title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 27. lipnja 2018.#Turbogás - Produtora Energética SA protiv Autoridade Tributária e Aduaneira.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa).#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2003/96/EZ – Oporezivanje energenata i električne energije – Članak 21. stavak 5. treći podstavak – Subjekt koji proizvodi električnu energiju za vlastitu uporabu – Mali proizvođači električne energije – Članak 14. stavak 1. točka (a) – Energenti koji se koriste za proizvodnju električne energije – Obveza oslobođenja.#Predmet C-90/17.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      27. lipnja 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2003/96/EZ – Oporezivanje energenata i električne energije – Članak 21. stavak 5. treći podstavak – Subjekt koji proizvodi električnu energiju za vlastitu uporabu – Mali proizvođači električne energije – Članak 14. stavak 1. točka (a) – Energenti koji se koriste za proizvodnju električne energije – Obveza oslobođenja”
      U predmetu C‑90/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunal Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa) (Arbitražni porezni sud (Centar za upravnu arbitražu), Portugal), odlukom od 31. siječnja 2017., koju je Sud zaprimio 21. veljače 2017., u postupku

         Turbogás – Produtora Energética SA

      protiv

         Autoridade Tributária e Aduaneira,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, C. G. Fernlund, J.-C. Bonichot, A. Arabadjiev i E. Regan (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Turbogás – Produtora Energética SA, J. P. Lampreia, advogado,

               –

               za portugalsku vladu, L. Inez Fernandes, M. Figueiredo, N. Vitorino i S. Jaulino, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, M. Afonso i F. Tomat, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 7. ožujka 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 21. stavka 5. trećeg podstavka Direktive Vijeća 2003/96/EZ od 27. listopada 2003. o restrukturiranju sustava Zajednice za oporezivanje energenata i električne energije (SL 2003., L 283, str. 51.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 2., str. 75.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društva Turbogás – Produtora Energética SA (u daljnjem tekstu: Turbogás) i Autoridade Tributária e Aduaneira (Porezna i carinska uprava, Portugal) u vezi s ponovnim obračunom poreza na električnu energiju koju je za vlastitu uporabu potrošilo društvo Turbogás.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               U uvodnim izjavama 2. do 5. i 24. Direktive 2003/96 navodi se:

                        „2.

                        Nedostatak propisa Zajednice kojima se utvrđuju najniže stope oporezivanja električne energije i energenata, osim mineralnih ulja, mogao bi negativno djelovati na pravilno funkcioniranje unutarnjega tržišta.

                        3.

                        Pravilno funkcioniranje unutarnjega tržišta i ostvarivanje ciljeva ostalih politika Zajednice zahtijeva da se na razini Zajednice utvrde najniže razine oporezivanja većine energenata, uključujući električnu energiju, prirodni plin i ugljen.

                        4.

                        Značajne razlike u oporezivanju energije, koje države članice primjenjuju na nacionalnoj razini, mogle bi se pokazati štetnima za pravilno funkcioniranje unutarnjega tržišta.

                        5.

                        Utvrđivanjem odgovarajućih najnižih stopa oporezivanja na razini Zajednice omogućit će se smanjenje postojećih razlika među nacionalnim stopama oporezivanja.

                  […]

                        24.

                        Državama članicama treba dozvoliti primjenu određenih drugih oslobođenja ili sniženih razina oporezivanja kad to ne utječe na pravilno funkcioniranje unutarnjeg tržišta i ne uzrokuje narušavanje konkurentnosti.”

               4

               Članak 14. stavak 1. točka (a) navedene direktive propisuje:
               „1.   Osim općih odredaba predviđenih u Direktivi [Vijeća] 92/12/EEZ [od 25. veljače 1992. o općim aranžmanima za proizvode koji podliježu trošarinama te o posjedovanju, kretanju i praćenju takvih proizvoda (SL 1992., L 76, str. 1.), kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 2000/47/EZ od 20. srpnja 2000. (SL 2000., L 193, str. 73.)] o uporabama oporezivih proizvoda kad se ti proizvodi oslobađaju od poreza te ne dovodeći u pitanje ostale odredbe Zajednice, države članice oslobađaju od poreza pod uvjetima koje same predvide kako bi osigurale pravilnu i dosljednu primjenu tih oslobođenja i spriječile svaku utaju, izbjegavanje i zlouporabu, sljedeće:

                        (a)

                        energente i električnu energiju koji se koriste za proizvodnju električne energije te električnu energiju koja se koristi za održavanje sposobnosti proizvodnje električne energije. Međutim, države članice mogu zbog politike zaštite okoliša te proizvode oporezivati a da se ne pridržavaju najnižih razina poreza predviđenih u ovoj Direktivi. U tom slučaju oporezivanje tih proizvoda neće se uzimati u obzir za potrebe zadovoljavanja najnižih razina oporezivanja električne energije koje su predviđene u članku 10.”

               5

               Članak 21. stavak 5. Direktive 2003/96 određuje:
               „5.   Za potrebe primjene članaka 5. i 6. Direktive 92/12/EEZ, električna energija i prirodni plin podložni su porezu koji postaje plativ u trenutku isporuke od strane distributera ili preprodavača. Ako se isporuka za potrošnju obavlja u državi članici u kojoj distributer ili preprodavač nemaju sjedište, porez države članice isporuke plaća poduzeće koje mora biti registrirano u državi članici isporuke. Porez se u svim slučajevima tereti i naplaćuje u skladu s postupkom koji utvrđuje svaka pojedina država članica.
               […]
               Subjekt koji proizvodi električnu energiju za vlastitu uporabu smatra se distributerom. Bez obzira na članak 14. stavak 1. točku (a), države članice mogu osloboditi od poreza male proizvođače električne energije pod uvjetom da oporezuju energente koji se koriste za proizvodnju te električne energije.
               […]”

            Portugalsko pravo

               6

               Članak 4. Código dos Impostos Especiais de Consumo (Zakon o trošarinama, u daljnjem tekstu: CIEC) propisuje:
               „1 –   Trošarinama podliježu:
               […]

                        (b)

                        u slučaju isporuke električne energije krajnjem potrošaču, dobavljači, kako su definirani posebnim zakonodavstvom, dobavljači u području elektromobilnosti, proizvođači koji električnu energiju prodaju izravno krajnjim potrošačima, proizvođači za vlastitu potrošnju i potrošači koji električnu energiju kupuju obavljanjem transakcija na organiziranim tržištima;

                  […]”

               7

               U skladu s člankom 7. CIEC‑a:
               „1 –   Oporezivi događaj nastaje proizvodnjom ili uvozom na državno područje proizvoda iz članka 5. kao i njihovim ulaskom na to područje ako dolaze iz druge države članice.
               2 –   Bez obzira na odredbe prethodnog stavka, isporuka dobavljača, kako su definirani posebnim zakonodavstvom, električne energije i prirodnog plina krajnjem potrošaču predstavlja oporezivi događaj.”

               8

               Članak 9. CIEC‑a propisuje:
               „1 –   Za potrebe ovog zakona puštanjem u potrošnju trošarinskih proizvoda smatra se:
               […]

                        g)

                        isporuka električne energije krajnjem potrošaču ili potrošnja za vlastitu uporabu i kupnja električne energije krajnjih kupaca na organiziranim tržištima;

                  […]”

               9

               Članak 88. CIEC‑a glasi:
               „1 –   Porezu na naftne derivate i energente podliježu:
               […]

                        d)

                        električna energija koja spada pod oznaku KN 2716

                  […]
               6 –   Porezu ne podliježu naftni derivati i energenti koji su potrošeni unutar pogona u kojem se proizvode, osim onih koji se koriste za svrhe različite od te proizvodnje.”

               10

               Članak 89. CIEC‑a određuje:
               „1. –   Od poreza su oslobođeni naftni derivati i energenti za koje se utvrdi:
               […]

                        d)

                        da ih za proizvodnju električne energije, električne energije i topline (kogeneracija) ili gradski plin koriste subjekti kojima to predstavlja glavnu djelatnost u pogledu proizvoda koji spadaju pod oznake KN 2701, 2702 i 2704, oznake NC 27101961 do 27101969, oznaku NC 2711;

                  […]
               2 –   Od poreza se oslobađa električna energija za koju se utvrdi da je:

                        a)

                        korištena za proizvodnju električne energije i za održavanje sposobnosti proizvodnje električne energije;

                  […]”

               11

               Članak 96.a CIEC‑a propisuje:
               „1 –   Radi ispunjavanja poreznih obveza utvrđenih ovim zakonom, dobavljači električne energije koji su registrirani i ovlašteni sukladno primjenjivom zakonodavstvu, a koji opskrbljuju krajnje potrošače, uključujući dobavljače električne energije za elektromobilnost, moraju biti registrirani pri nadležnom carinskom uredu.
               […]
               3 –   Količina električne energije koja se prijavljuje kao puštena u potrošnju je količina koja je zaračunana krajnjim potrošačima.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               12

               Društvo Turbogás obavlja djelatnost proizvodnje električne energije iz topline. Ono upravlja elektranom s kombiniranim ciklusom Tapada do Outeiro (Portugal) (u daljnjem tekstu: elektrana). Ta termoelektrana kapaciteta 990 megawatta proizvodi električnu energiju od prirodnog plina i, ako je potrebno, dizela. Proizvodnja elektrane čini oko 9 % proizvedene nacionalne energije.

               13

               U okviru nacionalnog elektroenergetskog sustava društvo Turbogás kvalificirano je kao proizvođač i na njega se u sektoru proizvodnje električne energije primjenjuje redovni sustav pravnih pravila o proizvodnji električne energije.

               14

               U sklopu internog funkcioniranja elektrane potroši se i mali dio električne energije koja se proizvede u postrojenju. Do te potrošnje dolazi tijekom postupka proizvodnje električne energije, čiji je sastavni dio. U razdoblju između 1. siječnja 2012. i 31. prosinca 2013. (u daljnjem tekstu: relevantno razdoblje) društvo Turbogás nije imalo brojače za mjerenje količine električne energije koju je potrošilo za vlastitu uporabu niti su postojali dokumenti u vezi s tom količinom električne energije, s obzirom na to da nije došlo ni do kakve transakcije.

               15

               Tijekom tog istog razdoblja društvo Turbogás nije bilo oslobođeno od poreza za električnu energiju potrošenu u svojem pogonu na temelju članka 89. CIEC‑a, nije bilo registrirano kao operater u elektroenergetskom sektoru niti je imalo status oslobođenog potrošača za uporabu električne energije.

               16

               Društvo Turbogás u 2014. podvrgnuto je poreznoj inspekciji u pogledu relevantnog razdoblja. Prema mišljenju Porezne i carinske uprave, društvo Turbogás nije podnijelo prijavu puštanja u potrošnju predviđenu člankom 10. CIEC‑a u odnosu na količinu električne energije koju je potrošilo za vlastitu uporabu. Radi utvrđivanja tih količina u okviru te inspekcije i u nedostatku brojača ugrađenih u tu svrhu, podaci koje je pružilo društvo Turbogás uspoređeni su s onima koje je pružio Direção‑Geral de Energia e Geologia (Glavna uprava za energiju i geologiju, Portugal).

               17

               U tom je kontekstu utvrđeno da je društvo Turbogás dužno platiti porez na naftne derivate i energente u pogledu količine električne energije koju je potrošilo za vlastitu uporabu i da taj porez iznosi 71197,17 eura, uvećano za kompenzacijske kamate u iznosu od 4986,52 eura. Nalog za plaćanje navedenog poreza dostavljen je društvu Turbogás 5. kolovoza 2014., a 14. kolovoza 2014. to je društvo izvršilo plaćanje tog iznosa.

               18

               Protiv tog naloga podnesena je upravna žalba poreznoj upravi. Ta je žalba odbijena odlukom od 7. siječnja 2016.

               19

               Dana 20. travnja 2016. društvo Turbogás podnijelo je zahtjev za ustanovljavanje poreznog arbitražnog suda, kako bi utvrdio nezakonitost spornog naloga za plaćanje i odbijanja upravne žalbe podnesene protiv tog akta. Taj arbitražni sud ustanovljen je 1. srpnja 2016.

               20

               Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, rješenje glavnog postupka ovisi o tumačenju članka 21. stavka 5. trećeg podstavka Direktive 2003/96. Prvom rečenicom te odredbe predviđa se da se subjekt koji proizvodi električnu energiju za vlastitu uporabu smatra distributerom. Međutim, druga rečenice navedene odredbe u svojoj portugalskoj jezičnoj verziji određuje da „ti mali proizvođači” mogu biti oslobođeni od poreza. Stoga bi trebalo utvrditi treba li samo male proizvođače električne energije smatrati distributerima.

               21

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da poteškoće u tumačenju tog članka proizlaze iz razlika između portugalske i ostalih jezičnih verzija te odredbe.

               22

               U tim je uvjetima Tribunal Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa) (Arbitražni porezni sud (Centar za upravnu arbitražu)) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Moraju li, sukladno trećem podstavku članka 21. stavka 5. Direktive [2003/96], subjekti koji proizvode električnu energiju za vlastitu uporabu biti mali proizvođači da bi ih se smatralo distributerima i da bi podlijegali porezu u skladu s prvim podstavkom članka 21. stavka 5. [te] direktive, dok su ostali subjekti (oni koji nisu mali proizvođači) koji proizvode električnu energiju za vlastitu uporabu isključeni iz kategorije distributera, ili distributerima koji podliježu porezu na osnovi prvog podstavka tog članka 21. stavka 5. [navedene] [d]irektive treba smatrati sve subjekte koji proizvode električnu energiju za vlastitu uporabu (neovisno o njihovoj veličini i o tome obavljaju li to u okviru svoje glavne ili sporedne gospodarske djelatnosti) i koji nisu oslobođeni od poreza kao mali proizvođači sukladno drugoj rečenici trećeg podstavka tog članka 21. stavka 5. [te] direktive?

                        2.

                        Posebice, može li se subjekt poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koji je veliki proizvođač električne energije i koji proizvodi oko 9 % električne energije u državi radi njezine prodaje nacionalnoj mreži, smatrati ‚subjektom koji proizvodi električnu energiju za vlastitu uporabu’ u smislu članka 21. stavka 5. Direktive [2003/96] ako se samo mali dio električne energije koju proizvodi koristi u vlastitoj proizvodnji nove električne energije kao sastavni dio njegova proizvodnog postupka?”

         O prethodnim pitanjima

               23

               Svojim pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 21. stavak 5. treći podstavak Direktive 2003/96 tumačiti na način da svaki subjekt, a osobito onaj o kojem je riječ u predmetnom postupku, koji proizvodi električnu energiju za vlastitu uporabu, bez obzira na njegovu veličinu i glavnu gospodarsku djelatnost, treba smatrati distributerom čija električna energija podliježe porezu sukladno članku 21. stavku 5. prvom podstavku te direktive.

               24

               Najprije valja podsjetiti na to da je prema ustaljenoj sudskoj praksi u okviru postupka suradnje između nacionalnih sudova i Suda uspostavljene člankom 267. UFEU‑a na Sudu da nacionalnom sudu pruži koristan odgovor koji će mu omogućiti da riješi spor koji se pred njim vodi. U tom smislu Sud mora, ako je potrebno, preoblikovati postavljena pitanja (presuda od 21. prosinca 2011., Evroetil, C‑503/10, EU:C:2011:872, t. 48. i navedena sudska praksa).

               25

               Okolnost da je nacionalni sud formalno sastavio zahtjev za prethodnu odluku pozivajući se na određene odredbe prava Unije ne sprečava Sud da tom sudu pruži sve elemente tumačenja koji bi mogli biti korisni za donošenje odluke u postupku koji se pred njim vodi, bez obzira na to je li se na njih pozvao u svojim pitanjima. U tom je smislu na Sudu da iz svih podataka koje je dostavio nacionalni sud, a osobito iz obrazloženja odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, izvede one dijelove prava Unije koje je potrebno tumačiti uzimajući u obzir predmet spora (presuda od 29. rujna 2016., Essent Belgium, C‑492/14, EU:C:2016:732, t. 43. i navedena sudska praksa).

               26

               U tom smislu, kao što to proizlazi iz zahtjeva za prethodnu odluku, društvo Turbogás osporava zakonitost oporezivanja po osnovi poreza na naftne derivate i energente dijela proizvedene električne energije čija je potrošnja sastavni dio postupka proizvodnje energije. Stoga, kao što je to predložila Europska komisija u svojim pisanim očitovanjima i kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 13. i 27. svojeg mišljenja, također valja ispitati eventualno oslobođenje takve potrošnje od poreza na temelju članka 14. stavka 1. točke (a) Direktive 2003/96, koja od poreza oslobađa energente i električnu energiju koji se koriste za proizvodnju električne energije.

               27

               Slijedom navedenog, postavljena pitanja treba preoblikovati na način da se njima u biti želi doznati treba li članak 21. stavak 5. treći podstavak i članak 14. stavak 1. točku (a) te direktive tumačiti na način da subjekt poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koji proizvodi električnu energiju za vlastitu uporabu, bez obzira na njegovu veličinu i glavnu gospodarsku djelatnost, treba smatrati „distributerom” u smislu prvonavedene odredbe, čija je potrošnja električne energije radi njezine proizvodnje, međutim, obuhvaćena obveznim oslobođenjem od poreza predviđenim u tom članku 14. stavku 1. točki (a).

               28

               Kao prvo valja istaknuti, s jedne strane, da prva rečenica članka 21. stavka 5. trećeg podstavka Direktive 2003/96 određuje da je „distributer” subjekt koji proizvodi električnu energiju za vlastitu uporabu. U portugalskoj jezičnoj verziji druge rečenice članka 21. stavka 5. trećeg podstavka te direktive navodi se, s druge strane, da države članice mogu osloboditi od poreza „estes pequenos produtores”, što je izraz koji se može prevesti kao „ti mali proizvođači”. Međutim, druge jezične verzije Direktive 2003/96, poput njemačke, engleske ili francuske, ne spominju „te male proizvođače”, nego „male proizvođače”.

               29

               Kao što je to napomenuo sud koji je uputio zahtjev, slijedi da je iz portugalske jezične verzije moguće zaključiti da postoji veza između dviju rečenica koje čine članak 21. stavak 5. treći podstavak Direktive 2003/96, što bi značilo da pojam subjekata koji proizvode električnu energiju za vlastitu uporabu, na koje se odnosi prva rečenica članka 21. stavka 5. trećeg podstavka te direktive, treba tumačiti tako da obuhvaća samo „male proizvođače”. Subjekt poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku stoga se ne bi mogao smatrati distributerom električne energije. Međutim, to tumačenje ne proizlazi iz svih jezičnih verzija spomenute direktive.

               30

               U tom pogledu valja podsjetiti na to da, sukladno ustaljenoj sudskoj praksi, formulacija upotrijebljena u jednoj od jezičnih verzija neke odredbe prava Unije ne može služiti kao jedina osnova tumačenja te odredbe niti joj se može dati prednost u odnosu na druge jezične verzije. Naime, odredbe prava Unije moraju se tumačiti i primjenjivati ujednačeno s obzirom na verzije sastavljene na svim jezicima Europske unije. U slučaju neslaganja između različitih jezičnih verzija određenog teksta prava Unije, predmetna odredba mora se tumačiti s obzirom na opću strukturu i cilj propisa kojeg je ona dio (presuda od 20. prosinca 2017., Gusa, C‑442/16, EU:C:2017:1004, t. 34. i navedena sudska praksa).

               31

               Što se tiče strukture Direktive 2003/96, njezin članak 21. stavak 5. prvi podstavak propisuje da isporuka distributera električne energije predstavlja oporezivi događaj u odnosu na predmetni porez.

               32

               Međutim, u situaciji u kojoj subjekt proizvodi električnu energiju za vlastitu uporabu, ta se električna energija ne distribuira. Takva je električna energija stoga, u nedostatku posebnih odredaba na temelju kojih se oporezuje tim porezom, izvan područja primjene usklađenog poreznog sustava uspostavljenog Direktivom 2003/96.

               33

               Time što određuje da subjekt koji proizvodi električnu energiju za vlastitu uporabu, bez obzira na njegovu veličinu i glavnu gospodarsku djelatnost, treba smatrati distributerom, članak 21. stavak 5. treći podstavak te direktive ima upravo za cilj otkloniti taj nedostatak.

               34

               Takvo tumačenje potvrđeno je ciljevima koji se žele postići Direktivom 2003/96. S tim u vezi, valja podsjetiti na to da je cilj te direktive, s obzirom na to da predviđa usklađen sustav oporezivanja energenata i električne energije, među ostalim, promicati pravilno funkcioniranje unutarnjeg tržišta u energetskom sektoru, uz izbjegavanje, među ostalim, narušavanja tržišnog natjecanja, kako proizlazi iz njezinih uvodnih izjava 2. do 5. i 24. (presude od 7. rujna 2017., Hüttenwerke Krupp Mannesmann, C‑465/15, EU:C:2017:640, t. 26. i od 7. ožujka 2018., Cristal Union, C‑31/17, EU:C:2018:168, t. 29. i navedena sudska praksa).

               35

               U tu svrhu, kad je konkretno riječ o električnoj energiji, zakonodavac Unije odabrao je, kao što to osobito proizlazi iz stranice 5. obrazloženja Prijedloga direktive Vijeća o restrukturiranju sustava Zajednice za oporezivanje energenata (SL 1997., C 139, str. 14.), nametnuti državama članicama, u skladu s člankom 1. Direktive 2003/96, oporezivanje proizvedene električne energije, pri čemu se energenti koji se koriste za njezinu proizvodnju na odgovarajući način trebaju izuzeti od oporezivanja, i to s ciljem izbjegavanja dvostrukog oporezivanja električne energije (presuda od 7. ožujka 2018., Cristal Union, C‑31/17, EU:C:2018:168, t. 30.).

               36

               Druga rečenica članka 21. stavka 5. trećeg podstavka te direktive kao iznimku od tog načela oporezivanja električne energije po potrošnji daje državama članicama mogućnost da oslobode od poreza električnu energiju koju proizvedu mali proizvođači i potroše za vlastitu uporabu, pod uvjetom da oporezuju energente koji se koriste za proizvodnju te električne energije.

               37

               Međutim, s obzirom na ciljeve kojima se teži u Direktivi 2003/96, ta odredba o malim proizvođačima odnosi se samo na uvjete pod kojima se usklađen sustav oporezivanja primjenjuje na električnu energiju, kako bi se izbjegli, među ostalim, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 21. svojeg mišljenja, administrativni troškovi povezani s oporezivanjem u tom posebnom slučaju, a da to pritom ne utječe na status distributera dodijeljen na temelju prve rečenice članka 21. stavka 5. trećeg podstavka te direktive.

               38

               Slijedi da svaki subjekt, uključujući onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, koji proizvodi električnu energiju za vlastitu uporabu, bez obzira na njegovu veličinu i glavnu gospodarsku djelatnost, treba smatrati „distributerom” u smislu članka 21. stavka 5. trećeg podstavka te direktive.

               39

               Kao drugo, valja napomenuti da taj zaključak o oporezivom događaju u odnosu na predmetni porez, međutim, ne dovodi u pitanje činjenicu da je gospodarska djelatnost koju obavlja subjekt koji proizvodi električnu energiju za vlastitu uporabu relevantna za potrebe primjene oslobođenja od poreza predviđenih tom direktivom.

               40

               Naime, prva rečenica članka 14. stavka 1. točke (a) Direktive 2003/96, u skladu s kojom su energenti i električna energija koji se koriste za proizvodnju električne energije te električna energija koja se koristi za održavanje sposobnosti proizvodnje električne energije oslobođeni od poreza, ne može se zanemariti prilikom ocjene poreznog položaja subjekta poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku.

               41

               U tom smislu valja podsjetiti na to da je ta odredba obvezujuća za države članice, pri čemu im je ostavljena mogućnost, u skladu s drugom rečenicom članka 14. stavka 1. točke (a) Direktive 2003/96, da odstupe od tih pravila o oslobođenju od poreza na temelju razloga koji se odnose na zaštitu okoliša (vidjeti u tom smislu presudu od 7. ožujka 2018., Cristal Union, C‑31/17, EU:C:2018:168, t. 26. do 28.). Međutim iz spisa kojim Sud raspolaže ne proizlazi da je Portugalska Republika iskoristila tu mogućnost.

               42

               Slijedi da se korištenje subjekta poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku jednog dijela električne energije koju proizvodi za proizvodnju električne energije, iako predstavlja oporezivi događaj na temelju prvog i trećeg podstavka članka 21. stavka 5. te direktive, mora osloboditi od poreza na temelju članka 14. stavka 1. točke (a) navedene direktive. Svako drugo tumačenje bilo bi protivno ciljevima te direktive, kako su navedeni u točkama 34. i 35. ove presude. Naime, s jedne strane, tako proizvedena električna energija nužno bi bila predmet dvostrukog oporezivanja. S druge strane, moglo bi dovesti do nejednakog postupanja između subjekata poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku i drugih proizvođača električne energije koji se za vlastitu proizvodnju koriste energentima i električnom energijom dobavljenom od trećih (vidjeti u tom smislu presudu od 7. ožujka 2018., Cristal Union, C‑31/17, EU:C:2018:168, t. 33.).

               43

               Međutim, valja napomenuti da Direktiva 2003/96 ne uređuje pitanje na koji način treba biti izveden dokaz o uporabi energenata u svrhe na temelju kojih postoji pravo na oslobođenje. Naprotiv, kao što to proizlazi iz njezina članka 14. stavka 1., ta direktiva državama članicama povjerava utvrđivanje uvjeta za oslobođenje predviđenih u toj odredbi, kako bi osigurale pravilnu i dosljednu primjenu tih oslobođenja te spriječile utaje, izbjegavanja ili zlouporabe. Ipak, pri izvršavanju ovlasti kojima raspolažu za utvrđivanje uvjeta za oslobođenje od poreza iz članka 14. stavka 1. te direktive države članice moraju poštovati opća načela prava koja su dio pravnog poretka Unije, uključujući, među ostalim, načelo proporcionalnosti (presuda od 2. lipnja 2016., Polihim‑SS, C‑355/14, EU:C:2016:403, t. 57. i 59. i navedena sudska praksa).

               44

               U tom smislu, iako države članice mogu propisati novčane kazne za povredu formalnih zahtjeva (vidjeti u tom smislu presudu od 2. lipnja 2016., ROZ-ŚWIT, C‑418/14, EU:C:2016:400, t. 40.), takva povreda ne može dovesti u pitanje pravo na obvezno oslobođenje predviđeno člankom 14. stavkom 1. točkom (a) Direktive 2003/96 ako su ispunjeni materijalni uvjeti u vezi s njezinom primjenom (vidjeti u tom smislu presudu od 13. srpnja 2017., Vakarų Baltijos laivų statykla, C‑151/16, EU:C:2017:537, t. 51.).

               45

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti da članak 21. stavak 5. treći podstavak i članak 14. stavak 1. točku (a) Direktive 2003/96 treba tumačiti na način da subjekt poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koji proizvodi električnu energiju za vlastitu uporabu, bez obzira na njegovu veličinu i glavnu gospodarsku djelatnost, treba smatrati „distributerom” u smislu prvonavedene odredbe, čija je potrošnja električne energije radi njezine proizvodnje, međutim, obuhvaćena obveznim oslobođenjem od poreza predviđenim u tom članku 14. stavku 1. točki (a).

         Troškovi

               46

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                     Članak 21. stavak 5. treći podstavak i članak 14. stavak 1. točku (a) Direktive Vijeća 2003/96/EZ od 27. listopada 2003. o restrukturiranju sustava Zajednice za oporezivanje energenata i električne energije treba tumačiti na način da subjekt poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koji proizvodi električnu energiju za vlastitu uporabu, bez obzira na njegovu veličinu i glavnu gospodarsku djelatnost, treba smatrati „distributerom” u smislu prvonavedene odredbe, čija je potrošnja električne energije radi njezine proizvodnje, međutim, obuhvaćena obveznim oslobođenjem od poreza predviđenim u tom članku 14. stavku 1. točki (a).

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: portugalski


title: Presuda Suda (deseto vijeće) od 12. srpnja 2018.#Profit Europe NV protiv Belgische Staat.#Zahtjevi za prethodnu odluku koje je uputio Nederandstalige Rechtbank van eerste aanleg te Brussel.#Zahtjev za prethodnu odluku – Uredba (EEZ) br. 2658/87 – Carinska unija i zajednička carinska tarifa – Tarifno razvrstavanje – Kombinirana nomenklatura – Tarifni podbrojevi 7307 11 10, 7307 19 10 i 7307 19 90 – Pribor za cijevi od lijevanog željeza s kuglastim grafitom.#Spojeni predmeti C-397/17 i C-398/17.

text:
         PRESUDA SUDA (deseto vijeće)
      12. srpnja 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Uredba (EEZ) br. 2658/87 – Carinska unija i zajednička carinska tarifa – Tarifno razvrstavanje – Kombinirana nomenklatura – Tarifni podbrojevi 73071110, 73071910 i 73071990 – Pribor za cijevi od lijevanog željeza s kuglastim grafitom”
      U spojenim predmetima C‑397/17 i C‑398/17,
      povodom dvaju zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koje je uputio Nederlandstalige rechtbank van eerste aanleg Brussel (Prvostupanjski sud na nizozemskom jeziku u Bruxellesu, Belgija), odlukama od 16. lipnja 2017., koje je Sud zaprimio 3. srpnja 2017., u postupcima

         Profit Europe NV

      protiv

         Belgische Staat,

      SUD (deseto vijeće),
      u sastavu: E. Levits, predsjednik vijeća, A. Borg Barthet (izvjestitelj) i M. Berger, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Profit Europe NV, P. Diaz Gavier, advocaat,

               –

               za belgijsku vladu, P. Cottin i J.-C. Halleux, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, A. Caeiros i P. Vanden Heede, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje tarifnih podbrojeva 730711 i 73071910 kombinirane nomenklature koja se nalazi u Prilogu I. Uredbi Vijeća (EEZ) br. 2658/87 od 23. srpnja 1987. o tarifnoj i statističkoj nomenklaturi i o Zajedničkoj carinskoj tarifi (SL 1987., L 256, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 12., str. 3.), kako je izmijenjena Provedbenom uredbom Komisije (EU) br. 1001/2013 od 4. listopada 2013. (SL 2013., L 290, str. 1. i ispravak SL 2014., L 100, str. 13.) (u daljnjem tekstu: KN).

               2

               Zahtjevi su upućeni u okviru dvaju sporova između društva Profit Europe NV i Belgische Staata (Belgijska Država) u vezi s tarifnim razvrstavanjem pribora za cijevi od lijevanog željeza za sustave za otkrivanje i gašenje požara.

         Pravni okvir

               3

               Carinsko razvrstavanje robe uvezene u Europsku uniju uređeno je KN‑om koji se temelji na harmoniziranom sustavu nazivlja i brojčanog označavanja robe koji je uspostavila Svjetska carinska organizacija (WCO) Međunarodnom konvencijom o Harmoniziranom sustavu nazivlja i brojčanog označavanja robe sklopljenom u Bruxellesu 14. lipnja 1983. i prihvaćenom zajedno s Protokolom o njezinim izmjenama od 24. lipnja 1986. u ime Europske ekonomske zajednice Odlukom Vijeća 87/369/EEZ od 7. travnja 1987. (SL 1987., L 198, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 6., str. 5.).

               4

               KN je šest znamenki tarifnih brojeva i podbrojeva preuzeo iz tog harmoniziranog sustava, dok su sedma i osma znamenka dio njegova vlastitog razvrstavanja.

               5

               Prvi dio KN‑a sadržava skup uvodnih odredaba. U tom dijelu, pod odsjekom I. koji se bavi općim pravilima, odjeljak A., naslovljen „Opća pravila za tumačenje [KN‑a]”, određuje:
               „Razvrstavanje robe u [KN] uređuju sljedeća načela.

                        1.

                        Naslovi odsjeka, poglavlja i potpoglavlja služe samo za lakše snalaženje; za zakonske potrebe, razvrstavanje se vrši na temelju naziva tarifnih brojeva i svih odgovarajućih napomena uz odsjeke i poglavlja, te na temelju sljedećih pravila pod uvjetom da iz naziva tarifnih brojeva ili napomena ne proizlazi drukčije.

                  […]

                        6.

                        Za zakonske potrebe, razvrstavanje robe u podbrojeve tarifnog broja vrši se sukladno nazivu tih podbrojeva i svih odgovarajućih napomena za podbrojeve te, mutatis mutandis, u skladu s gore navedenim pravilima, podrazumijevajući da se može uspoređivati samo podbrojeve na istoj razini. U smislu ovog pravila, primjenjuju se i odgovarajuće napomene uz odsjeke i poglavlja, osim ako iz konteksta ne proizlazi drukčije.”

               6

               Drugi dio KN‑a podijeljen je na 21 odsjek. Odsjek XV, naslovljen „Obične kovine i proizvodi od običnih kovina”, obuhvaća poglavlja 72. do 83. KN‑a. Poglavlje 73., koje je naslovljeno „Proizvodi od željeza i čelika”, odnosi se na tarifne brojeve 7301 do 7326 KN‑a.

               7

               Tarifni broj 7307 ima sljedeću strukturu:

                           „7307

                           Pribor za cijevi (na primjer, spojnice, koljena, naglavci), od željeza ili čelika:

                           – lijevani pribor:

                           7307 11

                           – – od netemperiranog lijevanog željeza:

                           7307 11 10

                           – – – vrsta koje se rabi u tlačnim sustavima

                           7307 11 90

                           – – – ostalo

                           7307 19

                           – – ostalo

                           7307 19 10

                           – – – od temperiranog lijevanog željeza

                           7307 19 90

                           – – – ostalo

                           – ostalo, od nehrđajućeg čelika:

                           […]

                           – ostalo:”

               8

               Napomene s objašnjenjem kombinirane nomenklature Europske unije (SL 2011., C 137, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 25., str. 3., u daljnjem tekstu: napomene s objašnjenjem) koje se odnose na tarifne podbrojeve 73071110 i 73 07 11 90 KN‑a glase:
               „Pojam ‚netemperirano lijevano željezo’ uključuje i lijevano željezo s lamelarnim grafitom.
               U ove se podbrojeve razvrstava pribor za cijevi, kao npr. koljena, lukove, prirubnice, ‚T’ priključke. Njih se povezuje s cijevima od lijevanog željeza ili čelika ili privijčavanjem (zašarafljivanjem) ili tlačnim kontaktom ili mehaničkim spajanjem.”

               9

               U skladu s napomenama s objašnjenjem KN‑a koje se odnose na tarifni podbroj 73071910 KN‑a:
               „Temperirano lijevano željezo je međuproizvod između lijevanog željeza s lamelarnim grafitom (sivog lijeva) i lijevanog čelika (čeličnog lijeva). Lako se lijeva, a nakon odgovarajuće toplinske obrade je žilavo i kovko. Tijekom toplinske obrade ugljik djelomično omekšava ili mijenja veze ili stanje; konačno se taloži u obliku malih čvorića što ne remete povezanost kovine u toliko velikoj mjeri kao zrnca grafita u lijevanom željezu s lamelarnim grafitom.
               Ako je maseni udio ugljika u ovim proizvodima 2% ili manji, robu proizvedenu od toga smatra se robom od lijevanog čelika (vidjeti napomenu 1 uz ovo poglavlje) te je treba razvrstavati u podbroj 73071990.
               Pojam ‚temperirano lijevano željezo’ uključuje i lijevano željezo s kuglastim grafitom.
               Vidjeti objašnjenja za podbrojeve 73071110 i 73071190, drugi odlomak.”

         Glavni postupci i prethodna pitanja

               10

               Profit Europe je u ožujku 2014. Općoj upravi za carine i trošarine (Belgija) (u daljnjem tekstu: carinska uprava) podnio nekoliko zahtjeva za izdavanje obvezujućih tarifnih informacija koji su se odnosili na tarifno razvrstavanje raznog pribora za cijevi od lijevanog željeza s kuglastim grafitom za protupožarne instalacije.

               11

               Carinska je uprava 14. ožujka 2014. izdala nekoliko obvezujućih tarifnih informacija o razvrstavanju tih proizvoda u tarifni podbroj 73071110 KN‑a kao pribora za cijevi od netemperiranog lijevanog željeza.

               12

               Profit Europe je u kolovozu 2014. carinskoj upravi podnio nove zahtjeve za izdavanje obvezujućih tarifnih informacija koji su se odnosili na tarifno razvrstavanje inačica navedenih proizvoda.

               13

               Carinska je uprava odlukom od 30. ožujka 2015. izdala 20 obvezujućih tarifnih informacija o razvrstavanju tih proizvoda u tarifni podbroj 73071910 KN‑a kao pribora za cijevi od temperiranog lijevanog željeza.

               14

               Ta je uprava odlukom od 9. travnja 2015. povukla obvezujuće tarifne informacije koje je izdala 14. ožujka 2014. i proizvode na koje su se potonje odnosile razvrstala u tarifni podbroj 73071910 KN‑a.

               15

               Profit Europe 26. i 30. lipnja 2015. podnio je dvije upravne žalbe protiv odluka od 30. ožujka i 9. travnja 2015. Te su odluke potvrđene dvama odlukama carinske uprave od 27. travnja 2016.

               16

               Profit Europe je 10. svibnja 2016. podnio Nederlandstalige rechtbank van eerste aanleg Brussel (Prvostupanjski sud na nizozemskom jeziku u Bruxellesu, Belgija) tužbu protiv svake od tih odluka kao i protiv predmetnih obvezujućih tarifnih informacija.

               17

               U okviru tih dvaju glavnih postupaka Profit Europe pred sudom koji je uputio zahtjev tvrdi da je pribor za cijevi iz glavnih postupaka od netemperiranog lijevanog željeza i da stoga potpada pod tarifni podbroj 73071110 KN‑a.

               18

               U tom pogledu on tvrdi da lijevano željezo s kuglastim grafitom nema objektivno obilježje temperiranog lijevanog željeza prema kojem deformabilnost mora proizlaziti iz toplinske obrade.

               19

               Nederlandstalige rechtbank van eerste aanleg Brussel (Prvostupanjski sud na nizozemskom jeziku u Bruxellesu) ističe da se u napomenama s objašnjenjem koje se odnose na tarifni broj 73071910 KN‑a jasno navodi da je pojmom temperiranog lijevanog željeza obuhvaćeno i lijevano željezo s kuglastim grafitom.

               20

               Međutim, čini se da se znanstvenim izvješćima koje je podnio Profit Europe dokazuje da lijevano željezo s kuglastim grafitom nije temperirano lijevano željezo.

               21

               Budući da su se, u tim okolnostima, u sporovima koji se pred njim vode postavila pitanja tumačenja prava Unije, Nederlandstalige rechtbank van eerste aanleg Brussel (Prvostupanjski sud na nizozemskom jeziku u Bruxellesu) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja, koja su u predmetima C‑397/17 i C‑398/17 formulirana na identičan način:

                        „1.

                        Treba li tarifni podbroj KN‑a 73071910 tumačiti na način da obuhvaća pribor za cijevi od lijevanog željeza s kuglastim grafitom, koji ima obilježja pribora za cijevi o kojemu je riječ u glavnom postupku, ako iz njegovih objektivnih obilježja proizlazi da postoji bitna razlika u odnosu na temperirano lijevano željezo jer deformabilnost lijevanog željeza s kuglastim grafitom ne proizlazi iz odgovarajuće toplinske obrade i jer lijevano željezo s kuglastim grafitom ima drukčiji oblik grafita nego temperirano lijevano željezo, naime oblik kuglastog grafita umjesto temperiranog grafita?

                        2.

                        Treba li tarifni podbroj KN‑a 73071100 tumačiti na način da obuhvaća pribor za cijevi od lijevanog željeza s kuglastim grafitom, koji ima obilježja pribora za cijevi o kojima je riječ u glavnom postupku, ako iz objektivnih obilježja lijevanog željeza s kuglastim grafitom proizlazi da se ono u bitnome poklapa s objektivnim obilježjima netemperiranog lijevanog željeza?

                        3.

                        Treba li zanemariti napomene s objašnjenjem KN‑a za tarifni podbroj 73071910 u kojima se utvrđuje da temperirano lijevano željezo obuhvaća lijevano željezo s kuglastim grafitom u dijelu u kojem one navode da temperirano lijevano željezo obuhvaća lijevano željezo s kuglastim grafitom ako je utvrđeno da u slučaju lijevanog željeza s kuglastim grafitom nije riječ o temperiranom lijevanom željezu?”

               22

               Odlukom predsjednika Suda od 20. srpnja 2017. predmeti C‑397/17 i C‑398/17 spojeni su u svrhu pisanog i usmenog dijela postupka i u svrhu donošenja presude.

         O prethodnim pitanjima

               23

               Svojim pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li KN tumačiti na način da pribor za cijevi od lijevanog željeza s kuglastim grafitom treba razvrstati u tarifni podbroj 73071110, kao pribor za cijevi od netemperiranoga lijevanog željeza, ili u tarifni podbroj 73071910 KN‑a, kao pribor za cijevi od temperiranog lijevanog željeza.

               24

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, radi jamstva pravne sigurnosti i olakšavanja nadzora, odlučujući kriterij za tarifno razvrstavanje robe treba tražiti na općenit način u njihovim osobinama i objektivnim svojstvima, kako su definirani u tekstu tarifnog broja KN‑a i napomenama njegova odsjeka ili poglavlja (presuda od 26. svibnja 2016., Invamed Group i dr., C‑198/15, EU:C:2016:362, t. 18. i navedena sudska praksa).

               25

               U skladu s općim pravilima za tumačenje KN‑a, razvrstavanje robe u tarifne podbrojeve istog tarifnog broja pravno je određeno u skladu s tekstom tih tarifnih podbrojeva i napomena uz tarifne podbrojeve, odsjeke ili poglavlja, s obzirom na to da se smatra da tekst naslova odsjeka, poglavlja ili potpoglavlja ima samo indikativno značenje.

               26

               Osim toga, napomene s objašnjenjem koje je sastavila Europska komisija značajno pridonose tumačenju opsega različitih tarifnih brojeva a da pritom nemaju obvezujuću pravnu snagu (presuda od 26. svibnja 2016., Invamed Group i dr., C‑198/15, EU:C:2016:362, t. 19.).

               27

               U ovom slučaju, tarifni broj 7307 KN‑a odnosi se na pribor za cijevi, od željeza ili čelika. On obuhvaća tri kategorije.

               28

               Prva, pod nazivom „lijevani pribor”, obuhvaća, kao što to proizlazi iz tog pojma, lijevani pribor za cijevi, od željeza ili čelika.

               29

               Ona razlikuje pribor za cijevi „od netemperiranog lijevanog željeza”, iz tarifnog podbroja 730711 KN‑a, i „ostalo” koje je obuhvaćeno tarifnim podbrojem 730719 KN‑a. Budući da je riječ o rezidualnoj kategoriji, potonji tarifni broj se dakle odnosi na lijevani pribor, od željeza ili čelika, kao i na pribor od vrste lijevanog željeza različite od one iz tarifnog podbroja 730711 KN‑a.

               30

               Tarifni podbroj 730719 KN‑a je pak podijeljen na dva tarifna podbroja, odnosno, s jedne strane, na tarifni podbroj 73071910, pod nazivom „od temperiranog lijevanog željeza” i, s druge strane, na tarifni podbroj 73071990, pod nazivom „ostalo”.

               31

               Radi davanja odgovora sudu koji je uputio zahtjev, valja utvrditi što obuhvaćaju pojmovi „netemperirano lijevano željezo”, u smislu tarifnog podbroja 730711 KN‑a, i „temperirano lijevano željezo”, u smislu tarifnog podbroja 73071910.

               32

               Kao što to proizlazi iz napomena s objašnjenjem koje se odnose na tarifni podbroj 73071910 KN‑a, „[t]emperirano lijevano željezo je međuproizvod između lijevanog željeza s lamelarnim grafitom (sivog lijeva) i lijevanog čelika[, koji] se lako lijeva, a nakon odgovarajuće toplinske obrade je žilavo i kovko [tijekom koje] ugljik djelomično omekšava ili mijenja veze ili stanje [i] taloži se u obliku malih čvorića”.

               33

               U tom pogledu valja pojasniti da temperirano lijevano željezo čini posebnu kategoriju u standardiziranom označavanju lijevanog željeza. Konkretno, Europski odbor za normizaciju, kao europska organizacija za normizaciju navedena u Prilogu I. Uredbi (EU) br. 1025/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 25. listopada 2012. o europskoj normizaciji, o izmjeni direktiva Vijeća 89/686/EEZ i 93/15/EEZ i direktiva 94/9/EZ, 94/25/EZ, 95/16/EZ, 97/23/EZ, 98/34/EZ, 2004/22/EZ, 2007/23/EZ, 2009/23/EZ i 2009/105/EZ Europskog parlamenta i Vijeća te o stavljanju izvan snage Odluke Vijeća 87/95/EEZ i Odluke br. 1673/2006/EZ Europskog parlamenta i Vijeća (SL 2012., L 316, str. 12.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 64., str. 285.), donio je europsku normu EN 1560 u dokumentu EN 1560:2011.

               34

               Ta norma razlikuje šest velikih skupina lijevanog željeza, ovisno o grafitnoj strukturi od koje se sastoje, među kojima se nalazi, među ostalim, lijevano željezo s temperiranim grafitom, koje se naziva i „temperirano lijevano željezo” i koje je označeno oznakom EN‑GJM.

               35

               Nasuprot tomu, pojam „netemperirano lijevano željezo”, u smislu tarifnog podbroja 730711 KN‑a, nije definiran ni u KN‑u ni u napomenama s objašnjenjem. On ne predstavlja ni posebnu kategoriju u standardiziranom označavanju lijevanog željeza.

               36

               Međutim, suprotno onomu što u biti tvrdi Profit Europe, tarifni podbroj 730711 KN‑a ne može se tumačiti na način da obuhvaća sve vrste lijevanog željeza koje nisu obuhvaćene pojmom „temperirano lijevano željezo”, u smislu točke 32. ove presude.

               37

               Naime, opće pravilo 6. za tumačenje KN‑a određuje da se mogu uspoređivati samo tarifni podbrojevi na istoj razini, što nije slučaj u pogledu tarifnih podbrojeva 730711 i 73071910 KN‑a.

               38

               Osim toga, tarifni podbroj 730719 KN‑a obuhvaća, osim tarifnog podbroja 73071910, tarifni podbroj 73071990, koji je, kao što to proizlazi iz njegova teksta, rezidualni tarifni podbroj. Također nije isključeno da je zakonodavac Unije tim potonjim tarifnim podbrojem namjeravao obuhvatiti ne samo lijevani pribor za cijevi od željeza ili čelika, već i onaj koji je izrađen od vrste lijevanog željeza različite od onih iz tarifnih podbrojeva 730711 i 73071910 KN‑a.

               39

               U tom kontekstu valja podsjetiti da u skladu s ustaljenom sudskom praksom, utvrđivanje značenja i dosega pojmova za koje pravo Unije ne daje nikakvu definiciju treba provesti u skladu s njihovim uobičajenim smislom u jeziku koji se u danom trenutku koristi, uzimajući u obzir kontekst u kojem se oni koriste i ciljeve postavljene propisom kojem pripadaju (presuda od 22. studenoga 2012., Digitalnet i dr., C‑320/11, C‑330/11, C‑382/11 i C‑383/11, EU:C:2012:745, t. 38.).

               40

               Pridjev „temperirano” u svojem uobičajenom značenju označava materijal koji se može spljoštiti i razvući udaranjem čekićem ili od kojeg se valjanjem mogu dobiti listovi ili folije. Drugim riječima, iz uvodne izjave 54. Uredbe Vijeća (EZ) br. 500/2009 od 11. lipnja 2009. o izmjeni Uredbe (EZ) br. 1212/2005 o uvođenju konačne antidampinške pristojbe na uvoz određenih odljevaka podrijetlom iz Narodne Republike Kine (SL 2009., L 151, str. 6.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 131., str. 217.) proizlazi da je „temperiranost”, u znanosti o materijalima, „mogućnost deformiranja materijala pod pritiskom što se često očituje u mogućnosti oblikovanja materijala u tanke listove udaranjem čekićem ili valjanjem”.

               41

               S obzirom na prethodna razmatranja, tarifni podbroj 730711 KN‑a treba tumačiti na način da obuhvaća pribor za cijevi od lijevanog željeza koje nije deformabilno pod pritiskom.

               42

               Slijedom toga, tarifni podbroj 730719 KN‑a treba tumačiti na način da obuhvaća lijevani pribor, od željeza ili čelika, kao i onaj od lijevanog željeza koje je deformabilno pod pritiskom.

               43

               Što se tiče pribora za cijevi o kojemu je riječ u glavnom postupku, valja istaknuti da, s jedne strane, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 55. Uredbe br. 500/2009, lijevano željezo s kuglastim grafitom „nije samo deformabilno pod vlačnim naprezanjem, nego također pod pritiskom u određenoj mjeri”.

               44

               Slijedom toga, ne može se smatrati da lijevano željezo s kuglastim grafitom, kao takvo, potpada pod tarifni podbroj 730711 KN‑a.

               45

               S druge strane, kao što je to istaknuo sud koji je uputio zahtjev, lijevano željezo s kuglastim grafitom i temperirano lijevano željezo razlikuju se po svojem sastavu i načinu proizvodnje.

               46

               Stoga, s obzirom na to da ono ne odgovara ni pojmu „temperirano lijevano željezo”, kako je definirano u napomenama s objašnjenjem koje se odnose na tarifni podbroj 73071910 KN‑a, i da u standardiziranom označavanju lijevanog željeza čini kategoriju koja se razlikuje od temperiranog lijevanog željeza, označenu oznakom EN‑GJS, lijevano željezo s kuglastim grafitom ne može potpadati ni pod tarifni podbroj 73071910 KN‑a.

               47

               U tom pogledu valja utvrditi da, s jedne strane, navedene napomene s objašnjenjem, u dijelu u kojem navode da „[p]ojam ‚temperirano lijevano željezo’ uključuje i lijevano željezo s kuglastim grafitom”, dovode do proširenja pojma „temperirano lijevano željezo” na drugu kategoriju lijevanog željeza koja, unatoč tomu što ima slična obilježja onima temperiranog lijevanog željeza, u klasifikaciji lijevanog željeza ipak čini zasebnu kategoriju.

               48

               Međutim, prema ustaljenoj sudskoj praksi, sadržaj napomena s objašnjenjem mora biti u skladu s odredbama KN‑a i ne može mijenjati njihov doseg (presuda od 26. svibnja 2016., Invamed Group i dr., C‑198/15, EU:C:2016:362, t. 20. i navedena sudska praksa).

               49

               Slijedom toga, napomene s objašnjenjem koje se odnose na tarifni podbroj 73071910 KN‑a treba izuzeti iz primjene jer dovode do promjene dosega tog tarifnog podbroja proširujući ga na pribor za cijevi od lijevanog željeza s kuglastim grafitom.

               50

               S druge strane, valja podsjetiti da iako mišljenja Odbora za Carinski zakonik predstavljaju važno sredstvo osiguranja ujednačene primjene tog zakonika od strane carinskih vlasti država članica i da se kao takva mogu smatrati valjanim sredstvima za njegovo tumačenje, ona nemaju obvezujuću pravnu snagu te, posljedično, ne mogu mijenjati doseg odredbi KN‑a (vidjeti u tom smislu presude od 15. veljače 1977., Dittmeyer, 69/76 i 70/76, EU:C:1977:25, t. 4. i od 16. lipnja 2011., Unomedical, C‑152/10, EU:C:2011:402, t. 41.).

               51

               Iz toga slijedi da mišljenje Odbora za Carinski zakonik, izraženo u zapisniku sa 140. sastanka Odjela za „tarifnu nomenklaturu” tog odbora, koji je održan u Bruxellesu od 30. rujna do 3. listopada 2014., prema kojem tarifni podbroj 73071910 KN‑a treba tumačiti na način da pojam „temperirano” treba shvatiti u širokom smislu, odnosno tako da razlikuje lijevano željezo koje je deformabilno pod pritiskom od onog koje bi se slomilo pod takvim pritiskom, također treba izuzeti iz primjene jer proširuje doseg tarifnog podbroja 73071910 KN‑a.

               52

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti tako da KN treba tumačiti na način da pribor za cijevi od lijevanog željeza s kuglastim grafitom treba razvrstati u njegov tarifni podbroj 73071990.

         Troškovi

               53

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (deseto vijeće) odlučuje:

                     Kombiniranu nomenklaturu koja se nalazi u Prilogu I. Uredbi Vijeća (EEZ) br. 2658/87 od 23. srpnja 1987. o tarifnoj i statističkoj nomenklaturi i o Zajedničkoj carinskoj tarifi, kako je izmijenjena Provedbenom uredbom Komisije (EU) br. 1001/2013 od 4. listopada 2013., treba tumačiti na način da pribor za cijevi od lijevanog željeza s kuglastim grafitom treba razvrstati u njezin tarifni podbroj 73071990.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 12. srpnja 2018.#„Spika“ UAB i dr. protiv Žuvininkystės tarnyba prie Lietuvos Respublikos žemės ūkio ministerijos.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas.#Zahtjev za prethodnu odluku – Zajednička ribarstvena politika – Uredba (EU) br. 1380/2013 – Članak 16. stavak 6. i članak 17. – Dodjeljivanje ribolovnih mogućnosti – Nacionalno zakonodavstvo koje propisuje način dodjele koji se temelji na objektivnim i transparentnim kriterijima – Neravnopravni uvjeti tržišnog natjecanja među subjektima u sektoru – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Članci 16. i 20. – Sloboda poduzetništva – Jednako postupanje – Proporcionalnost.#Predmet C-540/16.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      12. srpnja 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Zajednička ribarstvena politika – Uredba (EU) br. 1380/2013 – Članak 16. stavak 6. i članak 17. – Dodjeljivanje ribolovnih mogućnosti – Nacionalno zakonodavstvo koje propisuje način dodjele koji se temelji na objektivnim i transparentnim kriterijima – Neravnopravni uvjeti tržišnog natjecanja među subjektima u sektoru – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Članci 16. i 20. – Sloboda poduzetništva – Jednako postupanje – Proporcionalnost”
      U predmetu C‑540/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Vrhovni upravni sud, Litva), odlukom od 17. listopada 2016., koju je Sud zaprimio 25. listopada 2016., u postupku

         „Spika” UAB,

         „Senoji Baltija” AB,

         „Stekutis” UAB,

         „Prekybos namai Aistra” UAB

      protiv

         Žuvininkystės tarnyba prie Lietuvos Respublikos žemės ūkio ministerijos

      uz sudjelovanje:

         Lietuvos Respublikos žemės ūkio ministerija,

         „Sedija” BUAB,

         V. Malinausko gamybinė-komercinė firma „Stilma”,

         „Starkis” UAB,

         „Banginis” UAB,

         „Baltijos šprotai” UAB,

         „Monistico” UAB,

         „Ramsun” UAB,

         „Rikneda” UAB,

         „Laivitė” AB,

         „Baltijos jūra” UAB,

         „Baltlanta” UAB,

         „Grinvita” UAB,

         „Strimelė” UAB,

         „Baltijos žuvys” BUAB,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: J. L. da Cruz Vilaça (izvjestitelj), predsjednik vijeća, E. Levits, A. Borg Barthet, M. Berger i F. Biltgen, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za „Banginis” UAB, E. Bernotas, L. Sesickas i J. Poderis, advokatė,

               –

               za litavsku vladu, D. Kriaučiūnas i G. Taluntytė, u svojstvu agenata,

               –

               za španjolsku vladu, S. Jiménez García, u svojstvu agenta,

               –

               za francusku vladu, D. Colas, S. Horrenberger i E. de Moustier, u svojstvu agenata,

               –

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               –

               za Europsku komisiju, J. Jokubauskaitė i A. Stobiecka‑Kuik, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 2. stavka 5. točke (c), članka 16. stavka 6. i članka 17. Uredbe (EU) br. 1380/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. prosinca 2013. o zajedničkoj ribarstvenoj politici, izmjeni uredaba Vijeća (EZ) br. 1954/2003 i (EZ) br. 1224/2009 i stavljanju izvan snage uredaba (EZ) br. 2371/2002 i (EZ) br. 639/2004 i Odluke Vijeća 2004/585/EZ (SL 2013., L 354, str. 22. i ispravak SL 2018., L 44, str. 9.) i članaka 16. i 20. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društava „Spika” UAB, „Senoji Baltija” AB, „Stekutis” UAB i „Prekybos namai Aistra” UAB (u daljnjem tekstu, zajedno: Spika i dr.), četiriju litavskih subjekata ribarstvenog sektora, s jedne strane, i Žuvininkystės tarnyba prie Lietuvos Respublikos žemės ūkio ministerijos (Služba za ribarstvo pri Ministarstvu poljoprivrede, Litva), s druge strane, u vezi s dodatnim individualnim ribolovnim mogućnostima na Baltičkom moru koje je ta služba dodijelila za 2015.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               Članak 2. stavci 1., 2. i 5. Uredbe br. 1380/2013, koji se odnosi na ciljeve zajedničke ribarstvene politike, glasi:
               „1.   [Zajednička ribarstvena politika] osigurava da su aktivnosti u ribarstvu i akvakulturi dugoročno ekološki održive i da se njima upravlja na način koji je u skladu s ciljevima postizanja gospodarskih i društvenih koristi te koristi za zapošljavanje i doprinos dostupnosti zaliha hrane.
               2.   [Zajednička ribarstvena politika] primjenjuje predostrožni pristup upravljanju ribarstvom i nastoji osigurati da iskorištavanje živih morskih bioloških resursa obnavlja i održava populacije izlovljavanih vrsta iznad razina koje mogu osigurati najviši održivi prinos.
               […]
               5.   [Zajednička ribarstvena politika] posebno:
               […]

                        (c)

                        omogućava uvjete za gospodarski isplativ i konkurentan ribolov i prerađivačku industriju te za aktivnosti na obali koje su povezane s ribolovom;

                        (d)

                        osigurava mjere za prilagodbu ribolovnog kapaciteta flota s razinama ribolovnih mogućnosti u skladu s stavkom 2., s ciljem osiguravanja gospodarski isplativih flota bez prevelikog iskorištavanja morskih bioloških resursa;

                  […]

                        (f)

                        pridonosi primjerenom životnom standardu za one koji ovise o ribolovnim aktivnostima, imajući u vidu priobalno ribarstvo i društveno‑gospodarske aspekte,

                  […]

                        (i)

                        promiče aktivnosti obalnog ribolova, uzimajući u obzir društveno- gospodarske aspekte;

                  […]”

               4

               Članak 4. te uredbe, naslovljen „Definicije”, u stavku 1. određuje:
               „Za potrebe ove uredbe:
               […]

                        4)

                        ‚ribarsko plovilo’ znači svako plovilo opremljeno za komercijalno iskorištavanje morskih bioloških resursa ili klopka za tune;

                        5)

                        ‚ribarsko plovilo Unije’ znači ribarsko plovilo koje plovi pod zastavom države članice i registrirano je u Uniji;

                  […]

                        30)

                        ‚subjekt’ znači fizička ili pravna osoba koja upravlja ili ima poduzeće koje obavlja bilo kakve aktivnosti vezano uz bilo koji stupanj proizvodnje, prerade, stavljanja na tržište, distribucije i maloprodaje proizvoda ribarstva i akvakulture.

                  […]”

               5

               U članku 16. te uredbe, naslovljenom „Ribolovne mogućnosti”, u stavku 6. određeno je:
               „Svaka država članica odlučuje na koji se način ribolovne mogućnosti koje su joj dodijeljene i koje nisu podložne sustavu prenosivih ribolovnih koncesija, mogu dodijeliti plovilima koja plove pod njezinom zastavom (primjerice stvaranjem individualnih ribolovnih mogućnosti). Država članica dužna je obavijestiti Komisiju o načinu dodjele.”

               6

               Članak 17. iste uredbe glasi kako slijedi:
               „Prilikom dodjele ribolovnih mogućnosti koje su im raspoložive kako je navedeno u članku 16., države članice dužne su koristiti transparentne i objektivne kriterije uključujući one ekološke, društvene i gospodarske prirode. Kriteriji koji se koriste mogu uključivati, inter alia, utjecaj ribolova na okoliš, prijašnje poštovanje propisa, doprinos lokalnom gospodarstvu i prijašnje razine ulova. Unutar ribolovnih mogućnosti koje su im dodijeljene, države članice nastoje pružiti poticaje za ribarska plovila koja koriste alate za selektivni ribolov ili ribolovne tehnike koje imaju manje štetan utjecaj na okoliš, poput smanjene potrošnje energije ili nanošenja štete staništima.”

            Litavsko pravo

               7

               Lietuvos Respublikos žuvininkystės įstatymas (litavski Zakon o ribarstvu), kako je dopunjen i izmijenjen Zakonom br. XII‑1523 od 23. prosinca 2014., koji je stupio na snagu 1. siječnja 2015. (u daljnjem tekstu: Zakon o ribarstvu), ima za cilj osobito provedbu Uredbe br. 1380/2013 u nacionalnom pravu. Članak 17.1 tog zakona propisuje opća načela raspodjele ribolovnih mogućnosti u Baltičkom moru.

               8

               Članak 17.1 stavak 1. Zakona o ribarstvu propisuje način utvrđivanja i dodjele individualnih ribolovnih mogućnosti subjektima koji imaju ribarska plovila koja plove pod litavskom zastavom. U skladu s tom odredbom valja u tu svrhu za svakog subjekta izračunati njegov prosječni ulov različitih dotičnih ribljih vrsta tijekom tri kalendarske godine koje subjekt odabere između sedam posljednjih kalendarskih godina (u daljnjem tekstu: povijesni udio).

               9

               Na temelju članka 17.1 stavka 4. tog zakona, individualne ribolovne mogućnosti dodijeljene subjektu odgovaraju povijesnom udjelu, koji se može smanjiti ili povećati ovisno o sljedećim kriterijima:

                        –

                        Povijesni udio povećava se za 0,1 % za svaki udio, izražen u postotku, ribarskih proizvoda dotične vrste koji se prodaju na litavskom području, izračunan u odnosu na sve ribarske proizvode te vrste koje je subjekt ulovio tijekom referentnih godina.

                        –

                        Kako bi se uzeo u obzir smanjeni utjecaj na okoliš profesionalnih ribolovnih aktivnosti subjekta, povijesni udio povećava se za 5 % za korištenje profesionalne ribolovne opreme i ribolovnih tehnika kojima se poštuju prirodna staništa te za 5 % za ribarska plovila koja onečišćuju manje i koriste manje energije.

                        –

                        Povijesni udio smanjuje se za 2 % za svako teško kršenje počinjeno tijekom referentnih godina i za 0,5 % za svako kršenje propisa koji se primjenjuju na profesionalni ribolov koje nije kvalificirano kao teško.

               10

               U skladu s člankom 17.1 stavkom 6. navedenog zakona, gospodarski subjekt ne može samostalno raspolagati s više od 40 % ribolovnih mogućnosti dodijeljenih Republici Litvi za pojedinu riblju vrstu.

               11

               Članak 17.1 stavci 7. i 8. istog zakona propisuje dodjelu individualnih ribolovnih mogućnosti provođenjem dražbe. Nakon odbitka ribolovnih mogućnosti koje će se koristiti za mali priobalni ribolov, preostali udio mogućnosti po vrsti koje su dodijeljene Republici Litvi nakon dodjele na temelju povijesnog udjela mora predstavljati najmanje 5 % tih mogućnosti te se dodjeljuje provođenjem dražbe između subjekata koji imaju ribarsko plovilo koje plovi pod litavskom zastavom, pod uvjetom da ne premašuje maksimalni ribolovni kapacitet koji određuje Ministarstvo poljoprivrede u dotičnom zemljopisnom ribolovnom području.

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               12

               Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da je na temelju zapisnika sa sastanka koji je 11. ožujka 2015. održao Zvejybos Baltijos jurije kvotu skyrimo komisija (Odbor za dodjelu ribolovnih mogućnosti u Baltičkom moru, Litva), koji je osnovan Odlukom br. VI‑24 od 18. ožujka 2013. direktora Službe za ribarstvo pri Ministarstvu poljoprivrede, potonji dodijelilo dodatne individualne ribolovne mogućnosti subjektima koji su podnijeli zahtjev u tu svrhu u skladu sa sljedećom raspodjelom:

                        –

                        „Banginis” UAB: 175 tona haringi i 252 tone papalina;

                        –

                        „Grinvita” UAB: 29 tona haringe i 49 tona papalina;

                        –

                        „Baltlanta” UAB: 23 tone haringe i 16 tona papalina i

                        –

                        „Baltijos šprotai” UAB: 202 tone haringe i 285 tona papalina.

               13

               Spika i dr. osporili su zakonitost dodjele dodatnih ribolovnih mogućnosti za haringe i papaline te su Vilniaus apygardos administracinis teismasu (Okružni upravni sud u Vilniusu, Litva) podnijeli tužbu za poništenje navedenog zapisnika, istaknuvši da individualne ribolovne mogućnosti dodijeljene društvima Grinvita, Baltlanta, Banginis i Baltijos šprotai nisu imale pravnu osnovu.

               14

               Taj je sud presudom od 6. studenoga 2015. odbio tužbu društava Spika i dr. Oni su, stoga, izjavili žalbu sudu koji je uputio zahtjev, Lietuvos vyriausiasis administracinis teismasu (Vrhovni upravni sud, Litva) s ciljem poništenja prvostupanjske presude i donošenja nove odluke o prihvaćanju njihove žalbe.

               15

               Sud koji je uputio zahtjev ističe, kao prvo, da se Zakonom o ribarstvu provodi osobito Uredba br. 1380/2013 te primjećuje da se na temelju tog zakona subjekti ne tretiraju na jednak način pri raspodjeli ribolovnih mogućnosti. U takvim okolnostima i u nedostatku objektivnog opravdanja diskriminacija određenih subjekata predstavlja kršenje litavskih ustavnih načela slobodnog tržišnog natjecanja i jednakog postupanja.

               16

               Kao drugo, taj se sud pita dopušta li diskrecijska ovlast koja je dodijeljena državama članicama člankom 16. stavkom 6. Uredbe br. 1380/2013 navedenim državama utvrđivanje kriterija za dodjelu ribolovnih mogućnosti koji dovode do stvaranja nejednakih uvjeta za subjekte koji se na tržištu natječu jedni s drugima kako bi dobili takve mogućnosti.

               17

               Štoviše, navedeni sud smatra da ta diskrecijska ovlast nije neograničena s obzirom na to da je člankom 17. navedene uredbe propisano da države članice moraju usvojiti transparentne i objektivne kriterije, što uključuje ekološke, društvene i gospodarske kriterije. Točnije, on se pita, s jedne strane, može li se nacionalno zakonodavstvo, poput Zakona o ribarstvu, kojim se utvrđuje način dodjele individualnih ribolovnih mogućnosti koji se ponajprije temelji na povijesnim podacima o ulovljenim količinama i koji, u tom pogledu, može stvoriti navedene uvjete nejednakosti, smatrati „objektivnim”. S druge strane, sud koji je uputio zahtjev se pita jesu li ograničenja tržišnoga natjecanja koja proizlaze iz usvajanja tog načina nespojiva s pravom Unije, čak i ako taj način ispunjava uvjete objektivnosti i transparentnosti iz članka 17. Uredbe br. 1380/2013.

               18

               Kao treće, sud koji je uputio zahtjev podsjeća da je država članica koja provodi Unijinu uredbu dužna poštovati Povelju. Stoga, on se pita protivi li se njezinim člancima 16. i 20., koji se odnose na slobodu poduzetništva i načelo jednakosti pred zakonom, to da država članica odredi način dodjele ribarskih kvota koji stavlja subjekte u nejednak položaj za dobivanje ribolovnih mogućnosti, čak i kad se taj način temelji na kriterijima iz članka 17. Uredbe br. 1380/2013.

               19

               Kao četvrto i posljednje, uzimajući u obzir konkurentne ciljeve zajedničke ribarstvene politike, taj sud nastoji utvrditi treba li članak 2. stavak 5. točku (c) Uredbe br. 1380/2013 tumačiti na način da se njime zabranjuje državama članicama izbor načina raspodjele ribolovnih kvota koji uzrokuje nejednake uvjete za subjekte koji se jedni s drugima natječu na tržištu s ciljem dobivanja veće količine ribolovnih mogućnosti, iako se taj način temelji na transparentnom i objektivnom kriteriju.

               20

               U tim je okolnostima Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Vrhovni upravni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li članak 17. i članak 2. stavak 5. točku (c) Uredbe [br. 1380/2013] u vezi s člancima 16. i 20. [Povelje] tumačiti na način da je državi članici, kada izvršava diskrecijsku ovlast predviđenu člankom 16. stavkom 6. navedene uredbe, zabranjen izbor načina dodjele ribolovnih kvota koje su joj dodijeljene koji uzrokuje nejednake uvjete za [subjekte] koji se jedni s drugima natječu na tržištu s ciljem dobivanja veće količine ribolovnih mogućnosti, iako se taj način temelji na transparentnom i objektivnom kriteriju?”

            O prethodnom pitanju

         Nadležnost Suda

               21

               Društvo Banginis ističe da Sud nije nadležan odgovoriti na upućeno pitanje. Naime, prema mišljenju tog društva, pravo Unije ne može se primijeniti u sporu u glavnom postupku s obzirom na to da Republika Litva pri određivanju načina dodjele individualnih ribolovnih mogućnosti ne provodi pravo Unije, nego izvršava vlastitu isključivu nadležnost.

               22

               Da bi se utvrdilo odnosi li se nacionalni propis na provedbu prava Unije, valja provjeriti, među ostalim elementima, ima li on za cilj provedbu odredbe prava Unije, narav tog propisa te ima li propis ciljeve različite od onih koji su obuhvaćeni pravom Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 6. ožujka 2014., Siragusa, C‑206/13, EU:C:2014:126, t. 25.).

               23

               Međutim, pri određivanju načina dodjele ribolovnih mogućnosti koje su im dodijeljene, države članice izvršavaju nadležnost koja im je izričito dodijeljena, u okviru provedbe zajedničke ribarstvene politike, odredbom prava Unije, to jest člankom 16. stavkom 6. Uredbe br. 1380/2013.

               24

               U tim okolnostima, valja zaključiti da je Republika Litva, usvojivši način dodjele ribolovnih mogućnosti plovilima koja plove pod litavskom zastavom, provodila pravo Unije. Stoga, Sud je nadležan odgovoriti na upućeno pitanje.

         Meritum

               25

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 16. stavak 6. i članak 17. Uredbe br. 1380/2013 te članke 16. i 20. Povelje tumačiti na način da im se protivi zakonodavstvo države članice, kao što je ono o kojem je riječ u glavnom postupku, kojim ta država usvaja način dodjele ribolovnih mogućnosti koji može uzrokovati nejednako postupanje sa subjektima koji imaju ribarska plovila koja plove pod njezinom zastavom.

               26

               Kako bi se odgovorilo na to pitanje, valja odrediti, kao prvo, ispunjava li način dodjele ribolovnih mogućnosti, kao što je onaj o kojemu je riječ u glavnom postupku, uvjete utvrđene u članku 17. Uredbe br. 1380/2013.

               27

               U skladu s člankom 16. stavkom 6. navedene uredbe, svaka država članica određuje način dodjele mogućnosti koje su joj dodijeljene plovilima koja plove pod njezinom zastavom. U tom pogledu, iz sudske prakse Suda koja se odnosi na članak 20. stavak 3. Uredbe Vijeća (EZ) br. 2371/2002 od 20. prosinca 2002. o očuvanju i održivom iskorištavanju ribolovnih resursa u okviru Zajedničke ribarstvene politike (SL 2002., L 358, str. 59.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 4., svezak 3., str. 38.), koji odgovara članku 16. stavku 6. Uredbe 1380/2013, proizlazi da države članice imaju marginu prosudbe u provedbi potonje uredbe (vidjeti u tom smislu rješenje od 5. svibnja 2009., Atlantic Dawn i dr./Komisija, C‑372/08 P, neobjavljeno, EU:C:2009:287, t. 41.).

               28

               Međutim, u okviru izvršavanja te margine prosudbe, države članice su dužne upotrebljavati, na temelju članka 17. Uredbe br. 1380/2013, „transparentne i objektivne kriterije”.

               29

               U predmetnom slučaju Republika Litva izabrala je dodijeliti ribolovne mogućnosti koje su za nju bile predviđene koristeći se načinom koji se ponajprije temelji na kriteriju „prijašnje razine ulova”. Na temelju tog kriterija, većina navedenih ribolovnih mogućnosti dodijeljena je na temelju prosječnog ulova pojedine riblje vrste koji je subjekt izvršio tijekom tri kalendarske godine koje potonji izabere između sedam posljednjih kalendarskih godina.

               30

               Taj je kriterij izričito naveden u članku 17. Uredbe br. 1380/2013 kod nabrajanja onih kriterija koje države članice mogu izabrati koristiti za dodjelu ribolovnih mogućnosti koje su dobile. Osim toga, navedeni kriterij je predmet zakonske odredbe, to jest članka 17.1 Zakona o ribarstvu, koji se, pozivajući se na povijesni udio dotičnih subjekata, temelji na podacima koji su objektivni, mjerljivi i koje nadležna tijela mogu provjeriti.

               31

               U tim okolnostima, valja utvrditi da način dodjele ribolovnih mogućnosti, kao što je onaj o kojemu je riječ u glavnom postupku, ispunjava uvjete transparentnosti i objektivnosti iz članka 17. Uredbe br. 1380/2013.

               32

               Kao drugo, valja odrediti predstavlja li usvajanje takvog načina dodjele povredu članaka 16. i 20. Povelje kad taj način dovodi do stvaranja povoljnijih uvjeta za subjekte koji imaju povijesni udio u prijašnjoj razini ulova (u daljnjem tekstu: pozicionirani subjekti) na štetu subjekata koji nemaju takav povijesni udio i koji žele ući na tržište ribarstva ili povećati svoju proizvodnju (u daljnjem tekstu: nepozicionirani subjekti).

               33

               Naime, prema informacijama kojima raspolaže Sud i koje je sud koji je uputio zahtjev dužan provjeriti, dok se pozicioniranim subjektima ribolovne mogućnosti mogu dodijeliti na temelju jednostavnog podnošenja njihovih prijašnjih razina ulova nadležnim tijelima, nepozicioniranim subjektima se ribolovne mogućnosti dodjeljuju samo na temelju ostataka prema preostalom iznosu kvote koja je dodijeljena Republici Litvi nakon što se izvrše dodjele prema povijesnom udjelu. Stoga, takav način dodjele može, s jedne strane, nanijeti štetu slobodi poduzetništva nepozicioniranih subjekata, ograničavajući njihovo pravo djelovanja na predmetnom tržištu i, s druge strane, dovesti do neopravdanih nejednakosti u postupanju između različitih vrsta subjekata.

               34

               U tom pogledu, valja podsjetiti da se, u skladu s odredbama članka 16. Povelje, sloboda poduzetništva priznaje u skladu s pravom Unije. Zaštita dodijeljena tim člankom obuhvaća slobodu obavljanja gospodarske ili komercijalne djelatnosti, slobodu ugovaranja i slobodno tržišno natjecanje (presuda od 17. listopada 2013., Schaible, C‑101/12, EU:C:2013:661, t. 25.).

               35

               U pogledu članka 20. Povelje, u njemu je sadržano opće pravno načelo Unije, naime načelo jednakog postupanja, koje zahtijeva da se u usporedivim situacijama ne postupa na različit način i da se u različitim situacijama ne postupa na jednak način, osim ako je takvo postupanje objektivno opravdano (presuda od 5. srpnja 2017., Fries, C‑190/16, EU:C:2017:513, t. 30.).

               36

               Međutim, iz članka 52. stavka 1. Povelje proizlazi da svako ograničenje ostvarivanja prava i sloboda njome priznatih može biti prihvaćeno samo ako je predviđeno zakonom i ako poštuje bit navedenih prava i sloboda. Osim toga, u skladu s načelom proporcionalnosti, takva se ograničenja mogu uvesti samo ako su nužna i zaista odgovaraju ciljevima od općeg interesa koje Unija priznaje ili potrebi zaštite prava i sloboda drugih.

               37

               U predmetnom slučaju nesporno je, kao što je to navedeno u točki 30. ove presude, da je način dodjele ribolovnih mogućnosti o kojem je riječ u glavnom postupku bio predviđen zakonom, odnosno Zakonom o ribarstvu.

               38

               Osim toga, tim je zakonom, s jedne strane, uspostavljen dražbeni mehanizam koji omogućuje nepozicioniranim subjektima da steknu ribolovne mogućnosti koje nisu dodijeljene i to na temelju preostalog iznosa kvote dodijeljene Republici Litvi nakon što dodjele prema povijesnom udjelu budu izvršene. Osim toga, navedeni zakon postavlja ograničenje od 40 % ribolovnih mogućnosti koji se za pojedinu riblju vrstu mogu dodijeliti svakom operateru. Stoga način dodjele o kojemu je riječ u glavnom postupku, s obzirom na to da ne dovodi do potpunog zatvaranja tržišta u pitanju, poštuje bitan sadržaj slobode zajamčene člankom 16. Povelje.

               39

               S druge strane, Zakon o ribarstvu ne dovodi u pitanje načelo jednakog postupanja i posebno predviđa u članku 17.1 stavku 4. odredbe kojima se omogućuje uzimanje u obzir posebnih situacija u kojima se subjekti mogu naći. Stoga, taj način također poštuje bitan sadržaj prava koja za različite vrste subjekata proizlaze iz članka 20. Povelje.

               40

               Međutim, također valja provjeriti odgovaraju li takva ograničenja sloboda iz članaka 16. i 20. Povelje cilju od općeg interesa Unije i, u slučaju potvrdnog odgovora, poštuju li načelo proporcionalnosti.

               41

               Što se tiče pitanja doprinosi li nacionalno zakonodavstvo o kojem je riječ u glavnom postupku ostvarenju općeg interesa Unije, valja istaknuti da ono određuje ribolovne mogućnosti plovila koja plove pod litavskom zastavom, čime se uređuje pristup ribolovu. Stoga, navedene mjere opravdane su ciljem zajedničke ribarstvene politike iz članka 2. stavka 1. Uredbe br. 1380/2013, kojim se nastoji osigurati da su aktivnosti u ribarstvu i akvakulturi dugoročno ekološki održive.

               42

               Osim toga, valja navesti da način dodjele ribolovnih mogućnosti o kojemu je riječ u glavnom postupku, koji se ponajprije temelji na povijesnom udjelu, nastoji osigurati da se te mogućnosti kao prioritet daju subjektima koji imaju flotu plovila čiji je ribolovni kapacitet u načelu sposoban nositi se s obujmom ulova koji odgovara navedenim mogućnostima. U tim okolnostima, navedeni način opravdan je ciljem zajedničke ribarstvene politike iz članka 2. stavka 5. točke (d) Uredbe br. 1380/2013 i omogućuje također zadržati gospodarsku isplativost flota, kako to predviđa ta odredba.

               43

               S druge strane, usvajanje takvog načina dodjele također je opravdano socioekonomskim ciljem iz članka 2. stavka 5. točke (f) Uredbe br. 1380/2013, s obzirom na to da očuvanje gospodarske isplativosti flota pozicioniranim subjektima omogućuje daljnje djelovanje na predmetnom tržištu i, stoga, održavanje primjerenog životnog standarda onima koji ovise o ribolovnim aktivnostima.

               44

               Budući da nacionalno zakonodavstvo, kao ono o kojemu je riječ u glavnom postupku, nastoji ostvariti ciljeve zajedničke ribarstvene politike, kao što su oni sadržani u Uredbi br. 1380/2013, valja utvrditi da ono odgovara cilju od općeg interesa koji Unija priznaje u smislu članka 52. stavka 1. Povelje.

               45

               Zatim valja ispitati poštuju li ograničenja nametnuta takvim zakonodavstvom načelo proporcionalnosti, odnosno jesu li prikladna za postizanje ciljeva koji se njime žele ostvariti i da ne prelaze granice onoga što je nužno za njihovo ostvarenje.

               46

               Točno je da u ovom slučaju sud koji je uputio zahtjev treba provjeriti, na temelju opće ocjene svih relevantnih pravnih i činjeničnih okolnosti, ispunjava li nacionalno zakonodavstvo o kojem je riječ u glavnom postupku uvjete navedene u prethodnoj točki. Međutim, obveza je Suda pružiti mu u tu svrhu sve elemente za tumačenje prava Unije koji mu omogućuju donošenje odluke (vidjeti u tom smislu presudu od 20. prosinca 2017., Global Starnet, C‑322/16, EU:C:2017:985, t. 52.).

               47

               Što se tiče prikladnosti nacionalnog zakonodavstva o kojem je riječ u glavnom postupku za postizanje ciljeva od općeg interesa koje želi ostvariti, valja istaknuti da načinom dodjele ribolovnih mogućnosti koji ono predviđa to zakonodavstvo omogućava osobito izbjegavanje prekomjernog iskorištavanja morskih bioloških resursa te ometanje ili sprečavanje njihova obnavljanja. Osim toga, iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da se povijesni udio povećava za 5 % ako subjekti koriste ribolovne tehnike koje poštuju prirodna staništa odnosno za dodatnih 5 % kad ti subjekti koriste ribarske brodove koji manje zagađuju okoliš i troše manje energije.

               48

               U tim okolnostima, navedenim zakonodavstvom može se zajamčiti održivi karakter zaštite okoliša ribolovnih aktivnosti iz članka 2. stavka 1. Uredbe br. 1380/2013.

               49

               Valja dodati da uzimanje u obzir povijesne razine ulova koja proizlazi iz primjene načina dodjele o kojem je riječ u glavnom postupku omogućava pozicioniranim subjektima da se u budućnosti oslone na relativno stabilan opseg ribolovnih mogućnosti u usporedbi s prethodnim godinama. Dakle, ti subjekti mogu, s jedne strane, provoditi amortizaciju često velikih ulaganja koje moraju poduzimati kako bi djelovali na predmetnom tržištu i, s druge strane, planirati aktivnosti nužne za osiguranje održavanja učinkovitosti flota koje imaju.

               50

               Stoga, nacionalno zakonodavstvo o kojemu je riječ u glavnom postupku i način dodjele ribolovnih mogućnosti koji ono predviđa također su prikladni za osiguranje ostvarenja temeljnih društveno‑ekonomskih ciljeva iz članka 2. stavka 5. točaka (d) i (f) Uredbe br. 1380/2013.

               51

               Što se tiče pitanja nameće li taj način ili ne ograničenja sloboda sadržanih u člancima 16. i 20. Povelje, koja nadilaze ono što je nužno za postizanje ciljeva kojima teži nacionalno zakonodavstvo o kojemu je riječ u glavnom postupku, iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi, kao prvo, da se povijesni udio može povećati ili smanjiti na temelju određenih kriterija, osobito ekoloških ili onih koji doprinose razvoju lokalnog gospodarstva. Osim toga, sud koji je uputio zahtjev ističe da se povijesni udio smanjuje za 2 % ili 0,5 % za svako teško kršenje ili ono koje nije kvalificirano kao teško, a koje je počinjeno tijekom referentnih godina iz članka 17.1 stavka 1. Zakona o ribarstvu.

               52

               Nadalje, pozicionirani subjekt ne može samostalno raspolagati s više od 40 % ribolovnih mogućnosti dodijeljenih Republici Litvi za pojedinu riblju vrstu.

               53

               Naposljetku, kao što je to navedeno u točki 38. ove presude, udio ribolovnih mogućnosti koji nije prioritetno dodijeljen pozicioniranim subjektima, koji mora predstavljati najmanje 5 % ribolovnih mogućnosti dodijeljenih Republici Litvi, dražbom se dodjeljuje drugim subjektima koji posjeduju ribarske brodove koji plove pod litavskom zastavom.

               54

               U tim okolnostima način dodjele ribolovnih mogućnosti o kojem je riječ u glavnom postupku ne samo da ne dovodi do toga da su ribolovne mogućnosti rezervirane isključivo za pozicionirane subjekte u skladu s njihovim povijesnim udjelima već upravo dopušta ponderiranje tih udjela na temelju niza objektivnih elemenata.

               55

               Stoga, taj način dodjele ne prekoračuje ono što je nužno za postizanje ciljeva od općeg interesa kojima teži nacionalno zakonodavstvo o kojem je riječ u glavnom postupku i posljedično ne povređuje načelo proporcionalnosti.

               56

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da članak 16. stavak 6. i članak 17. Uredbe br. 1380/2013 i članke 16. i 20. Povelje treba tumačiti na način da im se ne protivi zakonodavstvo države članice, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, kojim se usvaja način dodjele ribolovnih mogućnosti koji, iako se temelji na transparentnom i objektivnom kriteriju raspodjele, može uzrokovati nejednako postupanje sa subjektima koji imaju ribarska plovila koja plove pod njezinom zastavom, pod uvjetom da navedeni način teži ostvarenju jednog ili više općih interesa koje Unija priznaje te da poštuje načelo proporcionalnosti.

         Troškovi

               57

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                     Članak 16. stavak 6. i članak 17. Uredbe (EU) br. 1380/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. prosinca 2013. o zajedničkoj ribarstvenoj politici, izmjeni uredaba Vijeća (EZ) br. 1954/2003 i (EZ) br. 1224/2009 i stavljanju izvan snage uredaba (EZ) br. 2371/2002 i (EZ) br. 639/2004 i Odluke Vijeća 2004/585/EZ i članke 16. i 20. Povelje Europske unije o temeljnim pravima treba tumačiti na način da im se ne protivi zakonodavstvo države članice, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, kojim se usvaja način dodjele ribolovnih mogućnosti koji, iako se temelji na transparentnom i objektivnom kriteriju raspodjele, može uzrokovati nejednako postupanje sa subjektima koji imaju ribarska plovila koja plove pod njezinom zastavom, pod uvjetom da navedeni način teži ostvarenju jednog ili više općih interesa koje Europska unija priznaje te da poštuje načelo proporcionalnosti.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: litavski