title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 10. prosinca 2015.#Valsts ieņēmumu dienests protiv „Veloserviss“ SIA.#Zahtjev za prethodnu odluku – Carinski zakonik Zajednice – Naknadna provjera deklaracija – Načelo zaštite legitimnih očekivanja – Ograničavanje u nacionalnom pravu preispitivanja rezultata naknadne provjere – Mogućnost – Odluka o prvoj naknadnoj provjeri – Netočni ili nepotpuni podaci nepoznati u trenutku donošenja odluke.#Predmet C-427/14.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      10. prosinca 2015. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Carinski zakonik Zajednice — Naknadna provjera deklaracija — Načelo zaštite legitimnih očekivanja — Ograničavanje u nacionalnom pravu preispitivanja rezultata naknadne provjere — Mogućnost — Odluka o prvoj naknadnoj provjeri — Netočni ili nepotpuni podaci nepoznati u trenutku donošenja odluke“
      U predmetu C‑427/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Augstākās tiesas Administratīvo lietu departaments (upravni odjel Vrhovnog suda, Latvija), odlukom od 11. rujna 2014., koju je Sud zaprimio 18. rujna 2014., u postupku

         Valsts ieņēmumu dienests

      protiv

         „Veloserviss“ SIA,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: A. Tizzano, potpredsjednik Suda, u svojstvu predsjednika prvog vijeća, A. Borg Barthet, E. Levits, M. Berger i S. Rodin (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za latvijsku vladu, I. Kalniņš i K. Freimanis, u svojstvu agenata,

               —

               za češku vladu, M. Smolek i J. Vláčil, u svojstvu agenata,

               —

               za grčku vladu, A. Dimitrakopoulou i K. Nasopoulou, u svojstvu agenata,

               —

               za španjolsku vladu, A. Gavela Llopis, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, A. Sauka i L. Grønfeldt, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon saslušanja nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegova mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 78. stavka 3. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice (SL L 302, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 2., str. 110.), kako je izmijenjena i dopunjena Uredbom (EZ) br. 2700/2000 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. studenoga 2000. (SL L 311, str. 17.; u daljnjem tekstu: Carinski zakonik).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru postupka koji se vodi između Valsts ieņēmumu dienestsa (latvijsko tijelo porezne uprave; u daljnjem tekstu: porezna uprava) i društva „Veloserviss“ SIA (u daljnjem tekstu: Veloserviss) o naplati uvoznih carina i poreza na dodanu vrijednost (PDV) sa zateznim kamatama pri naknadnoj provjeri carinske deklaracije.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               U članku 78. Carinskog zakonika, naslovljenom „Naknadna provjera deklaracija“, određuje se:
               „1.   Carinska tijela mogu, po službenoj dužnosti ili na zahtjev deklaranta, izmijeniti deklaraciju nakon puštanja robe.
               2.   Carinska tijela mogu, nakon puštanja robe i radi utvrđivanja točnosti podataka navedenih u deklaraciji, provjeriti trgovačke isprave i podatke koji se odnose na uvozne ili izvozne radnje u vezi s tom robom ili naknadne trgovačke radnje u koje su te robe uključene. Takve provjere mogu se izvršiti u prostorijama deklaranta ili svake druge osobe koja je izravno ili neizravno poslovno uključena u navedene radnje ili u prostorijama bilo koje osobe koja posjeduje navedene isprave i podatke u poslovne svrhe. Tijela mogu također pregledati robu, ako je još uvijek dostupna.
               3.   Ako se revizijom deklaracije ili naknadnom provjerom utvrdi da su odredbe, koje uređuju određeni carinski postupak, bile primijenjene na temelju netočnih ili nepotpunih podataka, carinska tijela, u skladu s bilo kojim utvrđenim odredbama, poduzimaju potrebne mjere da bi se slučaj, sukladno novim raspoloživim podacima, uredio.“

               4

               Sukladno članku 221. stavcima 1., 3. i 4. Carinskog zakonika:
               „1.   Nakon što se iznos carine proknjiži, dužnika se obavješćuje o iznosu carine u skladu s propisanim postupcima.
               [...]
               3.   Obavještavanje dužnika ne provodi se nakon isteka roka od tri godine od dana kad je carinski dug nastao. [...]“
               „4.   Ako carinski dug proizlazi iz radnje koja je u trenutku kada je poduzeta bila kažnjiva, obavještavanje dužnika može se, pod uvjetima predviđenim važećim propisima, obaviti i nakon isteka roka od tri godine predviđenog u stavku 3.“ [neslužbeni prijevod]

         Latvijsko pravo

               5

               U članku 23. stavku 1. latvijskog Zakona o porezima i naknadama određuje se:
               „Nakon provođenja poreznog nadzora, porezna uprava utvrđuje ili precizira iznose koje treba navesti u dijelovima porezne i informativne prijave, oporezive prihode (ili gubitke), obračune poreza (naknada) izvršene u skladu s poreznim propisima, te određuje novčanu kaznu unutar tri godine računajući od roka za plaćanje određenog tim propisima. Ako se porezni nadzor provodi u pogledu određene naknade, dijela porezne prijave, naknade ili bilo kojeg drugog zakonom predviđenog plaćanja za odnosno razdoblje oporezivanja, mišljenje porezne uprave je konačno i može se preispitivati samo u slučaju pokretanja kaznenog progona zbog prijevare, krivotvorenja isprava, porezne prijevare ili prijevare kod drugih sličnih naknada te zbog drugih kažnjivih djela koja mogu utjecati na utvrđivanje iznosa poreza.“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               6

               Veloserviss je 17. svibnja 2007. iz Kambodže u Europsku uniju uvezao bicikle s ciljem njihova puštanja u slobodan promet. Oslanjajući se na potvrdu o podrijetlu koju je 16. veljače 2007. izdala kambodžanska vlada, Veloserviss nije platio ni carinu ni PDV.

               7

               Porezna uprava tijekom 2008. godine provela je prvu naknadnu carinsku provjeru za razdoblje tijekom kojeg su sporni bicikli uvezeni. Budući da u tom pogledu nije utvrđena nikakva nepravilnost, Veloserviss je postupio po odluci donesenoj nakon te provjere.

               8

               Porezna uprava tijekom 2010. godine od Europskog ureda za borbu protiv prijevara (OLAF) primila je informacije prema kojima potvrda o podrijetlu koju je izdala kambodžanska vlada vezano uz dotičnu robu nije ispunjavala zahtjeve iz propisa prava Unije.

               9

               Na temelju tih informacija porezna uprava obavila je drugu naknadnu provjeru vezano uz jedinstvenu carinsku deklaraciju koju je podnio Veloserviss te je utvrdila da su izuzeća od poreza nepravilno primijenjena na tu robu.

               10

               Porezna uprava potom je u odluci od 23. srpnja 2010. Veloservissu naložila plaćanje carine i PDV‑a zajedno sa zateznim kamatama.

               11

               Veloserviss je slijedom toga podnio tužbu za poništenje navedene odluke.

               12

               Nakon što je ispitao predmet u žalbenom postupku, Administratīvā apgabaltiesa (regionalni upravni sud) u presudi od 27. ožujka 2014. potvrdio je poništenje odluke od 23. srpnja 2010., smatrajući, među ostalim, da, sukladno članku 23. stavku 1. latvijskog Zakona o porezima i naknadama, porezna uprava nije bila ovlaštena iznova provesti naknadnu provjeru dotične deklarirane robe jer je prva provjera kod Veloservissa stvorila legitimna očekivanja i jer je on ispunjavao sve uvjete predviđene u pogledu podnošenja carinske deklaracije, uzevši u obzir da on objektivno nije mogao znati da je kambodžansko nadležno tijelo izdalo pogrešnu potvrdu. Veloserviss je stoga postupao u dobroj vjeri.

               13

               Porezna uprava podnijela je žalbu u kasacijskom postupku sudu koji je uputio zahtjev.

               14

               U tom kontekstu porezna uprava prije svega naglašava da, prema stavu Augstākās tiesas Administratīvo lietu departamentsa (upravni odjel Vrhovnog suda, Latvija), Administratīvā apgabaltiesa (regionalni upravni sud) nije vodio računa o činjenici da porezna uprava, kad je prvi put provela provjeru carinske deklaracije društva Veloserviss, nije raspolagala OLAF‑ovim izvješćem, pa nije ni mogla utvrditi da su predočene potvrde o podrijetlu bile netočne. Nadalje tvrdi da Administratīvā apgabaltiesa (regionalni upravni sud) nije vodio računa o činjenici da članak 78. stavak 3. Carinskog zakonika predstavlja posebno pravilo u odnosu na članak 23. stavak 1. latvijskog Zakona o porezima i naknadama. Konačno, porezna uprava podsjeća da je Sud u točki 40. presude Greencarrier Freight Services Latvia (C‑571/12, EU:C:2014:102) naveo da su carinska tijela mogla poslati obavijest o novom carinskom dugu u roku od tri godine počevši od dana nastanka tog duga, tako da porezna uprava može dopuniti prvu odluku o provjeri.

               15

               S tim u vezi, sud koji je uputio zahtjev navodi da, dok latvijsko pravo ograničava mogućnost provođenja ponovnih poreznih provjera, članak 78. stavak 3. Carinskog zakonika načelno predviđa pravo carinskih tijela da provode naknadne provjere i da spriječe nepridržavanje obveze plaćanja carina, pri čemu ta odredba ne ograničava mogućnost ponavljanja tih provjera. Međutim, prilikom korištenja tim pravom treba se voditi općim načelima upravnog postupka, uključujući načela i odredbe nacionalnog prava. Stoga smatra da postoje dvojbe o tumačenju članka 78. stavka 3. tog zakonika, s obzirom na to da je ta odredba presudna za rješavanje predmetnog spora.

               16

               U tim je okolnostima Augstākās tiesas Administratīvo lietu departaments (upravni odjel Vrhovnog suda, Latvija) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 78. stavak 3. Carinskog zakonika tumačiti na način da načelo zaštite legitimnih očekivanja ograničava preispitivanje rezultata prve naknadne provjere i mogućnost ponovnog provođenja naknadne provjere?

                        2.

                        Može li se nacionalnim pravom države članice ustanoviti postupak za provedbu naknadnih provjera iz članka 78. stavka 3. Carinskog zakonika te propisati ograničenja u pogledu preispitivanja rezultata tih provjera?

                        3.

                        Treba li članak 78. stavak 3. Carinskog zakonika tumačiti na način da se nacionalnim pravom može ograničiti preispitivanje rezultata prve naknadne provjere, u slučaju primitka informacije koja nije bila poznata u vrijeme donošenja odluke o prvoj naknadnoj provjeri, a prema kojoj su carinski propisi primijenjeni na temelju netočnih ili nepotpunih podataka?“

         O prethodnim pitanjima

               17

               Svojim pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti želi znati treba li i u kojoj mjeri članak 78. stavak 3. Carinskog zakonika tumačiti na način da se protivi nacionalnom propisu poput onoga iz glavnog postupka, koji ograničava mogućnost da carinska tijela ponovno provedu naknadnu provjeru i da iz nje izvode posljedice utvrđujući novi carinski dug, kada, s jedne strane, nadležno porezno tijelo primi informaciju prema kojoj su carinski propisi primijenjeni na temelju netočnih ili nepotpunih podataka i, s druge strane, ta informacija nije bila poznata u vrijeme donošenja odluke o prvoj naknadnoj provjeri.

               18

               U svrhu davanja odgovora na to pitanje, prije svega treba istaknuti da se u članku 78. stavku 3. Carinskog zakonika navodi da carinska tijela poduzimaju ondje navedene mjere „u skladu s bilo kojim utvrđenim odredbama“.

               19

               Nadalje, iz članka 1. tog zakonika, prema kojem se carinski propisi sastoje i od odredbi za njegovu provedbu donesenih na nacionalnoj razini, i iz sudske prakse Suda proizlazi da, iako su države članice i dalje ovlaštene određivati procesna pravila u području primjene Carinskog zakonika, one moraju osigurati da ta pravila budu u skladu s tim zakonikom te, još općenitije, sa zahtjevima i relevantnim načelima prava Unije (vidjeti po analogiji, među ostalim, presudu CIVAD, C‑533/10, EU:C:2012:347, t. 23.; rješenje Saupiquet/Komisija, C‑37/12 P, EU:C:2013:96, t. 39. i presudu Kamino International Logistics i Datema Hellmann Worldwide Logistics, C‑129/13 i C‑130/13, EU:C:2014:2041, t. 77.).

               20

               Uz navedenu rezervu, države članice, dakle, načelno zadržavaju nadležnost za donošenje pravila kojima se uređuju naknadne provjere iz članka 78. stavka 3. Carinskog zakonika.

               21

               Kako bi se konkretno utvrdilo može li i u kojoj mjeri država članica propisati ograničenja u tom pogledu, prije svega treba podsjetiti da je člankom 78. Carinskog zakonika uveden postupak koji carinskim tijelima omogućuje da prema potrebi po službenoj dužnosti provedu naknadnu provjeru carinske deklaracije, odnosno nakon puštanja robe na koju se odnosi ta deklaracija (vidjeti u tom smislu presude Overland Footwear, C‑468/03, EU:C:2005:624, t. 62., 64. i 66. i Greencarrier Freight Services Latvia, C‑571/12, EU:C:2014:102, t. 28.).

               22

               U tom pogledu, navedena tijela mogu, s jedne strane, sukladno članku 78. stavku 1. Carinskog zakonika, ponovno provjeriti carinsku deklaraciju, odnosno provesti njezino preispitivanje (presuda Overland Footwear, C‑468/03, EU:C:2005:624, t. 45.).

               23

               S druge strane, sukladno članku 78. stavku 2. tog zakonika, carinska tijela mogu u svrhu utvrđivanja točnosti podataka navedenih u deklaraciji provjeriti isprave i relevantne podatke te, ovisno o okolnostima, pregledati dotičnu robu (vidjeti u tom smislu presudu Greencarrier Freight Services Latvia, C‑571/12, EU:C:2014:102, t. 29.).

               24

               Ako se tom revizijom ili tim provjerama utvrdi da su odredbe koje uređuju dotični carinski postupak bile primijenjene na temelju netočnih ili nepotpunih podataka, odnosno da su počinjene bilo pogreške i propusti materijalne naravi, bilo pogreške u tumačenju mjerodavnog prava, carinska tijela moraju sukladno članku 78. stavku 3. Carinskog zakonika poduzeti potrebne mjere da bi se slučaj uredio vodeći računa o novim raspoloživim podacima (vidjeti u tom smislu presudu Terex Equipment i dr., C‑430/08 i C‑431/08, EU:C:2010:15, t. 62.).

               25

               S tim u vezi treba reći da tekst odredbe članka 78. navedenog zakonika ne sadržava ograničenja ni u pogledu mogućnosti da carinska tijela ponove reviziju ili naknadnu provjeru u smislu stavaka 1. i 2. tog članka, ni u pogledu poduzimanja potrebnih mjera tih tijela da bi se slučaj uredio kako je predviđeno stavkom 3. tog članka.

               26

               Naime, sama svrha Carinskog zakonika, koja se, među ostalim, sastoji u tome da se – sukladno uvodnoj izjavi 5. tog zakonika – osigura ispravna primjena njime propisanih davanja (vidjeti u tom smislu presudu Greencarrier Freight Services Latvia, C‑571/12, EU:C:2014:102, t. 32.), kao i specifična logika članka 78. tog zakonika – koja se sastoji u tome da se carinska procedura uskladi sa stvarnim stanjem, ispravljajući pogreške ili propuste materijalne naravi kao i pogreške u tumačenju mjerodavnog prava (vidjeti presude Terex Equipment i dr., C‑430/08 i C‑431/08, EU:C:2010:15, t. 56. i Südzucker i dr., C‑608/10, C‑10/11 i C‑23/11, EU:C:2012:444, t. 47.) – predstavljaju razloge protiv tumačenja tog članka koje bi išlo za time da se općenito isključi da carinska tijela provode revizije ili druge naknadne provjere carinskih deklaracija kako bi se prema potrebi uredio slučaj.

               27

               Nadalje, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da ta tijela, među ostalim, radi stvarnog postizanja tih ciljeva, prilikom provođenja revizija i naknadnih provjera raspolažu širokim diskrecijskim ovlastima (vidjeti u tom smislu presude Südzucker i dr., C‑608/10, C‑10/11 i C‑23/11, EU:C:2012:444, t. 48. i 50. i Digitalnet i dr., C‑320/11, C‑330/11, C‑382/11 i C‑383/11, EU:C:2012:745, t. 66.).

               28

               Iz navedenog slijedi da članak 78. stavak 3. Carinskog zakonika treba tumačiti na način da, u okviru obveza koje se njime nameću carinskim tijelima, on tim tijelima načelno dopušta da ponovno provedu reviziju ili naknadnu provjeru carinske deklaracije i da iz nje izvode posljedice utvrđujući novi carinski dug.

               29

               Međutim, mogućnost da carinska tijela provode revizije carinskih deklaracija i da poduzimaju potrebne mjere kako bi uredile slučaj uvjetovana je pridržavanjem zahtjeva i relevantnih načela prava Unije, osobito onih koji proizlaze iz načela pravne sigurnosti i, kao njegove posljedice, načela zaštite legitimnih očekivanja.

               30

               S tim u vezi prije svega treba podsjetiti da načelo pravne sigurnosti i načelo zaštite legitimnih očekivanja čine dio pravnog sustava Unije. Kao takvih, moraju ih se pridržavati institucije Unije, ali i države članice u izvršavanju ovlasti koje su im povjerene propisima Unije (vidjeti u tom smislu, među ostalim, presude Netto Supermarkt, C‑271/06, EU:C:2008:105, t. 18. i Plantanol, C‑201/08, EU:C:2009:539, t. 43.).

               31

               Kada je riječ, kao prvo, o načelu zaštite pravne sigurnosti, njime se, sukladno ustaljenoj sudskoj praksi Suda, želi osigurati predvidljivost situacija i pravnih odnosa te se njime, među ostalim, zahtijeva da se situacija poreznog obveznika u vezi s njegovim pravima i obvezama prema poreznim ili carinskim tijelima ne smije vremenski neograničeno dovoditi u pitanje (vidjeti u tom smislu, među ostalim, presude Alstom Power Hydro, C‑472/08, EU:C:2010:32, t. 16. i Elsacom, C‑294/11, EU:C:2012:382, t. 29.).

               32

               U tom pogledu, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da propisivanje razumnog roka zastare, bilo nacionalnim pravom ili pravom Unije, služi interesu pravne sigurnosti koji istodobno štiti poreznog obveznika i dotično upravno tijelo te ne isključuje mogućnost da porezni obveznik izvršava prava koja mu daje pravni sustav Unije (vidjeti u tom smislu presude Barth, C‑542/08, EU:C:2010:193, t. 28. i CIVAD, C‑533/10, EU:C:2012:347, t. 23.).

               33

               Stoga, budući da članak 78. Carinskog zakonika ne propisuje nikakav rok zastare za naknadnu provjeru carinskih deklaracija, države članice u kontekstu općeg načela pravne sigurnosti ovlaštene su podvrgnuti taj postupak razumnom roku zastare.

               34

               Međutim, iako navedeni članak u tom smislu ne predviđa poseban rok, treba reći da, sukladno članku 221. stavku 3. Carinskog zakonika, carinska tijela raspolažu rokom od tri godine za dostavljanje obavijesti o novom carinskom dugu, računajući od trenutka kada je taj dug nastao (vidjeti presudu Greencarrier Freight Services Latvia, C‑571/12, EU:C:2014:102, t. 40.).

               35

               Nakon što taj rok istekne, dug pada u zastaru te se stoga gasi, sukladno članku 233. Carinskog zakonika (vidjeti presudu Direct Parcel Distribution Belgium, C‑264/08, EU:C:2010:43, t. 43.).

               36

               Budući da nakon isteka roka od tri godine od trenutka nastanka carinskog duga više nije moguće izdati obavijest o novom carinskom dugu i shodno tome izvući posljedice revizije ili naknadnih provjera u smislu članka 78. stavka 3. Carinskog zakonika, države članice ne mogu se sprječavati da s obzirom na načelo pravne sigurnosti ograniče primjenu postupka revizije koji on predviđa nakon proteka tri godine od trenutka kada je nastao prvi carinski dug, osobito primjenjujući na tu reviziju takav rok zastare (vidjeti u tom smislu presudu Greencarrier Freight Services Latvia, C‑571/12, EU:C:2014:102, t. 40. i 41.).

               37

               Naprotiv, tijekom navedenog trogodišnjeg razdoblja nacionalni propis države članice mora carinskim tijelima omogućavati, kako je to navedeno u točkama 25. do 28. ove presude, da ponovno poduzmu mjeru radi rješavanja slučaja kao posljedice revizije ili naknadne provjere sukladno članku 78. stavku 3. Carinskog zakonika, uključujući izmjenu carinskog duga. Nadalje, poduzimanje takve mjere mora biti moguće čak i nakon što prođe spomenuto razdoblje u slučaju kad je carinski dug proizišao iz radnje koja je, sukladno članku 221. stavku 4. tog zakonika, u trenutku kada je poduzeta bila kažnjiva, a na sudu koji je uputio zahtjev jest da to provjeri.

               38

               Štoviše – i izvan potonjeg slučaja – treba smatrati da su u skladu s načelom pravne sigurnosti, barem u razdoblju od tri godine od nastanka carinskog duga, revizije i naknadne provjere u smislu stavaka 1. i 2. tog članka obavljene ponovno, sve dok takva revizija ili naknadna provjera – kako je to navela Komisija – kao takva nužno ne utječe na pravnu situaciju dotičnog poreznog obveznika.

               39

               Što se tiče, kao drugo, načela zaštite legitimnih očekivanja, treba reći da iz ustaljene sudske prakse proizlazi da je mogućnost pozivanja na to načelo otvorena svim gospodarskim subjektima prema kojima je nacionalno tijelo stvorilo osnovana očekivanja. Međutim, ako je oprezan i razborit gospodarski subjekt u stanju predvidjeti donošenje mjere koja može utjecati na njegove interese, on se ne može pozivati na blagodat tog načela kad se ta mjera usvoji. Nadalje, nije opravdano da gospodarski subjekti imaju legitimna očekivanja u vezi s održanjem postojeće situacije koju nacionalna tijela mogu izmijeniti u okviru svoje diskrecijske ovlasti (vidjeti, među ostalim, presudu Plantanol, C‑201/08, EU:C:2009:539, t. 53.).

               40

               U tom pogledu, kada je riječ o mogućnosti poreznog obveznika da se pozove na načelo legitimnih očekivanja u slučaju revizije ili naknadnih provjera i s time povezanim utvrđivanjem carinskog duga, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da taj porezni obveznik ne može temeljiti legitimna očekivanja u pogledu valjanosti potvrda na činjenici da su ih prvotno prihvatila carinska tijela države članice jer uloga tih službi u okviru prvog prihvaćanja deklaracija ničime ne prijeći mogućnost provođenja naknadnih provjera ni posljedice koje iz njih mogu proizići (vidjeti u tom smislu presude Van Gend & Loos i Expeditiebedrijf Bosman/Komisija, 98/83 i 230/83, EU:C:1984:342, t. 20. i Faroe Seafood i dr., C‑153/94 i C‑204/94, EU:C:1996:198, t. 93.).

               41

               Naime, tijekom razdoblja od tri godine od nastanka prvog carinskog duga, spomenutog u točki 34. ove presude, porezni obveznik mora kao gospodarski subjekt prihvatiti rizik i poduzeti potrebne mjere kako bi osigurao da carinska tijela ponovno ispitaju odluku u pogledu carinskog duga vodeći računa o novim podacima kojima eventualno raspolažu nakon provođenja provjera (vidjeti u tom smislu presudu Lagura Vermögensverwaltung, C‑438/11, EU:C:2012:703, t. 30.).

               42

               Iz toga slijedi da se načelo zaštite legitimnih očekivanja u pravilu ne protivi tomu da carinska tijela provode revizije ili ponovne naknadne provjere i da iz toga izvlače posljedice u smislu članka 78. stavka 3. Carinskog zakonika.

               43

               Kao treće, treba, međutim, spomenuti da porezni obveznik i dalje ima mogućnost usprotiviti se naknadnom uzimanju u obzir carina pod posebnim i kumulativnim uvjetima predviđenima u članku 220. stavku 2. točki (b) Carinskog zakonika čiji je cilj zaštititi legitimna očekivanja poreznog obveznika u pogledu osnovanosti svih podataka koji se navode u odluci o naplati ili nenaplati carina (vidjeti presudu Agrover, C‑173/06, EU:C:2007:612, t. 30. i 31.).

               44

               No, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, legitimna očekivanja poreznog obveznika dostojna su zaštite predviđene tom odredbom samo ako su „sâma“ nadležna tijela stvorila temelj na kojem počiva to očekivanje. Stoga samo pogreške koje se mogu pripisati aktivnom postupanju nadležnih tijela otvaraju pravo na naknadno neprovođenje naplate carina (vidjeti u tom smislu presude Mecanarte, C‑348/89, EU:C:1991:278, t. 19. i 23. i Agrover, C‑173/06, EU:C:2007:612, t. 31.).

               45

               Međutim, nije izgledno da takva situacija – što je podložno provjeri suda koji je uputio zahtjev – postoji u predmetu iz glavnog postupka jer, među ostalim, prema činjenicama koje naveo taj sud, postupak revizije ponovno je proveden slijedom informacije o potvrdi o podrijetlu, koja je u konkretnom slučaju proizlazila iz OLAF‑ova izvješća, a koja carinskim tijelima nije bila poznata u trenutku donošenja odluke o prvoj naknadnoj provjeri.

               46

               Uzevši u obzir sva prethodna razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti da članak 78. stavak 3. Carinskog zakonika treba tumačiti na način da se on protivi nacionalnom propisu poput onoga iz glavnog postupka, koji ograničava mogućnost da carinska tijela ponovno provedu reviziju ili naknadnu provjeru i da iz nje izvode posljedice utvrđujući novi carinski dug, ako se to ograničenje odnosi na razdoblje od tri godine od trenutka nastanka prvog carinskog duga, a na sudu koji je uputio zahtjev jest da to provjeri.

         Troškovi

               47

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                     Članak 78. stavak 3. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice, kako je izmijenjena i dopunjena Uredbom (EZ) br. 2700/2000 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. studenoga 2000., treba tumačiti na način da se on protivi nacionalnom propisu poput onoga iz glavnog postupka, koji ograničava mogućnost da carinska tijela ponovno provedu reviziju ili naknadnu provjeru i da iz nje izvode posljedice utvrđujući novi carinski dug, ako se to ograničenje odnosi na razdoblje od tri godine od trenutka nastanka prvog carinskog duga, a na sudu koji je uputio zahtjev jest da to provjeri.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: latvijski


Presuda Suda (drugo vijeće) od 7. veljače 2002. # Maria Weber i Martin Weber protiv Freistaat Bayern. # Zahtjev za prethodnu odluku: Bayerisches Verwaltungsgericht Regensburg - Njemačka. # Predmet C-328/00.


Presuda Prvostupanjskog suda (sedmo vijeće) od 11. lipnja 2009. # Last Minute Network Ltd protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice. # Spojeni predmeti T-114/07 i T-115/07.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 15. listopada 2014. # El Corte Inglés, SA protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-515/12.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 28. siječnja 2015. # Argo Development and Manufacturing Ltd protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-41/14.


Presuda Službeničkog suda (drugo vijeće) od 15. veljače 2012.#AT protiv Izvršna agencija za obrazovanje, audiovizualnu politiku i kulturu.#Predmet F-113/10.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 12. travnja 2013. # Società italiana degli autori ed editori (SIAE) protiv Europske komisije. # Tržišno natjecanje. # Predmet T-433/08.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 18. rujna 2017.#Codorníu SA protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije ANA DE ALTUN – Raniji nacionalni figurativni žig ANNA – Relativni razlozi za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) i članak 8. stavak 5. Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Obveza obrazlaganja.#Predmet T-86/16.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 2012. lipanj 27.#YKK Corp. i drugi protiv Europska komisija.#Predmet T-448/07.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 24. listopada 2014. # Xavier Grau Ferrer protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-543/12.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 15. rujna 2017.#Lidl Stiftung & Co. KG protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak za proglašavanje žiga ništavim – Verbalni žig Europske unije LOVE TO LOUNGE – Relativni razlog za odbijanje – Nepostojanje razlikovnog karaktera – Članak 7. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Opisni karakter – Članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Obveza obrazlaganja – Članak 75. Uredbe br. 207/2009 – Ispitivanje činjenica po službenoj dužnosti – Članak 76. Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-305/16.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 28. listopada 2016.#Unicorn a.s. protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Europske unije UNICORN-čerpací stanice – Raniji nacionalni verbalni žigovi i figurativni žig UNICORN – Relativni razlog za odbijanje – Ugled – Članak 8. stavak 5. Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-123/15.


Presuda Suda (treće vijeće) od 2. lipnja 1994. # Techmeda Internationale Medizinisch-Technische Marketing- und Handels- GmbH & Co. KG protiv Oberfinanzdirektion Köln. # Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesfinanzhof - Njemačka. # Zajednička carinska tarifa. # Predmet C-356/93.


Presuda Službeničkog suda (treće vijeće) od 14. studenoga 2012.#Mario Paulo da Silva Tenreiro protiv Europska komisija.#Predmet F-120/11.


Presuda Suda (deveto vijeće) od 11. prosinca 2014. # Ured za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM) protiv Kessel medintim GmbH. # Predmet C-31/14 P.


title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 8. srpnja 2014.#Fonnship A/S protiv Svenska Transportarbetareförbundet te Facket för Service och Kommunikation (SEKO) i Svenska Transportarbetareförbundet protiv Fonnship A/S.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Arbetsdomstolen.#Pomorski promet – Sloboda pružanja usluga – Uredba (EEZ) br. 4055/86 – Primjenjivost na promet obavljen iz država stranaka Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru (EGP) ili prema njima brodovima koji plove pod zastavom treće zemlje – Sindikalna djelovanja u lukama takve države u korist državljana treće zemlje zaposlenih na tim brodovima – Odsutnost utjecaja nacionalnosti tih radnika i brodova na primjenjivost prava Unije.#Predmet C‑83/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑83/13,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Arbetsdomstolen (Švedska), odlukom od 14. veljače 2013., koju je Sud zaprimio 19. veljače 2013., u postupcima
            Fonnship A/S
            protiv
            Svenska Transportarbetareförbundet,
            Facket för Service och Kommunikation (SEKO),
            i
            Svenska Transportarbetareförbundet
            protiv
            Fonnship A/S,
            SUD (veliko vijeće),
            u sastavu: V. Skouris, predsjednik, K. Lenaerts, potpredsjednik, A. Tizzano, M. Ilešič (izvjestitelj), T. von Danwitz, C. G. Fernlund, J. L. da Cruz Vilaça, predsjednici vijeća, J. Malenovský, E. Levits, A. Ó Caoimh, A. Arabadjiev, A. Prechal i E. Jarašiūnas, suci,
            nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
            tajnik: C. Strömholm, administratorica,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 28. siječnja 2014.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za Fonnship A/S, L. Boman, advokat ,
            – za Svenska Transportarbetareförbundet i Facket för Service och Kommunikation (SEKO), I. Otken Eriksson, advokat ,
            – za švedsku vladu, A. Falk i U. Persson, u svojstvu agenata,
            – za vladu Helenske Republike, S. Chala i E.‑M. Mamouna, u svojstvu agenata,
            – za Europsku komisiju, J. Enegren, L. Nicolae i H. Tserepa‑Lacombe, u svojstvu agenata,
            – za Nadzorno tijelo EFTA‑e, X. Lewis i M. Moustakali, u svojstvu agenata,
            saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 1. travnja 2014.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 1. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 4055/86 od 22. prosinca 1986. o primjeni načela slobode pružanja usluga u pomorskom prometu između država članica te između država članica i trećih zemalja (SL L 378, str. 1. i ispravak SL 1987., L 93, str. 17.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 8., str. 3.).
            2. Zahtjev je upućen u okviru spora između, s jedne strane, norveškog društva Fonnship A/S (u daljnjem tekstu: Fonnship) te dvaju švedskih sindikata, Svenska Transportarbetareförbundet (Švedski savez prometnih radnika, u daljnjem tekstu: ST) i Facket för Service och Kommunikation (Sindikat radnika u uslužnom i komunikacijskom sektoru, u daljnjem tekstu: SEKO), kao i, s druge strane, između Svenska Transportarbetareförbundeta i Fonnshipa, u vezi sa sindikalnim djelovanjima koja su navodno poremetila pružanje usluga brodom koji pripada Fonnshipu i plovi pod panamskom zastavom.
            Pravni okvir
            Sporazum o Europskom gospodarskom prostoru
            3. Članak 7. Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru od 2. svibnja 1992. (SL 1994., L 1, str. 3., u daljnjem tekstu: Sporazum o EGP‑u) glasi:
            „Akti koji se navode ili su sadržani u prilozima ovom Sporazumu […] obvezuju ugovorne stranke i jesu ili će postati dio njihovog unutarnjeg pravnog poretka kako slijedi:
            (a) akt koji odgovara uredbi EEZ‑a postat će kao takav dio unutarnjeg pravnog poretka ugovornih stranaka;
            […]“ [neslužbeni prijevod]
            4. Članak 47. Sporazuma o EGP‑u propisuje:
            „1. Članci 48. do 52. primjenjuju se na željeznički i cestovni prijevoz te prijevoz unutrašnjim plovnim putovima.
            2. Prilog XIII. sadrži posebne odredbe o svim načinima prijevoza.“ [neslužbeni prijevod]
            5. Prilog XIII. Sporazumu o EGP‑u u svom odjeljku V., naslovljenom „Pomorski promet“, sadrži Uredbu br. 4055/86.
            Uredba br. 4055/86
            6. Uvodne izjave 7. do 9. Uredbe br. 4055/86 propisuju da „se […] nekonferencijske linijske brodove ne smije sprečavati u njihovim aktivnostima sve dok se pridržavaju načela poštene konkurencije“; da „[…] države članice potvrđuju svoju opredijeljenost za okruženje slobodne konkurencije kao osnovni čimbenik prijevoza […] rasutog tereta […]“ i da „[…] su brodari Zajednice sve više suočeni s novim ograničenjima, nametnutim od strane trećih zemalja […]“.
            7. U skladu s uvodnom izjavom 12. navedene uredbe, „[…] struktura sektora pomorskog prometa u Zajednici takva [je] da je prikladno primijeniti odredbe ove Uredbe i na državljane država članica s poslovnim nastanom izvan Zajednice i na brodarska društva sa sjedištem izvan Zajednice, a pod nadzorom državljana države članice, ako su njihovi brodovi registrirani u državi članici u skladu s njenim zakonodavstvom“.
            8. Članak 1. stavci 1. do 3. iste uredbe propisuje:
            „1. Sloboda pružanja usluga pomorskog prometa između država članica te između država članica i trećih zemalja primjenjuje se u pogledu državljana država članica koji imaju poslovni nastan u državi članici koja nije država članica osobe kojoj su usluge namijenjene.
            2. Odredbe ove Uredbe primjenjuju se i na državljane država članica koji imaju poslovni nastan izvan Zajednice te na brodare sa sjedištem izvan Zajednice, a koje nadziru državljani država članica, ako su njihovi brodovi registrirani u toj državi članici u skladu s njenim zakonodavstvom.
            3. Odredbe članaka 55. do 58. […] Ugovora [o EEZ‑u] [koji su postali, odgovarajuće, članak 55. UEZ‑a, a zatim članak 45. UEZ‑a, članci 56. i 57. UEZ‑a, a zatim nakon izmjena članci 46. i 47. UEZ‑a i članak 58. UEZ‑a, a zatim članak 48. UEZ‑a] primjenjuju se na pitanja obuhvaćena ovom Uredbom.“
            Švedsko pravo
            9. Švedski Ustav jamči pravo na sindikalna djelovanja uz ograničenja predviđena zakonom.
            10. Zakon (1976:580) o sudjelovanju zaposlenika u odlučivanju [lag (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet] od 10. lipnja 1976. propisuje pravila koja su primjenjiva u području prava udruživanja i pregovaranja, kolektivnih ugovora i mirenja u kolektivnim radnim sporovima kao i obvezu socijalnog mira te sadrži odredbe kojima se ograničava pravo na sindikalna djelovanja.
            Glavni postupak i prethodno pitanje
            11. Fonnship je norveško društvo sa sjedištem u Fonnesu (Norveška). Tijekom razdoblja relevantnog za sporove u glavnom postupku, odnosno između 2001. i 2003., ono je bilo vlasnik broda M/S Sava Star  (u daljnjem tekstu: Sava Star ).
            12. Taj brod za rasuti teret tijekom navedenoga razdoblja uglavnom je plovio između država stranaka Sporazuma o EGP‑u. Bio je registriran u panamskom pomorskom registru te je, dakle, plovio pod panamskom zastavom. U sastavu njegove posade bila su četvorica časnika poljskog državljanstva i dvojica mornara ruskog državljanstva. Fonnship je bio poslodavac te posade.
            13. Prema Fonnshipovu navodu, plaće navedenih članova posade bile su uređene kolektivnim ugovorom sklopljenim između Fonnshipa i ruskog sindikata pod nazivom, u prijevodu na engleski, „Murmansk Area Committee of Seamen’s Union“. Fonnship navodi da su te plaće, u iznosu od otprilike 550 američkih dolara (USD) mjesečno za mornare, bile jednake, čak i više od onih koje je preporučio International Transport Workers’ Federation (Međunarodni savez prometnih radnika).
            14. Međutim, smatrajući da plaće posade Sava Stara  nisu pravične, ST je 26. listopada 2001., dok je taj brod bio usidren u luci Holmsund (Švedska), zahtijevao da Fonnship sklopi kolektivni ugovor koji je odobrio International Transport Workers’ Federation (tzv. ugovor „Special Agreement“). Pošto je Fonnship odbio taj zahtjev, pokrenuta su sindikalna djelovanja koja su posebice onemogućavala istovar i utovar navedenoga broda.
            15. Kolektivni ugovor potpisan je kao „Special Agreement“ između Fonnshipa i ST‑a 29. listopada 2001. (u daljnjem tekstu: ugovor iz 2001.). Fonnship je ST‑u platio 1794 USD u skladu s odredbom tog ugovora o naknadama za pristupanje i doprinosima za fond solidarnosti. Kapetan Sava Stara  napisao je prosvjedno pismo, a članovi posade potpisali su dokument kojim se navodi da oni ne odobravaju djelovanja ST‑a. Brod je zatim mogao napustiti luku Holmsund.
            16. Fonnship je 29. siječnja 2002. tužio ST pred Arbetsdomstolenom zahtijevajući da se ST‑u naloži, s jedne strane, vraćanje 1794 USD i, s druge strane, plaćanje naknade štete i zateznih kamata u iznosu od otprilike 10.000 USD zbog ekonomske štete koju su prouzročila ranije navedena sindikalna djelovanja.
            17. ST je 8. ožujka 2002. tužio Fonnhsip pred Arbetsdomstolenom zahtijevajući da se Fonnshipu naloži plaćanje naknade štete i zateznih kamata u iznosu od 10.000 USD zbog povrede ugovora iz 2001. Prema navodu ST‑a, dok je brod bio usidren u luci Reykjavik (Island) 5. ožujka 2002., Fonnship je odbio dati određene dokumente ovlaštenoj osobi jednog sindikalnog saveza i zabranio joj je stupanje u kontakt s posadom, čime je povrijeđen ugovor iz 2001.
            18. Sava Star je 18. veljače 2003. bio usidren u luci Köping (Švedska). Tog je datuma istekao ugovor iz 2001. SEKO je zahtijevao, na isti način kao što je to učinio ST 2001., da Fonnship potpiše „Special Agreement“. Nakon pokretanja sindikalnih djelovanja, takav je kolektivni ugovor sklopljen 19. veljače 2003. (u daljnjem tekstu: ugovor iz 2003.). Fonnship je u skladu s ugovorom iz 2003. SEKO‑u platio 1794 USD za „troškove obrade“ i doprinose za fond solidarnosti. Članovi posade potpisali su prosvjedni dokument. Brod je zatim mogao napustiti navedenu luku.
            19. Fonnship je 11. ožujka 2003. tužio SEKO pred Arbetsdomstolenom zahtijevajući da se tom sindikatu naloži, s jedne strane, vraćanje 1794 USD i, s druge strane, plaćanje naknade štete i zateznih kamata u iznosu od 6000 eura zbog ekonomske štete koju su prouzročila ranije navedena sindikalna djelovanja.
            20. ST je 17. lipnja 2003. tužio Fonnship pred Arbetsdomstolenom zahtijevajući da se tom društvu naloži plaćanje naknade štete i zateznih kamata u iznosu od otprilike 256.000 USD zbog neisplate plaća predviđenih ugovorom iz 2001. tijekom razdoblja njegove primjene. Taj iznos odgovara razlici između plaća koje je Fonnship isplatio posadi i onih predviđenih tim ugovorom.
            21. U okviru četiriju predmeta koji su u tijeku pred Arbetsdomstolenom, Fonnship navodi da nije bio vezan ugovorima iz 2001. i 2003. te da ST i SEKO njemu duguju naknadu štete i zatezne kamate, a ne obratno. U tom pogledu Fonnship se poziva, s jedne strane, na ništetnost tih dvaju ugovora navodeći odsutnost pristanka i postojanje ugovornih klauzula protivnih načelu savjesti i poštenja te, s druge strane, na nezakonitost sindikalnih djelovanja koja su dovela do potpisivanja navedenih ugovora.
            22. Arbetsdomstolen smatra da je pitanje zakonitosti navedenih sindikalnih djelovanja ključno za rješenje sporova u glavnom postupku i da je za rješavanje tog pitanja na njemu da presudi je li švedsko pravo u području sindikalnih djelovanja usklađeno s pravilima prava Unije o slobodi pružanja usluga. Međutim, budući da se stranke ne slažu oko pitanja mogu li ta pravila biti relevantna u situaciji kao što je ona u navedenim sporovima, u kojoj brod o kojem je riječ plovi pod panamskom zastavom, taj sud smatra da je prethodno potrebno ispitati pitanje primjenjivosti prava Unije.
            23. U tim je okolnostima Arbetsdomstolen odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
            „Jesu li pravila Sporazuma o EGP‑u u području slobode pružanja usluga, kao što su usluge u pomorskom prometu – koje imaju svoj pandan u UEZ‑u – primjenjiva na društvo čije je sjedište u državi EFTA‑e [Europskog udruženja slobodne trgovine] u odnosu na njegovu djelatnost pružanja prometnih usluga prema državi članici [Europske zajednice] ili državi EFTA‑e brodom koji je registriran u trećoj zemlji izvan [Europske zajednice]/EGP‑a (i koji plovi pod zastavom te zemlje)?“
            O prethodnom pitanju
            24. Odredbe Uredbe br. 4055/86 čine sastavni dio pravnog poretka svih država stranaka Sporazuma o EGP‑u na temelju članka 7. točke (a) Sporazuma o EGP‑u kao i njegova priloga XIII. Navedena uredba i navedene odredbe Sporazuma o EGP‑u sadrže pravila o primjenjivosti slobode pružanja usluga u sektoru pomorskog prometa između država stranaka Sporazuma o EGP‑u te između potonjih i trećih zemalja (vidjeti, u tom smislu, presude Corsica Ferries (Francuska), C‑49/89, EU:C:1989:649, t. 13.; Komisija/Italija, C‑295/00, EU:C:2002:100, t. 9. kao i Sea‑Land Service i Nedlloyd Lijnen, C‑430/99 i C‑431/99, EU:C:2002:364, t. 30.).
            25. Članak 1. stavci 1. i 2. navedene uredbe određuje koji subjekti uživaju slobodu pružanja usluga.
            26. Stoga svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 1. Uredbe br. 4055/86 tumačiti na način da se društvo sa sjedištem u državi stranci Sporazuma o EGP‑u koje je vlasnik broda koji plovi pod zastavom treće zemlje i kojim su pružene usluge pomorskog prometa iz države stranke Sporazuma o EGP‑u ili prema njoj može koristiti slobodom pružanja usluga za obavljanje te gospodarske djelatnosti.
            27. Fonnship, helenska vlada i Europska komisija smatraju da na navedeno pitanje treba odgovoriti potvrdno. Nadzorno tijelo EFTA‑e podupire to stajalište navodeći da je potrebno provjeriti je li društvo koje se koristi slobodom pružanja usluga, u ovom slučaju Fonnship, stvarno pružatelj usluga o kojima je riječ.
            28. Prema mišljenju ST‑a i SEKO‑a, na postavljeno pitanje treba odgovoriti negativno. Kad brod plovi pod zastavom treće zemlje, uvjeti rada posade broda i sindikalna djelovanja za njihovo poboljšanje nemaju nikakvu vezu s pravom Unije i ne može ih se, dakle, ispitivati s obzirom na to pravo.
            29. Osim toga, ST i SEKO osporavaju to da se Fonnship može smatrati pružateljem usluga pomorskog prometa sa sjedištem u EGP‑u. Oni raspolažu informacijama da je Fonnship iskorištavanje Sava Stara  u biti povjerio drugom društvu koje je, iako društvo norveškog prava, nadziralo društvo sa sjedištem u Panami.
            30. Prema mišljenju švedske vlade, članak 1. Uredbe br. 4055/86 treba pažljivo tumačiti u odnosu na društva sa sjedištem u EGP‑u i koja se koriste zastavama trećih zemalja radi izbjegavanja uvjeta rada uobičajenih u EGP‑u.
            31. Kad su članovi posade broda o kojem je riječ državljani trećih zemalja, ta okolnost može, prema mišljenju švedske vlade, također isključiti primjenjivost Uredbe br. 4055/86 na promet obavljen tim brodom.
            32. Ponajprije valja navesti da iz teksta i strukture članka 1. Uredbe br. 4055/86 proizlazi da, definirajući osobno područje primjene slobode pružanja usluga u sektoru pomorskog prometa iz države stranke Sporazuma o EGP‑u ili prema njoj, taj članak navodi dvije kategorije osoba koje uživaju tu slobodu pružanja usluga ako su ispunjeni određeni uvjeti, odnosno, s jedne strane, državljane države stranke Sporazuma o EGP‑u s poslovnim nastanom u EGP‑u i, s druge strane, državljane države stranke Sporazuma o EGP‑u s poslovnim nastanom u trećoj zemlji kao i brodare sa sjedištem u trećoj zemlji i pod nadzorom državljana države stranke Sporazuma o EGP‑u.
            33. Nadalje, iz uvodnih izjava 7. do 9. i 12. Uredbe br. 4055/86 kao i iz njezinih pripremnih radova, kako je izloženo u očitovanjima podnesenima Sudu, proizlazi da je uključivanjem državljana država članica koji u trećoj zemlji imaju poslovni nastan ili koji ondje nadziru brodara u navedeno osobno područje primjene zakonodavac Unije želio osigurati da značajan dio trgovačke flote koju imaju državljani države članice bude obuhvaćen liberalizacijom sektora pomorskog prometa uspostavljenog tom uredbom na način da se brodari država članica mogu lakše suočiti osobito s ograničenjima nametnutima od trećih zemalja.
            34. Konačno, zakonodavac Unije zahtijevao je postojanje veze navodeći, primjenom izraza „ako su njihovi brodovi registrirani u toj državi članici [stranci Sporazuma o EGP‑u] u skladu s njenim zakonodavstvom“ u članku 1. stavku 2. Uredbe br. 4055/86, da su državljani države stranke Sporazuma o EGP‑u koji djeluju putem poslovnog nastana smještenog u trećoj zemlji isključeni iz slobode pružanja usluga ako njihovi brodovi ne plove pod zastavom navedene države.
            35. Odsutnost sličnog zahtjeva u prvom stavku istoga članka za državljane države stranke Sporazuma o EGP‑u koji djeluju kroz poslovni nastan smješten u EGP‑u pokazuje da je zakonodavac smatrao da ta kategorija osoba sama po sebi ima dovoljno usku vezu s pravom EGP‑a kako bi bila uključena u osobno područje primjene navedene uredbe, i to neovisno o zastavi svojih brodova (vidjeti, u tom smislu, presudu Corsica Ferries, C‑18/93, EU:C:1994:195, t. 29.).
            36. Imajući u vidu to razlikovanje, u slučaju kad se državljanin države stranke Sporazuma o EGP‑u s poslovnim nastanom u EGP‑u ili društvo sa sjedištem u EGP‑u pozivaju na članak 1. stavak 1. Uredbe br. 4055/86 u okviru spora o pitanju jesu li usluge pomorskog prometa obavljene brodom koji plovi pod zastavom treće zemlje obuhvaćene slobodom pružanja usluga, potrebno je provjeriti mogu li se taj državljanin ili to društvo smatrati pružateljem tih usluga.
            37. Naime, ne mogu postojati situacije u kojima brodar koji ima sjedište u trećoj zemlji i koji pruža usluge pomorskog prometa iz država stranaka Sporazuma o EGP‑u ili prema njima brodovima koji plove pod zastavom treće zemlje, unatoč činjenici da ne ispunjava uvjet veze naveden u članku 1. stavku 2. Uredbe br. 4055/86, uživa slobodu pružanja usluga koristeći se tom slobodom posredstvom društva sa sjedištem u EGP‑u koje on nadzire, pod izgovorom da je to društvo pružatelj usluga o kojima je riječ, iako ih u stvarnosti pruža navedeni brodar.
            38. Kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točkama 44. do 50. svojeg mišljenja, kako bi se društvo moglo kvalificirati kao pružatelj usluga pomorskog prometa, potrebno je da ono iskorištava brod kojim se taj promet obavlja.
            39. U predmetnom slučaju Fonnship je u odgovoru na ST‑ove i SEKO‑ove navode, spomenute u točki 29. ove presude, tvrdio da je on sâm iskorištavao Sava Star  tijekom relevantnog razdoblja. Ocjena točnosti te tvrdnje ulazi u isključivu nadležnost suda koji je uputio zahtjev.
            40. Pod pretpostavkom da iz te ocjene proizlazi da Fonnship treba kvalificirati kao pružatelja usluga pomorskog prometa o kojima je riječ u sporovima u glavnom postupku i ako se ne osporava da su korisnici tih usluga u predmetnom slučaju imali sjedište u državi stranci Sporazuma o EGP‑u, a koja nije Kraljevina Norveška, sud koji je uputio zahtjev bio bi doveden do zaključka da to društvo, u svrhu rješenja tih sporova, ulazi u osobno područje primjene Uredbe br. 4055/86 na temelju njezina članka 1. stavka 1.
            41. U tom slučaju svako ograničenje koje bez objektivnog opravdanja zabranjuje, ometa ili čini manje privlačnim pružanje navedenih usluga treba biti proglašeno nespojivim s pravom Unije. Naime, kad je primjenjiva, Uredba br. 4055/86 u biti prenosi pravila Ugovora koja se odnose na slobodu pružanja usluga i relevantnu sudsku praksu (presude Komisija/Francuska, C‑381/93, EU:C:1994:370, t. 13. i 16.; Komisija/Italija, EU:C:2002:100, t. 9. i 10.; Sea‑Land Service i Nedlloyd Lijnen, EU:C:2002:364, t. 31. i 32.; Geha Naftiliaki i dr., C‑435/00, EU:C:2002:661, t. 20. i 21. kao i Komisija/Španjolska, C‑18/09, EU:C:2010:58, t. 12.). Ta sudska praksa uključuje i onu uspostavljenu presudom Laval un Partneri (C‑341/05, EU:C:2007:809), u vezi s usklađenosti sindikalnih djelovanja sa slobodom pružanja usluga.
            42. Na primjenu Uredbe br. 4055/86 ni na koji način ne utječu ni okolnost da brod koji obavlja pomorski promet o kojem je riječ i na kojem su zaposleni radnici u korist kojih su vođena navedena djelovanja plovi pod zastavom treće zemlje ni okolnost da su članovi posade broda, kao što je to ovdje slučaj, državljani trećih zemalja.
            43. Naime, radi primjene članka 1. stavka 1. Uredbe br. 4055/86 dostatno je da je pružatelj usluge pomorskog prometa državljanin države stranke Sporazuma o EGP‑u s poslovnim nastanom u državi stranci Sporazuma o EGP‑u koja je različita od države stranke Sporazuma o EGP‑u korisnika te usluge.
            44. Imajući u vidu sveukupna prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 1. Uredbe br. 4055/86 treba tumačiti na način da se društvo sa sjedištem u državi stranci Sporazuma o EGP‑u koje je vlasnik broda koji plovi pod zastavom treće zemlje i kojim su pružene usluge pomorskog prometa iz države stranke tog sporazuma ili prema njoj može koristiti slobodom pružanja usluga pod uvjetima da se to društvo može kvalificirati kao pružatelj tih usluga jer iskorištava taj brod i da korisnici tih usluga imaju sjedište u državama strankama navedenoga sporazuma različitima od one u kojoj navedeno društvo ima sjedište.
            Troškovi
            45. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) odlučuje:
            Članak 1. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 4055/86 od 22. prosinca 1986. o primjeni načela slobode pružanja usluga u pomorskom prometu između država članica te između država članica i trećih zemalja treba tumačiti na način da se društvo sa sjedištem u državi stranci Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru od 2. svibnja 1992. koje je vlasnik broda koji plovi pod zastavom treće zemlje i kojim su pružene usluge pomorskog prometa iz države stranke tog sporazuma ili prema njoj može koristiti slobodom pružanja usluga pod uvjetima da se to društvo može kvalificirati kao pružatelj tih usluga jer iskorištava taj brod i da korisnici tih usluga imaju sjedište u državama strankama navedenoga sporazuma različitima od one u kojoj navedeno društvo ima sjedište.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 15. rujna 2016.#JT International SA protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Europske unije PUSH – Raniji verbalni i figurativni žigovi Beneluksa i nacionalni žigovi PUNCH – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Istovjetnost proizvodâ – Sličnost znakova – Članak 8. stavka 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-633/15.


Presuda Općeg suda (šesto prošireno vijeće) od 14. srpnja 2011.#Total SA i Elf Aquitaine SA protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje - Jednako postupanje - Novčane kazne.#Predmet T-190/06.