title: Presuda Suda (treće vijeće) od 16. srpnja 2015.#Sommer Antriebs- und Funktechnik GmbH protiv Rademacher Geräte-Elektronik GmbH & Co. KG.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Landgericht Köln.#Zahtjev za prethodnu odluku – Otpadna električna i elektronička oprema – Direktiva 2002/96/EZ – Članak 2. stavak 1. i članak 3. točka (a) kao i prilozi I.A i I.B – Direktiva 2012/19/EU – Članak 2. stavak 1. točka (a), članak 2. stavak 3. točka (b) i članak 3. stavak 1. točke (a) i (b) kao i prilozi I. i II. – Pojmovi ,električna i elektronička oprema’ i ,električni i elektronički alati’ – Motori za garažna vrata.#Predmet C-369/14.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑369/14,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Landgericht Köln (Njemačka), odlukom od 23. srpnja 2014., koju je Sud zaprimio 31. srpnja 2014., u postupku
            Sommer Antriebs- und Funktechnik GmbH
            protiv
            Rademacher Geräte‑Elektronik GmbH & Co. KG,
            SUD (treće vijeće),
            u sastavu: M. Ilešič (izvjestitelj), predsjednik vijeća, A. Ó Caoimh, C. Toader, E. Jarašiūnas i C. G. Fernlund, suci,
            nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
            tajnik: A. Calot Escobar,
            uzimajući u obzir pisani postupak,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za Sommer Antriebs- und Funktechnik GmbH, J. Stock, Rechtsanwältin ,
            – za Rademacher Geräte‑Elektronik GmbH & Co. KG, S. Pietzcker, Rechtsanwalt ,
            – za njemačku vladu, T. Henze i A. Lippstreu, u svojstvu agenata,
            – za Europsku komisiju, G. Braga da Cruz, C. Hermes i D. Loma‑Osorio Lerena, u svojstvu agenata,
            odlučivši, nakon saslušanja nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegova mišljenja,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje, s jedne strane, članka 2. stavka 1. i članka 3. točke (a) kao i priloga I.A i I.B Direktivi 2002/96/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 27. siječnja 2003. o otpadnoj električnoj i elektroničkoj opremi (OEEO) (SL L 37, str. 24.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 13., str. 25.) i, s druge strane, članka 2. stavka 1. točke (a), članka 2. stavka 3. točke (b), članka 3. stavka 1. točaka (a) i (b) kao i prilogâ I. i II. Direktivi 2012/19/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 4. srpnja 2012. o otpadnoj električnoj i elektroničkoj opremi (OEEO) (SL L 197, str. 38.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 34., str.194.).
            2. Ovaj zahtjev podnesen je u okviru spora između društva Sommer Antriebs- und Funktechnik GmbH (u daljnjem tekstu: Sommer) i društva Rademacher Geräte‑Elektronik GmbH & Co. KG (u daljnjem tekstu: Rademacher) o neregistraciji potonjeg u Stiftung elektro‑altgeräte register (njemački državni registar za otpadnu električnu opremu, u daljnjem tekstu: Stiftung ear) kao proizvođača električne i elektroničke opreme (u daljnjem tekstu: EEO).
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            Direktiva 2002/96
            3. U skladu s člankom 25. Direktive 2012/19, Direktiva 2002/96 stavlja se izvan snage s učinkom od 15. veljače 2014.
            4. Uvodne izjave 10., 15. i 16. Direktive 2002/96 određivale su:
            „(10)	 Ova direktiva treba obuhvaćati svu električnu i elektroničku opremu koju upotrebljavaju potrošači te električnu i elektroničku opremu namijenjenu profesionalnoj uporabi. [...]
            [...]
            (15) Odvojeno prikupljanje preduvjet je osiguranja posebne obrade i recikliranja [otpadne električne i elektroničke opreme (u daljnjem tekstu: OEEO)] i neophodno je za postizanje odabrane razine zaštite zdravlja ljudi i okoliša u Zajednici. [...]
            (16) Da bi se postigla odabrana razina zaštite i usklađeni ciljevi za okoliš u Zajednici, države članice trebaju donijeti odgovarajuće mjere za smanjenje na najmanju mjeru zbrinjavanja OEEO‑a kao nerazvrstanog mjesnog otpada kao i za postizanje visoke razine odvojenog prikupljanja OEEO‑a. [...]“
            5. Članak 1. te direktive, naslovljen „Ciljevi“, glasio je kako slijedi:
            „Svrha ove direktive je u prvome redu sprečavanje nastanka [OEEO‑a] i, osim toga, ponovna uporaba, recikliranje i drugi načini oporabe takvog otpada da bi se smanjilo zbrinjavanje otpada. Njome se također traži poboljšanje ponašanja u zaštiti okoliša svih operatora uključenih u životni ciklus električne i elektroničke opreme, npr. proizvođača, distributera i potrošača, a posebno onih operatora koji su izravno uključeni u obradu [OEEO‑a].“
            6. Članak 2. stavak 1. navedene direktive, naslovljen „Područje primjene“, određivao je:
            „Ova se direktiva primjenjuje na [EEO] koja pripada vrstama navedenim u Prilogu I.A pod uvjetom da ta oprema nije dio drugoga tipa opreme koja nije obuhvaćena područjem primjene ove direktive. Prilog I.B sadrži popis proizvoda koji pripadaju vrstama navedenim u Prilogu I. A.“
            7. Članak 3. te direktive, naslovljen „Definicije“, glasio je:
            „Za potrebe ove direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
            a) [EEO] znači oprema čiji normalan rad ovisi o električnim strujama ili elektromagnetskim poljima te oprema za proizvodnju, prijenos i mjerenje takvih struja ili polja koji pripadaju vrstama navedenim u Prilogu I.A i koji su namijenjeni uporabi za naponske iznose do 1000 V izmjenične struje i 1500 V istosmjerne struje;
            [...]“
            8. U Prilogu I.A Direktivi 2002/96 nabrojene su vrste EEO‑a obuhvaćene tom direktivom. U točki 6. tog priloga su tako navedeni „električni i elektronički alati (osim velikih nepokretnih industrijskih alata)“.
            9. Točka 6. Priloga I.B toj direktivi, naslovljenog „Popis proizvoda koji se uzimaju u obzir za potrebe ove Direktive i koji pripadaju kategorijama iz Priloga I.A“, glasila je kako slijedi:
            „Električni i elektronički alati (osim velikih nepokretnih industrijskih alata)
            Bušilice
            Pile
            Šivaći strojevi
            Oprema za okretanje, mljevenje, brušenje, poliranje, piljenje, rezanje, sječenje, bušenje, prošupljivanje, probijanje, previjanje, savijanje ili za sličnu obradu drveta, metala i drugih materijala
            Alati za zakivanje, spajanje čavlima, spajanje vijcima, alati za skidanje zakovica, čavala ili vijaka ili za slične namjene
            Alati za zavarivanje, lemljenje i sličnu uporabu
            Oprema za prskanje, nanošenje, raspršivanje i ostalu drukčiju obradu tekućih ili plinovitih tvari
            Alati za košenje ili za druge vrtne poslove“.
            Direktiva 2012/19
            10. Uvodne izjave 6., 9., 14. i 15. Direktive 2012/19 određuju:
            „(6) Namjena ove Direktive je da doprinese održivoj proizvodnji i potrošnji, prvenstveno kroz sprečavanje nastajanja OEEO‑a i dodatno kroz ponovnu uporabu, recikliranje i ostale oblike oporabe tog otpada, kao i da smanji zbrinjavanje otpada te da doprinese učinkovitom iskorištavanju resursa i dobivanju vrijednih sekundarnih sirovina. Njezin je cilj isto tako poboljšati okolišnu učinkovitost svih operatora uključenih u životni ciklus EEO‑a, npr. proizvođača, distributera i potrošača, te posebno onih operatora koji su izravno uključeni u prikupljanje i obradu OEEO‑a. Različite nacionalne primjene načela „odgovornosti proizvođača” posebno mogu dovesti do znatnih razlika u financijskom opterećenju gospodarskih subjekata. Postojanje različitih nacionalnih politika gospodarenja OEEO‑om ometa učinkovitost politika recikliranja. Iz tog bi razloga na razini Unije trebalo utvrditi ključne kriterije i razviti minimalne norme za obradu OEEO‑a.
            [...]
            (9) Ova bi Direktiva trebala obuhvaćati sav EEO koji rabe potrošači i EEO namijenjen za profesionalnu uporabu. [...] Ciljeve ove Direktive moguće je ostvariti bez uključivanja velikih fiksnih postrojenja kao što su naftne platforme, sustavi za prijevoz prtljage ili liftovi u zračnim lukama u njezino područje primjene. Međutim, u područje primjene ove Direktive trebalo bi uključiti svu opremu koja nije posebno dizajnirana i instalirana kao dio tih postrojenja i koja svoju funkciju može ispuniti čak i ako nije dio tih postrojenja. To se na primjer odnosi na opremu kao što je rasvjetna oprema ili fotonaponske ploče.
            [...]
            (14) Odvojeno prikupljanje preduvjet je za osiguravanje posebne obrade i recikliranja OEEO‑a i potrebno je za postizanje odabrane razine zaštite zdravlja ljudi i okoliša u Uniji. Potrošači bi trebali aktivno doprinositi uspjehu takvog prikupljanja i trebalo bi ih poticati da vraćaju OEEO. [...]
            (15) Države članice trebale bi donijeti odgovarajuće mjere kako bi zbrinjavanje OEEO‑a kao nesortiranog komunalnog otpada svele na minimum i ostvarile visoku razinu odvojenog prikupljanja OEEO‑a, s ciljem postizanja odabrane razine zaštite i usklađenih okolišnih ciljeva na razini Unije. [...]“
            11. Članak 1. te direktive, naslovljen „Predmet“, određuje:
            „Ovom se Direktivom utvrđuju mjere za zaštitu okoliša i zdravlja ljudi sprečavanjem ili smanjivanjem štetnih učinaka generiranja [OEEO‑a] i gospodarenja tim otpadom te smanjivanjem ukupnih učinaka korištenja resursa i poboljšavanjem učinkovitosti tog korištenja u skladu s člancima 1. i 4. [Direktive 2008/98/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 19. studenoga 2008. o otpadu i stavljanju izvan snage određenih direktiva (SL L 312, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 34., str. 99.)], doprinoseći time održivom razvoju.“
            12. Članak 2. navedene direktive 2012/19, naslovljen „Područje primjene“, propisuje:
            „1. Ova se Direktiva primjenjuje na [EEO] kako slijedi:
            a) od 13. kolovoza 2012. do 14. kolovoza 2018. (prijelazno razdoblje), u skladu sa stavkom 3., na EEO koji potpada pod kategorije navedene u Prilogu I. Prilog II. sadrži indikativni popis EEO‑a koji potpada pod kategorije navedene u Prilogu I.;
            [...]
            3. Ova se Direktiva ne primjenjuje ni na jedan od sljedećih EEO‑a:
            [...]
            b) oprema koja je posebno dizajnirana i instalirana kao dio opreme druge vrste, koja je isključena iz područja primjene ove Direktive ili nije njime obuhvaćena, koja može ispuniti svoju funkciju samo ako je dio te opreme;
            [...]“
            13. Članak 3. stavak 1. te direktive, naslovljen „Definicije“, određuje:
            „Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
            a) [,EEO’] znači oprema čiji normalan rad ovisi o električnoj struji ili elektromagnetskom polju i oprema za proizvodnju, prijenos i mjerenje električne struje ili magnetskog polja, namijenjena za uporabu pri nazivnom naponu do 1000 V izmjenične struje i 1500 V istosmjerne struje;
            b) ,veliki stacionarni industrijski alati’ znači veliki sklop strojeva, opreme i/ili komponenata, koji zajedno funkcioniraju za određenu primjenu, koje na određenom mjestu trajno montiraju ili demontiraju profesionalci i koju profesionalci koriste i održavaju u industrijskom proizvodnom pogonu ili objektu za istraživanje i razvoj;
            [...]“
            14. Točka 6. Priloga I. Direktivi 2012/19, naslovljenog „Kategorije EEO‑a obuhvaćene ovom Direktivom tijekom prijelaznog razdoblja kako je predviđeno u članku 2. stavku 1. točki (a)“, istovjetna je točki 6. Priloga I.A Direktivi 2002/96.
            15. Točka 6. Priloga II. Direktivi 2012/19, naslovljenom „Indikativni popis EEO‑a koji potpada pod kategorije navedene u Prilogu I.“, glasi kako slijedi:
            „Električni i elektronički alati (osim velikih nepokretnih industrijskih alata)
            Bušilice
            Pile
            Šivaći strojevi
            Oprema za glodanje, mljevenje, pjeskarenje, brušenje, piljenje, rezanje, sječenje, bušenje, izradu rupa, probijanje, preklapanje, savijanje ili za sličnu obradu drveta, metala i drugih materijala
            Alati za zakivanje, spajanje čavlima, spajanje vijcima, alati za skidanje zakovica, čavala ili vijaka ili za slične namjene
            Alati za zavarivanje, lemljenje i sličnu uporabu
            Oprema za prskanje, nanošenje, raspršivanje ili drukčiju obradu tekućih ili plinovitih tvari drugim sredstvima
            Alati za košenje ili za druge vrtne poslove“.
            Njemačko pravo
            16. Članak 3. stavak 1. Zakona o nepoštenom tržišnom natjecanju (Gesetz gegen den unlauteren Wettbewerb, BGBl. 2010 I, str. 254.), kako je izmijenjen Zakonom od 1. listopada 2013. (BGBl. 2013 I, str. 3714., u daljnjem tekstu: UWG), naslovljen „Zabrana nepoštene trgovačke praske“, određuje:
            „Nepoštena trgovačka praksa je nezakonita ako može znatno utjecati na interese konkurenata, potrošača ili ostalih sudionika na tržištu. [...]“
            17. U skladu s člankom 4. UWG‑a, naslovljenim „Primjeri nepoštene trgovačke prakse“:
            „Nepošteno djeluje posebice onaj tko
            [...]
            11. krši zakonsku odredbu čiji je cilj, među ostalim, uređenje ponašanja na tržištu u interesu tržišnih sudionika.“
            18. Zakon o stavljanju na tržište, povlačenju i ekološki održivom zbrinjavanju električne i elektroničke opreme [Gesetz über das Inverkehrbringen, die Rücknahme und die umweltverträgliche Entsorgung von Elektro- und Elektronikgeräten (Elektro- und Elektronikgerätegesetz), BGBl. 2005 I, str. 762., u daljnjem tekstu: ElektroG] od 16. ožujka 2005. sadržava članak 2., koji je nosi naslov „Područje primjene“ i glasi kako slijedi:
            „(1) Ovaj zakon primjenjuje se na [EEO] koji ulazi u sljedeće kategorije, pod uvjetom da nije dio druge opreme koja ne ulazi u područje primjene ovog zakona:
            [...]
            6. Električni i elektronički alati, osim velikih nepokretnih industrijskih alata.
            [...]“
            19. Članak 3. ElektroG‑a, naslovljen „Definicije“, određuje:
            „(1) U smislu ovog zakona [,EEO’] znači:
            1. oprema čiji normalan rad ovisi o električnoj struji ili elektromagnetskom polju.
            2. oprema za proizvodnju, prijenos i mjerenje električne struje ili magnetskog polja,
            namijenjena za uporabu pri nazivnom naponu do 1000 V izmjenične struje i 1500 V istosmjerne struje.
            [...]
            (11) U smislu ovog zakona ,proizvođač’ znači svaka osoba koja, bez obzira na korištenu prodajnu tehniku, uključujući daljinsku komunikaciju u smislu članka 312.b stavka 2. Bürgerliches Gesetzbucha [(građanski zakonik)], na profesionalnoj osnovi
            1. pod vlastitim žigom proizvodi EEO i stavlja ga na tržište prvi put unutar područja primjene ovog zakona.
            [...]“
            20. Članak 6. stavak 2. tog zakona, naslovljen „Uspostava zajedničkog tijela, registracija, financijska garancija“, glasi kako slijedi:
            „Prije stavljanja na tržište električne i elektronične opreme svaki je proizvođač dužan registrirati se kod nadležnog tijela (članak 16.) u skladu s drugom i trećom rečenicom. [...]“
            21. Točka 6. Priloga I. ElektroG‑a, naslovljenog „Popis kategorija i opreme“, istovjetna je točki 6. Priloga II. Direktivi 2012/19.
            Glavni postupak i prethodna pitanja
            22. Društvo Sommer, koje proizvodi motore za garažna vrata i druge proizvode je u skladu s člankom 6. stavkom 2. ElektroG‑a registrirano u Stiftung ear kao proizvođač EEO‑a.
            23. Društvo Rademacher isto tako proizvodi motore za garažna vrata. Normalan rad tih motora ovisi o električnoj struji između 220 i 240 V, dizajnirani su da zajedno s pripadajućim garažnim vratima budu ugrađeni u opremu zgrade i u svakom se trenutku mogu demontirati, ponovno montirati i/ili ugraditi u navedenu opremu (u daljnjem tekstu: predmetni motori). Društvo Rademacher nije registrirano u Stiftung ear kao proizvođač EEO‑a.
            24. Iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da je društvo Sommer u srpnju 2013. pred Landgerichtom Köln (regionalni sud u Kölnu) protiv društva Rademacher podnijelo tužbu zbog nepoštenog tržišnog natjecanja jer se potonji nije registrirao u Stiftung ear kao proizvođač EEO‑a. Društvo Sommer je svojom tužbom osobito zahtijevalo da se društvu Rademacher zabrani stavljanje na tržište predmetnih motora do trenutka njegove registracije u Stiftung ear kao i da se tom društvu naloži naknada štete koja je društvu Sommer eventualno prouzročena stavljanjem na tržište tih proizvoda.
            25. Društvo Sommer smatra da je društvo Rademacher „proizvođač“ u smislu članka 3. stavka 11. ElektroG‑a i da se ono, slijedom toga, bilo dužno registrirati u Stiftung ear prije stavljanja na tržište EEO‑a. S tim u vezi društvo Sommer ističe da predmetni motori nisu „veliki nepokretni industrijski alati“, već „električni i elektronički alati“ u smislu članka 2. stavka 1. točke 6. tog zakona s obzirom na to da je riječ o opremi namijenjenoj upotrebi u kućanstvima, da normalan rad tih motora ovisi o električnim strujama ili elektromagnetskim poljima, da su namijenjeni za uporabu pri nazivnom naponu do 1000 V izmjenične struje i 1500 V istosmjerne struje i da nisu stacionarni. Prema mišljenju društva Sommer, navedeni motori imaju vlastitu funkciju i nisu dio opreme koja ne ulazi u područje primjene ElektroG‑a.
            26. Društvo Rademacher osporava to stajalište. Ono smatra da predmetni motori nisu „alati“ u smislu članka 2. stavka 1. točke 6. tog zakona. Naime, ta odredba pobliže je pojašnjena u točki 6. Priloga I. ElektroG‑u koja sadržava popis proizvoda. Taj popis svakako nije sveobuhvatan, no zajedničko obilježje svih proizvoda koji su u njemu sadržani jest da djeluju na materijale, odnosno na materijale i tvari koje je potrebno obraditi, te da ih fizički mijenjaju. Međutim, s obzirom na to da je jedina funkcija predmetnih motora napajanje sustava energijom i upravljanje njime i da upotreba tih proizvoda ne dovodi ni do kakve izravne obrade materijala ili tvari ili djelovanja na njih, predmetne se motore ne može smatrati „električnim i elektroničkim alatima“ u smislu članka 2. stavka 1. točke 6. dElektroG‑a. Rademacher smatra da predmetni motori u svakom slučaju nemaju vlastitu funkciju te da su komponenta glavnog proizvoda koji ne ulazi u područje primjene ElektroG‑a.
            27. Iz podataka koje je naveo sud koji je uputio zahtjev proizlazi da, kada bi društvo Rademacher i trebalo smatralo proizvođačem koji je dužan prethodno se registrirati u skladu s obvezom predviđenom člankom 2. stavkom 2. ElektroG‑a, stavljanje na tržište predmetnih motora od strane tog društva bilo bi u suprotnosti s člankom 3. stavkom 1. i člankom 4. točkom 11. UWG‑a, u vezi s člankom 2. i člankom 6. stavkom 2. ElektroG‑a, onoliko dugo koliko navedeno društvo nije registrirano u Stiftung ear.
            28. S obzirom na to da je svrha ElektroG‑a prenošenje Direktive 2002/96 u njemački pravni poredak, taj sud dvoji o tome ulaze li predmetni motori u pojam „električnih i elektroničkih alata“ u smislu te direktive i Direktive 2012/19. Naime, prema mišljenju tog suda, namjera zakonodavca Unije da se, koliko je to moguće, izbjegne svrstavanje korisnih materijala iz električnih i elektroničkih komponenti i otrovnih tvari u obični otpad te definicija pojma „alat“ koju je dao Bundesverwaltungsgericht (savezni upravni sud), odnosno da je riječ o „sredstvu koje može mehanički djelovati na predmete“ govore u prilog davanja potvrdnog odgovora na to pitanje. Suprotno tomu, činjenica da proizvodi navedeni u točki 6. Priloga I.B Direktivi 2002/96 i točki 6. Priloga II. Direktivi 2012/19 mehanički djeluju na predmete ili dijelove tako da ih obrađuju i na taj način mijenjaju predmete ili materijale, dok predmetni motori ne obrađuju niti mijenjaju predmete ili materijale – tek pokrećući garažna vrata – govori u prilog davanja negativnog odgovora.
            29. Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, ako bi trebalo smatrati da predmetni motori ulaze u pojam „električnih i elektroničkih alata“ valjalo bi ipak provjeriti nisu li ti motori isključeni iz područja primjene Direktive 2002/96 odnosno Direktive 2012/19 zato što su oni komponente „velikih nepokretnih industrijskih alata“ ili su dio „drugog tipa opreme“ koja ne ulazi u njihova područja primjene. S tim u vezi sud koji je uputio zahtjev smatra da činjenica da su navedeni motori zajedno s garažnim vratima montirani u zgradu i služe njihovu upravljanju navodi na zaključak da oni nemaju autonomnu funkciju i da predstavljaju komponentu nepokretnog općeg uređaja, dok bi okolnost da se ti isti motori u svakom trenutku mogu demontirati, ponovno montirati i/ili ugraditi u opremu zgrade, navodila na zaključak da oni imaju vlastitu funkciju koja ih razlikuje od nepokretne električne opreme.
            30. U tim je okolnostima Landgericht Köln odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
            „1) Treba li članak 2. stavak 1., članak 3. točku (a) te Prilog I.A i Prilog I.B Direktivi 2002/96 i/ili članak 2. stavak 1. točku (a), članak 3. stavak 1. točku (a) te Prilog I. i Prilog II. Direktivi 2012/19 tumačiti na način da motori za (garažna) vrata koji se pokreću na električni napon od oko 220 V do 240 V, a koji su namijenjeni tomu da zajedno s (garažnim) vratima budu ugrađeni u opremu zgrade, ulaze u pojam ,EEO‑a’, a osobito u pojam ,električnih i elektroničkih alata’?
            2) U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje, treba li Prilog I.A točku 6. i Prilog I.B točku 6. Direktivi 2002/96 i/ili članak 3. stavak 1. točku (b), Prilog I. točku 6., Prilog II. točku 6. Direktivi 2012/19 tumačiti na način da motore za (garažna) vrata kako su definirani u prvom pitanju treba smatrati dijelom ,velikih nepokretnih industrijskih alata’ u smislu tih odredbi?
            3) U slučaju potvrdnog odgovora na prvo i negativnog odgovora na drugo pitanje, treba li članak 2. stavak 1. Direktive 2002/96 i/ili članak 2. stavak 3. točku (b) Direktive 2012/19 tumačiti na način da motore za (garažna) vrata kako su definirani u prvom pitanju treba smatrati dijelom drugog tipa opreme koja ne ulazi u područje primjene dotične direktive?“
            O prethodnim pitanjima
            Dopuštenost
            31. Europska komisija smatra da Direktiva 2002/96 nije relevantna u okviru zahtjeva za prethodnu odluku s obzirom na to da je ona stavljena izvan snage s učinkom od 15. veljače 2014. u skladu s člankom 25. prvim podstavkom Direktive 2012/19.
            32. Valja podsjetiti da prema ustaljenoj sudskoj praksi za pitanja o tumačenju prava Unije koja je uputio nacionalni sud u pravnom i činjeničnom okviru koji utvrđuje pod vlastitom odgovornošću i čiju točnost Sud ne provjerava, vrijedi pretpostavka relevantnosti. Sud može odbiti odlučiti o zahtjevu za prethodnu odluku koju je uputio nacionalni sud samo ako je posve očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili glavnim postupkom, u slučaju kada je problem hipotetski ili kada Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi se moglo dati koristan odgovor na postavljena pitanja (presude Fish Legal i Shirley, C‑279/12, EU:C:2013:853, t. 30. i navedena sudska praksa i Idrodinamica Spurgo Velox i dr., C‑161/13, EU:C:2014:307, t. 29.).
            33. Iako sud koji je uputio zahtjev u predmetnom slučaju pobliže ne navodi razloge zbog kojih zahtijeva tumačenje Direktive 2012/19, iz spisa podnesenog sudu ipak proizlazi, s jedne strane, da je društvo Sommer sudu koji je uputio zahtjev podnijelo tužbu u srpnju 2013., odnosno prije dana kada je Direktiva 2002/96 prestala proizvoditi učinke, tj. 15. veljače 2014., i, s druge strane, da je društvo Sommer svojom tužbom osobito zahtijevalo da se društvu Rademacher naloži naknađivanje cjelokupne štete koju je tužitelj u glavnom postupku navodno pretrpio zbog navodno nepoštenog ponašanja društva Rademacher, koje je očito započelo dok je na snazi bila Direktiva 2002/96 i nastavilo se dok je na snazi bila Direktiva 2012/19.
            34. Slijedom toga, nije očito da zatraženo tumačenje Direktive 2002/96 i Direktive 2012/19 nema nikakve veze s postojanjem ili predmetom glavnog postupka.
            35. Stoga su pitanja u cijelosti dopuštena.
            Meritum
            36. Svojim pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 2. stavak 1., članak 3. točku (a) te Prilog I.A točku 6. i Prilog I.B točku 6. Direktive 2002/96, s jedne strane, te članak 2. stavak 1. točku (a), članak 2. stavak 3. točku (b), članak 3. stavak 1. točku (a) kao i Prilog I. točku 6. i Prilog II. točku 6. Direktive 2012/19, s druge strane, tumačiti na način da motori za garažna vrata, kao što su oni o kojima je riječ u glavnom postupku – koji se pokreću na električni napon od oko 220 V do 240 V, a koji su namijenjeni tomu da zajedno s pripadajućim garažnim vratima budu ugrađeni u opremu zgrade i koji se u svakom trenutku mogu demontirati, ponovno montirati i/ili ugraditi – ulaze u područja primjene Direktive 2002/96, odnosno Direktive 2012/19 tijekom prijelaznog razdoblja određenog člankom 2. stavkom 1. točkom (a) te potonje direktive (u daljnjem tekstu: prijelazno razdoblje).
            37. Iz članka 2. Direktive 2002/96 proizlazi da u njezino područje primjene ulaze proizvodi koji kumulativno ispunjavaju tri uvjeta, odnosno, kao prvo, da je riječ o EEO‑ima, kao drugo, da ulaze u kategorije navedene u Prilogu I.A te direktive, i kao treće, da nisu dio drugog tipa opreme koja je isključena iz područja primjene te direktive niti da oni sami čine tu opremu. Ti isti uvjeti u biti su preuzeti člankom 2. stavkom 1. točkom (a) Direktive 2012/19, u vezi sa stavkom 3. istog članka, iz kojih proizlazi da se tijekom prijelaznog razdoblja Direktiva 2012/19 primjenjuje na EEO koji ulazi u kategorije navedene u Prilogu I. te direktive i koji nije naveden u članku 2. stavku 3. te direktive.
            38. Najprije, kada je riječ o prvom uvjetu navedenom u prethodnoj točki ove presude, valja podsjetiti da članak 3. točka (a) Direktive 2002/96 i članak 3. stavak 1. točka (a) Direktive 2012/19 definiraju pojam „EEO‑a“ na gotovo istovjetan način, odnosno tako da on znači opremu čiji normalan rad ovisi o električnoj struji ili elektromagnetskom polju i opremu za proizvodnju, prijenos i mjerenje električne struje ili magnetskog polja, namijenjenu za uporabu pri nazivnom naponu do 1000 V izmjenične struje i 1500 V istosmjerne struje. Članak 3. točka (a) Direktive 2002/96 toj definiciji dodaje uvjet da ta oprema mora pripadati kategorijama navedenim u Prilogu I.A potonje direktive.
            39. U predmetnom slučaju iz podataka koje je naveo sud koji je uputio zahtjev proizlazi da se predmetni motori pokreću na električni napon od oko 220 V do 240 V, odnosno do 1000 V izmjenične struje i 1500 V istosmjerne struje. Iz toga slijedi da ti motori mogu predstavljati EEO u smislu Direktive 2002/96 i da oni to jesu u smislu Direktive 2012/19.
            40. Nadalje, kada je riječ o drugom uvjetu navedenom u točki 37. ove presude, sud koji je uputio zahtjev pita spadaju li predmetni motori pod točku 6. „električni i elektronički alati (osim velikih nepokretnih industrijskih alata)“ Priloga I.A Direktivi 2002/96 „ili“ pod točku 6. Priloga I. Direktivi 2012/19, koja ima istovjetan sadržaj.
            41. S jedne strane, valja primijetiti da druga rečenica članka 2. stavka 1. Direktive 2002/96 pobliže pojašnjava da njezin Prilog I.B „sadrži popis proizvoda koji pripadaju vrstama navedenim u Prilogu I.A“, dok druga rečenica članka 2. stavka 1. točke (a) Direktive 2012/19 određuje da Prilog II. te direktive „sadrži indikativni popis EEO‑a koji potpada pod kategorije navedene u Prilogu I.“. S druge strane, valja ustvrditi da se motori za garažna vrata kao takvi ne nalaze među proizvodima navedenima u točki 6. „električni i elektronički alati (osim velikih nepokretnih industrijskih alata)“ Priloga I.B Direktivi 2002/96 ni među onima navedenima u točki 6. Priloga II. Direktivi 2012/19, koja ima istovjetan naslov.
            42. S tim u vezi valja istaknuti da, iako sadržaj te točke odgovara sadržaju točke 6. Priloga I.B Direktivi 2002/96, iz druge rečenice članka 2. stavka 1. točke (a) Direktive 2012/19 kao i iz naslova njezina Priloga II. jasno proizlazi da popis EEO‑a iz tog priloga indikativan, dok direktiva 2002/96 izričito ne predviđa da je popis iz njezina Priloga I.B indikativan.
            43. Međutim, sama ta okolnost ne može popis iz Priloga I.B Direktivi 2002/96 učiniti sveobuhvatnim. Naime, iz teksta članka 2. stavka 1. te direktive, a osobito iz činjenice da ta odredba ne predviđa da Prilog I.B toj direktivi sadržava popis svih proizvoda („la“ liste „des“ produits) koji ulaze u kategorije naveden u njezinu Prilogu I.A, već samo jedan popis takvih proizvoda („une“ liste „de“ tels produits), proizlazi da je taj popis indikativan.
            44. Iz prethodnih razmatranja proizlazi da članak 2. stavak 1. Direktive 2002/96 i Prilog I.B toj direktivi valja tumačiti u smislu da potonji sadržava indikativan popis proizvoda koji ulaze u kategorije navedene u Prilogu I.A toj direktivi.
            45. Stoga valja provjeriti mogu li predmetni motori ulaziti u kategoriju „električni i elektronički alati (osim velikih nepokretnih industrijskih alata“ u smislu Direktive 2002/96 i Direktive 2012/19.
            46. S tim u vezi, s obzirom na to da se u tim direktivama ne nalazi definicija pojma „alati“, za potrebe utvrđivanja opsega tog pojma potrebno je osloniti se na njegovo uobičajeno i općeprihvaćeno značenje (vidjeti, per analogiam , presudu Endendijk, C‑187/07, EU:C:2008:197, t. 15. i navedenu sudsku praksu). Međutim, taj pojam uobičajeno označava predmet koji se upotrebljava za obavljanje radnje ili određenog posla.
            47. Slijedom toga, u mjeri u kojoj predmetni motori, kada su napajani električnom energijom, prema podacima koje je naveo sud koji je uputio zahtjev, omogućuju pokretanje garažnih vrata i upravljanje njima, oni predstavljaju električne ili elektroničke alate u smislu navedenih direktiva.
            48. Taj zaključak nije doveden u pitanje argumentom društva Rademacher, u skladu s kojim predmetni motori isključivo pokreću predmete kao što su garažna vrata pa ne mogu biti uključeni u proizvode navedene u točki 6. Priloga I.B Direktivi 2002/96 i točki 6. Priloga II. Direktivi 2012/19 jer je zajedničko obilježje u njima navedenih proizvoda obrada predmeta. Naime, kao što je to istaknulo društvo Sommer u svojim pisanim očitovanjima, to obilježje ne može se kvalificirati kao zajedničko svim proizvodima navedenima u točkama 6. zato što neki od njih, kao alati za spajanje vijcima ili skidanje vijaka, ne obrađuju predmete na koje izravno djeluju već ih samo pomiču.
            49. Kada je riječ o pitanju jesu li predmetni motori „veliki nepokretni industrijski alati“ isključeni iz kategorije „električni i elektronički alati“ u smislu Direktive 2002/96 i Direktive 2012/19, s jedne strane, valja naglasiti da prvonavedena direktiva ne definira pojam „velikih nepokretnih industrijskih alata“. Međutim, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 46. ove presude, valja istaknuti da se taj pojam uobičajeno odnosi na alate ili velike strojeve koji se upotrebljavaju u postupku proizvodnje ili industrijske obrade proizvoda, koji su fiksno postavljeni i u pravilu se ne mogu pomicati ili odnijeti. Iz toga proizlazi da se u svakom slučaju predmetni motori ne mogu kvalificirati kao „industrijski alati“ s obzirom na to da se ti motori ne upotrebljavaju u postupku proizvodnje ili industrijske obrade proizvodâ. S druge strane, navedeni motori ne ulaze ni u definiciju „velikih nepokretnih industrijskih alata“, sadržanu u članku 3. stavku 1. točki (b) Direktive 2012/19, s obzirom na to da njih poglavito „profesionalci [ne] koriste i održavaju u industrijskom proizvodnom pogonu ili objektu za istraživanje i razvoj“.
            50. Iz prethodnih razmatranja proizlazi da predmetni motori ulaze u kategoriju „električni i elektronički alati (osim velikih nepokretnih industrijskih alata)“ u smislu Direktive 2002/96 i Direktive 2012/19.
            51. Konačno, kada je riječ o trećem uvjetu navedenom u točki 37. ove presude, sud koji je uputio zahtjev dvoji o tome treba li ipak smatrati da su predmetni motori dio drugog tipa opreme koja nije obuhvaćena područjem primjene Direktive 2002/96 u smislu njezina članka 2. stavka 1. „i/ili“ ti motori predstavljaju opremu koja je posebno dizajnirana i instalirana kao dio opreme druge vrste, koja je isključena iz područja primjene Direktive 2012/19 ili nije njime obuhvaćena i koja može ispuniti svoju funkciju samo ako je dio te opreme u smislu članka 2. stavka 3. točke (b) te potonje direktive.
            52. S tim u vezi, valja istaknuti da su ciljevi Direktive 2002/96, u skladu s njezinim člankom 1., sprečavanje nastanka otpadne električne i elektroničke opreme, ponovna uporaba, recikliranje i drugi načini oporabe takvog otpada da bi se smanjilo zbrinjavanje otpada kao i poboljšanje ponašanja u zaštiti okoliša svih operatora uključenih u životni ciklus EEO‑a. U skladu s uvodnim izjavama 10., 15. i 16. te direktive, njezin je cilj obuhvatiti sav EEO koji upotrebljavaju potrošači te EEO namijenjen profesionalnoj uporabi i postići visoku razinu odvojenog prikupljanja OEEO‑a kako bi se osigurala odabrana razina zaštite zdravlja ljudi i okoliša. Osim toga, iz uvodnih izjava 6., 9., 14. i 15. Direktive 2012/19 proizlazi da one u biti imaju iste ciljeve.
            53. S obzirom na ciljeve tih direktiva, iznimke od njihove primjene, predviđene u članku 2. stavku 1. Direktive 2002/96 odnosno članku 2. stavku 3. točki (b) Direktive 2012/19, valja tumačiti usko.
            54. Društvo Rademacher u biti ističe da predmetni motori ne ulaze u područje primjene navedenih direktiva zato što nemaju autonomnu funkciju već su dio komponenata koje su trajno ugrađene u kućnu automatiku predmetne zgrade.
            55. Međutim, kada je riječ o iznimci predviđenoj u članku 2. stavku 1. Direktive 2002/96, EEO, u smislu te direktive, koji, poput predmetnih motora, može u svakom trenutku biti demontiran, ponovno montiran i/ili ugrađen u opremu zgrade, ne može ne biti obuhvaćen njezinim područjem primjene samo zato što je „dizajniran kao dio [navedene] opreme“. Naime, takvo tumačenje imalo bi za posljedicu isključenje velikog broja EEO‑a koji izričito ulaze u kategorije navedene u Prilogu I.A Direktivi 2002/96 samo zbog činjenice da su ugrađeni u zgradu ili da su spojeni na njezinu elektroenergetsku mrežu što bi dakle bilo u suprotnosti s ciljevima direktive.
            56. Kada je riječ o iznimci predviđenoj u članku 2. stavku 3. točki (b) Direktive 2012/19, ona je još uža od iznimke predviđene u članku 2. stavku 1. Direktive 2002/96, s obzirom na to da ona isključuje samo opremu „koja je posebno dizajnirana i instalirana“ kao dio drugog tipa opreme i „koja svoju funkciju može ispuniti samo ako je dio te opreme“. S tim u vezi, u skladu s uvodnom izjavom 9. Direktive 2012/19 , njezine ciljeve moguće je ostvariti bez uključivanja u njezino područje primjene velikih fiksnih postrojenja kao što su naftne platforme, sustavi za prijevoz prtljage u zračnim lukama ili liftovi. Međutim, u toj su istoj uvodnoj izjavi navedena dva primjera EEO‑a, odnosno rasvjetna oprema ili fotonaponske ploče, koji se, iako su u pravilu ugrađeni u velika fiksna postrojenja kao što su zgrade, ipak ne smatraju „posebno“ namijenjenima ugrađivanju u ta postrojenja te se smatra da mogu ispuniti svoju funkciju čak i ako nisu dio tih postrojenja.
            57. Međutim, s obzirom na te primjere i s obzirom na to da se predmetni motori u svakom trenutku mogu demontirati, ponovno montirati i/ili ugraditi u opremu zgrade te, slijedom toga, nisu dizajnirani da isključivo funkcioniraju s određenim vratima, te se motore u svakom slučaju ne može smatrati „posebno dizajniranima i instaliranima“ kao dio navedene opreme u smislu članka 2. stavka 3. točke (b) Direktive 2012/19.
            58. Stoga motori za garažna vrata kao što su oni o kojima je riječ u glavnom postupku ne mogu biti obuhvaćeni iznimkama koje su predviđene u članku 2. stavku 1. Direktive 2002/96 i članku 2. stavku 3. točki (b) Direktive 2012/19.
            59. S obzirom na sva prethodna razmatranja, na upućena pitanja valja odgovoriti tako da članak 2. stavak 1., članak 3. točku (a) te Prilog I.A točku 6. i Prilog I.B točku 6. Direktive 2002/96, s jedne strane, te članak 2. stavak 1. točku (a), članak 2. stavak 3. točku (b), članak 3. stavak 1. točku (a) kao i Prilog I. točku 6. i Prilog II. točku 6. Direktive 2012/19, s druge strane, valja tumačiti na način da motori za garažna vrata, kao što su oni o kojima je riječ u glavnom postupku – koji se pokreću na električni napon od oko 220 V do 240 V, a koji su namijenjeni tomu da zajedno s pripadajućim garažnim vratima budu ugrađeni u opremu zgrade i koji se u svakom trenutku mogu demontirati, ponovno montirati i/ili ugraditi – ulaze u područja primjene Direktive 2002/96, odnosno Direktive 2012/19, tijekom prijelaznog razdoblja.
            Troškovi
            60. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:
            Članak 2. stavak 1. i članak 3. točku (b) kao i Prilog I.A točku 6. i Prilog I.B točku 6. Direktive 2002/96/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 27. siječnja 2003. o otpadnoj električnoj i elektroničkoj opremi (OEEO), s jedne strane, te članak 2. stavak 1. točku (a), članak 2. stavak 3. točku (b), članak 3. stavak 1. točku (a) kao i Prilog I. točku 6. i Prilog II. točku 6. Direktive 2012/19/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 4. srpnja 2012. o otpadnoj električnoj i elektroničkoj opremi (OEEO), s druge strane, valja tumačiti na način da motori za garažna vrata, kao što su oni o kojima je riječ u glavnom postupku – koji se pokreću na električni napon od oko 220 V do 240 V, a koji su namijenjeni tomu da zajedno s pripadajućim garažnim vratima budu ugrađeni u opremu zgrade i koji se u svakom trenutku mogu demontirati, ponovno montirati i/ili ugraditi u navedenu opremu – ulaze u područja primjene Direktive 2002/96/EZ, odnosno Direktive 2012/19/EU, tijekom prijelaznog razdoblja određenog člankom 2. stavkom 1. točkom (a) te potonje direktive.


Presuda Prvostupanjskog suda (sedmo vijeće) od 30. rujna 2009. # Francuska Republika protiv Komisije Europskih zajednica. # EFSJP. # Predmet T-432/07.


title: Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 24. veljače 2016.#The Coca-Cola Company protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Prijava trodimenzionalnog žiga Zajednice – Oblik boce contour bez utora – Relativni razlog za odbijanje – Nepostojanje razlikovnog karaktera – Članak 7. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Nepostojanje razlikovnog karaktera stečenog uporabom – Članak 7. stavak 3. Uredbe br. 207/2009.#Predmet T-411/14.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (osmo vijeće)
      24. veljače 2016. (
            *1
         )
      „Žig Zajednice — Prijava trodimenzionalnog žiga Zajednice — Oblik boce contour bez utora — Relativni razlog za odbijanje — Nepostojanje razlikovnog karaktera — Članak 7. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 — Nepostojanje razlikovnog karaktera stečenog uporabom — Članak 7. stavak 3. Uredbe br. 207/2009“
      U predmetu T‑411/14,

         The Coca‑Cola Company, sa sjedištem u Atlanti, Georgia (Sjedinjene Američke Države), koji zastupaju D. Stone, A. Dykes, solicitors, i S. Malynicz, barrister,
      tužitelj,
      protiv

         Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM), koji zastupaju P. Geroulakos i A. Folliard‑Monguiral, u svojstvu agenata,
      tuženika,
      povodom tužbe podnesene protiv odluke drugog žalbenog vijeća OHIM‑a od 27. ožujka 2014. (predmet R 540/2013‑2) koja se odnosi na postupak registracije trodimenzionalnog znaka koji se sastoji od oblika boce contour kao žiga Zajednice,
      OPĆI SUD (osmo vijeće),
      u sastavu: D. Gratsias, predsjednik, M. Kancheva i C. Wetter (izvjestitelj), suci,
      tajnik: I. Dragan, administrator,
      uzimajući u obzir tužbu podnesenu tajništvu Općeg suda 10. lipnja 2014.,
      uzimajući u obzir odgovor na tužbu podnesen tajništvu Općeg suda 22. listopada 2014.,
      nakon rasprave održane 16. rujna 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

         Okolnosti spora

               1

               Tužitelj The Coca‑Cola Company 29. prosinca 2011. podnio je prijavu za registraciju žiga Zajednice Uredu za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM), na temelju Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Zajednice (SL L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.).

               2

               Žig za koji je zatražena registracija trodimenzionalni je znak koji je izložen u nastavku:

               3

               Proizvodi za koje je zatražena registracija potpadaju pod razrede 6., 21. i 32. Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga radi registracije žigova od 15. lipnja 1957., kako je revidiran i izmijenjen, a koji, za svaki od razreda, odgovaraju sljedećem opisu:

                        —

                        razred 6.: „obični metali i njihove legure; metalni građevinski materijali; metalne brave i sitna metalna roba; metalni proizvodi koji nisu obuhvaćeni drugim razredima; metalne boce“;

                        —

                        razred 21.: „pribor i posuđe za kućanstvo ili za kuhinju; sirovo ili poluobrađeno staklo (osim građevinskog stakla); stakleni proizvodi, porculansko i keramičko posuđe koje nije obuhvaćeno drugim razredima; plastične i staklene boce“;

                        —

                        razred 32.: „pivo; mineralne i gazirane vode te ostala bezalkoholna pića; pića od voća i voćni sokovi; sirupi i ostali preparati za pripremanje napitaka“.

               4

               Dana 23. siječnja 2012. ispitivač je obavijestio tužitelja da na temelju članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009 prijavu treba odbiti u odnosu na dio navedenih proizvoda, konkretno za sljedeće proizvode:

                        —

                        razred 6.: „metalni proizvodi koji nisu obuhvaćeni drugim razredima; metalne boce“;

                        —

                        razred 21.: „pribor i posuđe za kućanstvo ili za kuhinju; sirovo ili poluobrađeno staklo (osim građevinskog stakla); stakleni proizvodi, porculansko i keramičko posuđe koje nije obuhvaćeno drugim razredima; plastične i staklene boce“;

                        —

                        razred 32.: „pivo; mineralne i gazirane vode te ostala bezalkoholna pića; pića od voća i voćni sokovi; sirupi i ostali preparati za pripremanje napitaka“.

               5

               Dana 23. ožujka 2012. tužitelj je obavijestio OHIM da ostaje pri svojoj prijavi za registraciju žiga za sve navedene proizvode tvrdeći da je znak za koji je podnesena prijava stekao razlikovni karakter u skladu s člankom 7. stavkom 3. Uredbe br. 207/2009. Dana 19. listopada 2012., nakon što mu je odobreno produljenje roka za prikupljanje i podnošenje svih dokumenata kojima podupire svoje tvrdnje, tužitelj je izložio argumente protiv početnog ispitivačeva stajališta.

               6

               Dana 23. siječnja 2013. ispitivač je odbio prijavu za registraciju. Nakon ispitivanja argumenata i dokaza koje je podnio tužitelj, ocijenio je da žig za koji je podnesena prijava nema razlikovni karakter u odnosu na navedene proizvode. Nakon što je utvrdio da prijava za žig Zajednice sadržava apsolutne razloge za odbijanje iz članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009, ispitivač je odbio tužiteljevu prijavu još i na temelju članka 7. stavka 3. iste uredbe.

               7

               Tužitelj je 20. ožujka 2013. podnio žalbu OHIM‑u protiv ispitivačeve odluke.

               8

               Odlukom od 27. ožujka 2014. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) drugo žalbeno vijeće odbilo je žalbu s obrazloženjem da žig za koji je podnesena prijava nema razlikovni karakter u smislu članka 7. stavka 1. točke (b) i stavka 3. Uredbe br. 207/2009 u odnosu na predmetne proizvode.

               9

               Žalbeno vijeće smatralo je da su proizvodi u pitanju namijenjeni širokoj potrošnji i ponajprije široj javnosti. Uzevši u obzir činjenicu da predmetne proizvode obilježava masovna proizvodnja, žalbeno vijeće ocijenilo je da njihov prosječni potrošač nije osobito pažljiv i da je „vjerojatno da nema potpuno sjećanje o marki proizvoda“.

               10

               Što se tiče razlikovnog karaktera, žalbeno vijeće najprije je opisalo žig za koji je podnesena prijava. Zatim je usporedilo slike koje se nalaze u ispitivačevoj obavijesti o razlozima odbijanja i zaključilo da je on opravdano smatrao da žig za koji je podnesena prijava uopće nema razlikovni karakter u pogledu predmetnih proizvoda.

               11

               Žalbeno vijeće ocijenilo je da zbroj obilježja predmetne boce ne daje razlikovni karakter žigu za koji je podnesena prijava jer su ta obilježja uobičajena za oblike predmetnih proizvoda iz razreda 6. i 21. i za pakiranja predmetnih proizvoda iz razreda 32. Ono je stoga prihvatilo ispitivačevo mišljenje prema kojem se predmetni oblik ne razlikuje značajno od osnovnih oblika predmetnih proizvoda i njihova pakiranja.

               12

               U vezi s tužiteljevim argumentom da se žig za koji je podnesena prijava treba smatrati „bocom contour bez utora“ koju će relevantna javnost povezati s glasovitom bocom po kojoj je poznat (u daljnjem tekstu: boca contour s utorima) – jer, prema mišljenju relevantne javnosti, žig za koji je podnesena prijava predstavlja evoluciju potonje boce – žalbeno vijeće provelo je usporedbu tih dviju boca.

               13

               Žalbeno vijeće u bitnome je zaključilo da, iako dvije boce imaju sličnosti, opći je dojam koji ostavljaju različit. U tom pogledu osobitu pozornost posvetilo je utorima kao upadljivom elementu boce contour s utorima. Stoga je žalbeno vijeće odbilo argument prema kojem bi se žig za koji je podnesena prijava trebao smatrati prirodnom evolucijom boce contour s utorima. Ocijenilo je da bi se žig za koji je podnesena prijava trebalo ocjenjivati uzimajući u obzir percepciju koju o tom znaku ima relevantna javnost i da se pritom ne podrazumijeva da će ta javnost uspostaviti izravnu i neposrednu vezu između tog znaka i boce contour s utorima zbog koje je tužitelj poznat u cijelom svijetu.

               14

               S obzirom na ta razmatranja, žalbeno vijeće zaključilo je, ispitavši obilježja žiga za koji je podnesena prijava, kako se on nedovoljno izdvaja od normi i običaja predmetnog sektora da bi omogućio relevantnoj javnosti izravno i trenutačno prepoznavanje trgovačkog podrijetla proizvoda. Slijedom toga, žalbeno vijeće zaključilo je da žig za koji je podnesena prijava nije imao razlikovni karakter u smislu članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009.

               15

               Što se tiče članka 7. stavka 3. Uredbe br. 207/2009, žalbeno vijeće smatralo je da tužitelj nije dokazao da je žig za koji je podnesena prijava stekao razlikovni karakter uporabom.

               16

               Žalbeno vijeće izrazilo je ozbiljne dvojbe u pogledu pouzdanosti anketa koje je podnio tužitelj i osobito u pogledu njihova podrijetla jer ih nije provela poznata agencija za istraživanje tržišta, kao što je to navedeno u samoj anketi, već bivši direktor iz navedene agencije koji je postao neovisni konzultant za istraživanje tržišta. Žalbeno vijeće također je smatralo da ankete sadržavaju tendenciozna pitanja i da brojevi izraženi u postocima ne daju točan zbroj (prema njegovu mišljenju, pri zbrajanju pojedinih postotaka iznos prelazi 100%). Osim navedenih sumnji, žalbeno vijeće smatralo je da su ankete provedene u manje od pola država članica Europske unije. Također je zapazilo da su ankete provedene nakon datuma podnošenja prijave za registraciju žiga.

               17

               Što se tiče podataka o prihodima i opsegu prodaje koje je prikazao tužitelj, žalbeno vijeće smatralo je da se ti podaci, čak i uzevši u obzir svjedočenje savjetnika za marketing iz tužiteljeve francuske podružnice, odnose na cjelokupne tužiteljeve aktivnosti, a ne na žig za koji je podnesena prijava.

               18

               Što se tiče reklamnog materijala, žalbeno vijeće smatralo je da se gotovo sav materijal odnosi na tužiteljeve boce ili limenke i osobito na njegovu slavnu bocu contour s utorima, a ne na žig za koji je podnesena prijava.

               19

               Tužiteljev argument prema kojem je žig za koji je podnesena prijava stekao razlikovni karakter uporabom kao dio drugog žiga žalbeno vijeće također je odbilo. Preciziralo je da se predmetni slučaj razlikuje od predmeta na koje se tužitelj pozivao u tom pogledu. Dodalo je da percepcija relevantnog potrošača nije nužno ista kada se radi o obliku i o verbalnim elementima.

               20

               Žalbeno je vijeće, uzevši u obzir obilježja znaka za koji je podnesena prijava, prirodu predmetnih proizvoda i marketinšku strategiju prikazanu u dokazima, zaključilo da u ovom slučaju nije nevažno to da se boca contour bez utora može prodavati s etiketom. U tom pogledu priznalo je da oglašivačka strategija temeljena na žigu ne može biti prepreka stjecanju razlikovnog karaktera, ali je podsjetilo da se iz podnesenih dokaza može utvrditi način na koji su se predmetni proizvodi stavljani na tržište pod žigom za koji je podnesena prijava u pogledu relevantne javnosti. Prema mišljenju žalbenog vijeća, ta razmatranja koja se tiču marketinške strategije ne mogu se zanemariti pri ocjenjivanju percepcije koju relevantna javnost ima o žigu za koji je podnesena prijava.

               21

               Iako je jasno da je tužitelj iznimno mnogo ulagao u reklamiranje i da su dostavljeni vrlo brojni podaci o prodaji, žalbeno vijeće smatralo je da su dokazi uzeti zajedno nedovoljni i neuvjerljivi u odnosu na stvarnu percepciju koju relevantna javnost ima o žigu za koji je podnesena prijava.

               22

               Žalbeno vijeće navelo je da su u pogledu predmetnih proizvoda različitih od bezalkoholnih pića dokazi o razlikovnom karakteru stečenom uporabom gotovo nepostojeći. U tom pogledu istaknulo je da nije podnesen nikakav dokaz o kupnji „staklenih i plastičnih boca“ i „kuhinjskog pribora“.

               23

               Žalbeno vijeće također je smatralo da dokumenti koji se odnose na povijest tužiteljevih bezalkoholnih pića prikazuju slike boce countour s utorima i čini se da su to u većini slučajeva fotografije snimljene izvan Unije (osobito u Sjedinjenim Američkim Državama) ili na nepoznatim mjestima ili se pak radi o tekstovima napisanima izvan Unije ili na nepoznatim mjestima te stoga ti dokumenti ne mogu poslužiti kao dokaz za utvrđenje razlikovnog karaktera žiga za koji je podnesena prijava stečenog u Uniji.

         Zahtjevi stranaka

               24

               Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        poništi pobijanu odluku;

                        —

                        naloži OHIM‑u snošenje troškova.

               25

               OHIM od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        odbije tužbu u cijelosti;

                        —

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

         Pravo

               26

               Tužitelj ističe dva tužbena razloga u prilog svojoj tužbi. Prvi tužbeni razlog temelji se na povredi članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009, a drugi na povredi članka 7. stavka 3. navedene uredbe.

         Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009

               27

               Tužitelj prigovara žalbenom vijeću da nije uzelo u obzir, u skladu s praksom Općeg suda, standarde i poslovnu praksu u (odnosnom) sektoru. U tom pogledu tvrdi kako činjenica da je tržište predmetnih proizvoda konkurentsko i podrazumijeva mnogobrojne gospodarske subjekte može snažno potaknuti neke među njima da osmisle pakiranje svojih proizvoda na način da se razlikuje od pakiranja drugih proizvođača i da privlači pažnju potrošača kako bi oni mogli zadržati u sjećanju taj osobit oblik do neke buduće kupnje.

               28

               Prema tužiteljevu mišljenju, tržište pića takvo je tržište. On priznaje da je, iako je točno da boce mogu imati samo funkcionalnu ulogu jer se sastoje od dugačkog cilindričnog dijela i grla, velik broj oblika boca osmišljen za privlačenje pažnje potrošača i služi razlikovanju proizvoda pojedinih proizvođača. Prema tužiteljevu mišljenju, potrošači su se stoga naviknuli na to da se oblici koji se razlikuju od oblika uobičajene boce registriraju kao žigovi. Takav je slučaj u ovom predmetu.

               29

               Žalbeno vijeće također je pogriješilo jer nije provelo cjelokupnu ocjenu žiga za koji je podnesena prijava i ocjenu načina na koji su njegovi različiti elementi kombinirani kako bi ga usporedilo s uobičajenim oblicima na tržištu.

               30

               Osim toga, tužitelj tvrdi da se žig za koji je podnesena prijava, s jedne strane, razlikuje od primjera koje je ispitivač našao na internetu i koji se obraćaju samo irskoj javnosti i, s druge strane, privlači potrošačevu pažnju i omogućuje mu da ga zadrži u sjećanju.

               31

               Tužitelj također ocjenjuje da je žalbeno vijeće u točki 35. pobijane odluke počinilo istu pogrešku kao što je ona utvrđena u presudi od 20. listopada 2011., Freixenet/OHIM (C‑344/10 P i C‑345/10 P, Zb., EU:C:2011:680, t. 49.). Naime, žalbeno vijeće pogrešno je smatralo da – zbog činjenice da se proizvodi prodaju označeni distinktivnim verbalnim žigom, u ovom slučaju etiketom – to nužno znači da oblik proizvoda nema razlikovni karakter. Takav pristup temelji se na tezi da nijedan oblik ne može imati razlikovni karakter jer nijedan oblik nije prisutan na tržištu bez verbalnog žiga ili neke druge vrste žiga.

               32

               OHIM osporava tužiteljeve argumente.

               33

               U tom smislu, članak 7. stavak 1. točka (b) Uredbe br. 207/2009 propisuje da se neće registrirati žigovi koji nemaju nikakav razlikovni karakter.

               34

               Iz ustaljene sudske prakse proizlazi da razlikovni karakter žiga u smislu te odredbe znači da taj žig omogućava identifikaciju proizvoda ili usluge za koji je registracija zatražena kao proizvoda koji potječe od određenog poduzetnika i time razlikovanje tog proizvoda od onih drugih poduzetnika (vidjeti presudu Freixenet/OHIM, t. 31. supra, EU:C:2011:680, t. 42. i navedenu sudsku praksu).

               35

               Razlikovni karakter znaka mora se ocijeniti, s jedne strane, s obzirom na proizvode ili usluge za koje je zatražena registracija i, s druge strane, s obzirom na percepciju relevantne javnosti koja se sastoji od potrošača tih proizvoda ili usluga (vidjeti presudu Freixenet/OHIM, t. 31. supra, EU:C:2011:680, t. 43. i navedenu sudsku praksu).

               36

               Također u skladu s ustaljenom sudskom praksom, kriteriji ocjene razlikovnog karaktera trodimenzionalnog žiga koji se sastoji od prikaza samog proizvoda nisu drukčiji od kriterija koji se primjenjuju na ostale kategorije žigova (vidjeti presudu Freixenet/OHIM, t. 31. supra, EU:C:2011:680, t. 45. i navedenu sudsku praksu).

               37

               Međutim, u sklopu primjene tih kriterija, percepcija prosječnog potrošača nije nužno ista u slučaju trodimenzionalnog žiga koji se sastoji od prikaza samog proizvoda te kod verbalnog ili figurativnog žiga koji se sastoje od znaka koji je neovisan o izgledu proizvoda koje označava. Naime, prosječni potrošači nemaju običaj dovoditi u vezu podrijetlo proizvodâ s njihovim oblikom ili pakiranjem bez ikakvog grafičkog ili tekstualnog elementa, tako da može biti teže utvrditi razlikovni karakter kada je riječ o trodimenzionalnom žigu nego kada je riječ o verbalnom ili figurativnom žigu (vidjeti presudu Freixenet/OHIM, t. 31. supra, EU:C:2011:680, t. 46. i navedenu sudsku praksu).

               38

               Preciznije, budući da je pakiranje tekućeg proizvoda uvjet njegove prodaje, prosječni potrošač njegovo će pakiranje ponajprije promatrati samo kao pakiranje. Trodimenzionalni žig koji se sastoji od takvog pakiranja imat će razlikovni karakter samo ako prosječnom potrošaču predmetnog proizvoda, uobičajeno obaviještenom i razumno pažljivom i opreznom, omogućuje da razlikuje taj proizvod od proizvoda drugih poduzetnika a da ih ne mora analizirati, uspoređivati ili pritom upotrijebiti posebnu pažnju (presude od 12. veljače 2004., Henkel, C‑218/01, Zb., EU:C:2004:88, t. 53. i od 29. travnja 2004., Eurocermex/OHIM (Oblik pivske boce), T‑399/02, Zb., EU:T:2004:120, t. 24.).

               39

               U tim okolnostima, samo onaj žig koji znatno odstupa od standarda ili poslovne prakse u tom sektoru, pa prema tome može ispuniti bitnu funkciju u vezi s podrijetlom, nije bez razlikovnog karaktera u smislu članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009 (vidjeti presudu Freixenet/OHIM, t. 31. supra, EU:C:2011:680, t. 47. i navedenu sudsku praksu).

               40

               S obzirom na gore navedeno, treba ispitati odstupa li žig za koji je podnesena prijava značajno od standarda ili poslovne prakse u predmetnom sektoru.

               41

               Najprije treba istaknuti da nije sporno, kao što je to ispravno utvrdilo žalbeno vijeće, da su proizvodi obuhvaćeni žigom za koji je podnesena prijava proizvodi za široku potrošnju namijenjeni široj javnosti. Također treba navesti, što nije osporeno i što je žalbeno vijeće u bitnom i ocijenilo, da, s obzirom na to da su predmetni proizvodi namijenjeni redovnoj uporabi, pažnju relevantne javnosti valja smatrati prosječnom.

               42

               U tom smislu, prema opisu koji je ponudio tužitelj, žig za koji je podnesena prijava sastoji se od ravnog postolja koje je zakrivljeno prema van, što mu daje ispupčen oblik, od valjkastog dijela koji se sužava prema unutra i zatim širi prema van, protežući se do prve vodoravne crte (grla) ocrtavajući trapezoidni oblik, od središnjeg izbočenog dijela, lagano udubljenog i plosnatog, dok su bočne stranice malo zakrivljene, što mu daje gladak profil, te od gornjeg dijela koji se sužuje prema vrhu poput lijevka i lagano je izbočen u predjelu grla.

               43

               Iz toga slijedi da je žig za koji je podnesena prijava složeni znak koji se sastoji od više obilježja.

               44

               Stoga ga, kako bi se ocijenio razlikovni karakter žiga za koji je podnesena prijava, treba sagledati u cijelosti. Međutim, to nije nespojivo sa sukcesivnim ispitivanjem različitih elemenata od kojih se on sastoji (presude od 5. ožujka 2003., Unilever/OHIM (Tablet jajolikog oblika), T‑194/01, Zb., EU:T:2003:53, t. 54. i Oblik pivske boce, t. 38. supra, EU:T:2004:120, t. 25.).

               45

               Najprije u pogledu donjeg dijela žiga za koji je podnesena prijava, treba smatrati da taj dio boce nema obilježja koja omogućuju da ga se razlikuje od ostalih boca prisutnih na tržištu. Jasno je da boce mogu imati vrlo različite donje dijelove. Stoga takve varijacije općenito ne omogućavaju prosječnom potrošaču da donese zaključak o trgovačkom podrijetlu predmetnih proizvoda.

               46

               Nadalje, u pogledu središnjeg dijela žiga za koji je podnesena prijava, treba istaknuti da ni on ne sadržava posebnosti u odnosu na proizvode koji se nalaze na tržištu. Kao što je to ispravno navelo žalbeno vijeće, taj dio žiga za koji je podnesena prijava u uobičajenim uvjetima u trgovini služi za smještanje etikete na kojoj se nalazi naziv žiga, informacije o sastojcima namijenjene potrošačima, volumen boce i imena proizvođača i distributera. Činjenica da je taj dio lagano zakrivljen ne podrazumijeva da stoga žig za koji je podnesena prijava ima razlikovni karakter koji omogućuje potrošačima da donesu zaključak o njegovu trgovačkom podrijetlu.

               47

               Konačno, u pogledu gornjeg dijela žiga za koji je podnesena prijava, koji se sastoji od lagano izbočenog lijevka u predjelu grla, treba primijetiti da je očito da boce koje se nalaze na tržištu imaju manje‑više slična obilježja kao žig za koji je podnesena prijava. Naime, gornji dio boce uglavnom je u obliku lijevka i ima grlo. Iz toga slijedi da, čak i ako se prizna da taj element ima određenu originalnost, ne može se smatrati da se značajno razlikuje od standarda ili poslovne prakse u tom sektoru.

               48

               Prema tome, žig za koji je podnesena prijava sastoji se od kombinacije elemenata koji svaki za sebe može biti u općoj uporabi za pakiranje proizvoda obuhvaćenih prijavom za registraciju žiga i zato je lišen razlikovnog karaktera u odnosu na te proizvode (vidjeti u tom smislu i po analogiji presudu Oblik pivske boce, t. 38. supra, EU:T:2004:120, t. 30.).

               49

               Iz sudske prakse proizlazi da činjenica da se jedan složeni žig sastoji samo od elemenata koji nemaju nikakav razlikovni karakter u odnosu na odnosne proizvode općenito omogućuje zaključak da taj žig, gledano u cjelini, nema nikakav razlikovni karakter. Takav zaključak mogao bi biti pobijen samo u slučaju kada bi konkretni pokazatelji, kao što su osobito način na koji su kombinirani ti različiti elementi, navodili na to da navedeni složeni žig, gledano u cjelini, predstavlja više od zbroja elemenata od kojih je sastavljen (vidjeti u tom smislu presudu Oblik pivske boce, t. 38. supra, EU:T:2004:120, t. 31.).

               50

               U ovom slučaju ne čini se da postoje takvi pokazatelji. Naime, žig za koji je podnesena prijava karakteriziraju njegov oblik i pakiranje u obliku zakrivljene siluete. Prema tome, takav oblik i pakiranje ne predstavljaju ništa više od zbroja elemenata od kojih se sastoji žig za koji je podnesena prijava, to jest bocu poput većine boca koje se nalaze na tržištu. Takav oblik i pakiranje podobni su za opću upotrebu u trgovini za proizvode obuhvaćene prijavom za registraciju. Iz toga slijedi da mu način na koji su elementi ovog složenog žiga kombinirani također ne može dati razlikovni karakter (vidjeti u tom smislu presudu Oblik pivske boce, t. 38. supra, EU:T:2004:120, t. 32.).

               51

               Žig za koji je podnesena prijava stoga je tek jedna varijanta oblika pakiranja predmetnih proizvoda koja ne omogućava prosječnom potrošaču da razlikuje predmetne proizvode od proizvoda drugih proizvođača (vidjeti u tom smislu presude od 17. prosinca 2008., Somm/OHIM (Nadstrešnica koja služi za stvaranje hlada), T‑351/07, EU:T:2008:591, t. 27. i od 16. rujna 2009., Alber/OHIM (Ručka), T‑391/07, EU:T:2009:336, t. 60.).

               52

               Stoga žalbeno vijeće nije počinilo pogrešku kad je utvrdilo da prosječan potrošač Unije percipira osporavani žig u cjelini isključivo kao varijantu oblika i pakiranje proizvoda za koje je zatražena registracija navedenog žiga.

               53

               Takav zaključak ne može dovesti u pitanje argument prema kojem žalbeno vijeće nije provelo opće ispitivanje žiga za koji je podnesena prijava. Naime, posebice iz točke 27. pobijane odluke proizlazi da je žalbeno vijeće ocijenilo žig za koji je podnesena prijava u pogledu „zbroja obilježja predmetne boce“ tužitelja. Žalbeno vijeće također je u točki 35. pobijane odluke navelo da „letimičan pogled na obilježja koja je naveo [tužitelj] ne izaziva opći dojam koji može zatraženom znaku osigurati razlikovni karakter“.

               54

               Što se tiče argumenta prema kojem je žalbeno vijeće propustilo uzeti u obzir činjenicu da predmetni sektor karakterizira jaka konkurencija i da je uobičajeno da subjekti na takvom tržištu pokušavaju izdvojiti svoje proizvode njihovim pakiranjem, treba smatrati da te okolnosti nisu same po sebi dovoljne kako bi se potvrdio razlikovni karakter žiga za koji je podnesena prijava. Osim toga, žalbeno vijeće prilikom opće ocjene žiga za koji je podnesena prijava uzelo je u obzir uvjete na tržištu. Iz točke 28. pobijane presude osobito proizlazi da je žalbeno vijeće smatralo da se, s obzirom na to da stupanj slobode pri dizajniranju boca nije vrlo visok, ne mogu registrirati kao žigovi minimalne varijacije uobičajenih oblika jer ih javnost ne doživljava kao pokazatelje podrijetla.

               55

               Naposljetku, u vezi s tužiteljevom kritikom napomene koju je žalbeno vijeće dodatno navelo u točki 35. pobijane odluke – o tome da krajnji korisnik općenito više usmjerava svoju pažnju na etiketu proizvoda ili na njegovo pakiranje ili naziv, sliku ili crtež koji se na njemu nalaze, nego na dizajn samog pakiranja – ona ni u kojem slučaju ne dovodi u pitanje utemeljenost ocjena žalbenog vijeća (vidjeti u tom smislu presudu od 30. travnja 2013., Boehringer Ingelheim International/OHIM (RELY‑ABLE), T‑640/11, EU:T:2013:225, t. 27. i navedenu sudsku praksu). Naime, u okviru svoje ocjene razlikovnog karaktera žiga za koji je podnesena prijava u skladu s člankom 7. stavkom 1. točkom (b) Uredbe br. 207/2009, žalbeno vijeće ispitalo je žig za koji je podnesena prijava tako da je uzelo u obzir sva bitna obilježja te je na pravno dostatan način utemeljilo svoj zaključak na žigu za koji je podnesena prijava, to jest samom obliku boce contour (vidjeti u tom smislu presudu od 16. srpnja 2014., Langguth Erben/OHIM (Oblik boce za alkoholna pića), T‑66/13, EU:T:2014:681, t. 66. i 67.).

               56

               Iz toga slijedi da prvi tužbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.

         Drugi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 7. stavka 3. Uredbe br. 207/2009

               57

               Tužitelj smatra da je žig za koji je podnio prijavu u svakom slučaju stekao razlikovni karakter uporabom. On ocjenjuje da je dokazao stjecanje razlikovnog karaktera predmetnog žiga podnošenjem mnogobrojnih dokaza OHIM‑ovim tijelima.

               58

               Dokazi koje je tužitelj podnio u upravnom postupku pred OHIM‑om su sljedeći:

                        —

                        kronološki pregled kako je upotrebljavan žig za koji je podnesena prijava, uključujući kontekst i osnovu na temelju koje je taj žig upotrebljavan u Uniji;

                        —

                        podaci utemeljeni na anketama kao i same ankete provedene u deset država članica Unije kojima se pokazuje da većina ispitanika povezuje žig za koji je podnesena prijava s tužiteljem i njegovim pićima Coca‑Cola;

                        —

                        dokazi kao što su kodeks ponašanja agencije za istraživanje tržišta kako bi se pokazalo da su gore spomenuti podaci pribavljeni na temelju pravilno i neovisno provedenih anketa koje su obuhvaćale oko 5000 osoba iz relevantne javnosti u deset država članica;

                        —

                        podaci o prodaji popraćeni tablicom o raspodjeli prodaje među državama članicama Unije i ovjerenom izjavom savjetnika za marketing u Coca‑Coli (Europa) kako bi se pokazalo da je tužitelj prodao velik broj boca contour s utorima i bez njih u Uniji u razdoblju između 2009. i 2011.;

                        —

                        tablice koje pokazuju investicije za reklamu i korespondencija između 2009. i 2011. kako bi se pokazalo da su tužiteljeva pića Coca‑Cola, Coca‑Cola Light i Coca‑Cola Zero bila prodavana u cijeloj Uniji; i

                        —

                        dokazi kao što su fotografije, članci i izvaci s interneta kako bi se pokazalo da je žig za koji je podnesena prijava upotrebljavan u marketinškoj komunikaciji, internetskim publikacijama, „pop artu“ kao i u publikacijama trećih te u drugim medijima.

               59

               Najprije, tužitelj u bitnome smatra da su dvojbe žalbenog vijeća u pogledu izvora, pouzdanosti i neovisnosti anketa neutemeljene. On žalbenom vijeću također prigovara da nije ispravno protumačilo ankete u pogledu objašnjenja koja se u njima nalaze. Što se tiče tih pogrešaka, tužitelj tvrdi da žalbeno vijeće nije razumjelo podatke koji su mu bili dostavljeni i način na koji su ankete provedene, unatoč objašnjenjima ponuđenima u navedenim anketama i u obrazloženju podnesenom OHIM‑u.

               60

               Kao drugo, tužitelj u bitnome ocjenjuje da je žalbeno vijeće počinilo pogrešku koja se tiče prava jer nije priznalo da je žig za koji je podnesena prijava stekao razlikovni karakter kao posljedicu svoje uporabe kao dio registriranog žiga ili u kombinaciji s njim. Tužitelj smatra da je žig za koji je podnesena prijava bio predmet intenzivne uporabe kao dio oblika njegove boce contour s utorima. U tom pogledu poziva se na presudu od 7. srpnja 2005., Nestlé (C‑353/03, Zb., EU:C:2005:432), u kojoj je Sud smatrao da razlikovni karakter žiga predviđen člankom 7. stavkom 3. Uredbe br. 207/2009 može proizlaziti i iz uporabe, kao dijela registriranog žiga, njegova elementa i iz uporabe različitog žiga zajedno s registriranim žigom.

               61

               Prema tužiteljevu mišljenju, ne može se ozbiljno osporiti da je boca contour s utorima bila predmet intenzivne uporabe. Boca contour s utorima ili bez njih prodavala se u velikim količinama tijekom dužeg niza godina. Osim toga, boca contour s utorima ili bez njih bila je predmet značajne promidžbe.

               62

               Prema tužiteljevu mišljenju, različiti argumenti idu u prilog tomu da je žig za koji je podnesena prijava stekao razlikovni karakter kao dio boce contour s utorima. Najprije, čini se jasnim da je temeljni oblik žiga za koji je podnesena prijava (to jest žiga za koji je podnesena prijava uzetog zasebno) dvodimenzionalan. Dokazi pokazuju bočni dvodimenzionalni izgled žiga za koji je podnesena prijava koji je prikazan na promidžbenom materijalu izloženom na prodajnim mjestima, reklamama ili na proizvodima kao što su boce ili limenke. Nijedna odredba iz područja prava žiga Unije ne sprečava da se razlikovni karakter trodimenzionalnih žigova stekne uporabom dvodimenzionalnih žigova.

               63

               Kao drugo, postojale su boce iz posebnih izdanja osmišljene na način da su utori bili prekriveni, što je davalo opći dojam boce contour bez utora. Ti proizvodi postojali su u trodimenzionalnoj i dvodimenzionalnoj verziji. Tužitelj priznaje da su te boce bile osmišljene za posebne prigode, ali u velikom broju i da su bile široko promovirane.

               64

               Kao treće, tužitelj se poziva na način na koji su treći upotrebljavali žig za koji je podnesena prijava u različitim oblicima umjetničkog izražavanja. On tvrdi da, kada javnost ne bi povezivala da žig za koji je podnesena prijava dolazi od društva Coca‑Cola, postavljalo bi se pitanje cilja koji pojedini umjetnici žele postići svojim djelima u kojima se, prema tužiteljevu mišljenju, očito pozivaju na Coca‑Colinu bocu.

               65

               OHIM osporava tužiteljeve argumente.

               66

               Na temelju članka 7. stavka 3. Uredbe br. 207/2009, apsolutni razlozi za odbijanje iz članka 7. stavka 1. točaka (b) do (d) iste uredbe ne protive se registraciji žiga ako je žig slijedom svoje uporabe stekao razlikovni karakter u odnosu na proizvode za koje je zatražena registracija. Naime, u slučaju iz članka 7. stavka 3. Uredbe br. 207/2009, činjenica da relevantna javnost percipira znak koji čini predmetni žig kao oznaku trgovačkog podrijetla proizvoda ili usluge rezultat je gospodarske aktivnosti podnositelja prijave žiga. Ta okolnost opravdava neuzimanje u obzir razmatranja o javnom interesu koja su u podlozi stavka 1. točaka (b) do (d) istog članka, a koja zahtijevaju da se žigovi obuhvaćeni tim odredbama mogu slobodno koristiti kako bi se izbjeglo stvaranje nezakonite konkurentske prednosti u korist samo jednog gospodarskog subjekta (presude od 21. travnja 2010., Schunk/OHIM (Prikaz dijela pritegača), T‑7/09, EU:T:2010:153, t. 38. i od 22. ožujka 2013., Bottega Veneta International/OHIM (Oblik ručne torbe), T‑409/10, EU:T:2013:148, t. 74.).

               67

               Iz sudske prakse proizlazi da, kako bi se priznala registracija žiga u skladu s člankom 7. stavkom 3. Uredbe br. 207/2009, razlikovni karakter stečen uporabom tog istog žiga treba biti dokazan u dijelu Unije u kojem ga nije imao u smislu članka 7. stavka 1. točaka (b) do (d) navedene uredbe. Osim toga, stjecanje razlikovnog karaktera uporabom trebalo se zbiti prije podnošenja prijave za registraciju (presude Prikaz dijela pritegača, t. 66. supra, EU:T:2010:153, t. 40. i Oblik ručne torbe, t. 66. supra, EU:T:2013:148, t. 76.).

               68

               Nadalje, što se tiče neverbalnih žigova, poput onoga o kojem je riječ u predmetnom slučaju, valja pretpostaviti da je ocjena razlikovnog karaktera jednaka u cijeloj Uniji, osim ako ne postoje konkretne naznake o suprotnom. Budući da u predmetnom slučaju iz spisa ne proizlazi da je to tako, valja smatrati da s obzirom na prijavljeni žig postoji apsolutni razlog za odbijanje iz članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009 u cijeloj Uniji. Dakle, da bi se mogao registrirati na temelju članka 7. stavka 3. iste uredbe, potrebno je da je taj žig uporabom stekao razlikovni karakter u cijeloj Uniji (vidjeti presudu od 12. rujna 2007., Glaverbel/OHIM (Tekstura staklene površine), T‑141/06, EU:T:2007:273, t. 36. i navedenu sudsku praksu).

               69

               Iz sudske prakse proizlazi da se za stjecanje razlikovnog karaktera žiga uporabom zahtijeva da barem znatan dio relevantne javnosti zbog tog žiga prepoznaje da proizvodi ili usluge na koje se on odnosi potječu od određenog poduzetnika. Međutim, kad je riječ o okolnostima u kojima se taj uvjet može smatrati ispunjenim, one se ne mogu utvrditi samo na osnovi općih i apstraktnih podataka kao što su određeni postoci (presude Prikaz dijela pritegača, t. 66. supra, EU:T:2010:153, t. 39. i Oblik ručne torbe, t. 66. supra, EU:T:2013:148, t. 75.).

               70

               Osim toga, kako bi se u određenom slučaju ocijenilo stjecanje razlikovnog karaktera uporabom, valja uzeti u obzir čimbenike kao što su tržišni udio tog žiga, intenzitet, zemljopisna rasprostranjenost i trajanje uporabe žiga, značaj poduzetnikovih ulaganja u njegovu promidžbu, udio zainteresirane javnosti koja zbog žiga proizvod identificira kao proizvod koji potječe od određenog poduzetnika kao i izjave trgovačkih i industrijskih komora ili drugih strukovnih udruga. Ako na temelju tih elementa zainteresirana javnost ili barem njezin znatan dio zahvaljujući predmetnom žigu identificira proizvod ili uslugu kao pripadajuće određenom poduzetniku, treba zaključiti da je ispunjen uvjet iz članka 7. stavka 3. Direktive br. 207/2009 (presude Prikaz dijela pritegača, t. 66. supra, EU:T:2010:153, t. 41. i Oblik ručne torbe, t. 66. supra, EU:T:2013:148, t. 77.).

               71

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, razlikovni karakter žiga, što uključuje i onaj stečen uporabom, treba se također ocjenjivati u odnosu na proizvode i usluge za koje je podnesena prijava za registraciju i uzimajući u obzir pretpostavljenu percepciju prosječnog potrošača predmetnih kategorija proizvoda ili usluga koji je uobičajeno obaviješten i razumno pažljiv i oprezan (presude Prikaz dijela pritegača, t. 66. supra, EU:T:2010:153, t. 42. i Oblik ručne torbe, t. 66. supra, EU:T:2013:148, t. 78.).

               72

               Konačno, iz sudske prakse proizlazi da se razlikovni karakter stečen uporabom ne može dokazati samim podnošenjem podataka o količini prodaje i o reklamnom materijalu. Jednako tako, sama činjenica da je znak bio upotrebljavan neko vrijeme na području Unije nije dovoljna za dokazivanje da je relevantna javnost percipirala predmetne proizvode kao oznaku trgovačkog podrijetla (vidjeti u tom smislu presudu Tekstura staklene površine, t. 68. supra, EU:T:2007:273, t. 41. i 42.).

               73

               Na temelju tih razmatranja treba ispitati je li žalbeno vijeće u ovom slučaju pogriješilo smatrajući da žig za koji je podnesena prijava nije stekao razlikovni karakter kao posljedicu svoje uporabe u skladu s člankom 7. stavkom 3. Uredbe br. 207/2009.

               74

               Najprije treba istaknuti da sumnje koje je žalbeno vijeće izrazilo u pogledu vjerodostojnosti anketa nisu utemeljene. Naime, iz spisa je vidljivo da su ispitane osobe vidjele samo jednu sliku koja prikazuje jednu od predmetnih boca, a ne slike dviju boca, kao što je to smatralo žalbeno vijeće. Jednako tako, žalbeno vijeće pogrešno je zaključilo da su brojevi koji se odnose na postotke pogrešni. Dvojbe koje je žalbeno vijeće izrazilo u pogledu osobe odgovorne za provođenje anketa također treba smatrati neutemeljenima. Štoviše, te točke OHIM ne osporava.

               75

               Stoga iz pobijane odluke proizlazi da žalbeno vijeće, unatoč pogrešnom utvrđenju povreda opisanih u točki 16. ove presude koje obezvređuju ankete, nije te ankete odbilo kao dokaze, već ih je ispitalo kako bi utvrdilo pokazuju li da je žig za koji je podnesena prijava stekao razlikovni karakter u deset država članica u kojima su provedene. Naime, iz točaka 51. i 52. pobijane odluke proizlazi da je žalbeno vijeće smatralo da ankete pokrivaju manje od pola država članica i da ih je ono ocijenilo zajedno s drugim dokazima koje je dostavio tužitelj. Iz toga slijedi da nije vjerojatno da pogreške koje je žalbeno vijeće počinilo u pogledu vjerodostojnosti anketa mogu utjecati na zakonitost pobijane odluke.

               76

               Nadalje treba istaknuti da, kao što to tvrdi tužitelj, trodimenzionalni žig u ovom slučaju može steći razlikovni karakter uporabom, čak i ako se upotrebljava zajedno s verbalnim ili figurativnim žigom. Dovoljno je da kao rezultat te uporabe zainteresirana javnost zaista raspoznaje proizvod ili uslugu koju jedino označava žig čija je registracija prijavljena kao da potječe od određenog poduzetnika (presuda Nestlé, t. 60. supra, EU:C:2005:432, t. 30.). Opći sud u tom pogledu ističe da se žig za koji je podnesena prijava, za razliku od žiga koji je bio predmet spora u presudi Nestle, t. 60. supra, ne može jasno razgraničiti od žiga čiji je on navodno dio. U ovom slučaju na temelju dokaza koje je dostavio tužitelj i osobito na temelju reklamnog materijala ne može se očito utvrditi je li boca koja se nalazi u tim dokumentima prikaz boce contour s utorima ili se radi o žigu za koji je podnesena prijava. Jednako vrijedi za dokaze u kojima su prikazane boce contour bez utora. Naime, žig za koji je podnesena prijava nije upotrebljavan u kombinaciji sa žigom čiji je on navodno dio, već ga on apsorbira ili je u suprotnom slučaju on sam apsorbiran od strane drugog žiga jer se siluete, kako ona žiga za koji je podnesena prijava tako i žiga čiji je on navodno dio, preklapaju. U tom kontekstu, važno je provjeriti pokazuju li dokazi da se u očima relevantne javnosti žig za koji je podnesena prijava može prepoznati kao pokazatelj trgovačkog podrijetla predmetnih proizvoda.

               77

               Što se tiče područja na kojem se treba dokazati uporaba, važno je podsjetiti da, u skladu s člankom 1. stavkom 2. Uredbe br. 207/2009, žig Zajednice ima jedinstven karakter, što znači da ima jednak učinak u cijeloj Zajednici. Iz jedinstvenog karaktera žiga Zajednice proizlazi da znak, kako bi se mogao registrirati, mora imati razlikovni karakter u cijeloj Uniji. Zato je, u skladu s člankom 7. stavkom 1. točkom (b) Uredbe br. 207/2009, u smislu stavka drugog istog članka, potrebno odbiti registraciju ako žig nema razlikovni karakter u jednom dijelu Unije, a dio Unije iz stavka 2. tog članka može se sastojati, ovisno o slučaju, samo od jedne države članice (vidjeti u tom smislu presude od 22. lipnja 2006., Storck/OHIM, C‑25/05 P, Zb., EU:C:2006:422, t. 81. do 83. i od 29. rujna 2010., CNH Global/OHIM (Prikaz traktora u crvenoj, crnoj i sivoj boji), T‑378/07, Zb., EU:T:2010:413, t. 45. i navedenu sudsku praksu).

               78

               Članak 7. stavak 3. Uredbe br. 207/2009, koji omogućava registraciju znakova koji su uporabom stekli razlikovni karakter, mora se tumačiti u skladu s tim zahtjevima. Prema ustaljenoj sudskoj praksi navedenoj u točki 66. ove presude, nužno je dokazati stjecanje razlikovnog karaktera uporabom na cijelom području na kojem ga žig ranije nije imao. U svakom slučaju, bilo bi pretjerano zahtijevati da se dokaz o stjecanju razlikovnog karaktera uporabom u smislu sudske prakse navedene u točkama 66. do 68. ove presude pribavi za svaku državu članicu pojedinačno (vidjeti u tom smislu presudu od 24. svibnja 2012., Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli/OHIM, C‑98/11 P, Zb., EU:C:2012:307, t. 62.).

               79

               Stoga treba provjeriti, u pogledu sudske prakse navedene u točkama 66. do 68. ove presude, je li tužitelj mogao dokazati da je predmetni znak stekao razlikovni karakter uporabom u cijeloj Uniji u odnosu na znatan dio relevantne javnosti, i to prije nego što je on podnio prijavu za registraciju. U tu svrhu, tužitelj je imao priliku podnijeti OHIM‑u različite dokaze, osobito one koji su navedeni u točki 58. ove presude.

               80

               Najprije u pogledu anketa na koje se tužitelj poziva, treba smatrati da je žalbeno vijeće u točki 51. pobijane odluke ispravno utvrdilo da one nisu dokazale da je žig za koji je podnesena prijava stekao razlikovni karakter u cijeloj Uniji u odnosu na znatan dio relevantne javnosti. Naime, ankete su provedene u deset država članica Unije, to jest u Danskoj, Njemačkoj, Estoniji, Grčkoj, Španjolskoj, Francuskoj, Italiji, Poljskoj, Portugalu i Ujedinjenoj Kraljevini, a Uniju je na dan podnošenja prijave za registraciju činilo 27 država članica. Naravno, točno je da su predmetne ankete zaključile da je žig za koji je podnesena prijava stekao razlikovni karakter u deset država članica u kojima su istraživanja provedena, pri čemu je stupanj prepoznavanja bio između 48% (Poljska) i 79% (Španjolska), ali nema podataka za ostalih 17 država članica. Naime, rezultat tih anketa ne može se primijeniti na 17 država članica u kojima one nisu provedene. U tom pogledu treba istaknuti, osobito u pogledu država koje su postale članice Unije nakon 2004., da ankete ne daju gotovo nikakve informacije o percepciji relevantne javnosti u tim državama. Čak i ako su ankete provedene u Poljskoj i Estoniji, ne može se prihvatiti primjena zaključaka izvedenih za te dvije države na druge države koje su postale članice Unije nakon 2004. Osim toga, tužitelj nije dokazao da su određena tržišta država članica obuhvaćenih anketama usporediva s drugim tržištima i da se rezultati tih anketa mogu na njih preslikati, a Opći sud ne može nagađati u tom smislu.

               81

               S obzirom na ranije navedeno, treba zaključiti da ankete same po sebi nedovoljno dokazuju da je žig za koji je podnesena prijava stekao razlikovni karakter uporabom u cijeloj Uniji u odnosu na znatan dio relevantne javnosti.

               82

               Kao drugo, što se tiče ulaganja u reklamiranje i priopćavanje, iz sudske prakse proizlazi da se količina ulaganja koja poduzetnik učini za promociju žiga može uzeti u obzir za utvrđivanje je li žig mogao steći razlikovni karakter uporabom. Stoga je u ovom slučaju važno utvrditi da se podaci dostavljeni u tom pogledu ne odnose osobito na žig za koji je podnesena prijava. Naime, prema ovjerenoj izjavi savjetnika za marketing iz tužiteljeve francuske podružnice, podaci koji su podneseni odnose se samo na pića Coca‑Cola, Coca‑Cola Light i Coca‑Cola Zero, bez preciziranja o kojem se pakiranju radi. Stoga se iz tih podataka ne mogu izvući zaključci o percepciji relevantne javnosti o žigu za koji je podnesena prijava.

               83

               Kao treće, što se tiče prihoda i reklamnog materijala, najprije treba primijetiti da se oni ne mogu smatrati sekundarnim dokazima koji mogu potkrijepiti, ako je potrebno, izravne dokaze o razlikovnom karakteru stečenom uporabom koji su prikazani u anketama koje je dostavio tužitelj.

               84

               Naime, podaci o prihodima i reklamni materijal ne pokazuju sami po sebi da javnost kojoj su namijenjeni predmetni proizvodi navedeni žig percipira kao oznaku trgovačkog podrijetla. Što se tiče država članica za koje nisu pribavljene nikakve ankete, ne može se utvrditi stjecanje razlikovnog karaktera uporabom samim podnošenjem podataka o prihodima i reklamnog materijala. Osobito je to slučaj u predmetnoj situaciji, kada se čini da podaci o prodaji nisu vjerodostojni.

               85

               U tom pogledu, čak i ako se prihvati da podaci o prodaji pokazuju da je tužitelj prodao velike količine pića u Uniji, treba utvrditi da ti dokazi, kao što je to tužitelj priznao na raspravi, nisu sukladni. Primjerice, treba istaknuti da su podaci o prodaji za Belgiju i Luksemburg, koji zajedno imaju populaciju od oko 12 milijuna stanovnika, gotovo isti kao za Njemačku, koja ima stanovništvo od oko 80 milijuna ljudi. Jednako tako, podaci o ostvarenoj prodaji u Litvi, koja ima populaciju od oko 3 milijuna stanovnika, dvaput su veći od podataka o prodaji u Poljskoj, koja ima populaciju od oko 38 milijuna stanovnika. S druge strane, podaci o prodaji u Latviji udvostručili su se između 2009. i 2010. Tužitelj je na raspravi potvrdio postojanje tih nelogičnosti, ali ih nije znao objasniti. Zaključno, treba smatrati da ti dokazi nemaju dokaznu snagu.

               86

               Osim toga, iz podataka koje je podnio tužitelj nije moguće zaključiti, čak ni s obzirom na ovjerenu izjavu savjetnika za marketing iz tužiteljeve francuske podružnice, da se podaci o prodaji odnose upravo na žig za koji je podnesena prijava. Naime, u navedenoj ovjerenoj izjavi piše „boce contour“, bez pojašnjenja radi li se o žigu za koji je podnesena prijava, o boci contour s utorima ili o oboje. Stoga iz navedenog nije moguće izvesti nikakav zaključak o percepciji koju relevantna javnost ima o žigu za koji je podnesena prijava.

               87

               Stoga je žalbeno vijeće u točki 57. pobijane odluke ispravno zaključilo da su navedeni dokazi nedovoljni i neuvjerljivi u odnosu na stvarnu percepciju žiga za koji je podnesena prijava.

               88

               Što se tiče dokaza koji sadržavaju fotografije, članke i izvatke s interneta kako bi se pokazalo da je žig za koji je podnesena prijava upotrebljavan u trgovačkoj komunikaciji, internetskim publikacijama, u „pop artu“ kao i u publikacijama trećih te u drugim medijima, treba utvrditi da je žalbeno vijeće ispravno zaključilo da se gotovo nijedan od tih dokaza ne odnosi na žig za koji je podnesena prijava. Naime, na temelju tih dokaza ne može se jasno utvrditi je li boca koju prikazuju prikaz boce contour s utorima ili je to žig za koji je podnesena prijava. Također, dokumenti koji se odnose na povijest tužiteljevih bezalkoholnih pića prikazuju samo slike boce contour s utorima. Osim toga, točnim se čini utvrđenje žalbenog vijeća prema kojem većina dokumenata sadržava fotografije snimljene izvan Unije (osobito u Sjedinjenim Američkim Državama) ili na nepoznatim lokacijama. Stoga ni ti dokumenti ne mogu pokazati stjecanje razlikovnog karaktera uporabom u Uniji.

               89

               Osim toga, treba navesti da tužitelj nije podnio gotovo nijedan dokaz o stjecanju razlikovnog karaktera u pogledu predmetnih proizvoda koji nisu bezalkoholna pića, to jest svih ostalih proizvoda iz razreda 32. i proizvoda iz razreda 6. i 21. Nicanske klasifikacije, što je, uostalom, potvrdio na raspravi.

               90

               S obzirom na navedeno, nijedan od dokaza ispitanih zasebno nije dovoljan kako bi se dokazalo da je žig za koji je podnesena prijava stekao razlikovni karakter uporabom. Jednako tako, ispitivanje dokaza uzetih zajedno također nije dovelo do takvog zaključka. U tom pogledu treba podsjetiti da su ankete obuhvaćale tek dio Unije i da drugi dokazi koje je tužitelj podnio u upravnom postupku pred OHIM‑om zbog svoje nepreciznosti i nelogičnosti ne omogućuju kompenziranje tog nedostatka.

               91

               Budući da nijedan tužbeni razlog koji je tužitelj iznio nije osnovan, tužbu treba odbiti u cijelosti.

         Troškovi

               92

               U skladu s člankom 134. stavkom 1. Poslovnika Općeg suda, svakoj stranci koja ne uspije u postupku nalaže se snošenje troškova, ako je takav zahtjev postavljen.

               93

               Budući da tužitelj nije uspio u postupku, valja mu naložiti snošenje troškova, sukladno OHIM‑ovu zahtjevu.

               Slijedom navedenoga,
               OPĆI SUD (osmo vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Tužba se odbija.

                           2.

                           Društvu The Coca‑Cola Company nalaže se snošenje troškova.

                           Gratsias

                           Kancheva

                           Wetter

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 24. veljače 2016.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


Presuda Suda (veliko vijeće) od 2013. siječanj 22.#Europska komisija protiv Tomkins plc.#Predmet C-286/11 P.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 27. siječnja 2009.#Hein Persche protiv Finanzamt Lüdenscheid.#Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesfinanzhof - Njemačka.#Direktiva 77/799/EEZ.#Predmet C-318/07.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 1. srpnja 2010.#Gerhard Dijkman i Maria Dijkman-Lavaleije protiv Belgische Staat.#Zahtjev za prethodnu odluku: Hof van Beroep te Antwerpen - Belgija.#Slobodno pružanje usluga.#Predmet C-233/09.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 5. listopada 2017.#Forest Pharma BV protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Europske unije COLINEB – Raniji nacionalni figurativni žig Colina – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe br. 207/2009 (sada članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EU) 2017/1001) – Opseg ispitivanja koje mora provesti žalbeno vijeće – Članak 76. stavak 1. Uredbe br. 207/2009 (sada članak 95. stavak 1. Uredbe (EU) 2017/1001).#Predmet T-36/17.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 4. listopada 2017.#1. FC Köln GmbH & Co. KGaA protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Prijava verbalnog žiga Europske unije SPÜRBAR ANDERS. – Apsolutni razlog za odbijanje – Nepostojanje razlikovnog karaktera – Članak 7. stavak 1. točka (b) i stavak 2. Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 7. stavak 1. točka (b) i stavak 2. Uredbe (EU) 2017/1001.#Predmet T-126/16.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 9. ožujka 2017.#Marsh GmbH protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Prijava verbalnog žiga Europske unije ClaimsExcellence – Apsolutni razlog za odbijanje – Opisni karakter – Članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-308/16.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) 13. prosinca 2011.#Evropaïki Dynamiki - Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE protiv Europska komisija.#Predmet T-377/07.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 2. listopada 2014. # Evropaïki Dynamiki - Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE protiv Europske komisije. # Predmet T-340/07 RENV.


Presuda Suda (treće vijeće) od 2012. srpanj 12.#Staatssecretaris van Financiën protiv TNT Freight Management (Amsterdam) BV.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Hoge Raad der Nederlanden.#Predmet C-291/11.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 20. lipnja 2013.#Finanzamt Freistadt Rohrbach Urfahr protiv Unabhängiger Finanzsenat Außenstelle Linz.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Verwaltungsgerichtshof.#Predmet C-219/12.


Presuda Suda (treće vijeće) od 15. lipnja 2006.#Badischer Winzerkeller eG protiv Land Baden-Württemberg.#Zahtjev za prethodnu odluku: Amtsgericht Breisach - Njemačka.#Direktiva 69/335/EEZ.#Predmet C-264/04.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 2. lipnja 2010. # Procaps, SA protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Postupak povodom prigovora. # Predmet T-35/09.