title: Presuda Suda (peto vijeće) od 23. travnja 2015.#Sevda Aykul protiv Land Baden-Württemberg.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Verwaltungsgericht Sigmaringen.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2006/126/EZ – Uzajamno priznavanje vozačkih dozvola – Odbijanje države članice da osobi koja je upravljala vozilom pod utjecajem narkotika prizna valjanost vozačke dozvole koju je izdala druga država članica.#Predmet C-260/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑260/13,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Verwaltungsgericht Sigmaringen (Njemačka), odlukom od 30. travnja 2013., koju je Sud zaprimio 13. svibnja 2013., u postupku
            Sevda Aykul
            protiv
            savezne zemlje Baden‑Württemberg ,
            SUD (peto vijeće),
            u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, C. Vajda, A. Rosas (izvjestitelj), E. Juhász i D. Šváby, suci,
            nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
            tajnik: K. Malacek, administrator,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 19. lipnja 2014.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za S. Aykul, G. Heinzle, Rechtsanwalt ,
            – za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju S. Varonea, avvocato dello Stato ,
            – za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,
            – za Europsku komisiju, G. Braun i N. Yerrell, u svojstvu agenata,
            saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 4. rujna 2014.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 2. stavka 1. i članka 11. stavka 2. Direktive 2006/126/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 20. prosinca 2006. o vozačkim dozvolama (SL L 403, str. 18. i izmjena SL 2009, L 19, str. 67.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 8., str. 107.).
            2. Zahtjev je upućen u okviru spora između S. Aykul, austrijske državljanke imatelja vozačke dozvole koju je izdala Republika Austrija, i savezne zemlje Baden‑Württemberg, povodom odluke kojom joj se odbija pravo korištenja njezine vozačke dozvole na njemačkom teritoriju.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            Direktiva 2006/126
            3. U skladu s uvodnom izjavom 2. Direktive 2006/126:
            „Propisi o vozačkim dozvolama bitan su dio zajedničke prometne politike, doprinose poboljšanju sigurnosti prometa na cestama i omogućavaju slobodno kretanje osoba koje namjeravaju steći boravište u državi članici koja nije država koja je dozvolu izdala. S obzirom na važnost osobnih prijevoznih sredstava, posjedovanje vozačke dozvole koju je priznala država članica domaćin promiče slobodu kretanja osoba i pravo poslovnog nastana. [...]“
            4. Sukladno uvodnoj izjavi 8. te direktive, zbog razloga sigurnosti prometa na cestama, potrebno je utvrditi minimalne zahtjeve za izdavanje vozačke dozvole.
            5. Uvodna izjava 15. te direktive glasi:
            „Radi sigurnosti prometa na cestama, države članice moraju imati mogućnost primjene svojih nacionalnih propisa o oduzimanju, privremenom oduzimanju, produljenju i poništenju vozačkih dozvola svim imateljima dozvola koji imaju uobičajeno boravište na njihovom državnom području.“
            6. Sukladno članku 2. stavku 1. Direktive 2006/126, „[d]ržave članice uzajamno priznaju vozačke dozvole koje su izdale“.
            7. Članak 7. te direktive glasi:
            „1. Vozačke dozvole izdaju se samo sljedećim kandidatima:
            a) koji su položili ispit vještina i ponašanja i teorijski ispit te koji su zadovoljili zdravstvene standarde, u skladu s odredbama priloga II. i III.;
            [...]
            e) koji imaju uobičajeno boravište na području države članice koja izdaje dozvolu ili mogu dokazati da tamo studiraju najmanje šest mjeseci.
            [...]
            5. [...]
            Ne dovodeći u pitanje odredbe članka 2., država članica koja izdaje dozvolu postupit će s dužnom pažnjom kako bi osigurala da osoba ispunjava zahtjeve navedene u stavku 1. ovog članka te će, ako utvrdi da je dozvola bila izdana iako zahtjevi nisu bili ispunjeni, primijeniti nacionalne propise o ukidanju ili oduzimanju prava na upravljanje vozilom.“
            8. Članak 11. Direktive 2006/126 glasi:
            „[...]
            2. Poštujući načelo teritorijalnosti kaznenog i policijskog prava, država članica u kojoj imatelj vozačke dozvole druge države članice ima uobičajeno boravište može primijeniti svoje nacionalne propise o ograničavanju, obustavi, oduzimanju ili ukidanju prava na upravljanje vozilom te, prema potrebi, u tu svrhu zamijeniti dozvolu.
            [...]
            4. Država članica odbit će izdati vozačku dozvolu podnositelju zahtjeva čija je vozačka dozvola u drugoj državi članici ograničena, privremeno oduzeta ili oduzeta.
            Država članica odbit će priznati valjanost svake vozačke dozvole koju je izdala druga država članica osobi čija je vozačka dozvola na području ove prve države članice ograničena, privremeno oduzeta ili oduzeta.
            Država članica može također odbiti izdati vozačku dozvolu podnositelju zahtjeva čija je vozačka dozvola u drugoj državi članici ukinuta.
            [...]“
            9. Članak 12. prvi podstavak navedene direktive propisuje:
            „U smislu ove Direktive, ,uobičajeno boravište’ znači mjesto gdje osoba obično živi, to jest najmanje 185 dana u kalendarskoj godini, radi osobnih i poslovnih veza ili, u slučaju osobe bez poslovnih veza, radi osobnih veza koje pokazuju čvrstu povezanost između te osobe i mjesta gdje živi.“
            10. Članak 16. stavci 1. i 2. iste direktive propisuje:
            „1. Države članice će najkasnije do 19. siječnja 2011. donijeti i objaviti zakone i druge propise potrebne za usklađivanje s člankom 1. stavkom 1., člankom 3., člankom 4. stavcima 1., 2., 3. i 4. točkama (b) do (k), člankom 6. stavcima 1. i 2. točkama (a), (c), (d) i (e), člankom 7. stavkom 1. točkama (b), (c) i (d), stavcima 2., 3. i 5., člankom 8., člankom 10., člankom 13., člankom 14., člankom 15. i Prilogom I. točkom 2., Prilogom II. točkom 5.2. koja se odnosi na kategorije A1, A2 i A, prilozima IV., V. i VI. One Komisiji odmah dostavljaju tekst tih odredaba.
            2. One primjenjuju te odredbe od 19. siječnja 2013.“
            11. Članak 17. prvi podstavak Direktive 2006/126 glasi:
            „Direktiva [Vijeća] 91/439/EEZ [od 29. srpnja 1991. o vozačkim dozvolama (SL L 237, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 3., str. 7.)] stavlja se izvan snage od 19. siječnja 2013., ne dovodeći u pitanje obveze država članica u vezi s rokovima naznačenim u Prilogu VII. dijelu B za prijenos te Direktive u nacionalno zakonodavstvo.“
            12. Članak 18. spomenute Direktive 2006/126 glasi:
            „Ova Direktiva stupa na snagu dvadesetog dana od dana objave u Službenom listu Europske unije .
            Članak 2. stavak 1., članak 5., članak 6. stavak 2. točka (b), članak 7. stavak 1. točka (a), članak 9., članak 11. stavci 1., 3., 4., 5. i 6., članak 12. i prilozi I., II. i III. primjenjuju se od 19. siječnja 2009.“
            Direktiva 91/439
            13. Sukladno članku 1. stavku 2. Direktive 91/439, „[v]ozačke dozvole koje izdaju države članice uzajamno se priznaju“.
            14. Članak 8. navedene direktive propisuje:
            „[...]
            2. Poštujući načelo teritorijalnosti kaznenog i policijskog prava, država članica u kojoj imatelj vozačke dozvole druge države članice ima uobičajeno boravište može primijeniti svoje nacionalne propise o ograničavanju, obustavi, oduzimanju ili ukidanju prava na upravljanje vozilom te, prema potrebi, u tu svrhu zamijeniti dozvolu.
            [...]
            4. Država članica može odbiti priznati valjanost bilo koje vozačke dozvole koju je izdala druga država članica osobi na koju se na njezinu području primjenjuje jedna od mjera iz stavka 2.
            Isto tako, država članica može odbiti izdati vozačku dozvolu kandidatu na kojega se takva mjera primjenjuje u nekoj drugoj državi članici.
            [...]“
            Njemačko pravo
            15. Članak 2. Zakona o cestovnom prometu (Straßenverkehrsgesetz, u daljnjem tekstu: StVG), u verziji na koju se poziva sud koji je uputio zahtjev, glasi:
            „(1) Svakog vozača motornog vozila na javnim cestama mora za to ovlastiti (ovlaštenje za upravljanje vozilom) nadležno upravno tijelo (upravno tijelo za vozačke dozvole). [...]
            [...]
            (4) Sposobna je upravljati motornim vozilom svaka osoba koja ispunjava psihofizičke uvjete koji su za to potrebni i koja nije teško ili u više navrata prekršila propise o cestovnom prometu ili kaznene propise. [...]
            [...]
            (11) Sukladno preciznijim odredbama iz pravilnika [...], strane vozačke dozvole također ovlašćuju na upravljanje motornim vozilima na nacionalnom teritoriju.
            [...]“
            16. Članak 3. StVG‑a, pod nazivom „Oduzimanje vozačke dozvole“, u verziji na koju se poziva sud koji je uputio zahtjev glasi:
            „(1) Ako se ustanovi da osoba nema potrebne vještine ili nije sposobna upravljati motornim vozilima, upravno tijelo za vozačke dozvole mora joj oduzeti vozačku dozvolu. Kad je riječ o stranoj vozačkoj dozvoli, oduzimanje – i u slučajevima kada uslijedi na temelju drugih odredbi – ima učinak odbijanja priznanja prava korištenja te vozačke dozvole na nacionalnom teritoriju. [...]
            (2) Oduzimanjem prestaje ovlaštenje za upravljanje vozilom. Kad je riječ o stranoj vozačkoj dozvoli, oduzimanjem prestaje pravo na upravljanje motornim vozilima na nacionalnom teritoriju. [...]
            [...]“
            17. Članak 29. StVG‑a, pod nazivom „Rok brisanja“, u verziji na koju se poziva njemačka vlada u pisanom odgovoru na pitanje Suda propisuje:
            „(1) Upisi u registar brišu se nakon isteka rokova propisanih u drugoj rečenici. Rokovi za brisanje su
            [...]
            2. pet godina
            a) u slučaju odluke koja se odnosi na kazneno djelo (,Straftat’), podložno točki 3.a),
            b) u slučaju odluke koja se odnosi na upravni prekršaj koji [...] nosi dva boda kao upravni prekršaj koji utječe na sigurnost prometa na cestama ili kao sličan upravni prekršaj,
            c) u slučaju zabrana ili ograničenja upravljanja vozilom bez dozvole koja izreknu nadležna tijela na temelju zakonodavstva savezne zemlje,
            d) u slučaju obavijesti o sudjelovanju na seminaru za osposobljavanje za upravljanje vozilom, seminaru za usavršavanje, posebnom seminaru za usavršavanje ili psihološkom savjetovanju vezano uz upravljanje vozilom,
            […]“
            18. Članak 11. Pravilnika o uključivanju osoba u cestovni promet (Verordnung über die Zulassung von Personen zum Straßenverkehr), pod nazivom „Sposobnost“, u verziji na koju se poziva sud koji je uputio zahtjev (u daljnjem tekstu: FeV), propisuje:
            „(1) Osobe koje zahtijevaju ovlaštenje za upravljanje vozilom moraju ispunjavati psihofizičke uvjete koji su za to potrebni. Uvjeti nisu ispunjeni ako postoji neka od bolesti ili nedostataka iz priloga 4. ili priloga 5. koji isključuju sposobnost ili djelomičnu sposobnost za upravljanje motornim vozilima. [...]“
            19. Prilog 4. članku 11. FeV‑a glasi:
            „Opća napomena
            1. Sljedeći popis sadrži učestale bolesti i nedostatke koji mogu dugotrajno utjecati na sposobnost za upravljanje motornim vozilima ili je isključiti.
            [...]
            3. Sljedeće procjene vrijede za opće slučajeve. Mogući su ispravci ovisno o posebnim ljudskim osobinama, navikama, posebnom opažanju ili posebnim načinima kontrole i prilagodbe ponašanja. [...]
            >lt>2
            […]“
            20. Članak 29. FeV‑a, pod nazivom „Strane vozačke dozvole“, glasi:
            „(1) Imatelji strane vozačke dozvole mogu u okviru ovlaštenja iz svoje vozačke dozvole upravljati motornim vozilima na nacionalnom teritoriju ako ondje nemaju uobičajeno prebivalište u smislu članka 7. [...]
            […]
            (3) Ovlaštenje se sukladno stavku 1. ne primjenjuje na imatelje strane vozačke dozvole,
            […]
            3. kojima je ovlaštenje za upravljanje vozilom na nacionalnom teritoriju privremeno ili trajno oduzeo sud ili izvršno ili konačno upravno tijelo [...]
            (4) Nakon neke od odluka iz stavka 3. točaka 3. i 4., pravo korištenja strane vozačke dozvole na nacionalnom teritoriju dodjeljuje se na zahtjev kada nestanu razlozi za oduzimanje.“
            21. Članak 46. FeV‑a, pod nazivom „Oduzimanje, ograničenja, uvjeti“, propisuje:
            „(1) Ako se ustanovi da je imatelj vozačke dozvole nesposoban upravljati motornim vozilom, upravno tijelo za vozačke dozvole mora mu oduzeti dozvolu. To posebice vrijedi kada postoje bolesti ili nedostaci iz priloga 4., 5. i 6. ili kada se teško ili u više navrata prekrše propisi o cestovnom prometu ili kazneni propisi i kada to isključuje sposobnost upravljanja motornim vozilom.
            [...]
            (5) U slučaju strane vozačke dozvole, oduzimanje ima učinak odbijanja priznanja prava na korištenje te vozačke dozvole na nacionalnom teritoriju.
            (6) Oduzimanjem prestaje ovlaštenje za upravljanje vozilom. Kad je riječ o stranoj vozačkoj dozvoli, oduzimanjem prestaje pravo na upravljanje motornim vozilima na nacionalnom teritoriju.“
            Glavni postupak i prethodna pitanja
            22. S. Aykul, austrijska državljanka rođena 17. studenoga 1980., od svojeg rođenja imala je uobičajeno boravište, u smislu članka 12. prvog podstavka Direktive 2006/126, u Austriji. Bezirkshauptmannschaft Bregenz (upravno tijelo pokrajine Bregenz, Austrija) 19. listopada 2007. izdao joj je vozačku dozvolu.
            23. Dana 11. svibnja 2012. nad S. Aykul izvršena je policijska kontrola u Leutkirchu (Njemačka). Budući da su znakovi upućivali na to da je koristila narkotike, učinjen joj je test urina, rezultat kojega je otkrio konzumaciju kanabisa. Istog dana, 11. svibnja 2012., učinjeno je i vađenje krvi, a analiza uzorka krvi pokazala je prisutnost kanabisa u krvi S. Aykul.
            24. Dana 4. srpnja 2012. državno odvjetništvo u Ravensburgu (Njemačka) odustalo je od kaznenog progona S. Aykul.
            25. Odlukom grada Leutkircha o novčanoj kazni od 18. srpnja 2012. S. Aykul izrečena je novčana kazna u iznosu od 590,80 eura za upravljanje vozilom pod utjecajem narkotika i zabrana upravljanja vozilom u trajanju od mjesec dana.
            26. Odlukom od 17. rujna 2012. Landratsamt Ravensburg (okružna upravna služba, Ravensburg, Njemačka) oduzeo je S. Aykul njezinu austrijsku vozačku dozvolu na njemačkom teritoriju. Naime, Landratsamt Ravensburg smatrao je da S. Aykul nije sposobna upravljati motornim vozilima, s obzirom na to da je analiza uzorka krvi učinjena 11. svibnja 2012. pokazala da je ona barem povremeno konzumirala kanabis i da je upravljala motornim vozilom pod utjecajem tog narkotika. Dakle, S. Aykul nije bila u stanju odvojiti konzumaciju narkotika od upravljanja motornim vozilom.
            27. Međutim, u prilogu odluci od 17. rujna 2012. Landratsamt Ravensburg obavijestio je S. Aykul o mogućnosti da u budućnosti ponovno zatraži ovlaštenje za upravljanje motornim vozilima u Njemačkoj, na temelju medicinsko‑psihološkog nalaza centra za ispitivanje sposobnosti za upravljanje vozilom službeno priznatog u Njemačkoj i dokaza o sposobnosti upravljanja motornim vozilima. Landratsamt Ravensburg također je naveo da je izdavanje takvog nalaza načelno uvjetovano dokazom apstinencije dotične osobe od bilo kakve konzumacije narkotika u trajanju od godinu dana.
            28. Dana 19. listopada 2012. S. Aykul podnijela je prigovor protiv odluke Landratsamta Ravensburg od 17. rujna 2012. U bitnome je navela da je nadležnost njemačkih tijela iscrpljena donošenjem odluke o novčanoj kazni od 18. srpnja 2012. i da, sukladno pravu Unije, više nije zadaća tih tijela da provjeravaju njezinu sposobnost upravljanja motornim vozilima, s obzirom na to da je to, sukladno sudskoj praksi Suda, zadatak jedino države članice koja je izdala njezinu vozačku dozvolu, odnosno Republike Austrije.
            29. Bezirkshauptmannschaft Bregenz, koji je o predmetu obaviješten od Landratsamta Ravensburg, naveo je da nisu bili ispunjeni nužni uvjeti sukladno austrijskom pravu kako bi nadležna tijela mogla postupati protiv S. Aykul, s obzirom na to da je liječnik koji je obavio pretragu krvi 11. svibnja 2012. u zapisniku naveo da ona nije pokazivala znatnije znakove da je pod utjecajem narkotika.
            30. Odlukom od 20. prosinca 2012. Regierungspräsidium Tübingen (upravno tijelo, Tübingen, Njemačka) odbio je prigovor koji je S. Aykul podnijela protiv odluke Landratsamta Ravensburg od 17. rujna 2012. Među ostalim, naveo je da nepostupanje njemačkih tijela u slučaju upravljanja vozilom pod utjecajem narkotika nije spojivo s ciljem Direktive 91/439, koji se sastoji u jamčenju sigurnosti prometa na cestama. Regierungspräsidium Tübingen dodao je da, protivno tvrdnjama S. Aykul, članak 8. stavak 2. te direktive ne sprječava oduzimanje vozačke dozvole dotičnoj osobi, uz pojašnjenje da je takva mjera jedna od mnogih koje država članica može usvojiti na temelju članka 8. stavka 4. prvog podstavka te direktive.
            31. Dana 25. siječnja 2013. S. Aykul podnijela je Verwaltungsgerichtu Sigmaringen (upravni sud, Sigmaringen, Njemačka) tužbu protiv odluke Landratsamta Ravensburg od 17. rujna 2012., ponovno navodeći već iznesene argumente. Među ostalim, navela je da članak 11. stavak 4. drugi podstavak Direktive 2006/126 ne ovlašćuje Saveznu Republiku Njemačku da odbije priznati valjanost njezine vozačke dozvole, s obzirom na to da je tu dozvolu izdala Republika Austrija i da je ona nastavila imati uobičajeno boravište na teritoriju potonje države. Tako su, u skladu s tvrdnjama S. Aykul, samo austrijska tijela bila nadležna utvrditi je li ona i dalje sposobna upravljati motornim vozilima.
            32. Savezna zemlja Baden‑Württemberg zahtijeva da se odbije tužba S. Aykul. Trebalo bi, među ostalim, uzeti u obzir činjenicu da je razlog za odbijanje priznanja valjanosti vozačke dozvole S. Aykul nastao tek nakon njezina izdavanja. Međutim, činjenice nastale nakon izdavanja vozačke dozvole ovlašćuju dotične države članice Europske unije da odbiju priznati pravo na upravljanje vozilom na svojem nacionalnom teritoriju.
            33. Takvu mogućnost obuhvaća članak 8. stavak 4. Direktive 91/439. Za razliku od teksta članka 8. stavka 2., tekst članka 8. stavka 4. te direktive ovlašćuje ne samo državu članicu uobičajenog boravišta nego i svaku drugu državu članicu da odbije priznati pravo na upravljanje vozilom na svojem nacionalnom teritoriju. Zabrana upravljanja vozilom izrečena na temelju kaznenog zakonodavstva ili zakonodavstva koje se odnosi na upravne prekršaje mjera je „ograničavanja“ vozačke dozvole koja je obuhvaćena izuzećem kaznenih ili prekršajnih mjera, uz primjenu načela proporcionalnosti, na temelju članka 8. stavka 2. Direktive 91/439. Odbijanje priznanja prava korištenja vozačke dozvole na njemačkom teritoriju na temelju članka 46. stavka 5. FeV‑a predstavlja samo nepriznavanje u dotičnoj državi članici valjanosti vozačke dozvole koju je izdala druga država članica, u smislu članka 8. stavka 4. te iste Direktive 91/439.
            34. U odgovoru na pitanje suda koji je uputio zahtjev od 13. ožujka 2013. Bezirkshauptmannschaft Bregenz naveo je da austrijska tijela poduzimaju mjere u skladu s austrijskim zakonodavstvom o vozačkoj dozvoli samo ako se medicinskim putem utvrdi nesposobnost za upravljanje motornim vozilima zbog konzumacije narkotika ili ako postoje znakovi koji upućuju na ovisnost o tim tvarima. Bezirkshauptmannschaft Bregenz potvrdio je da su u glavnom predmetu austrijska nadležna tijela nastavila smatrati S. Aykul sposobnom za upravljanje motornim vozilima i da je ona stoga zadržala svoju vozačku dozvolu.
            35. Sud koji je uputio zahtjev navodi da bi u slučaju primjene njemačkog prava tužbu S. Aykul trebalo odbiti. Naime, sukladno odredbama članka 3. stavka 1. StVG‑a i članka 46. stavka 1. FeV‑a, nadležno upravno tijelo za vozačke dozvole mora oduzeti vozačku dozvolu ako se ustanovi da njezin imatelj nije sposoban upravljati motornim vozilima. Na temelju članka 46. stavka 5. FeV‑a, kad je riječ o vozačkoj dozvoli izdanoj u inozemstvu, to oduzimanje ima učinak odbijanja priznanja prava na korištenje te vozačke dozvole na njemačkom teritoriju. U predmetnom slučaju nesposobnost za upravljanje motornim vozilima S. Aykul proizlazi iz zajedničke primjene članka 11. stavka 1. drugog podstavka FeV‑a i točke 9.2.2. Priloga 4. članku 11. FeV‑a. Naime, u skladu s tim odredbama, načelno je nesposoban za upravljanje motornim vozilima svatko tko, konzumirajući povremeno kanabis, nije u stanju odvojiti upravljanje vozilom od te konzumacije. U glavnom predmetu postoje dovoljni pokazatelji da S. Aykul nije u stanju to učiniti.
            36. Sud koji je uputio zahtjev osim toga navodi da posljedice prometnih prekršaja i pokazatelja nesposobnosti za upravljanje vozilom koje predviđa nacionalno pravo nastupaju na trima različitim razinama, odnosno na kaznenom planu, na planu propisa iz područja upravnih prekršaja i na planu propisa o vozačkoj dozvoli. Predmetni slučaj zapravo se odnosi na područje propisa o vozačkoj dozvoli. Nadležna upravna tijela za vozačke dozvole i policijske službe polaze od načela da su njemačka tijela ovlaštena oduzeti vozačku dozvolu izdanu u inozemstvu kada se pri cestovnom prekršaju počinjenom u Njemačkoj ustanove znakovi nesposobnosti za upravljanje vozilom.
            37. S obzirom na sumnje u usklađenost njemačkog zakonodavstva i upravne prakse s obvezom uzajamnog priznavanja vozačkih dozvola koje su izdale države članice, Verwaltungsgericht Sigmaringen odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
            „1. Protivi li se obveza koja proizlazi iz članka 2. stavka 1. Direktive 2006/126 o uzajamnom priznavanju vozačkih dozvola koje su izdale države članice nacionalnom zakonodavstvu Savezne Republike Njemačke na temelju kojeg se pravo korištenja u Njemačkoj strane vozačke dozvole ne smije, a posteriori , više priznati upravnim putem kada na temelju strane vozačke dozvole njezin imatelj vozi motorno vozilo u Njemačkoj pod utjecajem ilegalnih droga i kada na temelju njemačkih odredbi više ne postoji njegova sposobnost za upravljanje vozilom?
            2. U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje, primjenjuje li se to i u slučaju da država koja je izdala vozačku dozvolu, a koja je obaviještena o upravljanju vozilom pod utjecajem droge, ne reagira i tako se nastavi opasnost koju predstavlja imatelj vozačke dozvole?
            3. U slučaju negativnog odgovora na prvo pitanje, može li Savezna Republika Njemačka podvrgnuti ponovnu uspostavu prava na korištenje u Njemačkoj strane vozačke dozvole poštovanju nacionalnih uvjeta za ponovnu uspostavu?
            4. a) Može li uvjet poštovanja načela teritorijalnosti kaznenog i policijskog prava iz članka 11. stavka 2. Direktive 2006/126 opravdati da država članica intervenira, na temelju zakonodavstva o vozačkoj dozvoli, umjesto države koja ju je izdala? Dopušta li taj uvjet, primjerice, a posteriori  odbijanje priznanja prava korištenja u Njemačkoj strane vozačke dozvole pomoću sigurnosne mjere kaznene prirode?
             b) U slučaju potvrdnog odgovora na točku a) četvrtog prethodnog pitanja, uzimajući u obzir obvezu priznavanja, je li za ponovnu uspostavu prava na korištenje u Njemačkoj strane vozačke dozvole nadležna država članica koja je naložila sigurnosnu mjeru ili država koja je izdala vozačku dozvolu?“
            O prethodnim pitanjima
            Uvodna očitovanja
            38. Budući da se pitanja suda koji je uputio zahtjev odnose na tumačenje članka 2. stavka 1. i članka 11. stavka 2. Direktive 2006/126, kojom je ukinuta i zamijenjena Direktiva 91/439, najprije valja utvrditi koje se odredbe prava Unije primjenjuju ratione temporis  na činjenice u glavnom postupku.
            39. Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da su S. Aykul njezinu vozačku dozvolu izdala austrijska nadležna tijela 19. listopada 2007. i da je Landratsamt Ravensburg odlukom od 17. rujna 2012. odbio priznati valjanost te vozačke dozvole na njemačkom teritoriju zbog činjenica nastalih 11. svibnja 2012.
            40. U tom smislu valja podsjetiti da, iako je, sukladno članku 17. prvom podstavku Direktive 2006/126, Direktiva 91/439 ukinuta s učinkom od 19. siječnja 2013., više odredbi Direktive 2006/126, poput članka 2. stavka 1. i članka 11. stavka 4., na temelju njezina članka 18. drugog podstavka bilo je primjenjivo od 19. siječnja 2009. (vidjeti u tom smislu presudu Akyüz, C‑467/10, EU:C:2012:112, t. 31.). Međutim, to nije slučaj s člankom 11. stavkom 2. Direktive 2006/126, koji se ne nalazi među odredbama navedenima u članku 18. drugom podstavku te direktive.
            41. Proizlazi da su, s jedne strane, članak 2. stavak 1. i članak 11. stavak 4. Direktive 2006/126 i, s druge strane, članak 8. stavak 2. Direktive 91/439, čiji je sadržaj doslovno preuzet u članku 11. stavku 2. Direktive 2006/126, primjenjivi ratione temporis  na činjenice u glavnom postupku.
            Prvo i drugo pitanje te četvrto pitanje točka (a)
            42. Treba podsjetiti na to da je – u okviru postupka suradnje između nacionalnih sudova i Suda, koji je uspostavljen člankom 267. UFEU‑a – na Sudu da nacionalnom sudu dâ koristan odgovor koji će mu omogućiti rješavanje predmeta koji se pred njim vodi. U sklopu toga Sud u slučaju potrebe ima pravo preoblikovati pitanja koja su mu upućena (vidjeti presudu Le Rayon d’Or, C‑151/13, EU:C:2014:185, t. 25. i navedenu sudsku praksu).
            43. U tu svrhu Sud može iz ukupnosti elemenata koje mu je podnio nacionalni sud, a osobito iz obrazloženja zahtjeva za prethodnu odluku, izvući pravila i načela prava Unije koji zahtijevaju tumačenje, imajući u vidu predmet glavnog postupka (vidjeti presudu Le Rayon d’Or, C‑151/13, EU:C:2014:185, t. 26. i navedenu sudsku praksu).
            44. U predmetnom slučaju iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da svojim prvim i drugim pitanjem te četvrtim pitanjem u točki (a), koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 2. stavak 1. i članak 11. stavak 4. drugi podstavak Direktive 2006/126 te članak 8. stavak 2. Direktive 91/439 tumačiti na način da su protivni tomu da država članica na čijem teritoriju imatelj vozačke dozvole koju je izdala druga država članica privremeno boravi odbije priznati valjanost te vozačke dozvole zbog protupravnog ponašanja njezina imatelja koje se dogodilo na tom teritoriju nakon izdavanja predmetne vozačke dozvole i koje, sukladno nacionalnom pravu prve države članice, može uzrokovati nesposobnost za upravljanje motornim vozilima.
            45. Valja podsjetiti da, sukladno stalnoj sudskoj praksi, članak 2. stavak 1. Direktive 2006/126 predviđa uzajamno priznavanje, bez ikakvih formalnosti, vozačkih dozvola koje su izdale države članice. Ta odredba nameće im jasnu i preciznu obvezu koja ne ostavlja diskrecijski prostor u odnosu na mjere koje valja donijeti kako bi se ona ispunila (vidjeti u tom smislu presude Akyüz, C‑467/10, EU:C:2012:112, t. 40. i Hofmann, C‑419/10, EU:C:2012:240, t. 43. i 44.).
            46. Nadalje, iz sudske prakse Suda proizlazi da je zadaća države članice koja je izdala vozačku dozvolu da provjeri jesu li ispunjeni minimalni uvjeti propisani pravom Unije, osobito oni koji se odnose na boravište i sposobnost upravljanja motornim vozilom, propisani člankom 7. stavkom 1. Direktive 2006/126, i stoga je li izdavanje vozačke dozvole opravdano (vidjeti u tom smislu presudu Hofmann, C‑419/10, EU:C:2012:240, t. 45. i 47.).
            47. Kada nadležna tijela države članice izdaju vozačku dozvolu sukladno članku 1. stavku 1. Direktive 2006/126, druge države članice nisu ovlaštene provjeravati poštovanje uvjeta izdavanja vozačke dozvole propisanih tom direktivom. Naime, posjedovanje vozačke dozvole koju je izdala država članica treba smatrati dokazom da je njezin imatelj ispunjavao te uvjete na dan kad mu je vozačka dozvola izdana (vidjeti u tom smislu presudu Hofmann, C‑419/10, EU:C:2012:240, t. 46. i 47.).
            48. U predmetnom slučaju valja utvrditi da su njemačka nadležna tijela dovela u pitanje uvjete posjedovanja vozačke dozvole S. Aykul ne na dan kada joj je ta dozvola izdana, nego nakon njezina protupravnog ponašanja koje se dogodilo na njemačkom teritoriju nakon izdavanja te dozvole.
            49. Naime, S. Aykul, čije je uobičajeno boravište u Austriji, nije stekla svoju austrijsku vozačku dozvolu nakon ograničavanja, obustave ili oduzimanja vozačke dozvole u Njemačkoj. Budući da je upravljala vozilom u Njemačkoj pod utjecajem narkotika, njemačka nadležna tijela oduzela su joj njezinu austrijsku vozačku dozvolu na njemačkom teritoriju, iako njezino uobičajeno boravište nije bilo u Njemačkoj. Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je posljedica takve mjere, kad je riječ o vozačkoj dozvoli koju je izdala država koja nije Savezna Republika Njemačka, odbijanje priznavanja S. Aykul prava korištenja njezine dozvole na njemačkom teritoriju.
            50. Treba utvrditi može li takvo odbijanje države članice da prizna valjanost vozačke dozvole koju je izdala druga država članica biti obuhvaćeno dopuštenim ograničenjima načela uzajamnog priznavanja vozačkih dozvola iz članka 2. stavka 1. Direktive 2006/126.
            51. U tom pogledu, kako to ističe nezavisni odvjetnik u točki 65. svojeg mišljenja, ograničenje spomenutog načela, propisano člankom 8. stavkom 2. Direktive 91/439, ne može se primijeniti u glavnom predmetu.
            5 2. Naime, iz teksta samog članka 8. stavka 2. Direktive 91/439, tumačenog zajedno s njezinom prvom i desetom uvodnom izjavom, proizlazi da se to ograničenje odnosi na situaciju u kojoj imatelj vozačke dozvole ima uobičajeno boravište u državi članici izvan one koja je izdala tu dozvolu. U takvoj situaciji, poštujući načelo teritorijalnosti kaznenog i policijskog prava, država članica u kojoj imatelj vozačke dozvole druge države članice ima uobičajeno boravište može primijeniti svoje nacionalne propise o ograničavanju, obustavi, oduzimanju ili ukidanju prava na upravljanje vozilom te, prema potrebi, u tu svrhu zamijeniti dozvolu.
            53. Međutim, u predmetnom slučaju uobičajeno boravište S. Aykul u vrijeme nastanka činjenica u glavnom postupku bilo je na teritoriju države članice koja joj je izdala vozačku dozvolu, odnosno Republike Austrije, a ne na njemačkom teritoriju. S. Aykul samo je privremeno boravila u Njemačkoj kada je 11. svibnja 2012. počinila prometni prekršaj pod utjecajem narkotika.
            54. Situacija poput one u glavnom postupku ulazi, međutim, u područje primjene članka 11. stavka 4. drugog podstavka Direktive 2006/126. Ta odredba, koja se, kako to proizlazi iz točaka 40. i 41. ove presude, primjenjuje ratione temporis na činjenice u glavnom postupku, propisuje da će država članica odbiti priznati valjanost svake vozačke dozvole koju je izdala druga država članica osobi čija je vozačka dozvola na području te prve države članice ograničena, privremeno oduzeta ili oduzeta, i to neovisno o tome je li ta dozvola izdana prije datuma kada je spomenuta odredba postala primjenjiva (vidjeti u tom smislu presudu Akyüz, , C‑467/10, EU:C:2012:112, t. 32.).
            55. Iako, sukladno tekstu članka 8. stavka 2. Direktive 91/439, samo država članica u kojoj imatelj vozačke dozvole ima uobičajeno boravište može na njega primijeniti svoje nacionalne propise o ograničavanju, obustavi, oduzimanju ili ukidanju prava na upravljanje vozilom, tekst članka 11. stavka 4. drugog podstavka Direktive 2006/126 ovlašćuje svaku državu članicu, a ne samo državu članicu uobičajenog boravišta, da odbije priznati valjanost vozačke dozvole koju je izdala druga država članica.
            56. Doduše, Komisija je na raspravi zagovarala tumačenje članka 11. stavka 4. drugog podstavka Direktive 2006/126 u skladu s kojim mogućnost odbijanja priznanja valjanosti vozačke dozvole može biti rezervirana samo za državu članicu u kojoj imatelj te dozvole ima uobičajeno boravište. Naime, Komisija smatra da članak 8. stavak 4. prvi podstavak Direktive 91/439, čiji je sadržaj preuzet u članku 11. stavku 4. drugom podstavku Direktive 2006/126, upućuje na članak 8. stavak 2. Direktive 91/439, u kojem se navodi „država članica uobičajenog boravišta“. Stoga bi država članica iz članka 11. stavka 4. drugog podstavka Direktive 2006/126 mogla biti samo država članica u kojoj se nalazi uobičajeno boravište imatelja vozačke dozvole o kojoj je riječ.
            57. Međutim, takvo tumačenje ne može se prihvatiti. Naime, i prvi i drugi podstavak članka 11. stavka 4. te direktive odnose se na ograničavanje, obustavu ili oduzimanje vozačke dozvole, pri čemu nisu ograničeni samo na odluke koje u tom smislu donese država članica uobičajenog boravišta. Ni treći podstavak te odredbe, koji se odnosi na ukidanje vozačke dozvole, ne odnosi se na takvu odluku koju donese ta država članica. U tim okolnostima, kako to ističe nezavisni odvjetnik u točkama 79. do 82. svojeg mišljenja, odredbe članka 11. stavka 4. drugog podstavka Direktive 2006/126 primjenjuju se autonomno, kako u odnosu na članak 11. stavak 2. te direktive tako i u odnosu na članak 8. stavak 2. Direktive 91/439.
            58. Nadalje, iako je Sud isprva tumačio članak 8. stavak 4. prvi podstavak Direktive 91/439, kao i članak 11. stavak 4. drugi podstavak Direktive 2006/126, u kojem je preuzet njegov sadržaj, u kontekstu predmeta u kojima je bila riječ o mogućnosti osobe u odnosu na čiju je vozačku dozvolu na teritoriju jedne države članice donesena mjera ograničavanja, obustavljanja ili oduzimanja, da joj ta država članica prizna valjanost vozačke dozvole koju izda druga država članica nakon donošenja te mjere (vidjeti osobito presude Wiedemann i Funk, C‑329/06 i C‑343/06, EU:C:2008:366, Zerche i dr., C‑334/06 do C‑336/06, EU:C:2008:367 i Hofmann, C‑419/10, EU:C:2012:240), tekst tih odredbi također obuhvaća situaciju poput one u glavnom predmetu, u kojoj prva država članica odbija priznati valjanost vozačke dozvole koju je izdala druga država članica prije odluke o njezinu ograničavanju, obustavljanju ili oduzimanju.
            59. Konačno, treba navesti da članak 8. stavak 2. Direktive 91/439 ovlašćuje državu članicu uobičajenog boravišta imatelja vozačke dozvole druge države članice da, prema potrebi, zamijeni tu dozvolu, kako bi ta prva država članica na tog imatelja mogla primijeniti svoje nacionalne propise o ograničavanju, obustavi, oduzimanju ili ukidanju prava na upravljanje vozilom. Iz te odredbe proizlazi da je država članica uobičajenog boravišta ovlaštena donijeti mjere o ograničavanju, obustavi, oduzimanju ili ukidanju vozačke dozvole koju izda druga država članica, a koje imaju učinke u svim državama članicama.
            60. Naprotiv, treba utvrditi da članak 11. stavak 4. drugi podstavak Direktive 2006/126, koji ne propisuje takvu mogućnost zamjene vozačke dozvole, omogućuje samo jednoj državi članici, koja nije država članica uobičajenog boravišta, da na temelju svojih nacionalnih propisa i zbog protupravnog ponašanja na svojem teritoriju imatelja vozačke dozvole prethodno stečene u drugoj državi članici donese mjere čiji je opseg ograničen na taj teritorij, a učinak na odbijanje priznavanja valjanosti te dozvole na tom teritoriju.
            61. Kako navodi nezavisni odvjetnik u točki 83. svojeg mišljenja, članak 11. stavak 4. drugi podstavak Direktive 2006/126 predstavlja prikaz načela teritorijalnosti kaznenog i policijskog prava, koje je izričito navedeno u članku 8. stavku 2. Direktive 91/439 i članku 11. stavku 2. Direktive 2006/126. Naime, članak 11. stavak 4. drugi podstavak Direktive 2006/126 odnosi se na mjere donesene na temelju kaznenog i policijskog prava države članice koje utječu na valjanost na teritoriju te države članice vozačke dozvole koju izda druga država članica.
            62. U tom smislu valja istaknuti da je Sud već odlučio da je država članica na čijem je teritoriju počinjen prekršaj jedina nadležna sankcionirati taj prekršaj donošenjem, ovisno o slučaju, mjere oduzimanja vozačke dozvole ili oduzimanja ovlaštenja za upravljanje vozilom, uz mogućnost određivanja razdoblja zabrane zahtijevanja nove dozvole (vidjeti presudu Weber, C‑1/07, EU:C:2008:640, t. 38.).
            63. U glavnom postupku valja utvrditi da je činjenica da je S. Aykul upravljala motornim vozilom pod utjecajem narkotika 11. svibnja 2012. kao posljedicu ponajprije imala to da državno odvjetništvo u Ravensburgu protiv nje pokrene kazneni progon, od kojeg je naposljetku odustalo.
            64. Zatim, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je grad Leutkirch izrekao S. Aykul novčanu kaznu za upravljanje vozilom pod utjecajem narkotika i zabranu upravljanja vozilom u trajanju od mjesec dana. Konačno, Landratsamt Ravensburg, upravno tijelo nadležno za vozačke dozvole, oduzeo joj je vozačku dozvolu na temelju njemačkog zakonodavstva o vozačkim dozvolama. Sukladno tom zakonodavstvu, u slučaju sumnje u sposobnost upravljanja vozilom imatelja vozačke dozvole, predviđena je ocjena te sposobnosti i, ako se ustanovi da ona ne postoji, nadležno upravno tijelo obvezno je oduzeti predmetnu vozačku dozvolu. U skladu s praksom u vezi s tim zakonodavstvom, njemačka nadležna tijela smatraju se ovlaštenima za oduzimanje vozačke dozvole izdane u inozemstvu, kada se pri cestovnom prekršaju počinjenom u Njemačkoj ustanove znakovi nesposobnosti za upravljanje vozilom.
            65. Pozivajući se na iznimku načela teritorijalnosti kaznenog i policijskog prava iz članka 8. stavka 2. Direktive 91/439 i članka 11. stavka 2. Direktive 2006/126, Komisija smatra da se oduzimanje vozačke dozvole zbog nesposobnosti njezina imatelja za upravljanje motornim vozilom ne može smatrati zaštitnom mjerom kaznene prirode i da stoga proizlazi iz kaznenog prava obuhvaćenog tom iznimkom.
            66. U tom smislu, dovoljno je navesti da se odredbe na koje se poziva Komisija ne odnose samo na kazneno pravo, nego i na policijsko pravo. Osim toga, ni mogućnost istaknuta u točkama 60. i 61. ove presude, dodijeljena u članku 11. stavku 4. drugom podstavku Direktive 2006/126 državi članici, da odbije priznati valjanost vozačke dozvole prethodno stečene u drugoj državi članici zbog protupravnog ponašanja imatelja te dozvole na njezinu teritoriju nije ograničena na mjere poduzete na temelju kaznenog prava prve države članice. Naime, sankcija prekršaja počinjenog na teritoriju države članice može imati različite oblike, sukladno prirodi i težini prekršaja kao i organizaciji sudova u toj državi, koja može i ne mora razlikovati upravne od sudskih akata.
            67. Kako to navodi nezavisni odvjetnik u točki 104. svojeg mišljenja, iako je prekršaj koji je počinila S. Aykul bio kažnjiv na temelju kaznenog i upravnog prava, sudsko tijelo odustalo je od kaznenog progona koji je protiv nje prvotno pokrenut. Međutim, zbog istog joj je prekršaja nadležno upravno tijelo za vozačke dozvole, odnosno Landratsamt Ravensburg, oduzelo vozačku dozvolu.
            68. Proizlazi da je takva odluka, poput one Landratsamta Ravensburg od 17. rujna 2012. kojom se S. Aykul oduzima njezina vozačka dozvola, jedna od mjera koje država članica može donijeti na temelju članka 11. stavka 4. drugog podstavka Direktive 2006/126.
            69. Nadalje, valja utvrditi da bi prisiljavanje države članice da bezuvjetno prizna valjanost vozačke dozvole u situaciji poput one u glavnom postupku bilo protivno cilju od općeg interesa Unije koji predstavlja poboljšanje sigurnosti prometa na cestama i koji upravo slijedi Direktiva 2006/126 (vidjeti u tom smislu presudu Glatzel, C‑356/12, EU:C:2014:350, t. 51. i navedenu sudsku praksu).
            70. Naime, mogućnost države članice da oduzme imatelju vozačke dozvole ovlaštenje za upravljanje vozilom na njezinu teritoriju zbog prekršaja koji on počini svakako predstavlja ograničenje načela uzajamnog priznavanja vozačkih dozvola. Međutim, to ograničenje, koje omogućuje smanjenje rizika od nastanka prometnih nesreća, može povećati sigurnost prometa na cestama, što je u interesu svih građana.
            71. S obzirom na navedena razmatranja, na prvo i drugo pitanje te na četvrto pitanje točku (a) treba odgovoriti da članak 2. stavak 1. i članak 11. stavak 4. drugi podstavak Direktive 2006/126 treba tumačiti na način da nisu protivni tomu da država članica na čijem teritoriju imatelj vozačke dozvole koju je izdala druga država članica privremeno boravi odbije priznati valjanost te vozačke dozvole zbog protupravnog ponašanja njezina imatelja koje se dogodilo na tom teritoriju nakon izdavanja predmetne vozačke dozvole i koje, sukladno nacionalnom pravu prve države članice, može uzrokovati nesposobnost za upravljanje motornim vozilima.
            Treće pitanje i četvrto pitanje točka (b)
            72. Svojim trećim pitanjem te četvrtim pitanjem u točki (b), koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita je li država članica koja odbije priznati valjanost vozačke dozvole, u situaciji poput one u glavnom postupku, nadležna odrediti uvjete koje imatelj te vozačke dozvole treba ispuniti radi ponovnog stjecanja prava na upravljanje vozilom na njezinu teritoriju.
            73. U tom smislu, iako je Sud više puta utvrdio, kako to proizlazi iz točke 46. ove presude, da je zadaća same države članice koja je izdala vozačku dozvolu da provjeri jesu li ispunjeni minimalni uvjeti propisani pravom Unije, osobito oni koji se odnose na sposobnost upravljanja motornim vozilom (vidjeti u tom smislu presudu Hofmann, C‑419/10, EU:C:2012:240, t. 45.), valja podsjetiti da u glavnom postupku sposobnost upravljanja motornim vozilom nije bila dovedena u pitanje u fazi izdavanja vozačke dozvole, nego nakon prekršaja koji je imatelj te dozvole počinio nakon izdavanja te dozvole i čije je sankcioniranje proizvodilo učinke samo na teritoriju države članice u kojoj je prekršaj počinjen.
            74. Stoga valja utvrditi da je zadaća nadležnih tijela države članice na čijem je teritoriju počinjen prekršaj da odrede je li imatelj vozačke dozvole koju je izdala druga država članica ponovno sposoban za upravljanje vozilom na njezinu teritoriju.
            75. Naime, kao što to u bitnome ističe poljska vlada, s obzirom na to da se odbijanje države članice da prizna valjanost vozačke dozvole koju izda druga država članica temelji na nacionalnim propisima koji ne postoje nužno u zakonodavstvu države članice koja je izdala dozvolu, teško se može očekivati da zakonodavstvo potonje države samo propisuje uvjete koje bi imatelj vozačke dozvole trebao ispuniti kako bi ponovno stekao pravo na upravljanje vozilom na teritoriju druge države članice.
            76. Međutim, valja istaknuti da iz sudske prakse Suda proizlazi da se država članica ne može pozivati na članak 11. stavak 4. drugi podstavak Direktive 2006/126 kako bi na neodređeno vrijeme odbila priznati valjanost vozačke dozvole koju je izdala druga država članica, kada je imatelju te vozačke dozvole na teritoriju prve države članice izrečena restriktivna mjera (vidjeti u tom smislu presudu Hofmann, C‑419/10, EU:C:2012:240, t. 50. i navedenu sudsku praksu).
            77. Naime, priznati pravo državi članici da se poziva na svoje nacionalne propise kako bi na neodređeno vrijeme odbijala priznati vozačku dozvolu koju je izdala druga država članica bila bi sama negacija načela uzajamnog priznavanja vozačkih dozvola, koje predstavlja temelj sustava uspostavljenog Direktivom 2006/126 (vidjeti u tom smislu presudu Kapper, C‑476/01, EU:C:2004:261, t. 77.; rješenje Kremer, C‑340/05, EU:C:2006:620, t. 30.; presude Akyüz, C‑467/10, EU:C:2012:112, t. 57. i Hofmann, C‑419/10, EU:C:2012:240, t. 78.).
            78. U krajnjoj liniji, zadaća je suda koji je uputio zahtjev, koji je jedini nadležan za ocjenu činjenica u glavnom postupku i za tumačenje nacionalnog zakonodavstva, da provjeri u predmetnom slučaju odbija li zapravo Savezna Republika Njemačka, primjenjujući vlastite propise, na neodređeno vrijeme priznati vozačku dozvolu S. Aykul. U tom kontekstu, taj sud također treba provjeriti poštuju li uvjeti propisani njemačkim pravom za to da osoba u situaciji poput one S. Aykul može ponovno steći pravo na upravljanje vozilom na njemačkom teritoriju načelo proporcionalnosti te osobito da ne prelaze granice onoga što je prikladno i nužno za ostvarenje cilja Direktive 2006/126, a koji se sastoji u povećanju sigurnosti prometa na cestama.
            79. Međutim, pozvan na davanje korisnog odgovora sudu koji je uputio zahtjev, Sud je ovlašten dati naznake koje proizlaze iz spisa predmeta u glavnom postupku kao i podnesenih pisanih i usmenih očitovanja, a koje će omogućiti tom sudu da donese odluku (vidjeti u tom smislu presudu Wiering, C‑347/12, EU:C:2014:300, t. 63. i navedenu sudsku praksu).
            80. U predmetnom slučaju iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da S. Aykul, u odnosu na koju je primijenjena mjera oduzimanja njezine austrijske vozačke dozvole na njemačkom teritoriju, ima mogućnost zahtijevati da je se ponovno ovlasti upravljati motornim vozilima u Njemačkoj na temelju njezine austrijske vozačke dozvole. Naime, u prilogu odluci od 17. rujna 2012. Landratsamt Ravensburg obavijestio je S. Aykul o mogućnosti da joj se ponovno prizna ovlaštenje za upravljanje motornim vozilima na temelju medicinsko‑psihološkog nalaza centra za ispitivanje sposobnosti za upravljanje vozilom službeno priznatog u Njemačkoj i naveo da je izdavanje takvog nalaza načelno uvjetovano dokazom apstinencije dotične osobe od bilo kakve konzumacije narkotika u trajanju od godinu dana.
            81. Nadalje, iz pisanog odgovora njemačke vlade na pitanje koje je postavio Sud proizlazi da se, čak u nedostatku takvog medicinsko‑psihološkog nalaza, pravo korištenja u Njemačkoj vozačke dozvole koju je izdala druga država članica priznaje kada se, unutar propisanog roka, iz registra sposobnosti za upravljanje vozilom izbriše upis nedostatka sposobnosti iz članka 29. stavka 1. StVG‑a. U slučaju S. Aykul, iz informacija koje je dostavila njemačka vlada proizlazi da je, sukladno toj odredbi, rok za brisanje s obzirom na prirodu počinjenog prekršaja trebao biti pet godina. Dakle, nakon isteka tog roka S. Aykul može ponovno u Njemačkoj koristiti svoju vozačku dozvolu bez obveze podnošenja medicinsko‑psihološkog nalaza.
            82. U odnosu na te naznake, koje treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev, treba utvrditi da se njemačkim odredbama ne odbija na neodređeno vrijeme priznati vozačku dozvolu S. Aykul.
            83. Osim toga, činjenica uvjetovanja ponovnog stjecanja prava na upravljanje vozilom u Njemačkoj S. Aykul, bilo podnošenjem medicinsko‑psihološkog nalaza čije izdavanje pretpostavlja dokaz apstinencije od konzumiranja narkotika u razdoblju od godinu dana, bilo protekom roka od pet godina, čini se kao učinkovito preventivno sredstvo proporcionalno cilju poboljšanja sigurnosti prometa na cestama.
            84. S obzirom na prethodno navedeno, na treće pitanje te na četvrto pitanje točku (b) treba odgovoriti da je država članica koja odbije priznati valjanost vozačke dozvole u situaciji poput one u glavnom postupku nadležna odrediti uvjete koje imatelj te vozačke dozvole treba ispuniti radi ponovnog stjecanja prava na upravljanje vozilom na njezinu teritoriju. Zadaća je suda koji je uputio zahtjev da provjeri odbija li zapravo dotična država članica, primjenjujući vlastite propise, na neodređeno vrijeme priznati vozačku dozvolu koju je izdala druga država članica. U tom kontekstu, on mora provjeriti prelaze li uvjeti propisani zakonodavstvom prve države članice, sukladno načelu proporcionalnosti, granice onoga što je prikladno i nužno za ostvarenje cilja Direktive 2006/126, a koji se sastoji u poboljšanju sigurnosti prometa na cestama.
            Troškovi
            85. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:
            1. Članak 2. stavak 1. i članak 11. stavak 4. drugi podstavak Direktive 2006/126/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 20. prosinca 2006. o vozačkim dozvolama treba tumačiti na način da nisu protivni tomu da država članica na čijem teritoriju imatelj vozačke dozvole koju je izdala druga država članica privremeno boravi odbije priznati valjanost te vozačke dozvole zbog protupravnog ponašanja njezina imatelja koje se dogodilo na tom teritoriju nakon izdavanja predmetne vozačke dozvole i koje, sukladno nacionalnom pravu prve države članice, može uzrokovati nesposobnost za upravljanje motornim vozilima.
            2. Država članica koja odbije priznati valjanost vozačke dozvole u situaciji poput one u glavnom postupku nadležna je odrediti uvjete koje imatelj te vozačke dozvole treba ispuniti radi ponovnog stjecanja prava na upravljanje vozilom na njezinu teritoriju. Zadaća je suda koji je uputio zahtjev da provjeri odbija li zapravo dotična država članica, primjenjujući vlastite propise, na neodređeno vrijeme priznati vozačku dozvolu koju je izdala druga država članica. U tom kontekstu, on mora provjeriti prelaze li uvjeti propisani zakonodavstvom prve države članice, sukladno načelu proporcionalnosti, granice onoga što je prikladno i nužno za ostvarenje cilja Direktive 2006/126, a koji se sastoji u poboljšanju sigurnosti prometa na cestama.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 13. rujna 2005.#Komisija Europskih zajednica protiv Vijeća Europske unije.#Tužba za poništenje - Pravna osnova - Članak 175. UEZ-a.#Predmet C-176/03.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 4. lipnja 2009.#JK Otsa Talu OÜ protiv Põllumajanduse Registrite ja Informatsiooni Amet (PRIA).#Zahtjev za prethodnu odluku: Riigikohus - Estonija.#EFSJP.#Predmet C-241/07.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 17. srpnja 2008.#S. Coleman protiv Attridge Law i Steve Law.#Zahtjev za prethodnu odluku: Employment Tribunal, London South - Ujedinjena Kraljevina.#Socijalna politika - Direktiva 2000/78/EZ.#Predmet C-303/06.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 23. listopada 2003. # Margareta Scherndl protiv Bezirkshauptmannschaft Korneuburg. # Zahtjev za prethodnu odluku: Unabhängiger Verwaltungssenat im Land Niederösterreich - Austrija. # Direktiva 90/496/EEZ. # Predmet C-40/02.


Presuda Suda (treće vijeće) od 16. srpnja 2015.#Europska komisija protiv Republike Slovenije.#Povreda obveze države članice – Direktive 2008/98/EZ i 1999/31/EZ – Sprečavanje i zbrinjavanje odlaganja građevnog i drugog otpada – Odlaganje – Nedonošenje mjera za zbrinjavanje i skladištenje toga otpada – Uporaba pravnih sredstava.#Predmet C-140/14.


title: Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 26. rujna 2014. .#Dansk Automat Brancheforening protiv Europske komisije.#Tužba za poništenje – Državne potpore – Mrežne igre – Uvođenje nižih poreza za mrežne igre nego za kasina i igraonice u Danskoj – Odluka kojom se potpora proglašava spojivom s unutarnjim tržištem – Potpora namijenjena olakšavanju razvoja nekih djelatnosti – Nepostojanje osobnog utjecaja – Regulatorni akt koji podrazumijeva provedbene mjere – Nedopuštenost.#Predmet T‑601/11.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu T‑601/11,
            Dansk Automat Brancheforening, sa sjedištem u Fredericiji (Danska), koji zastupaju K. Dyekjær, T. Høg i J. Flodgaard, odvjetnici,
            tužitelj,
            protiv
            Europske komisije, koju su zastupale M. Afonso i C. Barslev, a zatim M. Afonso i L. Grønfeldt, u svojstvu agenata,
            tuženika,
            koju podupire
            Kraljevina Danska, koju je zastupao C. Vang, a zatim M. Wolff i C. Thorning, u svojstvu agenata, uz asistenciju K. Lundgaarda Hansena, odvjetnika,
            Republika Malta, koju zastupaju P. Grech i A. Buhagiar, u svojstvu agenata,
            Betfair Group plc, sa sjedištem u Londonu (Ujedinjena Kraljevina),
            i
            Betfair International Ltd, sa sjedištem u Santa Veneri (Malta),
            koje zastupaju O. Brouwer i A. Pliego Selie, odvjetnici,
            i
            European Gaming and Betting Association (EGBA), sa sjedištem u Bruxellesu (Belgija), koji zastupaju C.-D. Ehlermann, J. C. Heithecker i J. Ylinen, odvjetnici,
            intervenijenti,
            povodom zahtjeva za poništenje Odluke Komisije 2012/140/EU od 20. rujna 2011. o mjeri C 35/10 (ex N 302/10) koju Danska namjerava provesti u obliku poreza na mrežne igre u danskom Zakonu o porezu na igre (SL 2012., L 68, str. 3.),
            OPĆI SUD (peto vijeće),
            u sastavu: A. Dittrich (izvjestitelj), predsjednik, J. Schwarcz i V. Tomljenović, suci,
            tajnik: C. Heeren, administratorica,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 30. travnja 2014.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            Okolnosti spora
            1. Tužitelj, Dansk Automat Brancheforening, udruženje je poduzetnika i društava ovlaštenih za postavljanje i upravljanje aparatima za zabavne igre (u daljnjem tekstu: automati za igre). Poslovni model na kojem se temelji djelatnost članova tužitelja sastoji se od kupovine automata za igre i sklapanja ugovora o njihovu postavljanju u igraonice i ugostiteljske objekte. Tužitelj ima 80 članova i predstavlja oko 86 % priređivača igara na automatima za igre u Danskoj. Njegovi članovi od igara stječu bruto prihode i državi plaćaju poreze. Dio prihoda od igara zatim isplaćuju poduzetnicima u čijim su objektima postavljeni njihovi automati.
            2. Nakon što je Komisija Europskih zajednica pokrenula postupak radi utvrđivanja povrede i nakon što je 23. ožujka 2007. Kraljevini Danskoj dostavila obrazloženo mišljenje o preprekama slobodnom pružanju usluga sportskoga klađenja u Danskoj, ta je država članica odlučila izmijeniti svoje nacionalno zakonodavstvo o pružanju usluga igara i klađenja te zamijeniti monopol javnog poduzeća D., koji je postojao za neke oblike igara, reguliranim i djelomično liberaliziranim sustavom.
            3. U okviru toga Kraljevina Danska je 6. srpnja 2010. u skladu s člankom 108. stavkom 3. UFEU‑a obavijestila Komisiju o prijedlogu zakona L 203 o porezima na igre, koji je postao Zakon br. 698 od 25. lipnja 2010. (u daljnjem tekstu: Zakon o porezima na igre). Taj zakon je sastavni dio zakonodavnog paketa koji također obuhvaća Zakon o igrama (u daljnjem tekstu: Zakon o igrama), Zakon o raspodijeli dobiti od lutrija i igara klađenja na utrke konja i pasa te Zakon o statutima javnog poduzeća D. Zakon o igrama predviđa da je za ponudu i organizaciju igara potrebno odobrenje i on uređuje te djelatnosti. Zakonodavni paket također dovodi do liberalizacije jer njime za neke oblike igara prestaje monopol javnog poduzeća D.
            4. U skladu sa Zakonom o porezima na igre, čije je stupanje na snagu suspendirano do donošenja odluke Komisije, organizacija i omogućavanje igara su oporezivi. Taj zakon za igre predviđa više poreznih stopa, ovisno o tome nude li se na mreži ili izvan mreže. Dakle, imatelji odobrenja za priređivanje igara na automatima za igre u igraonicama i ugostiteljskim objektima plaćaju porez u iznosu od 41 % bruto prihoda od igara. Za automate koji su postavljeni u ugostiteljskim objektima plaća se dodatni porez od 30 % na dio bruto prihoda od igara koji prelazi 30.000 danskih kruna (DKK), dok se za one koji su postavljeni u igraonicama plaća dodatni porez od 30 % na dio bruto prihoda od igara koji prelazi 250.000 DKK. Imatelji odobrenja za priređivanje igara u klasičnim (fizičkim) kasinima moraju plaćati osnovni porez od 45 % bruto prihoda od igara umanjenog za vrijednost žetona koji ostaju u kutiji za napojnice osoblju i dodatni porez od 30 % na dio bruto prihoda od igara koji prelazi četiri milijuna DKK, koji se obračunava mjesečno. Nasuprot tome, imatelji odobrenja za priređivanje igara u mrežnom kasinu moraju plaćati porez u iznosu od 20 % bruto prihoda od igara.
            5. Komisija je zaprimila dvije pritužbe koje se odnose na prijedlog zakona o porezima na igre, od kojih je prvu podnio tužitelj 23. srpnja 2010., a drugu klasični (fizički) kasino u Danskoj 6. kolovoza 2010.
            6. Komisija je 14. prosinca 2010. obavijestila Kraljevinu Dansku o svojoj odluci da pokrene postupak predviđen člankom 108. stavkom 2. UFEU‑a o mjeri o kojoj ju je obavijestila ta država članica. Tom odlukom, koja je objavljena u Službenom listu Europske unije  (SL 2011., C 22, str. 9.), Komisija je pozvala zainteresirane stranke da joj podnesu svoje primjedbe o toj mjeri. Sveukupno 17 zainteresiranih stranaka, među kojima i tužitelj, podnijelo je primjedbe koje su dostavljene Kraljevini Danskoj, koja je svoje primjedbe Komisiji dostavila podneskom od 14. travnja 2011.
            7. Odlukom 2012/140/EU od 20. rujna 2011. o mjeri C 35/10 (ex N 302/10) koju Danska namjerava provesti u obliku poreza na mrežne igre u danskom Zakonu o porezima na igre (SL 2012., L 68, str. 3., u daljnjem tekstu: pobijana odluka), Komisija je odobrila mjeru o kojoj ju je obavijestila ta država članica. Izreka pobijane odluke glasi:
            „Članak 1.
            Mjera C 35/10 koju Danska namjerava provesti u obliku poreza na mrežne igre u danskom Zakonu o porezima na igre spojiva je s unutarnjim tržištem u smislu članka 107. stavka 3. točke (c) [UFEU‑a].
            Provedba mjere se sukladno tim odredbama dopušta.
            Članak 2.
            Ova je Odluka upućena Kraljevini Danskoj.“
            8. U obrazloženju pobijane odluke Komisija je, kao prvo, zaključila da mjera o kojoj je obaviještena, odnosno određivanje nižeg poreza za mrežne igre, predstavlja državnu potporu, u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a, priređivačima takvih igara koji imaju sjedište u Danskoj. U tom pogledu Komisija je smatrala da je prijavljeni zakon za te priređivače značio poreznu prednost koja je odobrena kroz državna sredstva. Predmetna mjera mogla bi se na prvi pogled smatrati selektivnom s obzirom na to da razlikuje priređivače mrežnih igara od klasičnih (fizičkih) kasina koja su se, s obzirom na cilj te mjere, nalazila u usporedivoj činjeničnoj i pravnoj situaciji. Stajalište je Komisije da danska tijela nisu uspjela dokazati da se očita selektivnost zakona o kojem je obaviještena može opravdati logikom poreznog sustava.
            9. Kao drugo, Komisija je zaključila da predmetna potpora ispunjava uvjete kako bi se mogla smatrati spojivom s unutarnjim tržištem u smislu članka 107. stavka 3. točke (c) UFEU‑a (točka 145. pobijane odluke). U potporu tom zaključku je, kao prvo, navela da Zakon o porezima na igre, s obzirom na to da dovodi do liberalizacije tržišta i omogućuje danskim i inozemnim priređivačima mrežnih igara da svoje usluge ponude Dancima te da istodobno jamči da ti priređivači udovoljavaju potrebnim uvjetima za dobivanje odobrenja danskih tijela, teži točno utvrđenom cilju u zajedničkom interesu (točke 106. do 123. pobijane odluke). Kao drugo, Komisija je navela da mjera potpore ispunjava uvjet proporcionalnosti jer smatra da porez u iznosu od 20 % bruto prihoda od igara za mrežne priređivače nije niži od onoga što je potrebno za postizanje ciljeva Zakona o igrama (točke 124. do 137. pobijane odluke). Kao treće, Komisija je ispitala kako bi mjera potpore utjecala na tržišno natjecanje i trgovinu među državama članicama. U tom pogledu je navela da bi uvođenje poreza na mrežne igre koji je jednak ili sličan porezu na snazi za klasične (fizičke) igre prouzrokovalo situaciju u kojoj priređivači i igrači na danskom tržištu ne bi mogli iskoristiti mogućnost zakonitog priređivanja ili igranja igara na mreži te se ciljevi u zajedničkom interesu koji su određeni i kojima teži Zakon o igrama ne bi stoga mogli ostvariti (točke 138. do 142. pobijane odluke).
            10. Zakonodavni paket o kojem je bilo riječi u gornjoj točki 3., koji obuhvaća Zakon o porezima na igre i Zakon o igrama, stupio je na snagu 1. siječnja 2012.
            Postupak i zahtjevi stranaka
            11. Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 30. studenoga 2011. tužitelj je pokrenuo ovaj postupak.
            12. Zasebnim aktom podnesenim tajništvu Općeg suda također 30. studenoga 2011. tužitelj je podnio zahtjev za privremenu pravnu zaštitu kojim Općem sudu predlaže da prekine provedbu pobijane odluke. Rješenjem od 13. veljače 2012. Dansk Automat Brancheforening/Komisija (T‑601/11 R, EU:T:2012:66) predsjednik Općeg suda taj je prijedlog odbio te je odlučio da će se o troškovima odlučiti naknadno.
            13. Aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 9. prosinca 2011. Kraljevina Danska zatražila je intervenciju u ovom predmetu u potporu zahtjevu Komisije. Taj je zahtjev nakon saslušanja glavnih stranaka prihvaćen rješenjem predsjednika sedmoga vijeća Općeg suda od 1. ožujka 2012.
            14. Tužitelj je 9. siječnja 2012. podnio zahtjev za povjerljivo postupanje u odnosu na neke dijelove tužbe i na neke njezine priloge.
            15. Aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 9. ožujka 2012. CODERE SA i Asociación de Empresarios de Máquinas Recreativas (AEMAR) zatražili su intervenciju u ovom predmetu u potporu zahtjevu tužitelja. Rješenjem predsjednika sedmoga vijeća Općeg suda od 21. rujna 2012. taj je zahtjev odbijen.
            16. Aktima podnesenima tajništvu Općeg suda 19. i 21. ožujka 2012. Betfair Group plc i Betfair International Ltd (u daljnjem tekstu oboje: Betfair), s jedne strane, i European Gaming and Betting Association (EGBA), s druge strane, zatražili su intervenciju u ovom predmetu u potporu zahtjevu Komisije. Ti su zahtjevi nakon saslušanja glavnih stranaka prihvaćeni rješenjem predsjednika sedmoga vijeća Općeg suda od 21. rujna 2012.
            17. Kraljevina Danska je 8. lipnja 2012. tajništvu Općeg suda podnijela intervencijski podnesak, a Betfair je taj podnesak tajništvu Općeg suda podnio 7. siječnja 2013. Tužitelj se na prvi intervencijski podnesak očitovao 26. srpnja 2012., a na drugi 18. ožujka 2013. Komisija se nije očitovala na te intervencijske podneske.
            18. Budući da se sastav vijećâ Općeg suda izmijenio, sudac izvjestitelj raspoređen je u peto vijeće kojem je, slijedom navedenoga, ovaj predmet dodijeljen.
            19. Aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 10. ožujka 2014. Republika Malta zatražila je intervenciju u ovom predmetu u potporu zahtjevu Komisije. Taj je zahtjev nakon saslušanja glavnih stranaka prihvaćen rješenjem predsjednika petog vijeća Općeg suda od 9. travnja 2014.
            20. Budući da su zahtjevi za intervenciju Republike Malte i EGBA‑e podneseni nakon proteka roka predviđenog člankom 115. stavkom 1. Poslovnika Općeg suda, odlučeno je da Republika Malta i EGBA mogu podnijeti svoja očitovanja tek tijekom usmenog postupka u skladu s člankom 116. stavkom 6. tog poslovnika.
            21. Na temelju izvještaja suca izvjestitelja, Opći sud (peto vijeće) odlučio je otvoriti usmeni postupak.
            22. U okviru mjere upravljanja postupkom predviđene člankom 64. Poslovnika, Opći sud je pozvao stranke da odgovore na pitanje predstavlja li pobijana odluka regulatorni akt koji ne podrazumijeva provedbene mjere u smislu zadnjeg dijela rečenice članka 263. stavka 4. UFEU‑a. One su tom zahtjevu udovoljile u roku koji im je određen.
            23. Stranke su saslušane u svojim izlaganjima i odgovorima na pitanja koja je postavio Opći sud tijekom rasprave 30. travnja 2014.
            24. Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:
            – poništi članak 1. pobijane odluke;
            – naloži Komisiji snošenje troškova.
            25. Komisija od Općeg suda zahtijeva da:
            – tužbu odbaci kao nedopuštenu ili, podredno, da ju odbije kao neosnovanu;
            – naloži tužitelju snošenje troškova.
            26. Intervenijenti od Općeg suda zahtijevaju da tužbu odbaci kao nedopuštenu ili, podredno, da ju odbije kao neosnovanu. U slučaju da Opći sud poništi pobijanu odluku, Kraljevina Danska od Općeg suda zahtijeva da primjenom članka 264. stavka 2. UFEU‑a naloži održavanje njezinih učinaka. Usto, Betfair i EGBA od Općeg suda zahtijevaju da naloži tužitelju snošenje troškova, uključujući njihove troškove.
            Pravo
            27. Bez formalnog isticanja prigovora nedopuštenosti Komisija, koju podupiru intervenijenti, osporava dopuštenost tužbe. Ističe da tužitelj nema procesnu legitimaciju zbog nepostojanja izravnog i osobnog utjecaja pobijane odluke.
            28. Tužitelj navodi da ima procesnu legitimaciju jer se pobijana odluka na njega odnosi izravno i osobno. Usto, tvrdi da je pobijana odluka regulatorni akt koji ne podrazumijeva provedbene mjere u smislu zadnjeg dijela rečenice članka 263. stavka 4. UFEU‑a.
            29. U skladu s člankom 263. stavkom 4. UFEU‑a svaka fizička ili pravna osoba može pod uvjetima utvrđenima u stavku 1. i 2. pokrenuti postupke protiv akta koji je upućen toj osobi ili koji se izravno i osobno odnosi na nju te protiv regulatornog akta koji se izravno odnosi na nju, a ne podrazumijeva provedbene mjere.
            30. U predmetnom slučaju nije sporno da je pobijana odluka upućena isključivo Kraljevini Danskoj. Pod tim uvjetima ova tužba za poništenje je, u skladu s člankom 263. stavkom 4. UFEU‑a, dopuštena samo ako se pobijana odluka izravno i osobno odnosi na tužitelja ili ako se pobijana odluka izravno odnosi na tužitelja i predstavlja regulatorni akt koji ne podrazumijeva provedbene mjere (u tom smislu vidjeti presudu od 19. prosinca 2013., Telefónica/Komisija, C‑274/12 P, Zb., EU:C:2013:852, t. 19.).
            O osobnom utjecaju na tužitelja
            31. U skladu s ustaljenom sudskom praksom subjekti koj i nisu adresati neke odluke mogu tvrditi da se ta odluka na njih osobno odnosi samo ako na njih utječe zbog određenih osobina koje su im svojstvene ili zbog neke činjenične situacije koja ih razlikuje od bilo koje druge osobe, izdvajajući ih uslijed toga pojedinačno, poput osoba kojima bi odluka bila upućena (u tom smislu vidjeti presude od 15. srpnja 1963., Plaumann/Komisija, 25/62, Zb., EU:C:1963:17, str. 197., 223. i od 22. studenoga 2007., Španjolska/Lenzing, C‑525/04 P, Zb., EU:C:2007:698, t. 30.).
            32. Osobito kada je riječ o području državnih potpora, smatra se da se na tužitelje, koji dovode u pitanje osnovanost odluke o procjeni potpore donesene u formalnom istražnom postupku, navedena odluka osobno odnosi u slučaju kada potpora koja je predmet odluke u pitanju bitno utječe na njihov položaj na tržištu (u tom smislu vidjeti presude od 28. siječnja 1986., Cofaz i dr./Komisija, 169/84, Zb., EU:C:1986:42, t. 22. do 25. i navedenu sudsku praksu te od 22. studenoga 2007., Sniace/Komisija, C‑260/05 P, Zb., EU:C:2007:700, t. 54. i navedenu sudsku praksu).
            33. S time u vezi, utvrđeno je da se odluka Komisije o zatvaranju formalnog istražnog postupka, uz poduzetnika koji je korisnik potpore, odnosi i na poduzetnike koji su mu konkurenti i koji su odigrali aktivnu ulogu u okviru tog postupka, ako je mjera potpore koja je predmet pobijane odluke bitno utjecala na njihov položaj na tržištu (vidjeti presudu Sniace/Komisija, t. 32. supra , EU:C:2007:700, t. 55. i navedenu sudsku praksu).
            34. Sud je tako presudio da su činjenice da je poduzetnik podnio pritužbu koja je dovela do pokretanja formalnog istražnog postupka, da je podnio svoje primjedbe i da je tijek tog postupka u velikom dijelu bio određen njegovim primjedbama predstavljale relevantne elemente u okviru procjene procesne legitimacije tog poduzetnika (presude Cofaz i dr./Komisija, t. 32. supra , EU:C:1986:42, t. 24. i 25. te od 27. travnja 1995., ASPEC i dr./Komisija, T‑435/93, Zb., EU:T:1995:79, t. 63.).
            35. U predmetnom slučaju nije sporno da je tužitelj imao aktivnu ulogu u postupku pred Komisijom. Naime, tužitelj je Komisiji podnio pritužbu 23. srpnja 2010. te je podnio primjedbe u okviru postupka iz članka 108. stavka 2. UFEU‑a.
            36. Nasuprot tome Komisija, koju podupiru intervenijenti, osporava da mjera potpore koja je predmet pobijane odluke bitno utječe na tužitelja.
            37. U tom pogledu, valja podsjetiti da je strukovnoj udruzi poput tužitelja čija je zadaća braniti zajedničke interese svojih članova načelno dopušteno podnijeti tužbu za poništenje protiv konačne odluke Komisije na području državnih potpora samo u dvama slučajevima, odnosno, kao prvo, ako poduzetnici koje zastupa ili neki među njima imaju pojedinačnu procesnu legitimaciju i, kao drugo, ako se može pozvati na vlastiti interes, osobito zato što je na njezin pregovarački položaj utjecao akt čije se poništenje traži (rješenje od 18. prosinca 1997., Sveriges Betodlares i Henrikson/Komisija, C‑409/96 P, Zb., EU:C:1997:635, t. 45.; presude od 12. prosinca 1996., AIUFFASS i AKT/Komisija, T‑380/94, Zb., EU:T:1996:195, t. 50. i od 15. siječnja 2013., Aiscat/Komisija, T‑182/10, Zb., EU:T:2013:9, t. 48.).
            38. U predmetnom slučaju, tužitelj se nije pozvao na vlastiti interes, ali tvrdi da je tužba dopuštena jer većina članova ima procesnu legitimaciju zbog činjenice da je predmetna mjera potpore bitno utjecala na njihov ugovorni položaj.
            39. Stoga je potrebno ispitati je li tužitelj dokazao da je mjera potpore koja je predmet pobijane odluke bitno utjecala na položaj njegovih članova na tržištu (u tom smislu vidjeti presudu od 22. prosinca 2008., British Aggregates/Komisija, C‑487/06 P, Zb., EU:C:2008:757, t. 33. i 35.).
            40. U tom pogledu valja podsjetiti da, kada je riječ o opsegu sudskog nadzora, nije na Sudu da, u fazi postupka ispitivanja dopuštenosti, konačno odluči o konkurentskim odnosima među članovima tužitelja i poduzetnicima koji su korisnici predmetne potpore. Samo je tužitelj dužan prikladno uputiti na razloge zbog kojih bi predmetna potpora mogla povrijediti legitimne interese jednog ili više njegovih članova bitno utječući na njihov položaj na predmetnom tržištu (u tom smislu vidjeti presude Cofaz i dr./Komisija, t. 32. supra , EU:C:1986:42, t. 28. i Aiscat/Komisija, t. 37. supra , EU:T:2013:9, t. 60.).
            41. Kada je riječ o određivanju bitnog utjecaja na položaj konkurentskog poduzetnika na tržištu, već je presuđeno da sama okolnost da bi akt mogao imati određeni utjecaj na konkurentske odnose koji postoje na mjerodavnom tržištu i da se predmetni poduzetnik nalazilo u bilo kakvom konkurentskom odnosu s korisnikom tog akta u svakom slučaju ne bi bila dovoljna da se može smatrati da se navedeni akt osobno odnosi na navedenog poduzetnika. Stoga se poduzetnik ne može pozivati isključivo na svoje svojstvo konkurenta u odnosu na onoga koji je korisnik potpore, već usto mora dokazati da je u činjeničnoj situaciji koja ga izdvaja pojedinačno poput osobe kojoj je odluka upućena (presuda Španjolska/Lenzing, t. 31. supra , EU:C:2007:698, t. 32. i 33.).
            42. Također valja podsjetiti da se takav posebni status, koji subjekt kojem odluka nije upućena, u smislu presude Plaumann/Komisija (t. 31. supra, EU:C:1963:17), razlikuje od bilo kojega drugoga gospodarskog subjekta, neće nužno izvesti iz elemenata poput značajnog pada prometa, nezanemarivih financijskih gubitaka ili znatnog smanjenja udjela na tržištu nakon dodijele predmetne potpore. Dodjela državne potpore može ugroziti konkurentski položaj operatora i na druge načine, osobito uzrokujući gubitak zarade ili manje povoljan razvoj od onog do kojeg bi došlo da takve potpore nema. Isto tako, intenzitet takvog ugrožavanja može se razlikovati ovisno o velikom broju čimbenika, osobito o strukturi predmetnog tržišta ili naravi predmetne potpore. Dokaz bitnog ugrožavanja položaja konkurenta na tržištu ne bi se stoga mogao ograničiti na prisutnost nekih elemenata koji upućuju na pogoršanje njegova gospodarskog ili financijskog uspjeha (vidjeti presudu British Aggregates/Komisija, t. 39. supra , EU:C:2008:757, t. 53. i navedenu sudsku praksu).
            43. U prilog svojoj tvrdnji prema kojoj predmetna mjera potpore bitno utječe na položaj većine njegovih članova tužitelj ističe da porezna stopa koja se na njih primjenjuje, koja je viša od one koja se primjenjuje na mrežne igre, dovodi do toga da su dobici igrača kod poduzetnika koji su članovi tužitelja manji od onih kakvi bi bili da je ta stopa niža. U tom smislu, tužitelj kao primjer navodi dva poduzetnika među svojim članovima čiji se promet temelji na upravljanju klasičnim (fizičkim) automatima za igre. Tužitelj smatra da će manje‑više dugoročno relativno niska očekivanja dobitaka igrača prouzrokovati njihovo preusmjeravanje prema mrežnim igrama. Usto, niža profitna marža negativno bi utjecala na tržišni položaj njegovih članova, osobito zbog toga što bi priređivači mrežnih igara imali na raspolaganju značajnija sredstva za komercijalno oglašavanje i ostale mjere iste naravi. U vezi s time, tužitelj upućuje na rezultate izračuna vezanih za promet jednog od poduzetnika članova. Ti su rezultati pokazali da bi se prihod tog poduzetnika smanjio za oko dvije trećine da se, zbog tržišnog natjecanja, udio isplata dobitaka poveća bez izmjene razine uloga.
            44. U tom pogledu, valja istaknuti da Zakon o porezima na igre, među ostalim, određuje pravila o porezima na igre koja se primjenjuju na imatelje odobrenja za priređivanje igara u mrežnom kasinu, na imatelje odobrenja za priređivanje igara u klasičnim (fizičkim) kasinima i na imatelje odobrenja za priređivanje igara na automatima za igre u igraonicama i ugostiteljskim objektima, poput tužitelja. Dok prvi moraju plaćati porez u iznosu od 20 % bruto prihoda od igara, drugi moraju plaćati osnovni porez u iznosu od 45 % bruto prihoda od igara i dodatni porez od 30 % na dio bruto prihoda od igara koji prelazi četiri milijuna DKK. Treći pak moraju plaćati porez u iznosu od 41 % bruto prihoda od igara. Usto, za automate koji su postavljeni u ugostiteljskim objektima plaća se dodatni porez od 30 % na dio bruto prihoda od igara koji prelazi 30.000 DKK, dok se za one koji su postavljeni u igraonicama plaća dodatni porez od 30 % na dio bruto prihoda od igara koji prelazi 250.000 DKK.
            45. Točno je da se u pogledu činjenice da se priređivači mrežnih igara i priređivači igara izvan mreže nalaze u usporedivoj činjeničnoj i pravnoj situaciji, kako je to Komisija utvrdila u točki 94. pobijane odluke, ne može zaključiti da predmetna mjera potpore, koja za prve predviđa mnogo nižu poreznu stopu nego za druge, ne dovodi do gubitka zarade ili nepovoljnijeg razvoja ovih drugih od onog do kojeg bi došlo kada takve potpore ne bi bilo.
            46. Međutim, tužitelj nije dokazao da se zbog tih okolnosti njegovi članovi nalaze u situaciji koja ih izdvaja pojedinačno poput osobe kojoj je odluka upućena.
            47. Naime, kao prvo tužitelj je u odgovoru na pitanje postavljeno na raspravi potvrdio da rezultati izračuna vezanih uz promet jednog od njegovih poduzetnika, koji su pokazivali smanjenje prihoda tog poduzetnika za oko dvije trećine, samo dokazuju da se mehanizam koji je uveden predmetnom mjerom potpore primjenjuje, kao što to sam priznaje, na sve njegove članove, a ne posebno na tog poduzetnika. Iz toga slijedi da tužitelj smatra da se pobijana odluka jednako odnosi na svih njegovih 80 članova, u njihovom objektivnom svojstvu priređivača igara na automatima za igre u Danskoj.
            48. Kao drugo, treba utvrditi da je u odgovoru na pitanje postavljeno na raspravi tužitelj također naveo kako smatra da se mehanizam koji je uveden predmetnom mjerom potpore, time što utječe na gospodarsku situaciju njegovih članova, ne primjenjuje samo na potonje, već na sve priređivače igara na automatima za igre u Danskoj. Argumenti koje je izložio tužitelj stoga se odnose na sve priređivače igara na automatima za igre u Danskoj i ne dokazuju posebnost situacije jednog ili više njegovih članova.
            49. Kao treće, valja istaknuti da tužitelj nije dokazao u kojoj se mjeri utjecaj Zakona o porezima na igre na položaj njegovih članova na predmetnom tržištu razlikuje od utjecaja navedenog zakona na položaj priređivača igara u klasičnim (fizičkim) kasinima. Naime, na temelju toga zakona priređivači igara u klasičnim (fizičkim) kasinima također podliježu mnogo većoj poreznoj stopi od one koja je predviđena za priređivače igara u mrežnom kasinu (vidjeti gornju točku 44.). Međutim, tužitelj nije dostavio dokaze koji bi omogućili utvrđenje da se mehanizam za koji smatra da je uveden predmetnom mjerom potpore koji je vezan uz gospodarsku situaciju njegovih članova jednako ne primjenjuje na priređivače igara u klasičnim (fizičkim) kasinima. Argumenti koje je izložio tužitelj stoga se ne odnose samo na sve priređivače igara na automatima za igre u Danskoj, već također na sve priređivače igara u klasičnim (fizičkim) kasinima te države članice.
            50. U tom pogledu, također valja podsjetiti na ustaljenu sudsku praksu u skladu s kojom mogućnost da se, s većom ili manjom preciznošću, odredi broj ili čak identitet pravnih subjekata na koje se primjenjuje neka mjera ni u kojem slučaju ne znači kako treba smatrati da se ta mjera osobno odnosi na te subjekte sve dok se njezina primjena ostvaruje na temelju objektivnih pravnih ili činjeničnih okolnosti određenih u predmetnom aktu (vidjeti presudu Telefónica/Komisija, t. 30. supra , EU:C:2013:852, t. 47. i navedenu sudsku praksu).
            51. Kao četvrto, valja istaknuti da tužitelj nije dokazao važnost utjecaja koji bi predmetna mjera potpore mogla imati na gospodarsku situaciju njegovih članova. Dakako, dostavljajući izračune koji se odnose na promet jednog od njegovih članova, tužitelj je želio pokazati koji bi utjecaj predmetna mjera potpore mogla imati na gospodarsku situaciju njegovih članova sukladno procjeni izvršenoj u trenutku podnošenja tužbe. Međutim, valja utvrditi da tužitelj nije dostavio nikakav dokaz koji bi podupirao te izračune, zbog čega oni nužno imaju hipotetsku narav, s obzirom na to da je Zakon o porezima na igre stupio na snagu tek nakon podnošenja ove tužbe, odnosno 1. siječnja 2012. Usto, nije isključeno da je uzrok smanjenja prometa članova tužitelja gospodarska kriza u Uniji, kako to tvrdi Kraljevina Danska.
            52. Budući da tužitelj nije dokazao, s jedne strane, da posljedice predmetne mjere potpore ne utječu samo na njegove članove u njihovom objektivnom svojstvu priređivača izvanmrežnih igara u Danskoj na jednak način kao i na sve ostale gospodarske subjekte koji se nalaze u jednakoj situaciji niti, s druge strane, važnost utjecaja koji bi ta mjera mogla imati na gospodarsku situaciju njegovih članova, nije dakle dokazao da predmetna mjera potpore može bitno ugroziti položaj jednog ili više njegovih članova na predmetnom tržištu. Pobijana odluka se stoga osobno ne odnosi na članove tužitelja i slijedom toga ni na tužitelja.
            O postojanju regulatornog akta koji ne podrazumijeva provedbene mjere
            53. Tužitelj ističe da pobijana odluka predstavlja regulatorni akt koji ne podrazumijeva provedbene mjere u smislu zadnjeg dijela rečenice članka 263. stavka 4. UFEU‑a.
            54. Valja istaknuti da je Sud već presudio da pojam regulatornog akata koji ne podrazumijeva provedbene mjere u smislu zadnjeg dijela rečenice članka 263. stavka 4. UFEU‑a valja tumačiti s obzirom na cilj te odredbe koji teži, kao što to proizlazi iz pozadine njezina nastanka, tomu da se izbjegne da pojedinac bude prisiljen prekršiti zakon kako bi mogao ostvariti pravo na pristup sudu. Kada regulatorni akt proizvodi izravne učinke na pravni položaj fizičke ili pravne osobe, a da ne zahtijeva provedbene mjere, ta bi se osoba mogla naći u situaciji da ostane lišena učinkovite sudske zaštite ako ne bi raspolagala izravnim pravnim sredstvom radi osporavanja zakonitosti tog regulatornog akta pred sudom Unije. Doista, bez postojanja provedbenih mjera fizička ili pravna osoba, iako se akt u pitanju izravno odnosi na nju, mogla bi ostvariti sudski nadzor tog akta jedino na način da se, nakon što prekrši odredbe navedenog akta, pozove na njihovu nezakonitost u okviru postupaka koji su u odnosu na nju pokrenuti pred nacionalnim sudovima (presuda Telefónica/Komisija, t. 30. supra ,, EU:C:2013:852, t. 27.).
            55. Sud je također pojasnio da se u slučaju kada regulatorni akt sadrži provedbene mjere, sudski nadzor poštovanja pravnog poretka Unije osigurava neovisno o tome proistječu li navedene mjere iz Unije ili iz država članica. Fizičke i pravne osobe koje, zbog pretpostavki dopuštenosti predviđenih člankom 263. stavkom 4. UFEU‑a, ne mogu izravno pobijati regulatorni akt Unije pred sudom Unije zaštićene su od primjene takvog akta na njih mogućnošću pobijanja provedbenih mjera sadržanih u tom aktu (presuda Telefónica/Komisija, t. 30. supra ,, EU:C:2013:852, t. 28.).
            56. Usto, valja podsjetiti da je pri ocjeni pitanja podrazumijeva li regulatorni akt provedbene mjere potrebno staviti se u položaj osobe koja je podnijela pravno sredstvo na temelju zadnjeg dijela rečenice članka 263. stavka 4. UFEU‑a (presuda Telefónica/Komisija, t. 30. supra ,, EU:C:2013:852, t. 30.).
            57. Štoviše, kako bi se provjerilo podrazumijeva li pobijani akt provedbene mjere, valja se ograničiti isključivo na predmet tužbe (presuda Telefónica/Komisija, t. 30. supra ,, EU:C:2013:852, t. 31.).
            58. U predmetnom slučaju tužitelj tužbom zahtijeva poništenje članka 1. pobijane odluke, koja je donesena 20. rujna 2011. i kojom je Komisija predmetnu potporu proglasila spojivom s unutarnjim tržištem. U tom članku nisu određene posebne i konkretne posljedice tog proglašenja za svakog obveznika. Usto, iz točke 3. pobijane odluke proizlazi da su danska tijela stupanje na snagu Zakona o porezima na igre odgodila sve dok Komisija u ovom predmetu ne donese konačnu odluku, sukladno članku 108. stavku 3. UFEU‑a. Danska tijela su na temelju tog zakona trebala odrediti datum njegova stupanja na snagu. Zakon o porezima na igre stupio je na snagu 1. siječnja 2012.
            59. Iz toga slijedi da su se specifične i konkretne posljedice pobijane odluke u odnosu na članove tužitelja ostvarile kroz nacionalne akte, odnosno kroz Zakon o porezima na igre, kojim je u Dansku uveden predmetni sustav potpora, te akte donesene provedbom tog zakona, koji određuju iznos poreza koji su obveznici dužni platiti, koji kao takvi podrazumijevaju provedbene mjere sadržane u spornoj odluci u smislu zadnjeg dijela rečenice članka 263. stavka 4. UFEU‑a (u tom smislu vidjeti presude od 27. veljače 2014., Stichting Woonpunt i dr./Komisija, C‑132/12 P, Zb., EU:C:2014:100, t. 53. i Stichting Woonlinie i dr./Komisija, C‑133/12 P, Zb., EU:C:2014:105, t. 40). Kako bi predmetni sustav potpora mogao proizvesti učinke u odnosu na članove tužitelja, ti su akti trebali biti doneseni nakon donošenja pobijane odluke. Usto, valja istaknuti da su, s obzirom na to da su se navedeni akti mogli pobijati pred nacionalnim sudom, kako to, uostalom, tvrdi Kraljevina Danska, članovi tužitelja mogli ostvariti pravo na pristup sudu a da ne budu prisiljeni prekršiti zakon. Naime, oni su u okviru tužbe koju su podnijeli nacionalnim sudovima mogli istaknuti da je pobijana odluka nevaljana i navesti ih da temeljem članka 267. UFEU‑a Sudu postave zahtjev za prethodnu odluku (u tom smislu vidjeti presude od 3. listopada 2013., Inuit Tapiriit Kanatami i dr./Parlament i Vijeće, C‑583/11 P, Zb., EU:C:2013:625, t. 93. i Telefónica/Komisija, EU:C:2013:852, t. 29.).
            60. Slijedom toga, neovisno o tome predstavlja li pobijana odluka regulatorni akt u smislu zadnjeg dijela rečenice članka 263. stavka 4. UFEU‑a, tužiteljeva tužba ne ispunjava uvjete dopuštenosti predviđene tom odredbom.
            61. Na temelju prethodno navedenog i bez potrebe donošenja odluke o izravnom utjecaju na članove tužitelja, tužbu valja zbog nedostatka procesne legitimacije tužitelja odbiti kao nedopuštenu.
            Troškovi
            62. Sukladno odredbama članka 87. stavka 2. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku snosi troškove, ako je takav zahtjev postavljen. U skladu s člankom 87. stavkom 4. tog poslovnika, države članice koje su intervenirale u postupak snose vlastite troškove.
            63. Budući da tužitelj nije uspio u postupku, valja mu naložiti da, osim vlastitih troškova, snosi troškove Komisije, Betfaira i EGBA‑e, sukladno njihovim zahtjevima. Kada je riječ o troškovima postupka privremene pravne zaštite, tužitelju valja naložiti da, osim vlastitih troškova, snosi troškove Komisije, sukladno njezinom zahtjevu. Kraljevina Danska i Republika Malta snosit će vlastite troškove.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga,
            OPĆI SUD (peto vijeće)
            proglašava i presuđuje:
            1. Tužba se odbija.
            2. Dansk Automat Brancheforening snosit će, osim vlastitih troškova glavnog postupka, i troškove Europske komisije, Betfaira Group plc, Betfaira International Ltd i European Gaming and Betting Associationa (EGBA).
            3. Dansk Automat Brancheforening snosit će, osim vlastitih troškova postupka privremene pravne zaštite, i troškove Komisije.
            4. Kraljevina Danska i Republika Malta snosit će vlastite troškove.


Presuda Suda (peto vijeće) od 16. srpnja 1992. # Rose Hughes protiv Chief Adjudication Officer, Belfast. # Zahtjev za prethodnu odluku: Social Security Commissioner, Belfast - Ujedinjena Kraljevina. # Socijalna sigurnost. # Predmet C-78/91.


Presuda Suda (treće vijeće) od 12. srpnja 1990. # G. Spronk protiv Minister van Landbouw en Visserij. # Zahtjev za prethodnu odluku: Collège van Beroep voor het Bedrijfsleven - Nizozemska. # Poljoprivreda - Dodatna pristojba za mlijeko. # Predmet C-16/89.