title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 17. srpnja 2014.#Adala Bero protiv Regierungspräsidium Kassel i Ettayebi Bouzalmate protiv Kreisverwaltung Kleve.#Zahtjevi za prethodnu odluku koje su podnijeli Bundesgerichtshof i Landgericht München I.#Područje slobode, sigurnosti i pravde – Direktiva 2008/115/EZ – Zajednički standardi i postupci država članica za vraćanje državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom – Članak 16. stavak 1. – Zadržavanje s ciljem udaljavanja – Zadržavanje u zatvorskoj ustanovi – Nemogućnost smještaja državljana trećih zemalja u posebnu ustanovu za zadržavanje – Nepostojanje takve ustanove u saveznoj zemlji u kojoj je državljanin treće zemlje zadržan.#Spojeni predmeti C‑473/13 i C‑514/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U spojenim predmetima C‑473/13 i C‑514/13,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU-a, koji su uputili Bundesgerichtshof i Landgericht München I (Njemačka), odlukama od 11. srpnja i 26. rujna 2013., koje je Sud zaprimio 3. rujna odnosno 8. listopada 2013., u postupcima
            Adala Bero
            protiv
            Regierungspräsidium Kassel  (C-473/13),
             i
            Ettayebi Bouzalmate
            protiv
            Kreisverwaltung Kleve (C-514/13),
            SUD (veliko vijeće),
            u sastavu: V. Skouris, predsjednik, K. Lenaerts, potpredsjednik, A. Tizzano, R. Silva de Lapuerta, T. von Danwitz, A. Borg Barthet i M. Safjan, predsjednici vijeća, A. Rosas, G. Arestis (izvjestitelj), J. Malenovský, D. Šváby, C. Vajda i S. Rodin, suci,
            nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
            tajnik: K. Malacek, administrator,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 8. travnja 2014.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za Adalu Bero, P. Fahlbusch, Rechtsanwalt ,
            – za Ettayebija Bouzalmatea, G. Meyer i H. Habbe, Rechtsanwälte ,
            – za njemačku vladu, T. Henze, u svojstvu agenta,
            – za nizozemsku vladu, M. de Ree, M. Bulterman i H. Stergiou, u svojstvu agenata,
            – za švedsku vladu, L. Swedenborg i A. Falk, u svojstvu agenata,
            – za švicarsku vladu, D. Klingele, u svojstvu agenta,
            – za Europsku komisiju, G. Wils i M. Condou-Durande, u svojstvu agenata,
            saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 30. travnja 2014.,
            donosi sljedeću

            Osnova
            Presudu
            1. Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje članka 16. stavka 1. Direktive 2008/115/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2008. o zajedničkim standardima i postupcima država članica za vraćanje državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom (SL L 348, str. 98.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 8., str. 188.).
            2. Zahtjevi su upućeni u okviru spora između, s jedne strane, Adale Bero i Regierungspräsidium Kassel (regionalno vijeće grada Kassela) i, s druge strane, Ettayebija Bouzalmatea i Kreisverwaltung Kleve (okrug grada Kleve), o zakonitosti odluka o njihovu zadržavanju s ciljem udaljavanja.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. Uvodne izjave 2., 6., 16. i 17. Direktive 2008/115 propisuju:
            „(2) Europsko je vijeće u Bruxellesu 4. i 5. studenoga 2004. pozvalo na stvaranje učinkovite politike vraćanja i repatrijacije, koja se temelji na zajedničkim standardima, da se osobe vraćaju na human način uz puno poštovanje njihovih temeljnih prava i dostojanstva.
            [...]
            (6) Države članice osiguravaju da se prestanak nezakonitog boravka državljana trećih zemalja provodi prema pravičnom i transparentnom postupku. Sukladno općim načelima prava EU-a odluke donesene u skladu s ovom Direktivom donose se u svakom pojedinačnom slučaju i na temelju objektivnih kriterija, što znači da bi ocjenjivanje trebalo prelaziti samu činjenicu nezakonitog boravka. [...]
            [...]
            (16) Korištenje zadržavanja s ciljem udaljavanja trebalo bi biti ograničeno i sukladno načelu proporcionalnosti u pogledu korištenih načina i postavljenih ciljeva. Zadržavanje je opravdano samo radi pripreme za vraćanje ili provođenje postupka udaljavanja te ako primjena manje prisilnih mjera ne bi bila dovoljna.
            (17) Sa zadržanim državljanima trećih zemalja trebalo bi se postupati na human i dostojanstven način uz poštovanje njihovih temeljnih prava te u skladu s međunarodnim i nacionalnim pravom. Ne dovodeći u pitanje prethodna uhićenja od strane tijela nadležnih za izvršavanje zakona koja su uređena nacionalnim zakonodavstvom, zadržavanje bi u pravilu trebalo provoditi u specijaliziranim ustanovama za zadržavanje.“
            4. Člankom 1. spomenute direktive, naslovljenim „Predmet“, predviđeno je:
            „Ovom se Direktivom utvrđuju zajednički standardi i postupci koji se imaju primjenjivati u državama članicama za vraćanje državljana trećih zemalja koji nemaju zakonit boravak u skladu s temeljnim pravima kao općim načelima prava Zajednice kao i međunarodnog prava, uključujući zaštitu izbjeglica i ljudskih prava.“
            5. Na temelju članka 4. stavka 3. Direktive 2008/115, njome se ne dovode u pitanje prava država članica da donose i zadrže odredbe koje su povoljnije za osobe na koje se primjenjuju, ako su te odredbe u skladu sa spomenutom direktivom.
            6. Člankom 15. iste direktive, naslovljenim „Zadržavanje“, određeno je:
             „1. Ako u konkretnom slučaju nije moguće primijeniti dostatne a manje prisilne mjere, države članice mogu samo zadržati državljanina treće zemlje u pogledu kojeg se provodi postupak vraćanja kako bi pripremile povratak i/ili provele postupak vraćanja, posebno kada:
            (a) postoji opasnost od bijega; ili
            (b) konkretni državljanin treće zemlje izbjegava ili ometa pripreme postupka za vraćanje ili udaljavanje.
            Svako zadržavanje može trajati ono vrijeme koje je najmanje potrebno, a trajati tako dugo koliko traje postupak udaljavanja, a treba se provesti uz dužnu pozornost.
            [...]
            5. Zadržavanje traje dok se ispune [dok su ispunjeni] uvjeti iz stavka 1. te [onoliko dugo koliko] je potrebno [za] osigurati uspješno udaljavanje. Svaka država članica utvrđuje vrijeme zadržavanja, a koje ne smije prelaziti šest mjeseci.
            6. Države članice ne smiju produžavati vrijeme iz stavka 5., osim za određeno vrijeme koje ne prelazi daljnjih dvanaest mjeseci u skladu s nacionalnim pravom u slučajevima kada je vjerojatno da će usprkos svim njihovim opravdanim naporima akcija udaljavanja trajati dulje zbog:
            (a) nedostatka suradnje konkretnog državljanina treće zemlje; ili
            (b) kašnjenja u dobivanju potrebne dokumentacije iz trećih zemalja.“
            7. Člankom 16. stavkom 1. Direktive 2008/115, naslovljenim „Uvjeti za zadržavanje“ propisano je:
            „Zadržavanje se u pravilu provodi u posebnim ustanovama za zadržavanje. Kada država članica ne može osigurati smještaj u posebnoj ustanovi za zadržavanje te je smještaj prisiljena organizirati u redovnom zatvoru, državljani trećih zemalja koji su zadržani, odvajaju se od redovnih zatvorenika.“
            Njemačko pravo
            8. Člankom 62.a stavkom 1. Zakona o boravku, radu i integraciji stranaca na području saveznih zemalja (Gesetz über den Aufenthalt, die Erwerbstätigkeit und die Integration von Ausländern im Bundesgebiet), od 30. srpnja 2004. (BGBl. 2004 I, str. 1950.), u izmijenjenoj verziji (BGBl. 2011 I, str. 2258.), kojim se prenosi članak 16. stavak 1. Direktive 2008/115, određeno je:
            „Zadržavanje s ciljem udaljavanja provodi se u pravilu u posebnim ustanovama za zadržavanje. Ako savezna zemlja nema posebnu ustanovu za zadržavanje, zadržavanje se može provesti u drugim zatvorskim ustanovama te savezne zemlje; u tom slučaju zadržane osobe koje čekaju udaljavanje odvajaju se od ostalih zatvorenika. […]“
            Glavni postupak i prethodna pitanja
            Predmet C 473/13
            9. Adala Bero, prema navodima suda koji je uputio zahtjev vjerojatno sirijskog državljanstva, podnijela je u Njemačkoj zahtjev za azil. Budući da je taj zahtjev odbijen, služba za strance zatražila je od Amtsgerichta u Frankfurtu na Majni njezino udaljavanje s njemačkog područja. Taj je sud Adali Bero 6. siječnja 2011. odredio zadržavanje do 17. veljače 2011., s ciljem tog udaljavanja. Landgericht u Frankfurtu na Majni odbio je žalbu koju je ona podnijela protiv te odluke.
            10. Budući da su u Njemačkoj, za provođenje mjera zadržavanja s ciljem udaljavanja nadležne savezne zemlje, savezna zemlja Hessen donijela je odluku o smještaju Adale Bero u zatvor u Frankfurtu, koji je redovna zatvorska ustanova. U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da, za razliku od trenutačnih situacija u drugim saveznim zemljama te države članice, u saveznoj zemlji Hessen ne postoji posebna ustanova za zadržavanje, u smislu Direktive 2008/115.
            11. Dana 2. veljače 2011. Adala Bero puštena je na slobodu nakon zahtjeva podnesenog odboru savezne zemlje Hessen za slučajeve pretjerane strogosti. U svojoj žalbi podnesenoj sudu koji je uputio zahtjev, iznosi da su odlukom Amtsgerichta u Frankfurtu na Majni o zadržavanju te odlukom Landgerichta u Frankfurtu na Majni o odbijanju žalbe podnesene protiv te odluke, povrijeđena njezina prava.
            12. Prema mišljenju Bundesgerichtshofa, ishod spora koji se pred njim vodi ovisi o tumačenju članka 16. stavka 1. Direktive 2008/115.
            13. U tim je okolnostima Bundesgerichtshof odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
            „Proizlazi li iz članka 16. stavka 1. Direktive [2008/115] da je država članica u pravilu obvezna osobu zadržanu s ciljem udaljavanja smjestiti u posebnu ustanovu za zadržavanje, čak i u slučaju kad takve ustanove postoje samo u nekim, a ne svim saveznim jedinicama te države članice?“
            Predmet C 514/13
            14. Ettayebi Bouzalmate, marokanski državljanin, nezakonito je ušao u Njemačku 24. rujna 2010. i zatražio 8. listopada iste godine priznavanje statusa izbjeglice.
            15. Odlukom od 12. siječnja 2012. koja je postala pravomoćna i izvršna 25. siječnja 2012., Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Savezni ured za migracije i izbjeglice) odbio je taj zahtjev i naložio osobi o kojoj je riječ da napusti njemački teritorij sljedećeg tjedna od primitka te odluke, pod prijetnjom deportacije u svoju zemlju porijekla. Dana 2. ožujka 2012. grad Geldern (Okrug Kleve), kojem je Ettayebi Bouzalmate povjeren, utvrdio je da je on napustio grad te da nova adresa nije poznata.
            16. Ettayebi Bouzalmate uhićen je 25. ožujka 2013., a 9. travnja iste godine, Amtsgericht München izrekao mu je uvjetnu kaznu zatvora od pet mjeseci. Nakon što je, po isteku pritvora, pušten na slobodu, Ettayebi Bouzalmate nije se pojavio ni pred službom za strance Landratsamta Kleve (upravne službe okruga Kleve) ni pred kojim drugim tijelom.
            17. Dana 13. srpnja 2013., Ettayebi Bouzalmate ponovno je uhićen u Münchenu, a odlukom od 26. srpnja iste godine, Amtsgericht München odredio mu je, u očekivanju udaljavanja, zadržavanje u maksimalnom trajanju od deset tjedana, počevši od 14. srpnja 2013., odnosno najkasnije do 21. rujna 2013.
            18. Nakon pokušaja samoubojstva, 12. rujna 2013., Ettayebi Bouzalmate smješten je u psihijatrijsku ustanovu. Vodeći računa o toj situaciji, služba za strance Landratsamta Kleve odustala je od predviđenog datuma njegova udaljavanja, odnosno 16. rujna 2013.
            19. Budući da je psihijatrijski tretman Ettayebija Bouzalmatea završen 20. studenoga 2013, Amtsgericht München je, odlučujući o ponovljenom zahtjevu Landratsamta Kleve, odlukom donesenom istog dana odredio da Ettayebi Bouzalmate ostaje zadržan u odjelu zatvorske ustanove u Münchenu posebno namijenjenom za osobe koje se nalaze u takvoj situaciji, dok ne bude moguće provesti udaljavanje, a najkasnije do 19. listopada 2013.
            20. Ettayebi Bouzalmate podnio je Landgerichtu München I žalbu protiv odluke Amtsgerichta München.
            21. Zbog postojanja dvojbi oko smještaja osoba na koje se odnosi Direktiva 2008/115 u posebne ustanove za zadržavanje, predviđene člankom 16. stavkom 1. Direktive 2008/115, Landgericht München I odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
            „Proizlazi li iz članka 16. stavka 1. Direktive [2008/115] da je država članica u pravilu obvezna osobu zadržanu s ciljem udaljavanja smjestiti u posebnu ustanovu za zadržavanje, čak i u slučaju kad takve ustanove postoje samo u nekim saveznim jedinicama države saveznog uređenja, ali ne i u onoj u kojoj se, na temelju propisa o saveznom uređenju te države članice, zadržavanje ima provesti?“
            22. Na zahtjev suda koji je postavio prethodno pitanje, nadležno vijeće ispitalo je treba li u ovom predmetu odlučivati po hitnom prethodnom postupku predviđenom člankom 107. Poslovnika Suda. To je vijeće, nakon saslušanja nezavisnog odvjetnika, odlučilo ne prihvatiti taj zahtjev.
            23. Odlukom predsjednika Suda od 22. listopada 2013., predmeti C‑473/13 i C‑514/13 spojeni su u svrhu usmenog i pisanog dijela postupka te donošenja presude.
            O prethodnim pitanjima
            24. Sudovi koji su uputili zahtjeve u biti pitaju treba li članak 16. stavak 1. Direktive 2008/115 tumačiti na način da je država članica u pravilu obvezna državljane trećih zemalja s nezakoniti m boravkom, zadržane s ciljem udaljavanja, smjestiti u posebnu ustanovu za zadržavanje u toj državi, čak i u slučaju kad je ta država članica saveznog uređenja, a savezna jedinica koja je na temelju nacionalnog prava nadležna donijeti odluku o tom zadržavanju i provesti ga, nema takvu ustanovu za zadržavanje.
            25. Najprije treba istaknuti da je prvom rečenicom članka 16. stavka 1. Direktive 2008/115 uspostavljeno načelo prema kojem se zadržavanje s ciljem udaljavanja državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom provodi u posebnim ustanovama za zadržavanje. Drugom rečenicom te odredbe predviđeno je odstupanje od tog načela, koje valja strogo tumačiti (vidjeti u tom smislu presudu Kamberaj, C‑571/10, EU:C:2012:233, t.86.).
            26. Kao što je to istaknula njemačka vlada, druga rečenica članka 16. stavka 1. Direktive 2008/115 nije jednako formulirana u svim jezičnim verzijama. Naime, tom je odredbom, u njemačkoj verziji, određeno da „kad država članica nema posebne ustanove za zadržavanje te je smještaj prisiljena organizirati u redovnom zatvoru, državljani trećih zemalja koji su zadržani, odvajaju se od redovnih zatvorenika“. U ostalim jezičnim verzijama, u toj se odredbi ne spominje nepostojanje posebnih ustanova za zadržavanje, nego okolnost da država članica spomenute državljane „ne može“ smjestiti u takve ustanove.
            27. Prema mišljenju njemačke vlade, ostale jezične verzije druge rečenice članka 16. stavka 1. Direktive 2008/115 nacionalnim vlastima ostavljaju veći diskrecijski prostor u odnosu na onaj koji proizlazi iz njemačke jezične verzije, s obzirom na to da nemogućnost smještaja državljana trećih zemalja o kojima je riječ u posebne ustanove za zadržavanje može biti uzrokovana i okolnošću da u saveznoj jedinici države članice, koja je na temelju nacionalnog prava nadležna za provođenje mjere zadržavanja, ne postoje posebne ustanove za zadržavanje.
            28. U tom pogledu, valja ustvrditi da je obveza da se zadržavanje u pravilu provodi u posebnim ustanovama za zadržavanje, predviđena prvom rečenicom članka 16. stavka 1. Direktive 2008/115, uspostavljena u odnosu na države članice kao takve, a ne države članice prema njihovom upravnom ili ustavnom uređenju.
            29. Slijedom toga, nacionalna tijela zadužena za primjenu nacionalnog zakona kojim se prenosi članak 16. Direktive 2008/115 moraju moći provesti zadržavanje u posebnim ustanovama za zadržavanje.
            30. Tako, ako je u nekoj državi članici primjena nacionalnog zakona kojim se prenosi Direktiva 2008/115 povjerena tijelima neke savezne jedinice, okolnost da u nekim od tih jedinica nadležna tijela imaju mogućnost provesti takav smještaj dok u drugim saveznim jedinicama iste države članice nemaju takvu mogućnost, znači da država članica o kojoj je riječ nije u dostatnoj mjeri prenijela Direktivu 2008/115.
            31. Takvo tumačenje članka 16. stavka 1. Direktive 2008/115 ipak ne podrazumijeva dužnost države članice saveznog uređenja, poput Savezne Republike Njemačke, da u svakoj saveznoj jedinici otvori posebne ustanove za zadržavanje. Međutim, potrebno je osigurati, među ostalim, na temelju sporazuma o administrativnoj suradnji, da nadležna tijela savezne jedinice koja nema takve ustanove mogu državljane trećih zemalja koji čekaju udaljavanje smjestiti u posebne ustanove za zadržavanje u drugim saveznim jedinicama.
            32. U takvim okolnostima, na postavljena pitanja valja odgovoriti da članak 16. stavak 1. Direktive 2008/115 treba tumačiti na način da je država članica u pravilu obvezna državljane trećih zemalja s nezakonitim boravkom, zadržane s ciljem udaljavanja, smjestiti u posebnu ustanovu za zadržavanje u toj državi, čak i u slučaju kad je ta država članica saveznog uređenja, a savezna jedinica koja je na temelju nacionalnog prava nadležna donijeti odluku o tom zadržavanju i provesti ga, nema takvu ustanovu za zadržavanje.
            Troškovi
            33. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenog, Sud (veliko vijeće) odlučuje:
            Članak 16. stavak 1. Direktive 2008/115/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2008. o zajedničkim standardima i postupcima država članica za vraćanje državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom, treba tumačiti na način da je država članica u pravilu obvezna državljane trećih zemalja s nezakonitim boravkom, zadržane s ciljem udaljavanja, smjestiti u posebnu ustanovu za zadržavanje u toj državi, čak i u slučaju kad je ta država članica saveznog uređenja, a savezna jedinica koja je na temelju nacionalnog prava nadležna donijeti odluku o tom zadržavanju i provesti ga, nema takvu ustanovu za zadržavanje.


Presuda Suda od 10. prosinca 1957. # Acciaierie Laminatoi Magliano Alpi (A.L.M.A.) protiv Visoke vlasti Europske zajednice za ugljen i čelik. # Predmet 8-56.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 10. listopada 2013.#F. van der Helder i D. Farrington protiv College voor zorgverzekeringen.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Centrale Raad van Beroep.#Socijalna sigurnost – Uredba (EEZ) br. 1408/71 – Članak 28. stavak 2. točka (b) – Davanja iz zdravstvenog osiguranja – Umirovljenici koji imaju pravo na starosnu mirovinu u više država članica – Boravište u drugoj državi članici – Pružanje davanja u naravi u državi boravišta – Trošak davanja – Država članica čijem je ‚zakonodavstvu’ umirovljenik najdulje podlijegao – Pojam.#Predmet C-321/12.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      10 listopada 2013. (
            *1
         )
      „Socijalna sigurnost — Uredba (EEZ) br. 1408/71 — Članak 28. stavak 2. točka (b) — Davanja iz zdravstvenog osiguranja — Umirovljenici koji imaju pravo na starosnu mirovinu u više država članica — Boravište u drugoj državi članici — Pružanje davanja u naravi u državi boravišta — Trošak davanja — Država članica čijem ‚zakonodavstvu’ je umirovljenik najdulje podlijegao — Pojam“
      U predmetu C‑321/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Centrale Raad van Beroep (Nizozemska), odlukom od 27. lipnja 2012., koju je Sud zaprimio 2. srpnja 2012., u postupku

         F. van der Helder,

         D. Farrington

      protiv

         College voor zorgverzekeringen,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, C. G. Fernlund, A. Ó Caoimh (izvjestitelj), C. Toader i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl
      tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 18. travnja 2013.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               F. van der Helder, osobno, i W. Wehmeijer, advocaat,

               —

               D. Farrington, osobno,

               —

               za College voor zorgverzekeringen, M. Mulder i K. Siemeling, advocaat,

               —

               za nizozemsku vladu, K. Bulterman i C. Wissels, u svojstvu agenata,

               —

               za estonsku vladu, M. Linntam, u svojstvu agenta,

               —

               za finsku vladu, S. Hartikainen, u svojstvu agenta,

               —

               za švedsku vladu, S. Johannesson i C. Meyer‑Seitz, u svojstvu agenata,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, H. Walker i C. Murrell, u svojstvu agenata, uz asistenciju R. Palmer i J. Coppel, barristers,

               —

               za Europsku komisiju, M. van Beek i V. Kreuschitz, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 19. lipnja 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 28. stavka 2. točke (b) Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1408/71 od 14. lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe, samozaposlene osobe i članove njihovih obitelji koji se kreću unutar Zajednice, u verziji izmijenjenoj i ažuriranoj Uredbom Vijeća (EZ) br. 118/97 od 2. prosinca 1996. (SL 1997, L 28, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 7., str. 7.), kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 1992/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 18. prosinca 2006. (SL L 392, str. 1., u daljnjem tekstu: Uredba br. 1408/71) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 260.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između F. van der Heldera i D. Farringtona protiv College voor zorgverzekeringen (Odbor za zdravstveno osiguranje, u daljnjem tekstu: CVZ) radi plaćanja doprinosa u zakonskom sustavu obveznog zdravstvenog osiguranja koji se primjenjuje u Nizozemskoj.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članak 1. Uredbe br. 1408/71 uređuje, pod naslovom „Definicije”:
               „Za potrebe ove Uredbe:
               […]

                        j)

                        pojam ‚zakonodavstvo’ u pogledu svake države članice znači, svi zakoni i ostali propisi te sve druge postojeće ili buduće provedbene mjere koje se odnose na grane i sustave socijalne sigurnosti obuhvaćene člankom 4. stavcima 1. i 2. ili na posebna nedoprinosna davanja obuhvaćena člankom 4. stavkom 2a.

                  […]

                        r)

                        ‚razdoblja osiguranja’ znači razdoblja doprinosa ili razdoblja zaposlenja ili samozaposlenja koja su utvrđena ili uzeta u obzir kao razdoblja osiguranja prema zakonodavstvu na temelju kojeg su navršena ili se smatraju navršenima, te sva razdoblja koja se takvima smatraju u slučajevima kada ih navedeno zakonodavstvo smatra izjednačenima s razdobljima osiguranja […]”

               4

               Članak 4. ove Uredbe, pod naslovom „Materijalno područje primjene”, u stavku 1. određuje:
               „Ova se Uredba primjenjuje na cjelokupno zakonodavstvo koje se odnosi na sljedeće grane socijalne sigurnosti:

                        a)

                        davanja za slučaj bolesti i majčinstvo;

                        b)

                        invalidska davanja, uključujući ona namijenjena održavanju ili poboljšanju sposobnosti zarađivanja;

                        c)

                        davanja za slučaj starosti;

                        d)

                        davanja za nadživjele osobe;

                        e)

                        davanja za ozljede na radu i profesionalne bolesti;

                        f)

                        posmrtna pripomoć;

                        g)

                        davanja za nezaposlenost;

                        h)

                        obiteljska davanja.”

               5

               Glava III. navedene uredbe sadrži odredbe koje se odnose na različite kategorije davanja. Poglavlje 1. glave III. iste uredbe obrađuje davanja za slučaj bolesti i majčinstva. Odjeljak 5. toga poglavlja, pod naslovom „Umirovljenici i članovi njihovih obitelji” obuhvaća članke od 27. do 34. Uredbe 1408/71.

               6

               Članak 27. ove uredbe, pod naslovom „Mirovine koje pripadaju prema zakonodavstvu nekoliko država ako postoji pravo na davanja u naravi u državi boravišta”, propisuje:
               „Umirovljenik koji ima pravo na mirovinu prema zakonodavstvu dviju ili više država članica, od kojih je jedna ta država članica na čijem državnom području boravi i koji ima pravo na davanja prema zakonodavstvu države članice u kojoj ima boravište, uzimajući u obzir prema potrebi odredbe članka 18. i Priloga VI., prima ta davanja zajedno s članovima svoje obitelji od ustanove mjesta boravišta o trošku te ustanove, kao da je dotična osoba umirovljenik čija se mirovina isplaćuje isključivo u skladu sa zakonodavstvom države članice u kojoj ima boravište.”

               7

               Članak 28. navedene uredbe, pod naslovom „Mirovine koje pripadaju prema zakonodavstvu jedne ili više država u kojima ne postoji pravo na davanja u državi boravišta”, propisuje:
               „1.   Umirovljenik koji ima pravo na mirovinu u skladu sa zakonodavstvom jedne države članice ili na mirovinu u skladu sa zakonodavstvom dviju ili više država članica i koji nema pravo na davanja u skladu sa zakonodavstvom države članice na čijem državnom području ima boravište, ostvaruje, međutim, takva davanja za sebe i članove svoje obitelji, ako bi uzimajući prema potrebi u obzir odredbe članka 18. i Prilog VI. imao na to pravo prema zakonodavstvu države članice ili bar jedne države članice nadležne za mirovine, da ima boravište na državnom području takve države. Davanja se pružaju pod sljedećim uvjetima:

                        a)

                        davanja u naravi pružaju se u korist ustanove iz stavka 2. od strane ustanove mjesta boravišta kao da je dotična osoba umirovljenik prema zakonodavstvu države na čijem državnom području ima boravište i kao da ima pravo na takva davanja.

                  […]
               2.   U slučajevima obuhvaćenim stavkom 1., troškove davanja u naravi snosi ustanova kao što je utvrđeno prema sljedećim pravilima:
               […]

                        b)

                        ako umirovljenik ima pravo na spomenuta davanja na temelju zakonodavstava dviju ili više država, troškove će snositi nadležna ustanova države članice koja najduže primjenjuje svoje zakonodavstvo na tog umirovljenika; ako primjena ovog pravila rezultira time da nekoliko ustanova bude nadležno za troškove davanja, troškove će snositi ustanova koja primjenjuje zakonodavstvo kojem je umirovljenik zadnje podlijegao.”

               8

               Članak 28.a iste uredbe pod naslovom „Mirovine koje pripadaju prema zakonodavstvu jedne ili više država članica različitima od države boravišta kada postoji pravo na davanja u državi boravišta” navodi:
               „Ako umirovljenik koji ima pravo na mirovinu na temelju zakonodavstva države članice, ili na mirovinu na temelju zakonodavstava dviju ili više država članica, ima boravište na državnom području države članice na temelju čijeg zakonodavstva pravo na davanja u naravi ne podliježe uvjetima osiguranja ili zaposlenosti, niti se isplaćuje mirovina, trošak davanja u naravi koja se pružaju njemu i članovima njegove obitelji snosit će ustanova jedne od država članica nadležnih za mirovine, utvrđene prema pravilima koja su određena člankom 28. stavkom 2. u mjeri potrebnoj da umirovljenik i članovi njegove obitelji ostvare pravo na takva davanja, na temelju zakonodavstva koje primjenjuje spomenuta ustanova, kao da imaju boravište na državnom području države članice gdje se nalazi ta ustanova.”

               9

               Članak 33. Uredbe br. 1408/71, pod naslovom „Doprinosi koje plaćaju umirovljenici”, navodi:
               „1.   Ustanova države članice koja je nadležna za isplatu mirovine i koja primjenjuje zakonodavstvo koje određuje umanjenje mirovina za doprinose za bolest i majčinstvo, ovlaštena je za takva umanjenja, određena u skladu s odnosnim zakonodavstvom, od mirovina koje isplaćuje takva ustanova, u mjeri u kojoj trošak davanja na temelju članaka 27., 28., 28.a, 29., 31. i 32. snosi ustanova navedene države članice.
               2.   Ako je u slučaju iz članka 28.a stjecanje prava na davanje za slučaj bolesti ili za majčinstvo uvjetovano uplatom doprinosa ili sličnim uplatama prema zakonodavstvu države članice na čijem državnom području osoba ima boravište, na temelju takvog boravišta ti doprinosi se neće uplaćivati.”

               10

               Sukladno članku 36. stavku 1. ove uredbe, davanja u naravi koja pruža ustanova jedne države članice u ime ustanove iz druge države članice, na temelju posebno odredaba članaka 28., 28.a i 33. navedene uredbe, u potpunosti se nadoknađuju.

               11

               Članak 95. Uredbe (EEZ) Vijeća br. 574/72 od 21. ožujka 1972., kojom se utvrđuje postupak provedbe Uredbe br. 1408/71, u verziji izmijenjenoj i ažuriranoj Uredbom (EZ) br. 118/97, kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 1223/98 od 4. lipnja 1998. (SL L 168, str. 1., u daljnjem tekstu: Uredba br. 574/72) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 52.), predviđa da iznos davanja u naravi koji se pruža u skladu s odredbama članaka 28. i 28.a Uredbe br. 1408/71 nadoknađuju nadležne ustanove onim ustanovama koje su pružile navedena davanja na temelju paušalnog iznosa koji je najbliži stvarnim troškovima, čiji su načini izračuna određeni ovom odredbom.

         Nizozemsko pravo

               12

               Prije 1. siječnja 2006. Zakon o zdravstvenim fondovima (Ziekenfondswet, u daljnjem tekstu: ZFW) predviđao je zakonski sustav obveznog zdravstvenog osiguranja samo za one zaposlenike čiji je prihod bio niži od određenog praga. Osobe koje nisu potpadale pod taj sustav sklapale su umjesto toga, u svrhu pokrivanja rizika bolesti, ugovore o osiguranju s osiguravajućim društvima na privatnoj osnovi.

               13

               Ovaj obvezni zakonski sustav također se primjenjivao pod određenim uvjetima i na umirovljenike koji nisu imali boravište, a ostvarivali su pravo na mirovinu na temelju zakona koji je uređivao opće starosno osiguranje (Algemene Ouderdomswet, u daljnjem tekstu: AOW), i osobe koje su imale pravo na mirovinu na temelju zakona koji je uređivao osiguranje zbog nesposobnosti za rad (Wet op de arbeidsongeschiktheidsverzekering).

               14

               Nakon 1. siječnja 2006. Zakon o zdravstvenom osiguranju (Zorgverzekeringswet, u verziji primjenjivoj od 1. kolovoza 2008., u daljnjem tekstu: ZVW) uvodi zakonski sustav obveznog zdravstvenog osiguranja za sve osobe koje imaju boravište ili rade u Nizozemskoj.

               15

               Članak 69. navedenog Zakona glasi kako slijedi:
               „1.   Osobe koje imaju boravište u inozemstvu koje, primjenom uredbe Vijeća Europskih zajednica ili primjenom uredbe usvojene na temelju Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru ili ugovora iz područja socijalne sigurnosti, u slučaju potrebe imaju pravo na zdravstvenu skrb ili na naknadu troškova iste, na način kako propisuje zakonodavstvo o zdravstvenom osiguranju u državi u kojoj imaju boravište, moraju se prijaviti u [CVZ] osim ako, prema sadašnjem zakonu, ne potpadaju pod sustav obveznog osiguranja.
               2.   Osobe navedene u prvom podstavku plaćaju doprinos koji je određen odlukom ministra. Dio doprinosa koji je utvrđen tom odlukom smatra se, za primjenu Zakona o naknadama za zdravstvene usluge [(Wet op de zorgtoeslag)], doprinosom za zdravstveno osiguranje.
               […].
               4.   [CVZ] je dužan provoditi odredbe prvog podstavka i u njemu navedenih međunarodnih propisa, kao i odluke koje se odnose na obračunavanje i naplatu doprinosa koji su navedeni u drugom podstavku […]”

               16

               Osim toga, prije i nakon 1. siječnja 2006. Opći zakon o posebnim zdravstvenim troškovima osigurava cjelokupno stanovništvo za slučaj izvanrednih zdravstvenih troškova (Algemene wet bijzondere ziektekosten) koje ne pokrivaju ni ZFW i ZVW, a ni privatna osiguranja.

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               17

               F. van der Helder je nizozemski državljanin u mirovini koji od 1991. živi u Francuskoj. Tijekom profesionalne karijere živio je i radio u različitim državama članicama. Od kolovoza 1997. prima, na temelju nizozemskog zakonodavstva, mirovinu na osnovi AOW‑a. Iznos mirovine odgovarao je uplaćenim doprinosima za 43 navršene godine osiguranja u toj državi članici. Svoja prava stekao je na osnovi boravišta u jednom dijelu, a u drugom dijelu na temelju dobrovoljnog osiguranja. Pored toga F. van der Helder prima mirovinu na osnovi zakonodavstva Republike Finske, gdje je bio osiguran između 1980. i 1987. Također je korisnik starosne mirovine na temelju zakonodavstva Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske.

               18

               D. Farrington je britanski državljanin u mirovini koji od svibnja 2004. živi u Španjolskoj. Tijekom svoje profesionalne karijere živio je i radio u više država članica, među ostalim i u Ujedinjenoj Kraljevini i Nizozemskoj. Od travnja 2006. prima temeljem nizozemskog zakonodavstva mirovinu na osnovi AOW‑a. Iznos mirovine odgovarao je uplaćenim doprinosima za 35 navršenih godina osiguranja u toj državi članici. Pored toga D. Farrington prima mirovinu na osnovi zakonodavstva Ujedinjene Kraljevine, gdje je radio između 1957. i 1972.

               19

               Do 1. siječnja 2006. ni F. van der Helden ni D. Farrington nisu bili obvezni biti dio nizozemskog zakonskog sustava zdravstvenog osiguranja. Imali su privatno zdravstveno osiguranje. Međutim, budući da su imali boravište u Nizozemskoj, i F. van der Helden i D. Farrington bili su osigurani na temelju Općeg zakona o posebnim zdravstvenim troškovima.

               20

               Nakon stupanja na snagu ZVW‑a, 1. siječnja 2006., CVZ je smatrao da bi F. van der Helder i D. Farrington ‐ s obzirom na to da bi, da su imali boravište u Nizozemskoj, potpadali pod zakonski sustav obveznog zdravstvenog osiguranja koji predviđa ZVW, i s obzirom na to da nemaju pravo na starosnu mirovinu u državi članici u kojoj imaju boravište, a tijekom svoje profesionalne karijere bili su najdulje osigurani na osnovi nizozemskog zakonodavstva iz područja socijalne sigurnosti ‐ bili korisnici davanja u naravi u državi članici svoga boravišta čije troškove bi snosila Nizozemska, u skladu s člancima 28. i 28.b Uredbe br. 1408/71.

               21

               Također, CVZ je odlučio ustegnuti od mirovina koje se isplaćuju F. van der Helderu i D. Farringtonu iznos doprinosa, predviđen člankom 69. ZVW‑a, iz zakonskog sustava obveznog zdravstvenog osiguranja uvedenog tim zakonom.

               22

               Rješavajući žalbu koju su F. van der Helder i D. Farrington podnijeli protiv presuda koje je u prvom stupnju donio Rechtbank Amsterdam, Centrale Raad van Beroep primjećuje da troškove davanja u naravi, s obzirom na to da tužitelji u glavnom postupku imaju pravo na mirovine u najmanje dvije države članice, snosi, sukladno članku 28. stavku 2. točki (b) Uredbe br. 1408/71, nadležna ustanova države članice čijem „zakonodavstvu” su umirovljenici najdulje podlijegali.

               23

               Taj sud smatra da se pojam „zakonodavstvo” može tumačiti na najmanje tri različita načina.

               24

               Prema prvom tumačenju, koje su podržali F. van der Helder i D. Farrington, navedeni pojam odnosi se na zakonodavstvo o davanjima za slučaj bolesti i majčinstva. Iako F. van der Helder i D. Farrington ne osporavaju da su najdulje bili zaposleni u Nizozemskoj i najdulje podlijegali nizozemskom zakonodavstvu iz područja socijalne sigurnosti, oni međutim nikada nisu bili uključeni u zakonski sustav zdravstvenog osiguranja u Nizozemskoj ili su, u svakom slučaju, bili uključeni u razdoblju kraćem od onoga tijekom kojeg su bili pokriveni zdravstvenim osiguranjem u drugim državama članicama. U predmetnom slučaju, države članice koje bi trebale snositi trošak davanja u naravi u državi boravišta bile bi Finska odnosno Ujedinjena Kraljevina. Ovo tumačenje je, tvrdi se, prihvatio Regeringsrätten (Vrhovni upravni sud Švedske) u presudi br. 4381‑10 od 14. prosinca 2011., Wehmeyer. U slučaju da se slijedi ovakvo zaključivanje, bilo bi potrebno znati treba li uzeti u obzir samo zakonsko zdravstveno osiguranje ili također i osiguranje zbog bolesti i majčinstva kako bi se utvrdilo „zakonodavstvo” države članice pod kojim su podnositelji bili najdulje osigurani.

               25

               Prema drugom tumačenju, kojega se pridržava Rechtbank, a podržava ga i sud koji je uputio zahtjev, pojam „zakonodavstvo” usmjeren je na mirovinsko osiguranje koje čini osnovu aktualne mirovine zainteresiranih. Ovo tumačenje, tvrdi se, proizlazi iz presude Rundgren od 10. svibnja 2001. (C‑389/99, Zb., str. I‑3731., točke 44. do 49.). Ono bi također bilo u skladu s načinom financiranja sustava zdravstvenog osiguranja kroz doprinose zasnovane na prihodima zainteresiranih osoba, koji se u slučaju umirovljenika naplaćuju u obliku umanjenja mirovine. Kada bi se ovo tumačenje zadržalo, bilo bi ipak potrebno utvrditi ima li potrebe uzeti u obzir cjelokupno razdoblje sudjelovanja u sustavu mirovinskog osiguranja nezavisno od pravnog temelja i stvarnog plaćanja doprinosa. Osim toga, postavlja se pitanje treba li odbiti razdoblja sudjelovanja u dobrovoljnom sustavu osiguranja.

               26

               Napokon, prema trećem tumačenju, koje je podržao CVZ, pojam „zakonodavstvo” uključuje zakonodavstvo koje se odnosi na socijalnu sigurnost u cijelosti. Prema CVZ‑u, cilj je članka 28. stavka 2. Uredbe br. 1408/71 da država članica u čiji je sustav socijalne sigurnosti osoba uplaćivala doprinose najdulje vrijeme snosi teret troškova nakon umirovljenja. Ovo tumačenje podupire članak 1. točka (j) te uredbe, koji definira pojam „zakonodavstvo” upućujući na članak 4. istoga propisa. Ako bi se slijedilo ovo zaključivanje, postavilo bi se pitanje treba li uračunati razdoblja sudjelovanja u dobrovoljnom sustavu osiguranja.

               27

               U tim okolnostima Centrale Raad van Beroep odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Odnosi li se pojam zakonodavstva kojem je umirovljenik najdulje vrijeme podlijegao, u smislu članka 28. stavka 2. točke (b) Uredbe […] br. 1408/71, na zakonodavstvo koje se odnosi na davanja zbog bolesti i majčinstva, zakonodavstvo koje se odnosi na starosne mirovine ili na cjelokupno zakonodavstvo koje se odnosi na grane socijalne sigurnosti navedene u članku 4. ove uredbe, koje su bile primjenjive na temelju glave II. iste uredbe.”

               28

               Na zahtjev nacionalnog suda predsjednik Suda odlučio je na temelju članka 53. stavka 3. Poslovnika Suda da se ovom predmetu da prednost pri odlučivanju.

         O prethodnom pitanju

               29

               Sud koji je uputio zahtjev u biti pita može li se članak 28. stavak 2. točka (b) Uredbe br. 1408/71 tumačiti u smislu da se „zakonodavstvom” kojem je umirovljenik najdulje vrijeme podlijegao iz te odredbe smatra ono koje se odnosi na davanja za slučaj bolesti i majčinstva, ono koje se odnosi na mirovine ili cjelokupno zakonodavstvo koje se odnosi na sve grane socijalne sigurnosti koje su navedene u članku 4. te uredbe koje su bile primjenjive.

               30

               Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da je ovo pitanje postavljeno u okviru spora o zakonitosti odluka nizozemskih vlasti o umanjenjima mirovina koje isplaćuju nizozemskom i britanskom državljaninu koji su korisnici mirovina na temelju zakonodavstava više država članica, koje ne uključuju Francusku i Španjolsku gdje dotični imaju boravište, s obzirom na davanja za slučaj bolesti u naravi pružena, na temelju članka 28. Uredbe br. 1408/71, u državi članici njihova boravišta u kojoj nemaju pravo na takva davanja. Navedene odluke donesene su u Nizozemskoj nakon 1. siječnja 2006. po stupanju na snagu novoga sustava obveznog zdravstvenog osiguranja iz ZVW‑a, koji se, zamijenivši prethodno važeći sustav previđen ZFW‑om koji se primjenjivao samo na one zaposlene čiji prihodi su bili niži od određenog praga, od tada primjenjuje na sve osobe koje imaju boravište ili rade u toj državi članici.

               31

               U tom pogledu, treba podsjetiti da članak 28. Uredbe br. 1408/71 znači „kolizijsko pravilo” koje omogućuje utvrđivanje ustanove, osobito za umirovljenike koji ostvaruju pravo na mirovinu na temelju zakonodavstva više država članica, a borave u državi članici u kojoj nemaju pravo na davanja za slučaj bolesti i majčinstva, od koje se navedene usluge mogu naplatiti, kao i primjenjivog zakonodavstva (vidjeti, u tom smislu, presude od 10. siječnja 1980., Jordens‑Vosters, 69/79, Zb., str. 75., točka 12.; Rundgren, gore navedena, točke 43. i 44.; od 3. srpnja 2003., van der Duin i ANOZ Zorgverzekeringen, C‑156/01, Zb., str. I‑7045., točka 39., kao i od 14. listopada 2010., van Delft i dr., C‑345/09, Zb., str. I‑9879., točka 38.).

               32

               U skladu s člankom 28. stavkom 1. navedene uredbe, ti umirovljenici primaju davanja za slučaj bolesti i majčinstva od nadležne ustanove u državi članici svoga boravišta, u mjeri u kojoj bi imali prava na isto na temelju zakonodavstva države koja bi bila nadležna za isplatu mirovine kada bi imali boravište na njenom državnom području (vidjeti, u tom smislu, gore navedene presude van der Duin i ANOZ Zorgverzekeringen, točke 40., 47. i 53., kao i van Delft i dr., točka 39.).

               33

               Na temelju članka 28. stavka 2. točke (b) Uredbe br. 1408/71, kada je više država članica nadležno za pitanje mirovina, trošak davanja za slučaj bolesti i majčinstva u naravi snosi ona među njima koja se određuje s obzirom na duljinu razdoblja tijekom kojega je umirovljenik podlijegao zakonodavstvu svake pojedine od država članica, odnosno nadležna ustanova države članice „čijem zakonodavstvu je umirovljenik najdulje podlijegao.”

               34

               U predmetnom slučaju, iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da se CVZ ocijenio nadležnim tražiti od tužitelja u glavnom postupku plaćanje doprinosa s obzirom na davanja u naravi za slučaj bolesti pružena, sukladno članku 28. Uredbe br. 1408/71, u državi članici njihova boravišta, iz razloga što su, na temelju stavka 2. točke (b) iste odredbe, najdulje podlijegali nizozemskom sustavu socijalne sigurnosti. Ovo tumačenje u predmetnom postupku dijele nizozemska i švedska vlada.

               35

               S druge strane, tužitelji u glavnom postupku u svojim očitovanjima u bitnome navode kako se navedena odredba odnosi na zakonodavstvo u pogledu davanja za slučaj bolesti i majčinstva. Estonska i finska vlada te vlada Ujedinjene Kraljevine kao i Komisija smatraju da bi bilo potrebno pozvati se na nacionalno zakonodavstvo koje se odnosi na mirovine.

               36

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, za tumačenje odredbe prava Unije potrebno je voditi računa o njezinom tekstu, kontekstu i njezinim ciljevima (vidjeti gore navedenu presudu Rundgren, točka 41. i navedenu sudsku praksu).

               37

               U pogledu teksta koji se koristi u članku 28. stavku 2. točki (b) Uredbe br. 1408/71, točno je da, kako je istakao F. van der Helder, ova odredba u prvom dijelu svoje prve rečenice upućuje na zakonodavstvo koje se odnosi na davanja za slučaj bolesti i majčinstva.

               38

               Međutim, jedna takva okolnost ne bi trebala biti odlučujuća u cilju davanja odgovora nacionalnom sudu. Ovaj dio prve rečenice doista cilja jedino na pozivanje na prirodu davanja koja čine predmet glave III. Uredbe br. 1408/71, iako se pojam „zakonodavstvo” ugrađen u drugi dio te rečenice, koji je predmet ovog pitanja, podudara s utvrđenjem države članice kao one koja ima troškove davanja u odnosnom slučaju umirovljenika koji svoja prava ostvaruju na temelju „zakonodavstva” jedne ili više država članica.

               39

               Uostalom, ako je točno da članak 1. točka (j) Uredbe br. 1408/71 određuje pojam „zakonodavstvo” kao upućivanje, u biti, na nacionalne propise koji se odnose na grane i sustave socijalne sigurnosti iz članka 4. stavaka 1. i 2. ove uredbe, kao i na posebna davanja nedoprinosnog karaktera iz članka 4. stavka 2.a iste, ne bi trebalo zaključiti da primjena tog pojma u drugim odredbama navedene uredbe sustavno upućuje na ukupnost grana i sustava socijalne sigurnosti.

               40

               Doista, kao što iznosi i finska vlada na valjanoj osnovi, članak 1. točka (j) i članak 4. stavak 1. i 2.a Uredbe br. 1408/71 imaju za cilj samo razgraničenje materijalnog područja primjene ove uredbe, isključujući, osobito, ugovorne odredbe. Te odredbe nipošto ne služe u svrhu određivanja pojedinačnih pravila primjenjivih na različite kategorije davanja koja čine glavu III. iste uredbe.

               41

               U danim uvjetima bilo bi korisno, radi utvrđenja dosega pojma „zakonodavstvo” kojem su nositelji najdulje podlijegali, iz članka 28. stavka 2. točke (b) Uredbe 1408/71, pozvati se na kontekst i cilj te odredbe.

               42

               U tom pogledu, korisno je primijetiti da se članak 28. Uredbe br. 1408/71 kao i članci 27. i 28.a., glave III., poglavlja 1., odjeljka 5. navedene uredbe odnosi na prava umirovljenika na davanja za slučaj bolesti ili zbog majčinstva.

               43

               Članak 27. Uredbe br. 1408/71 bavi se situacijom umirovljenika koji ostvaruje pravo na mirovinu na temelju zakonodavstava više država članica, uključujući državu članicu na čijem državnom području boravi, i koji ima pravo na davanja u toj državi. Članak 28. te uredbe, kako je već utvrđeno u točkama 31. i 32. ove presude, bavi se situacijom umirovljenika koji ostvaruje pravo na mirovinu na temelju zakonodavstva jedne ili više država članica koje su različite od njegove države boravišta, i koji nema pravo na davanja u ovoj zadnje navedenoj državi. Članak 28.a navedene uredbe uređuje situaciju koja se može usporediti s onom iz članka 28., uz razliku što pravo na davanja postoji u državi boravišta (presuda Rundgren, gore navedena, točka 43.).

               44

               U sustavu koji uređuju članci 27., 28. i 28.a., ustanova koja snosi troškove davanja za slučaj bolesti ili zbog majčinstva uvijek je ustanova države članice nadležne za pitanja mirovina, s obzirom na to da bi umirovljenik imao pravo na ta davanja na temelju zakonodavstva te države članice ako bi boravio na njenom državnom području (vidjeti, u tom smislu, presudu Rundgren, gore navedenu, točka 46.).

               45

               U tom pogledu, članak 28.a Uredbe br. 1408/71, koji se odnosi na situaciju u kojoj država boravišta umirovljenika ne daje osnovu za prava na davanja u naravi pod uvjetom osiguranja ili zaposlenja, nego također izričito predviđa da „trošak [davanja] snosi ustanova jedne od država članica nadležnih za pitanje mirovine”, tako da taj trošak ne snosi država članica na čijem državnom području zainteresirani boravi samo zbog činjenice da on tamo ima boravište. Cilj te odredbe je da se ne kažnjavaju države članice čije zakonodavstvo daje pravo na davanja u naravi samo na osnovi boravišta na njihovom državnom području, utvrđujući ustanovu koja će snositi trošak davanja u naravi u tim državama na temelju propisa identičnih onima koji se primjenjuju, na temelju članka 28. navedene uredbe, u slučajevima država članica koje ne priznaju takva prava (vidjeti, u tom smislu, presudu Rundgren, gore navedenu, točka 45.).

               46

               Sud je dakle već presudio, na temelju tih propisa, da ustanova iz mjesta boravišta pruža davanja u naravi umirovljenicima za račun i na trošak ustanove jedne od država članica nadležnih za pitanja mirovina (vidjeti gore navedene presude Rundgren, točka 45., kao i van Delft i dr., točka 39.).

               47

               Iz toga proizlazi da sustav koji se uvodi člancima 27., 28. i 28.a Uredbe br. 1408/71 uspostavlja vezu između nadležnosti za isplatu mirovina i obveze snošenja troškova za davanja za slučaj bolesti ili majčinstva u naravi, s obzirom na to da je ova obveza uzgredna stvarnoj nadležnosti iz područja mirovina (vidjeti presudu Rundgren, gore navedenu, točka 47.).

               48

               Kao što je nezavisni odvjetnik u biti naznačio u točkama 48. do 51. svoga mišljenja, takvim sustavom može se izbjeći, sukladno cilju koji slijedi članak 28.a Uredbe br. 1408/71, kako je navedeno u točki 45. ove presude, kažnjavanje država članica čije zakonodavstvo omogućuje pravo na davanja za slučaj bolesti ili majčinstva samo na osnovi boravišta na njihovom državnom području.

               49

               Slijedi da je „zakonodavstvo” kojem je umirovljenik najdulje podlijegao, iz članka 28. stavka 2. točke (b) Uredbe br. 1408/71, ono zakonodavstvo koje se odnosi na mirovine.

               50

               Shodno tome, kada su zainteresirane osobe, kao u glavnom predmetu, umirovljenici koji imaju pravo na mirovinu na temelju zakonodavstva više država članica i koji borave u državi članici u kojoj nemaju pravo na davanja za slučaj bolesti i majčinstva u naravi, troškove davanja, na temelju te odredbe snosi država članica nadležna za pitanje mirovina prema zakonodavstvu kojem su zainteresirane osobe podlijegale najdulje vrijeme.

               51

               Ovo tumačenje potkrijepljeno je člankom 33. Uredbe br. 1408/71, i upravo ta odredba omogućuje državi članici koja je nadležna za isplatu mirovine i koja primjenjuje zakonodavstvo koje predviđa umanjenja mirovina za doprinose za slučaj bolesti ili majčinstva da umanji mirovine koje ona isplaćuje, kad se ta davanja pružaju na njezin trošak u državi umirovljenikova boravišta na temelju članaka 27., 28. i 28.a ove uredbe.

               52

               Isto potvrđuje i članak 95. Uredbe br. 574/72, iz kojeg proizlazi, sukladno članku 36. Uredbe br. 1408/71, da davanja za slučaj bolesti i zbog majčinstva u naravi pružena umirovljenicima u njihovoj državi boravišta, u svakom slučaju, nadoknađuje država članica koja je nadležna za isplatu mirovine, koja stoga snosi najveći rizik vezan uz pružanje davanja za slučaj bolesti u naravi u državi članici u kojoj umirovljenik boravi (vidjeti, u tom smislu, gore navedene odluke van der Duin i ANOZ Zorgverzekeringen, točka 44., kao i van Delft i dr., točka 79.).

               53

               U obrazloženju svoje odluke sud koji je uputio zahtjev, među ostalim, pita treba li uzeti u obzir samo razdoblja obveznog osiguranja i ona koja su u vezi s plaćanjem doprinosa u svrhu članka 28. stavka 2. točke (b) Uredbe br. 14018/71, izuzimajući razdoblja dobrovoljnog osiguranja i ona razdoblja koja nisu imala vezu s plaćanjem bilo kojih doprinosa.

               54

               Međutim, iz podataka dostavljenih ovom Sudu nije razvidno da bi odgovor na to pitanje bio, kao što to potvrđuju F. van der Helder, nizozemska vlada i Komisija u odgovoru na pitanje Suda tijekom rasprave, takve prirode da bi potaknuo utvrđivanje, u glavnom predmetu, države članice koja snosi troškove davanja u pitanju, s obzirom na to da je zakonodavstvo koje se odnosi na mirovine, a kojem su tužitelji u glavnom postupku najdulje podlijegali, u svakom slučaju, nizozemsko zakonodavstvo.

               55

               U tim okolnostima, s obzirom na to da je pitanje hipotetske prirode, na njega ne treba odgovarati (vidjeti, u tom smislu, presudu od 22. lipnja 2010., Melki i Abdeli, C‑188/10 i C‑189/10, Zb., str. I‑5667., točku 27.).

               56

               Stoga na postavljeno pitanje treba odgovoriti da se članak 28. stavak 2. točka (b) Uredbe br. 1408/71 treba tumačiti u smislu da je „zakonodavstvo” kojem je umirovljenik najdulje podlijegao, iz te odredbe, ono zakonodavstvo koje se odnosi na mirovine.

         Troškovi

               57

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Članak 28. stavak 2. točka (b) Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1408/71 od 14. lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe, samozaposlene osobe i članove njihovih obitelji koji se kreću unutar Zajednice, u verziji izmijenjenoj i ažuriranoj Uredbom Vijeća (EZ) br. 118/97 od 2. prosinca 2006., kako je izmijenjena Uredbom br. 1992/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 18. prosinca 2006., potrebno je tumačiti u smislu da se „zakonodavstvom” kojem je umirovljenik najdulje podlijegao, iz te odredbe, smatra ono zakonodavstvo koje se odnosi na mirovine.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


Presuda Suda (drugo vijeće) od 8. prosinca 2011.#KME Germany AG, KME France SAS i KME Italy SpA protiv Europske komisije.#Žalba - Tržišno natjecanje - Novčane kazne.#Predmet C-389/10 P.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 12. srpnja 2011.#Hitachi Ltd, Hitachi Europe Ltd i Japan AE Power Systems Corp. protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje - Novčane kazne.#Predmet T-112/07.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 28. veljače 2017.#Labeyrie protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak opoziva – Figurativni žig Europske unije koji prikazuje uzorak sa svijetlim ribicama na tamnoj pozadini – Proglašenje opoziva – Stvarna uporaba žiga – Članak 15. stavak 1. točka (a) i članak 51. stavak 1. točka (a) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Oblik koji se razlikuje u elementima koji ne mijenjaju razlikovni karakter.#Predmet T-767/15.


Presuda Općeg suda (žalbeno vijeće) od 5. studenog 2014. # Europska komisija protiv Florence Thomé. # Predmet T-669/13 P.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 26. svibnja 2005.#Groupement d'intérêt économique (GIE) Réunion européenne i drugi protiv Zurich España i Société pyrénéenne de transit d'automobiles (Soptrans).#Zahtjev za prethodnu odluku: Cour de cassation - Francuska.#Bruxelleska konvencija.#Predmet C-77/04.


Presuda Službeničkog suda (prvo vijeće) od 2011. ožujak 08.#Carlo De Nicola protiv Europska investicijska banka.#Predmet F-59/09.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 18. prosinca 2007.#Laval un Partneri Ltd protiv Svenska Byggnadsarbetareförbundet, Svenska Byggnadsarbetareförbundets avdelning 1, Byggettan i Svenska Elektrikerförbundet.#Zahtjev za prethodnu odluku: Arbetsdomstolen - Švedska.#Slobodno pružanje usluga - Direktiva 96/71/EZ.#Predmet C-341/05.