title: Presuda Suda (sedmo vijeće) od 28. lipnja 2017.#Georgios Leventis i Nikolaos Vafeias protiv Malcon Navigation Co. Ltd i Brave Bulk Transport Ltd.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Areios Pagos.#Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Sudska nadležnost i izvršenje sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima – Uredba (EZ) br. 44/2001 – Članak 23. – Ugovorna odredba o prenošenju nadležnosti – Ugovorna odredba o ugovorenoj nadležnosti u ugovoru sklopljenom između dvaju društava – Tužba za naknadu štete – Solidarna odgovornost zastupnikâ jednog od tih društava za deliktne radnje – Mogućnost navedenih zastupnika da se pozivaju na tu ugovornu odredbu.#Predmet C-436/16.

text:
         PRESUDA SUDA (sedmo vijeće)
      28. lipnja 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Pravosudna suradnja u građanskim stvarima — Sudska nadležnost i izvršenje sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima — Uredba (EZ) br. 44/2001 — Članak 23. — Ugovorna odredba o prenošenju nadležnosti — Ugovorna odredba o ugovorenoj nadležnosti u ugovoru sklopljenom između dvaju društava — Tužba za naknadu štete — Solidarna odgovornost zastupnikâ jednog od tih društava za deliktne radnje — Mogućnost navedenih zastupnika da se pozivaju na tu ugovornu odredbu“
      U predmetu C-436/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU-a, koji je uputio Areios Pagos (Kasacijski sud, Grčka), odlukom od 7. srpnja 2016., koju je Sud zaprimio 4. kolovoza 2016., u postupku

         Georgios Leventis,

         Nikolaos Vafeias

      protiv

         Malcon Navigation Co. ltd.,

         Brave Bulk Transport ltd.,

      SUD (sedmo vijeće),
      u sastavu: A. Prechal, predsjednica vijeća, C. Toader (izvjestiteljica) i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za vladu Helenske Republike, A. Magrippi i S. Charitaki, u svojstvu agenata,

               —

               za španjolsku vladu, A. Rubio González, potom A. Gavela Llopis, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, M. Konstantinidis i M. Heller, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 23. stavka 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001., L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.; u daljnjem tekstu: Uredba Bruxelles I).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Georgiosa Leventisa i Nikolaosa Vafeiasa, zastupnikâ društva za iznajmljivanje pomorskih brodova Brave Bulk Transport ltd., s jedne strane, te društva Macon Navigation Co. ltd. (u daljnjem tekstu: Malcon Navigation), s druge strane, u vezi sa zahtjevom za naknadu štete koji je Malcon Navigation podnio solidarno protiv društva Brave Bulk Transport te G. Leventisa i N. Vafeiasa, i u odnosu na koji se osporava nadležnost grčkih sudova.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               U skladu s uvodnom izjavom 11. Uredbe Bruxelles I:
               „Propisi o nadležnosti moraju biti izuzetno predvidljivi i utemeljeni na načelu da se nadležnost uglavnom utvrđuje prema domicilu tuženika, pri čemu takva nadležnost mora uvijek postojati, osim u nekim točno određenim slučajevima, u kojima je zbog predmeta spora ili autonomije stranaka opravdana neka druga poveznica. [...]”

               4

               Članak 2. stavak 1. te uredbe, koji se nalazi u poglavlju II., naslovljenom „Nadležnost”, odjeljku 1., naslovljenom „Opće odredbe”, propisuje:
               „Uz poštovanje odredaba ove Uredbe, osobama s domicilom u nekoj državi članici sudi se pred sudovima te države članice, bez obzira na njihovo državljanstvo.”

               5

               Članak 6. navedene uredbe, koji se nalazi u odjeljku 2., naslovljenom „Posebna nadležnost”, propisuje:
               „Osoba s domicilom u državi članici može biti tužena:

                        1.

                        ako je ona jedan od više tuženika, i pred sudom u mjestu u kojemu bilo koja od tuženih osoba ima domicil, pod uvjetom da su tužbe toliko usko povezane da ih je bolje obrađivati zajedno kako bi se izbjegla opasnost donošenja nepomirljivih sudskih odluka u odvojenim postupcima;

                  [...]”

               6

               U odjeljku 7. toga poglavlja, naslovljenom „Ugovorena nadležnost”, nalazi se, među ostalim, članak 23. koji glasi kako slijedi:
               „1.   Ako se stranke, od kojih jedna ili više njih ima domicil u državi članici, sporazume da će sud ili sudovi države članice biti nadležni za sporove koji nastanu ili su nastali u vezi s određenim pravnim odnosom, nadležan će biti taj sud ili ti sudovi. Takva nadležnost je isključiva, osim ako su stranke postigle drugačiji sporazum. Takav sporazum o prenošenju nadležnosti postiže se:

                        (a)

                        u pisanom obliku, ili se potvrđuje u pisanom obliku; ili

                        (b)

                        u obliku koji je u skladu s praksom uvriježenom među strankama; ili

                        (c)

                        u međunarodnoj trgovini u obliku koji je u skladu s običajima koji su strankama poznati ili bi im morali biti poznati, a opće su poznati u međunarodnoj trgovini i redovito ih poštuju stranke ugovora iste vrste u okviru trgovine o kojoj je riječ.

                  [...]”

               7

               Odjeljak 9. tog poglavlja II., naslovljen „Litispendencija – povezani postupci”, sadržava, među ostalim, članke 27. i 28. Navedeni članak 27. određuje:
               „1.   Ako se pred sudovima različitih država članica vode postupci o istom predmetu u kojima sudjeluju iste stranke, svi sudovi osim onog pred kojim je prvo započet postupak zastaju s postupcima, po službenoj dužnosti, sve dok se ne utvrdi nadležnost suda koji je prvi započeo postupak.
               2.   Nakon što se utvrdi nadležnost suda koji je prvi započeo postupak, svi ostali sudovi proglašavaju se nenadležnima u korist tog suda.”

               8

               U skladu s člankom 28. Uredbe Bruxelles I:
               „1.   Ako se pred sudovima različitih država članica vode povezani postupci, s postupkom mogu zastati svi sudovi osim onog pred kojim je započet prvi postupak.
               2.   Ako je riječ o prvostupanjskim postupcima, svi sudovi osim suda pred kojim je pokrenut prvi postupak mogu, na zahtjev jedne od stranaka, izjaviti da nisu nadležni ako sud pred kojim je pokrenut prvi postupak ima nadležnost nad stvarima o kojima je riječ i ako njegovo pravo omogućava spajanje postupaka.
               3.   Za potrebe ovog članka, postupci se smatraju povezanima ako među njima postoji toliko bliska veza da postoji interes da se odvijaju zajedno i da bude donesena jedna sudska odluka, kako bi se izbjegla opasnost donošenja nepomirljivih sudskih odluka zbog vođenja odvojenih postupaka.”

               9

               Članci 33. do 37. Uredbe Bruxelles I uređuju priznavanje sudskih odluka. Članak 33. te uredbe sadržava načelo po kojemu se sudske odluke donesene u nekoj državi članici priznaju bez potrebe za bilo kakvim posebnim postupkom. Članci 34. i 35. navedene uredbe navode razloge zbog kojih se iznimno može odbiti priznanje u državi članici sudske odluke donesene u drugoj državi članici.

               10

               U tom pogledu članak 34. iste uredbe određuje:
               „Sudska odluka se ne priznaje:
               [...]

                        3.

                        ako je nepomirljiva sa sudskom odlukom donesenom u sporu između istih stranaka u državi članici u kojoj se zahtijeva priznanje;

                        4.

                        ako je nepomirljiva s prethodno donesenom sudskom odlukom u drugoj državi članici ili u trećoj zemlji, a radi se o istom predmetu između istih stranaka, pod uvjetom da prethodno donesena sudska odluka ispunjava uvjete potrebne za njezino priznavanje u državi članici u kojoj se zahtijeva priznavanje.”

            Grčko pravo

               11

               U skladu s člankom 71. Građanskog zakonika:
               „Pravna osoba odgovorna je za radnje ili propuste svojih predstavničkih tijela, ako su radnja ili propust nastali u obavljanju dužnosti koje su im povjerene i dovode do obveze naknade štete. Usto, odgovornost dotične pravne osobe jest solidarna.”

               12

               Članak 926., naslovljen „Šteta koju je prouzročilo više osoba”, u poglavlju 39., naslovljenom „Delikti”, tog zakonika, propisuje:
               „Ako je šteta nastala zajedničkom radnjom više osoba ili ako je više osoba suodgovorno za istu štetu, one odgovaraju solidarno. Isto vrijedi i u slučaju kada je više osoba postupalo istodobno ili sukcesivno, a ne može se utvrditi koja je od njih prouzročila štetu.”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               13

               Iz svih informacija dostupnih Sudu proizlazi da je društvo Malcon Navigation, sa statutarnim sjedištem na Malti, a stvarnim sjedištem u Maroussiju (Grčka), vlasnik broda Sea Pride koji plovi pod malteškom zastavom, a kojim upravlja društvo Hellenic Star Shipping Company SA, sa sjedištem u Panami i uredima u Maroussiju.

               14

               Sud koji je uputio zahtjev također navodi da društvo Brave Bulk Transport ima svoje statutarno sjedište na Malti, a stvarno sjedište u Maroussiju, da je G. Leventis jedini član upravnog odbora i zakonski zastupnik tog društva, a da je N. Vafeias njegov jedini glavni direktor i stvarni zastupnik. G. Leventis i N. Vafeias (u daljnjem tekstu: zastupnici društva Brave Bulk Transport) borave, redom, u Pireju i Kifissiji (Grčka).

               15

               Društvo Malcon Navigation 9. lipnja 2006. sklopilo je brodarski ugovor s društvom Brave Bulk Transport kojim je prvonavedeno društvo iznajmilo brod Sea Pride drugonavedenom društvu. Društvo Brave Bulk Transport zatim je taj brod dalo u podnajam iračkom Ministarstvu za trgovinu radi prijevoza tereta žita iz Hamburga (Njemačka) do Iraka.

               16

               Brod je vraćen s pet mjeseci zakašnjenja u odnosu na rok predviđen brodarskim ugovorom.

               17

               Društvo Malcon Navigation 17. veljače 2007. pokrenulo je arbitražni postupak u Londonu (Ujedinjena Kraljevina) protiv društva Brave Bulk Transport radi naknade štete zbog dugovanih prekostojnica i najamnine.

               18

               Sa svoje strane, društvo Brave Bulk Transport podnijelo je tužbu za naknadu štete protiv Iračke Države jer je zakašnjenje vraćanja broda društvu Malcon Navigation bilo prouzročeno zakašnjenjem potonje u vraćanju tog broda.

               19

               Društva Malcon Navigation i Brave Bulk Transport 14. studenoga 2007. potpisala su sporazum u obliku privatne isprave. Sporazum je predviđao šestomjesečni prekid arbitraže koja je bila u tijeku, obvezu društva Brave Bulk Transport da obavještava društvo Malcon Navigation o odvijanju postupka pokrenutog protiv Iračke Države te, u slučaju nagodbe s Iračkom Državom, isplatu društvu Malcon Navigation barem 20 % iznosa koji Iračka Država plati društvu Brave Bulk Transport. U članku 10. navedenog sporazuma ugovoreno je da je u odnosu na njega „mjerodavno englesko pravo”, da su u vezi s njime „nadležni engleski sudovi” i da „je za bilo kakav spor koji iz njega proizlazi ili je s njime povezan isključivo nadležan High Court of Justice (England & Wales) [(Visoki sud, Engleska i Wales)]”.

               20

               Društvo Malcon Navigation saznalo je u studenome 2008. da je društvo Brave Bulk Transport 20. svibnja 2008. sklopilo nagodbu s Iračkom Državom te da je primilo iznos predviđen tom nagodbom. Stoga je društvo Malcon Navigation nastavilo s arbitražnim postupkom te mu je 29. rujna 2009. arbitražnim pravorijekom dodijeljena naknada štete.

               21

               Društvo Malcon Navigation prigovorilo je i da su ga zastupnici društva Brave Bulk Transport onemogućili u ostvarivanju te naknade štete jer su otuđili imovinu društva koje zastupaju.

               22

               Društvo Malcon Navigation 22. rujna 2010. na temelju članaka 71. i 926. Građanskog zakonika podnijelo je pred Polymeles Protodikeio Peiraios (Okružni sud u Pireju, Grčka) tužbu za naknadu štete protiv društva Brave Bulk Transport i njegovih zastupnika, ističući njihovu solidarnu odgovornost za počinjenje deliktnih radnji. Na temelju ugovorne odredbe o ugovorenoj nadležnosti u sporazumu od 14. studenoga 2007., taj je sud odbacio tužbu protiv društva Brave Bulk Transport. Međutim, on se oglasio nadležnim u odnosu na zastupnike tog društva te je prihvatio zahtjev u meritumu.

               23

               Efeteio Peiraios (Žalbeni sud u Pireju, Grčka), kojem su zastupnici društva Brave Bulk Transport podnijeli žalbu protiv odluke Polymelesa Protodikeija Peiraiosa (Okružni sud u Pireju), potvrdio je stajalište tog potonjeg suda u vezi s pitanjima koja se odnose na nadležnost.

               24

               Žalbom od 31. srpnja 2014. zastupnici društva Brave Bulk Transport podnijeli su kasacijsku žalbu pred Areiosom Pagosom (Kasacijski sud, Grčka).

               25

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da su se prvostupanjski i žalbeni sud proglasili nadležnima za glavni postupak u pogledu zastupnika društva Brave Bulk Transport jer su smatrali da ti zastupnici nisu bili stranke sporazuma od 14. studenoga 2007. te da nisu bili vezani ugovornom odredbom o ugovaranju nadležnosti koju je taj sporazum sadržavao.

               26

               U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev smatra, s jedne strane, da iz članka 23. Uredbe Bruxelles I i iz sudske prakse Suda proizlazi da se na sporazum o prenošenju nadležnosti mogu u načelu pozivati samo stranke koje su ga sklopile, ali da se na njega iznimno može pozivati i u korist odnosno protiv stranke u parnici koja je u trenutku sklapanja sporazuma bila treća osoba.

               27

               Sud koji je uputio zahtjev naglašava, s druge strane, da članak 6. točka 1. te uredbe propisuje da osoba s domicilom u državi članici može biti tužena, ako je ona jedan od više tuženika, i pred sudom u mjestu u kojemu bilo koja od tuženih osoba ima domicil, pod uvjetom da su tužbe toliko usko povezane da ih je bolje obrađivati zajedno kako bi se izbjegla opasnost donošenja nepomirljivih sudskih odluka u odvojenim postupcima. Doista, taj sud smatra da postoji istovrsna opasnost u slučaju kada je jedan od više tuženika pristao na ugovaranje nadležnosti.

               28

               S obzirom na prethodno navedeno, navedeni sud sumnja u osnovanost ocjene, koju su proveli sudovi pred kojima se vodio postupak, u vezi s dosegom ugovorne odredbe o prenošenju nadležnosti iz sporazuma od 14. studenoga 2007.

               29

               U tim je okolnostima Areios Pagos (Kasacijski sud) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Primjenjuje li se ugovorna odredba o prenošenju nadležnosti, koju su u skladu s člankom 23. stavkom 1. Uredbe Bruxelles I ugovorila dva društva, odnosno Malcon Navigation i Brave Bulk Transport, koja je u ovom slučaju sadržana u ugovoru koji su 14. studenoga 2007. sklopila ta dva društva u obliku privatne isprave te sukladno čijem članku 10. je ‚za ovaj sporazum mjerodavno englesko pravo, u vezi s njime nadležni su engleski sudovi te je za bilo kakav spor koji iz njega proizlazi ili je s njime povezan isključivo nadležan High Court of Justice (England & Wales) [(Visoki sud, Engleska i Wales)]’, na odgovorne osobe koje su postupale obavljajući vlastite dužnosti te su na temelju zajedničke primjene članaka 71. i 926. grčkog građanskog zakonika solidarno odgovorne s društvom kao pravnom osobom, kad je riječ o radnjama i propustima tijela koja zastupaju društvo Brave Bulk Transport i koja u skladu s člankom 71. grčkog građanskog zakonika mogu prouzročiti odgovornost tog društva?”

         O prethodnom pitanju

               30

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 23. Uredbe Bruxelles I tumačiti na način da se na ugovornu odredbu o prenošenju nadležnosti u ugovoru sklopljenom između dvaju društava mogu pozivati zastupnici jednog od tih društava radi osporavanja nadležnosti suda za postupanje povodom tužbe za naknadu štete kojom se zahtijeva utvrđenje njihove solidarne odgovornosti za deliktne radnje koje su navodno počinili u obavljanju svojih dužnosti.

               31

               Uvodno valja podsjetiti da s obzirom na to da Uredba Bruxelles I u odnosima među državama članicama zamjenjuje Konvenciju od 27. rujna 1968. o [sudskoj] nadležnosti i priznavanju te izvršavanju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 1972., L 299, str. 32.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 3.), kako je izmijenjena kasnijim konvencijama koje se odnose na pristup novih država članica toj konvenciji, u slučajevima kada se odredbe tih dvaju akata mogu smatrati istovjetnima, tumačenje odredaba te konvencije koje je dao Sud primjenjuje se i na ovu uredbu, kao što je to slučaj s člankom 23. Uredbe Bruxelles I, koji je zamijenio članak 17. podstavak prvi navedene konvencije (vidjeti u tom smislu presudu od 7. srpnja 2016., Hőszig, C-222/15, EU:C:2016:525, t. 30. i 31. te navedenu sudsku praksu).

               32

               Nadležnost sudova države članice na čijem državnom području tuženik ima domicil opće je načelo u sustavu Uredbe Bruxelles I sadržano u njezinu članku 2. stavku 1., pri čemu pravila o nadležnosti kojima se odstupa od tog općeg načela, poput onih koja su propisana u članku 23. navedene uredbe, ne mogu dovesti do tumačenja kojim se prekoračuju granice slučajeva koji su izričito predviđeni tom istom uredbom (vidjeti u tom smislu presudu od 17. rujna 2009., Vorarlberger Gebietskrankenkasse, C-347/08, EU:C:2009:561, t. 37. i 39. te navedenu sudsku praksu).

               33

               Doista, članak 23. Uredbe Bruxelles I jasno navodi da je njegovo područje primjene ograničeno na slučajeve u kojima se stranke „sporazume” o sudu. Kao što to proizlazi iz uvodne izjave 11. te uredbe, ta suglasnost volja između stranaka jest to što opravdava dogovoreno prvenstvo, u ime načela autonomije volje, za izbor suda koji je različit od onoga koji bi eventualno bio nadležan na temelju navedene uredbe (presude od 21. svibnja 2015., El Majdoub, C-322/14, EU:C:2015:334, t. 26. i navedena sudska praksa, te od 20. travnja 2016., Profit Investment SIM, C-366/13, EU:C:2016:282, t. 24. i navedena sudska praksa).

               34

               Sud je tako naveo da sud pred kojim se vodi postupak ima obvezu ispitati in limine litis jesu li stranke stvarno bile suglasne s ugovornom odredbom o prenošenju nadležnosti, a ta suglasnost mora biti jasna i precizna s obzirom na to da oblik koji zahtijeva članak 23. stavak 1. Uredbe Bruxelles I u tom smislu ima funkciju osigurati da pristanak doista bude utvrđen (presuda od 7. srpnja 2016., Hőszig, C-222/15, EU:C:2016:525, t. 37. i navedena sudska praksa).

               35

               Na taj način, ugovorna odredba o prenošenju nadležnosti unesena u ugovor u načelu može proizvoditi svoje učinke samo u odnosima između stranaka koje su pristale na sklapanje tog ugovora (presuda od 21. svibnja 2015., CDC Hydrogen Peroxide, C-352/13, EU:C:2015:335, t. 64. i navedena sudska praksa).

               36

               U ovom slučaju ugovornu odredbu o prenošenju nadležnosti o kojoj je riječ u glavnom postupku ne osporava stranka ugovora u kojem se ta ugovorna odredba nalazi, nego treća osoba u odnosu na taj ugovor.

               37

               Doista, ne samo da zastupnici društva Brave Bulk Transport nisu izrazili volju za sklapanje sporazuma o prenošenju nadležnosti, nego ni društvo Malcon Navigation nije pristalo biti povezano s tim osobama takvim sporazumom.

               38

               Osim toga, ni stranke u glavnom postupku ni sud koji je uputio zahtjev ne navode dokaze ili indicije koji bi omogućili stajalište da su zastupnici društva Brave Bulk Transport i društvo Malcon Navigation sklopili u jednom od oblika predviđenih u članku 23. stavku 1. točkama (b) i (c) Uredbe Bruxelles I sporazum o prenošenju nadležnosti koji sadržava ugovornu odredbu o ugovaranju nadležnosti, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku.

               39

               Što se tiče članka 6. Uredbe Bruxelles I, koji se odnosi na sudsku nadležnost u slučaju postojanja više tuženika, treba naglasiti da odredbe članka 23. Uredbe Bruxelles I u pogledu uvjeta koje određuju treba tumačiti usko s obzirom na to da one isključuju kako nadležnost utvrđenu općim načelom suda sjedišta tuženika sadržanu u članku 2. te uredbe tako i posebne nadležnosti sadržane u njezinim člancima 5. do 7. (presuda od 21. svibnja 2015., El Majdoub, C-322/14, EU:C:2015:334, t. 25. i navedena sudska praksa).

               40

               Naime, sklapajući sporazum o prenošenju nadležnosti u skladu s člankom 23. stavkom 1. Uredbe Bruxelles I, stranke imaju mogućnost odstupiti ne samo od opće nadležnosti predviđene člankom 2. te uredbe, nego i od posebnih nadležnosti predviđenih njezinim člancima 5. i 6. Na taj način, sud pred kojim se vodi postupak može, u načelu, biti vezan ugovornom odredbom o prenošenju nadležnosti kojom se odstupa od nadležnosti predviđenih u navedenim člancima 5. i 6. i koju su stranke ugovorile u skladu s navedenim člankom 23. stavkom 1. (vidjeti u tom smislu presudu od 21. svibnja 2015., CDC Hydrogen Peroxide, C-352/13, EU:C:2015:335, t. 59. i 61.).

               41

               Naposljetku, radi odgovaranja na bojazni suda koji je uputio zahtjev što se tiče moguće opasnosti od proturječnih odluka, valja podsjetiti da Uredba Bruxelles I sadržava različite mehanizme za sprečavanje takvih situacija.

               42

               To je osobito slučaj s člancima 27. i 28. navedene uredbe, koji se odnose, redom, na slučajeve litispendencije i povezanih postupaka, a omogućavaju sprečavanje pojave proturječnih odluka, te s člankom 34. točkama 3. i 4. te uredbe, koji omogućava popravljanje takvih situacija.

               43

               S obzirom na prethodna razmatranja, na prethodno pitanje valja odgovoriti da članak 23. stavak 1. Uredbe Bruxelles I treba tumačiti na način da se na ugovornu odredbu o prenošenju nadležnosti u ugovoru sklopljenom između dvaju društava ne mogu pozivati zastupnici jednog od tih društava radi osporavanja nadležnosti suda za postupanje povodom tužbe za naknadu štete kojom se zahtijeva utvrđenje njihove solidarne odgovornosti za deliktne radnje koje su navodno počinili u obavljanju svojih dužnosti.

         Troškovi

               44

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (sedmo vijeće) odlučuje:

                     Članak 23. stavak 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima treba tumačiti na način da se na ugovornu odredbu o prenošenju nadležnosti u ugovoru sklopljenom između dvaju društava ne mogu pozivati zastupnici jednog od tih društava radi osporavanja nadležnosti suda za postupanje povodom tužbe za naknadu štete kojom se zahtijeva utvrđenje njihove solidarne odgovornosti za deliktne radnje koje su navodno počinili u obavljanju svojih dužnosti.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: grčki


Presuda Suda (prvo vijeće) od 12. srpnja 1979. # Marianne Koschniske, udana Wörsdorfer, protiv Raad van Arbeid. # Zahtjev za prethodnu odluku: Raad van Beroep Zwolle - Nizozemska. # Predmet 9/79.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 3. listopada 2017.#BMB sp. z o.o. protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Dizajn Zajednice – Postupak za proglašavanje dizajna ništavim – Registrirani dizajn Zajednice koji prikazuje posudu za slatkiše – Raniji međunarodni trodimenzionalni žig – Oblik standardne posude koja se može napuniti slatkišima – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Primjena nacionalnog prava – Članak 25. stavak 1. točka (e) Uredbe (EZ) br. 6/2002 – Članak 62. i članak 63. stavak 1. Uredbe br. 6/2002.#Predmet T-695/15.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 9. siječnja 2007.#Yunying Jia protiv Migrationsverket.#Zahtjev za prethodnu odluku: Utlänningsnämnden - Švedska.#Članak 43. UEZ-a - Direktiva 73/148/EEZ.#Predmet C-1/05.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 19. srpnja 2017.#Lackmann Fleisch- und Feinkostfabrik GmbH protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Prijava figurativnog žiga Europske unije медведь – Apsolutni razlog za odbijanje – Nepostojanje razlikovnog karaktera – Opisni karakter – Članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-432/16.


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 22. siječnja 2015.#Vasiliki Balazs protiv Casa Judeţeană de Pensii Cluj i Casa Judeţeană de Pensii Cluj protiv Attile Balazsa.#Zahtjevi za prethodnu odluku koje je uputila Curtea de Apel Cluj.#Zahtjev za prethodnu odluku – Uredba (EEZ) br. 1408/71 – Članak 7. stavak 2. točka (c) – Primjenjivost konvencija o socijalnom osiguranju između država članica – Izbjeglica povratnik porijeklom iz jedne države članice – Dovršenje razdobljâ zaposlenja na području druge države članice – Zahtjev za dodjelu starosne mirovine – Odbijanje.#Spojeni predmeti C-401/13 i C-432/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U spojenim predmetima C‑401/13 i C‑432/13,
            povodom zahtjevâ za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koje je uputio Curtea de Apel Cluj (Rumunjska), odlukama od 2. srpnja i 27. lipnja 2013., koje je Sud zaprimio 16. srpnja, odnosno 31. srpnja 2013., u postupcima
            Vasiliki Balazs
            protiv
            Casa Județeană de Pensii Cluj (C‑401/13),
            i
            Casa Județeană de Pensii Cluj
            protiv
            Attile Balazsa (C‑432/13),
            SUD (četvrto vijeće),
            u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, K. Jürimäe (izvjestiteljica), J. Malenovský, M. Safjan, i A. Prechal, suci,
            nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
            tajnik: I. Illéssy, administrator,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 4. lipnja 2014.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za V. i A. Balazsa, S. Dima i A. Muntean, odvjetnici,
            – za rumunjsku vladu, R. Radu kao i R. Haţieganu, E. Gane i A.-L. Crişan, u svojstvu agenata,
            – za grčku vladu, E.‑M. Mamouna, u svojstvu agenta,
            – za Europsku komisiju, D. Martin i C. Gheorghiu, u svojstvu agenata,
            saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 4. rujna 2014.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 7. stavka 2. točke (c) Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1408/71 od 14. lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe, samozaposlene osobe i članove njihovih obitelji koji se kreću unutar Zajednice, u verziji izmijenjenoj i ažuriranoj Uredbom Vijeća (EZ) br. 118/97 od 2. prosinca 1996. (SL 1997, L 28, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 7., str. 7.), kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 1992/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 18. prosinca 2006. (SL L 392, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 260.) (u daljnjem tekstu: Uredba br. 1408/71).
            2. Ti zahtjevi upućeni su u okviru sporova između, s jedne strane, V. Balazs i Casa Judeţeană de Pensii Cluj (Okružni zavod za mirovine u Cluju (Rumunjska), u daljnjem tekstu: Casa Judeţeană de Pensii) i, s druge strane, navedenog zavoda i A. Balazsa o dodjeli starosnih mirovina V. i A. Balazsu (u daljnjem tekstu zajedno: supružnici Balazs).
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. Članak 6. Uredbe br. 1408/71 predviđa:
            „U skladu s odredbama članaka 7., 8. i članka 46. stavka 4., ova Uredba, s obzirom na osobe i slučajeve koje obuhvaća, zamjenjuje odredbe svake konvencije o socijalnoj sigurnosti koja povezuje:
            a) isključivo dvije ili više država članica, [...]
            [...]“
            4. Članak 7. stavak 2. točka (c) te uredbe određuje:
            „Bez obzira na odredbe članka 6., nastavljaju se primjenjivati:
            [...]
            c) određene odredbe konvencija o socijalnoj sigurnosti koje su države članice uvele prije datuma primjene ove Uredbe, pod uvjetom da su povoljnije za korisnike, ili ako one proizlaze iz posebnih povijesnih okolnosti i njihov je učinak ograničen u vremenu, ako su te odredbe nabrojene u Prilogu III.“
            5. Članak 94. stavci 1. i 2. navedene uredbe određuju:
            „1. U skladu s ovom Uredbom ne stječe se nikakvo pravo u odnosu na razdoblje prije 1. listopada 1972. ili do dana njezine primjene na državnom području predmetne države članice ili u dijelu državnog područja te države.
            2. Sva razdoblja osiguranja i, prema potrebi, sva razdoblja zaposlenja ili boravišta navršena u skladu sa zakonodavstvom države članice prije 1. listopada 1972. ili prije datuma njegove primjene na državnom području države članice ili u dijelu državnog područja te države, uzimaju se u obzir za određivanje prava stečenih u skladu sa zakonodavstvima ove Uredbe.“
            6. Uredba Vijeća (EEZ) br. 574/72 od 21. ožujka 1972. (SL L 74, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 8., str. 3.) u verziji proizašloj, među ostalim, iz Uredbe Vijeća (EZ) br. 1791/2006 od 20. studenoga 2006. (SL L 363, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 1., str. 187.) (u daljnjem tekstu: Uredba br. 574/72) utvrđuje postupak provedbe Uredbe br. 1408/71.
            Dvostrani sporazum
            7. Dvostrani sporazum između grčke i rumunjske vlade o konačnom uređenju naknade doprinosa za socijalno osiguranje grčkih političkih izbjeglica povratnika iz Rumunjske, sklopljen 23. veljače 1996. (u daljnjem tekstu: Dvostrani sporazum), nije naveden u Prilogu III. Uredbi br. 1408/71.
            8. Članak 1. točke (a) i (e) Dvostranog sporazuma na sljedeći način definiraju pojmove „povratnik“ i „razdoblje osiguranja“:
            „a) povratnik: osoba grčkog podrijetla koja se nastanila u Rumunjskoj nakon 1. siječnja 1945. i ima status političkog izbjeglice, kao i članovi njezine obitelji koji su se vratili ili će se vratiti u Grčku kako bi se tamo nastanili unutar roka od šest godina koji počinje teći od dana stupanja na snagu ovog sporazuma;
            [...]
            e) razdoblje osiguranja: razdoblje u kojem su u Rumunjskoj bili uplaćivani doprinosi za socijalno osiguranje u skladu s rumunjskim zakonodavstvom.“
            9. Članak 2. Dvostranog sporazuma određuje:
            „1. Ugovorne strane uređuju naknadu doprinosa za socijalno osiguranje povratnika u skladu sa stavcima 2. i 3. ovog članka i člankom 3. ovog sporazuma.
            2. Rumunjska se obvezuje Grčkoj isplatiti paušalni iznos kao naknadu za isplatu mirovina i za ona razdoblja osiguranja povratnikâ koja je pokrila Grčka.
            3. Grčka se obvezuje umirovljenim povratnicima isplatiti mirovine i priznati razdoblje osiguranja koje su osiguranici povratnici dovršili u Rumunjskoj u skladu s grčkim zakonodavstvom u području socijalnog osiguranja.“
            10. Uskladu s člankom 3. Dvostranog sporazuma, naknada iz članka 2. stavka 2. tog sporazuma iznosi 15 milijuna američkih dolara (USD).
            11. Na temelju članka 5. Dvostranog sporazuma, „nakon isplate iznosa od 15 milijuna USD, prestaju sve obveze rumunjske strane glede prava grčkih političkih izbjeglica povratnika u Grčku u području socijalnog osiguranja“.
            Glavni postupci i prethodno pitanje
            12. Supružnici Balazs su grčki državljani koji imaju status grčkih političkih izbjeglica povratnika u Grčku. Oni prebivaju u Solunu (Grčka).
            13. A. i V. Balazs su se 1948., u dobi od 7, odnosno 9 godina nastanili u Rumunjskoj gdje im je bio priznat status političkih izbjeglica. Oni su uplaćivali doprinose u javni sustav socijalnog osiguranja te države članice tijekom 34 godine, 7 mjeseci i 6 dana, odnosno 28 godina. U Grčku su se vratili 18. kolovoza 1990.
            14. Supružnici Balazs su 1998. zatražili od grčkih tijela priznanje razdobljâ zaposlenja u Rumunjskoj. Ta su tijela odlukama od 21. rujna 1998. odredila da razdoblja u kojima su A. i V. Balazs bili zaposleni u Rumunjskoj odgovaraju 9382, odnosno 8351 danu uplaćivanja u sustav socijalnog osiguranja. U okviru tih razdoblja grčka tijela odlučila su priznati samo 4500 dana za potrebe izračuna mirovina.
            15. Nakon toga su grčka tijela na toj osnovi supružnicima Balazs dodijelila starosne mirovine.
            16. Mirovina koja je bila dodijeljena V. Balazs izračunana je na temelju ukupnog razdoblja osiguranja od 6993 radnih dana, koje odgovara 4500 dana priznatih na temelju razdoblja njezinog zaposlenja u Rumunjskoj i 2493 dana na temelju zaposlenja u Grčkoj. Tako izračunana mjesečna mirovina iznosila je 136.910 grčkih drahmi (GRD) (oko 390 eura).
            17. Mirovina koja je bila dodijeljena A. Balazsu izračunana je na temelju ukupnog razdoblja osiguranja od 7733 dana, od kojih je 4500 dana priznato na temelju razdoblja tijekom kojeg je on bio zaposlen Rumunjskoj, a 3233 dana na temelju njegovog zaposlenja u Grčkoj. Tako izračunana mjesečna svota mirovine iznosila je 596,99 eura.
            18. V. i A. Balazs su 11. listopada, odnosno 27. studenoga 2007. podnijeli pri Casa Judeţeană de Pensii zahtjeve za dodjelu starosne mirovine na temelju odredbi Uredbe br. 1408/71 i Uredbe br. 574/72.
            19. Casa Judeţeană de Pensii je te zahtjeve odbila odlukama od 5. listopada 2011. U tim je odlukama navela da, s obzirom na to da su grčka tijela smatrala da su supružnici Balazs grčke političke izbjeglice povratnici u Grčku, rumunjska tijela nisu tim osobama obvezna dodijeliti mirovine na temelju članka 5. Dvostranog sporazuma.
            20. I A. Balazs i V. Balazs su pred Tribunalul Cluj podnijeli žalbu protiv gore navedenih odluka.
            21. Tribunalul Cluj je presudama od 26. rujna 2012. poništio navedene odluke i naložio Casa Judeţeană de Pensii da donese nove odluke o dodjeli starosnih mirovina supružnicima Balazs u skladu s Uredbom br. 1408/71 i Uredbom br. 574/72, uzimajući pritom u obzir ukupna razdoblja u kojima su supružnici uplaćivali doprinose u Rumunjskoj. Tribunalul Cluj je pojasnio da su te uredbe primjenjive na zahtjeve supružnika Balazs zato što Dvostrani sporazum nije obuhvaćen člankom 7. stavkom 2. točkom (c) Uredbe br. 1408/71 jer primjena tog sporazuma nije ograničena u vremenu, jer on nije naveden u Prilogu III. te uredbe i jer njegove odredbe očito ne mogu biti smatrane povoljnijima za korisnike s obzirom na to da su oni zahtijevali da ostvaruju pravo na mirovine na temelju navedene uredbe.
            22. Casa Judeţeană de Pensii je radi izvršenja tih presuda 20. i 27. veljače donijela dvije nove odluke kojima je, na temelju odredbi Uredbe br. 1408/71, dodijelila V. i A. Balazsu mjesečne starosne mirovine u iznosu od 500 odnosno 405 rumunjskih leua (RON) (približno 100 odnosno 90 eura).
            23. I supružnici Balazs i Casa Judeţeană de Pensii su protiv presuda Tribunalul Cluj podnijeli pravne lijekove pred Curtea de Appel de Cluj.
            24. Casa Judeţeană de Pensii u biti tvrdi da odredbe Uredbe br. 1408/71 i Uredbe br. 574/72 nisu primjenjive u predmetnom slučaju zbog Dvostranog sporazuma. U skladu s tim sporazumom Rumunjskoj su prestale sve obveze u odnosu na grčke političke izbjeglice nakon što je ispunila svoju obvezu da Helenskoj Republici isplati iznos od 15 milijuna USD.
            25. Supružnici Balazs osporavaju obrazloženje presuda Tribunalul Cluj i na temelju odredbi tih uredbi zahtijevaju priznanje njihovih prava na starosnu mirovinu za razdoblja u kojima su uplaćivali doprinose u Rumunjskoj. Oni u biti tvrde da je zbog pristupanja Rumunjske Europskoj uniji ta država članica obvezna primjenjivati Uredbu br. 1408/71 i Uredbu br. 574/72. Naime, Dvostrani sporazum koji je manje povoljan i nije naveden u Prilogu III. Uredbi br. 1408/71 ne ulazi u područje primjene članka 7. stavka 2. točke (c) te uredbe.
            26. U tim je okolnostima Curtea de Appel Cluj odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje koje je u odlukama kojima se upućuju zahtjevi za prethodnu odluku u predmetima C‑401/13 i C‑432/13 oblikovano na istovjetan način:
            „Treba li odredbe članka 7. stavka 2. točke (c) Uredbe br. 1408/71 tumačiti u smislu da u njihovo područje primjene ulazi Dvostrani sporazum koji su dvije države članice sklopile prije stupanja na snagu navedene uredbe, a kojim su se sporazumjele o prestanku obveza vezanih uz davanja iz socijalnog osiguranja koje jedna država članica duguje državljanima druge države članice koji su imali status političkih izbjeglica na području prve države i koji su se vratili na područje druge države članice, u zamjenu za plaćanje od strane prve države paušalnog iznosa namijenjenog isplati mirovina i pokrivanju razdoblja tijekom kojega su doprinosi za socijalno osiguranje bili uplaćivani u prvoj državi članici?“
            27. Rješenjem predsjednika Suda od 4. rujna 2013. predmeti C‑401/13 i C‑432/13 spojeni su u svrhu pisanog i usmenog postupka kao i presude.
            O prethodnom pitanju
            28. Sud koji je uputio zahtjev svojim pitanjem u biti pita treba li članak 7. stavak 2. točku (c) Uredbe br. 1408/71 tumačiti u smislu da se Dvostrani sporazum o doprinosima za socijalno osiguranje državljana jedne države potpisnice koji su imali svojstvo političkih izbjeglica na području druge države potpisnice, a koji je sklopljen na dan kada jedna od država potpisnica još uvijek nije bila pristupila Uniji i koji nije naveden u Prilogu III. te uredbe, ne primjenjuje na položaj političkih izbjeglica koje su se vratile u državu porijekla prije sklapanja Dvostranog sporazuma i prije stupanja na snagu navedene uredbe.
            29. Najprije valja navesti da Casa Judeţeană de Pensii smatra da se Uredba br. 1408/71 ne primjenjuje u glavnom predmetu zbog Dvostranog sporazuma, osobito zbog njegovog članka 5. na temelju kojega su Rumunjskoj prestale sve obveze u odnosu na grčke političke izbjeglice nakon što je ispunila svoju obvezu da Helenskoj Republici isplati iznos od 15 milijuna USD. Stoga valja ispitati primjenjuje li se Uredba br. 1408/71 na okolnosti o kojima je riječ u glavnom postupku.
            30. S tim u vezi valja napomenuti da, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, iako novi propis načelno vrijedi samo za buduće vrijeme, on se, u skladu s općepriznatim načelom, osim u slučaju odstupanja, također primjenjuje na buduće učinke situacija koje su nastale tijekom razdoblja valjanosti prijašnjeg zakona (vidjeti presudu Duchon, C‑290/00, EU:C:2002:234, t. 21. i navedenu sudsku praksu).
            31. Za potrebe primjene Uredbe br. 1408/71 na buduće učinke situacija koje su nastale tijekom razdoblja valjanosti prijašnjeg zakona članak 94. te uredbe m eđu ostalim u stavku 2. za određivanje prava na davanja predviđa obvezu uzimanja u obzir svih razdoblja osiguranja, zaposlenja ili boravišta navršenih u skladu sa zakonodavstvom države članice prije 1. listopada 1972. ili prije datuma njegove primjene na državnom području te države članice (vidjeti presudu Duchon, EU:C:2002:234, t. 23.).
            32. S obzirom na to da je na dan pristupanja Rumunjske Europskoj uniji, odnosno 1. siječnja 2007., u njoj stupila na snagu Uredba br. 1408/71, ista se primjenjuje ratione temporis na situaciju kakva je ona u kojoj se nalaze supružnici Balazs, a koji su se stoga imali pravo pozvati na tu Uredbu počevši od tog dana.
            33. Suprotno onome što tvrdi Casa Judeţeană de Pensii, okolnost da Dvostrani sporazum određuje da obveze koje Rumunjska ima glede prava iz socijalnog osiguranja grčkih političkih izbjeglica povratnika u Grčku prestaju nakon isplate iznosa od 15 milijuna USD u tom pogledu nije relevantna.
            34. Naime, iz članka 6. Uredbe br. 1408/71 proizlazi da ona, s obzirom na osobe i slučajeve koje obuhvaća i pod određenim uvjetima, zamjenjuje odredbe svake konvencije o socijalnoj sigurnosti koja povezuje dvije ili više država članica. Ta je zamjena obvezna i ne dopušta iznimke osim onih koje su navedene u toj uredbi (vidjeti per analogiam  presudu Walder, 82/72, EU:C:1973:62, t. 6. i 7.; presudu Thévenon, C‑475/93, EU:C:1995:371, t. 15. i presudu Rönfeldt, C‑227/89, EU:C:1991:52, t. 22.).
            35. Među iznimkama koje su previđene u Uredbi br. 1408/71 nalazi se i ona iz članka 7. stavka 2. točke (c), u skladu s kojom odredbe konvencija o socijalnoj sigurnosti koje su navedene u Prilogu III. toj uredbi ostaju na snazi bez obzira na članak 6. navedene uredbe (presuda Habelt i dr., C‑396/05, EU:C:2007:810, t. 87. i presuda Wencel, C‑589/10, EU:C:2013:303, t. 35.) i pod uvjetom da su navedene konvencije povoljnije za korisnike, ili ako one proizlaze iz posebnih povijesnih okolnosti i ako je njihov učinak ograničen u vremenu.
            36. U predmetnom slučaju nije sporno da Dvostrani sporazum nije naveden u Prilogu III. Uredbi br. 1408/71. Iz toga proizlazi da, u situaciji kao što je ona u glavnom postupku, Uredba br. 1408/71, sukladno njezinom članku 6. točki (a), načelno zamjenjuje taj sporazum.
            37. Međutim, sud koji je uputio zahtjev i rumunjska vlada pozivaju se na presudu Rönfeldt (EU:C:1991:52) kako bi istaknuli da se Dvostrani sporazum, bez obzira na članak 6. i članak 7. stavak 2. točku (c) Uredbe br. 1408/71, i dalje primjenjuje.
            38. U toj presudi Sud je na temelju članaka 45. i 48. UFEU‑a presudio da se, kada je riječ o radnicima migrantima, dvostrane konvencije o socijalnoj sigurnosti moraju nastaviti primjenjivati i nakon stupanja na snagu Uredbe br. 1408/71, bez obzira na to jesu li te konvencije navedene u Prilogu III. toj uredbi ili nisu, ako je takva primjena povoljnija za radnika.
            39. Stoga valja utvrditi mogu li se načela razvijena u presudi Rönfeldt (EU:C:1991:52) primijeniti na okolnosti kakve su one u glavnom postupku.
            40. Kao prvo, s tim u vezi potrebno je napomenuti da je, kao što je to istaknuto u točki 34. ove presude, načelo zamjene sadržano u članku 6. Uredbe br. 1408/71 obvezno i načelno ne dopušta iznimke.
            41. Kao drugo, valja istaknuti da se načela razvijena u presudi Rönfeldt (EU:C:1991:52) temelje na ideji da je zainteresirana osoba imala pravo imati legitimno očekivanje da će se moći pozvati na odredbe dvostrane konvencije koja se jedina primjenjivala na njezinu situaciju u vrijeme kad se odlučila odseliti u drugu državu članicu (vidjeti u tom smislu presudu Kaske, C‑277/99, EU:C:2002:74, t. 27.).
            42. Stoga, u okolnostima kao što su one u glavnom postupku, za koje je značajno to da su zainteresirane osobe 1990. napustile Rumunjsku kako bi otišle u Grčku, to jest šest godina prije sklapanja Dvostranog sporazuma, te osobe nisu mogle imati legitimno očekivanje da će se moći pozvati na odredbe Dvostranog sporazuma jer isti nije bio sklopljen u trenutku njihovog povratka u Grčku.
            43. U svakom slučaju, valja istaknuti da u glavnom predmetu supružnici Balazs ne zahtijevaju da se na njih primijeni Dvostrani sporazum. Naprotiv, oni žele da se na njih primijeni Uredba br. 1408/71. U tim se okolnostima rumunjska vlada ne može pozivati na presudu Rönfeldt (EU:C:1991:52) kako bi dokazala da se taj sporazum i dalje primjenjuje na situaciju u kojoj se nalaze supružnici Balazs.
            44. S obzirom na sva prethodna razmatranja, valja utvrditi da načela razvijena u presudi Rönfeldt (EU:C:1991:52), koja omogućuju da se ne primijene odredbe Uredbe br. 1408/71 i da se nastavi primjenjivati dvostrana konvencija koju ta uredba uobičajeno zamjenjuje, nisu primjenjive u okolnostima kao što su one u glavnom postupku.
            45. Iz toga proizlazi da na upućeno pitanje valja odgovoriti na način da članak 7. stavak 2. točku (c) Uredbe br. 1408/71 treba tumačiti u tom smislu da se Dvostrani sporazum o doprinosima za socijalno osiguranje državljana jedne države potpisnice koji su imali svojstvo političkih izbjeglica na području druge države potpisnice, a koji je sklopljen u vrijeme kada jedna od država potpisnica još uvijek nije bila pristupila Uniji i koji nije naveden u Prilogu III. toj uredbi, ne primjenjuje na situaciju političkih izbjeglica koje su se vratile u državu porijekla prije sklapanja Dvostranog sporazuma i prije stupanja na snagu navedene uredbe.
            O vremenskom ograničenju učinaka presude
            46. Rumunjska vlada od Suda zahtijeva da, ako presudi da Dvostrani sporazum ne ulazi u područje iznimke iz članka 7. stavka 2. točke (c) Uredbe br. 1408/71, vremenski ograniči učinke svoje presude.
            47. U prilog svojoj tužbi navedena vlada, s jedne strane, tvrdi da su rumunjska tijela postupala u dobroj vjeri. Naime, najprije, stajalište tih tijela temeljilo se na ustaljenoj sudskoj praksi Suda, osobito na presudi Rönfeldt (EU:C:1991:52). Zatim, iako je Komisija protiv Rumunjske pokrenula postupak radi utvrđivanja da je ta država članica povrijedila obveze koje ima na temelju Uredbe br. 1408/71, stajalište te države članice u okviru tog postupka bilo je nepromijenjeno i Komisija nije reagirala na zahtjev navedene države da organizira stručna savjetovanja i poduzme korake kod grčkih tijela. Osim toga, dobra vjera rumunjskih tijela nije mogla biti dovedena u pitanje činjenicom da su druge države članice, suočene sa sličnim problemima, prihvatile primjenjivati Uredbu 1408/71 jer se sporazumi koje je Helenska Republika sklopila s ostalim državama razlikuju od onoga koji je ona sklopila s Rumunjskom. Napokon, prema mišljenju rumunjske vlade, rumunjska tijela su kod grčkih tijela poduzela korake kako bi razjasnila situaciju.
            48. S druge strane, rumunjska vlada Sudu ukazuje na to da bi retroaktivna primjena presude Suda mogla imati ozbiljne financijske posljedice. Prema procjeni Casa Națională de Pensii Publice (Državni zavod za javne mirovine) Rumunjske, dodatna svota koju bi trebalo platiti iznosila bi 38.560.683 RON (oko 8.680.537 eura). Rumunjska vlada također ističe da se trenutno obrađuje približno 800 zahtjeva koji su slični onima supružnika Balazs.
            49. U tom pogledu valja podsjetiti na to da, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, tumačenje nekog pravnog pravila prava Unije koje potonji daje izvršavajući ovlast koju mu dodjeljuje članak 267. UFEU‑a pojašnjava i precizira značenje i doseg tog pravnog pravila, onako kako ono treba ili je trebalo biti shvaćeno i primijenjeno od trenutka njegovog stupanja na snagu. Iz toga proizlazi da tako tumačeno pravno pravilo sudac može i mora primijeniti čak i na pravne odnose koji su se pojavili i nastali prije presude o zahtjevu za tumačenje ako su usto ispunjeni uvjeti koji omogućuju iznošenje spora o primjeni spomenutog pravnog pravila pred nadležne sudove (vidjeti presudu Santander Asset Management SGIIC i dr., C‑338/11 do C‑347/11, EU:C:2012:286, t. 58. i navedenu sudsku praksu).
            50. Samo iznimno Sud može, primjenjujući opće načelo pravne sigurnosti svojstveno pravnom poretku Unije, biti doveden u situaciju da ograniči mogućnost da se zainteresirane osobe pozovu na odredbu koju je protumačio s ciljem dovođenja u pitanje pravnih odnosa ustanovljenih u dobroj vjeri. Dva osnovna kriterija moraju biti ispunjena kako bi se takvo ograničenje moglo uvesti – dobra vjera zainteresiranih osoba i opasnost od ozbiljnih poremećaja (vidjeti presudu Santander Asset Management SGIIC i dr., EU:C:2012:286, t. 59. i navedenu sudsku praksu).
            51. Točnije, Sud je pribjegavao tom rješenju samo u vrlo jasno određenim okolnostima, na primjer kada je postojala opasnost od teških ekonomskih učinaka koji bi osobito bili posljedica velikog broja pravnih odnosa nastalih u dobroj vjeri na temelju propisa za koji se smatralo da je valjano na snazi i kada se činilo da su pojedinci i nacionalne vlasti bili poticani na to da usvoje praksu koja nije u skladu s pravom Unije zbog objektivne i značajne nesigurnosti u pogledu dosega odredbi prava Unije, nesigurnosti kojoj je eventualno pridonijela i sama praksa koju su usvojile druge države članice ili Komisija (vidjeti presudu Santander Asset Management SGIIC i dr., EU:C:2012:286, t. 60. i navedenu sudsku praksu).
            52. Kao što je nezavisni odvjetnik istaknuo u točkama 98. i 99. svog mišljenja, rumunjska vlada nije dokazala postojanje opasnosti od ozbiljnih poremećaja. Naime, iako ta vlada navodi 800 zahtjeva sličnih onima supružnika Balazs, ona uopće ne spominje ukupan broj osoba koje se nalaze u položaju usporedivom s onim navedenih supružnika. Osim toga, ta vlada nije pojasnila je li u iznos od 38.560.683 RON isto tako uključeno tih 800 sličnih zahtjeva koji se sada obrađuju. U svakom slučaju, na te se zahtjeve ne primjenjuje vremensko ograničenje učinaka presude (vidjeti u tom smislu presudu Bosman, C‑415/93, EU:C:1995:463, t. 144.).
            53. Budući da nije ispunjen drugi kriterij iz točke 50. ove presude, nije potrebno ispitati je li ispunjen kriterij koji se odnosi na dobru vjeru zainteresiranih osoba.
            54. Iz prethodnih razmatranja proizlazi da ne treba vremenski ograničiti učinke ove presude.
            Troškovi
            55. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenog, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:
            Članak 7. stavak 2. točku (c) Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1408/71 od 14. lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe, samozaposlene osobe i članove njihovih obitelji koji se kreću unutar Zajednice, u verziji izmijenjenoj i ažuriranoj Uredbom Vijeća (EZ) br. 118/97 od 2. prosinca 1996., kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 1992/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 18. prosinca 2006., treba tumačiti u tom smislu da se Dvostrani sporazum o doprinosima za socijalno osiguranje državljana jedne države potpisnice koji su imali svojstvo političkih izbjeglica na području druge države potpisnice, a koji je sklopljen u vrijeme kada jedna od država potpisnica još uvijek nije bila pristupila Uniji i koji nije naveden u Prilogu III. toj uredbi, ne primjenjuje na situaciju političkih izbjeglica koje su se vratile u državu porijekla prije sklapanja Dvostranog sporazuma i prije stupanja na snagu navedene uredbe.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) 18. rujna 2012.#Ralf Schräder protiv Ured Zajednice za biljnu raznolikost.#Spojeni predmeti T-133/08, T-134/08, T-177/08 i T-242/09.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 21. svibnja 2015.#adidas AG protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Predmet T-145/14.


Presuda Suda (treće vijeće) od 14. travnja 2011.#Mensch und Natur AG protiv Freistaat Bayern.#Zahtjev za prethodnu odluku: Bayerischer Verwaltungsgerichtshof - Njemačka.#Predmet C-327/09.


Presuda Suda (peto vijeće) od 2013. veljača 21.#Ministero per i beni e le attività culturali i drugi protiv Ordine degli Ingegneri di Verona e Provincia i drugi.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Consiglio di Stato.#Predmet C-111/12.


Presuda Službeničkog suda (treće vijeće) od 26. lipnja 2013.#BM protiv Europska središnja banka.#Predmet F-78/11.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 11. svibnja 2010.#PC-Ware Information Technologies BV protiv Europske komisije.#Predmet T-121/08.


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 9. srpnja 2014. # Mazen Al-Tabbaa protiv Vijeća Europske unije. # Spojeni predmeti T-329/12 i T-74/13.


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 25. siječnja 2017.#Joint-Stock Company "Almaz-Antey" Air and Space Defence Corp., prije OAO Concern PVO Almaz-Antey protiv Vijeća Europske unije.#Zajednička vanjska i sigurnosna politika – Mjere ograničavanja s obzirom na djelovanja kojima se podrivaju ili ugrožavaju teritorijalna cjelovitost, suverenitet i neovisnost Ukrajine – Zamrzavanje financijskih sredstava – Pravna osoba koja materijalno ili financijski podržava djelovanja kojima se podrivaju ili ugrožavaju teritorijalna cjelovitost, suverenitet i neovisnost Ukrajine – Proporcionalnost – Obveza obrazlaganja – Prava obrane – Pravo na djelotvornu sudsku zaštitu – Temeljna prava – Očita pogreška u ocjeni.#Predmet T-255/15.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 11. srpnja 2014. # Sport Eybl & Sports Experts GmbH protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-425/12.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 11. srpnja 2013.#Metropolis Inmobiliarias y Restauraciones, SL protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni).#Žig Zajednice – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Zajednice METRO – Raniji figurativni žig Zajednice GRUPOMETROPOLIS – Relativni razlog za odbijanje – Nepostojanje vjerojatnosti dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Pravo na pošteno suđenje – Članak 6. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda – Članci 75. i 76. Uredbe br. 207/2009.#Predmet T-197/12.


Presuda Suda (peto vijeće) od 19. travnja 2007. # Komisija Europskih zajednica protiv Helenske Republike. # Povreda obveze države članice - Direktiva 2003/9/EZ. # Predmet C-72/06.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 29. siječnja 2013. # Germans Boada, SA protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Jednako postupanje. # Predmet T-25/11.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 11. studenog 1999. # Belgijska država protiv Fatna Mesbah. # Zahtjev za prethodnu odluku: Cour du travail de Bruxelles - Belgija. # Predmet C-179/98.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 8. rujna 2005.#North Western Health Board protiv Margaret McKenna.#Zahtjev za prethodnu odluku: Labour Court - Irska.#Predmet C-191/03.


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 5. travnja 2017.#Marina del Mediterráneo SL i dr. protiv Agencia Pública de Puertos de Andalucía.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal Superior de Justicia de Andalucía.#Zahtjev za prethodnu odluku – Javna nabava – Postupci pravne zaštite – Direktiva 89/665/EEZ – Članak 1. stavak 1. – Članak 2. stavak 1. – Odluka javnog naručitelja o dopuštanju gospodarskom subjektu da sudjeluje u postupku javne nabave – Odluka koja se, u skladu s primjenjivim nacionalnim propisom, ne može pobijati.#Predmet C-391/15.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      5. travnja 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Javna nabava — Postupci pravne zaštite — Direktiva 89/665/EEZ — Članak 1. stavak 1. — Članak 2. stavak 1. — Odluka javnog naručitelja o dopuštanju gospodarskom subjektu da sudjeluje u postupku javne nabave — Odluka koja se, u skladu s primjenjivim nacionalnim propisom, ne može pobijati“
      U predmetu C‑391/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunal Superior de Justicia de Andalucía (Visoki sud Andaluzije, Španjolska), odlukom od 9. srpnja 2015., koju je Sud zaprimio 20. srpnja 2015., u postupku

         Marina del Mediterráneo SL i dr.

      protiv

         Agencia Pública de Puertos de Andalucía,

      uz sudjelovanje:

         Consejería de Obras Públicas y Vivienda de la Junta de Andalucía,

         Nassir Bin Abdullah and Sons SL,

         Puerto Deportivo de Marbella SA,

         Ayuntamiento de Marbella,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, E. Juhász (izvjestitelj), C. Vajda, K. Jürimäe i C. Lycourgos, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Bobek,
      tajnik: V. Giacobbo‑Peyronnel, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 29. lipnja 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Marina del Mediterráneo SL i dr., J. L. Torres Beltrán, procurador, i A. Jiménez‑Blanco, abogado,

               —

               za Agencia Pública de Puertos de Andalucía, J. M. Rodríguez Gutiérrez, abogado,

               —

               za Consejería de Obras Públicas y Vivienda de la Junta de Andalucía, I. Nieto Salas, abogada,

               —

               za španjolsku vladu, M. A. Sampol Pucurull i M. J. García‑Valdecasas Dorrego, u svojstvu agenata,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju P. Pucciariella i F. Di Mattea, avvocati dello Stato,

               —

               za austrijsku vladu, M. Fruhmann, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, E. Sanfrutos Cano i M. A. Tokár, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 8. rujna 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 1. stavka 1. i članka 2. stavka 1. Direktive Vijeća 89/665/EEZ od 21. prosinca 1989. o usklađivanju zakona i drugih propisa u odnosu na primjenu postupaka kontrole na sklapanje ugovora o javnoj nabavi robe i javnim radovima (SL 1989., L 395, str. 33.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 6., str. 3.), kako je izmijenjena Direktivom 2007/66/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. prosinca 2007. (SL 2007., L 335, str. 31.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 9., str. 198.), (u daljnjem tekstu: Direktiva 89/665).

               2

               Taj zahtjev podnesen je u okviru spora između Marina del Mediterráneo SL i dr., privremene zajednice poduzetnika nazvane „Marina Internacional de Marbella”, i Agencije Pública de Puertos de Andalucía (Lučka uprava Andaluzije, u daljnjem tekstu: Agencija), o pravilnosti odluke potonjeg tijela da drugoj privremenoj zajednici poduzetnika dopusti sudjelovanje u postupku dodjele ugovora o koncesiji za javne radove koji je ono organiziralo.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Druga uvodna izjava Direktive 89/665 određuje:
               „[…] postojeća rješenja na nacionalnoj razini i na razini Zajednice za osiguravanje [djelotvorne] primjene [direktiva u području javne nabave] ne osiguravaju uvijek na odgovarajući način usklađenost s odgovarajućim odredbama Zajednice, pogotovo u fazi kada se kršenja mogu otkloniti.

               4

               Članak 1. te direktive, naslovljen „Područje primjene i dostupnost postupaka pravne zaštite”, u stavcima 1. do 3. određuje:
               „1.   Ova se Direktiva primjenjuje na ugovore navedene u Direktivi 2004/18/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima, ugovora o javnoj nabavi robe te ugovora o javnim uslugama [(SL 2004., L 134, str. 114.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 1., str. 156.)], osim ako su takvi ugovori izuzeti u skladu s člancima 10. do 18. te Direktive.
               Ugovori u smislu značenja ove Direktive uključuju ugovore o javnoj nabavi, okvirne sporazume, koncesije za javne radove i dinamičke sustave nabave.
               Države članice poduzimaju mjere potrebne da osiguraju da, vezano uz ugovore koji spadaju u područje primjene Direktive 2004/18/EZ, odluke koje donose javni naručitelji mogu biti učinkovito preispitane i, posebno, što je hitnije moguće u skladu s uvjetima navedenim u člancima 2. do 2.f ove Direktive, zbog toga što se takvim odlukama krši pravo Zajednice u području javne nabave ili nacionalna pravila u kojima je preneseno to pravo.
               […]
               3.   Države članice osiguravaju da su, prema detaljnim pravilima koja mogu utvrditi države članice, postupci pravne zaštite dostupni barem svakoj osobi koja ima ili je imala interes za dobivanje određenog ugovora i koja je pretrpjela ili bi mogla pretrpjeti štetu zbog navodnog kršenja.”

               5

               Članak 2. stavak 1. navedene direktive, naslovljen „Zahtjevi za postupke pravne zaštite”, glasi kako slijedi:
               „Države članice osiguravaju da mjere poduzete u vezi s postupcima pravne zaštite navedenim u članku 1. uključuju ovlasti da:

                        a)

                        što je prije moguće putem privremenih postupaka odrede privremene mjere s ciljem ispravljanja navodnog kršenja ili sprečavanja daljnje štete pojedinim zainteresiranima, uključujući mjere obustave ili osiguranja obustave postupka sklapanja ugovora o javnoj nabavi ili provedbe bilo koje odluke koju je donio javni naručitelj;

                        b)

                        se ukinu ili se osigura ukidanje nezakonito donesenih odluka, uključujući uklanjanje diskriminirajućih tehničkih, ekonomskih ili financijskih specifikacija u pozivu na dostavu ponuda, dokumentaciji za nadmetanje ili bilo kojem drugom dokumentu vezanom uz postupak sklapanja ugovora;

                        c)

                        osobama koje su pretrpjele štetu zbog kršenja dodijeli naknada štete.”

               6

               Direktiva 2004/17/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka nabave subjekata koji djeluju u sektoru vodnog gospodarstva, energetskom i prometnom sektoru te sektoru poštanskih usluga (SL 2004., L 134, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 1., str. 43.), stavljena je izvan snage Direktivom 2014/25/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. veljače 2014. o nabavi subjekata koji djeluju u sektoru vodnog gospodarstva, energetskom i prometnom sektoru te sektoru poštanskih usluga (SL 2014., L 94, str. 243.). U njezinoj glavi I. poglavlju II. odjeljku 2. člancima 3. do 7. bile su navedene djelatnosti na koje se primjenjivala.

               7

               Direktiva 2004/18 stavljena je izvan snage Direktivom 2014/24/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. veljače 2014. o javnoj nabavi (SL 2014., L 94, str. 65.). Njezin članak 57., naslovljen „Izuzeća od područja primjene”, sadržan u njezinoj glavi III., koja nosi naziv „Pravila o koncesijama za javne radove”, određivao je:
               „Ova glava ne odnosi se na koncesije za javne radove koje se daju:

                        a)

                        u slučajevima navedenima u člancima 13., 14. i 15. ove Direktive u vezi s ugovorima o javnim radovima;

                        b)

                        od strane javnog naručitelja koji obavljaju jednu ili više djelatnosti navedenih u člancima 3. do 7. Direktive 2004/17/EZ ako se te koncesije daju za obavljanje tih djelatnosti.

                  Međutim, ova Direktiva i dalje se odnosi na koncesije za javne radove koje daju javni naručitelji koji obavljaju jednu ili više djelatnosti navedenih u članku 6. Direktive 2004/17/EZ i koje su dane za te djelatnosti, u onoj mjeri u kojoj se dotična država članica služi opcijom navedenom u članku 71. drugom podstavku kako bi odgodila njezinu primjenu.”

         Španjolsko pravo

               8

               Članak 25. stavak 1. Ley 29/1998 reguladora de la Jurisdicción Contencioso‑Administrativa (Zakon 29/1998 o upravnom sporu), od 13. srpnja 1998. (BOE br. 167 od 14. srpnja 1998., str. 23516.), definira predmet tužbe u okviru upravnog spora, i konkretnije, upravni akt koji se može pobijati, na sljedeći način:
               „Dopušteno je podnošenje upravne tužbe protiv općih odredba i protiv izričitih i implicitnih akata javne uprave kojima se okončava upravni spor, neovisno o tome jesu li konačni ili pripremni, ako se potonjima izravno ili neizravno odlučuje o meritumu predmeta, određuje nemogućnost nastavka postupka ili nemogućnost obrane ili uzrokuje nepopravljivu štetu pravima ili legitimnim interesima.”

               9

               Članak 107. stavak 1. Ley 30/1992 de Régimen Jurídico de las Administraciones Públicas y del Procedimiento Administrativo Común (Zakon 30/1992 o sustavu javne uprave i općem upravnom postupku), od 26. studenoga 1992. (BOE no 285 od 27. studenoga 1992., str. 40300.), kako je izmijenjen Ley 4/1999 (Zakon 4/1999), od 13. siječnja 1999. (BOE br. 12, od 14. siječnja 1999., str. 1739.) (u daljnjem tekstu: Zakon 30/1992), određuje:
               „Protiv odluka i pripremnih akata kojima se izravno ili neizravno odlučuje o meritumu predmeta, određuje nemogućnost nastavka postupka ili nemogućnost obrane ili uzrokuje nepopravljivu štetu pravima ili legitimnim interesima; zainteresirane osobe mogu podnijeti devolutivna i remonstrativna pravna sredstva koja se moraju temeljiti na jednom od razloga ništavosti ili razloga za poništenje iz članaka 62. i 63. Zakona 30/1992.
               Protiv ostalih pripremnih akata zainteresirane osobe mogu podnositi prigovore o kojima će se odlučiti u odluci kojom se okončava postupak.”

               10

               Ley 30/2007 de Contratos del Sector Público (Zakon 30/2007 o javnoj nabavi), od 30. listopada 2007. (BOE br. 261 od 31. listopada 2007., str. 44336.), izmijenjen je s Ley 34/2010 (Zakon 34/2010), od 5. kolovoza 2010. (BOE br. 192 od 9. kolovoza 2010., str. 69400.) (u daljnjem tekstu: Zakon 30/2007), radi uvrštenja odredbi koje se odnose na posebno pravno sredstvo u području javne nabave u njegove članke 310. do 320.

               11

               Članak 310. stavak 2. Zakona 30/2007, koji je posebna odredba u području javne nabave kojom se provodi opće pravilo iz članka 107. stavka 1. Zakona 30/1992, glasi kako slijedi:
               „Pravno sredstvo se može podnijeti protiv:

                        a)

                        obavijesti o nadmetanju, specifikacije i ugovorne dokumentacije koje utvrđuju uvjete za dodjelu ugovora.

                        b)

                        pripremnih akata donesenih tijekom postupka javne nabave, ako se njima izravno ili neizravno odlučuje o dodjeli, određuje nemogućnost nastavka postupka ili nemogućnost obrane ili uzrokuje nepopravljiva šteta pravima ili legitimnim interesima. Akti odbora za dodjelu o isključenju ponuditeljâ smatraju se pripremnim aktima koji onemogućuju nastavak postupka.

                        c)

                        odlukâ o dodjeli koje su donijeli javni naručitelji.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               12

               Marina del Mediterráneo SL i dr. su 12. travnja 2011. nadležnom upravnom tijelu podnijeli posebno pravno sredstvo u području javne nabave protiv odluke odbora za dodjelu o dopuštanju privremenoj zajednici poduzetnika koju čine Nassir bin Abdullah and Sons SL, Puerto Deportivo de Marbella SA i Ayuntamiento de Marbella (općina Marbella, Španjolska) (u daljnjem tekstu: druga privremena zajednica poduzetnika), da sudjeluje u postupku za dodjelu ugovora o koncesiji za javne radove nazvanom „Proširenje luke Marbella ‚la Bajadilla’”.

               13

               Taj je postupak pokrenula Agencija, ad hoc javno tijelo koje ima funkcionalnu autonomiju i vlastitu pravnu osobnost u okviru Consejeríje de Obras Públicas y Vivienda de la Junta de Andalucía (Ministarstvo javnih radova i stanovanja Andaluzije, Španjolska). Postupak javne nabave pokrenut je 27. studenoga 2010. U skladu s navodima na raspravi pred Sudom, vrijednost tog postupka je oko 77000000 eura.

               14

               Dvije privremene zajednice poduzetnika o kojima je riječ u glavnom postupku bile su jedini ponuditelji koji su sudjelovali u tom postupku javne nabave.

               15

               U svojoj tužbi Marina del Mediterráneo i dr. u biti ističu da su povrijeđeni nacionalni propis i propis Unije zbog sudjelovanja druge privremene zajednice poduzetnika u pokrenutom postupku jer je, s jedne strane, općina Marbella tijelo javne uprave koje se ne smatra poduzetnikom u smislu nacionalnog propisa i koji se ne može smatrati gospodarskim subjektom bez narušavanja pravila slobodnog tržišnog natjecanja i jednakosti između ponuditelja i, s druge strane, zbog toga što ta privremena zajednica poduzetnika ne ispunjava zahtijevane uvjete financijske i ekonomske solventnosti jer financijske rizike koje preuzima pokriva proračun te općine.

               16

               Ravnatelj agencije je odlukom od 3. svibnja 2011. odbio tu tužbu. U toj odluci se on poziva na sudsku praksu Suda, konkretnije na presudu od 23. prosinca 2009., CoNISMa (C‑305/08, EU:C:2009:807), koja svojstvo ponuditelja priznaje svakom javnom tijelu ili zajednici takvih subjekata, koji, čak i povremeno, pružaju usluge na tržištu. Usto, navedeni direktor smatra da je, uzimajući u obzir proračunske prihode općine Marbella, dokazana financijska solventnost druge privremene zajednice poduzetnika.

               17

               Kao što proizlazi iz spisa kojim raspolaže Sud, ugovor o kojem je riječ u glavnom postupku odlukom od 6. lipnja 2011. dodijeljen je drugoj privremenoj zajednici poduzetnika. Žalba koju su Marina del Mediterráneo i dr. podnijeli protiv te odluke odbijena je odlukom od 11. srpnja 2011.

               18

               Marina del Mediterráneo i dr. su dopisom od 5. srpnja 2011. podnijeli upravnu tužbu Tribunalu Superior de Justicia de Andalucía (Visoki sud Andaluzije, Španjolska), protiv odluke ravnatelja Agencije od 3. svibnja 2011. U toj tužbi navedena zajednica ponovila je argumente koje je istaknula pred tim upravnim tijelom u okviru posebnog pravnog sredstva u području javne nabave te je zahtijevala poništenje te odluke i stoga poništenje naknadno donesenih akata, osobito odluke od 6. lipnja 2011. o dodjeli predmetnog ugovora drugoj privremenoj zajednici poduzetnika.

               19

               Nacionalni je sud pred kojim se vodi postupak odlukom od 19. veljače 2015. obavijestio stranke u glavnom postupku o eventualnom postojanju razloga nedopuštenosti podnesene upravne tužbe na temelju nacionalnog propisa koji definira akte protiv kojih se može podnijeti posebno pravno sredstvo u području javne nabave. U skladu s tim propisom, pravno sredstvo se može podnijeti protiv pripremnih akata donesenih tijekom postupka javne nabave ako se njima izravno ili neizravno odlučuje o dodjeli, određuje nemogućnost nastavka postupka ili nemogućnost obrane ili uzrokuje nepopravljiva šteta pravima ili legitimnim interesima.

               20

               Slijedom toga, odluka odbora za dodjelu o tome da ne isključi ponuditelja, nego da naprotiv prihvati njegovu ponudu i dopusti sudjelovanje u pokrenutom postupku javne nabave, nije akt koji ima narav odluke i koji se može pobijati, ali to ipak ne sprječava dotičnu osobu da istakne eventualne primijećene nepravilnosti kako bi se na njih kasnije pozvala pri pobijanju akta o dodjeli ugovora o kojem je riječ u glavnom postupku, koji ima narav odluke.

               21

               Sud koji je uputio zahtjev dvoji o usklađenosti tog propisa s odredbama prava Unije u području javne nabave, kako ih tumači Sud, osobito u presudi od 11. siječnja 2005., Stadt Halle i RPL Lochau (C‑26/03, EU:C:2005:5).

               22

               U tim je okolnostima Tribunal Superior de Justicia de Andalucía (Visoki sud Andaluzije) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:

                        „1.

                        Treba li u svjetlu načela lojalne suradnje i korisnog učinka direktivâ članak 1. stavak 1. i članak 2. stavak 1. točke (a) i (b) Direktive 89/665 tumačiti na način da se protive nacionalnoj odredbi poput članka 310. stavka 2. Ley 30/2007 […], jer se njime onemogućava korištenje posebnim pravnim sredstvom u predmetima javne nabave protiv naručiteljevih akata u postupku, kao što je to odluka o prihvaćanju ponude jednog od ponuditelja u pogledu kojeg se prigovara da nije udovoljio odredbama nacionalnih i Unijinih propisa o dokazivanju tehničke i gospodarske sposobnosti?

                        2.

                        U slučaju pozitivnog odgovora na prvo pitanje, imaju li članak 1. stavak 1. i članak 2. stavak 1. točke (a) i (b) Direktive 89/665 izravan učinak?”

         O prethodnim pitanjima

         Uvodna očitovanja

               23

               Uvodno, kad je riječ o dvojbama španjolske vlade glede dopuštenosti zahtjeva za prethodnu odluku, valja podsjetiti da se, u skladu s člankom 1. stavkom 1. prvim i drugim podstavkom Direktive 89/665, u vezi s uvodnom izjavom 2. Direktive 2007/66, u kontekstu poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, Direktiva 89/665 primjenjuje samo na ugovore o javnoj nabavi koji ulaze u područje primjene Direktive 2004/18, ali ne i na slučajeve u kojima su ti ugovori o javnoj nabavi isključeni na temelju članaka 10. do 18. potonje direktive. Stoga se razmatranja izložena u nastavku temelje na premisi da se Direktiva 2004/18 primjenjuje na ugovore o javnoj nabavi o kojima je riječ u glavnom postupku te da se, slijedom toga, Direktiva 89/665 također primjenjuje na glavni postupak, a to međutim valja provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

         Prvo pitanje

               24

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 1. stavak 1. i članak 2. stavak 1. točke (a) i (b) Direktive 89/665 tumačiti na način da im se protivi nacionalno zakonodavstvo na temelju kojeg odluka o dopuštanju ponuditelju da sudjeluje u postupku javne nabave, za koju se navodi da krši pravo Unije u području javne nabave ili nacionalno zakonodavstvo koje ga prenosi, nije pripremni akt javnog naručitelja protiv kojeg se može podnijeti samostalno pravno sredstvo.

               25

               Iako članak 310. stavak 2. točka (b) Zakona 30/2007 dopušta podnošenje samostalnog pravnog sredstva protiv pripremnih akata kojima se izravno ili neizravno odlučuje o dodjeli, određuje nemogućnost nastavka postupka ili nemogućnost obrane ili uzrokuje nepopravljiva šteta pravima ili legitimnim interesima; drugi pripremni akti, poput odluke o dopuštanje sudjelovanja u postupku, mogu, kako proizlazi iz spisa podnesenog Sudu, biti pobijani jedino u okviru pravnog sredstva protiv odluke o dodjeli ugovora o javnoj nabavi.

               26

               Valja podsjetiti da tekst članka 1. stavka 1. navedene direktive upotrebom izraza „vezano uz ugovore” implicira da bilo koja odluka javnog naručitelja, na koju se primjenjuju pravila koja su proizašla iz prava Unije u području javne nabave i koja ih može povrijediti, može biti predmet sudskog nadzora iz članka 2. stavka 1. točaka (a) i (b) te direktive. Stoga se ta odredba općenito odnosi na odluke javnog naručitelja i pritom ne razlikuje te odluke s obzirom na njihov sadržaj ili trenutak njihova donošenja (vidjeti presudu od 11. siječnja 2005., Stadt Halle i RPL Lochau, C‑26/03, EU:C:2005:5, t. 28. i navedenu sudsku praksu).

               27

               To široko poimanje pojma „odluka” javnog naručitelja potvrđeno je činjenicom da članak 1. stavak 1. Direktive 89/665 ne predviđa nikakvo ograničenje kad je riječ o prirodi i sadržaju odluka na koje se odnosi. Usto, strogo tumačenje tog pojma ne bi bilo u skladu odredbom članka 2. stavka 1. točke (a) te direktive, koja državama članicama nameće da predvide postupke privremene pravne zaštite u odnosu na sve odluke javnih naručitelja (vidjeti u tom smislu presudu od 11. siječnja 2005., Stadt Halle i RPL Lochau, C‑26/03, EU:C:2005:5, t. 30. i navedenu sudsku praksu).

               28

               Iz toga slijedi da je odluka o dopuštanju ponuditelju da sudjeluje u postupku javne nabave, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, odluka u smislu članka 1. stavka 1. navedene direktive.

               29

               To tumačenje pojma „odluke koje donose javni naručitelji” koje se mogu pobijati nije dovedeno u pitanje okolnošću da je Sud u točki 35. presude od 11. siječnja 2005., Stadt Halle i RPL Lochau (C‑26/03, EU:C:2005:5), presudio da se ne mogu pobijati radnje koje ulaze u okvir unutarnjeg razmatranja javnog naručitelja radi provedbe postupka javne nabave. Naime, kad je riječ o prihvaćanju ponude ponuditelja o kojem je riječ u glavnom postupku, valja smatrati da takva odluka, zbog same svoje prirode, izlazi iz okvira unutarnjeg razmatranja javnog naručitelja. Osim toga, odluka je priopćena Marini del Méditerraneo i dr.

               30

               Kad je riječ o trenutku od kojeg je moguće podnijeti pravno sredstvo, valja podsjetiti da je, kao što proizlazi iz druge uvodne izjave Direktive 89/665, njezin cilj ojačati mehanizme koji već postoje na nacionalnoj razini i na razini Unije radi osiguranja djelotvorne primjene direktiva u području javne nabave, osobito u stadiju u kojem se povrede još uvijek mogu ispraviti. U tu svrhu njezin članak 1. stavak 1. treći podstavak nameće državama članicama obvezu da poduzmu „mjere potrebne da osiguraju da […] odluke koje donose javni naručitelji mogu biti učinkovito preispitane i, posebno, što je hitnije moguće” (vidjeti presudu od 12. prosinca 2002., Universale‑Bau i dr., C‑470/99, EU:C:2002:746, t. 74.).

               31

               Međutim, kao što je Sud već presudio, iako u Direktivi 89/665 nije formalno predviđen trenutak od kojeg je moguće podnijeti pravno sredstvo iz članka 1. stavka 1., cilj navedene direktive, naveden u prethodnoj točki ove presude, ne ovlašćuje države članice da mogućnost izvršavanja prava na podnošenje pravnog sredstva uvjetuju time da je postupak javne nabave formalno dosegao određeni stadij (vidjeti u tom smislu presudu od 11. siječnja 2005., Stadt Halle i RPL Lochau (C‑26/03, EU:C:2005:5, t. 38.)).

               32

               U nedostatku propisa Unije koji određuje trenutak od kojeg je moguće podnijeti pravno sredstvo, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, zadaća je nacionalnog prava da uredi pravila sudskog postupka koja trebaju osigurati zaštitu prava koja pojedinci uživaju na temelju prava Unije. Ta postupovna pravila ne smiju međutim biti nepovoljnija od onih koja se tiču sličnih pravnih lijekova predviđenih za zaštitu prava koja proizlaze iz unutarnjeg pravnog poretka (načelo ekvivalentnosti) i ne smiju učiniti gotovo nemogućim ili pretjerano teškim izvršavanje prava predviđenog pravnim poretkom Unije (načelo djelotvornosti) (presude od 30. rujna 2010., Strabag i dr., C‑314/09, EU:C:2010:567, t. 34.; od 6. listopada 2015., Orizzonte Salute, C‑61/14, EU:C:2015:655, t. 46. i od 26. studenoga 2015., MedEval,C‑166/14, EU:C:2015:779, t. 32., 35. i 37.).

               33

               Osobito, postupovna pravila za sudske postupke namijenjene očuvanju prava dodijeljenih pravom Unije kandidatima i ponuditeljima oštećenima odlukama javnih naručitelja ne smiju štetiti korisnom učinku Direktive 89/665 (vidjeti u tom smislu presude od 3. ožujka 2005., Fabricom, C‑21/03 i C‑34/03, EU:C:2005:127, t. 42.; od 6. listopada 2015., Orizzonte Salute, C‑61/14, EU:C:2015:655, t. 47., kao i od 15. rujna 2016., Star Storage i dr., C‑439/14 i C‑488/14, EU:C:2016:688, t. 43.).

               34

               Što se konkretno tiče odluke o dopuštanju ponuditelju da sudjeluje u postupku javne nabave, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, činjenica da nacionalno zakonodavstvo o kojem je riječ u glavnom postupku svakako određuje da ponuditelj mora pričekati odluku o dodjeli predmetnog ugovora kako bi mogao podnijeti pravno sredstvo protiv prihvaćanja drugog ponuditelja povrjeđuje odredbe Direktive 89/665.

               35

               To tumačenje nije dovedeno u pitanje utvrđenjem u skladu s kojim bi potpuno ostvarivanje cilja Direktive 89/665 bilo dovedeno u pitanje ako bi se natjecatelji ili ponuditelji mogli u svakom trenutku pozvati na povrede pravila o provedbi javne nabave, što onda obvezuje javnog naručitelja da ponovi cijeli postupak kako bi ispravio te povrede (presuda od 12. ožujka 2015., eVigilo, C‑538/13, EU:C:2015:166, t. 51. i navedena sudska praksa). Naime, to utvrđenje se odnosi na opravdanje razumnih zastarnih rokova za podnošenje pravnih sredstava protiv odluka koje se mogu pobijati, a ne na isključenje samostalnog pravnog sredstva protiv odluke o dopuštanju ponuditelju da sudjeluje u postupku javne nabave, kako proizlazi iz propisa o kojem je riječ o glavnom postupku.

               36

               K tomu, zadaća je suda koji je uputio zahtjev da utvrdi jesu li ispunjeni drugi uvjeti o dostupnosti postupaka pravne zaštite iz Direktive 89/665. U tom pogledu, valja podsjetiti da, sukladno odredbama članka 1. stavka 1. trećeg podstavka i članka 1. stavka 3. te direktive, kako bi se postupci pravne zaštite pokrenuti protiv odluka javnog naručitelja mogli smatrati djelotvornima, moraju biti dostupni barem svakoj osobi koja ima ili je imala interes za dobivanje određenog ugovora i koja je pretrpjela ili bi mogla pretrpjeti štetu zbog navodnog kršenja prava Unije u području javne nabave ili pravila koja prenose to pravo (vidjeti u tom smislu presudu od 5. travnja 2016., PFE, C‑689/13, EU:C:2016:199, t. 23.). Stoga je, konkretnije, zadaća nacionalnog suda da u okviru glavnog postupka odredi imaju li Marina del Mediterráneo i dr. interes za dobivanje ugovora o kojem je riječ u glavnom postupku ili su ga imali i jesu li pretrpjeli ili bi mogli pretrpjeti štetu zbog Agencijine odluke o prihvaćanju ponude druge privremene zajednice poduzetnika.

               37

               Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 1. stavak 1. i članak 2. stavak 1. točke (a) i (b) Direktive 89/665 treba tumačiti na način da im se, u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, protivi nacionalno zakonodavstvo na temelju kojeg odluka o dopuštanju ponuditelju da sudjeluje u postupku javne nabave, za koju se navodi da krši pravo Unije u području javne nabave ili nacionalno zakonodavstvo koje ga prenosi, nije pripremni akt javnog naručitelja protiv kojeg se može podnijeti samostalno pravno sredstvo.

         Drugo pitanje

               38

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita imaju li članak 1. stavak 1. i članak 2. stavak 1. točke (a) i (b) Direktive 89/665 izravan učinak.

               39

               S tim u vezi, valja podsjetiti da je Sud već presudio da su odredbe članka 1. stavka 1. i članka 2. stavka 1. točke (b) te direktive bezuvjetne i dovoljno precizne da mogu činiti temelj prava u korist pojedinca koji se, ako je to potrebno, može na njih pozvati protiv javnog naručitelja (vidjeti presudu od 2. lipnja 2005., Koppensteiner, C‑15/04, EU:C:2005:345, t. 38.).

               40

               Kao što je nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 70. svojeg mišljenja, takva ocjena vrijedi i za članak 2. stavak 1. točku (a) navedene direktive, s obzirom na jasan i precizan tekst te odredbe i blizinu njezina predmeta i predmeta članka 2. stavka 1. točke (b) iste direktive.

               41

               Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da na drugo pitanje valja odgovoriti tako da članak 1. stavak 1. i članak 2. stavak 1. točke (a) i (b) Direktive 89/665 imaju izravan učinak.

         Troškovi

               42

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                           1)

                           Članak 1. stavak 1. i članak 2. stavak 1. točke (a) i (b) Direktive Vijeća 89/665/EEZ od 21. prosinca 1989. o usklađivanju zakona i drugih propisa u odnosu na primjenu postupaka kontrole na sklapanje ugovora o javnoj nabavi robe i javnim radovima, kako je izmijenjena Direktivom 2007/66/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. prosinca 2007., treba tumačiti na način da im se, u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, protivi nacionalno zakonodavstvo na temelju kojeg odluka o dopuštanju ponuditelju da sudjeluje u postupku javne nabave, za koju se navodi da krši pravo Unije u području javne nabave ili nacionalno zakonodavstvo koje ga prenosi, nije pripremni akt javnog naručitelja protiv kojeg se može podnijeti samostalno pravno sredstvo.

                           2)

                           Članak 1. stavak 1. i članak 2. stavak 1. točke (a) i (b) Direktive 89/665, kako je izmijenjena Direktivom 2007/66, imaju izravan učinak.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: španjolski


Presuda Suda (peto vijeće) od 17. siječnja 1995. # The Publishers Association protiv Komisije Europskih zajednica. # Žalba - Tržišno natjecanje. # Predmet C-360/92 P.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 14. srpnja 2017.#Certified Angus Beef LLC protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Međunarodna registracija u kojoj je naznačena Europska unija – Figurativni žig CERTIFIED AUSTRALIAN ANGUS BEEF – Raniji općepoznati figurativni i verbalni žigovi SINCE 1978 CERTIFIED ANGUS BEEF BRAND i CERTIFIED ANGUS BEEF BRAND – Relativni razlog za odbijanje – Nepostojanje sličnosti između znakova – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-55/15.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 15. rujna 2011.#Europska komisija protiv Republike Slovačke.#Povreda obveze države članice - Direktiva 2003/54/EZ - Članak 307. UEZ-a.#Predmet C-264/09.