title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 3. listopada 2013.#Peter Pinckney protiv KDG médiatech AG.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Cour de cassation (Francuska).#Uredba (EZ) br. 44/2001 – Sudska nadležnost – Predmeti koji se odnose na štetne radnje, delikte ili kvazi‑delikte – Imovinska prava autora – Materijalna podloga kojom se reproducira zaštićeno djelo – Objavljivanje na računalnoj mreži – Utvrđivanje mjesta nastanka štete.#Predmet C-170/12.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      3. listopada 2013. (
            *1
         )
      „Uredba (EZ) br. 44/2001 — Sudska nadležnost — Predmeti koji se odnose na štetne radnje, delikte ili kvazidelikte — Imovinska prava autora — Materijalna podloga kojom se reproducira zaštićeno djelo — Objavljivanje na računalnoj mreži — Utvrđivanje mjesta nastanka štete“
      U predmetu C‑170/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Cour de cassation (Francuska), odlukom od 5. travnja 2012., koju je Sud zaprimio 11. travnja 2012., u postupku

         Peter Pinckney

      protiv

         KDG Médiatech AG,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, J. Malenovský, U. Lõhmus, M. Safjan (izvjestitelj) i A. Prechal, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Jääskinen,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za P. Pinckneya, J. de Salve de Bruneton, avocat

               —

               za francusku vladu, G. de Bergues i B. Beaupère‑Manokha, u svojstvu agenata,

               —

               za grčku vladu, S. Chala, u svojstvu agenta,

               —

               za austrijsku vladu, C. Pesendorfer, u svojstvu agenta,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna i M. Szpunar, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, A.-M. Rouchaud‑Joët, u svojstvu agenta,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 13. lipnja 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 5., stavka 3. Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001, L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.) (u daljnjem tekstu: Uredba).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između P. Pinckneya, s domicilom u Francuskoj, i KDG Mediatech Cette (u daljnjem tekstu: Mediatech), društva sa sjedištem u Austriji, u vezi sa zahtjevom za naknadu štete zbog povrede imovinskih prava autora P. Pinckneya.

         Pravni okvir

         Uredba

               3

               U uvodnim izjavama 2., 11., 12. i 15. Uredbe navedeno je:

                        „(2)

                        Određene razlike između nacionalnih propisa kojima su uređeni nadležnost i priznavanje sudskih odluka sprečavaju ispravno djelovanje unutarnjeg tržišta. Nužno je da države članice koje ova uredba obvezuje u svoje propise za ujedinjavanje pravila o sukobu nadležnosti u građanskim i trgovačkim stvarima te za pojednostavnjivanje formalnosti s ciljem brzog i jednostavnog priznavanja i izvršenja sudskih odluka.

                  [...]

                        (11)

                        Propisi o nadležnosti moraju biti izuzetno predvidljivi i utemeljeni na načelu da se nadležnost uglavnom utvrđuje prema domicilu tuženika, pri čemu takva nadležnost mora uvijek postojati, osim u nekim točno određenim slučajevima, u kojima je zbog predmeta spora ili autonomije stranaka opravdana neka druga poveznica. Domicil pravne osobe mora biti autonomno utvrđen kako bi zajednička pravila bila transparentnija i kako bi se izbjegli sukobi nadležnosti.

                        (12)

                        Osim domicila tuženika, trebale bi postojati alternativne osnove za utvrđivanje nadležnosti, utemeljene na bliskoj vezi između suda i postupka ili radi olakšavanja ispravnog suđenja.

                  [...]

                        (15)

                        U interesu skladnog zadovoljavanja pravde potrebno je smanjiti mogućnost vođenja paralelnih postupaka i osigurati da u dvjema državama članicama ne budu donesene dvije nepomirljive presude. […]”

               4

               Pravila o nadležnosti navedena su u poglavlju II. koje obuhvaća članke 2. do 31. Uredbe.

               5

               Članak 2. stavak 1. Uredbe, koji se nalazi u odjeljku 1., navedenog poglavlja II., naslovljenog „Opće odredbe” glasi:
               „Uz poštovanje odredaba ove uredbe, osobama s domicilom u nekoj državi članici sudi se pred sudovima te države članice, bez obzira na njihovo državljanstvo.”

               6

               Članak 3. stavak 1. Uredbe, koji se nalazi u istom odjeljku, određuje:
               „Protiv osoba s domicilom u državi članici može se podnijeti tužba pred sudovima druge države članice samo na temelju pravila iz odjeljaka 2. do 7. ovog poglavlja.”

               7

               U odjeljku 2. poglavlja II., naslovljenom „Posebna nadležnost” nalazi se, među ostalim, članak 5. Uredbe. Točka 3. članka 5. predviđa:
               „Osoba s domicilom u državi članici može u drugoj državi članici biti tužena:
               […]

                        3.

                        u stvarima koje se odnose na štetne radnje, delikte ili kvazidelikte, pred sudovima u mjestu u kojemu se dogodio štetni događaj ili bi se on mogao dogoditi.”

         Direktiva 2001/29/EZ

               8

               Direktiva 2001/29/EZ Europskog Parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2001. o usklađivanju određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu (SL L 167, str. 10.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 119.) sadrži poglavlje II., naslovljeno „Prava i iznimke”, u kojem se nalaze članci 2. do 4. koji se odnose na pravo priopćavanja autorskog djela javnosti i pravo stavljanja drugih predmeta zaštite na raspolaganje javnosti te na pravo distribucije.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               9

               P. Pinckney koji ima boravište u Toulouseu (Francuska) tvrdi da je autor, skladatelj i izvođač dvanaest skladbi koje je na vinilnu ploču snimila grupa Aubrey Small.

               10

               Nakon što je otkrio da su te skladbe bile reproducirane bez njegovog odobrenja na kompaktni disk (CD) koji je proizvelo društvo Mediatech u Austriji, i koji su zatim stavili na tržište britanska društva Crusoe ili Elegy putem različitih internetskih stranica koje su dostupne iz njegovog domicila u Toulouseu, podnio je 12. listopada 2006. tužbu protiv društva Mediatech pred Tribunalom de grande instance de Toulouse (Sud prvog stupnja u Toulouseu) radi naknade štete koju je pretrpio zbog povrede svog autorskog prava.

               11

               Društvo Mediatech istaknulo je prigovor nenadležnosti francuskih sudova. Rješenjem od 14. veljače 2008. sudac nadležan za prethodni postupak pri Tribunalu de grande instance de Toulouse odbio je taj prigovor nenadležnosti zbog toga što je sama činjenica da je P. Pinckney mogao kupiti diskove iz svog francuskog domicila, na internetskoj stranici koja je dostupna francuskoj javnosti, dovoljna da se utvrdi bitna veza između činjenica i navodne štete, koja opravdava nadležnost suda pred kojim je pokrenut postupak.

               12

               Društvo Mediatech podnijelo je žalbu protiv takve presude, tvrdeći da su CD‑i proizvedeni u Austriji, gdje je njegovo sjedište, na zahtjev britanskog društva koje ih je stavilo na tržište putem internetske stranice. Stoga, prema njegovom mišljenju, jedini nadležni sudovi jesu sudovi domicila tuženika, koji se nalazi u Austriji, ili sudovi mjesta nastanka štete, odnosno mjesta počinjene navodne povrede, u Ujedinjenoj Kraljevini.

               13

               Presudom od 21. siječnja 2009. Cour d'appel de Toulouse (Žalbeni sud u Toulouseu) odlučio je da Tribunal de grande instance de Toulouse nije nadležan zbog toga što se tuženikov domicil nalazi u Austriji, a mjesto nastanka štete ne može se nalaziti u Francuskoj, pri čemu nije bilo potrebno ispitati odgovornost društva Mediatech, odnosno društava Crusoe i Elegy, s obzirom na to da ne postoje navodi o suradnji između potonjih i društva Mediatech.

               14

               P. Pinckney je uložio žalbu u kasacijskom postupku protiv te presude pozivajući se na povredu članka 5. točke 3. Uredbe. Istaknuo je da je nadležnost francuskih sudova osnovana i da je njegova tužba nepravilno odbačena.

               15

               U tim je okolnostima Cour de cassation odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja.

                        „1.

                        Treba li članak 5. stavak 3. [Uredbe] tumačiti na način da u slučaju navodne povrede imovinskih prava autora počinjene objavom sadržaja na internetskoj stranici,

                                 —

                                 osoba koja smatra da je oštećena može podnijeti tužbu radi utvrđivanje odgovornosti pred sudovima svake države članice na čijem je teritoriju sadržaj objavljen na računalnoj mreži dostupan ili je bio dostupan, s ciljem ostvarivanja naknade štete nastale isključivo na državnom području države članice suda pred kojim je pokrenut postupak,
                                 ili

                                 —

                                 osim toga, taj sadržaj treba biti ili je trebao biti namijenjen javnosti na državnom području te države članice, ili pak treba postojati neka druga poveznica?

                        2.

                        Je li odgovor na prvo postavljeno pitanje jednak ako navodna povreda imovinskih prava autora nije posljedica objave dematerijaliziranog sadržaja na računalnoj mreži već je posljedica, kao što je u ovom slučaju, ponude materijalne podloge kojom se reproducira ovaj sadržaj na računalnoj mreži?”

         O prethodnim pitanjima

         Dopuštenost

               16

               Austrijska vlada istaknula je da su prethodna pitanja nedopuštena. Smatra da su ta pitanja u odnosu na okolnosti glavnog postupka hipotetska jer se ne tiču radnje reproduciranja koju je počinilo društvo Mediatech, nego naknadnih radnji distribucije, koje su počinila britanska društva. Navodi da iz prikaza činjenica u glavnom postupku ne proizlazi da je društvo Mediatech organiziralo distribuciju CD‑a za navedena društva ili da ima bilo kakvu vezu s njima.

               17

               U svakom slučaju, prema mišljenju te vlade, prvo je prethodno pitanje nedopušteno jer polazi od pogrešne pretpostavke da je dematerijalizirani sadržaj, odnosno djelo samo po sebi, ponuđen na računalnoj mreži dok se ponuda o kojoj je riječ u glavnom postupku odnosila samo na materijalnu podlogu kojom se reproducira takav sadržaj.

               18

               U tom pogledu valja podsjetiti da prema ustaljenoj sudskoj praksi Sud može odbiti odlučiti o zahtjevu za prethodnu odluku koji je uputio nacionalni sud samo onda kad je očito da zahtijevano tumačenje prava Unije nema veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora u glavnom postupku, kad se radi o hipotetskom problemu ili kad Sud nema dovoljno činjeničnih ili pravnih elemenata za koristan odgovor na pitanja koja su mu postavljena (presude od 11. rujna 2008., Eckelkamp i dr., C‑11/07, Zb., str. I‑6845., t. 28. kao i od 20. lipnja 2013., Rodopi‑M 91, C‑259/12, t. 27.).

               19

               Sud je isto tako pojasnio da smisao prethodnog pitanja nije oblikovanje savjetodavnih mišljenja o općim ili hipotetskim pitanjima, nego njegova nužnost za učinkovito rješenje spora (presuda od 2. travnja 2009., Elshani, C‑459/07, Zb., str. I‑2759., t.42)

               20

               U ovom predmetu nije sporno da sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku odlučuje o navodnoj povredi imovinskih prava autora koja proizlazi iz ponude materijalne podloge koja reproducira zaštićeno djelo, na računalnoj mreži, i da pitanje jesu li francuski sudovi nadležni za odlučivanje o takvom navodu predstavlja sam predmet glavnog postupka. S obzirom na sve elemente koji su Sudu na raspolaganju, proizlazi da ishod spora doista ovisi o odgovoru na upućena pitanja koja, osim toga, zahtijevaju preoblikovanje.

               21

               Prema tome, prethodna su pitanja dopuštena.

         Meritum

               22

               Sud koji upućuje zahtjev tim pitanjima, koje je potrebno preoblikovati, u biti pita treba li se članak 5. točka 3. Uredbe tumačiti na način da je, u slučaju navodne povrede imovinskih prava autora koje jamči država članica suda pred kojim se vodi postupak, taj sud nadležan za odlučivanje o tužbi za utvrđivanje odgovornosti koju je podnio autor djela protiv društva sa sjedištem u drugoj državi članici koje je u toj državi članici reproduciralo navedeno djelo na materijalnu podlogu koju su zatim prodavala društva sa sjedištem u trećoj državi članici putem internetske stranice koja je dostupna također i na području nadležnosti suda pred kojim je pokrenut postupak.

               23

               Kako bi se odgovorilo na ta pitanja, potrebno je najprije podsjetiti da se odredbe Uredbe moraju tumačiti na autonoman način, s obzirom na njezin sustav i ciljeve (presuda od 16. svibnja 2013., Melzer, C‑228/11, t. 22. i citirana sudska praksa).

               24

               Derogacijom temeljnog načela navedenog u članku 2. stavku 1. Uredbe, o dodjeli nadležnosti sudovima države članice na čijem državnom području tuženik ima domicil, poglavlje II., odjeljak 2. te uredbe predviđa određen broj dodjeljivanja posebne nadležnosti, među kojima su i one predviđene u članku 5. točki 3. navedene uredbe (gore navedena presuda Melzer, t. 23.).

               25

               Budući da je sudska nadležnost mjesta u kojemu se dogodio štetni događaj ili bi se on mogao dogoditi pravilo posebne nadležnosti, treba ga usko tumačiti te nije dopušteno tumačenje koje ide izvan slučajeva izričito predviđenih navedenom uredbom (gore navedena presuda Melzer, t. 24.)

               26

               Neovisno o tome, izraz „mjesto u kojemu se dogodio štetni događaj ili bi se on mogao dogoditi” iz članka 5. točke 3. Uredbe odnosi se kako na mjesto gdje je nastala šteta tako i na mjesto uzročnog događaja koji je doveo do nastanka štete, tako da bi tuženik mogao biti tužen, prema izboru tužitelja, pred sudom jednog ili drugog od navedenih mjesta (gore navedena presuda Melzer, t. 25.).

               27

               U tom je smislu ustaljena sudska praksa ta da se pravilo nadležnosti predviđeno u članku 5. točki 3. Uredbe temelji na postojanju posebno bliske veze između spora i sudova mjesta u kojemu se dogodio štetni događaj ili bi se on mogao dogoditi, koja opravdava dodjeljivanje nadležnosti tim sudovima radi pravilnog suđenja i procesne ekonomije (gore navedena presuda Melzer, t. 26.).

               28

               Budući da identifikacija jedne od poveznica priznatih u sudskoj praksi, navedenih u točki 26. ove presude, mora omogućiti utvrđivanje nadležnosti suda koji je objektivno u najboljem položaju da procijeni jesu li ispunjene pretpostavke za utvrđivanje odgovornosti tužene stranke, slijedi da se tužba može valjano podnijeti samo pred sudom na čijem se području nadležnosti nalazi mjerodavna poveznica (vidjeti u tom smislu presudu od 25. listopada 2012., Folien Fischer i Fofitec, C‑133/11, t. 52.).

               29

               Valja istaknuti da se u ovom predmetu, za razliku od okolnosti u kojima je donesena gore navedena presuda Melzer, predmet u glavnom postupku ne tiče mogućnosti podnošenja tužbe protiv jednog od navodnih počinitelja navodne štete pred sudom pred kojim je pokrenut postupak na temelju mjesta uzročnog događaja. Naime, nije sporno da se to mjesto ne nalazi unutar nadležnosti suda pred kojim je P. Pinckney pokrenuo postupak. Međutim, postavlja se pitanje je li taj sud nadležan jer je riječ o sudu mjesta gdje je nastala navodna šteta.

               30

               Stoga je potrebno konkretno odrediti okolnosti u kojima je, za potrebe članka 5. stavka 3. Uredbe, šteta, koja proizlazi iz navodne povrede imovinskih prava autora, nastala ili bi mogla nastati u državi članici različitoj od države članice u kojoj je tuženik reproducirao autorovo djelo na materijalnoj podlozi, koja je zatim prodavana putem internetske stranice koja je dostupna također i na području nadležnosti suda pred kojim se vodi postupak.

               31

               Sud je već tumačio članak 5. točku 3. Uredbe u slučaju navodnih povreda počinjenih putem interneta i koje su, stoga, mogle proizvesti učinke u brojnim mjestima (vidjeti presude od 25. listopada 2011., eDate Advertising i Martinez, C‑509/09 i C‑161/10, kao i od 19. travnja 2012., Wintersteiger, C‑523/10).

               32

               Kao prvo, iz navedene sudske prakse proizlazi da se mjesto nastanka štete u smislu takve odredbe može razlikovati s obzirom na narav prava koje je navodno povrijeđeno (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu Wintersteiger, t. 21. do 24.).

               33

               Kao drugo, mogućnost nastanka štete u određenoj državi članici ovisi o tome je li pravo, koje je navodno povrijeđeno, zaštićeno u toj državi članici (vidjeti gore navedenu presudu Wintersteiger, t. 25.).

               34

               Konačno, kao treće, iz te sudske prakse proizlazi da sukladno ciljevima navedenim u t. 27. ove presude, identifikacija mjesta nastanka štete radi dodjele nadležnosti sudu za odlučivanje o navodnoj povredi u predmetu koji se odnosi na štetne radnje, delikte ili kvazidelikte također ovisi o tome koji je sud u najboljem položaju da ocijeni osnovanost navodne povrede (gore navedene presude eDate Advertising i Martinez, t. 48.)., kao i Wintersteiger, t. 27.

               35

               U skladu s tim načelima, Sud je razlikovao, za potrebe identificiranja mjesta nastanka štete navodno prouzročene putem interneta, povredu prava osobnosti i povredu prava intelektualnog i industrijskog vlasništva.

               36

               Stoga, navodna žrtva povrede prava osobnosti počinjene putem sadržaja objavljenog na računalnoj mreži, koje je zaštićeno u svim država članicama može, na temelju nastanka štete, podnijeti tužbu radi utvrđivanja odgovornosti pred sudovima svake države članice na čijem je državnom području takav sadržaj dostupan ili je bio dostupan. Takvi sudovi nadležni su samo s obzirom na štetu prouzročenu na državnom području države članice suda pred kojim je pokrenut postupak (vidjeti gore navedenu presudu eDate Advertising i Martinez, t. 52.). Nadalje, s obzirom na to da učinak povrede učinjene putem sadržaja objavljenog putem računalne mreže na prava osobnosti najbolje može ocijeniti sud mjesta u kojem ta osoba ima središte svojih interesa, navodna žrtva može izabrati da podnese tužbu, za cjelokupnu prouzročenu štetu, samo sudu tog mjesta (gore navedena presuda eDate Advertising i Martinez, t. 48.).

               37

               Nasuprot tome, tvrdnja o povredi prava intelektualnog i industrijskog vlasništva, čija je zaštita osigurana aktom registracije ograničena na državno područje države članice registracije, mora biti iznesena pred sudove te države članice. Naime, sudovi države članice registracije u najboljem su položaju ocijeniti je li takvo pravo povrijeđeno (vidjeti u tom smislu, što se tiče nacionalnog žiga, gore navedenu presudu Wintersteiger, t. 25. i t. 28.).

               38

               Treba ispitati u kojoj se mjeri gore navedena razmatranja mogu primijeniti na navodne povrede autorskih prava.

               39

               Najprije treba istaknuti kako je točno da su imovinska prava autora kao i prava u vezi s nacionalnim žigom podvrgnuta načelu teritorijalnosti. Međutim, navedena imovinska prava trebaju biti automatski zaštićena u svim državama članicama, osobito na temelju Direktive 2001/29, iako mogu biti povrijeđena u svakoj od njih, u skladu s primjenjivim materijalnim pravom.

               40

               U tom smislu najprije valja pojasniti potpadaju li pitanja, s jedne strane, postoje li pretpostavke pod kojima se može smatrati da je pravo zaštićeno u državi članici suda pred kojim je pokrenut postupak povrijeđeno i, s druge stane, može li se ta povreda pripisati tuženiku, pod ocjenu merituma predmeta koju provodi nadležni sud (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu Wintersteiger, t. 26.).

               41

               Naime, u stadiju ocjene nadležnosti suda za odlučivanje o šteti, identifikacija mjesta gdje je nastala šteta u smislu članka 5. točke 3. Uredbe ne može ovisiti o kriterijima koji su svojstveni ocjeni o meritumu i koji nisu navedeni u toj odredbi. Naime, ta odredba, kao jedini uvjet, predviđa samo da se štetni događaj dogodio ili bi se mogao dogoditi.

               42

               Stoga, suprotno članku 15. stavku 1. točki (c) te uredbe, koji je protumačen u presudi od 7. prosinca 2010., Pammer i Hotel Alpenhof (C‑585/08 i C‑144/08, Zb., str. I‑12527.), nije potrebno da je navedena djelatnost „usmjerena prema” državi članici suda pred kojim je pokrenut postupak.

               43

               Iz toga slijedi da je, kada je riječ o navodnoj povredi imovinskog prava autora, nadležnost za odlučivanje o tužbi u predmetima koji se odnose na štetne radnje, delikte ili kvazidelikte već utvrđena u korist suda pred kojim je pokrenut postupak, jer država članica na čijem se državnom području nalazi taj sud štiti imovinska prava na koje se poziva tužitelj i jer bi navodna šteta mogla nastati na području nadležnosti suda pred kojim je pokrenut postupak.

               44

               U okolnostima kao što su one u glavnom postupku, takva opasnost osobito proizlazi iz mogućnosti da se pribavi reproducirano djelo, s kojim su povezana prava na koja se tužitelj poziva, putem internetske stranice dostupne na području nadležnosti suda pred kojim je pokrenut postupak.

               45

               Ipak, ako zaštita dodijeljena u državi članici suda pred kojim je pokrenut postupak vrijedi samo na području te države članice, sud pred kojim je pokrenut postupak nadležan je samo u pogledu štete koja je nastala na državnom području države članice kojoj sud pripada.

               46

               Naime, kada bi takav sud bio također nadležan odlučiti o šteti prouzročenoj na državnim područjima drugih država članica, zamijenio bi time sudove tih država iako su oni u načelu nadležni, na temelju članka 5. točke 3. uredbe i načelu teritorijalnosti, za odlučivanje o šteti prouzročenoj na odgovarajućem državnom području i koji su u najboljem položaju, s jedne strane, ocijeniti jesu li povrijeđena imovinska prava autora koje jamči država članica o kojoj je riječ i, s druge strane, odrediti narav prouzročene štete.

               47

               U svjetlu prethodno navedenog, na postavljena pitanja valja odgovoriti da se članak 5. stavak 3. Uredbe treba tumačiti u smislu da je, u slučaju navodne povrede imovinskih prava autora koje jamči država članica suda pred kojim je pokrenut postupak, taj sud nadležan za odlučivanje o tužbi radi utvrđenja odgovornosti koju je podnio autor djela protiv društva sa sjedištem u drugoj državi članici i koje je, u potonjoj, reproduciralo navedeno djelo na materijalnoj podlozi koju su zatim prodavala društva sa sjedištem u trećoj državi članici putem internetske stranice koja je dostupna također i na području nadležnosti suda pred kojim je pokrenut postupak. Taj je sud nadležan samo u pogledu štete prouzročene na državnom području države članice kojoj pripada.

         Troškovi

               48

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                     Članak 5. točka 3. Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima treba tumačiti u smislu da je, u slučaju navodne povrede imovinskih prava autora koje jamči država članica suda pred kojim se vodi postupak, taj sud nadležan za odlučivanje o tužbi za naknadu štete koju je podnio autor djela protiv društva sa sjedištem u drugoj državi članici koje je, u toj državi, reproduciralo spomenuto djelo na materijalnoj podlozi, a koje su zatim prodavala društva sa sjedištima u trećoj državi putem internetske stranice koja je dostupna također i na području nadležnosti suda pred kojim se vodi postupak. Taj je sud nadležan samo u pogledu štete prouzročene na državnom području države članice kojoj pripada.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 22. listopada 2014.#Cristiano Blanco i Pier Paolo Fabretti protiv Agenzia delle Entrate – Direzione Provinciale I di Roma – Ufficio Controlli.#Zahtjevi za prethodnu odluku koje je uputio Commissione tributaria provinciale di Roma.#Zahtjev za prethodnu odluku – Slobodno pružanje usluga – Ograničenja – Porezno zakonodavstvo – Prihodi od igara na sreću – Razlika u oporezivanju dobitaka ostvarenih u inozemstvu i onih koji su ostvareni u nacionalnim kasinima.#Spojeni predmeti C‑344/13 i C‑367/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U spojenim predmetima C‑344/13 i C‑367/13,
            povodom zahtjevâ za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU-a, koje je uputio Commissione tributaria provinciale di Roma (Italija), odukama od 28. svibnja 2013., koje je Sud zaprimio 24. lipnja i 1. srpnja 2013., u postupcima
            Cristiano Blanco  (C‑344/13),
            Pier Paolo Fabretti (C‑367/13)
            protiv
            Agenzia delle Entrate – Direzione Provinciale I di Roma – Ufficio Controlli,
            SUD (treće vijeće),
            u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, A. Ó Caoimh, C. Toader (izvjestiteljica), E. Jarašiūnas, i C. G. Fernlund, suci,
            nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
            tajnik: A. Calot Escobar
            uzimajući u obzir pisani postupak,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za C. Blanca i P. Fabrettija, M. Rosa i S. Cristaldi, avvocati ,
            – za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju G. De Bellisa, avvocato dello Stato ,
            – za belgijsku vladu, L. Van den Broeck i J.-C. Halleux, u svojstvu agenata, uz asistenciju P. Vlaemminck i R. Verbeke, advocaten ,
            – za Europsku komisiju, D. Recchia i W. Roels, u svojstvu agenata,
            odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegova mišljenja,
            donosi sljedeću

            Osnova
            Presudu
            1. Zahtjevi za prethodne odluke odnose se na tumačenje članaka 46. i 49. UEZ-a koji su postali članci 52. i 56. UFEU-a.
            2. Zahtjevi su upućeni u okviru dvaju postupaka, Blanco odnosno Fabretti protiv Agenzia delle Entrate – Direzione Provinciale I di Roma – Ufficio Controlli (u daljnjem tekstu: Agenzia) povodom njihove porezne obavijesti.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. Direktiva 2005/60/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 26. listopada 2005. o sprečavanju korištenja financijskog sustava u svrhu pranja novca i financiranja terorizma (SL L 309, str. 15.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 2., str. 116.) u članku 2. stavku 1. točki 3. podtočki (f) određuje da se primjenjuje na kasina.
            Talijansko pravo
            4. Članak 67. stavak 1. točka (d) Uredbe predsjednika Republike br. 917 kojim se odobrava pročišćeni tekst Zakona o prihodima (decreto del Presidente della Republica n. 917 – approvazione del testo unico delle imposte sui redditi) od 22. prosinca 1986. (redovni dodatak GURI-ju br. 302 od 31. prosinca 1986.), u verziji koja je bila na snazi u vrijeme glavnog postupka (u daljnjem tekstu: DPR 917/86), „dobitke na lutrijama, nagradnim igrama, javnim igrama i klađenjima te nagrade na natjecanjima i izvlačenjima“ izjednačava s ostalim prihodima te ih uključuje u osnovicu poreza na dohodak.
            5. Članak 69. stavak 1. te uredbe precizira da nagrade i dobici iz članka 67. stavka 1. točke (d) „čine prihod koji se oporezuje u punom iznosu tijekom poreznog razdoblja bez ikakvih odbitaka“.
            6. Članak 30. prvi stavak Uredbe predsjednika Republike br. 600 od 29. rujna 1973. kojom se uvode zajedničke odredbe u području utvrđivanja poreza na dohodak (redovni dodatak GURI-ju br. 268 od 16. listopada 1973.) određuje:
            „[...] dobici na izvlačenjima, natječajima, lutrijama i klađenjima koje isplaćuju država, pravne osobe javnog ili privatnog prava i osobe iz prvog stavka članka 23. ove uredbe predmet su oporezivanja na izvoru s mogućnošću povrata, isključujući slučaj u kojem druge odredbe već predviđaju povrat na izvoru. Oporezivanje na izvoru ne primjenjuje se ako ukupna vrijednost nagrada ne prelazi 50.000 lira [25,82 eura]; ako ona prelazi taj prag, iznos se u potpunosti oporezuje.“
            7. Ta se odredba, međutim, ne primjenjuje na dobitke koje isplaćuju talijanska kasina jer je na temelju članka 30. sedmog stavka te uredbe porez na dobitke koje isplaćuju ti subjekti sadržan u porezu na predstave koji je postao porez na zabavu, a uveden je Zakonodavnom uredbom br. 60 od 26. veljače 1999. (GURI br. 59 od 12. ožujka 1999., str. 5.).
            8. Osim toga, na temelju članka 3. Uredbe predsjednika Republike br. 640 o porezu na predstave (decreto del Presidente della Republica n. 640 – imposta sugli spettacoli) od 26. listopada 1972. (redovni dodatak GURI‑ju br. 292 od 11. studenoga 1972.), kako je izmijenjen Zakonodavnom uredbom br. 60 od 26. veljače 1999., kasina koja su obvezna platiti porez na zabavu oslobođena su obveze da taj porez naplate od gledatelja, sudionika i sudionika u klađenju. Poreznu osnovicu čine iznos prodanih ulaznica, stvarna pozitivna razlika između iznosa koji se dnevno naplati za igre i onog koji se isplati igračima kao dobitak te ostali prihodi vezani za igre.
            Glavni postupak i prethodno pitanje
            Predmet C‑344/13
            9. Agenzia je 1. prosinca 2011. uputila C. Blancu tri porezne obavijesti u kojima mu prigovara da nije podnio prijavu poreza na dohodak za sve porezne godine od 2007. do 2009. kao i da 2007. nije prijavio iznos od  410.227 eura, 2008. iznos od 25.969 eura te 2009. iznos od 46.028 eura, koji odgovaraju dobicima ostvarenima u kasinima u drugim državama članicama kao i trećim državama. Ističe da je te iznose trebalo uključiti u oporezivi prihod C. Blanca jer oni čine „ostale prihode“ u smislu članka 67. stavka 1. točke (d) DPR-a 917/86. Posljedično, C. Blancu ponovno je izračunat porez u iznosu od 488.703,16 eura za 2007., 23.919,86 eura za 2008. i 41.291,89 eura za 2009. na ime poreza na dohodak fizičkih osoba, porasta poreza i novčanih kazni.
            10. C. Blanco podnio je nekoliko tužbi protiv te porezne obavijesti. Ti su postupci spojeni zbog povezanosti u pogledu predmeta i osobe tužitelja u glavnom postupku. Potonji, s jedne strane, smatra da podatke na kojima se temelji Agenzia treba uzeti u obzir s oprezom jer su preuzeti s internetske stranice na kojoj su dobici izraženi u bruto iznosu i ne uzima se u obzir niz elemenata koji utječu na te dobitke poput stackinga , gubitaka i troškova. S druge strane ističe da porezne obavijesti krše načelo zabrane dvostrukog oporezivanja utvrđeno u međunarodnim sporazumima te se poziva na članak 2. Modela konvencije OECD-a o dohotku i imovini, načelo slobodnog pružanja usluga predviđeno u članku 56. UFEU-a i načelo zabrane diskriminacije iz članka 21. Povelje EU-a o temeljnim pravima kao i na članke 18. i 49. UFEU-a. C. Blanco tvrdi da je diskriminiran jer su dobici koji su ostvareni u Italiji izuzeti od obveze prijavljivanja i nisu oporezivi porezom na dohodak jer su na izvoru oporezovani zamjenskim porezom na zabavu te zbog toga što su dobici koji su ostvareni u drugim državama već oporezovani na izvoru u potonjima i ne smiju se oporezovati u Italiji.
            11. Na tom se temelju C. Blanco poziva na predmet koji smatra sličnim, a koji je doveo do presude Lindman (C‑42/02, EU:C:2003:613), u kojoj je Sud presudio da je protivno članku 49. UEZ-a zakonodavstvo države članice prema kojem se dobici od igara na sreću organiziranih u drugim državama članicama smatraju prihodom koji je oporeziv porezom na dohodak, dok dobici od igara na sreću organizirani u dotičnoj državi članici nisu oporezivi. Smatra da sud koji je uputio zahtjev treba odbiti primijeniti nacionalni propis jer je diskriminatorne prirode koja je u suprotnosti s člankom 56. UFEU-a.
            12. Agenzia osporava osnovanost tužbe u glavnom postupku i zahtijeva njezino odbijanje. Ističe da je djelovala sukladno zakonodavstvu na snazi i općenito se poziva na detaljno obrazloženje porezne obavijesti u kojem je naznačila da je tužitelj iz glavnog postupka propustio prijaviti prihode za dotična porezna razdoblja.
            13. Sud koji je uputio zahtjev odbija tužbeni zahtjev vezan za dvostruko oporezivanje smatrajući da valja razlikovati porez kojega su oslobođena kasina i porez koji treba platiti osoba koja je ostvarila dobitak. Naime, fiskalni doprinosi kasina i osoba koje su ostvarile dobitak ubiru se na temelju različitih poreza.
            14. Iako taj sud priznaje da postoji razlika u poreznom tretmanu između dobitaka od igara na sreću ostvarenih u Italiji i onih koji su ostvareni u drugoj državi članici, ta se razlika smatra zabranjenom diskriminacijom samo ako nema razloga kojima se ona može opravdati.
            15. Taj sud tvrdi da se, čitajući sudsku praksu Suda, takva razlika u tretmanu može smatrati opravdanom ako potpada pod odredbu koja predviđa izričito odstupanje kao što je članak 52. UFEU-a, na koji upućuje članak 62. UFEU-a, a čiji je cilj zajamčiti javni poredak, javnu sigurnost ili javno zdravlje, održavajući usklađenost s načelom proporcionalnosti i osiguravajući učinkovito ostvarenje cilja na koherentan i sustavan način.
            16. Prema sudu koji je uputio zahtjev, namjera talijanskog zakonodavstva u ovom slučaju nije zaštititi nacionalna kasina, već obeshrabriti praksu pranja novca i vlastitog pranja novca u inozemstvu kao i ograničiti odljev u inozemstvo odnosno ulazak u Italiju kapitala čije se porijeklo ne može kontrolirati.
            17. Taj sud ističe kako je potrebno da Sud precizno ocijeni razloge koji su nacionalnog zakonodavca naveli na donošenja takvog propisa te da talijanska vlada objasni zašto je odlučila oporezovati dobitke od igara na sreću ostvarene u inozemstvu.
            18. U takvim okolnostima Commissione tributaria provinciale di Roma odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
            „Je li obveza prijavljivanja i oporezivanje dobitaka ostvarenih u kasinima države članice Europske unije osoba koje su talijanski rezidenti, kako je predviđeno u članku 67. [stavku 1.] točki (d) [DPR‑a 917/86], protivna članku [56. UFEU-a] ili je u smislu članka [52. UFEU-a] treba smatrati opravdanom razlozima javnog poretka, javne sigurnosti ili javnog zdravlja?“
            Predmet C‑367/13
            19. Agenzia je 6. prosinca 2011. P. Fabrettiju uputila poreznu obavijest za 2009. u kojoj traži plaćanje iznosa od 45.327,48 eura jer je propustio prijaviti iznos od 52.000 eura koji je dobio igrajući poker u kasinu u drugoj državi članici.
            20. P. Fabretti iz istih razloga kao i C. Blanco osporava tu poreznu obavijest i protiv nje je podnio tužbu. Agenzia protiv njega ističe argumente analogne onima koje je istaknula protiv C. Blanca.
            21. La Commissione tributaria provinciale di Roma na sličan način kao u predmetu C-344/13 obrazlaže potrebu za prethodnom odlukom. Odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu pitanje identično onomu koje je postavljeno u tom zahtjevu.
            22. Rješenjem predsjednika Suda od 11. srpnja 2013. predmeti C‑344/13 i C‑367/13 spojeni su u svrhu pisanog i usmenog postupka kao i presude.
            O prethodnom pitanju
            23. Svojim jedinim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članke 52. i 56. UFEU-a tumačiti u smislu da im je protivno zakonodavstvo države članice prema kojem se dobici ostvareni u njezinim nacionalnim kasinima ne oporezuju porezom na dohodak, dok se oni koji su ostvareni u drugim državama članicama oporezuju tim porezom, te može li se takva razlika u tretmanu opravdati razlozima javnog poretka, javne sigurnosti ili javnog zdravlja.
            24. Na početku valja precizirati da, iako je izravno oporezivanje u nadležnosti država članica, one ga unatoč tome trebaju izvršavati u skladu s pravom Unije (u tom smislu vidjeti presudu Lindman, EU:C:2003:613, t. 18. i navedenu sudsku praksu).
            25. Sud koji je uputio zahtjev u prvom se redu pita predstavlja li dotični nacionalni propis iz glavnog postupka ograničenje slobodnog pružanja usluga.
            26. U tom pogledu valja podsjetiti da slobodno pružanje usluga, predviđeno u članku 56. UFEU-a, nalaže ne samo zabranu svake diskriminacije pružatelja usluga s poslovnim nastanom u drugoj državi članici na temelju njegove nacionalnosti nego i ukidanje svakog ograničenja, čak i ako se ono jednako primjenjuje na domaće pružatelje usluga kao i na one iz drugih država članica, koje po svojoj prirodi zabranjuje, otežava ili čini manje privlačnim djelatnosti pružatelja usluge koji ima poslovni nastan u drugoj državi članici u kojoj zakonito pruža istovjetne usluge (vidjeti osobito presudu Dirextra Alta Formazione, C‑523/12, EU:C:2013:831, t. 21. i navedenu sudsku praksu).
            27. Odredbe UFEU-a o slobodnom pružanju usluga odnose se, kao što je to Sud već presudio, na aktivnost koja se sastoji u omogućivanju korisnicima da uz naplatu sudjeluju u kockanju (presuda Zenatti, C‑67/98, EU:C:1999:514, t. 24. i navedena sudska praksa). Nadalje, od slobode pružanja usluga imaju koristi i pružatelji i korisnici usluga (presuda Liga Portuguesa de Futebol Profissional i Bwin International, C‑42/07, EU:C:2009:519, t. 51. i navedena sudska praksa).
            28. U glavnom postupku iz utvrđenja suda koji je uputio zahtjev kao i iz očitovanja talijanske vlade proizlazi da nacionalni propis dobitke ostvarene u kasinima koja se nalaze u Italiji podvrgava oporezivanju na izvoru koje se sastoji u oporezivanja tih kasina. Preciznije rečeno, dobici ostvareni u nacionalnim kasinima predmet su poreza koji se računa u odnosu na razliku između iznosa koji su naplaćeni za pristup igrama i onih koji su isplaćeni igračima za ostvarene dobitke. Talijanska vlada pojašnjava da su dobici ostvareni u kasinima koja se nalaze u Italiji izuzeti od poreza na dohodak u svrhu izbjegavanja dvostrukog oporezivanja istih iznosa, i to ulaznog u kasinima i izlaznog kod igrača.
            29. Naprotiv, dobici od igara na sreću ostvareni u kasinima s poslovnim nastanom u inozemstvu smatraju se prihodima. Ti se prihodi moraju iskazati u poreznoj prijavi i stoga se moraju oporezovati porezom na dohodak.
            30. Stoga taj nacionalni propis, pridržavajući povlasticu izuzeća od poreza na dohodak samo za dobitke od igara ostvarene u dotičnoj državi članici, podvrgava pružanje usluga koje se sastoje u organizaciji kockanja uz naplatu drukčijem poreznom tretmanu ovisno o tome pruža li se navedena usluga u toj državi ili u drugim državama članicama (u tom smislu vidjeti presudu Laboratoires Fournier, C‑39/04, EU:C:2005:161, t. 15. i navedenu sudsku praksu).
            31. Osim toga, kako ističu tužitelji u glavnom postupku i Europska komisija, razlika u poreznom tretmanu na temelju koje se samo dobici od igara ostvareni u drugoj državi članici smatraju oporezivim prihodima čini odlazak u drugu državu članicu u svrhu igranja igara na sreću manje privlačnim. Naime, korisnike dotičnih usluga koji borave u državi članici koja predviđa takvu razliku u tretmanu odvraća se od sudjelovanja u takvim igrama čiji organizatori imaju poslovni nastan u drugim državama članicama, vodeći računa o važnosti koju za njih ima mogućnost dobivanja poreznih izuzeća (vidjeti po analogiji presude Vestergaard, C‑55/98, EU:C:1999:533, t. 21. kao i Komisija/Danska, C‑150/04, EU:C:2007:69, t. 40. i navedenu sudsku praksu).
            32. Okolnost da su pružatelji usluga igara s poslovnim nastanom u toj državi članici podložni oporezivanju kao i organizatori kockanja ne čini zakonodavstvo iz glavnog postupka manje diskriminatornim jer taj porez nije, kako ističe sud koji je uputio zahtjev, analogan porezu na dohodak koji se primjenjuje na dobitke poreznog obveznika ostvarene u igrama na sreću organiziranima u drugim državama članicama (vidjeti u tom smislu presudu Lindman, EU:C:2003:613, t. 22.).
            33. Prema tome, nacionalni propis poput onoga iz glavnog postupka stvara diskriminatorno ograničenje slobodnog pružanja usluga zajamčenog člankom 56. UFEU-a, ne samo u pogledu pružatelja nego i korisnika tih usluga.
            34. U drugom redu valja provjeriti može li se to diskriminatorno ograničenje opravdati.
            35. Sud koji je uputio zahtjev i talijanska vlada napominju da je cilj nacionalnog propisa iz glavnog postupka spriječiti pranje novca i vlastito pranje novca u inozemstvu kao i ograničiti odljev u inozemstvo odnosno ulazak u Italiju kapitala čije se porijeklo ne može sa sigurnošću utvrditi.
            36. Kao što to ističe ta vlada, Sud je opetovano presudio da propisi o igrama na sreću pripadaju područjima u kojima postoje znatne moralne, religijske i kulturne razlike između država članica. U nedostatku usklađenosti tog područja na razini Unije, na svakoj je državi članici da u tim područjima prema vlastitim vrijednostima ocijeni koji zahtjevi čine zaštitu dotičnih interesa (vidjeti osobito presude Stanleybet International i dr., C‑186/11 i C‑209/11, EU:C:2013:33, t. 24. kao i Digibet i Albers, C‑156/13, EU:C:2014:1756, t. 24.).
            37. Međutim, iako je Sud već prepoznao određeni broj važnih razloga od općeg interesa na koje se može pozvati da bi se opravdalo ograničenje slobode pružanja usluga, među kojima su zaštita potrošača, borba protiv prijevare i sprečavanje društvenih problema povezanih s igrama, na te se ciljeve ne može pozvati da bi se opravdala diskriminatorna ograničenja (presuda Komisija/Španjolska, C-153/08, EU:C:2009:618, t. 36. i navedena sudska praksa).
            38. Također, diskriminatorno ograničenje u skladu je s pravom Unije samo ako je obuhvaćeno izričitom derogatornom odredbom poput članka 52. UFEU-a, na koji upućuje članak 62. UFEU-a i čiji je cilj zajamčiti javni poredak, javnu sigurnost ili javno zdravlje (u tom smislu vidjeti osobito presude Komisija/Njemačka, C‑546/07, EU:C:2010:25, t. 48. i navedenu sudsku praksu kao i Dickinger i Ömer, C‑347/09, EU:C:2011:582, t. 79.).
            39. Posljedično, nacionalno zakonodavstvo poput onoga iz glavnog postupka može se opravdati samo u mjeri u kojoj slijedi ciljeve zaštite javnog poretka, javne sigurnosti i javnog zdravlja u smislu članka 52. UFEU-a. Nadalje, valja podsjetiti da ograničenja koja su nametnule države članice moraju biti proporcionalna. Stoga nacionalno pravno uređenje može jamčiti ostvarenje navedenog cilja samo ako zaista dosljedno i sustavno odražava nastojanje za postizanjem tog cilja (u tom smislu vidjeti presude Engelmann, C‑64/08, EU:C:2010:506, t. 35. kao i Pfleger i dr., C‑390/12, EU:C:2014:281, t. 43. i navedenu sudsku praksu).
            40. Utvrđivanje ciljeva nacionalnog zakonodavstva u okviru spora o kojem odlučuje Sud na temelju članka 267. UFEU-a u nadležnosti je suda koji je uputio zahtjev. Nadalje, na tom je sudu da provjeri ispunjavaju li ograničenja uvjete koji proizlaze iz sudske prakse Suda u pogledu svoje proporcionalnosti (u tom smislu vidjeti presudu Pfleger i dr., EU:C:2014:281, t. 47. i 48. kao i navedenu sudsku praksu).
            41. Što se tiče ciljeva na koje se poziva talijanska vlada, a koji se odnose na sprečavanje pranja novca kao i ograničivanje odljeva u inozemstvo odnosno ulaska u Italiju kapitala čije se porijeklo ne može sa sigurnošću utvrditi, i bez potrebe utvrđivanja mogu li se ti ciljevi podvesti pod pojam javnog poretka, dovoljno je utvrditi da, kao što to proizlazi iz sudske prakse Suda, tijela države članice ne mogu valjano općenito i bez razlike pretpostaviti da se tijela i subjekti u drugoj državi članici bave kriminalnim aktivnostima (u tom smislu vidjeti presudu Komisija/Španjolska, EU:C:2009:618, t. 39. i navedenu sudsku praksu).
            42. Zatim valja istaknuti da, kao što to primjećuje Europska komisija, talijanska vlada nije podnijela dokaz da je, čak i ako doseže povećane iznose, prihod od organiziranog kriminaliteta u Italiji u cijelosti ili većinom ostvaren u inozemstvu.
            43. Nadalje, činjenica općenitog isključenja od povlastice poreznog oslobođenja doima se neproporcionalnom jer prelazi ono što je nužno za borbu protiv pranja novca, a u tom su pogledu državama članicama na raspolaganju druga sredstva, poput Direktive 2005/60, čiji je cilj borba protiv pranja novca i koja se na temelju članka 2. stavka 1. točke 3. podtočke (f) primjenjuje i na kasina.
            44. Naposljetku, ne može se isključiti da borba protiv ovisnosti o igrama na sreću potpada pod zaštitu javnog zdravlja (u tom smislu vidjeti presudu Komisija/Španjolska, EU:C:2009:618, t. 40. i navedenu sudsku praksu) te bi na tom temelju bilo moguće opravdati diskriminatorno ograničenje slobodnog pružanja usluga.
            45. Naime, kako to ističe belgijska vlada, Sud je više puta utvrdio posebnu prirodu područja igara na sreću u kojem, za razliku od uspostave slobodnog, neometanog tržišnog natjecanja u okviru tradicionalnog tržišta, primjena takvog natjecanja unutar tog vrlo posebnog tržišta, to jest između više operatera koji imaju odobrenje za organizaciju istih igara na sreću, može uzrokovati štetan učinak zbog toga što su operateri skloni natjecanju u inovativnosti da bi svoju ponudu učinili što privlačnijom u odnosu na onu svojih konkurenata i tako povećali troškove korisnika vezano za igre kao i opasnost da o njima postanu ovisni (vidjeti osobito presude Pfleger i dr., EU:C:2014:281, t. 46. i navedenu sudsku praksu kao i Digibet i Albers, EU:C:2014:1756, t. 31. i navedenu sudsku praksu).
            46. Međutim, u okolnostima poput onih iz glavnog postupka oporezivanje države članice dobitaka ostvarenih u kasinima u drugim državama članicama i oslobođenje onih ostvarenih u kasinima koja se nalaze na njezinu državnom području nije prikladno da bi se na dosljedan način zajamčilo ostvarenje cilja borbe protiv ovisnosti o igrama na sreću jer to oslobođenje može potaknuti potrošače da sudjeluju u igrama na sreću koje im omogućuju da se koriste takvim oslobođenjem (u tom smislu vidjeti presudu Komisija/Španjolska, EU:C:2009:618, t. 41.).
            47. Slijedi da diskriminacija iz glavnog postupka nije opravdana u smislu članka 52. UFEU-a.
            48. Prema tome, iz prethodnih razmatranja proizlazi da na postavljeno prethodno pitanje valja odgovoriti da članke 52. i 56. UFEU-a treba tumačiti u smislu da im je protivno zakonodavstvo države članice prema kojem se dobici ostvareni u kasinima koja se nalaze u drugim državama članicama oporezuju porezom na dohodak, a istog su poreza oslobođeni slični prihodi ostvareni u kasinima koja se nalaze na njezinu državnom području.
            Troškovi
            49. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:
            Članke 52. i 56. UFEU-a treba tumačiti u smislu da im je protivno zakonodavstvo države članice prema kojem se dobici ostvareni u kasinima koja se nalaze u drugim državama članicama oporezuju porezom na dohodak, a istog su poreza oslobođeni slični prihodi ostvareni u kasinima koja se nalaze na njezinu državnom području.


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 4. svibnja 2017.#Commissioners for Her Majesty's Revenue & Customs protiv Brockenhurst College.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division).#Zahtjev za prethodnu odluku – Oporezivanje – Porez na dodanu vrijednost (PDV) – Direktiva 2006/112/EZ – Izuzeća – Isporuke restoranskih usluga i usluga zabavnih aktivnosti koje obrazovna ustanova pruža užoj javnosti uz naknadu.#Predmet C-699/15.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      4. svibnja 2017. (
            *1
         )*
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Oporezivanje — Porez na dodanu vrijednost (PDV) — Direktiva 2006/112/EZ — Izuzeća — Isporuke restoranskih usluga i usluga zabavnih aktivnosti koje obrazovna ustanova pruža užoj javnosti uz naknadu“
      U predmetu C‑699/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) ((Žalbeni sud (Engleska i Wales) (Građanski odjel), Ujedinjena Kraljevina), odlukom od 2. prosinca 2015., koju je Sud zaprimio 24. prosinca 2015., u postupku

         Commissioners for Her Majesty's Revenue & Customs

      protiv

         Brockenhurst College,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, E. Regan (izvjestitelj), A. Arabadjiev, C. G. Fernlund i S. Rodin, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: X. Lopez Bancalari, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 10. studenoga 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Brockenhurst College, L. Poots, barrister, koju je ovlastio R. J. Finlayson, solicitor,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, V. Kaye, a zatim S. Brandon, u svojstvu agenata, uz asistenciju M. Jonesa, barrister,

               —

               za Europsku komisiju, R. Lyal i M. Owsiany‑Hornung, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 21. prosinca 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 132. stavka 1. točke (i) Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL 2006., L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs (porezna i carinska uprava Ujedinjene Kraljevine, u daljnjem tekstu: porezna uprava) i Brockenhurst Collegea (u daljnjem tekstu: College) u vezi s izuzećem od poreza na dodanu vrijednost (PDV) u odnosu na restoranske usluge i usluge zabavnih aktivnosti koje isporučuje potonji.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članak 2. stavak 1. točka (c) Direktive 2006/112 određuje da PDV‑u podliježe „isporuka usluga uz naknadu na teritoriju određene države članice koju obavlja porezni obveznik koji djeluje kao takav”.

               4

               Glava IX. Direktive 2006/112 nosi naslov „Izuzeća”. U okviru te glave nalaze se, među ostalim, poglavlje 1., naslovljeno „Opće odredbe”, u kojem se nalazi članak 131. te direktive, i poglavlje 2., naslovljeno „Izuzeća koja se odnose na određene aktivnosti od javnog interesa”, koje obuhvaća članke 132. do 134. navedene direktive.

               5

               Članak 131. iste direktive glasi kako slijedi:
               „Izuzeća predviđena poglavljima 2. do 9. primjenjuju se bez dovođenja u pitanje ostalih odredaba Zajednice i u skladu s uvjetima koje države članice utvrđuju u svrhu osiguranja ispravne i izravne primjene tih izuzeća i sprečavanja eventualne utaje, izbjegavanja ili zloporabe.”

               6

               Članak 132. Direktive 2006/112 određuje:
               „1.   Države članice dužne su izuzeti sljedeće transakcije:
               […]

                        (i)

                        osiguranje obrazovanja djece ili mladih ljudi, školsko ili sveučilišno obrazovanje, stjecanje stručne kvalifikacije ili prekvalifikacija, uključujući isporuke usluga i roba koje su s time usko povezane, od strane subjekta javnog prava koji navedeno imaju za cilj ili od strane ostalih organizacija koje dotična država članica prepoznaje kao organizaciju sa sličnim ciljem;

                  […]”

               7

               Članak 133. te direktive predviđa:
               „Države članice mogu uvjetovati davanje prava na izuzeće iz točaka (b), (g), (h), (i), (l), (m) i (n) iz članka 132. stavka 1. tijelima koja nisu subjekti javnog prava u svakom pojedinačnom slučaju u jednom od ili više sljedećih uvjeta:

                        (a)

                        dotični subjekti ne smiju sistematično ciljati na ostvarivanje dobiti, a svaki eventualni višak koji se usprkos tome ostvari ne smije se dijeliti, već ga se mora pripisati daljnjem poslovanju ili poboljšanju pruženih usluga;

                        (b)

                        te subjekte moraju voditi i njima upravljati uglavnom na dobrovoljnoj osnovi osobe koje nemaju izravnog ili neizravnog interesa, bilo same ili putem posrednika, u pogledu rezultata dotičnih aktivnosti;

                        (c)

                        ti subjekti moraju zaračunavati cijene koje odobravaju tijela javne vlasti ili koje ne premašuju takve odobrene cijene, ili, u pogledu usluga koje ne podliježu odobrenju, cijene koje su niže od onih koje za slične usluge zaračunavaju komercijalna društva koja podliježu PDV‑u;

                        (d)

                        mora biti vjerojatno da izuzeća neće uzrokovati narušavanje tržišnog natjecanja na štetu komercijalnih poduzeća koja podliježu PDV‑u.

                  […]”

               8

               Sukladno odredbama članka 134. navedene direktive:
               „Isporuci robe ili usluga ne odobrava se izuzeće iz točaka (b), (g), (h), (i), (l), (m) i (n) članka 132. stavka 1. u sljedećim slučajevima:

                        (a)

                        kada isporuka nije bitna za izuzetu transakciju;

                        (b)

                        kada je osnovna svrha isporuke stvaranje dodatnog prihoda dotičnog tijela putem transakcija koje su u izravnom tržišnom natjecanju s onima komercijalnih društava koja podliježu PDV‑u.”

         Pravo Ujedinjene Kraljevine

               9

               Izuzeća predviđena u članku 132. Direktive 2006/112 prenesena su u pravo Ujedinjene Kraljevine člankom 31. Value Added Tax Acta 1994 (Zakon o porezu na dodanu vrijednost iz 1994.), koji previđa da je isporuka usluga izuzeta ako odgovara opisu iz Priloga 9. tom zakonu.

               10

               Prilog 9. grupa 6. točke 1. i 4. dijela II. tog zakona predviđa da se izuzimaju:

                        „1.

                        Sljedeće usluge koje pruža kvalificirano tijelo:

                                 (a)

                                 obrazovanje;

                           […]

                                 (c)

                                 stručna kvalifikacija;

                  […]

                        4.

                        Isporuka bilo koje robe ili usluga (osim usluga ispitivanja) koje su usko povezane s isporukama opisanima u točki 1. (glavna isporuka), koju izvršava kvalificirano tijelo i koje obavlja glavnu isporuku, ili koju to tijelo prima, pod uvjetom da:

                                 (a)

                                 su roba i usluge izravno namijenjeni upotrebi učenika, studenta ili pripravnika (ovisno o slučaju) koji prima glavnu isporuku; i

                                 (b)

                                 tu isporuku obavlja drugo kvalificirano tijelo, ako je prima kvalificirano tijelo koje obavlja glavnu isporuku.”

               11

               U bilješci 1. te grupe 6. nalazi se definicija pojma „kvalificirano tijelo”.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               12

               College je viša obrazovna ustanova koja nudi izobrazbu u području restoranskih usluga, ugostiteljstva i kazališne umjetnosti.

               13

               Kako bi studentima upisanima u te programe omogućio stjecanje vještina u praksi, College posredstvom studenata i pod nadzorom njihovih učitelja vodi restoran i organizira predstave namijenjene vanjskoj publici. Restoran i predstave otvoreni su za užu publiku koju sačinjavaju osobe koje bi mogle biti zainteresirane za događanja koja organizira College, a one su upisane u bazu podataka kako bi bile obaviještene o tim događanjima putem redovnih biltena. Te osobe znaju da se navedena događanja organiziraju u okviru izobrazbe studenata, po sniženoj cijeni koja za objed iznosi oko 80 % stvarne cijene usluge. U slučaju da broj rezervacija u restoranu ne dosegne minimum od 30 ljudi, objed se otkazuje.

               14

               Iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da dodatni prihodi koje College ostvaruje iz tih isporuka usluga, a koje se pružaju u izravnom tržišnom natjecanju s komercijalnim društvima, nisu osnovni cilj tih isporuka.

               15

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da je praktična izobrazba osmišljena kao dio programa i da su studenti s njome bili upoznati u trenutku upisa u različite smjerove.

               16

               College je za navedeno razdoblje platio PDV po uobičajenoj stopi na naplaćenu cijenu za objede i isporučene usluge zabavnih aktivnosti.

               17

               Međutim, College je smatrao da su te isporuke i usluge trebale biti izuzete kao „usko povezane” s osiguranjem obrazovanja, sukladno članku 132. stavku 1. točki (i) Direktive 2006/112. Budući da je porezna uprava odbila njegov zahtjev za povrat, College je podnio tužbu First‑tier Tribunalu (Tax Chambers) (Prvostupanjski sud (sudski odjel za porezne predmete), Ujedinjena Kraljevina).

               18

               Odlukom od 5. studenoga 2012., taj prvostupanjski sud presudio je da su te isporuke usluga izuzete od PDV‑a jer su usko povezane s osiguranjem obrazovanja. Presudom od 30. lipnja 2014. tu je odluku u žalbenom postupku potvrdio Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) (Viši sud (sudski odjel za porezne i chancery predmete), Ujedinjena Kraljevina).

               19

               Porezna uprava uložila je žalbu protiv potonje odluke pred sudom koji je uputio zahtjev, koji smatra da ishod spora koji se pred njime vodi ovisi o tumačenju Direktive 2006/112.

               20

               U tim okolnostima, Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Žalbeni sud (Engleska i Wales) (Građanski odjel), Ujedinjena Kraljevina) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Jesu li s obzirom na članak 132. stavak 1. točku (i) Direktive [2006/112] isporuke restoranskih usluga i usluga zabavnih aktivnosti koje obrazovna ustanova pruža uz naknadu javnosti (koja nije primatelj glavne usluge obrazovanja) ‚usko povezane’ s osiguranjem obrazovanja u okolnostima u kojima pružanje tih usluga omogućuju studenti (koji su primatelji glavne isporuke obrazovanja) u okviru svojeg obrazovanja i kao bitan dio svojeg obrazovanja?

                        2.

                        Pri odlučivanju o tome nalaze li se isporuke restoranskih usluga i usluga zabavnih aktivnosti u okviru izuzeća iz članka 132. stavka 1. točke (i) Direktive [2006/112] kao usluge ‚usko povezane’ s osiguranjem obrazovanja:

                                 (a)

                                 je li važno to što studenti imaju koristi od sudjelovanja u pružanju predmetnih isporuka, a ne od predmeta tih isporuka;

                                 (b)

                                 je li važno to što studenti te isporuke ne primaju i ne koriste, bilo izravno ili neizravno, nego ih uz naknadu prima i koristi javnost koja nije primatelj glavne isporuke obrazovanja;

                                 (c)

                                 je li važno to što, sa stajališta tipičnih primatelja predmetnih usluga (odnosno javnosti koja za njih plaća), isporuke ne predstavljaju način boljeg korištenja bilo kojom drugom isporukom nego su same sebi svrha;

                                 (d)

                                 je li važno to što, sa stajališta studenata, predmetne isporuke nisu same sebi svrha, nego je sudjelovanje u pružanju isporuka način boljeg korištenja glavnom isporukom obrazovnih usluga;

                                 (e)

                                 u kojoj mjeri treba uzeti u obzir načelo porezne neutralnosti?”

         O prethodnim pitanjima

               21

               Svojim pitanjima, koja valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 132. stavak 1. točku (i) Direktive 2006/112 tumačiti na način da se kao usluge koje su „usko povezane” s osiguranjem obrazovanja u smislu te odredbe i stoga izuzete od PDV‑a mogu kvalificirati aktivnosti koje se obavljaju u okolnostima poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, a koje se sastoje od toga da studenti više obrazovne ustanove u okviru svojeg obrazovanja i uz naknadu trećim osobama pružaju restoranske usluge i usluge zabavnih aktivnosti.

               22

               Članak 132. Direktive 2006/112 predviđa izuzeća čija je namjena, kao što je to navedeno u naslovu poglavlja u kojem se nalazi taj članak, potaknuti određene aktivnosti od javnog interesa. Međutim, ta se izuzeća ne odnose na sve aktivnosti od javnog interesa, nego samo na one koje su ondje navedene i detaljno opisane (presuda od 25. veljače 2016., Komisija/Nizozemska, C‑22/15, neobjavljena, EU:C:2016:118, t. 19. i navedena sudska praksa).

               23

               Izraze koji su upotrijebljeni za utvrđivanje navedenih izuzeća treba usko tumačiti jer je riječ o odstupanjima od općeg načela koje proizlazi iz članka 2. Direktive 2006/112, prema kojem se PDV plaća na svaku uslugu koju porezni obveznik pruži uz naknadu. Međutim, to pravilo uskog tumačenja ne znači da izraze upotrijebljene za utvrđivanje izuzeća iz članka 132. te direktive treba tumačiti na način koji bi im oduzeo njihove učinke (presuda od 25. veljače 2016., Komisija/Nizozemska, C‑22/15, neobjavljena, EU:C:2016:118, t. 20. i navedena sudska praksa).

               24

               Članak 132. stavak 1. točka (i) Direktive 2006/112 ne sadržava nikakvu definiciju pojma „usko povezanih” transakcija koji se u njemu nalazi. Međutim, iz samog teksta te odredbe proizlazi da je njome obuhvaćena isporuka usluga koje su usko povezane s „osiguranjem obrazovanja djece ili mladih ljudi, školskim ili sveučilišnim obrazovanjem, stjecanjem stručne kvalifikacije ili prekvalifikacija”. Stoga je isporuke usluga moguće smatrati „usko povezanima” s potonjim isporukama samo ako se stvarno pružaju kao pomoćne isporuke obrazovanju koje pruža predmetna ustanova, a koje čine glavnu isporuku (vidjeti u tom smislu presude od 14. lipnja 2007., Horizon College, C‑434/05, EU:C:2007:343, t. 27. i 28. i navedenu sudsku praksu i od 25. ožujka 2010., Komisija/Nizozemska, C‑79/09, neobjavljena, EU:C:2010:171, t. 50.).

               25

               Sukladno sudskoj praksi Suda, isporuku je moguće smatrati pomoćnom glavnoj isporuci ako nije sama sebi svrha, nego način boljeg korištenja glavnom isporukom (presuda od 25. ožujka 2010., Komisija/Nizozemska, C‑79/09, neobjavljena, EU:C:2010:171, t. 51. i navedena sudska praksa).

               26

               S tim u vezi, primjena izuzeća za transakcije koje su „usko povezane” s osiguranjem obrazovanja u svakom slučaju ovisi o ispunjenju triju uvjeta koji su dijelom navedeni u člancima 132. i 134. Direktive 2006/112, a to su u biti, kao prvo, da tu glavnu isporuku i isporuke usluga koje su s njom usko povezane izvršavaju subjekti iz članka 132. stavka 1. točke (i) te direktive, kao drugo, da su te isporuke usluga bitne za izuzetu transakciju i, kao treće, da osnovna svrha navedenih isporuka usluga nije stvaranje dodatnog prihoda tih subjekata transakcijom koja je u izravnom tržišnom natjecanju s komercijalnim društvima koja podliježu PDV‑u (vidjeti u tom smislu presude od 14. lipnja 2007., Horizon College, C‑434/05, EU:C:2007:343, t. 34., 38. i 42. i od 25. ožujka 2010., Komisija/Nizozemska, C‑79/09, neobjavljena, EU:C:2010:171, t. 61.).

               27

               Kada je riječ o glavnom postupku i o prvom od tih uvjeta, nesporno je da je College ustanova javnog prava čiji je cilj obrazovanje, na koje je moguće primijeniti izuzeće na temelju članka 132. stavka 1. točke (i) Direktive 2006/112.

               28

               Kad je riječ o drugom uvjetu, iz točke 39. presude od 14. lipnja 2007., Horizon College (C‑434/05, EU:C:2007:343) proizlazi da te isporuke, kako bi ih se kvalificiralo isporukama usluga koje su bitne za te izuzete transakcije, moraju biti takve naravi ili svojstva da bez njih ne bi bilo moguće osigurati da obrazovanje koje pruža subjekt iz članka 132. stavka 1. točke (i) Direktive 2006/112 i stoga ono kojim se koriste studenti potonjega ima jednaku vrijednost.

               29

               U ovom slučaju iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je praktično obrazovanje osmišljeno kao sastavni dio programa studija i da oni, kad ono ne bi bilo dostupno, ne bi u cijelosti imali koristi od svoje izobrazbe.

               30

               Naime, s tim u vezi pojašnjeno je da sve funkcije pripremanja hrane u restoranu obavljaju studenti Collegea, pod nadzorom svojih učitelja, i da je cilj koji želi postići uprava restorana za praktičnu izobrazbu Collegea omogućiti studentima upisanima u program pripremanja hrane i ugostiteljstva stjecanje vještina u praksi.

               31

               Isto vrijedi i u pogledu programa kazališne umjetnosti. College posredstvom svojih studenata upisanih u navedene programe organizira koncerte i predstave kako bi stekli praktično iskustvo.

               32

               Potrebno je pak utvrditi da obrazovanje koje pruža College na području pripremanja hrane, ugostiteljstva i kazališne umjetnosti ne bi imalo jednaku vrijednost bez tih praktičnih aspekata.

               33

               Tu tvrdnju potkrepljuje to što Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske tvrdi da je restoran za praktičnu izobrazbu Collegea za studente jednak učionici i to što Europska komisija ističe da studenti imaju koristi od iskustva stečenog prilikom pripremanja objeda i posluživanja stolova u realnim okolnostima, što čini važan dio njihove izobrazbe.

               34

               U tim okolnostima proizlazi da isporuke restoranskih usluga i usluga zabavnih aktivnosti o kojima je riječ u glavnom postupku treba smatrati bitnima za osiguranje kvalitete glavne isporuke obrazovanja koju pruža College.

               35

               Kad je riječ o trećem uvjetu, valja podsjetiti da je riječ o posebnom izričaju načela porezne neutralnosti, kojemu se protivi to da se sa sličnim uslugama koje su u međusobnom tržišnom natjecanju za potrebe PDV‑a postupa različito (vidjeti u tom smislu presudu od 14. lipnja 2007., Horizon College, C‑434/05, EU:C:2007:343, t. 43. i navedenu sudsku praksu).

               36

               U glavnom postupku nesporno je, najprije, da su isporuke restoranskih usluga i usluga zabavnih aktivnosti koje nudi College dostupne samo osobama koje su prethodno upisane na popis adresa koji drži ta ustanova. Konkretno, sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da se publika kada je riječ o predstavama obično sastoji od prijatelja i obitelji studenata Collegea i osoba koje su prethodno upisane u bazu podataka te ustanove.

               37

               Nadalje, u restoran za praktičnu izobrazbu Collegea može se doći samo na temelju rezervacije i pod uvjetom da je popunjen, pri čemu je potrebno najmanje trideset ljudi kako bi studenti od svojih usluga mogli imati najveću korist. Dakle, za razliku od komercijalnog restorana, u kojem su rezervacije načelno bezuvjetno dobrodošle, objedi se otkazuju ako nije prijavljen traženi broj ljudi.

               38

               Naposljetku, iz elemenata koje je dostavio sud koji je uputio zahtjev proizlazi da restoranske usluge, koncerte i predstave u potpunosti pružaju, organiziraju i isporučuju studenti na obrazovanju, što znači da je riječ o situaciji koja se u svojoj biti razlikuje od one studenata koji su na praksi u komercijalnom poslovnom subjektu, u kojem su dio radnog kolektiva koji takve usluge pruža u konkurentnim uvjetima koji prevladavaju na predmetnim tržištima.

               39

               Stoga je očito da se usluge koje College nudi užem broju trećih osoba u okviru programa koje pruža svojim studentima bitno razlikuju od onih koje obično nudi dvorana za priredbe ili komercijalni restoran i da su namijenjene različitoj javnosti jer ne ispunjavaju iste potrebe potrošača.

               40

               Osim toga, nije osporeno da cijene koje je odredio College pokrivaju samo 80 % troška objeda. Zato ne proizlazi da je osnovna svrha usluga o kojima je riječ u glavnom postupku stvaranje dodatnog prihoda Collegeu transakcijama koje su u izravnom tržišnom natjecanju s onima komercijalnih društava koja podliježu PDV‑u, poput restorana ili dvorana za priredbe.

               41

               Stoga se usluge koje College nudi užem broju trećih osoba ne mogu usporediti s onima koje pružaju restorani i komercijalne dvorane za priredbe, a izuzeće usluga koje pruža ta ustanova od PDV‑a ne dovodi do različitog poreznog tretmana.

               42

               Naposljetku, valja podsjetiti da je na nacionalnom sudu da na temelju naznaka koje mu je dao Sud provjeri jesu li ti uvjeti ispunjeni s obzirom na činjenične okolnosti predmeta koji se pred njim vodi.

               43

               Imajući u vidu sva prethodna razmatranja, na upućena pitanja valja odgovoriti da članak 132. stavak 1. točku (i) Direktive 2006/112 treba tumačiti na način da se kao usluge koje su „usko povezane” s glavnom isporukom obrazovanja i stoga izuzete od PDV‑a mogu kvalificirati aktivnosti koje se obavljaju u okolnostima poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, a koje se sastoje od toga da studenti više obrazovne ustanove u okviru svojeg obrazovanja i uz naknadu trećim osobama pružaju restoranske usluge i usluge zabavnih aktivnosti, ako su te usluge bitne za njihovo obrazovanje i ako im osnovna svrha nije stvaranje dodatnog prihoda toj ustanovi putem transakcija koje su u izravnom tržišnom natjecanju s onima komercijalnih društava koja podliježu PDV‑u, što je dužan provjeriti nacionalni sud.

         Troškovi

               44

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                     Članak 132. stavak 1. točku (i) Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost treba tumačiti na način da se kao usluge koje su „usko povezane” s glavnom isporukom obrazovanja i stoga izuzete od poreza na dodanu vrijednost (PDV) mogu kvalificirati aktivnosti koje se obavljaju u okolnostima poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, a koje se sastoje od toga da studenti više obrazovne ustanove u okviru svojeg obrazovanja i uz naknadu trećim osobama pružaju restoranske usluge i usluge zabavnih aktivnosti, ako su te usluge bitne za njihovo obrazovanje i ako im osnovna svrha nije stvaranje dodatnog prihoda toj ustanovi putem transakcija koje su u izravnom tržišnom natjecanju s onima komercijalnih društava koja podliježu PDV‑u, što je dužan provjeriti nacionalni sud.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


Presuda Prvostupanjskog suda (sedmo vijeće) od 18. prosinca 2008.#Pablo Muñiz protiv Komisije Europskih zajednica.#Predmet T-144/05.


Presuda Suda (treće vijeće) od 2012. listopad 18.#Football Dataco Ltd i drugi protiv Sportradar GmbH (a company registred in Germany) i Sportradar (a company registered in Switzerland).#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division).#Predmet C-173/11.


title: Presuda Suda (šesto vijeće) od 23. listopada 2014.#Unitrading Ltd protiv Staatssecretaris van Financiën.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Hoge Raad der Nederlanden.#Zahtjev za prethodnu odluku – Carinski zakonik Zajednice – Naplata uvoznih carina – Podrijetlo robe – Dokazna sredstva – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Članak 47. – Pravo na obranu – Pravo na učinkovitu sudsku zaštitu – Postupovna autonomija država članica.#Predmet C‑437/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑437/13,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU-a, koji je uputio Hoge Raad der Nederlanden (Nizozemska), odlukom od 12. srpnja 2013., koju je Sud zaprimio 2. kolovoza 2013., u postupku
            Unitrading Ltd
            protiv
            Staatssecretaris van Financiën,
            SUD (šesto vijeće),
            u sastavu: S. Rodin, predsjednik vijeća, A. Borg Barthet i M. Berger (izvjestiteljica), suci,
            nezavisni odvjetnik: N. Jääskinen,
            tajnik: V. Tourrès, administrator,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 3. srpnja 2014.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za Unitrading Ltd, R. Niessen-Cobben, u svojstvu savjetnika,
            – za nizozemsku vladu, B. Koopman, M. Bulterman i H. Stergiou, u svojstvu agenata,
            – za češku vladu, M. Smolek i J. Vláčil, u svojstvu agenata,
            – za vladu Ujedinjenog Kraljevstva, J. Beeko, u svojstvu agenta, uz asistenciju K. Beala, QC ,
            – za Europsku komisiju, W. Roels i B.‑R. Killmann, u svojstvu agenata,
            odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
            donosi sljedeću

            Osnova
            Presudu
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).
            2. Taj je zahtjev upućen u okviru spora između Unitradinga Ltd (u daljnjem tekstu: Unitrading) i Staatssecretaris van Financiën, povodom naplate uvozne carine.
            Pravni okvir
            3. Člankom 243. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice (SL L 302, str. 1., u daljnjem tekstu: Carinski zakonik) propisano je:
            „1. Svaka osoba ima pravo žalbe protiv odluka donesenih od strane carinskih tijela, a koje se odnose na primjenu carinskog zakonodavstva i odnose se na tu osobu izravno i osobno.
            [...]
            2. Pravo na žalbu može se ostvariti:
            (a) na početku, pri carinskim tijelima određenima u tu svrhu od država članica;
            (b) naknadno, pri nezavisnome tijelu koje može biti pravosudno tijelo ili odgovarajuće specijalizirano tijelo prema važećim odredbama države članice.“
            4. Člankom 245. Carinskog zakonika predviđeno je:
            „Odredbe za provedbu žalbenog postupka utvrđuju države članice.“
            Glavni postupak i prethodna pitanja
            5. Unitrading, sa sjedištem u Rickmansworthu (Ujedinjeno Kraljevstvo), 20. studenoga 2007. nizozemskim je carinskim tijelima deklarirao puštanje u slobodni promet 86.400 kilograma svježeg češnjaka (u daljnjem tekstu: roba). Deklaraciju je podnio F. V. de Groof’s In- en Uitklaringsbedrijf BV, obavljajući svoju djelatnost pod nazivom Comex (u daljnjem tekstu: Comex), kao izravni predstavnik Unitradinga. U prijavi je kao zemlja podrijetla robe bio naznačen Pakistan. Prijava je bila popraćena potvrdom o podrijetlu koju je izdala Gospodarska i industrijska komora Karachija 5. studenoga 2007.
            6. Nizozemska carinska tijela 21. studenoga 2007. uzela su uzorke robe. Istog dana ta su tijela zahtijevala polaganje dodatnog osiguranja zbog sumnji koje su imala u pogledu prijavljene zemlje podrijetla. Budući da je Unitrading položio to jamstvo, navedena tijela 26. studenoga 2007. odobrila su puštanje robe u slobodni promet. Carinski laboratorij u Amsterdamu (Nizozemska) ipak je ispitao, metodom „ICP/MS [Inductively coupled plasma mass spectroscopy] visoke rezolucije“, po jedan dio od svakog uzorka (u daljnjem tekstu zajedno: poduzorci) u laboratoriju US Department of Homeland Security, Customs and Border Protection (Ured za carinu i zaštitu granica američkog Ministarstva domovinske sigurnosti) (u daljnjem tekstu: američki laboratorij). Potonji je u dopisu od 8. siječnja 2008. naznačio da postoji vjerojatnost od barem 98 % da je predmetni proizvod kineski češnjak.
            7. Na Comexov zahtjev, drugi dio od svakog uzorka bio je poslan američkom laboratoriju, koji je nakon analize potvrdio svoja prijašnja utvrđenja. Međutim, carinska tijela odbila su Comexov prijedlog da se roba pregleda u Pakistanu na trošak društva za čiji je račun uvezena u Nizozemsku.
            8. Carinski laboratorij u Amsterdamu rezultate nove analize priopćio je predmetnom nizozemskom carinskom uredu. Također ga je obavijestio da ostatak uzoraka neće biti sačuvan u njegovim prostorima, već da će se kontrolni uzorci čuvati u središnjem skladištu do 30. svibnja 2009., o čemu je Unitrading bio obaviješten 11. lipnja 2008. Carinska tijela 2. prosinca 2008. zaključila su da je zemlja podrijetla robe Kina.
            9. Unitradingu je 19. prosinca 2008. izdano rješenje o naplati carine  (u daljnjem tekstu: sporno rješenje o naplati). S obzirom na navedenu činjenicu da roba dolazi iz Kine, naplaćena je dodatna carina u iznosu od 1200 eura po 1000 kilograma, odnosno 98.870,40 eura.
            10. Unitrading je podnio prigovor protiv spornog rješenja o naplati, osporavajući analize koje je proveo američki laboratorij. Na upit carinskog laboratorija u Amsterdamu, američki laboratorij u elektroničkom pismu od 9. veljače 2009. naznačio je da su poduzorci bili uspoređeni s podacima sadržanima u bazama podataka deklarirane zemlje podrijetla, tj. Pakistana, i one za koju se sumnja da je zemlja podrijetla, odnosno Kine. U ožujku 2009. američki laboratorij usto je obavijestio carinski laboratorij u Amsterdamu da je u uzorcima robe bilo otkriveno više od petnaest elemenata u tragovima. Međutim, odbio je otkriti informacije o kineskim i pakistanskim regijama koje su bile uspoređene jer je riječ o osjetljivim podacima kojima je pristup ograničen zakonom.
            11. Europski ured za borbu protiv prijevara (OLAF) u izvješću o misiji od 20. listopada 2009. o istrazi u Kini koja se tiče određenog broja pošiljaka svježeg češnjaka koje su poslane u Ujedinjeno Kraljevstvo, Nizozemsku i Belgiju i za koje je deklarirana zemlja podrijetla bio Pakistan, dok se sumnjalo da roba dolazi iz Kine, došao je do zaključka da ima čvrstih razloga smatrati da zemlja podrijetla nije Pakistan već Kina.
            12. Budući da su carinska tijela potvrdila sporno rješenje o naplati, u tim je okolnostima Unitrading pokrenuo postupak pred Rechtbank te Haarlem (prvostupanjski sud u Haarlemu), koji je odlukom od 12. kolovoza 2010. tužbu protiv navedene odluke proglasio neosnovanom. Unitrading je podnio žalbu protiv te odluke pred Gerechtshof te Amsterdam (žalbeni sud u Amsterdamu), koji je 10. svibnja 2012. potvrdio prvostupanjsku odluku, smatrajući osobito da su nizozemska carinska tijela dokazala da roba podrijetlom nije iz Pakistana već iz Kine. Gerechtshof te Amsterdam usto je precizirao da u Amsterdamu na dan rasprave koja se pred njim vodila još postoje poduzorci robe koji mogu poslužiti za eventualno ponovno vještačenje. Unitrading je podnio kasacijsku žalbu pred sudom koji je uputio prethodno pitanje.
            13. U tim je okolnostima Hoge Raad der Nederlanden odlučio prekinuti postupak i zatražiti od Suda da se u prethodnom postupku izjasni o sljedećim pitanjima:
            „1) Pod pretpostavkom da se carinska tijela u okviru dokazivanja podrijetla uvezene robe žele osloniti na rezultate analize koju su obavili treći, a o kojima treći odbijaju dati dodatne informacije, bilo carinskim tijelima, bilo deklarantu, s posljedicom otežavanja ili onemogućavanja potvrde ili opovrgavanja točnosti korištenih zaključaka kao i ometanja suca u procjeni rezultata analiza koju mora obaviti, impliciraju li prava iz članka 47. Povelje [...] da sudac ne može uzeti u obzir navedene rezultate? Je li za ispitivanje tog pitanja važno da je treći u pitanju lišio carinska tijela i zainteresiranog predmetnih informacija, jer su osjetljive u pogledu provedbe zakona (,law enforcement sensitive’), a da to nije obrazložio?
            2) Pod pretpostavkom da carinska tijela ne mogu dati dodatne informacije o provedenim analizama na kojima se temelji njihov zaključak da je predmetna roba podrijetlom iz određene zemlje – zaključak koji je osporen uz obrazloženje – impliciraju li prava ustanovljena člankom 47. Povelje da se carinska tijela – koliko se razumno može od njih zahtijevati – moraju pokazati spremna na suradnju u okviru zahtjeva zainteresiranog da o vlastitom trošku obavi analize i/ili uzimanje uzoraka u zemlji koju je on deklarirao kao zemlju podrijetla?
            3) Je li za ispitivanje prvog i drugog pitanja važno da su dijelovi uzoraka robe nakon obavijesti o dugovanoj carini bili sačuvani određeno razdoblje te da je zainteresirani njima mogao raspolagati u svrhu provjere u drugom laboratoriju, iako rezultati takvih provjera ne bi promijenili činjenicu da utvrđenja laboratorija kojem se obratilo carinsko tijelo nije moguće provjeriti, tako da bi i u tom slučaju za suca bilo nemoguće usporediti zaključke dvaju laboratorija u pogledu vjerodostojnosti – u slučaju da drugi laboratorij zaključi da je podrijetlo isto ono koje je zainteresirani deklarirao? Ako je odgovor potvrdan, bi li carinska tijela trebala obavijestiti zainteresiranog o postojanju sačuvanih poduzoraka robe i o činjenici da može zahtijevati da mu se stave na raspolaganje u svrhu provedbe navedenih provjera?“
            O prethodnim pitanjima
            Prvo pitanje
            14. Prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 47. Povelje tumačiti na način da se protivi tomu da se dokaz carinskih tijela o podrijetlu uvezene robe temelji na rezultatima analiza koje je proveo treći, a za koje taj treći odbija dati dodatne informacije, bilo carinskim tijelima, bilo carinskom deklarantu, s posljedicom otežavanja ili onemogućavanja potvrde ili opovrgavanja točnosti korištenih zaključaka.
            15. Prema navodima Unitradinga, članak 47. Povelje zahtijeva da zainteresirani bude upoznat s razlozima na kojima se temelji donesena odluka koja se na njega odnosi. Osim toga, s obzirom na načelo kontradiktornosti koje je dio prava na obranu, stranke u postupku trebale bi imati pravo biti upoznate sa svim podnescima ili očitovanjima podnesenima sucu kako bi utjecale na njegovu odluku i raspravile o njima. Sud je u svojoj presudi ZZ (C‑300/11, EU:C:2013:363) već odlučio da, ako se pokaže potrebnim ne priopćiti određene informacije zainteresiranome, osobito iz važnih razloga vezanih za državnu sigurnost, nacionalni sudac treba na raspolaganju imati i provesti tehnike i pravna postupovna pravila koja omogućavaju pomirenje tih zaključaka i pravâ iz članka 47. Povelje.
            16. Češka vlada ističe da carinska tijela, ako žele utemeljiti svoju odluku na činjenici da deklarantova naznaka zemlje podrijetla ne odgovara stvarnosti, moraju snositi teret dokaza tog navoda. Dokaznu vrijednost moglo bi imati samo izvješće o analizi iz kojeg jasno proizlazi koji se postupak primijenio i do kojeg je rezultata doveo, na dostatan način kako bi carinskim tijelima omogućio ocjenu vjerodostojnosti i mjerodavnosti rezultata, a zainteresiranoj osobi isticanje stajališta o tim rezultatima.
            17. Nizozemska vlada ističe da ni carinska tijela, ni Unitrading, pa ni sud koji je uputio zahtjev nisu mogli biti potpuno upoznati sa svim detaljima analiza koje je obavio američki laboratorij. Ipak, uzevši u obzir vjerodostojnost tog laboratorija, ta su tijela mogla opravdano smatrati da izvješća koja se tiču rezultata analize predstavljaju dostatan dokaz. Djelotvornost sudske kontrole zajamčena člankom 47. Povelje zahtijeva, među ostalim, da zainteresirani bude upoznat s razlozima na kojima se temelji odluka koja se na njega odnosi. No, takav zahtjev u glavnom je postupku poštovan.
            18. Vlada Ujedinjenog Kraljevstva ističe da je, poštujući načela ekvivalentnosti i djelotvornosti, sukladno članku 245. Carinskog zakonika, na unutarnjem pravnom poretku svake države članice da uredi postupak korištenja pravom na pravni lijek protiv odluke nacionalnog carinskog tijela koja je štetna za zainteresiranog. U točkama 57. do 66. presude ZZ (EU:C:2013:363) Sud je ustanovio razliku između razloga na kojima se temelji upravna/administrativna odluka i dokaza koji podupiru te razloge te je ocijenio da je na nacionalnom sucu da utvrdi jesu li i u kojoj mjeri ograničenja prava na obranu koja proizlaze iz neotkrivanja dokaza takve prirode da utječu na dokaznu snagu tih elemenata.
            19. Prema navodima Europske komisije, u nedostatku propisa Unije o pojmu dokaza, u pravilu su dopuštene sve vrste dokaza koje dopuštaju postupovna prava država članica u postupcima sličnima onom koji je predviđen člankom 243. Carinskog zakonika. Međutim, iz točaka 62. do 67. presude ZZ (EU:C:2013:363) proizlazi da je na nadležnim carinskim tijelima da dokažu da bi ostvarenje ciljeva od općeg interesa za države članice bilo ugroženo otkrivanjem preciznih i potpunih dokaza koji podupiru zakonitost njihove odluke.
            20. U tom pogledu valja podsjetiti da, prema ustaljenoj praksi Suda, djelotvornost sudskog nadzora zajamčena člankom 47. Povelje zahtijeva, s jedne strane, da zainteresirani bude upoznat s razlozima na kojima se temelji odluka koja se na njega odnosi, bilo čitanjem same odluke, bilo priopćenjem razloga pruženih na zahtjev, kako bi mu se omogućilo da obrani svoja prava u najboljim mogućim uvjetima i da odluči, poznavajući u potpunosti okolnosti, ima li smisla obratiti se nadležnom sucu. S druge strane, nadležni sudac mora imati ovlast zahtijevati od predmetnog tijela da mu priopći te razloge kako bi mu omogućilo da obavi nadzor zakonitosti predmetne nacionalne odluke (vidjeti u tom smislu presudu ZZ, EU:C:2013:363, t. 53. i navedenu sudsku praksu).
            21. Iz sudske prakse Suda također proizlazi da, kada se radi o sudskom postupku, s obzirom na načelo kontradiktornosti koje čini dio prava na obranu iz članka 47. Povelje, stranke moraju imati pravo biti upoznate sa svim podnescima ili očitovanjima podnesenima sucu kako bi utjecale na njegovu odluku i raspravile o njima. Naime, temeljiti sudsku odluku na činjenicama i dokumentima s kojima se stranke ili jedna od njih nisu upoznale i o kojima nisu mogle zauzeti stajalište značilo bi prekršiti pravo na djelotvoran pravni lijek (presuda ZZ, EU:C:2013:363, t. 55. i 56. kao i navedena sudska praksa).
            22. Međutim, ne čini se da su u slučaju kao što je onaj u glavnom postupku načela navedena u točkama 20. i 21. ove presude bila prekršena. Naime, iz odluke o upućivanju zahtjeva proizlazi da Unitrading poznaje razloge na kojima se temelji odluka donesena u odnosu na njega te da se upoznao sa svim podnescima i očitovanjima podnesenima sucu kako bi utjecao na njegovu odluku i kako bi mogao o njima raspraviti pred sucem.
            23. U tim okolnostima rezultati analiza koje je pružio američki laboratorij predstavljaju jednostavan dokaz koji su i carinska tijela i nizozemski sudovi, uzimajući jednako u obzir argumente i dokaze koje je iznio Unitrading, mogli smatrati dostatnima kako bi ustanovili pravo podrijetlo robe. Kako je Komisija ispravno naglasila, u nedostatku propisa Unije o pojmu dokaza, u pravilu su dopuštene sve vrste dokaza koje dopuštaju postupovna prava država članica u postupcima sličnima onom koji je predviđen člankom 243. Carinskog zakonika (presuda Sony Supply Chain Solutions (Europe), C‑153/10, EU:C:2011:224, t. 41. i navedena sudska praksa).
            24. Dopuštenost takvog dokaza, čak i u slučaju da je on važan odnosno odlučujući za rješavanje predmetnog spora, ne može biti dovedena u pitanje samom činjenicom da taj dokaz ne mogu u potpunosti provjeriti ni dotična stranka ni sud pred kojim se v odi postupak, kako se čini da je slučaj s rezultatima analiza američkog laboratorija u glavnom postupku. Naime, ako u takvom slučaju dotična stranka ne može u potpunosti provjeriti točnost tih rezultata analiza, ona se nalazi u situaciji sličnoj onoj u predmetu koji je rezultirao presudom ZZ (EU:C:2013:363), u kojem su i predmetno nacionalno tijelo i sud pred kojim se podnijela žalba protiv odluke koju je nacionalno tijelo donijelo, primjenom nacionalnog propisa o kojem se radi u tom predmetu, odbili zainteresiranome priopćiti precizne i potpune razloge koji čine osnovu odluke donesene u odnosu na njega.
            25. Ne čini se ni da je u glavnom postupku bilo povrijeđeno pravo na djelotvornu pravnu zaštitu, s obzirom na to da se sudovi pred kojima su se vodili postupci nisu činili vezanima na temelju nacionalnog postupovnog prava, ocjenom činjenica i osobito dokazima koje je provelo carinsko tijelo (vidjeti u tom smislu presudu Wilson, C‑506/04, EU:C:2006:587, t. 61.).
            26. Naime, u mjeri u kojoj stranka u postupku može valjano dovesti u pitanje relevantnost nekog dokaza koji ne mogu u potpunosti provjeriti sve stranke kao ni sud pred kojim se vodi postupak, kao što je to slučaj s rezultatima analize u glavnom postupku,  osobito ističući da taj dokaz ne može biti neizravan dokaz navodnih činjenica i navodeći druge elemente koji mogu poduprijeti razne navode, u načelu nije povrijeđeno pravo te osobe na djelotvornu sudsku zaštitu iz članka 47. Povelje. No, kako to proizlazi iz odluke o upućivanju zahtjeva kao i iz očitovanja nizozemske vlade podnesenih na raspravi, sudovi pred kojima se vodio glavni postupak djeluju slobodno u svojoj procjeni relevantnosti dokaza koji su im podneseni.
            27. Budući da članak 245. Carinskog zakonika, koji u tom kontekstu predviđa da odredbe za provedbu žalbenog postupka predviđenog člankom 243. tog zakonika, utvrđuju države članice, valja utvrditi da je na nacionalnom pravnom poretku svake države da uredi postupovne oblike tih žalbi, u mjeri u kojoj ti oblici nisu manje povoljni od onih koji se tiču sličnih nacionalnih žalbi (načelo ekvivalentnosti) i da ne čine gotovo nemogućim ili pretjerano teškim korištenje pravima koja dodjeljuje pravni poredak Zajednice (načelo djelotvornosti). Ta razmatranja osobito vrijede također i u pogledu pravila dokazivanja (vidjeti u tom smislu presudu Direct Parcel Distribution Belgium, C‑264/08, EU:C:2010:43, t. 33. i 34. kao i navedenu sudsku praksu).
            28. Kako bi se osiguralo poštovanje načela djelotvornosti, nacionalni sudac, ako utvrdi da činjenica da carinski dužnik snosi teret dokaza podrijetla deklarirane robe, jer je njegova dužnost da ospori relevantnost neizravnog dokaznog sredstva koja koriste carinska tijela, može učiniti nemogućim ili pretjerano teškim izvođenje takvog dokaza, osobito zbog toga što se odnosi na podatke kojima dužnik ne može raspolagati, mora imati pristup svim postupovnim sredstvima koja mu nacionalno pravo stavlja na raspolaganje, među kojima je i nalaganje potrebnih mjera izvođenja dokaza (vidjeti u tom smislu presudu Direct Parcel Distribution Belgium, EU:C:2010:43, t. 35. i navedenu sudsku praksu).
            29. Međutim, u mjeri u kojoj nacionalni sudac, nakon što je upotrijebio sva postupovna sredstva koja mu nacionalno pravo stavlja na raspolaganje, zaključi da je pravo podrijetlo predmetne robe različito od onoga koje je navedeno u deklaraciji i da je stoga opravdana naplata dodatnih carina ili čak i novčane kazne, članak 47. Povelje ne protivi se tomu da navedeni sudac donese takvu odluku.
            30. S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 47. Povelje treba tumačiti u smislu da se ne protivi tomu da dokaz podrijetla uvezene robe koji su izvela carinska tijela na temelju nacionalnog postupovnog prava počiva na rezultatima analiza koje je proveo treći, a za koje taj treći odbija pružiti dodatne informacije, bilo carinskim tijelima, bilo carinskom deklarantu, s posljedicom otežavanja ili onemogućavanja potvrde ili opovrgavanja točnosti korištenih zaključaka, pod uvjetom da se poštuju načela djelotvornosti i ekvivalentnosti. Na nacionalnom je sudu da provjeri je li to bio slučaj u glavnom postupku.
            Drugo i treće pitanje
            31. Drugim i trećim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li u slučaju poput onoga u glavnom postupku, i pod uvjetom da carinska tijela ne budu mogla pružiti dodatne informacije u pogledu predmetnih analiza, članak 47. Povelje tumačiti u smislu da prava koja su njime propisana podrazumijevaju da carinska tijela moraju prihvatiti zahtjev zainteresiranog da se o njegovu trošku obave analize predmetne robe u zemlji koja je deklarirana kao zemlja podrijetla. Osim toga, sud koji je uputio zahtjev želi znati je li važno da su dijelovi uzoraka bili sačuvani određeno razdoblje te da je zainteresirani njima mogao raspolagati u svrhu provjera drugog laboratorija i, ako jest, bi li ga carinska tijela trebala obavijestiti o postojanju sačuvanih poduzoraka robe kao i o činjenici da može zahtijevati da njima raspolaže u svrhu navedenih provjera.
            32. Kako bi se dao odgovor na drugo i treće pitanje, valja podsjetiti, kao prvo, da se članak 47. Povelje u načelu ne protivi tomu da dokaz podrijetla uvezene robe koji su izvela carinska tijela na temelju nacionalnog postupovnog prava počiva na rezultatima analiza koje je proveo treći i za koje je nemoguće provjeriti ili opovrgnuti točnost, pod uvjetom da su poštovana načela djelotvornosti i ekvivalentnosti.
            33. Kao drugo, iz točke 27. ove presude, s jedne strane, proizlazi da je na unutarnjem pravnom poretku svake od država članica da urede postupovne oblike žalbi iz članka 243. Carinskog zakonika, ako ti oblici nisu nepovoljniji od onih koji se odnose na slične tužbe unutarnje prirode (načelo ekvivalentnosti) i ako ne čine gotovo nemogućim ili pretjerano teškim korištenje pravima koja dodjeljuje pravo Zajednice (načelo djelotvornosti) te, s druge strane, da ta razmatranja vrijede također u pogledu oblika dokaza.
            34. Ta su razmatranja u potpunosti primjenjiva na drugo i treće pitanje. Stoga, unatoč potrebi da države članice poštuju načela djelotvornosti i ekvivalentnosti, pitanje je moraju li u situaciji kao što je ona u glavnom postupku carinska tijela prihvatiti zahtjev zainteresiranog da se o njegovu trošku provedu analize u trećoj zemlji, je li u tom pogledu relevantna činjenica da je dio bio sačuvan za određeno vrijeme i, ako jest, moraju li carinska tijela o tome obavijestiti zainteresiranog mora biti procijenjeno na temelju nacionalnog postupovnog prava.
            35. Stoga na drugo i treće pitanje valja odgovoriti da, u slučaju poput onoga u glavnom postupku i pod pretpostavkom da carinska tijela ne mogu dati dodatne informacije o predmetnim analizama, pitanje moraju li carinska tijela prihvatiti zahtjev zainteresiranog da se o njegovu trošku provedu analize u zemlji koja je deklarirana kao zemlja podrijetla kao i pitanje je li važno da su dijelovi uzoraka robe bili sačuvani određeno vrijeme te da je zainteresirani njima mogao raspolagati u svrhu provjera u drugom laboratoriju i, u slučaju potvrdnog odgovora, moraju li carinska tijela obavijestiti zainteresiranog o postojanju sačuvanih poduzoraka robe i o činjenici da može zatražiti da njima raspolaže u svrhu navedenih provjera moraju biti procijenjena na temelju nacionalnog postupovnog prava.
            Troškovi
            36. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (šesto vijeće) odlučuje:
            1. Članak 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima treba tumačiti u smislu da se ne protivi tomu da dokaz podrijetla uvezene robe koji su izvela carinska tijela na temelju nacionalnog postupovnog prava počiva na rezultatima analiza koje je proveo treći, a za koje taj treći odbija pružiti dodatne informacije, bilo carinskim tijelima, bilo carinskom deklarantu, s posljedicom otežavanja ili onemogućavanja potvrde ili opovrgavanja točnosti korištenih zaključaka, pod uvjetom da se poštuju načela djelotvornosti i ekvivalentnosti. Na nacionalnom je sudu da provjeri je li to bio slučaj u glavnom postupku.
            2. U slučaju poput onoga u glavnom postupku i pod pretpostavkom da carinska tijela ne mogu dati dodatne informacije o predmetnim analizama, pitanje moraju li carinska tijela prihvatiti zahtjev zainteresiranog da se o njegovu trošku provedu analize u zemlji koja je deklarirana kao zemlja podrijetla kao i pitanje je li važno da su dijelovi uzoraka robe bili sačuvani određeno vrijeme te da je zainteresirani njima mogao raspolagati u svrhu provjera u drugom laboratoriju i, u slučaju potvrdnog odgovora, moraju li carinska tijela obavijestiti zainteresiranog o postojanju sačuvanih poduzoraka robe i o činjenici da može zatražiti da njima raspolaže u svrhu navedenih provjera moraju biti procijenjena na temelju nacionalnog postupovnog prava.