Presuda Službeničkog suda (prvo vijeće) od 2011. rujan 26.#Marco Pino protiv Europska komisija.#Predmet F-31/06.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 5. srpnja 2007.#Hans Markus Kofoed protiv Skatteministeriet.#Zahtjev za prethodnu odluku: Østre Landsret - Danska.#Direktiva 90/434/EEZ.#Predmet C-321/05.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 10. svibnja 2012. # Helena Rubinstein SNC i L'Oréal SA protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žalba - Žig Zajednice. # Predmet C-100/11 P.


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 4. rujna 2014.#Burgo Group SpA protiv Illochroma SA i Jérômea Theettena.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Cour d’appel de Bruxelles.#Zahtjev za prethodnu odluku − Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Stečajni postupci – Pojam ,poslovna jedinica’ – Grupa društava – Poslovna jedinica – Pravo na otvaranje sekundarnog stečajnog postupka – Kriteriji – Osoba ovlaštena predložiti otvaranje sekundarnog stečajnog postupka.#Predmet C‑327/13.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      4. rujna 2014. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Pravosudna suradnja u građanskim stvarima — Stečajni postupci — Pojam ‚poslovna jedinica’ — Grupa društava — Poslovna jedinica — Pravo na otvaranje sekundarnog stečajnog postupka — Kriteriji — Osoba ovlaštena predložiti otvaranje sekundarnog stečajnog postupka“
      U predmetu C‑327/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Cour d’appel de Bruxelles (Belgija), odlukom od 7. lipnja 2013., koju je Sud zaprimio 17. lipnja 2013., u postupku

         Burgo Group SpA

      protiv

         Illochroma SA, u likvidaciji,

         Jérôme Theetten, u svojstvu likvidatora društva Illochroma SA,
      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: A. Tizzano, predsjednik vijeća, A. Borg Barthet, E. Levits, M. Berger (izvjestiteljica) i S. Rodin, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: L. Carrasco Marco, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 2. travnja 2014.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Burgo Group SpA, R. Huberty i S. Voisin, avocats,

               —

               za Illochroma SA, u likvidaciji, i J. Theettena, u svojstvu likvidatora društva Illochroma SA, J. E. Kuntz, avocat,

               —

               za belgijsku vladu, M. Jacobs i L. Van den Broeck, u svojstvu agenata, uz asistenciju F. Gosselina, avocat,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i J. Kemper, u svojstvu agenata,

               —

               za grčku vladu, M. Germani, u svojstvu agenta,

               —

               za španjolsku vladu, M. J. García‑Valdecasas Dorrego, u svojstvu agenta,

               —

               za poljsku vladu, B. Czech i M. Arciszewski, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, M. Wilderspin, u svojstvu agenta,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 3., 16. i 27. do 29. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1346/2000 od 29. svibnja 2000. o stečajnom postupku (SL L 160, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 3., u daljnjem tekstu: Uredba).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru postupka koji je Burgo Group SpA (u daljnjem tekstu: Burgo Group) pokrenuo protiv društva Illochroma SA (u daljnjem tekstu: Illochroma), u likvidaciji, i J. Theettena u svojstvu likvidatora društva Illochroma, a u vezi s otvaranjem sekundarnog stečajnog postupka u Belgiji (u daljnjem tekstu: sekundarni postupak) u odnosu na imovinu društva Illochroma.

         Pravni okvir

               3

               Uvodne izjave 11., 12. i 17. do 19. Uredbe navode:

                        „(11)

                        Ova Uredba polazi od činjenice da zbog velikih razlika u materijalnom pravu nije moguće uvesti stečajni postupak s univerzalnim područjem primjene u cijeloj Zajednici. Primjena, bez izuzetaka, prava države u kojoj se pokreće [je otvoren] takav postupak bi zbog toga često izazivala teškoće. [...] Ova bi Uredba to trebala uzeti u obzir [tako da] uz glavni stečajni postupak [u daljnjem tekstu: glavni postupak] s univerzalnim područjem primjene [...] [dozvoli] i nacionalni postupak koji obuhvaća samo imovinu koja se nalazi u državi gdje se pokreće postupak [u kojoj se otvara taj postupak].

                        (12)

                        [...] Zbog zaštite različitosti [različitih] interesa, ova Uredba dopušta pokretanje sekundarnih postupaka koji se odvijaju usporedo s glavnim postupcima. Sekundarni postupci se mogu pokrenuti [otvoriti] u državi članici gdje dužnik ima poslovni nastan [poslovnu jedinicu]. [...]

                  [...]

                        (17)

                        Prije pokretanja [otvaranja] glavnog [...] postupka, pravo podnošenja zahtjeva za pokretanje [prijedloga za otvaranje] stečajnog postupka u državi članici gdje dužnik ima poslovni nastan [poslovnu jedinicu] trebalo bi biti ograničeno na domaće vjerovnike i vjerovnike s poslovnim nastanom u toj državi [domaće poslovne jedinice], ili na slučajeve gdje [se] glavni stečajni postupak ne može biti pokrenut [otvoriti] prema zakonu države članice gdje dužnik ima središte svojih glavnih interesa. Razlog ovom ograničenju jest namjera da se slučajevi u kojima se teritorijalni [partikularni] stečajni postupci zahtijevaju prije glavnog [...] postupka ograniče samo na one neophodno potrebne. Ako su pokrenuti glavni [...] postupci [je glavni [...] postupak otvoren], teritorijalni [partikularni] postupci postaju sekundarnima.

                        (18)

                        Nakon pokretanja [otvaranja] glavnog [...] postupka, pravo podnošenja zahtjeva za pokretanje [prijedloga za otvaranje] stečajnog postupka u državi članici gdje dužnik ima poslovni nastan [poslovnu jedinicu] nije ograničeno ovom Uredbom. Stečajni upravitelj u glavnom postupku ili bilo koja druga osoba ovlaštena na temelju nacionalnog prava države članice, može zahtijevati pokretanje [predložiti otvaranje] sekundarnog [...] postupka.

                        (19)

                        Osim zaštite lokalnih interesa, sekundarni [...] postupci mogu poslužiti u različite [i u druge] svrhe. Može biti slučajeva gdje je dužnikova stečajna masa previše složena da bi se njome upravljalo kao jedinicom [cjelinom], ili gdje su razlike u dotičnim pravnim sustavima tako velike da se mogu javiti poteškoće kada se djelovanje zakona države članice u kojoj se pokreće [države u kojoj je otvoren] postupak proširi i na druge države gdje se imovina nalazi. Iz tog razloga, stečajni upravitelj može zatražiti pokretanje sekundarnog postupka kada je to potrebno radi učinkovitog upravljanja imovinom [stečajnom masom].“

               4

               Članak 2. Uredbe, pod naslovom „Definicije“, propisuje:
               „U svrhu ove Uredbe:
               [...]

                        (h)

                        ‚poslovni nastan’ [‚poslovna jedinica’] znači svako mjesto poslovanja gdje dužnik obavlja stalnu gospodarsku aktivnost koja uključuje ljudske resurse i dobra.“

               5

               Člankom 3. Uredbe, pod naslovom „Međunarodna nadležnost“, propisuje se:
               „1.   Sudovi države članice unutar čijeg državnog područja se nalazi središte dužnikova glavnog interesa imaju nadležnost pri pokretanju [nadležni su za otvaranje] stečajnog postupka. U slučaju trgovačkog društva ili pravne osobe, a u nedostatku dokaza o suprotnom, pretpostavlja se da je mjesto njihovog sjedišta ujedno i središte glavnog interesa.
               2.   Kada se središte dužnikova glavnog interesa nalazi unutar državnog područja jedne države članice, sudovi druge države članice imaju nadležnost za pokretanje [nadležni su za otvaranje] stečajnog postupka protiv tog dužnika samo ako on ima poslovni nastan [poslovnu jedinicu] na državnom području te druge države članice. Učinci tih postupaka [tog postupka] su ograničeni na imovinu dužnika koja se nalazi na državnom području potonje države članice.
               3.   Kada su stečajni postupci pokrenuti [je stečajni postupak otvoren] na temelju stavka 1., bilo koji postupci pokrenuti naknadno prema stavku 2. su sekundarni postupci. Potonji postupci moraju biti likvidacijski postupci.
               4.   Teritorijalni stečajni postupci navedeni [Partikularni stečajni postupak naveden] u stavku 2. mogu se pokrenuti [može se otvoriti] prije pokretanja glavnog [...] postupka, u skladu sa stavkom 1. samo ako:
               [...]

                        b)

                        pokretanje teritorijalnog [otvaranje partikularnog] stečajnog postupka zahtijeva vjerovnik koji ima domicil, uobičajeno boravište ili sjedište u državi članici na čijem državnom području se nalazi poslovni nastan [dotična poslovna jedinica], ili čija tražbina proizlazi iz poslovanja tog poslovnog nastana [te poslovne jedinice].“

               6

               Prema članku 16. stavku 1. Uredbe: „[s]vaka sudska odluka o pokretanju [otvaranju] stečajnog postupka donesena od strane suda države članice koja ima nadležnost [koji je nadležan] na temelju članka 3. priznat će se u svim ostalim državama članicama od trenutka stupanja na snagu u državi u kojoj je postupak pokrenut [otvoren].“

               7

               Članak 27. Uredbe, pod naslovom „Pokretanje [Otvaranje] postupka“, propisuje:
               „Pokretanje [Otvaranje] postupka navedenog u članku 3. stavku 1. od strane suda države članice i priznatog u drugoj državi članici (glavni postupak) dozvoljava pokretanje sekundarnog postupka u toj drugoj državi članici čiji sud je nadležan na temelju članka 3. stavka 2. i bez ispitivanja dužnikove insolventnosti u toj drugoj državi. [...] Njihovi učinci [Učinci tog postupka] su ograničeni na imovinu dužnika koja se nalazi na državnom području te druge države članice.“

               8

               Člankom 28. Uredbe, pod naslovom „Pravo koje se primjenjuje [Mjerodavno pravo]“, propisano je:
               „Osim ako nije drukčije propisano ovom Uredbom, pravo koje se primjenjuje na [mjerodavno pravo za] sekundarne postupke jest ono [pravo] države članice na čijem se državnom području pokreću sekundarni postupci [otvara sekundarni postupak].“

               9

               Prema članku 29. Uredbe, pod naslovom „Pravo na zahtjev za pokretanje [podnošenje prijedloga za otvaranje] postupka“:
               „Pokretanje [Otvaranje] sekundarnog stečajnog postupka može zatražiti:

                        a)

                        stečajni upravitelj u glavnom postupku;

                        b)

                        bilo koja druga osoba ili tijelo ovlašteno da zatraži pokretanje [otvaranje] stečajnog postupka na temelju prava države članice na čijem je državnom području zatraženo pokretanje [podnesen prijedlog za otvaranje] sekundarnog stečajnog postupka.“

               10

               Članak 40. stavak 1. Uredbe propisuje:
               „Čim se u državi članici pokrene [otvori] stečajni postupak, nadležni sud te države ili stečajni upravitelj kojega je [taj sud] imenovao odmah obavještavaju poznate vjerovnike koji imaju stalno boravište, domicil ili sjedište u drugim državama članicama.“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               11

               Tribunal de commerce de Roubaix‑Tourcoing (Trgovački sud Roubaix‑Tourcoing, Francuska) otvorio je 21. travnja 2008. stečajni postupak u odnosu na sva društva iz grupe Illochroma, uključujući društvo Illochroma, sa sjedištem u Bruxellesu (Belgija), a J. Theettena je imenovao za stečajnog upravitelja. Isti sud je za društvo Illochroma 25. studenoga 2008. odlučio provesti likvidacijski stečajni postupak, a J. Theettena je imenovao za likvidatora.

               12

               Burgo Group, sa sjedištem u Altavilla‑Vicentina‑Vicenza (Italija), vjerovnik je društva Illochroma na temelju isporuke robe koja je ostala neplaćena. Burgo Group je 4. studenoga 2008. poslao J. Theettenu prijavu tražbine u iznosu od 359778,48 eura.

               13

               Dopisom od 5. studenoga 2008. J. Theetten je obavijestio Burgo Group da tu prijavu ne može uzeti u obzir zbog zakašnjenja.

               14

               Burgo Group je 15. siječnja 2009. podnio na Tribunal de commerce de Bruxelles (Trgovački sud u Bruxellesu, Belgija) prijedlog za otvaranje sekundarnog postupka u odnosu na društvo Illochroma. Nakon što je taj prijedlog odbijen u prvom stupnju, Burgo Group je ponavljajući isti prijedlog uložio žalbu sudu koji je uputio ovaj zahtjev za prethodnu odluku.

               15

               Sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku napominje u tom smislu da Uredba „poslovnu jedinicu“ definira kao svako mjesto poslovanja u kojem dužnik obavlja stalnu gospodarsku aktivnost koja uključuje ljudske resurse i dobra, što je slučaj u konkretnom predmetu. Naime, Illochroma u Belgiji ima dva mjesta poslovanja u kojima je vlasnik zgrade, u kojima kupuje i prodaje robu i u kojima zapošljava radnike.

               16

               Nasuprot tomu, protustranke u glavnom postupku tvrde da se društvo Illochroma ne može smatrati poslovnom jedinicom u smislu Uredbe jer se u Belgiji nalazi sjedište društva. Prema njihovom shvaćanju, sekundarni postupci mogu se otvoriti samo protiv poslovnih jedinica koje nemaju pravnu osobnost.

               17

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da, u skladu s belgijskim zakonom mjerodavnim u konkretnom slučaju, bilo koji vjerovnik, pa čak i sa sjedištem izvan Belgije, može predložiti otvaranje stečaja protiv svojeg dužnika. Međutim, Illochroma tvrdi da to pravo imaju samo vjerovnici sa sjedištem u državi članici u kojoj se nalazi sud kojemu se podnosi prijedlog za otvaranje sekundarnog postupka, s obzirom na to da taj postupak ima samo za cilj zaštititi lokalne interese.

               18

               Na kraju, sud koji je uputio zahtjev primjećuje da Uredba pobliže ne određuje je li mogućnost koju imaju osobe navedene u članku 29. Uredbe ‐ a riječ je o mogućnosti da te osobe predlože otvaranje sekundarnog postupka u državi članici u kojoj se nalazi poslovna jedinica ‐ pravo koje nadležni sud mora priznati, ili taj sud može ocijeniti svrhovitost toga prijedloga, posebice u odnosu na zaštitu lokalnih interesa.

               19

               U tim je okolnostima Cour d’appel de Bruxelles (Žalbeni sud u Bruxellesu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
               „Treba li Uredbu [...], a posebno članke 3., 16., 27. [do] 29., tumačiti tako da:

                        1.

                        se pod izrazom ‚poslovna jedinica’ o kojoj je riječ u članku 3. [stavku] 2. podrazumijeva podružnica dužnika u odnosu na kojeg je otvoren glavni postupak te da se protivi tomu da se u slučaju istodobnog likvidacijskog postupka u odnosu na više društava iz iste grupe protiv tih društava vodi sekundarni postupak u državi članici u kojoj ta društva imaju sjedište zato što ona imaju pravnu osobnost;

                        2.

                        osoba ili tijelo ovlašteno podnijeti prijedlog za otvaranje sekundarnog postupka mora imati domicil ili sjedište društva na državnom području suda države članice kojemu se predlaže otvaranje postupka ili to pravo pripada svim građanima Unije, pod uvjetom da dokažu postojanje pravnog odnosa s dotičnom poslovnom jedinicom; i

                        3.

                        budući da je kod glavnog [...] postupka riječ o likvidacijskom postupku, otvaranje sekundarnog postupka može se dopustiti samo ako ispunjava kriterije svrhovitosti, što slobodno ocjenjuje sud države članice pred kojim je zatraženo otvaranje sekundarnog postupka?“

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               20

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 3. stavak 2. Uredbe tumačiti tako da se u slučaju likvidacijskog postupka protiv društva u državi članici u kojoj ono nema svoje sjedište može protiv tog društva voditi i sekundarni postupak u drugoj državi članici u kojoj ono ima sjedište i pravnu osobnost.

               21

               Burgo Group te njemačka, grčka, španjolska i poljska vlada, kao i Europska komisija, tvrde da se odredbe Uredbe ne protive otvaranju sekundarnog postupka u okolnostima kao u glavnom postupku.

               22

               Burgo Group posebno smatra da je definicija „poslovne jedinice“ u članku 2. točki (h) Uredbe jasna i ne vodi računa ni o pojmu „podružnice“ ni o pojmu „pravne osobnosti“. Pored toga tekst članka 3. stavka 2. Uredbe ne sprječava otvaranje sekundarnog postupka protiv pravne osobe koja ima sjedište na istom državnom području na kojem se nalazi i poslovna jedinica na temelju koje je zasnovana nadležnost suda koji odlučuje o otvaranju tog sekundarnog postupka, s obzirom na to da je utvrđeno da se središte glavnog interesa te pravne osobe nalazi u drugoj državi članici.

               23

               Nasuprot tomu, protustranke u glavnom postupku tvrde da Illochroma nema „poslovnu jedinicu“ u Belgiji. Društvo Illochroma je pravna osoba osnovana u skladu s belgijskim pravom pa bi u pogledu njega u Belgiji mogao biti otvoren samo glavni postupak da već nije protiv njega otvoren takav postupak u Francuskoj, gdje to društvo ima svoje središte glavnog interesa.

               24

               Belgijska vlada dodaje da je glavni postupak pogrešno otvoren u Francuskoj, s obzirom na to da se središte glavnog interesa društva Illochroma nalazi u Belgiji.

               25

               Poljska je vlada na raspravi istaknula da se, ako članak 3. stavak 2. Uredbe treba tumačiti tako da u okolnostima poput onih u glavnom postupku dopušta otvaranje sekundarnog postupka, mora paziti na to da se mjesto gdje se nalazi središte glavnog interesa društva odredi strogo na temelju kriterija koje je Sud utvrdio u presudi Eurofood IFSC (C‑341/04, EU:C:2006:281).

               26

               U tom pogledu valja napomenuti da su prema članku 3. stavku 1. Uredbe za otvaranje glavnog postupka nadležni sudovi države članice na čijem državnom području se nalazi središte dužnikova glavnog interesa.

               27

               S tim u svezi, na temelju članka 16. stavka 1. Uredbe, glavni postupak otvoren u jednoj državi članici priznaje se u svim državama članicama od trenutka stupanja na snagu učinaka tog postupka u državi u kojoj je on otvoren. To pravilo podrazumijeva da sudovi drugih država članica moraju priznati odluku o otvaranju stečajnog postupka bez mogućnosti preispitivanja ocjene prvog suda o svojoj nadležnosti (presuda Bank Handlowy i Adamiak, C‑116/11, EU:C:2012:739, t. 41. kao i navedena sudska praksa).

               28

               Slijedom toga, sudovi drugih država članica načelno ne mogu dovesti u pitanje odluku suda jedne države članice o otvaranju glavnog postupka protiv društva dužnika, kao i makar implicitno utvrđenje činjenice da se središte glavnog interesa toga društva nalazi u toj državi članici.

               29

               U vezi s tim središtem glavnog interesa, članak 3. stavak 1. druga rečenica Uredbe propisuje da se u slučaju trgovačkih društava ili pravnih osoba, a u nedostatku dokaza o suprotnom, pretpostavlja da je mjesto njihovog sjedišta ujedno i središte glavnog interesa. Iz teksta te odredbe proizlazi da se u svrhu primjene Uredbe navedeno središte glavnog interesa društva ne mora podudarati s mjestom u kojemu to društvo ima sjedište.

               30

               Usto valja napomenuti da u skladu s uvodnom izjavom 18. Uredbe, nakon otvaranja glavnog postupka pravo podnošenja prijedloga za otvaranje stečajnog postupka u državi članici u kojoj dužnik ima poslovnu jedinicu nije ograničeno ovom Uredbom. Tako članak 3. stavak 2. Uredbe propisuje da su u takvom slučaju sudovi druge države članice nadležni za otvaranje sekundarnog postupka samo ako dužnik na državnom području te druge države članice ima poslovnu jedinicu.

               31

               Kada je s tim u svezi riječ o pojmu „poslovne jedinice“, članak 2. točka (h) Uredbe definira je kao „svako mjesto poslovanja gdje dužnik obavlja stalnu gospodarsku aktivnost koja uključuje ljudske resurse i dobra“. Međutim, kako proizlazi iz sudske prakse Suda, činjenica da ta definicija povezuje obavljanje gospodarske aktivnosti s postojanjem ljudskih resursa pokazuje da se traži minimalna razina organizacije i određen stupanj stabilnosti pa slijedom toga, a contrario, postojanje samo izoliranih dobara ili bankovnih računa načelno ne ispunjava pretpostavke za ocjenu o postojanju „poslovne jedinice“ (presuda Interedil, C‑396/09, EU:C:2011:671, t. 62.).

               32

               Nasuprot tomu, nesporno je da definicija u članku 2. točki (h) Uredbe ne spominje mjesto sjedišta društva dužnika ili pravni oblik mjesta poslovanja o kojemu je riječ. Stoga uzimajući u obzir tekst te odredbe tom definicijom nije isključeno da poslovna jedinica u smislu te odredbe može imati pravnu osobnost i nalaziti se u državi članici u kojoj to društvo ima sjedište, pod uvjetom da ispunjava kriterije predviđene tom odredbom.

               33

               Takvo tumačenje potkrepljuju ciljevi koji se odnose na mogućnost podnošenja prijedloga za otvaranje sekundarnog postupka propisanu člankom 29. točkom (b) Uredbe.

               34

               Naime, u uvodnoj izjavi 11. Uredbe navodi se da „zbog velikih razlika u materijalnom pravu nije moguće uvesti stečajni postupak s univerzalnim područjem primjene u cijeloj Zajednici“, da bi „primjena, bez izuzetaka, prava države u kojoj se pokreće [je otvoren] takav postupak [...] zbog toga često izazivala teškoće“ i na kraju da bi Uredba to trebala uzeti u obzir, a posebno tako da „[dozvoli] i nacionalni postupak koji obuhvaća samo imovinu koja se nalazi u državi gdje se pokreće postupak [u kojoj se otvara taj postupak]“. Također, u uvodnoj izjavi 12. Uredbe pobliže se navodi da se sekundarni postupci mogu otvoriti osobito „[z]bog zaštite različitosti [različitih] interesa“, a u uvodnoj izjavi 19. dodaje se da, osim zaštite lokalnih interesa, sekundarni postupci mogu poslužiti „u različite [i u druge] svrhe“.

               35

               Zato, kada bi pojam „poslovne jedinice“ trebalo tumačiti tako da ne može obuhvatiti mjesto poslovanja društva dužnika, mjesto koje ispunjava izričito propisane kriterije iz članka 2. točke (h) Uredbe i koje se nalazi na državnom području države članice u kojoj to društvo ima svoje sjedište, „lokalnim interesima“, a osobito interesima vjerovnika sa sjedištem u toj državi članici, bila bi uskraćena Uredbom predviđena zaštita u obliku otvaranja sekundarnog postupka u navedenoj državi članici.

               36

               S tim u svezi treba pojasniti da iako, s jedne strane, zaštita lokalnih vjerovnika doduše nije jedini cilj koji se želi ostvariti propisivanjem mogućnosti otvaranja sekundarnog postupka, neupitno je da bi tumačenje spomenuto u prethodnoj točki očito išlo protiv toga bitnog cilja Uredbe, tim više što je općenito vjerojatno da se „lokalni“ interesi koje treba štititi u skladu s odredbama Uredbe nalaze baš u državi članici u kojoj dotično društvo dužnik ima svoje sjedište, i to čak i u situaciji kada se središte glavnog interesa toga društva nalazi u drugoj državi članici.

               37

               Naime, takvi interesi mogu se posebno temeljiti na legitimnim očekivanjima vjerovnika da će moći ostvariti kakvo stvarno pravo na imovini dužnika koja je sastavni dio dotične poslovne jedinice ili da će moći ostvariti primjenu drugih privilegiranih prava u skladu s pravilima koja su na snazi u državi članici u kojoj se ta poslovna jedinica nalazi, s obzirom na to da vjerovnik može predvidjeti primjenu tih pravila u trenutku kada ulazi u komercijalni odnos s dužnikom.

               38

               S druge strane, tumačenje spomenuto u točki 35. ove presude moglo bi dovesti do diskriminirajućeg postupanja prema vjerovnicima sa sjedištem u državi članici u kojoj društvo dužnik ima svoje sjedište, posebice u odnosu na vjerovnike sa sjedištem u drugim državama članicama u kojima se eventualno nalaze druge poslovne jedinice dužnika.

               39

               U tim okolnostima na prvo pitanje valja odgovoriti na način da članak 3. stavak 2. Uredbe treba tumačiti tako da se u slučaju likvidacijskog postupka protiv društva u državi članici u kojoj ono nema svoje sjedište može protiv tog društva voditi i sekundarni postupak u drugoj državi članici u kojoj ono ima sjedište i pravnu osobnost.

         Drugo pitanje

               40

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 29. točku (b) Uredbe tumačiti tako da osoba ili tijelo ovlašteno podnijeti prijedlog za otvaranje sekundarnog postupka mora imati domicil ili sjedište društva u državi članici na čijem se državnom području predlaže otvaranje toga postupka ili otvaranje takvog postupka može predložiti bilo koji građanin čija je tražbina nastala u vezi s djelatnošću navedene poslovne jedinice.

               41

               Burgo Group i u bitnome belgijska i grčka vlada, kao i Komisija, u tom pogledu tvrde da vjerovnik koji predlaže otvaranje sekundarnog postupka ne mora imati domicil ili sjedište društva u državi članici u kojoj se nalazi dotična poslovna jedinica ili da dokaže da je njegova tražbina nastala u vezi s poslovanjem te poslovne jedinice. U skladu s člankom 3. stavkom 4. točkom (b) Uredbe navedene pretpostavke primjenjuju se samo u situaciji kada je predloženo otvaranje partikularnog stečajnog postupka prije otvaranja glavnog postupka u drugoj državi članici. Nasuprot tomu, nakon otvaranja glavnog postupka pretpostavke za otvaranje sekundarnog postupka načelno su uređene nacionalnim pravom države članice u kojoj se nalazi dotična poslovna jedinica.

               42

               S druge strane, protustranke u glavnom postupku tvrde da prema belgijskom pravu prijedlog za otvaranje sekundarnog postupka može podnijeti samo vjerovnik s domicilom ili sa sjedištem u Belgiji te da Sud nije nadležan za tumačenje odredaba belgijskog prava koje su isključivo mjerodavne u glavnom postupku.

               43

               Prema mišljenju njemačke vlade, iz ciljeva Uredbe osobito proizlazi da, iako je nacionalno pravo mjerodavno za pitanje tko je osim stečajnog upravitelja imenovanog u glavnom postupku ovlašten podnijeti prijedlog za otvaranje sekundarnog postupka, to pravo ne može zahtijevati da vjerovnik ili tijelo koje predlaže otvaranje postupka ima sjedište društva ili domicil u dotičnoj državi članici.

               44

               Španjolska vlada dodaje da s obzirom na to da sekundarni postupci nemaju samo cilj zaštititi lokalne interese, aktivnu legitimaciju nije moguće ograničiti samo na osobe s „lokalnom“ poveznicom.

               45

               U tom pogledu valja naglasiti da prema članku 29. točki (b) Uredbe, osim stečajnog upravitelja u glavnom postupku, otvaranje sekundarnog postupka može zatražiti „bilo koja druga osoba ili tijelo ovlašteno da zatraži pokretanje [otvaranje] stečajnog postupka na temelju prava države članice na čijem je državnom području zatraženo pokretanje [podnesen prijedlog za otvaranje] sekundarnog stečajnog postupka“. Iz te odredbe jasno slijedi da se pravo na podnošenje prijedloga za otvaranje sekundarnog postupka mora ocijeniti prvenstveno na temelju mjerodavnog nacionalnog prava.

               46

               Međutim, kada donose nacionalne odredbe kojima se uređuje pitanje koje su osobe ovlaštene podnijeti prijedlog za otvaranje sekundarnog postupka, države članice, prema ustaljenoj sudskoj praksi moraju paziti da, uzimajući u obzir cilj Uredbe, očuvaju njezin koristan učinak (vidjeti u tom smislu osobito presudu Endress, C‑209/12, EU:C:2013:864, t. 23. i navedenu sudsku praksu).

               47

               Međutim, kako s jedne strane proizlazi iz točke 34. ove presude, odredbe Uredbe o pravu vjerovnika na podnošenje prijedloga za otvaranje sekundarnog postupka imaju posebno za cilj ublažiti učinke univerzalne primjene prava države članice na čijem državnom području je otvoren glavni postupak, uz davanje ovlasti za otvaranje sekundarnih postupaka pod određenim pretpostavkama radi zaštite „različitih interesa“ koji uključuju i interese koji nisu „lokalni interesi“.

               48

               S druge strane, iz uvodnih izjava 17. i 18. te članka 3. stavaka 2. i 4. Uredbe proizlazi da se u Uredbi pravi jasna razlika između partikularnih postupaka otvorenih prije otvaranja glavnog postupka i sekundarnih postupaka. Međutim, samo se u odnosu na prvonavedene postupke pravo na podnošenje prijedloga za otvaranje dodjeljuje isključivo vjerovnicima koji imaju domicil, uobičajeno boravište ili sjedište u državi članici na čijem državnom području se nalazi dotična poslovna jedinica odnosno čija tražbina je nastala u vezi s poslovanjem te poslovne jedinice (vidjeti u tom smislu presudu Zaza Retail, C‑112/10, EU:C:2011:743, t. 30.). Slijedom toga, a contrario, navedena ograničenja ne primjenjuju se na sekundarne postupke.

               49

               Na kraju, kada je posebno riječ o mogućem ograničavanju prava na podnošenje prijedloga za otvaranje sekundarnog postupka samo na lokalne vjerovnike, valja zaključiti da bi takvo ograničenje dovelo do razlikovanja na temelju kriterijâ koji bi uglavnom mogli ići na štetu državljana drugih država članica, s obzirom na to da su nerezidenti najčešće i stranci. Međutim, takvo razlikovanje je neizravna diskriminacija načelno zabranjena u skladu s ustaljenom sudskom praksom (vidjeti posebno presudu Komisija/Italija, C‑388/01, EU:C:2003:30, t. 14. i navedena sudska praksa).

               50

               Iako Uredba u pogledu otvaranja partikularnih postupaka prije otvaranja glavnog postupka u uvodnoj izjavi 17. navodi izravno opravdanje za povlašten položaj vjerovnika s domicilom ili sjedištem u državi članici na čijem se državnom području nalazi dotična poslovna jedinica odnosno vjerovnika čija je tražbina nastala u vezi s poslovanjem te poslovne jedince, kako je predviđeno člankom 3. stavkom 4. točkom (b) Uredbe, na temelju čega se otvaranje odvojenih partikularnih postupaka prije glavnog postupka želi svesti samo na neophodno potrebne, takvo opravdanje nije navedeno niti bi ga se na temelju odredaba Uredbe moglo prihvatiti u odnosu na sekundarne postupke.

               51

               Uzimajući u obzir sva prethodna razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti da članak 29. točku (b) Uredbe treba tumačiti tako da se pitanje koja je osoba ili tijelo ovlašteno podnijeti prijedlog za otvaranje sekundarnog postupka mora ocijeniti na temelju nacionalnog prava države članice na čijem se državnom području predlaže otvaranje toga postupka. Pravo na podnošenje prijedloga za otvaranje sekundarnog postupka ne može se, međutim, ograničiti samo na vjerovnike s domicilom ili sjedištem društva u državi članici na čijem državnom području se nalazi dotična poslovna jedinica ili pak samo na vjerovnike čija je tražbina nastala u vezi s poslovanjem navedene poslovne jedinice.

         Treće pitanje

               52

               Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita mora li otvaranje sekundarnog postupka protiv poslovne jedinice, s obzirom na to da je kod glavnog postupka riječ o likvidacijskom postupku, biti ograničeno kriterijima svrhovitosti koje slobodno ocjenjuje sud države članice pred kojim je zatraženo otvaranje sekundarnog postupka.

               53

               Burgo Group tvrdi da je pravo, a ne tek mogućnost, podnošenja prijedloga za otvaranje sekundarnog postupka korekcijski faktor načela univerzalnosti stečaja koje je prihvaćeno u Uredbi i da Uredba ne predviđa ispitivanje razlogâ svrhovitosti od strane suda koji odlučuje o otvaranju sekundarnog postupka.

               54

               Nasuprot tomu, protustranke u glavnom postupku smatraju da je otvaranje sekundarnog postupka samo mogućnost ponuđena sudovima te podnositelj stečajnog prijedloga mora dokazati interes za otvaranje toga postupka, kao i da mu otvaranje navedenog postupka omogućuje ostvarivanje povoljnijeg isplatnog reda ili drugog povlaštenog prava.

               55

               Belgijska vlada ističe široku diskrecijsku ovlast suda koji je zaprimio prijedlog za otvaranje postupka u skladu s člankom 29. Uredbe u pogledu otvaranja sekundarnog postupka.

               56

               Njemačka i grčka vlada pridružuju se u bitnome stajalištima koja je izrazio Burgo Group. Struktura i ciljevi odredaba Uredbe govore u prilog tumačenju prema kojem u tom slučaju dotični sud ne može razmatrati pitanja svrhovitosti. U tom pogledu nije odlučno je li kod već otvorenog glavnog postupka riječ o likvidacijskom ili sanacijskom postupku.

               57

               Španjolska vlada naglašava da je za razliku od predmeta koji je doveo do presude Bank Handlowy i Adamiak (EU:C:2012:739, t. 63.), u konkretnom glavnom postupku riječ o likvidacijskom postupku. Osim toga, u toj se presudi Sud nije izjasnio o tome je li ili nije moguće otvoriti sekundarni postupak, nego isključivo o ulozi suca nakon što je sekundarni postupak otvoren.

               58

               Komisija na temelju presude Bank Handlowy i Adamiak (EU:C:2012:739) zaključuje da Uredba ne propisuje obvezno otvaranje sekundarnog postupka, nego samo mogućnost otvaranja. Ako vjerovnik koji predlaže otvaranje sekundarnog postupka nije poštovao rok za prijavu tražbine u glavnom postupku, njegov interes za prijavu u sekundarnom postupku može se uvažiti samo ako nije bio uredno obaviješten o otvaranju glavnog postupka u skladu s člankom 40. Uredbe.

               59

               Kako bi se odgovorilo na treće pitanje, najprije treba istaknuti da na temelju članka 27. Uredbe otvaranje glavnog postupka dozvoljava pokretanje sekundarnog postupka u drugoj državi članici čiji je sud nadležan na temelju članka 3. stavka 2. Uredbe. Kako proizlazi iz sudske prakse Suda, otvaranje takvog postupka moguće je u slučaju kada glavni postupak ima zaštitnu funkciju i a fortiori u slučaju kada je taj postupak likvidacijski (vidjeti u tom smislu presudu Bank Handlowy i Adamiak, EU:C:2012:739, t. 63.).

               60

               Usto valja napomenuti da je na temelju članka 28. Uredbe, osim ako tom Uredbom nije drukčije propisano, za sekundarni postupak mjerodavno pravo države članice na čijem se državnom području otvara sekundarni postupak.

               61

               U tom pogledu treba također naglasiti da uvodna izjava 12. i članak 27. Uredbe ograničavaju mogućnost otvaranja sekundarnog postupka samo na zahtjev osoba navedenih u članku 29. Uredbe, bez davanja izričite ovlasti nadležnim sudovima da u tom slučaju neovisno o mjerodavnom nacionalnom pravu uzmu u obzir razloge svrhovitosti.

               62

               Osim toga, iako Uredba u poglavlju III., pod naslovom „Sekundarni stečajni postupci“, sadrži doduše niz odredaba koje se posebno odnose na suradnju stečajnih upravitelja imenovanih u glavnom postupku i jednom ili više sekundarnih postupaka u tijeku, ona ne sadrži ni najmanju naznaku o mogućim kriterijima „svrhovitosti“ o kojima bi sud koji odlučuje o prijedlogu za otvaranje sekundarnog postupka trebao voditi računa.

               63

               Slijedom toga, s obzirom na to da Uredba ne sadrži odredbe koje u određenim okolnostima propisuju ili zabranjuju sudu koji odlučuje o otvaranju sekundarnog postupka, odgovor na pitanje raspolaže li taj sud diskrecijskom ovlašću u tom pogledu, na temelju koje može uzeti u obzir razloge svrhovitosti, ovisi o nacionalnom pravu države članice na čijem je državnom području zatraženo otvaranje tog postupka.

               64

               Međutim, s tim u svezi treba, kao prvo, napomenuti da države članice pri utvrđivanju pretpostavki za otvaranje sekundarnog postupka moraju poštovati pravo Unije, a posebno opća načela prava Unije, kao i odredbe Uredbe (vidjeti u tom smislu presudu Deutsche Lufthansa, C‑109/09, EU:C:2011:129, t. 37. i navedenu sudsku praksu). Stoga države članice ne mogu propisati pretpostavke za otvaranje sekundarnog postupka koje bi suprotno načelu nediskriminacije pravile razliku između vjerovnikâ koji predlažu otvaranje tog postupka ovisno o njihovom domicilu ili sjedištu.

               65

               Kao drugo, kada sud koji odlučuje o prijedlogu za otvaranje sekundarnog postupka primjenjuje svoje nacionalno pravo, on mora voditi računa o ciljevima koji se žele ostvariti propisivanjem mogućnosti otvaranja takvog postupka, kako su navedeni u točki 34. ove presude.

               66

               Kao treće, treba istaknuti da nakon otvaranja sekundarnog postupka, sud koji je otvorio taj postupak mora uzeti u obzir ciljeve glavnog postupka i voditi računa o strukturi Uredbe poštujući pritom načelo lojalne suradnje (presuda Bank Handlowy i Adamiak, EU:C:2012:739, t. 63.).

               67

               Uzimajući u obzir sva prethodna razmatranja i činjenicu da je kod glavnog postupka riječ o likvidacijskom postupku, na treće pitanje valja odgovoriti da Uredbu treba tumačiti tako da o nacionalnom pravu države članice na čijem je državnom području zatraženo otvaranje sekundarnog postupka ovisi može li sud koji je zaprimio prijedlog za otvaranje tog postupka uzeti u obzir kriterije svrhovitosti. Pri utvrđivanju pretpostavki za otvaranje takvog postupka države članice moraju, međutim, poštovati pravo Unije, a posebno opća načela prava Unije, kao i odredbe Uredbe.

         Troškovi

               68

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 3. stavak 2. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1346/2000 od 29. svibnja 2000. o stečajnom postupku treba tumačiti tako da se u slučaju likvidacijskog postupka protiv društva u državi članici u kojoj ono nema svoje sjedište može protiv tog društva voditi i sekundarni stečajni postupak u drugoj državi članici u kojoj ono ima sjedište i pravnu osobnost.

                           2.

                           Članak 29. točku (b) Uredbe br. 1346/2000 treba tumačiti tako da se pitanje koja je osoba ili tijelo ovlašteno podnijeti prijedlog za otvaranje sekundarnog stečajnog postupka mora ocijeniti na temelju nacionalnog prava države članice na čijem se državnom području predlaže otvaranje toga postupka. Pravo na podnošenje prijedloga za otvaranje sekundarnog stečajnog postupka ne može se, međutim, ograničiti samo na vjerovnike s domicilom ili sjedištem društva u državi članici na čijem državnom području se nalazi dotična poslovna jedinica ili pak samo na vjerovnike čija je tražbina nastala u vezi s poslovanjem navedene poslovne jedinice.

                           3.

                           Budući da je kod glavnog stečajnog postupka riječ o likvidacijskom postupku, Uredbu br. 1346/2000 treba tumačiti tako da o nacionalnom pravu države članice na čijem je državnom području zatraženo otvaranje sekundarnog stečajnog postupka ovisi može li sud koji je zaprimio prijedlog za otvaranje tog postupka uzeti u obzir kriterije svrhovitosti. Pri utvrđivanju pretpostavki za otvaranje takvog postupka države članice moraju, međutim, poštovati pravo Unije, a posebno opća načela prava Unije, kao i odredbe Uredbe br. 1346/2000.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


Presuda Suda (prvo vijeće) od 28. rujna 2006.#Kazneni postupak protiv Giuseppe Francesco Gasparini i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku: Audiencia Provincial de Málaga - Španjolska.#Predmet C-467/04.


Presuda Službeničkog suda (treće vijeće) od 5. veljače 2016. # Adrian Barnett i Sven-Ole Mogensen protiv Europske komisije. # Predmet F-56/15.


Presuda Prvostupanjskog suda (drugo vijeće) od 17. listopada 2006. # André Bonnet protiv Suda Europskih zajednica. # Dužnosnici - Zapošljavanje - Akt kojim se nanosi šteta. # Predmet T-406/04.


Presuda Suda (peto vijeće) od 25. listopada 2007. # Komisija Europskih zajednica protiv Helenske Republike. # Povreda obveze države članice - Direktiva 91/271/EEZ - Članci 3. i 4. # Predmet C-440/06.


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 17. svibnja 2017.#Association française des entreprises privées (AFEP) i dr. protiv Ministre des finances et des comptes publics.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Conseil d'État.#Zahtjev za prethodnu odluku – Zajednički sustav oporezivanja koji se primjenjuje na matična društva i društva kćeri iz različitih država članica – Direktiva 2011/96/EU – Sprečavanje dvostrukog oporezivanja – Dodatni doprinos od 3 % na porez na dobit pravnih osoba.#Predmet C-365/16.

text:
PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
17. svibnja 2017.(*)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Zajednički sustav oporezivanja koji se primjenjuje na matična društva i društva kćeri iz različitih država članica – Direktiva 2011/96/EU – Sprečavanje dvostrukog oporezivanja – Dodatni doprinos od 3 % na porez na dobit pravnih osoba”
U predmetu C‑365/16,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Conseil d'État (Državno vijeće, Francuska), odlukom od 27. lipnja 2016., koju je Sud zaprimio 4. srpnja 2016., u postupku

Association française des entreprises privées (AFEP),

Axa SA,

Compagnie générale des établissements MichelinSCA,

Danone SA,

ENGIE SA, prije GDF Suez,

Eutelsat Communications SA,

LVMH Moët Hennessy‑Louis Vuitton SE,

Orange SA,

Sanofi SA,

Suez Environnement Company SA,

Technip SA,

Total SA,

Vivendi SA,

Eurazeo SA,

Safran SA,

Scor SE,

Unibail‑Rodamco SE,

Zodiac Aerospace SA,

protiv

Ministre des Finances et des Comptes publics,

SUD (prvo vijeće),
u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, E. Regan, J.-C. Bonichot, A. Arabadjiev i C. G. Fernlund (izvjestitelj), suci,
nezavisni odvjetnik: E. Tanchev,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani postupak,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–        za Association française des entreprises privées (AFEP), Axa SA, Compagnie générale des établissements Michelin SCA, Danone SA, ENGIE SA, prije GDF Suez, Eutelsat Communications SA, LVMH Moët Hennessy‑Louis Vuitton SE, Orange SA, Sanofi SA, Suez Environnement Company SA, Technip SA, Total SA, Vivendi SA, Eurazeo SA, Safran SA, Scor SE, Unibail‑Rodamco SE i Zodiac Aerospace SA, G. Blanluet, N. de Boynes i S. Austry, avocats,
–        za francusku vladu, D. Colas i S. Ghiandoni, u svojstvu agenata,
–        za belgijsku vladu, C. Pochet i M. Jacobs, u svojstvu agenata,
–        za Europsku komisiju, N. Gossement i W. Roels, u svojstvu agenata,
odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
donosi sljedeću

Presudu

1        Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 4. stavka 1. točke (a) i članka 5. Direktive Vijeća 2011/96/EU od 30. studenoga 2011. o zajedničkom sustavu oporezivanja koji se primjenjuje na matična društva i društva kćeri iz različitih država članica (SL 2011., L 345, str. 8.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 2., str. 218.), kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 2014/86/EU 8. srpnja 2014. (SL 2014., L 219, str. 40.) (u daljnjem tekstu: Direktiva o matičnim društvima i društvima kćerima).

2        Zahtjev je upućen u okviru spora između Association française des entreprises privées (AFEP) i 17 društava (u daljnjem tekstu: AFEP i dr.), s jedne strane, i ministre des Finances et des Comptes publics (ministar za javne financije, Francuska), s druge strane, u vezi s tužbom za poništenje upravne doktrine koja se odnosi na dodatni doprinos na porez na dobit kojem podliježe matično društvo rezident prilikom podjele dobiti, uključujući dobiti njegovih društava kćeri nerezidenata.
 Pravni okvir

 Pravo Unije

3        U skladu s uvodnom izjavom 3. Direktive o matičnim društvima i društvima kćerima, cilj je te direktive izuzeti dividende i druge raspodjele dobiti koje plaćaju društva kćeri svojim matičnim društvima od poreza po odbitku te ukloniti dvostruko oporezivanje takvog dohotka na razini matičnog društva.

4        Uvodne izjave 7. i 9. te direktive glase:
„(7)      Kada matično društvo, na temelju povezanosti sa svojim društvom kćeri, prima raspodijeljenu dobit, država članica iz koje je matično društvo mora se suzdržati od oporezivanja takvih dobiti, ili oporezovati takve dobiti te istodobno odobriti matičnom društvu da odbije od iznosa porezne obveze onaj dio poreza na dobit koji plaća društvo kći, a koji se odnosi na te dobiti.
[…]
(9)      Plaćanje raspodjele dobiti i njihovog primitka [stalnoj poslovnoj jedinici] matičnog društva treba dati poticaj istom postupanju kakvo je ono koje se primjenjuje između društva kćeri i matičnog društva. To bi trebalo uključiti situaciju kada su matično društvo i njegovo društvo kći u istoj državi članici a [stalna poslovna jedinica] se nalazi u drugoj državi članici. S druge strane, čini se da se situacije kada su [stalna poslovna jedinica] i društvo kći smješteni u istoj državi članici mogu, ne dovodeći u pitanje primjenu načela Ugovora, riješiti na temelju nacionalnog zakonodavstva predmetne države članice.”

5        Članak 4. stavci 1. i 3. navedene direktive predviđa:
„1.      Kada matično društvo ili njegova stalna poslovna jedinica na temelju povezivanja matičnog društva sa svojim društvom kćeri prima raspodijeljenu dobit, država članica matičnog društva i država članica njegove stalne poslovne jedinice, osim kada je društvo kći likvidirano:
(a)      suzdržavaju se od oporezivanja takvih dobiti ako ih društvo kći ne može odbiti, a oporezuju takve dobiti ako ih društvo kći može odbiti; ili
(b)      oporezuje takve dobiti pri čemu ovlašćuje matično društvo i stalnu poslovnu jedinicu da odbiju od iznosa porezne obveze dio poreza na dobit pravnih osoba koji se odnosi na tu dobit i koji je isplatilo društvo kći i njegova društva kćeri nižeg ranga, pod uvjetom da svaki dio trgovačkog društva i njegovog društva kćeri nižeg ranga potpada pod odredbe utvrđene u članku 2. i ispunjava zahtjeve propisane u članku 3. do granice iznosa odgovarajuće obračunate porezne obveze.
[…]
3.      Svaka država članica zadržava mogućnost da odluči da se troškovi koji se odnose na udio kapitala i gubici koji proizlaze iz raspodjele dobiti društva kćeri, ne odbijaju od oporezive dobiti matičnog društva.
Kada su u takvom slučaju troškovi upravljanja koji se odnose na udio kapitala utvrđeni paušalno, određeni iznos ne smije prelaziti 5 % dobiti koju raspodjeljuje društvo kći.”

6        Članak 5. Direktive o matičnim društvima i društvima kćerima određuje:
„Dobit koju društvo kći raspodjeljuje svojem matičnom društvu izuzeta je od plaćanja poreza po odbitku.”
 Francusko pravo

7        Iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da se u pogledu poreznog tretmana dobiti koje ulaze u područje primjene Direktive o matičnim društvima i društvima kćerima Francuska Republika odlučila za sustav izuzeća od oporezivanja, uz iznimku nametanja udjela za troškove i ostale pristojbe, paušalno utvrđenog u visini od 5 %, a koji čini troškove i pristojbe koje snosi matično društvo te se odnosi na njegov udio u kapitalu društva kćeri koje je raspodijelilo dobiti. Tako su navedene dobiti izuzete od oporezivanja u visini od 95 %.

8        Članak 235.ter ZCA codea général des impôts (Opći porezni zakonik, u daljnjem tekstu: CGI) određuje:
„I. Francuska i strana društva i subjekti koji podliježu porezu na dobit u Francuskoj, osim subjekata za zajednička ulaganja navedenih u stavku II. članka L. 214‑1 codea monétaire et financier (Monetarni i financijski zakonik) kao i onih koji odgovaraju definiciji mikro, malih i srednjih poduzeća navedenih u Prilogu I. Uredbi Komisije (EU) br. 651/2014 od 17. lipnja 2014. o ocjenjivanju određenih kategorija potpora spojivima s unutarnjim tržištem u primjeni članaka 107. i 108. Ugovora, podliježu dodatnom doprinosu na taj porez na osnovi iznosa koje raspodjeljuju u smislu članaka 109. do 117. ovog zakonika.
Doprinos iznosi 3 % raspodijeljenih iznosa […]
[…]”
 Glavni postupak i prethodna pitanja

9        AFEP i dr. podnijeli su Conseilu d’État (Državno vijeće, Francuska) tužbu za poništenje upravne doktrine, osobito točke 70. upute BOI‑IS‑AUT‑30‑20160302 (Bulletin officiel des finances publiques‑impôts, 2. ožujka 2016.), koja se odnosi na dodatni doprinos na porez na dobit na osnovi raspodijeljenih iznosa (u daljnjem tekstu: dodatni doprinos) koji je predviđen člankom 235.ter ZCA CGI‑ja.

10      U prilog osnovanosti te tužbe AFEP i dr. istaknuli su prioritetno pitanje ustavnosti na temelju članka 61‑1 Ustava. Također su istaknuli da je dodatni doprinos protivan ponajprije članku 4. stavku 1. Direktive o matičnim društvima i društvima kćerima i, podredno, članku 5. navedene direktive.

11      Ministre des Finances et des Comptes publics (ministar za javne financije) tvrdi da razlozi koje su istaknuli AFEP i dr. nisu osnovani.

12      Sud koji je uputio zahtjev smatra da je tumačenje predmetnih odredaba prava Unije odlučujuće za njegovu odluku o upućivanju prioritetnog pitanja ustavnosti Conseilu constitutionnel (Ustavno vijeće, Francuska). S jedne strane, on pojašnjava da dodatnom doprinosu na porez na dobit podliježu društva i subjekti koji su primili dobiti od udjela u svojim društvima kćerima prilikom njihove raspodjele. Osim toga, načini naplate i potraživanja koji se primjenjuju na taj dodatni doprinos i oni koji su predviđeni za porez na dobit su istovjetni.

13      Nasuprot tomu, oporezivi događaj tog dodatnog doprinosa različit je od onoga poreza na dobit, s obzirom na to da se doprinos ne primjenjuje prilikom primitka dividendi, nego u trenutku kad ih društvo koje ih je primilo raspodjeljuje.

14      On također navodi da je porezna osnovica tog istog dodatnog doprinosa, koji osobito uključuje raspodijeljenu dobit iz dobiti raspoređenih u rezervu, različita od osnovice poreza na dobit. U tim okolnostima, pitanje je li dodatni doprinos oporezivanje dobiti koje je protivno članku 4. stavku 1. točki (a) Direktive o matičnim društvima i društvima kćerima prema mišljenju tog suda čini ozbiljnu poteškoću.

15      S druge strane, navedeni sud navodi da se – uzimajući u obzir okolnost da je oporezivi događaj tog dodatnog doprinosa isplata dividendi, da njegovu poreznu osnovicu čini iznos isplaćenih dividendi, da mu podliježe društvo koje raspodjeljuje dividende i da nije predviđen porezni kredit u korist dioničara – s obzirom na kriterije koje je Sud utvrdio u svojoj presudi od 26. lipnja 2008., Burda (C‑284/06, EU:C:2008:365), ne čini da navedeni dodatni doprinos ima značajke poreza po odbitku. Međutim, imajući u vidu presudu od 4. listopada 2001., Athinaïki Zythopoiïa (C‑294/99, EU:C:2001:505), sud koji je uputio zahtjev pita se, u slučaju da dodatni doprinos nije porez koji je zabranjen člankom 4. stavkom 1. točkom (a) te direktive, ne može li ga se smatrati „porezom po odbitku” od kojeg valja izuzeti raspodijeljenu dobit na temelju članka 5. navedene direktive.

16      U tim je okolnostima Conseil d’État (Državno vijeće) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.      Protivi li se članku 4. Direktive o matičnim društvima i društvima kćerima, a posebice njegovu stavku 1. točki (a), porez poput onoga iz članka 235.ter ZCA Općeg poreznog zakonika, koji se naplaćuje kada društvo koje je obveznik poreza na dobit u Francuskoj raspodijeli dobit i čiju poreznu osnovicu čine raspodijeljeni iznosi?
2.      Ako je odgovor na prvo pitanje niječan, treba li porez poput onoga iz članka 235.ter ZCA Općeg poreznog zakonika smatrati ‚porezom po odbitku’ od kojega je izuzeta dobit koju raspodjeljuje društvo kći na temelju članka 5. Direktive?”
 Zahtjev za otvaranje usmenog dijela postupka

17      Dopisom od 31. ožujka 2017. francuska vlada zatražila je otvaranje usmenog dijela postupka, u biti zbog toga što se nije raspravljalo o primjeni u glavnom postupku rješenja koja su predložena u mišljenju nezavisne odvjetnice Kokott u predmetu X (C‑68/15, EU:C:2016:886).

18      U tom pogledu članak 83. Poslovnika Suda propisuje da Sud može u svakom trenutku, nakon što sasluša nezavisnog odvjetnika, odrediti otvaranje ili ponovno otvaranje usmenog dijela postupka, osobito ako smatra da stvar nije dovoljno razjašnjena ili ako stranka iznese, po zatvaranju tog dijela postupka, novu činjenicu koja je takve prirode da ima odlučujući utjecaj na odluku Suda, ili pak ako je u predmetu potrebno odlučiti na temelju argumenta o kojem se nije raspravljalo među strankama.

19      U ovom slučaju Sud, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, smatra da raspolaže svim informacijama potrebnima za donošenje odluke u ovom predmetu. Stoga nema mjesta određivanju otvaranja usmenog dijela postupka.
 O prethodnim pitanjima

 Prvo pitanje

20      Prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 4. stavak 1. točku (a) Direktive o matičnim društvima i društvima kćerima tumačiti na način da se toj odredbi protivi porezna mjera koju propisuje država članica matičnog društva kao što je ona o kojoj je riječ u glavnom postupku, kojom se predviđa ubiranje poreza kada matično društvo raspodjeljuje dividende i čiju poreznu osnovicu čini iznos raspodijeljenih dividendi, uključujući one koje proizlaze od društava kćeri nerezidenata tog društva.

21      Iz uvodne izjave 3. Direktive o matičnim društvima i društvima kćerima proizlazi da ta direktiva slijedi cilj uklanjanja dvostrukog oporezivanja dobiti koju društvo kći raspodjeljuje matičnom društvu na razini matičnog društva.

22      U tu svrhu, članak 4. stavak 1. Direktive o matičnim društvima i društvima kćerima ostavlja državama članicama izbor između dvaju sustava, to jest sustava izuzeća i sustava uračunavanja. Naime, sukladno uvodnim izjavama 7. i 9. te direktive, ta odredba navodi da – kada matično društvo ili njegova stalna poslovna jedinica na temelju povezivanja matičnog društva sa svojim društvom kćeri prima raspodijeljenu dobit, država članica matičnog društva i država članica njegove stalne poslovne jedinice, osim kada je društvo kći likvidirano, suzdržava se od oporezivanja takvih dobiti ako ih društvo kći ne može odbiti, a oporezuje takve dobiti ako ih društvo kći može odbiti, ili oporezuje takve dobiti dopuštajući matičnom društvu i stalnoj poslovnoj jedinici da odbiju od iznosa porezne obveze dio poreza na dobit pravnih osoba koji se odnosi na tu dobit i koji je isplatilo društvo kći i njegova društva kćeri nižeg ranga (današnja presuda, X, C‑68/15, t. 71. i navedena sudska praksa).

23      Međutim, stavak 3. tog članka 4. određuje da države članice zadržavaju mogućnost da odluče da se troškovi koji se odnose na udio u kapitalu i gubici koji proizlaze iz raspodjele dobiti društva kćeri ne odbijaju od oporezive dobiti matičnog društva. Iz te odredbe također proizlazi da, kada su u takvom slučaju troškovi upravljanja koji se odnose na udio u kapitalu utvrđeni paušalno, određeni iznos ne smije prelaziti 5 % dobiti koju raspodjeljuje društvo kći.

24      Tako se člankom 4. te direktive nastoji izbjeći da se dobit koju matičnom društvu raspodjeljuje društvo kći nerezident prvo oporezuje kao dobit društva kćeri u državi u kojoj je rezident, a zatim kao dobit matičnog društva u državi u kojoj je rezident.

25      U ovom slučaju, s jedne strane, valja istaknuti, kao što je to navedeno u točki 7. ove presude, da se Francuska Republika odlučila za izuzeće od oporezivanja dobiti od društva kćeri nerezidenta u visini od 95 %.

26      S druge strane, potrebno je istaknuti da, s obzirom na to da poreznu osnovicu za dodatni doprinos na porez na dobit čine dividende koje raspodjeljuje matično društvo, ona također može obuhvaćati dobit od društava kćeri tog matičnog društva koja imaju sjedište u drugim državama članicama, što za posljedicu ima to da se na tu dobit primjenjuje porez koji prelazi najviši iznos od 5 %, predviđen u članku 4. stavku 3. Direktive o matičnim društvima i društvima kćerima.

27      Stoga se nameće pitanje je li takvo oporezivanje tih dobiti protivno Direktivi o matičnim društvima i društvima kćerima.

28      Prema mišljenju francuske i belgijske vlade, dobit koju matično društvo raspodjeljuje svojim dioničarima ne ulazi u područje primjene članka 4. stavka 1. točke (a) Direktive o matičnim društvima i društvima kćerima jer se ta odredba primjenjuje samo kada matično društvo prima dobit koju raspodjeljuje njezino društvo kći.

29      Takvo tumačenje ne može se prihvatiti.

30      Kao što to proizlazi iz današnje presude X (C‑68/15, t. 78.), valja utvrditi da takvo tumačenje ne proizlazi ni iz teksta te odredbe ni iz njezina konteksta ili njezinih ciljeva.

31      Sud je u točkama 79. i 80. te presude X, s jedne strane, istaknuo da, predviđajući da se država članica matičnog društva i država članica stalne poslovne jedinice „suzdržavaju od oporezivanja takvih dobiti”, ta odredba državama članicama zabranjuje oporezivanje matičnog društva ili njegove stalne poslovne jedinice na osnovi dobiti koju društvo kći raspodjeljuje svojem matičnom društvu, bez obzira na to je li oporeziv događaj oporezivanja matičnog društva primitak dobiti ili njihova ponovna raspodjela.

32      S druge strane, budući da Direktiva o matičnim društvima i društvima kćerima, u skladu sa svojom uvodnom izjavom 3., slijedi cilj uklanjanja dvostrukog oporezivanja dobiti koju društvo kći raspodjeljuje svojem matičnom društvu na razini matičnog društva, oporezivanje te dobiti koje u odnosu na to društvo provodi država članica matičnog društva u odnosu na to društvo prilikom njezine ponovne raspodjele, koje bi za posljedicu imalo to da navedena dobit podliježe porezu koji prelazi najviši iznos od 5 % predviđen u članku 4. stavku 3. te direktive, dovelo bi do dvostrukog oporezivanja na razini navedenog društva, a koje je protivno toj direktivi.

33      Nadalje, u tom kontekstu valja istaknuti da nije važno je li nacionalna porezna mjera kvalificirana kao porez na dobit. U tom pogledu, dovoljno je utvrditi da primjena članka 4. stavka 1. točke (a) Direktive o matičnim društvima i društvima kćerima nije ograničena na poseban porez. Naime, ta odredba predviđa da se država članica matičnog društva suzdržava od oporezivanja dobiti koju raspodjeljuje njezino društvo kći nerezident. Stoga je cilj navedene odredbe izbjeći to da države članice donose porezne mjere koje dovode do dvostrukog oporezivanja matičnih društava u pogledu tih dobiti.

34      To se utvrđenje ne može dovesti u pitanje točkom 105. presude od 12. prosinca 2006., Test Claimants in the FII Group Litigation (C‑446/04, EU:C:2006:774) jer se u toj točki Sud izjasnio samo u pogledu usklađenosti određenih načina izračuna iznosa predujma poreza na dobit s Direktivom o matičnim društvima i društvima kćerima kada matično društvo ponovno raspodjeljuje dividende koje je primilo od društva kćeri nerezidenta, a ne o usklađenosti, u tom slučaju, ubiranja tog poreza s tom direktivom.

35      S obzirom na prethodno navedeno, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 4. stavak 1. točku (a) Direktive o matičnim društvima i društvima kćerima treba tumačiti na način da mu se protivi porezna mjera koju propisuje država članica matičnog društva kao što je ona o kojoj je riječ u glavnom postupku, kojom je predviđeno ubiranje poreza kada matično društvo raspodjeljuje dividende i čiju poreznu osnovicu čini iznos raspodijeljenih dividendi, uključujući one koje proizlaze od društava kćeri nerezidenata tog društva.
 Drugo pitanje

36      Uzimajući u obzir odgovor na prvo pitanje, na drugo pitanje nije potrebno odgovoriti.
 Troškovi

37      Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

Članak 4. stavak 1. točku (a) Direktive Vijeća 2011/96/EU od 30. studenoga 2011. o zajedničkom sustavu oporezivanja koji se primjenjuje na matična društva i društva kćeri iz različitih država članica, kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 2014/86/EU od 8. srpnja 2014., treba tumačiti na način da mu se protivi porezna mjera koju propisuje država članica matičnog društva kao što je ona o kojoj je riječ u glavnom postupku, kojom je predviđeno ubiranje poreza kada matično društvo raspodjeljuje dividende i čiju poreznu osnovicu čini iznos raspodijeljenih dividendi, uključujući one koje proizlaze od društava kćeri nerezidenata tog društva.

Potpisi

* Jezik postupka: francuski


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 21. studenoga 2013.#Dixons Retail plc protiv Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio First-tier Tribunal (Tax Chamber).#Direktiva 2006/112/EZ – Porez na dodanu vrijednost – Isporuka robe – Pojam – Zlouporaba bankovne kartice.#Predmet C-494/12.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      21. studenoga 2013. (
            *1
         )
      „Direktiva 2006/112/EZ — Porez na dodanu vrijednost — Isporuka robe — Pojam — Zlouporaba bankovne kartice“
      U predmetu C‑494/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio First‑tier Tribunal (Tax Chamber) (Ujedinjena Kraljevina), odlukom od 26. listopada 2012., koju je Sud zaprimio 5. studenoga 2012., u postupku

         Dixons Retail plc

      protiv

         Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta (izvjestiteljica), predsjednica vijeća, J. L. da Cruz Vilaça, G. Arestis, J.-C. Bonichot i A. Arabadjiev, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Dixons Retail plc, A. Brown, advocate,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, A. Robinson, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, R. Lyal, A. Cordewener i C. Soulay, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 14. stavka 1. i članka 73. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između Dixons Retail plc (u daljnjem tekstu: Dixons) i Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (u daljnjem tekstu: Commissioners) vezano uz odbijanje zahtjeva koji je Dixons podnio radi povrata poreza od strane Commissionersa, a odnosi se na porez na dodanu vrijednost (u daljnjem tekstu: PDV) koji je to društvo prijavilo i platilo na transakcije provedene između 13. studenoga 2005. i 30. studenoga 2008.

         Pravni okvir

         Direktiva 77/388/EEZ

               3

               Članak 2. točka 1. Direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet – zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena osnovica za razrezivanje (SL L 145, str. 1., u daljnjem tekstu: Šesta direktiva) određuje:
               „Podliježu [PDV‑u]:

                        1.

                        isporuka robe i pružanje usluge koje obavlja porezni obveznik koji djeluje kao takav unutar države u zamjenu za plaćanje.” [neslužbeni prijevod]

               4

               Članak 5. stavak 1. Direktive navodi:
               „‚Isporuka robe’ znači prijenos prava raspolaganja materijalnom imovinom kao vlasnik.” [neslužbeni prijevod]

               5

               Članak 11. slovo A stavak 1. navedene direktive glasi kako slijedi:
               „Unutar države

                        1.

                        Oporezivi iznos čini:

                                 a)

                                 za isporuku robe i pružanje usluga osim onih navedenih u točkama (b), (c) i (d), sve što čini naknadu koju je dobio ili će dobiti dobavljač ili pružatelj usluga u zamjenu za isporuku od kupca ili neke treće strane, uključujući potpore izravno povezane s cijenom isporuke;

                  [...]” [neslužbeni prijevod]

         Direktiva 2006/112

               6

               Članak 2. stavak 1. točka (a) Direktive 2006/112 predviđa da isporuka robe koju obavlja porezni obveznik koji djeluje kao takav na teritoriju države članice u zamjenu za plaćanje podliježe PDV‑u.

               7

               Članak 14. stavak 1. Direktive određuje:
               „‚Isporuka robe’ znači prijenos prava raspolaganja materijalnom imovinom kao vlasnik.”

               8

               Sukladno članku 73. navedene direktive:
               „U pogledu isporuke robe ili usluga, osim onih iz članaka od 74. do 77., oporezivi iznos uključuje sve što čini naknadu koju je dobio ili će dobiti dobavljač u zamjenu za isporuku od kupca ili neke treće strane, uključujući potpore izravno povezane s cijenom isporuke.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               9

               Dixons je obveznik PDV‑a koji se bavi trgovinom elektroničkim uređajima.

               10

               Dixons je bio povezan s društvom American Express Europe Ltd (u daljnjem tekstu: AmEx) sporazumom na temelju kojega je u slučaju da neki od njegovih klijenata koristi kao sredstvo plaćanja karticu koju je izdao AmEx, Dixons bio obvezan primiti tu karticu, dok se AmEx obvezao da će, pod uvjetom da su poštovani svi propisani postupci, Dixonsu isplatiti cijenu po kojoj je klijent tom karticom kupio robu, nakon odbijanja naknade.

               11

               Kad je riječ o transakcijama plaćenim drugim karticama osim onih koje je izdao AmEx, istovjetan sporazum vezivao je Dixons s društvom National Westminster Bank plc, koje je poslovalo pod imenom Streamline (u daljnjem tekstu: Streamline).

               12

               Nakon što je prijavio i platio PDV koji se odnosi na transakcije provedene između 13. studenoga 2005. i 30. studenoga 2008., Dixons je od Commissionersa zatražio povrat tog poreza, no njegov zahtjev je odbijen.

               13

               Dixons je protiv odluke koju su donijeli Commissioners podnio tužbu pred First‑tier Tribunal (Tax Chamber) kako bi ishodio spomenuti povrat.

               14

               Tužba podnesena pred sudom koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na transakcije plaćene karticom za koje je, iako se kasnije pokazalo da su te transakcije plaćene putem zlouporabljenih kartica, Dixons sukladno postupcima predviđenim sporazumima zaključenim između AmExa i Streamlinea od istih primio isplatu cijene.

               15

               U tom pogledu, iz odluke kojom je sud uputio zahtjev proizlazi da, unatoč zlouporabi kartica, ni AmEx ni Streamline nisu izrvšili radnje radi kompenzacije prema Dixonsu ili pristupili povratu zaduženja po kreditnoj kartici, na što su imali pravo na temelju navedenih sporazuma u slučaju nepoštivanja postupaka koje isti predviđaju. Dakle, Dixons je zadržao isplate koje su izvršili AmeEx i Streamline, a koje su uključivale i jedan dio PDV‑a.

               16

               Pod tim okolnostima First‑tier Tribunal (Tax Chamber) odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li smatrati da se primjenjuje članak 14. stavak 1. Direktive 2006/112 u slučaju kad je do fizičkog prijenosa robe došlo zlouporabom koja se sastoji od korištenja, kao sredstva plaćanja od strane osobe na koju se obavlja prijenos, kartice za koju je ta osoba sa sigurnošću znala da je nije bila ovlaštena koristiti?

                        2.

                        Je li riječ o „prijenos[u] prava raspolaganja materijalnom imovinom kao vlasnik” u smislu članka 14. stavka 1. Direktive 2006/112 u slučaju kad je do prijenosa robe došlo zlouporabom kartice?

                        3.

                        Treba li smatrati da se primjenjuje članak 73. Direktive 2006/112 u slučaju kad je nositelju prijenosa robe plaćeno sukladno sporazumu kojim se treća osoba obvezala izvršiti takva plaćanja na osnovi transakcija plaćenih karticom, čak i kad je primatelj prijenosa sa sigurnošću znao da nije ovlašten koristiti karticu o kojoj je riječ?

                        4.

                        Može li se plaćanje primljeno od strane treće osobe smatrati „naknadom” za isporuku u smislu članka 73. Direktive 2006/112 u slučaju kad je plaćanje izvršila treća osoba na temelju sporazuma sklopljenog s nositeljem prijenosa robe kao posljedica predstavljanja potonjem kartice koju primatelj prijenosa nije bio ovlašten koristiti?”

         O prethodnim pitanjima

               17

               Navedenim pitanjima, koje valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku u osnovi pita predstavlja li fizički prijenos određene robe kupcu koji zlouporabi bankovnu karticu kao sredstvo plaćanja „isporuku robe” u smislu članka 5. stavka 1. Šeste direktive i članka 14. stavka 1. Direktive 2006/112, te predstavlja li plaćanje koje je izvršila treća osoba u okviru takvog prijenosa, sukladno sporazumu sklopljenom između nje i dobavljača robe, kojim se ta treća osoba obvezala platiti dobavljaču robu koju on prodaje kupcima koristeći takvu karticu kao sredstvo plaćanja, „naknadu” u smislu članka 11. slova A stavka 1. točke (a) Šeste direktive i članka 73. Direktive 2006/112.

               18

               Prethodno treba istaknuti da se, s obzirom na to da je Direktiva 2006/112 stupila na snagu 1. siječnja 2007., odredbe navedene direktive primjenjuju samo na transakcije koje čine predmet glavnog postupka, a koje su poduzete nakon tog datuma. Kad je riječ o transakcijama provedenim prije navedenog datuma, treba primijeniti odredbe Šeste direktive. U svrhu davanja odgovora na spomenuta pitanja nije potrebno praviti razliku između odredaba koje proizlaze iz navedenih direktiva jer se za potrebe tumačenja koje treba dati Sud treba smatrati da u bitnome one imaju jednak opseg primjene.

         Postojanje „prijenosa” u smislu članka 5. stavka 1. Šeste direktive i članka 14. stavka 1. Direktive 2006/112

               19

               Prije svega valja podsjetiti da Šesta direktiva i Direktiva 2006/112 uspostavljaju zajednički sustav PDV‑a koji je ponajprije zasnovan na jedinstvenoj definiciji oporezivih transakcija (vidjeti presudu od 12. siječnja 2006., Optigen i dr., C‑354/03, C‑355/03 i C‑484/03, Zb., str. I‑483., točku 36.; presudu od 21. veljače 2006., Halifax i dr., C‑255/02, Zb., str. I‑1609., točku 48.; te presudu od 20. lipnja 2013., Newey, C‑653/11, točku 39.).

               20

               S tim u vezi, iz ustaljene prakse Suda proizlazi da se pojam „isporuka robe” iz članka 5. stavka 1. Šeste direktive i članka 14. stavka 1. Direktive 2006/112 ne odnosi na prijenos vlasništva u oblicima predviđenim mjerodavnim nacionalnim pravom, nego da uključuje sve transakcije prijenosa materijalne imovine od strane koja ovlašćuje drugu stranu da njome faktično raspolaže kao da je ona vlasnik tog dobra (vidjeti presudu od 14. srpnja 2005., British American Tobacco i Newman Shipping, C‑435/03, Zb., str. I‑7077., točku 35.; gore spomenutu presudu Optigen i dr., točku 39.; gore spomenutu presudu Halifax i dr., točku 51.; presudu od 3. lipnja 2010., De Fruytier, C‑237/09, Zb., str. I‑4985., točku 24., i presudu od 18. srpnja 2013., Evita‑K, C‑78/12, točku 33.).

               21

               Jednako tako, Sud je već ranije smatrao da spomenuti pojam ima objektivno svojstvo i da se primjenjuje neovisno o ciljevima i rezultatima transakcija o kojima je riječ, bez postojanja obveze za poreznu administraciju da provodi istrage kako bi utvrdila namjeru pojedinog poreznog obveznika ili da vodi računa o namjeri operatera koji nije taj porezni obveznik, a koji se javlja u istom dobavnom lancu (u tom smislu vidjeti gore navedenu presudu Optigen i dr., točke 44. do 46. te 51. i 55.; gore navedenu presudu Halifax i dr., točke 56. i 57.; presudu od 6. srpnja 2006., Kittel i Recolta Recycling, C‑439/04 i C‑440/04, Zb., str. I‑6161., točke 41. do 44., kao i gore navedenu presudu Newey, točku 41.).

               22

               Iz navedenog slijedi da transakcije, poput onih o kojima se raspravlja u glavnom postupku, predstavljaju isporuke robe u smislu članka 5. stavka 1. Šeste direktive i članka 14. stavka 1. Direktive 2006/112, sve dok zadovoljavaju objektivne kriterije na kojima se temelji ovaj pojam i ne predstavljaju utaju PDV‑a (u tom smislu vidjeti gore navedenu presudu Optigen i dr., točke 51. i 52., te presudu Halifax i dr., točke 58. i 59.).

               23

               U konkretnom slučaju nije sporno da je Dixons bio vlasnik robe isporučene povodom transakcija o kojima je riječ u glavnom postupku i da je stoga to društvo bilo u mogućnosti prenijeti stjecatelju te robe ovlaštenje da njome raspolaže kao vlasnik.

               24

               Također, ni jedan element iz spisa koji je podnesen Sudu ne ostavlja dvojbu da je Dixons dobrovoljno prenio spomenutu robu dotičnom stjecatelju s ciljem da ovlasti ovog posljednjeg da s njome faktički raspolaže kao da je njezin vlasnik.

               25

               Osim toga, nije razvidno da bi u okviru transakcija o kojima je riječ u glavnom postupku bila počinjena utaja poreza jer iz odluke kojom je postavljen zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da je Dixons pravilno prijavio i platio PDV na navedene transakcije.

               26

               Zlouporaba bankovne kartice kao sredstva plaćanja kod navedenih transakcija ne utječe na činjenicu da se iste mogu kvalificirati kao isporuka robe u smislu Šeste direktive i Direktive 2006/112. Naime, takvo korištenje ne proizlazi iz objektivnih kriterija na kojima se temelji taj pojam, nego iz namjere osobe koja je kao stjecatelj sudjelovala u predmetnim transakcijama kao i iz postupaka koji su poduzeti kako bi se takva namjera ostvarila.

               27

               Stoga valja konstatirati da postoji „prijenos” u smislu članka 5. stavka 1. Šeste direktive i članka 14. stavka 1. Direktive 2006/112, između Dixonsa i njegovih klijenata, čak i ako su ovi posljednji u transakcijama o kojima je riječ u glavnom postupku zlouporabili bankovnu karticu kao sredstvo plaćanja radi isplate cijene robe koju je isporučio Dixons.

               28

               U tom pogledu treba dodati da, suprotno onome što je tvrdio Dixons, slučaj poput ovoga o kojem je riječ u glavnom postupku treba razlikovati od slučaja krađe robe koji ne spada u pojam „isporuke robe” u smislu Šeste direktive i Direktive 2006/112 (vidjeti gore navedenu presudu British American Tobacco i Newman Shipping, točku 33.).

               29

               Naime, krađa robe nema za posljedicu davanje ovlasti počinitelju da robom raspolaže pod istim uvjetima kao i njezin vlasnik. Krađom se stoga ne može smatrati obavljanje prijenosa između strane koja je žrtva i počinitelja kažnjivog djela u smislu članka 5. stavka 1. Šeste direktive i članka 14. stavka 1. Direktive 2006/112 (vidjeti gore navedenu presudu British American Tobacco i Newman Shipping, točku 36.).

               30

               Osim toga, krađa robe po definiciji ne dovodi do ikakve financijske naknade u korist osobe koja je žrtva krađe. Ona se kao takva stoga ne može smatrati isporukom robe koja se obavlja „u zamjenu za plaćanje” u smislu članka 2. točke 1. Šeste direktive i članka 2. stavka 1. točke (a) Direktive 2006/112 (vidjeti gore navedenu presudu British American Tobacco i Newman Shipping, točku 32.).

         Postojanje „naknade” u smislu članka 11. slova A stavka 1. točke (a) Šeste direktive i članka 73. Direktive 2006/112

               31

               Kad je riječ o pitanju predstavljaju li, u okviru transakcija o kojima se raspravlja u glavnom postupku, plaćanja koja su obavili AmEx i Streamline na osnovi sporazuma koje su sklopili s Dixonsom, „naknadu” u smislu članka 11. slova A stavka 1. točke (a) Šeste direktive i članka 73. Direktive 2006/112, treba podsjetiti da u okviru sustava PDV‑a oporezive transakcije pretpostavljaju da između strana postoji transakcija koja sadrži odredbu o cijeni ili protuvrijednosti. Tako porezna osnovica ne postoji, pa isporuka robe ni nije predmet PDV‑a, kad se činidba dobavljača sastoji isključivo od isporuke robe bez izravne naknade (za pružanje usluga vidjeti osobito presudu od 3. ožujka 1994., Tolsma, C‑16/93, Zb., str. I‑743., točku 12. i presudu od 27. listopada 2011., GFKL Financial Services, C‑93/10, Zb., str. I‑10791., točku 17.).

               32

               U tom kontekstu Sud je smatrao da je isporuka robe obavljena „u zamjenu za plaćanje” u smislu članka 2. točke 1. Šeste direktive i članka 2. stavka 1. točke (a) Direktive 2006/112, pa je time i oporeziva, samo ako između dobavljača i korisnika postoji pravni odnos tijekom kojeg su izmijenjene uzajamne činidbe, pri čemu naknada koju naplaćuje dobavljač predstavlja stvarnu protuvrijednost robe koja je isporučena korisniku (za pružanje usluga vidjeti osobito gore navedenu presudu Tolsma, točku 14. i presudu GFKL Financial Services, točku 18.).

               33

               Naime, poreznu osnovicu za isporuku robe predstavlja sve ono što je primljeno na ime naknade za isporučenu robu (za pružanje usluga vidjeti osobito gore navedenu presudu Tolsma, točku 13. i presudu od 29. srpnja 2010., Astra Zeneca UK, C‑40/09, Zb., str. I‑7505., točku 28.), tako da je takva isporuka obavljena „u zamjenu za plaćanje” u smislu članka 2. točke 1. Šeste direktive i članka 2. stavka 1. točke (a) Direktive 2006/112, ako postoji izravna veza između isporučene robe i primljene protuvrijednosti (vidjeti presudu od 7. listopada 2010., Loyalty Management UK i Baxi Group, C‑53/09 i C‑55/09, Zb., str. I‑9187., točku 51., kao i presudu od 8. studenoga 2012., Profitube, C‑165/11, točku 51.).

               34

               Kad kupac cijenu robe plaća kreditnom karticom, izravno su prisutne dvije transakcije: i to, s jedne strane, prodaja te robe od strane dobavljača koji u ukupnu traženu cijenu uračunava i PDV koji će platiti dotični kupac kao krajnji potrošač, a koji će za račun poreznog tijela primiti dobavljač, i, s druge strane, usluge koje izdavatelj kartice pruža dotičnom dostavljaču. Cilj ove posljednje činidbe je osiguranje plaćanja robe koja je kupljena posredstvom kartice, promocija poslovanja dobavljača kroz mogućnost stjecanja novih klijenata, moguće oglašavanje u korist dobavljača ili drugi različiti ciljevi (vidjeti presudu od 25. svibnja 1993., Bally, C‑18/92, Zb., str. I‑2871., točku 9.).

               35

               U tom pogledu, činjenica da kupac dogovorenu cijenu nije platio izravno dobavljaču, nego posredstvom izdavatelja kartice, kao ni korišteni načini plaćanja u odnosu između kupca i dobavljača ne mogu izmijeniti poreznu osnovicu. Ni Šesta direktiva ni Direktiva 2006/112 za isporuku robe ili pružanje usluge koje je obavljeno u zamjenu za plaćanje ne zahtijevaju da se naknada za takvu isporuku ili pruženu uslugu primi izravno od osobe kojoj je ista upućena. Naime, prema članku 11. slovu A stavku 1. točki (a) Šeste direktive i članku 73. Direktive 2006/112, plaćanje naknade za isporuku robe može obaviti ne samo kupac nego i treća osoba, u ovom slučaju izdavatelj kartice (vidjeti gore navedenu presudu Bally, točku 16. i 17., kao i presudu Loyalty Management UK i Baxi Group, točku 56.).

               36

               Stoga se iz činjenice da su plaćanje cijene robe koju je isporučio Dixons u okviru transakcija o kojima je riječ u glavnom postupku obavile treće osobe, odnosno u konkretnom slučaju AmEx i Streamline, ne može izvući zaključak da to plaćanje ne predstavlja naknadu koju je Dixons primio za isporuku navedene robe.

               37

               Također, s obzirom na to da je Sudu iz spisa razvidno da je Dixons postupao u skladu s postupcima predviđenim sporazumima koje je zaključio s AmEx‑om i Streamlineom, te s obzirom na to da prodaje koje su predmet glavnog postupka pored toga zadovoljavaju objektivne kriterije na kojima se temelji pojam „isporuka robe” u smislu Šeste direktive i Direktive 2006/112, činjenica da se kasnije pokazalo da su te prodaje obavljene posredstvom zlouporabljenih kartica, ne može imati za posljedicu to da plaćanje cijene navedenih kupoprodaja ne predstavlja naknadu koju je Dixons primio na temelju istih.

               38

               Pod tim okolnostima na postavljena pitanja valja odgovoriti da članak 2. točku 1., članak 5. stavak 1. i članak 11. slovo A stavak 1. točku (a) Šeste direktive kao i članak 2. stavak 1. točku (a), članak 14. stavak 1. i članak 73. Direktive 2006/112 treba tumačiti u smislu da, u okolnostima poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, fizički prijenos robe na kupca koji zlouporabi bankovnu karticu kao sredstvo plaćanja predstavlja „isporuku robe” u smislu već spomenutog članka 2. točke 1., članka 5. stavka 1., članka 2. stavka 1. točke (a) i članka 14. stavka 1., te da plaćanje koje izvrši treća osoba u okviru takvog prijenosa sukladno sporazumu zaključenom između nje i dobavljača navedene robe, kojim se ta treća osoba obvezuje dobavljaču platiti robu koju je on prodao kupcima koristeći takvu karticu kao sredstvo plaćanja, predstavlja „naknadu” u smislu spomenutog članka 11. slova A stavka 1. točke (a) i članka 73.

         Troškovi

               39

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                     Članak 2. točku 1., članak 5. stavak 1. i članak 11. slovo A stavak 1. točku (a) Šeste direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet – zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena osnovica za razrezivanje, kao i članak 2. stavak 1. točku (a), članak 14. stavak 1. i članak 73. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost, treba tumačiti u smislu da u okolnostima poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku fizički prijenos robe na kupca koji zlouporabi bankovnu karticu kao sredstvo plaćanja predstavlja „isporuku robe” u smislu već spomenutog članka 2. točke 1., članka 5. stavka 1., članka 2. stavka 1. točke (a) i članka 14. stavka 1., te da plaćanje koje izvrši treća osoba u okviru takvog prijenosa sukladno sporazumu zaključenom između nje i dobavljača navedene robe, kojim se ta treća osoba obvezuje dobavljaču platiti robu koju je on prodao kupcima koristeći takvu karticu kao sredstvo plaćanja predstavlja „naknadu” u smislu članka 11. slova A stavka 1. točke (a) i članka 73.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski