title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 15. ožujka 2017.#Lucio Cesare Aquino protiv Belgische Staat.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Hof van beroep te Brussel.#Zahtjev za prethodnu odluku – Pravo Unije – Prava dodijeljena pojedincima – Povreda koju je počinio sud – Prethodna pitanja – Pokretanje postupka pred Sudom – Nacionalni sud koji odlučuje u posljednjem stupnju.#Predmet C-3/16.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      15. ožujka 2017. (
            1
         )*
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Pravo Unije — Prava dodijeljena pojedincima — Povreda koju je počinio sud — Prethodna pitanja — Pokretanje postupka pred Sudom — Nacionalni sud koji odlučuje u posljednjem stupnju“
      U predmetu C‑3/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio hof van beroep te Brussel (Žalbeni sud u Bruxellesu, Belgija), odlukom od 23. prosinca 2015., koju je Sud zaprimio 4. siječnja 2016., u postupku

         Lucio Cesare Aquino

      protiv

         Belgische Staat,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta (izvjestiteljica), predsjednica vijeća, J.-C. Bonichot, A. Arabadjiev, C. G. Fernlund i S. Rodin, suci,
      nezavisni odvjetnik: H. Saugmandsgaard Øe,
      tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 23. studenoga 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Lucia Cesara Aquina, M. Verwilghen i H. Vandenberghe, advocaten,

               —

               za belgijsku vladu, C. Pochet i M. Jacobs, u svojstvu agenata, uz asistenciju E. Matterne, D. Lindemans i F. Judo, advocaten,

               —

               za Europsku komisiju, J.-P. Keppenne i H. Kranenborg, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 267. trećeg stavka UFEU‑a i članka 47. drugog stavka te članka 52. stavka 3. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Lucia Cesara Aquina i Belgische Staat (Belgijska Država) zbog zahtjeva za utvrđenje izvanugovorne odgovornosti.

         Pravni okvir

               3

               Članak 18. Koninklijk besluit tot vaststelling van de cassatie‑procedure bij de Raad van State (Kraljevski dekret kojim se uređuje kasacijski postupak pred Državnim vijećem) od 30. studenoga 2006. (Belgisch Staatsblad, 1. prosinca 2006., str. 66844.), glasi:
               „1.   Kada nezavisni odvjetnik zaključi da je pravno sredstvo nedopušteno ili da ga treba odbiti, glavni tajnik dostavlja izvješće podnositelju pravnog sredstva, koji ima rok od trideset dana da zatraži nastavak postupka kako bi ga se saslušalo.
               Ako podnositelj pravnog sredstva ne zatraži da ga se sasluša, glavni tajnik prosljeđuje predmet vijeću kako bi ono utvrdilo da je pravno sredstvo povučeno […]. Izvještaj nezavisnog odvjetnika se strankama koje nisu primile presudu dostavlja istodobno s presudom.
               Ako podnositelj pravnog sredstva zatraži da ga se sasluša, sudac rješenjem određuje datum kada stranke moraju pristupiti.
               Glavni tajnik spominje ovaj stavak prilikom dostave izvještaja kojim se zaključuje da je pravno sredstvo nedopušteno ili da ga treba odbiti.
               2.   Kada nezavisni odvjetnik ne zaključi da je pravno sredstvo nedopušteno ili da ga treba odbiti, predsjednik vijeća ili sudac kojeg on rješenjem odmah ovlasti određuje datum rasprave na kojoj će se ispitati pravno sredstvo.”

               4

               Članak 21. sedmi stavak gecoördineerde wetten op de Raad van State (Usklađeni zakoni o Državnom vijeću) od 12. siječnja 1973. (Belgisch Staatsblad, 21. ožujka 1973., str. 3461.), u verziji primjenjivoj na glavni predmet, koji se primjenjuje na tužbe za poništenje i žalbe u kasacijskom postupku protiv odluka upravnih sudova, određuje:
               „Postoji predmnjeva da je podnositelj pravnog sredstva povukao pravno sredstvo ako ne podnese nikakav zahtjev za nastavak postupka u roku od trideset dana od dana dostave izvještaja nezavisnog odvjetnika ili obavijesti u skladu s kojom se primjenjuje članak 30. stavak 1. podstavak 3. i kojom se predlaže odbijanje pravnog sredstva ili utvrđenje da je ono nedopušteno.”

               5

               Člankom 39/60 drugim stavkom Wet betreffende de toegang tot het grondgebied, het verblijf, de vestiging en de verwijdering van vreemdelingen (Zakon o pristupu državnom području, boravku, nastanjenju i udaljavanju stranaca) od 15. prosinca 1980. (Belgisch Staatsblad, 31. prosinca 1980., str. 14584.), u verziji koja se primjenjuje na glavni postupak (u daljnjem tekstu: Zakon od 15. prosinca 1980.) propisano je:
               „Stranke i njihovi odvjetnici mogu dati svoje primjedbe usmeno na raspravi. Ne mogu se isticati razlozi koji nisu navedeni u tužbi ili podnesku.”

               6

               Članak 39/67 Zakona od 15. prosinca 1980. glasi:
               „Protiv odluka [Raad voor Vreemdelingenbetwistingen (Vijeće za sporove u vezi sa strancima)] ne može se podnijeti ni prigovor, ni prigovor treće osobe, ni revizija. Protiv njih se može podnijeti isključivo žalba u kasacijskom postupku predviđena člankom 14. stavkom 2. Usklađenih zakona o Državnom vijeću.”

         Činjenice u glavnom postupku i prethodna pitanja

               7

               Žalitelj u glavnom postupku talijanski je državljanin koji živi u Belgiji od 1970.

               8

               Presudom hof van beroep te Antwerpen (Žalbeni sud u Antwerpenu, Belgija) od 23. studenoga 2006., žalitelj u glavnom postupku osuđen je na bezuvjetnu kaznu zatvora od sedam godina.

               9

               Žalitelj u glavnom postupku 9. studenoga 2011. podnio je zahtjev za prijavu boravka pri Općini Maasmechelen (Belgija). Dienst Vreemdelingenzaken (Ured za strance, Belgija) 23. veljače 2012. dostavio mu je odluku od 22. veljače 2012. o odbijanju prava boravka s nalogom da napusti nacionalno državno područje iz razloga vezanih uz javni poredak i nacionalnu sigurnost (u daljnjem tekstu: odluka od 22. veljače 2012.).

               10

               Žalitelj u glavnom postupku 6. ožujka 2012. Raadu voor Vreemdelingenbetwistingen (Vijeće za sporove u vezi sa strancima, Belgija) podnio je tužbu protiv te odluke. Dotična osoba je 15. svibnja 2012., pozivajući se na sudsku praksu Suda u predmetnom području, od tog suda zatražila da postavi prethodno pitanje kojim se traži tumačenje članka 16. stavka 4. i članka 28. stavka 3. točke (c) Direktive 2004/38/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o pravu građana Unije i članova njihovih obitelji slobodno se kretati i boraviti na državnom području država članica, o izmjeni Uredbe (EEZ) br. 1612/68 i stavljaju izvan snage direktiva 64/221/EEZ, 68/360/EEZ, 72/194/EEZ, 73/148/EEZ, 75/34/EEZ, 75/35/EEZ, 90/364/EEZ, 90/365/EEZ i 93/96/EEZ (SL 2004., L 158, str. 77., ispravci u SL 2004., L 229, str. 35. i SL 2005., L 197, str. 34.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 42. i ispravak u SL‑u 2016., L 87, str. 36.).

               11

               Presudom od 24. kolovoza 2012. Raad voor Vreemdelingenbetwistingen (Vijeće za sporove u vezi sa strancima) odbacio je podnesenu tužbu kao nedopuštenu uz obrazloženje da tužba nije sadržavala nijedan tužbeni razlog. Posebice, taj sud odbio je prihvatiti zahtjev žalitelja u glavnom postupku da se postavi prethodno pitanje Sudu, uz obrazloženje da je navedeni zahtjev podnesen neposredno prije rasprave i da se dotična osoba nije pozvala ni na jedan razlog kojim se može dokazati da navedeni zahtjev nije bilo moguće podnijeti ranije.

               12

               Žalitelj u glavnom postupku 24. rujna 2012. podnio je žalbu protiv te presude Raadu van State (Državno vijeće, Belgija). Nakon što je nezavisni odvjetnik zaključio da je žalba nedopuštena zbog nepostojanja dopuštenih žalbenih razloga, dotična osoba nije u propisanom roku zatražila nastavak postupka kako bi je se saslušalo. Slijedom toga, 4. travnja 2013. Raad van State (Državno vijeće) utvrdio je, na temelju članka 21. sedmoga stavka Usklađenih zakona o Državnom vijeću, da postoji predmnjeva da je žalitelj u glavnom postupku povukao žalbu.

               13

               U međuvremenu, 27. lipnja 2010., žalitelj u glavnom postupku pokrenuo je postupak pred strafuitvoeringsrechtbank van de Nederlandstalige rechtbank van eerste aanleg Brussel (sud nadležan za izvršenje kazne zatvora Prvostupanjskog suda na nizozemskom jeziku u Bruxellesu, Belgija) kako bi mu se odobrila primjena elektroničkog nadzora. Presudom od 2. ožujka 2012., navedeni sud odbio je taj zahtjev. Drugom presudom od 23. svibnja 2012. taj je isti sud također odbio zahtjev žalitelja u glavnom postupku da mu se odobri uvjetni otpust.

               14

               Žalitelj u glavnom postupku je stoga Hof van Cassatie (Kasacijski sud, Belgija) podnio žalbu protiv potonje presude. Osobito je isticao da je ona donesena protivno člancima 16. i 28. Direktive 2004/38 te je zahtijevao da se glede toga Sudu postavi pitanje. Presudom od 19. lipnja 2012. Hof van Cassatie (Kasacijski sud) odbio je žalbu naglasivši da nije dužan pokrenuti prethodni postupak pred Sudom, s obzirom na to da žalbeni razlozi koje je žalitelj u glavnom postupku iznio nisu bili dopušteni iz razloga koji je svojstven postupku pred Hof van Cassatie (Kasacijski sud).

               15

               Strafuitvoeringsrechtbank van de Nederlandstalige rechtbank van eerste aanleg Brussel (sud nadležan za izvršenje kazne zatvora Prvostupanjskog suda na nizozemskom jeziku u Bruxellesu) presudom od 21. studenoga 2012. dopustio je elektronički nadzor žalitelja u glavnom postupku te mu je presudom od 14. kolovoza 2013. odobrio zatraženi uvjetni otpust.

               16

               Prije toga, žalitelj u glavnom postupku je 6. rujna 2012. bio podnio novi zahtjev za prijavu boravka pri Općini Maasmechelen. Potonja mu je 22. travnja 2013. izdala dozvolu boravka s rokom valjanosti do 3. travnja 2018.

               17

               Žalitelj u glavnom postupku 31. kolovoza 2012. pokrenuo je postupak pred Nederlandstalige rechtbank van eerste aanleg Brussel (Prvostupanjski sud na nizozemskom jeziku u Bruxellesu), kako bi taj sud:

                        —

                        Belgijskoj Državi naložio da povuče odluku od 22. veljače 2012. jer je ona protivna odredbama Direktive 2004/38;

                        —

                        odlučio da su strafuitvoeringsrechtbank van de Nederlandstalige rechtbank van eerste aanleg Brussel (sud nadležan za izvršenje kazne zatvora Prvostupanjskog suda na nizozemskom jeziku u Bruxellesu), u svojoj presudi od 23. svibnja 2012., i Hof van Cassatie (Kasacijski sud), u svojoj presudi od 19. lipnja 2012., njegovo pravo boravka pogrešno okvalificirali kao „neizvjesno” te da su mu također pogrešno odbili odobriti uvjetni otpust;

                        —

                        Belgijskoj Državi naložio plaćanje naknade štete u iznosu od 25000 eura zbog povrede prava Unije koju su počinili strafuitvoeringsrechtbank van de Nederlandstalige rechtbank van eerste aanleg Brussel (sud nadležan za izvršenje kazne zatvora Prvostupanjskog suda na nizozemskom jeziku u Bruxellesu), Hof van Cassatie (Kasacijski sud) kao i Raad voor Vreemdelingenbetwistingen (Vijeće za sporove u vezi sa strancima) jer su ti sudovi, koji su odlučivali u posljednjem stupnju, povrijedili pravo Unije i obvezu upućivanja prethodnog pitanja Sudu koju su dužni poštovati.

               18

               Presudom od 27. svibnja 2013., Nederlandstalige rechtbank van eerste aanleg Brussel (Prvostupanjski sud na nizozemskom jeziku u Bruxellesu) odbio je tu tužbu kao djelomično nedopuštenu i djelomično neosnovanu. Žalitelj u glavnom postupku stoga je podnio žalbu protiv te presude sudu koji je uputio zahtjev.

               19

               Kad je riječ o odluci od 22. veljače 2012., hof van beroep te Brussel (Žalbeni sud u Bruxellesu) utvrdio je da se ona isključivo temelji na postojanju ranijih osuđujućih kaznenih presuda donesenih u odnosu na žalitelja u glavnom postupku, protivno članku 27. stavku 2. Direktive 2004/38. Taj je sud stoga Belgijskoj Državi naložio da mu isplati iznos od 5000 eura na ime popravljanja nematerijalne štete koja mu je prouzrokovana tom odlukom.

               20

               Kad je riječ o šteti koja je posljedica navodne povrede prava Unije koju je počinio Raad voor Vreemdelingenbetwistingen (Vijeće za sporove u vezi sa strancima), sud koji je uputio zahtjev navodi da je žalitelj u glavnom postupku tom sudu predložio da Sudu postavi prethodno pitanje u podnesku koji je nepravodobno dostavljen i da je taj zahtjev odbačen kao nepravodoban presudom od 24. kolovoza 2012. Sud koji je uputio zahtjev također podsjeća da je žalba u kasacijskom postupku koja je podnesena protiv te presude Raad van State (Državno vijeće) odbačena zbog njezina povlačenja.

               21

               Hof van beroep te Brussel (Žalbeni sud u Bruxellesu) navodi da se stoga postavlja pitanje jesu li za svaki od triju sudova koje je naveo žalitelj u glavnom postupku ispunjeni uvjeti za nastanak odgovornosti Belgijske Države.

               22

               Kad je riječ o strafuitvoeringsrechtbank van de Nederlandstalige rechtbank van eerste aanleg Brussel (sud nadležan za izvršenje kazne zatvora Prvostupanjskog suda na nizozemskom jeziku u Bruxellesu), sud koji je uputio zahtjev utvrđuje da ni iz jednog dokumenta u spisu ne proizlazi da je žalitelj u glavnom postupku od navedenog suda zatražio da postavi prethodno pitanje Sudu. Protiv naknadnih odluka koje je on donio, a koje su sve postale konačne, nije pokrenut nijedan postupak za brisanje tako da dotična osoba zbog njih nije mogla pretrpjeti nikakvu štetu. Stoga ne može postojati temelj za nastanak odgovornosti Belgijske Države koja bi bila posljedica izvršavanja sudske funkcije navedenog suda.

               23

               Kad je riječ o Raad voor Vreemdelingenbetwistingen (Vijeće za sporove u vezi sa strancima), sud koji je uputio zahtjev ističe da je presudom od 24. kolovoza 2012. odbijen zahtjev za postavljanje prethodnog pitanja Sudu jer je taj zahtjev podnesen u podnesku koji je zaprimljen neposredno prije rasprave i jer se nije isticao nijedan razlog kojim se dokazuje da navedeni zahtjev nije bilo moguće podnijeti ranije.

               24

               Sud koji je uputio zahtjev međutim ističe da žalba koja je protiv te presude podnesena Raad van Stateu (Državno vijeće) nije ispitana ni meritorno ni vezano uz njezinu dopuštenost, s obzirom na to da nakon dostave izvještaja nezavisnog odvjetnika nije zatražen nastavak postupka u zakonskom roku, zbog čega je utvrđeno da postoji zakonska predmnjeva da je žalitelj u glavnom postupku povukao žalbu. Stoga se postavlja pitanje treba li u tim okolnostima, zbog činjenice da žalbeni postupak nije doveo do meritornog ispitivanja, navedenu presudu smatrati takvom da potječe od suda koji odlučuje u posljednjem stupnju. Zahtjev žalitelja u glavnom postupku da Raad voor Vreemdelingenbetwistingen (Vijeće za sporove u vezi sa strancima) Sudu podnese zahtjev za prethodnu odluku naime bio je odbačen jer je podnesen podneskom koji zbog datuma dostave nije mogao biti uzet u obzir.

               25

               Sud koji je uputio zahtjev ističe da do odgovornosti Belgijske Države zbog povrede prava Unije može doći zbog eventualne pogreške koja je počinjena prilikom obavljanja sudske funkcije ako je riječ o očitoj povredi. Odbijanje pokretanja prethodnog postupka moglo bi dovesti do takve povrede prava Unije.

               26

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da bi trebalo utvrditi predstavlja li u okolnostima glavnog postupka to što je Hof van Cassatie (Kasacijski sud) odbio prihvatiti zahtjev da se Sudu postavi prethodno pitanje povredu članka 267. UFEU‑a, u vezi s člankom 47. drugim stavkom i člankom 52. stavkom 3. Povelje.

               27

               Usto, sud koji je uputio zahtjev pita se jesu li postupkom koji se vodio pred Raad voor Vreemdelingenbetwistingen (Vijeće za sporove u vezi sa strancima) bili povrijeđeni članak 47. drugi stavak i članak 52. stavak 3. Povelje jer je on presudio da je postupovno pravilo sprečavalo to da se prihvati zahtjev za postavljanje prethodnog pitanja Sudu. Naime, taj je zahtjev odbačen jer je podnesen podneskom koji zbog datuma dostave nije mogao biti uzet u obzir.

               28

               Naposljetku ostalo je pitanje je li odbacivanje tog zahtjeva bilo protivno članku 267. UFEU‑a.

               29

               U tim je okolnostima hof van beroep te Brussel (Žalbeni sud u Bruxellesu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Uzimajući u obzir primjenu sudske prakse Suda u predmetima Köbler (presuda od 30. rujna 2003., C‑224/01, EU:C:2003:513) i Traghetti del Mediterraneo (presuda od 13. lipnja 2006., C‑173/03, EU:C:2006:391) u području odgovornosti države za pogrešna postupanja sudova, koja predstavljaju kršenje prava Unije, treba li smatrati sudom koji odlučuje u posljednjem stupnju sud čija odluka nije preispitana u okviru kasacijskog postupka jer se na temelju nacionalnog postupovnog pravila neoborivo pretpostavlja da je žalitelj koji je podnio podnesak u kasacijskom postupku povukao žalbu?

                        2.

                        Je li – također s obzirom na članak 47. stavak 2. i članak 52. stavak 3. Povelje Europske unije o temeljnim pravima – u skladu s člankom 267. stavkom 3. UFEU‑a da nacionalni sud, koji je na temelju te odredbe Ugovora dužan uputiti Sudu zahtjev za donošenje odluke o prethodnom pitanju, odbije zahtjev za postavljanje prethodnog pitanja isključivo zato što je zahtjev podnesen u podnesku koji, na temelju primjenjivih postupovnih pravila, treba odbaciti kao nepravodoban?

                        3.

                        Treba li, u slučaju da najviši redovni sud ne odluči o zahtjevu za postavljanje prethodnog pitanja, smatrati da je – također s obzirom na članak 47. stavak 2. i članak 52. stavak 3. Povelje Europske unije o temeljnim pravima – počinjena povreda članka 267. stavka 3. UFEU‑a kada taj sud odbaci zahtjev samo s obrazloženjem da pitanja neće biti postavljena ‚s obzirom na to da žalbeni razlozi nisu dopušteni zbog razloga koji je svojstven postupku pred Hofom’?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               30

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 267. treći stavak UFEU‑a tumačiti na način da se sud protiv čijih odluka prema nacionalnom pravu ima pravnog lijeka ipak može smatrati sudom koji odlučuje u posljednjem stupnju, u slučaju kad žalba u kasacijskom postupku podnesena protiv odluke tog suda nije ispitana zato što ju je žalitelj povukao.

               31

               Najprije treba podsjetiti da su u skladu s člankom 267. trećim stavkom UFEU‑a nacionalni sudovi protiv čijih odluka prema nacionalnom pravu nema pravnog lijeka dužni uputiti pitanje Sudu (vidjeti, u tom smislu, presudu od 6. listopada 1982., Cilfit i dr., 283/81, EU:C:1982:335, t. 6.).

               32

               Naime, obveza upućivanja prethodnog pitanja Sudu propisana člankom 267. trećim stavkom UFEU‑a dio je suradnje između nacionalnih sudova u njihovu svojstvu sudova zaduženih za primjenu prava Unije i Suda, uvedene s ciljem da se osigura valjana primjena i ujednačeno tumačenje prava Unije u svim državama članicama (vidjeti, u tom smislu, presudu od 9. rujna 2015., X i van Dijk, C‑72/14 i C‑197/14, EU:C:2015:564, t. 54.).

               33

               Nadalje, cilj te obveze upućivanja prethodnog pitanja predviđene člankom 267. trećim stavkom UFEU‑a je osobito spriječiti da se u bilo kojoj državi članici razvije nacionalna sudska praksa koja nije u skladu s pravilima prava Unije (vidjeti, u tom smislu, presudu od 15. rujna 2005., Intermodal Transports,C‑495/03, EU:C:2005:552, t. 29.).

               34

               Kako je to Sud naglasio u više navrata, sud koji odlučuje u posljednjem stupnju je po definiciji zadnja instanca pred kojom pojedinci mogu isticati prava koja im priznaje pravo Unije. Sudovi koji odlučuju u posljednjem stupnju dužni su osigurati ujednačeno tumačenje pravnih pravila na nacionalnoj razini (vidjeti, u tom smislu, presude od 30. rujna 2003., Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, t. 34. i od 13. lipnja 2006., Traghetti del Mediterraneo, C‑173/03, EU:C:2006:391, t. 31.).

               35

               U tom pogledu, iz spisa koji je podnesen Sudu proizlazi da se u skladu s člankom 39/67 Zakona od 15. prosinca 1980. protiv odluka Raad voor Vreemdelingenbetwistingen (Vijeće za sporove u vezi sa strancima) može podnijeti žalba u kasacijskom postupku predviđena člankom 14. stavkom 2. Usklađenih zakona o Državnom vijeću.

               36

               Iz toga proizlazi da se Raad voor Vreemdelingenbetwistingen (Vijeće za sporove u vezi sa strancima) ne može smatrati sudom koji odlučuje u posljednjem stupnju, s obzirom na to da njegove odluke može nadzirati viša instanca pred kojom pojedinci mogu isticati prava koja im priznaje pravo Unije. Slijedom toga, odluke koje on donosi nisu odluke nacionalnog suda protiv kojih prema nacionalnom pravu nema pravnog lijeka, u smislu članka 267. trećeg stavka UFEU‑a.

               37

               Okolnost da se na temelju odredaba članka 18. Kraljevskog dekreta od 30. studenoga 2006., kojim se uređuje kasacijski postupak pred Državnim vijećem, neoborivo pretpostavlja da je žalitelj koji je podnio žalbu u kasacijskom postupku protiv odluke Raad voor Vreemdelingenbetwistingen (Vijeće za sporove u vezi sa strancima) istu povukao u slučaju kada nije zahtijevao da se nastavi s postupkom u roku od trideset dana od dana kada mu je dostavljen izvještaj nezavisnog odvjetnika kojim se zaključuje da je žalba nedopuštena ili da je treba odbaciti, ni na koji način ne utječe na činjenicu da se odluke Raad voor Vreemdelingenbetwistingen (Vijeće za sporove u vezi sa strancima) mogu pobijati pred višom instancom i da ih je stoga donio sud koji ne odlučuje u posljednjem stupnju.

               38

               S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 267. treći stavak UFEU‑a treba tumačiti na način da se sud protiv čijih odluka prema nacionalnom pravu ima pravnog lijeka ne može smatrati sudom koji odlučuje u posljednjem stupnju, u slučaju kad žalba u kasacijskom postupku podnesena protiv odluke tog suda nije ispitana zato što ju je žalitelj povukao.

         Drugo pitanje

               39

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita treba li članak 267. treći stavak UFEU‑a, u vezi s člankom 47. drugim stavkom i člankom 52. stavkom 3. Povelje, tumačiti na način da sudu dopušta da odbaci zahtjev kojim se traži da se Sudu postavi prethodno pitanje samo zato što je taj zahtjev podnesen u podnesku koji, u skladu s primjenjivim postupovnim pravom, treba odbaciti zbog nepravodobne dostave.

               40

               Budući da se, kako to proizlazi iz odgovora na prvo pitanje, Raad voor Vreemdelingenbetwistingen (Vijeće za sporove u vezi sa strancima) ne može smatrati sudom koji odlučuje u posljednjem stupnju i da se drugo pitanje temelji na suprotnoj predmnjevi, nije potrebno odgovoriti na drugo pitanje.

         Treće pitanje

               41

               Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 267. treći stavak UFEU‑a tumačiti na način da sud koji odlučuje u posljednjem stupnju ima mogućnost ne postaviti prethodno pitanje Sudu kada se žalba u kasacijskom postupku mora odbaciti zbog razloga koji se odnose na nedopuštenost i svojstveni su postupku pred tim sudom.

               42

               U tom pogledu najprije valja podsjetiti da kada protiv odluke nacionalnog suda nema pravnog lijeka, potonji je, u smislu članka 267. trećeg stavka UFEU‑a, načelno dužan uputiti prethodno pitanje Sudu ako se u predmetu koji je pred njim u tijeku pojavi pitanje koje se odnosi na tumačenje Ugovora o FEU‑u (presuda od 18. srpnja 2013., Consiglio Nazionale dei Geologi, C‑136/12, EU:C:2013:489, t. 25.).

               43

               Iz odnosa između drugog i trećeg stavka članka 267. UFEU‑a proizlazi da sudovi na koje se odnosi treći stavak imaju istu diskrecijsku ovlast kao i svi drugi nacionalni sudovi što se tiče odlučivanja je li im za donošenje vlastite odluke nužna odluka o određenom pitanju prava Unije. Ti sudovi stoga nisu dužni postaviti prethodno pitanje o tumačenju prava Unije koje se pred njima pojavilo ako pitanje nije bitno, to jest, u slučaju kada odgovor na to pitanje, koji god on bio, ne bi mogao imati nikakav utjecaj na rješavanje spora (presuda od 18. srpnja 2013., Consiglio Nazionale dei Geologi, C‑136/12, EU:C:2013:489, t. 26.).

               44

               Stoga, u slučaju kada, u skladu s postupovnim pravilima predmetne države članice, razloge koji su istaknuti pred sudom iz članka 267. trećeg stavka UFEU‑a treba proglasiti nedopuštenima, zahtjev za prethodnu odluku ne može se smatrati nužnim i relevantnim kako bi taj sud mogao donijeti svoju odluku.

               45

               Naime, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda smisao prethodnog pitanja nije u davanju savjetodavnih mišljenja o općenitim ili hipotetskim pitanjima, nego u stvarnoj potrebi učinkovitog rješenja spora (presuda od 2. travnja 2009., Elshani, C‑459/07, EU:C:2009:224, t. 42.)

               46

               U ovom slučaju, kako to proizlazi iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, Hof van Cassatie (Kasacijski sud) presudio je da je, zato što je žalba podnesena protiv presude strafuitvoeringsrechtbank van de nederlandstalige rechtbank van eerste aanleg Brussel (sud nadležan za izvršenje kazne zatvora Prvostupanjskog suda na nizozemskom jeziku u Bruxellesu) od 23. svibnja 2012. nedopuštena, postavljanje prethodnog pitanja Sudu bespredmetno jer odgovor na to pitanje ne bi mogao imati nikakav utjecaj na rješenje spora.

               47

               Ostaje činjenica da nacionalna postupovna pravila ne mogu dovesti u pitanje nadležnost koju nacionalni sud ima na temelju članka 267. UFEU‑a ni omogućiti tom sudu da izbjegne obveze koje ima na temelju te iste odredbe.

               48

               U tom pogledu valja podsjetiti da u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, kada u određenom području u pravu Unije ne postoje pravila, unutarnji pravni poredak svake države članice treba uspostaviti postupovna pravila za sudske postupke koji trebaju osigurati zaštitu prava pojedinaca na temelju načela procesne autonomije, ali pod uvjetom da ona nisu nepovoljnija od onih koja uređuju slične situacije u unutarnjem pravu (načelo ekvivalentnosti) i da ne čine u praksi nemogućim ili pretjerano otežanim korištenje prava dodijeljenih pravom Unije (načelo djelotvornosti) (presuda od 17. ožujka 2016., Bensada Benallal, C‑161/15, EU:C:2016:175, t. 24. i navedena sudska praksa).

               49

               Iz toga slijedi da – kako bi država članica mogla primijeniti načelo procesne autonomije u situacijama koje su uređene pravom Unije – moraju biti ispunjena dva kumulativna uvjeta, odnosno poštovanje načelâ ekvivalentnosti i djelotvornosti (presuda od 17. ožujka 2016., Bensada Benallal, C‑161/15, EU:C:2016:175, t. 25.).

               50

               S jedne strane, kad je riječ o načelu ekvivalentnosti, valja podsjetiti na to da to načelo zahtijeva da se sva pravila vezana uz pravna sredstva bez razlikovanja primjenjuju na pravna sredstva koja se temelje na povredi prava Unije i na ona, slična, koja se temelje na nepoštovanju unutarnjeg prava (vidjeti, u tom smislu, presude od 16. siječnja 2014., Pohl, C‑429/12, EU:C:2014:12, t. 26. i od 20. listopada 2016., Danqua, C‑429/15, EU:C:2016:789, t. 30.).

               51

               U ovom slučaju, valja istaknuti da Sud ne raspolaže ni jednim elementom koji može izazvati sumnje u usklađenost postupovnih pravila iz glavnog postupka s tim načelom.

               52

               S druge strane, kad je riječ o načelu djelotvornosti, nacionalno postupovno pravilo, poput onog u glavnom postupku, ne smije u praksi onemogućavati ili pretjerano otežavati ostvarivanje pravâ koja dodjeljuje pravni poredak Unije (presuda od 20. listopada 2016., Danqua, C‑429/15, EU:C:2016:789, t. 29.).

               53

               Usto, valja podsjetiti da prema sudskoj praksi Suda svaki slučaj u kojem se postavi pitanje onemogućuje li neka nacionalna procesnopravna odredba ili pretjerano otežava ostvarivanje prava koja pojedincima dodjeljuje pravni poredak Unije treba ispitati uzimajući u obzir položaj te odredbe u cjelokupnom postupku, tijek postupka i njegove posebnosti pred različitim nacionalnim tijelima. U tom smislu valja, prema potrebi, uzeti u obzir načela na kojima se temelji nacionalni pravni sustav, kao što su zaštita prava obrane, načelo pravne sigurnosti i dobro odvijanje postupka (presuda od 21. veljače 2008., Tele2 Telecommunication, C‑426/05, EU:C:2008:103, t. 55.).

               54

               U ovom slučaju, iz zahtjeva za prethodnu odluku i očitovanja stranaka proizlazi da je Hof van Cassatie (Kasacijski sud) razloge koje je istaknuo žalitelj u glavnom postupku u prilog žalbi podnesenoj protiv presude strafuitvoeringsrechtbank van de nederlandstalige rechtbank van eerste aanleg Brussel (sud nadležan za izvršenje kazne zatvora Prvostupanjskog suda na nizozemskom jeziku u Bruxellesu) od 23. svibnja 2012. proglasio nedopuštenima na temelju nacionalnih postupovnih pravila, zato što su, iako je tim žalbenim razlozima dotična osoba osporavala jedan od protuargumenata na temelju kojeg je potonji sud odbio njegov zahtjev za uvjetni otpust, drugi protuargumenti koje je navedeni sud prihvatio bili sami za sebe dovoljno uporište za tu presudu.

               55

               Stoga, nacionalni propis iz glavnog postupka nije takve naravi da u praksi onemogućava ili pretjerano otežava ostvarivanje prava koja priznaje pravni poredak Unije.

               56

               S obzirom na ta razmatranja, na treće pitanje valja odgovoriti tako da članak 267. treći stavak UFEU‑a treba tumačiti na način da sud koji odlučuje u posljednjem stupnju ne mora uputiti prethodno pitanje Sudu ako je žalba u kasacijskom postupku odbačena kao nedopuštena iz razloga koji su svojstveni postupku pred tim sudom, pod uvjetom da su poštovana načela ekvivalentnosti i djelotvornosti.

         Troškovi

               57

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 267. treći stavak UFEU‑a treba tumačiti na način da se sud protiv čijih odluka prema nacionalnom pravu ima pravnog lijeka ne može smatrati sudom koji odlučuje u posljednjem stupnju, u slučaju kad žalba u kasacijskom postupku podnesena protiv odluke tog suda nije ispitana zato što ju je žalitelj povukao.

                           2.

                           Na drugo pitanje nije potrebno odgovarati.

                           3.

                           Članak 267. treći stavak UFEU‑a treba tumačiti na način da sud koji odlučuje u posljednjem stupnju ne mora uputiti prethodno pitanje Sudu ako je žalba u kasacijskom postupku odbačena kao nedopuštena iz razloga koji su svojstveni postupku pred tim sudom, pod uvjetom da su poštovana načela ekvivalentnosti i djelotvornosti.

                     Potpisi

            (
            1
         )	Jezik postupka: nizozemski


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 12. travnja 2013. # Koda protiv Europske komisije. # Tržišno natjecanje. # Predmet T-425/08.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 4. listopada 2017.#Intesa Sanpaolo SpA protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom opoziva – Verbalni žig Europske unije INTESA – Članak 51. stavak 1. točka (a) i stavak 2. Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 58. stavak 1. točka (a) i stavak 2. Uredbe EU 2017/1001) – Nepostojanje stvarne uporabe žiga.#Predmet T-143/16.


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 9. ožujka 2017.#Doux SA protiv Établissement national des produits de l'agriculture et de la mer (FranceAgriMer).#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal administratif de Rennes.#Zahtjev za prethodnu odluku – Uredba (EZ) br. 543/2008 – Članak 15. stavak 1. – Članak 16. – Smrznuti i brzo smrznuti pilići – Gornja granica udjela vode – Zastarjelost te granice – Praktične mjere za kontrole – Ponovne analize – Uredba br. 612/2009 – Članak 28. – Izvozne subvencije za poljoprivredne proizvode – Uvjeti za dodjelu – Dobra i zadovoljavajuća tržišna kvaliteta – Proizvodi koji se stavljaju na tržište pod uobičajenim uvjetima.#Predmet C-141/15.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      9. ožujka 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Uredba (EZ) br. 543/2008 — Članak 15. stavak 1. — Članak 16. — Smrznuti i brzo smrznuti pilići — Gornja granica udjela vode — Zastarjelost te granice — Praktične mjere za kontrole — Ponovne analize — Uredba br. 612/2009 — Članak 28. — Izvozne subvencije za poljoprivredne proizvode — Uvjeti za dodjelu — Dobra i zadovoljavajuća tržišna kvaliteta — Proizvodi koji se stavljaju na tržište pod uobičajenim uvjetima“
      U predmetu C‑141/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio tribunal administratif de Rennes (Francuska), odlukom od 20. ožujka 2015., koju je Sud zaprimio 25. ožujka 2015., u postupku

         Doux SA, u predstečajnom postupku,
      protiv

         Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer)

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, E. Juhász (izvjestitelj), C. Vajda, K. Jürimäe i C. Lycourgos, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: V. Tourrès, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 3. ožujka 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Doux SA, J. Vogel, M. Leroy i M. Lantourne, odvjetnici,

               —

               za francusku vladu, D. Colas, R. Coesme, C. Candat i A. Daly, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, B. Schima, A. Lewis i K. Skelly, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 13. rujna 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje odredaba Uredbe Komisije (EZ) br. 543/2008 od 16. lipnja 2008. o utvrđivanju detaljnih pravila za primjenu Uredbe Vijeća (EZ) br. 1234/2007 u pogledu tržišnih standarda za meso peradi (SL 2008., L 157, str. 46.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 9., str. 219.), kako je izmijenjena Provedbenom uredbom Komisije (EU) br. 1239/2012 od 19. prosinca 2012. (SL 2012., L 350, str. 63.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 66., str. 277.), kao i Uredbe Komisije (EZ) br. 612/2009 od 7. srpnja 2009. o utvrđivanju zajedničkih detaljnih pravila za primjenu sustava izvoznih subvencija za poljoprivredne proizvode (SL 2009., L 186, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 28., str. 241.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EU) br. 173/2011 od 23. veljače 2011. (SL 2011., L 49, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 65., str. 220.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društva Doux SA, u predstečajnom postupku, koje zastupaju Sophie Gautier i SCP Valliot‑Le Guenevé-Abittbol, u svojstvu stečajnih upravitelja, i Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer), u vezi s dodjelom dodjele izvoznih subvencija, izvan Europske unije, za serije smrznutih i brzo smrznutih pilića.

         Pravni okvir

               3

               Članak 15. stavak 1. Uredbe br. 543/2008 glasi:
               „Ne dovodeći u pitanje članak 16. stavak 5. i članak 17. stavak 3., smrznuti i brzo smrznuti pilići mogu se stavljati na tržište u okviru poslovnih ili trgovinskih aktivnosti unutar [Unije] samo ako udio vode ne prelazi tehnički neizbježne vrijednosti određene metodom analize opisane u Prilogu VI. (metoda cijeđenja) i Prilogu VII. (kemijska metoda).”

               4

               Članak 16. te uredbe propisuje:
               „1.   Redovite kontrole količine apsorbirane vode u skladu s Prilogom IX. ili kontrole u skladu s Prilogom VI. provode se u klaonicama barem jednom u svakom radnom ciklusu od osam sati.
               Kada se tim kontrolama otkrije da je količina apsorbirane vode veća od ukupnog udjela vode dozvoljenog ovom Uredbom, uzimajući u obzir i vodu koju apsorbiraju trupovi u fazama obrade u kojima se ne obavljaju kontrole, a u svakom slučaju ako količina apsorbirane vode premašuje vrijednosti iz točke 10. Priloga IX. ili točke 7. Priloga VI., dotična klaonica mora bez odgađanja izvršiti potrebne tehničke prilagodbe procesa.
               2.   U svim slučajevima iz drugog podstavka stavka 1., a u svakom slučaju najmanje jednom svaka dva mjeseca, provjerava se udio vode iz članka 15. stavka 1. i to uzorkovanjem smrznutih i brzo smrznutih pilića iz svake klaonice, pri čemu nadležno tijelo države članice odlučuje hoće li se primijeniti postupak iz Priloga VI. ili VII. Iz ovih se kontrola izuzimaju trupovi za koje se nadležnom tijelu dostavi zadovoljavajući dokaz da su namijenjeni isključivo izvozu.
               3.   Kontrole iz stavaka 1. i 2. obavljaju nadležna tijela ili se one obavljaju pod njihovim nadzorom. U posebnim slučajevima, nadležna tijela mogu za određenu klaonicu strože primjenjivati odredbe stavka 1., a posebno odredbe točaka 1. i 10. Priloga IX., kao i odredbe stavka 2., ako se pokaže da je to potrebno kako bi se osiguralo da ukupni udio vode bude unutar granica koje su dopuštene ovom Uredbom.
               U svim slučajevima u kojima se smatra da serija smrznutih ili brzo smrznutih pilića nije u skladu s ovom Uredbom, nadležna tijela nastavljaju kontrole s minimalnom učestalošću iz stavka 2., sve dok tri uzastopne kontrole u skladu s Prilogom VI. ili VII., koja se moraju izvršiti na uzorcima iz proizvodnje ostvarene u tri različita dana u razdoblju od najviše četiri tjedna, ne daju negativan rezultat. Troškove tih kontrola plaća dotična klaonica.
               4.   Ako, kod hlađenja strujanjem zraka, rezultati kontrola iz stavaka 1. i 2. pokazuju da su tijekom šest mjeseci ispunjavani kriteriji utvrđeni u Prilozima od VI. do IX., učestalost kontrola iz stavka 1. može se smanjiti na jednu kontrolu mjesečno. Svako nepoštivanje tih kriterija koji su propisani tim prilozima dovodi do ponovne uspostave kontrola iz stavka 1.
               5.   Ako rezultat kontrola iz stavka 2. pokazuje da su prekoračene dopuštene granice, smatra se da dotična serija nije u skladu s ovom Uredbom. U tom slučaju, dotična klaonica može zahtijevati da se u referentnom laboratoriju države članice provede ponovna analiza po metodi koju odredi nadležno tijelo države članice. Troškove ponovne analize snosi vlasnik serije.
               6.   Ako se i nakon ponovne analize smatra da dotična serija nije u skladu s ovom Uredbom, nadležno tijelo mora poduzeti odgovarajuće mjere kojima se dopušta stavljanje takve serije na tržište Zajednice samo pod uvjetom da se pod nadzorom nadležnog tijela klaonica označe i pojedinačna i zajednička pakiranja trupova trakom ili etiketom na kojoj je crvenim velikim tiskanim slovima navedena najmanje jedna od oznaka iz Priloga X.
               Serija iz prvog podstavka ostaje pod nadzorom nadležnog tijela sve dok se s njom ne postupi u skladu s ovim stavkom ili dok se ne odloži na drugi način. Ako se nadležnom tijelu potvrdi da je serija iz prvog podstavka namijenjena izvozu, nadležno tijelo mora poduzeti sve potrebne mjere kako bi se spriječilo stavljanje dotična serije na tržište unutar Zajednice.
               Oznake određene u prvom podstavku moraju se navesti na istaknutomu mjestu tako da se mogu lako vidjeti i pročitati i da se ne mogu izbrisati. Ne smiju se ni na koji način sakriti, napraviti nejasnim ili prekinuti drugim tekstom ili slikama. Slova moraju biti veličine najmanje 1 cm na pojedinačnim pakiranjima i 2 cm na zajedničkim pakiranjima.”

               5

               Članak 18. stavak 2. Uredbe br. 543/2008 glasi kako slijedi:
               „Države članice donose praktične mjere za kontrole određene u člancima 15., 16. i 17. u svim fazama stavljanja na tržište, uključujući kontrole proizvoda uvezenih iz trećih zemalja, koje se obavljaju u trenutku carinjenja u skladu s prilozima VI. i VII. One o tim mjerama moraju bez odgađanja obavijestiti ostale države članice i Komisiju. O svim promjenama navedenih mjera odmah se obavješćuju ostale države članice i Komisija.”

               6

               Prilog VI. toj uredbi, naslovljen „Određivanje gubitka vode pri odmrzavanju (Metoda cijeđenja)“, u svojoj točki 7., naslovljenoj „Vrednovanje rezultata“, određuje:
               „Ako za 20 trupova u uzorku prosječni gubitak vode pri odmrzavanju premašuje dolje navedene postotke, smatra se da količina vode apsorbirane tijekom obrade premašuje dopuštenu graničnu vrijednost.
               Ti postoci iznose:
               za hlađenje strujanjem zraka: 1,5%
               za hlađenje raspršivanjem zraka: 3,3%
               za hlađenje uranjanjem u vodu: 5,1%;
               [...]”

               7

               Prilog VII. toj uredbi, naslovljen „Određivanje ukupnog udjela vode u pilićima (Kemijski test)”, opisuje kemijski postupak pomoću kojeg se utvrđuje taj udio.

               8

               Članak 28. stavak 1. Uredbe (EZ) br. 612/2009 predviđa:
               „Ne odobrava se nikakva subvencija za proizvode koji na datum primitka izvozne deklaracije nisu dobre i zadovoljavajuće tržišne kvalitete.
               Smatra se da proizvodi ispunjavaju zahtjev utvrđen u prvom podstavku ako se u uobičajenim uvjetima mogu prodavati na području Zajednice pod opisom koji se nalazi u zahtjevu za subvenciju i ako, u slučaju da su proizvodi namijenjeni za prehranu ljudi, njihova upotreba za tu namjenu nije isključena ili bitno narušena radi njihovih osobina ili stanja.
               Sukladnost proizvoda zahtjevima utvrđenim u prvom podstavku ispituje se u skladu sa standardima ili praksama koji su na snazi u [Uniji].
               Međutim, subvencija se također odobrava kada u odredišnoj državi izvezeni proizvodi podliježu posebnim obveznim uvjetima, posebno zdravstvenim i higijenskim, koji ne odgovaraju standardima ili praksama koji su na snazi u [Uniji]. Odgovornost je izvoznika, da na zahtjev nadležnih tijela, dokaže da proizvodi ispunjavaju obvezne uvjete koji su na snazi u odredišnoj državi.
               Osim toga, za neke se proizvode mogu donijeti posebne odredbe.”

               9

               Uredba Komisije (EZ) br. 1276/2008 od 17. prosinca 2008. o nadzoru izvoza poljoprivrednih proizvoda za koje se dobivaju subvencije ili drugi iznosi putem fizičkih pregleda (SL 2008., L 339, str. 53.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 27., str. 273.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EU) br. 278/2010 od 31. ožujka 2010. (SL 2010., L 86, str. 15.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 54., str. 203.), u svojem članku 5. stavku 4. predviđa:
               „Carinarnica izvoza osigurava usklađenost s člankom 21. Uredbe [Komisije] (EZ) br. 800/1999 [od 15. travnja 1999. o utvrđivanju zajedničkih detaljnih pravila za primjenu sustava izvoznih subvencija za poljoprivredne proizvode (SL 1999., L 102, str. 11.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 28., str. 241.)]. Kad postoje posebni razlozi za sumnju po pitanju primjerenosti i tržišne kvalitete proizvoda, carinarnica izvoza provjerava usklađenost s važećim propisima Zajednice, a posebno s onima koji se odnose na zdravlje bilja i životinja.”

               10

               Uredba br. 800/1999 stavljena je izvan snage Uredbom br. 612/2009. Tekst njezina članka 21. stavka 1. bio je istovjetan tekstu članka 28. stavka 1. Uredbe br. 612/2009.

               11

               Uredba (EZ) br. 450/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2008. o Carinskom zakoniku Zajednice (Modernizirani carinski zakonik) (SL 2008., L 145, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 2., str. 245.), u daljnjem tekstu: Carinski zakonik), koji je stavljen izvan snage Uredbom (EU) br. 952/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 9. listopada 2013. o Carinskom zakoniku Unije (SL 2013., L 269, str. 1.), određivala je u svom članku 118. stavku 2. da deklarant ima pravo prisustvovati ili biti zastupljen kada se roba pregledava i kada se uzimaju uzorci.

               12

               U skladu s člankom 119. stavkom 1. drugim podstavkom tog zakonika, deklarant može zahtijevati daljnji pregled ili uzorkovanje robe ako smatra da rezultati koje su dobila nadležna tijela nisu valjani.

         Činjenice u glavnom postupku i prethodna pitanja

               13

               U okviru svojih djelatnosti proizvodnje i stavljanja na tržište peradi, Doux izvozi smrznute piliće u treće zemlje. Kako bi mu izvozne subvencije bile unaprijed isplaćene, uspostavio je jamstva. Među uvjetima za dodjelu tih subvencija bila je obveza da proizvodi budu „dobre i zadovoljavajuće tržišne kvalitete”, u skladu s člankom 28. stavkom 1. Uredbe br. 612/2009.

               14

               FranceAgriMer, javna upravna ustanova francuskog prava odgovorna za dodjelu državnih potpora i potpora Unije, obavljala je kontrole nad pilićima koje proizvodi Doux, namijenjene izvozu, i utvrdila da udio vode u njima prelazi gornje granice propisane u Prilozima VI. i VII. Uredbe br. 543/2008. Slijedom toga, FranceAgriMer je odlukom od 22. srpnja 2013. suspendiraooslobađanje jamstava koja se odnose na zahtjeve za subvencije registrirane nakon 21. travnja 2013.

               15

               Doux je svojom tužbom podnesenom 20. rujna 2013. zatražio od suda koji je uputio zahtjev da poništi odluku FranceAgriMera. Tvrdi da ta odluka sadrži očitu pogrešku koja se tiče prava jer dodjelu izvoznih subvencija za smrznuto pileće meso čini ovisnim o udjelu vode u tom mesu, dok gornje granice iz članka 15. navedene uredbe nisu primjenjive na navedeno meso jer je ono namijenjeno za izvoz izvan Unije.

               16

               Nadalje, Doux smatra da prekoračenje tih gornjih granica udjela vode ne utječe na „dobru i zadovoljavajuću tržišnu kvalitetu“ izvezenih proizvoda u smislu članka 28. stavka 1. Uredbe br. 612/2009 i da su ti proizvodi sukladni standardima i praksama u odredišnim zemljama. Osim toga, prema mišljenju Douxa, navedene gornje granice, s obzirom na to da nisu revidirane, postale su neodgovarajuće i zastarjele.

               18

               Glede kontrola udjela vode u smrznutim pilićima o kojima je riječ u glavnom postupku, Doux tvrdi da su onenepouzdane jer francuski zakonodavac nije donio provedbene propise o kontrolama predviđenima u člancima 15. do 17. Uredbe br. 543/2008 u svim fazama stavljanja na tržište. To društvo također osporava odluku FranceAgriMera o odbijanju njegova zahtjeva za provedbu ponovne analize, na temelju članka 16. stavka 5. te uredbe, kao što je to predviđeno u slučaju kada rezultati kontrola iz članka 16. stavka 2. navedene uredbe prelaze dopuštene granice.

               19

               U tim je okolnostima Tribunal administratif de Rennes (Francuska) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Je li prag udjela vode utvrđen člankom 15. Uredbe br. 543/2008 i njezinim prilozima VI. i VII. uvjet „dobre i zadovoljavajuće tržišne kvalitete” u smislu članka 28. stavka 1. Uredbe br. 612/2009 i presude od 7. rujna 2006., Nowaco Germany (C‑353/04, EU:C:2006:522)?

                        2.

                        Može li se unutar Europske unije, u uobičajenim uvjetima u smislu članka 28. Uredbe br. 612/2009, na tržište stavljati smrznuta perad koja prelazi prag udjela vode utvrđen člankom 15. Uredbe br. 543/2008 i njezinim prilozima VI. i VII., a koja ima potvrdu o zdravstvenoj ispravnosti koju je izdalo nadležno tijelo, i ako je to tako, pod kojim uvjetima?

                        3.

                        Je li u skladu s pravom Europske unije, a posebice s načelom pravne sigurnosti, činjenica da prag udjela vode ostaje utvrđen u visini od 5,1% prema Prilogu VI. Uredbi [br. 543/2008] i da se nije mijenjao više desetljeća usprkos navodnim izmjenama uzgajivačkih praksi i kritikama iznesenima u određenim znanstvenim studijama o zastarjelosti te granične vrijednosti?

                        4.

                        Jesu li Prilozi VI. i VII. Uredbi br. 543/2008 dovoljno precizni za izvršenje kontrola predviđenih u članku 15. Uredbe [br. 543/2008] ili je Francuska trebala definirati „praktične mjere za kontrole”„u svim fazama stavljanja na tržište” bez čega se ne bi moglo pouzdati u kontrole koje se izvršavaju tijekom faze izvoza proizvoda?

                        5.

                        Mogu li se zahtjevi za ponovnu analizu, koji se zajedničkom primjenom odredaba stavaka 2. i 5. članka 16. Uredbe br. 543/2008 primjenjuju na rezultate kontrola u klaonicama proširiti na kontrole ostvarene u stadiju stavljanja izvezenih proizvoda na tržište i u prisutnosti stranaka, primjenjujući osobito članak 41. Povelje Europske unije o temeljnim pravima?”

         O prethodnim pitanjima

         Treće pitanje

               20

               Budući da se treće pitanje odnosi na valjanost gornjih granica udjela vode u smrznutom i brzo smrznutom pilećem mesu iz članka 15. Uredbe br. 543/2008, potrebno ga je najprije ispitati.

               21

               Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev zahtijeva od Suda, u biti, da donese odluku o valjanosti gornjih granica udjela vode u smrznutom i brzo smrznutom pilećem mesu, definiranih u članku 15. stavku 1. i u Prilozima VI. i VII. Uredbi br. 543/2008, s obzirom na to da su te gornje granice zastarjele.

               22

               Što se tiče, u tom pogledu, navodnog kršenja načela pravne sigurnosti, valja podsjetiti da ono zahtijeva da propis Unije omogućava zainteresiranim osobama da znaju točan opseg obveza koje im taj propis nameće i da potonje osobe mogu nedvojbeno znati svoje obveze te da se posljedično mogu ponašati u skladu s njima (presude od 10. ožujka 2009., Heinrich, C‑345/06, EU:C:2009:140, t. 44., i od 29. ožujka 2011., ArcelorMittal Luxembourg/Komisija i Komisija/ArcelorMittal Luxembourg i dr., C‑201/09 P i C‑216/09 P, EU:C:2011:190, t. 68.).

               23

               Članak 15. stavak 1. Uredbe br. 543/2008 i Prilozi VI. i VII. toj uredbi jasno definiraju sadržaj i doseg zahtjeva koje predviđaju. Te odredbe nedvojbeno određuju kako proizvode na koje se odnose, odnosno smrznute i brzo smrznute piliće, tako i granicu udjela vode koja se ne smije prijeći.

               24

               Nadalje, činjenica da maksimalne vrijednosti udjela vode, predviđene navedenom uredbom za smrznuto i brzo smrznuto pileće meso, nisu revidirane, što ima za posljedicu to da je pravni položaj tužitelja u glavnom postupku ostao nepromijenjen, ne dovodi u pitanje načelo pravne sigurnosti.

               25

               Glede argumenta Douxa koji se temelji na tome da su gornje granice udjela vode iz Uredbe br. 543/2008, koje odgovaraju onima sadržanima u Uredbi Komisije (EEZ) br. 2891/93 od 21. listopada 1993. o izmjeni Uredbe (EEZ) br. 1538/91 o utvrđivanju detaljnih pravila za primjenu Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1906/90 o utvrđivanju tržišnih standarda za meso peradi (SL 1993., L 263, str. 12.) nezakonite jer su zastarjele, s obzirom na to da je fiziološki udio vode u peradi značajno porastao od 1993. i da te gornje granice nisu više u skladu s novim kontekstom u kojem se moraju primjenjivati, treba napomenuti da ni broj godina proteklih od donošenja odredaba prava Unije koje se odnose na maksimalnu vrijednost udjela vode u smrznutom pilećem mesu ni znanstvene studije koje je podnio tužitelj u glavnom postupku, a u kojima se utvrđuje potreba za povećanje navedenih gornjih granica, ne mogu u ovom slučaju osporiti valjanost članka 15. stavka 1. Uredbe br. 543/2008 i Priloga VI. i VII. toj uredbi.

               26

               Naime, zakonodavac Unije raspolaže širokom diskrecijskom ovlašću u obavljanju ovlasti koje su mu dodijeljene u području poljoprivrede kada je pozvan provesti složena ispitivanja i ocjenjivanja (vidjeti, u tom smislu, presudu od 30. lipnja 2016., Lidl, C‑134/15, EU:C:2016:498, t. 47. i navedenu sudsku praksu). Takav je slučaj glede izbora hoće li ili neće revidirati postojeće propise o gornjim granicama udjela vode u smrznutim i brzo smrznutim pilićima.

               27

               Međutim, nijedan dokaz koji su podnijeli Doux i druge zainteresirane osobe koje su podnijele pisana očitovanja Sudu nije takav da se može utvrditi očito nepoštovanje granica diskrecijske ovlasti kojom raspolaže zakonodavac u izvršavanju ovlasti u području zajedničke poljoprivredne politike.

               28

               S tim u svezi, valja napomenuti da je Komisija u svojim očitovanjima istaknula da treba pratiti razvoj koji može zahtijevati prilagodbe gornjih granica udjela vode predviđenih Uredbom br. 543/2008 za smrznute i brzo smrznute piliće dodavši da, iako je fiziološki udio vode u piletini trenutno nešto veći nego onaj zabilježen 1993., moguća promjena graničnih vrijednosti udjela vode mogla bi dovesti do njihova smanjenja, a ne povećanja, jer tehnički napredak omogućava smanjenje apsorpcije strane vode prilikom pripreme tog mesa.

               29

               Glede argumenta Douxa da gornje granice o kojima je riječ u glavnom postupku nisu na dan njihova donošenja bile u skladu s Uredbom (EZ) br. 1234/2007 od 22. listopada 2007.o uspostavljanju zajedničke organizacije poljoprivrednih tržišta i o posebnim odredbama za određene poljoprivredne proizvode (Uredba o jedinstvenom ZOT‑u) (SL 2007., L 299, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 9., str. 61.) s obzirom na to da ta uredba uključuje odredbe Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1906/90 od 26. lipnja 1990. o utvrđivanju tržišnih standarda za meso peradi (SL 1990., L 173, str. 1.), čija sedma uvodna izjava spominje temeljno tehničku narav tih problema i vjerojatnu potrebu za čestim izmjenama, dovoljno je napomenuti da nijedna od tih dviju uredbi ne nameće posebnu obvezu provedbe periodične revizije gornjih granica udjela vode.

               30

               Iz prethodnih razmatranja stoga proizlazi da ispitivanje trećeg pitanja nije otkrilo nijedan element koji bi mogao utjecati na valjanost gornjih granica udjela vode u zamrznutom pilećem mesu, definiranih u članku 15. stavku 1. Uredbe br. 543/2008 i Prilozima VI. i VII. toj uredbi.

         Prvo i drugo pitanje

               31

               Svojim prvim i drugim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 28. stavak 1. Uredbe br. 612/2009 tumačiti na način da se smrznuti i brzo smrznuti pilići čiji udio vode prelazi granice određene Uredbom br. 543/2008 mogu stavljati na tržište u uobičajenim uvjetima na području Unije i da ispunjavaju uvjet dobre i zadovoljavajuće tržišne kvalitete, pod uvjetom da imaju potvrdu o zdravstvenoj ispravnosti koju je izdalo nadležno tijelo.

               32

               Članak 15. stavak 1. Uredbe br. 543/2008 zabranjuje, u načelu, stavljanje na tržište smrznutih i brzo smrznutih pilića unutar Unije čiji udio vode prelazi granice određene u Prilogu VI. ili VII.

               33

               Stavljanje na tržište takvih pilića moguće je samo iznimno, ako su ispunjeni uvjeti predviđeni u članku 16. stavku 6. te uredbe.

               34

               Tržišni standardi za smrznute ili brzo smrznute piliće utvrđeni navedenim propisom primjenjuju se samo na proizvode koji se stavljaju na tržište unutar Unije, a ne na one koji se izvoze u treće zemlje.

               35

               Stoga se smrznuti ili brzo smrznuti pilići mogu izvesti izvan Unije bez provođenja kontrole iz članka 16. stavka 2. Uredbe br. 543/2008, bez potrebe poštovanja granica udjela vode određenih u Prilozima VI. ili VII. toj uredbi i bez obveze označavanja predviđene u članku 16. stavku 6. te uredbe.

               36

               Međutim, iz sudske prakse Suda proizlazi da se mora razlikovati pravo gospodarskih subjekata da izvoze svoje proizvode od prava na korištenje izvozne subvencije, što znači da izvozne transakcije ne uključuju nužno dodjelu izvoznih subvencija (vidjeti u tom smislu presudu od 7. rujna 2006., Nowaco Germany, C‑353/04, EU:C:2006:522, t. 35. i 36.).

               37

               Ne dovodeći u pitanje odredbe iz članka 28. stavka 1. četvrtog podstavka Uredbe br. 612/2009, za koje iz spisa kojim Sud raspolaže ne proizlazi da su uvjeti za njihovu primjenu ispunjeni u ovom slučaju, članak 28. stavak 1. prvi i drugi podstavak te uredbe podvrgava dodjelu izvoznih subvencija uvjetu da su ti proizvodi „dobre i zadovoljavajuće tržišne kvalitete”, što zahtijeva da je te proizvode moguće stavljati na tržište na području Unije u uobičajenim uvjetima.

               38

               Mogućnost da se proizvod stavlja na tržište „u uobičajenim uvjetima” element je svojstven pojmu „dobre i zadovoljavajuće tržišne kvalitete” (presude od 26. svibnja 2005., SEPA, C‑409/03, EU:C:2005:319, t. 26., i od 1. prosinca 2005., Fleisch‑Winter, C‑309/04, EU:C:2005:732, t. 21.). Proizvod koji se ne može staviti na tržište na području Unije u uobičajenim uvjetima i pod oznakom koja se nalazi na zahtjevu za dodjelu subvencije ne ispunjava taj uvjet (presude od 26. svibnja 2005., SEPA, C‑409/03, EU:C:2005:319, t. 22., i od 1. prosinca 2005., Fleisch‑Winter, C‑309/04, EU:C:2005:732, t. 20.).

               39

               U takvim okolnostima nije moguće dati odvojene odgovore na prvo i drugo prethodno pitanje. Ako se pilići o kojima je riječ u glavnom postupku ne mogu staviti na tržište „u uobičajenim uvjetima“ na području Unije, oni ne ispunjavaju uvjet „dobre i zadovoljavajuće tržišne kvalitete”. Nasuprot tome, ako se odnosni proizvodi mogu staviti na tržište „u uobičajenim uvjetima” na području Unije, njihovu „dobru i zadovoljavajuću tržišnu kvalitetu” treba priznati.

               40

               Slijedom toga, valja utvrditi je li stavljanje na tržište smrznutog ili brzog smrznutog pilećeg mesa u okviru odstupanja predviđenog u članku 16. stavku 6. Uredbe br. 543/2008 izvršeno „u uobičajenim uvjetima”.

               41

               S tim u svezi, iz sudske prakse Suda proizlazi da valja ispitati može li se serija peradi stavljati na tržište u Uniji „u uobičajenim uvjetima” na temelju zahtjeva sadržanih u navedenoj uredbi koji se izravno odnose na kvalitetu proizvoda, a ne na temelju zahtjeva kojima je jedini cilj informiranje potrošača (vidjeti u tom smislu presudu od 7. rujna 2006., Nowaco Germany, C‑353/04, EU:C:2006:522, t. 38.).

               42

               Prema članku 16. stavku 6. Uredbe br. 543/2008, kada se ustanovi da serija smrznutih ili brzo smrznutih pilića nije sukladna toj uredbi, zbog prekoračenja dopuštenih granica udjela vode, nadležno tijelo osigurava da se pojedinačna i zajednička pakiranja označe trakom ili etiketom na kojoj je crvenim velikim tiskanim slovima navedena oznaka „udio vode prelazi granicu EZ‑a”. Ta oznaka mora biti smještena na istaknutom mjestu kako bi bila jasno vidljiva, čitljiva i neizbrisiva. Slova moraju biti veličine najmanje jedan cm na pojedinačnim pakiranjima i dva cm na zajedničkim pakiranjima.

               43

               Takvo postupanje i obvezno označavanje nema za cilj samo informiranje potrošača, nego služi i za upozorenje, obavještavajući ih da se na kvalitetu proizvoda utjecalo te je stoga roba slabije kvalitete.

               44

               U tim okolnostima ne može se smatrati da se proizvodi s kojima je postupano i o kojima je obaviješteno u skladu s člankom 16. stavkom 6. Uredbe br. 543/2008 mogu staviti na tržište „u uobičajenim uvjetima” na području Unije te oni ne ispunjavaju uvjet „dobre i zadovoljavajuće tržišne kvalitete”.

               45

               Takvo utvrđenje ne može se pobiti činjenicom da su odnosni proizvodi, osim toga, u skladu sa zdravstvenim propisima.

               46

               Slijedom toga, na prvo i drugo pitanje valja odgovoriti da članak 28. stavak 1. Uredbe br. 612/2009 treba tumačiti na način da se smrznuti i brzo smrznuti pilići čiji udio vode prelazi granice određene Uredbom br. 543/2008 ne mogu stavljati na tržište u uobičajenim uvjetima na državnom području Unije i da ne ispunjavaju uvjet dobre i zadovoljavajuće tržišne kvalitete čak ni ako imaju potvrdu o zdravstvenoj ispravnosti koju je izdalo nadležno tijelo.

         Četvrto pitanje

               47

               Svojim četvrtim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 18. stavak 2. Uredbe br. 543/2008 tumačiti na način da nameće obvezu državama članicama da donesu praktične mjere za kontrolu smrznutih ili brzo smrznutih pilića namijenjenih izvozu s izvoznom subvencijom i da su, u slučaju nedonošenja takvih praktičnih mjera, kontrole obavljane s ciljem izvoza nepouzdane za odnosne poduzetnike.

               48

               U slučaju kada je riječ o financijskim subvencijama za izvoz smrznutih i brzo smrznutih pilića izvan Unije, carinarnica izvoza dužna je, u skladu s člankom 5. stavkom 4. Uredbe br. 1276/2008, osigurati poštovanje članka 28. stavka 1. Uredbe br. 612/2009. U slučaju sumnji te carinarnice u „dobru i zadovoljavajuću tržišnu kvalitetu” proizvoda koji se izvozi, ona mora provjeriti sukladnost proizvoda s primjenjivim odredbama prava Unije.

               49

               Budući da poštovanje maksimalnog udjela vode u smrznutim ili brzo smrznutim pilićima iz članka 15. Uredbe br. 543/2008 predstavlja uvjet da bi se moglo smatrati da je to meso „dobre i zadovoljavajuće tržišne kvalitete”, u smislu članka 28. stavka 1. Uredbe br. 612/2009, metode za utvrđivanje tog udjela opisane u Prilozima VI. i VII. Uredbi br. 543/2008 moraju se provoditi radi kontrole je li taj uvjet ispunjen.

               50

               S tim u svezi, valja utvrditi da odluka kojom se upućuje prethodno pitanje ne sadržava nijedan element na temelju kojeg bi se moglo dokazati da tehnike i metode predviđene u navedenim prilozima ne omogućavaju obavljanje tih kontrola na odgovarajući način.

               51

               Kao što proizlazi iz točke 23. ove presude, Prilozi VI. i VII. Uredbi br. 543/2008 dovoljno su precizni za obavljanje kontrole smrznutih ili brzo smrznutih pilića namijenjenih za izvoz s izvoznom subvencijom.

               52

               Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, na četvrto pitanje valja odgovoriti da, s obzirom na to da su Prilozi VI. i VII. Uredbi br. 543/2008 dovoljno precizni za obavljanje kontrole smrznutih ili brzo smrznutih pilića namijenjenih za izvoz s izvoznom subvencijom, nepostojanje praktičnih mjera, čije je donošenje predviđeno u članku 18. stavku 2. Uredbe, ne čini te kontrole nepouzdanima za odnosne poduzetnike.

         Peto pitanje

               53

               Svojim petim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 16. stavak 5. Uredbe br. 543/2008 tumačiti na način da se pravo zahtijevati provođenje ponovne analize, predviđeno tom odredbom, primjenjuje na kontrole obavljene s ciljem izvoza smrznutih ili brzo smrznutih pilića s izvoznom subvencijom.

               54

               Budući da se, u skladu s člankom 16. stavkom 2. Uredbe br. 543/2008, kontrole udjela vode u smrznutim i brzo smrznutim pilićima iz članka 15. stavka 1. te uredbe ne moraju obaviti za trupove, kada se utvrdi da su oni namijenjeni isključivo izvozu, članak 16. stavak 5. navedene uredbe u ovom slučaju nije relevantan. Odredbe kojima se uređuju postupci za ispitivanje robe namijenjene izvozu izvan Unije predviđene su Carinskim zakonikom.

               55

               Sud je već u predmetu u kojem je donesena presuda od 7. rujna 2006., Nowaco Germany (C‑353/04, EU:C:2006:522), imao priliku odlučivati o pravima i obvezama izvoznika te onima nacionalnog carinskog tijela glede ispitivanja proizvoda koji se izvoze, a koji ispunjavaju uvjete za dodjelu subvencija.

               56

               Naveo je, posebice glede kontrola izvoznih transakcija koje ispunjavaju uvjete za subvenciju, da propisi Unije predviđaju vrstu suradnje između izvoznika i nacionalnog carinskog tijela, kako bi se pravilno obavile te kontrole (vidjeti, u kontekstu Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice (SL 1992., L 302, str. 1.), (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 2., str. 110.), kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 82/97 Europskog parlamenta i Vijeća od 19. prosinca 1996. (SL 1997., L 17, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 17., str. 80.), presudu od 7. rujna 2006., Nowaco Germany, C‑353/04, EU:C:2006:522, t. 63.).

               57

               S tim u svezi valja podsjetiti da je Carinski zakonik, među ostalim, u članku 118. stavku 2. i članku 119. stavku 1. drugom podstavku određivao da izvoznik koji obavlja carinsku deklaraciju ima pravo prisustvovati ili biti zastupljen kada se roba pregledava i kada se uzimaju uzorci te da može zahtijevati daljnji pregled ili uzorkovanje robe ako smatra da rezultati koje su dobila nadležna tijela nisu valjani.

               58

               Stoga Carinski zakonik osigurava gospodarskim subjektima pravo usporedivo s onim iz članka 16. stavka 5. Uredbe br. 543/2008.

               59

               Neovisno o pravima predviđenima u članku 118. stavku 2. i članku 119. stavku 1. drugom podstavku Carinskog zakonika, valja podsjetiti da, u skladu sa sudskom praksom Suda, s obzirom na to da izvoznik podnošenjem zahtjeva za subvenciju uvijek izričito ili implicitno osigurava postojanje „dobre i zadovoljavajuće tržišne kvalitete”, na njemu je da u skladu s pravilima nacionalnog prava o teretu dokazivanja dokaže da je taj uvjet ispunjen u slučaju kada nacionalna tijela dovedu u sumnju tu deklaraciju (presuda od 1. prosinca 2005., Fleisch‑Winter, C‑309/04, EU:C:2005:732, t. 35.).

               60

               Naposljetku, članak 41. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, iz čijeg teksta jasno proizlazi da nije upućen državama članicama nego samo institucijama, tijelima, uredima i agencijama Unije (presuda od 17. prosinca 2015., WebMindLicenses, C‑419/14, EU:C:2015:832, t. 83.), nije relevantan u glavnom postupku.

               61

               U tim okolnostima, na peto pitanje valja odgovoriti da izvoznik smrznutih i brzo smrznutih pilića može, u skladu s člankom 118. stavkom 2. i člankom 119. stavkom 1. drugim podstavkom, s jedne strane, osobno prisustvovati ili biti zastupljen kada se roba pregledava i kada se uzimaju uzorci i, s druge strane, zahtijevati daljnji pregled ili uzorkovanje robe ako smatra da rezultati koje su dobila nadležna tijela nisu valjani.

         Troškovi

               62

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Ispitivanje trećeg pitanja nije otkrilo nijedan element koji bi mogao utjecati na valjanost gornjih granica udjela vode u zamrznutom pilećem mesu, definiranih u članku 15. stavku 1. Uredbe te Prilozima VI. i VII. Uredbi Komisije (EZ) br. 543/2008 od 16. lipnja 2008. o utvrđivanju detaljnih pravila za primjenu Uredbe Vijeća (EZ) br. 1234/2007 u pogledu tržišnih standarda za meso peradi, kako je izmijenjena Provedbenom uredbom Komisije (EU) br. 1239/2012 od 19. prosinca 2012.

                           2.

                           Članak 28. stavak 1. Uredbe Komisije (EZ) br. 612/2009 od 7. srpnja 2009. o utvrđivanju zajedničkih detaljnih pravila za primjenu sustava izvoznih subvencija za poljoprivredne proizvode, kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EU) br. 173/2011 od 23. veljače 2011., treba tumačiti na način da se smrznuti i brzo smrznuti pilići čiji udio vode prelazi granice određene Uredbom br. 543/2008, kako je izmijenjena Provedbenom uredbom Komisije br. 1239/2012, ne mogu stavljati na tržište u uobičajenim uvjetima na području Europske unije i da ne ispunjavaju uvjet dobre i zadovoljavajuće tržišne kvalitete čak ni ako imaju potvrdu o zdravstvenoj ispravnosti koju je izdalo nadležno tijelo.

                           3.

                           Budući da su Prilozi VI. i VII. Uredbi br. 543/2008, kako je izmijenjena Provedbenom uredbom br. 1239/2012, dovoljno precizni za obavljanje kontrole smrznutih ili brzo smrznutih pilića namijenjenih za izvoz s izvoznom subvencijom, činjenica da država članica nije donijela praktične mjere, čije je donošenje predviđeno u članku 18. stavku 2. navedene uredbe, ne čini te kontrole nepouzdanima za odnosne poduzetnike.

                           4.

                           Izvoznik smrznutih i brzo smrznutih pilića može, u skladu s člankom 118. stavkom 2. i člankom 119. stavkom 1. drugim podstavkom Uredbe (EZ) br. 450/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2008. o Carinskom zakoniku Zajednice (Modernizirani carinski zakonik), s jedne strane, osobno prisustvovati ili biti zastupljen kada se roba pregledava i kada se uzimaju uzorci i, s druge strane, zahtijevati daljnji pregled ili uzorkovanje robe ako smatra da rezultati koje su dobila nadležna tijela nisu valjani.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski