 20. stavak 1. [Provedbene uredbe] te, stoga, utvrditi da podnošenje dokaza o postojanju, valjanosti i opsegu zaštite ranijeg žiga nakon isteka roka koji je OHIM za to odredio, ima za posljedicu odbacivanje prigovora, pri čemu žalbeno vijeće nema nikakvu diskreciju […]

                        37

                        [B. Rintisch] ističe da zadnji dio pravila 50. stavka 1. trećeg podstavka [Provedbene uredbe], te, osobito, upućivanje na članak 74. stavak 2. Uredbe br. 40/94 koje se u njemu nalazi, predstavlja upravo takvu odredbu o suprotnom koja, u svakom slučaju, onemogućuje primjenu pravila 20. stavka 1. Provedbene uredbe u postupcima pred žalbenim vijećem. Međutim, taj se argument ne može prihvatiti.

                        38

                        Najprije treba istaknuti da se na predmetni slučaj primjenjuje verzija [Provedbene uredbe] koja je bila na snazi nakon izmjena provedenih Uredbom […] br. 1041/2005 [...], s obzirom na to da je prigovor bio podnesen 24. listopada 2006. Osobito, u skladu s uvodnom izjavom 7. te uredbe, jedan od ciljeva te izmjene bio je potpuno preoblikovati odredbe o postupku povodom prigovora kako bi se jasno odredile, među ostalim, pravne posljedice postupovnih nedostataka.

                        39

                        Osim što bi postojala opasnost od primjene kružnog obrazloženja u slučaju predmetnih odredbi, prihvaćanjem tumačenja koje je [B. Rintisch] iznio znatno bi se ograničilo područje primjene pravila 20. stavka 1. [Provedbene uredbe], kako je izmijenjena.

                        40

                        Ako bi dokaze o postojanju, valjanosti i opsegu ranijeg žiga – koje Odjel za prigovore, sukladno novom tekstu pravila 20. stavka 1. [Provedbene uredbe], koji se primjenjuje na predmetni slučaj, ne može uzeti u obzir ako su kasno podneseni – žalbeno vijeće ipak moglo razmotriti na temelju svoje diskrecijske ovlasti iz članka 74. stavka 2. Uredbe br. 40/94, pravna posljedica takvog nedostatka koja je izričito predviđena u Uredbi br. 1041/2005, odnosno odbacivanje prigovora, u određenim slučajevima možda ne bi imala nikakve praktične učinke.

                        41

                        Stoga se mora zaključiti da žalbeno vijeće nije pogriješilo zaključivši da je, u okolnostima predmetnog slučaja, postojala odredba koja je sprečavala da se u obzir uzmu dokazi koje je [B. Rintisch] kasno podnio OHIM‑u te da, stoga, OHIM nije imao nikakvu diskreciju na temelju članka 74. stavka 2. Uredbe br. 40/94.”

               13

               Opći sud je potom odbio drugi dio drugog tužbenog razloga, na temelju sljedećeg obrazloženja:

                        „47

                        [...] [Š]to se tiče prigovora da je žalbeno vijeće navodno zlouporabilo ovlasti, Opći sud zaključuje da tužba ne ispunjava minimalne zahtjeve u pogledu dopuštenosti prigovora navedene u članku 21. Statuta Suda Europske unije i članku 44. stavku 1. točki (c) Poslovnika Općeg suda [...]. U predmetnom slučaju, prigovor [žalitelja], kako je iznesen u tužbi, ne sadrži nikakve argumente koji bi pokazali kako je žalbeno vijeće zlouporabilo svoje ovlasti. Stoga se predmetni prigovor mora proglasiti nedopuštenim.”

               14

               Budući da je odbio i ostale tužbene razloge na kojima je B. Rintisch temeljio svoju tužbu, Opći sud je tužbu odbio.

         Zahtjevi stranaka pred Sudom

               15

               B. Rintisch svojom žalbom od Suda zahtijeva da ukine pobijanu presudu i naloži OHIM‑u snošenje troškova.

               16

               OHIM od Suda zahtijeva da odbije žalbu i naloži B. Rintischu snošenje troškova.

         Žalba

               17

               Žalitelj svoju žalbu temelji na dvama žalbenim razlozima, kojima navodi da je žalbeno vijeće povrijedilo članak 74. stavak 2. Uredbe br. 40/94, odnosno zlouporabilo ovlasti.

         Prvi žalbeni razlog, kojim se navodi povreda članka 74. stavka 2. Uredbe br. 40/94

      Argumenti stranaka

               18

               B. Rintisch ističe da je Opći sud pogrešno protumačio članak 74. stavak 2. Uredbe br. 40/94 i pravilo 50. stavak 1. Provedbene uredbe.

               19

               Tako tvrdi da je Opći sud zanemario pravilo 50. stavak 1. treći podstavak Provedbene uredbe, iako on predstavlja posebnu odredbu o ispitivanju žalbi koja izričito predviđa primjenu članka 74. stavka 2. Uredbe br. 40/94 te, stoga, žalbenom vijeću daje diskrecijsku ovlast da odluči hoće li se dodatne ili dopunske činjenice i dokazi uzeti u obzir. Osim toga, Opći je sud pogriješio jer nije razlikovao nove činjenice od kasnog podnošenja dodatnih ili dopunskih činjenica i dokaza u smislu pravila 50. stavka 1. trećeg podstavka Provedbene uredbe.

               20

               OHIM osporava tumačenje relevantnih odredbi koje je žalitelj iznio. Tvrdi da je Opći sud ispravno istaknuo da se pravilo 20. stavak 1. Provedbene uredbe mora smatrati odredbom o suprotnom, kako je navedeno u presudi OHIM/Kaul, jer predstavlja obvezujuću odredbu koja se odnosi na prekluzivni rok.

         Ocjena Suda

               21

               Člankom 74. stavkom 2. Uredbe br. 40/94 predviđeno je da OHIM ne mora uzeti u obzir činjenice i dokaze koje dotične stranke nisu pravodobno podnijele.

               22

               Kako je Sud zaključio, iz teksta te odredbe proizlazi kao opće pravilo, i ako nije drugačije određeno, da stranke mogu činjenice i dokaze podnositi nakon isteka rokova koji su za to predviđeni odredbama te uredbe te da OHIM‑u nije ni na koji način zabranjeno uzeti u obzir činjenice i dokaze koji su kasno podneseni ili predočeni (presuda OHIM/Kaul, t. 42., i presuda od 18. srpnja 2013., New Yorker SHK Jeans/OHIM, C‑621/11 P, t. 22.).

               23

               Navodeći da u takvom slučaju „može” odlučiti ne uzeti u obzir navedene dokaze, članak 74. stavak 2. dodjeljuje OHIM‑u široku diskrecijsku ovlast da odluči hoće li uzeti takve dokaze u obzir ili ne, pri čemu svoju odluku u vezi s tim mora obrazložiti (presude OHIM/Kaul, t. 43., i New Yorker SHK Jeans/OHIM, t. 23.).

               24

               Budući da se žaliteljev prvi žalbeni razlog odnosi samo na diskrecijsku ovlast kojom, prema njegovim tvrdnjama, raspolaže OHIM‑ovo žalbeno vijeće, potrebno je uputiti na pravila kojima je uređen žalbeni postupak kako bi se utvrdilo postoji li odredba o suprotnom koja zabranjuje takvu diskrecijsku ovlast.

               25

               U tom pogledu, pravilom 50. stavkom 1. prvim podstavkom Provedbene uredbe predviđeno je da se odredbe koje se odnose na postupke koje primjenjuje odjel koji je donio odluku protiv koje se podnosi žalba, ako nije drukčije propisano, primjenjuju na žalbene postupke mutatis mutandis.

               26

               Opći sud je u točki 36. pobijane presude zaključio da iz te odredbe proizlazi da žalbeno vijeće u postupcima koji se pred njim vode mora primijeniti pravilo 20. stavak 1. [Provedbene uredbe] te, stoga, utvrditi da podnošenje dokaza o postojanju, valjanosti i opsegu zaštite ranijeg žiga nakon isteka roka koji je OHIM za to odredio, ima za posljedicu odbacivanje prigovora, pri čemu žalbeno vijeće nema nikakvu diskreciju.

               27

               Opći sud je time usvojio pogrešno tumačenje pravila 50. stavka 1. Provedbene uredbe, u okviru kojeg je pogrešno utvrdio područje primjene trećeg podstavka te odredbe.

               28

               Iako je pravilom 50. stavkom 1. prvim podstavkom predviđeno načelo da se odredbe koje se odnose na postupke koje primjenjuje odjel koji je donio odluku protiv koje se podnosi žalba primjenjuju na žalbene postupke mutatis mutandis, pravilo 50. stavak 1. treći podstavak predstavlja posebno pravilo koje odstupa od tog načela. To posebno pravilo specifično je za žalbene postupke protiv odluka Odjela za prigovore te uređuje način na koji se pred žalbenim vijećem postupa s činjenicama i dokazima koji su podneseni nakon isteka rokova određenih u prvom stupnju.

               29

               Stoga se, u ovoj konkretnoj fazi žalbenog postupka protiv odluke Odjela za prigovore, pravilo 50. stavak 1. treći podstavak Provedbene uredbe mora primijeniti umjesto odredbi koje se odnose na postupke koje primjenjuje taj odjel, koje uključuju pravilo 20. stavak 1. Provedbene uredbe.

               30

               Ovdje se mora naglasiti da je to posebno pravilo u Provedbenu uredbu uključeno kada je izmijenjena Uredbom br. 1041/2005, kojom se, u skladu s njezinom uvodnom izjavom 7., nastoje jasno odrediti pravne posljedice postupovnih nedostataka u postupcima povodom prigovora. Taj navod potvrđuje da se posljedice koje će kašnjenje u podnošenju dokaza Odjelu za prigovore imati u postupku pred žalbenim vijećem moraju utvrditi na temelju tog pravila.

               31

               U skladu s pravilom 50. stavkom 1. trećim podstavkom Provedbene uredbe, ako je žalba uložena protiv odluke Odjela za prigovore, žalbeno vijeće ograničuje svoje ispitivanje žalbe na činjenice i dokaze podnesene u roku koji je odredio Odjel za prigovore, osim ako smatra da se u obzir trebaju uzeti dodatne i dopunske činjenice i dokazi u skladu s člankom 74. stavkom 2. Uredbe br. 40/94.

               32

               Stoga, Provedbenom uredbom izričito je predviđeno da žalbeno vijeće prilikom ispitivanja žalbe uložene protiv odluke Odjela za prigovore ima diskrecijsku ovlast, na temelju pravila 50. stavka 1. trećeg podstavka Provedbene uredbe i članka 74. stavka 2. Uredbe br. 40/94, odlučiti hoće li uzeti u obzir dodatne ili dopunske činjenice i dokaze koji nisu predočeni u roku koji je odredio Odjel za prigovore.

               33

               Posljedično, Opći sud počinio je pogrešku koja se tiče prava utvrdivši, u točki 41. pobijane presude, da je pravilo 20. stavak 1. Provedbene uredbe predstavljalo odredbu o suprotnom koja je žalbeno vijeće sprečavala da uzme u obzir dokaze koje je žalitelj kasno podnio OHIM‑u te da žalbeno vijeće, stoga, nije imalo diskrecijsku ovlast na temelju članka 74. stavka 2. Uredbe br. 40/94 da uzme u obzir te dokaze.

               34

               Međutim, treba istaknuti da neovisno o tome što je obrazloženjem presude Općeg suda povrijeđeno pravo Unije, žalbu treba odbiti ako je izreka presude osnovana iz drugih pravnih razloga (presuda od 13. srpnja 2000. Salzgitter/Komisija, C‑210/98 P, Zb., str. I‑5843., t. 58., i presuda od 29. ožujka 2011., ThyssenKrupp Nirosta/Komisija, C‑352/09 P, Zb., str. I‑2359., t. 136.).

               35

               Iz navoda u točki 33. ove presude proizlazi da je žalbeno vijeće počinilo pogrešku koja se tiče prava zaključivši, u točkama 35. do 37. pobijane presude, da iz pravila 20. stavka 1. Provedbene uredbe proizlazi da nije imalo diskrecijsku ovlast odlučiti je li potrebno uzeti u obzir kasno podnesene dokaze o postojanju, valjanosti i opsegu zaštite ranijeg žiga.

               36

               Unatoč tomu, mora se istaknuti da je žalbeno vijeće u točki 39. pobijane odluke navelo da, ako bi se utvrdilo da ima diskrecijsku ovlast odlučiti je li potrebno uzeti u obzir kasno podnesene dokaze, da svejedno ne bi postupilo kako je podnositelj prigovora zahtijevao. Potom je u točkama 40. do 43. te odluke istaknulo razloge za takav zaključak.

               37

               Ti razlozi – koje je žalbeno vijeće iznijelo kao alternativno obrazloženje odbijanja da uzme u obzir dokaze koje je B. Rintisch kasno podnio – mogu ispraviti manjkavost pobijane odluke samo ako upućuju na to da je žalbeno vijeće doista izvršilo svoju diskrecijsku ovlast na temelju članka 74. stavka 2. Uredbe br. 40/94 da, uzimajući u obzir sve relevantne okolnosti, obrazloženo odluči je li bilo potrebno uzeti u obzir dokaze koji su mu kasno podneseni kako bi donijelo svoju odluku (u tom pogledu, vidjeti presudu od 26. rujna 2013., Centrotherm Systemtechnik/OHIM i centrotherm Clean Solutions, C‑610/11 P, t. 110.).

               38

               Sud je u tom pogledu zaključio, među ostalim, da uzimanje u obzir kasno podnesenih činjenica i dokaza, kada se od OHIM‑a traži da odluči u okviru postupku povodom prigovora, može biti osobito opravdano ako OHIM smatra, kao prvo, da bi kasno podneseni materijal na prvi pogled doista mogao biti relevantan za ishod postupka povodom prigovora koji se pred njim vodi te, kao drugo, da se faza postupka u kojoj su ti dokazi podneseni i okolnosti tog podnošenja ne protive uzimanju u obzir tog materijala (gore navedene presude OHIM/Kaul, t. 44., i Centrotherm Systemtechnik/OHIM i centrotherm Clean Solutions, t. 113.).

               39

               U predmetnom slučaju, s obzirom na to da je B. Rintisch svoj prigovor temeljio, među ostalim, na tri registrirana njemačka žiga, dokazi koje je morao podnijeti o postojanju, valjanosti i opsegu zaštite tih žigova precizno su navedeni u pravilu 19. stavku 2. točki (a) podtočki (ii) Provedbene uredbe. Stoga je B. Rintisch i prije podnošenja prigovora morao biti svjestan konkretnih dokumenata koje je morao podnijeti u prilog tom prigovoru. Posljedično, žalbeno vijeće u tim okolnostima mora ograničeno vršiti svoju diskrecijsku ovlast te može dopustiti kasno podnošenje takvih dokaza samo ako prateće okolnosti mogu opravdati žaliteljevo kašnjenje u podnošenju potrebnih dokaza.

               40

               Žalbeno vijeće je u obrazloženju svoje odluke osobito naglasilo da je B. Rintisch od 2. prosinca 2005. bio u posjedu dokaza o produljenju predmetnih žigova te da nije iznio nikakve razloge zbog kojih nije predočio taj dokument do rujna 2007.

               41

               Stoga, iz pobijane odluke jasno proizlazi da okolnosti kasnog podnošenja dokaza o postojanju, valjanosti i opsegu zaštite predmetnih žigova ne mogu opravdati žaliteljevo kašnjenje u podnošenju potrebnih dokaza.

               42

               Činjenica da je B. Rintisch, u roku koji je odredio Odjel za prigovore, predočio izvatke iz mrežnog registra Deutsches Patent- und Markenamta koji su se odnosili na produljenje predmetnih žigova, na jeziku različitom od jezika postupka, ne može dovesti u pitanje tu analizu jer iz pravila 19. stavka 4. Provedbene uredbe jasno proizlazi da OHIM ne smije uzeti u obzir dokumente koji nisu podneseni ili nisu prevedeni na jezik postupka u tom roku.

               43

               Iz toga slijedi da je žalbeno vijeće s pravom odbilo uzeti u obzir dokaze koje je B. Rintisch podnio nakon isteka rokova koje je za to odredio Odjel za prigovore, te da nije bilo potrebno da odluči o mogućoj relevantnosti tih dokaza ili utvrdi protivi li se faza postupka u kojoj su dokazi kasno podneseni uzimanju u obzir takvih dokaza.

               44

               Nasuprot tvrdnjama B. Rintischa, žalbeno vijeće, kada izvršava svoju diskrecijsku ovlast na temelju članka 74. stavka 2. Uredbe br. 40/94, nije obvezno razmotriti tri kriterija iz gornje točke 38. ako se i samo na temelju jednog od tih kriterija može utvrditi da ne smije uzeti u obzir predmetne kasno podnesene dokaze (u tom pogledu, vidjeti rješenje od 4. ožujka 2010. u predmetu C‑193/09 P Kaul/OHIM, t. 38.).

               45

               U tim okolnostima, pogreška koja se tiče prava počinjena u toj presudi, navedena u gornjoj točki 33., ne utječe na ispitivanje žalbe, jer je odluka Općeg suda iz točke 46. te presude da odbije prvi dio drugog tužbenog razloga, kojim se navodi povreda članka 74. stavka 2. Uredbe br. 40/94, osnovana iz pravnih razloga različitih od onih koje je Opći sud naveo te, stoga, ne može za posljedicu imati ukidanje te presude.

         Drugi žalbeni razlog, kojim se navodi da je žalbeno vijeće zlouporabilo ovlasti

      Argumenti stranaka

               46

               B. Rintisch ističe da je Opći sud podcijenio činjenicu da je žalbeno vijeće zlouporabilo svoje ovlasti.

               47

               OHIM tvrdi da se u žalbi ne navode nikakvi argumenti u prilog drugom žalbenom razlogu.

         Ocjena Suda

               48

               U pogledu drugog žalbenog razloga, mora se istaknuti da žalitelj, kao prvo, iznosi samo općenite tvrdnje te uopće ne određuje točke pobijane presude koje kritizira te, kao drugo, ne navodi pravne argumente koji bi išli u prilog tom žalbenom razlogu.

               49

               U skladu s ustaljenom sudskom praksom, iz članka 256. UFEU‑a, članka 58. prvog stavka Statuta Suda Europske unije i članka 112. stavka 1. točke (c) Poslovnika Suda, koji je bio na snazi na dan podnošenja žalbe (sadašnji članak 168. stavak 1. točka (d) Poslovnika Suda), proizlazi da žalba mora točno navoditi osporavane elemente pobijane presude čije se ukidanje zahtijeva, kao i konkretne pravne argumente koji podržavaju žalbu, pod prijetnjom nedopuštenosti žalbe ili odnosnog žalbenog razloga (presuda od 28. lipnja 2005. u spojenim predmetima C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P do C‑208/02 P i C‑213/02 P, Dansk Rørindustri i dr./Komisija, Zb., str. I‑5425., t. 426., i presuda od 22. prosinca 2008., British Aggregates/Komisija, C‑487/06 P, Zb., str. I‑10515., t. 121.).

               50

               Budući da drugi žalbeni razlog koji je B. Rintisch iznio u prilog svojoj žalbi ne ispunjava te zahtjeve, mora se odbaciti kao nedopušten.

               51

               Budući da se nijedan od žalbenih razloga na kojima se temelji žaliteljeva žalba ne može uvažiti, žalba se mora odbiti.

         Troškovi

               52

               Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima. U skladu s člankom 138. stavkom 1. istog poslovnika, koji se na temelju članka 184. stavka 1. tog poslovnika primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.

               53

               Budući da žalitelj nije uspio u postupku te s obzirom na to da je OHIM zatražio da on snosi troškove, treba mu naložiti snošenje troškova.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                        1.

                           Žalba se odbija.

                        2.

                           B. Rintischu nalaže se snošenje troškova.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 11. travnja 2013.#David Edwards i Lilian Pallikaropoulos protiv Environment Agency i drugi.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Supreme Court of the United Kingdom.#Predmet C-260/11.


Presuda Prvostupanjskog suda (četvrto vijeće) od 8. srpnja 2009.#DSV Road NV protiv Komisije Europskih zajednica.#Predmet T-219/07.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 10. siječnja 2006. # Komisija Europskih zajednica protiv Europskog parlamenta i Vijeća Europske unije. # Tužba za poništenje - Članci 133. i 175. UEZ-a. # Predmet C-178/03.


Presuda Suda (treće vijeće) od 6. studenog 2008.#Europski parlament protiv Vijeća Europske unije.#Tužba za poništenje - Članak 179. UEZ-a - Članak 181. A UEZ-a.#Predmet C-155/07.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 13. srpnja 2006.#Gesellschaft für Antriebstechnik mbH & Co. KG protiv Lamellen und Kupplungsbau Beteiligungs KG.#Zahtjev za prethodnu odluku: Oberlandesgericht Düsseldorf - Njemačka.#Bruxelleska konvencija.#Predmet C-4/03.


Presuda Općeg suda (drugo prošireno vijeće) od 27. rujna 2011.#3F protiv Europske komisije.#Tužba za poništenje.#Predmet T-30/03 RENV.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 26. lipnja 2014.#Quimitécnica.com - Comércio e Indústria Química, SA i José de Mello - Sociedade Gestora de Participações Sociais, SA protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje – Zabranjeni sporazumi – Europsko tržište fosfata za prehranu životinja – Novčane kazne – Obročno plaćanje – Odluka Komisije kojom se nalaže uspostava bankovnog jamstva – Obveza obrazlaganja – Proporcionalnost.#Predmet T‑564/10.


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 29. veljače 2016.#Deutsche Bahn AG i dr. protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje – Zabranjeni sporazumi – Usluge međunarodnog zračnog provoza – Odluka kojom se utvrđuje povreda članka 101. UFEU-a – Utvrđivanje cijena – Dodatne pristojbe i mehanizmi određivanja cijena koji imaju utjecaj na konačnu cijenu – Dokazi iz zahtjeva za oslobođenje – Zaštita povjerljivosti komunikacije između odvjetnika i klijenata – Etička pravila o obvezi lojalnosti i zabrani dvostrukog zastupanja – Fiducijarne obveze – Pripisivanje protupravnog ponašanja – Izbor društava – Novčane kazne – Proporcionalnost – Težina povrede – Olakotne okolnosti – Jednako postupanje – Suradnja – Djelomično oslobođenje od novčane kazne – Neograničena nadležnost – Transakcije – Smjernice o metodi za utvrđivanje kazni iz 2006.#Predmet T-267/12.