title: Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 8. lipnja 2016.#Monster Energy Company protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Prijava figurativnog žiga Europske unije koji prikazuje simbol mira – Povrat u prijašnje stanje – Nepoštovanje roka za podnošenje tužbe pred Općim sudom.#Predmet T-583/15.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (drugo vijeće)
      8. lipnja 2016. (
            *1
         )
      „Žig Europske unije — Prijava figurativnog žiga Europske unije koji prikazuje simbol mira — Povrat u prijašnje stanje — Nepoštovanje roka za podnošenje tužbe pred Općim sudom“
      U predmetu T‑583/15,

         Monster Energy Company, sa sjedištem u Coroni, Kalifornija (Sjedinjene Američke Države), koje zastupa P. Brownlow, solicitor,
      tužitelj,
      protiv

         Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO), koji zastupa D. Gája, u svojstvu agenta,
      tuženika,
      povodom tužbe podnesene protiv odluke drugog žalbenog vijeća EUIPO‑a od 17. srpnja 2015. (predmet R 2788/2012‑2), koja se odnosi na prijavu za registraciju figurativnog znaka koji prikazuje simbol mira kao žiga Europske unije,
      OPĆI SUD (drugo vijeće),
      u sastavu M. E. Martins Ribeiro, predsjednica, S. Gervasoni i L. Madise (izvjestitelj), suci
      tajnik: E. Coulon,
      uzimajući u obzir tužbu podnesenu tajništvu Općeg suda 5. listopada 2015.,
      uzimajući u obzir odgovor na tužbu podnesen tajništvu Općeg suda 6. studenog 2015.,
      uzimajući u obzir da stranke nisu podnijele zahtjev za zakazivanje ročišta u roku od tri tjedna od dostave obavijesti o zaključenju pisanog dijela postupka i da je stoga odlučeno, u skladu s člankom 106. stavkom 3. Poslovnika Općeg suda, da se odluka donese bez usmenog dijela postupka,
      donosi sljedeću

         Presudu

         Okolnosti spora

               1

               Tužitelj, Monster Energy Company, podnio je 21. studenoga 2012. Uredu Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO), na temelju Uredbe Vijeća (EZ). br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Europske unije (SL 2009., L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.), prijavu za registraciju sljedećeg figurativnog znaka:

               2

               Proizvodi za koje je zatražena registracija su iz razreda 30. i 32. Međunarodne klasifikacije proizvoda i usluga (Nicanska klasifikacija) za registriranje žigova od 15. lipnja 1957., kako je izmijenjena i dopunjena.

               3

               Odlukom od 8. svibnja 2013., ispitivač je odbio registraciju žiga za koji je podnesena prijava, na temelju članka 7. stavka 1. točke (b) i članka 7. stavka 2. Uredbe br. 207/2009, u vezi s pravilom 11. Uredbe Komisije (EZ) br. 2868/95 od 13. prosinca 1995. o provedbi Uredbe Vijeća (EZ) br. 40/94 o žigu Zajednice (SL L 303, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 84.), kako je izmijenjena.

               4

               Tužitelj je 8. srpnja 2013. podnio žalbu EUIPO‑u protiv odluke ispitivača, na temelju članaka 58. do 64. Uredbe br. 207/2009.

               5

               Prvo žalbeno vijeće EUIPO‑a odbilo je žalbu odlukom od 11. prosinca 2013. (u daljnjem tekstu: prva odluka).

               6

               Putem telefaksa od 23. lipnja 2014., tužitelj je pred EUIPO‑om izjavio da je, nakon provjere trenutačnog stanja predmeta, utvrdio da je prvo žalbeno vijeće EUIPO‑a donijelo prvu odluku. Međutim, tvrdio je da ta odluka nije dostavljena. Stoga je zatražio da počne teći novi rok za podnošenje tužbe pred Općim sudom protiv prve odluke.

               7

               Budući da nije dobio odgovor na telefaks od 23. lipnja 2014., tužitelj je putem elektroničke pošte od 2. srpnja 2014. ponovio svoj zahtjev podnošenjem prigovora EUIPO‑u.

               8

               Elektroničkom poštom od 10. srpnja 2014., Odjel za prigovore Službe za kontakt s korisnicima EUIPO‑a odgovorio je tužitelju da mu je prva odluka dostavljena telefaksom od 20. prosinca 2013., u skladu s onim što proizlazi iz izvješća o prijenosu uređaja korištenog za slanje, koji sadržava datum, sat i broj primatelja te naznaku „OK”. Dodao je, u biti, da je Opći sud bio nadležan za odlučivanje o tužbi protiv prve odluke i da će dopuštenost žalbe ocjenjivati s obzirom na okolnosti i podnesene dokaze.

               9

               Telefaksom od 15. srpnja 2014., tajništvo žalbenog vijeća potvrdilo je tužitelju sadržaj izvješća o prijenosu uređaja korištenog za slanje obavijesti o prvoj odluci i navelo je da EUIPO ne može odobriti novi rok za podnošenje tužbe.

               10

               Između tužitelja i EUIPO‑ovih službi izmijenjena su u narednim tjednima i druga pismena te je, naposljetku, podnositelj zahtjeva poduzeo dva usporedna koraka.

               11

               S jedne strane, tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 18. kolovoza 2014. i zabilježenom pod referentnim brojem T‑633/14, tužitelj je podnio tužbu pred Općim sudom protiv prve odluke.

               12

               S druge strane, istog je dana podnio EUIPO‑u zahtjev za povrat u prijašnje stanje u smislu članka 81. Uredbe br. 207/2009.

               13

               U tom zahtjevu, kako bi ponovno uspostavio svoja prava na pobijanje prve odluke pred Općim sudom i kako bi njegova prijava za registraciju žiga Europske unije ostala upisana u registru EUIPO‑a tijekom postupka pred sudom Europske unije, tužitelj je izvijestio o okolnostima i događajima zbog kojih se navodno, unatoč svom oprezu, nije upoznao s tom odlukom prije 17. lipnja 2014. Prvo rješenje od 20. prosinca 2013. nije mu dostavljeno. EUIPO bi stoga trebao navesti da se poštovanje roka za podnošenje tužbe Općem sudu treba ocjenjivati uzimajući kao polazište 17. lipnja 2014. i ponovno upisati u svoj registar prijavu za registraciju žiga Europske unije koju je podnio tužitelj.

               14

               Dopisom od 29. kolovoza 2014., tajništvo žalbenih vijeća navelo je da ne može uzeti u obzir zahtjev za povrat u prijašnje stanje jer se članak 81. Uredbe br. 207/2009 odnosi samo na rokove koji se primjenjuju na EUIPO, a ne i na rokove koji se primjenjuju na Opći sud, da je u izvješću o prijenosu s korištenog telefaksa potvrđena dostava prve odluke od 20. prosinca 2013. i da je jedino Opći sud, pred kojim se sada vodi postupak, mogao donijeti odluku.

               15

               Tužitelj je 28. listopada 2014. podnio pred EUIPO‑om žalbu protiv dopisa tajništva žalbenih vijeća od 29. kolovoza 2014. Taj je prigovor 31. prosinca 2014. dopunjen dodatnim podneskom, u kojem je tužitelj, osim poništenja dopisa tajništva, zatražio ponovno ispitivanje svojeg zahtjeva za povrat u prijašnje stanje.

               16

               Postupak se nastavio do donošenja odluke drugog žalbenog vijeća EUIPO‑a od 17. srpnja 2015., o odbacivanju tužiteljeve žalbe kao nedopuštene (u daljnjem tekstu: pobijana odluka). Ta je odluka dostavljena tužitelju 5. kolovoza 2015.

               17

               U pobijanoj odluci, žalbeno je vijeće podsjetilo na određene odredbe Uredbe br. 207/2009, koje se odnose na pravna sredstva protiv odluka odjela EUIPO‑a, odnosno članak 58. stavak 1. i članak 65. stavke 1. i 5. navedene uredbe. Također je podsjetilo na sadržaj članka 81. stavka 1. te uredbe, koji definira opće područje primjene postupka za povrat u prijašnje stanje.

               18

               Nadalje, podsjetilo je da dopis tajništva žalbenih vijeća od 29. kolovoza 2014. ne predstavlja odluku koja proizlazi iz prvostupanjskog odjela EUIPO‑a protiv koje se može podnijeti žalba na temelju članka 58. Uredbe br. 207/2009 i, stoga, da je žalba bila nedopuštena.

               19

               Dodalo je da, u svakom slučaju, članak 81. stavak 1. Uredbe br. 207/2009 nije primjenjiv u ovom predmetu. Naglašavajući, u biti da on obuhvaća slučajeve u kojima se nije bilo moguće pridržavati roka „u odnosu na Ured” i da je tužitelj zatražio da budu ponovno uspostavljena njegova prava glede roka koji se odnosi na Opći sud za podnošenje tužbe pred tim sudom, odnosno u okviru postupka koji se ne vodi pred EUIPO‑om, utvrdilo je da nije nadležno za odlučivanje o zahtjevu. S tim u svezi, odbilo je tužiteljevo tumačenje prema kojem rok naveden u toj odredbi treba shvatiti kao rok „koji se odnosi” na EUIPO ili koji je „u svezi s” EUIPO‑om, drugim riječima, koji se računa u odnosu na svaki EUIPO‑ov akt.

               20

               Žalbeno vijeće dodalo je još da je tužiteljeva tužba protiv prve odluke bila u tijeku pred Općim sudom i da je to bila potvrda nenadležnosti žalbenog vijeća za odlučivanje o zahtjevu za povrat u prijašnje stanje.

               21

               Rješenjem od 9. rujna 2015., Monster Energy/OHIM (Prikaz simbola mira) (T‑633/14, neobjavljeno, EU:T:2015:658), Opći je sud odbacio tužbu protiv prve odluke kao očito nedopuštenu zbog zakašnjelog podnošenja. Protiv tog rješenja podnesena je žalba Sudu. Rješenjem od 4. svibnja 2016., Monster Energy/EUIPO (C‑602/15 P), Sud je odbio žalbu.

               22

               U tim je okolnostima tužitelj 5. listopada 2015. podnio ovu tužbu.

         Zahtjevi stranaka

               23

               Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        poništi pobijanu odluku;

                        —

                        uputi predmet pred drugo žalbeno vijeće EUIPO‑a kako bi meritorno odlučilo o zahtjevu za povrat u prijašnje stanje;

                        —

                        naloži EUIPO‑u snošenje troškova.

               24

               EUIPO od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        odbije tužbu;

                        —

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

         Pravo

               25

               Tužitelj ističe, u biti, četiri tužbena razloga u prilog svojoj tužbi. Kao prvo, tvrdi da je žalbeno vijeće povrijedilo članak 58. Uredbe br. 207/2009 ocijenivši da dopis tajništva žalbenih vijeća od 29. kolovoza 2014. ne može biti predmet tužbe na temelju te odredbe. Kao drugo, tvrdi da je žalbeno vijeće povrijedilo članak 65. stavak 5. te Uredbe potvrdivši da je 20. prosinca 2013. datum dostave prve odluke koji treba uzeti u obzir za računanje roka za podnošenje tužbe pred Općim sudom. Kao treće, tvrdi da je žalbeno vijeće povrijedilo i članak 81. navedene uredbe ocijenivši da se taj članak ne primjenjuje na slučaj u kojem je zatraženo da ponovno počne teći rok za podnošenje tužbe pred Općim sudom i da se, stoga, nije smatrao nadležnim da ga primjeni u predmetnom slučaju. Naposljetku, kao četvrto, tvrdi da je žalbeno vijeće propustilo donijeti odluku i povrijedilo članak 75. te uredbe ne odlučivši, a stoga i ne obrazloživši pobijenu odluku u tom pogledu, o drugom zahtjevu, navedenom u točki 13. ove presude, koji se nalazi u njegovu zahtjevu za povrat u prijašnje stanje i koji je ponovio u svojem dodatnom podnesku upućenom žalbenom vijeću, odnosno onom koji se odnosi na ponovno upisivanje u registar EUIPO‑a njegova zahtjeva za registraciju žiga Europske unije tijekom ispitivanja njegove tužbe od strane suda Unije.

               26

               Najprije valja ispitati posljednji tužbeni razlog, koji se temelji na nedonošenju odluke i nepostojanju obrazloženja pobijane odluke.

         Tužbeni razlog koji se temelji na nedonošenju odluke i nepostojanju obrazloženja pobijane odluke

               27

               Tužitelj je pred EUIPO‑om podnio zahtjev za povrat u prijašnje stanje glede roka za podnošenje pravnog lijeka pred Općim sudom, navodeći da, zato što rok nije počeo ponovno teći 17. lipnja 2014., nije izgubio samo pravo na podnošenje tužbe pred Sudom Unije, nego i pravo zadržavanja prijave za registraciju žiga Europske unije. U prijedlozima navedenim u tom zahtjevu izričito je predložio da se odluči da rok za podnošenje pravnog lijeka pred Općim sudom počne ponovno teći od 17. lipnja 2014. i da se njegova prijava za registraciju žiga Europske unije ponovno upiše u registar EUIPO‑a tijekom ispitivanja njegove tužbe od strane suda Unije. Ta razmatranja i prijedloge ponovio je u dodatnom podnesku žalbenom vijeću.

               28

               U svojoj tužbi pred Općim sudom, tužitelj ističe da žalbeno vijeće u pobijanoj odluci nije odlučilo o zahtjevu, vezanom za drugo pravo navedeno u točki 27. ove presude, glede ponovnog upisa u registar EUIPO‑a njegova zahtjeva za registraciju žiga Europske unije tijekom ispitivanja njegove tužbe od strane suda Unije. A fortiori, pobijana odluka ne sadržava glede toga nikakvo obrazloženje, što predstavlja bitnu povredu postupka koja tužitelju onemogućuje učinkovitu obranu njegovih prava s tim u svezi. Od Općeg suda zahtijeva da odluči o navedenom zahtjevu, dodajući da navedeni nedostatak obrazloženja također dovodi u pitanje sposobnost Općeg suda da obavlja nadzor zakonitosti pobijane odluke.

               29

               Nedonošenje odluke o zahtjevu može dovesti do poništenja, barem djelomičnog, odluke žalbenog vijeća (vidjeti, u tom smislu, presudu od 2. srpnja 2002., SAT.1/OHIM (SAT.2), T‑323/00, EU:T:2002:172, t. 19.)

               30

               U ovom slučaju, kao što je navedeno u točki 27. ove presude, tužitelj je EUIPO‑u podnio zahtjev za ponovni upis u njegov registar prijave za registraciju žiga Europske unije tijekom ispitivanja njegove tužbe od strane suda Unije, u okviru njegova zahtjeva za povrat u prijašnje stanje glede roka za obraćanja Općem sudu, te je, dakle, taj zahtjev za ponovni upis povezao sa svojim zahtjevom koje se odnosi na taj rok.

               31

               Budući da je žalbeno vijeće potvrdilo stajalište tajništva žalbenih vijeća da se postupak za povrat u prijašnje stanje ne može odnositi na rok za obraćanje Općem sudu, zahtjev za upis u registar EUIPO‑a prijave za registraciju žiga Europske unije, povezan sa zahtjevom za ponovnim započinjanjem tijeka roka za obraćanje Općem sudu počevši od 17. lipnja 2014. bio je nužno odbijen. Stoga žalbeno vijeće nije propustilo odlučiti glede okvira zahtjeva za povrat u prijašnje stanje, u kojem mu je na odlučivanje podnesen taj zahtjev za ponovni upis.

               32

               To utvrđenje nije proturječno činjenici, iznesenoj u EUIPO‑ovu odgovoru na tužbu, da prijava za registraciju žiga Europske unije koju je podnio tužitelj sada u registru ima status „tužba u tijeku”, a ne „prijava odbijena”. Naime, EUIPO je utvrdio, neovisno o okviru zahtjeva za povrat u prijašnje stanje, da je odbijanje registracije predmetnog žiga bilo predmet tužbe pred sudom Unije, te je iz toga zaključio da je prijava za registraciju morala biti navedena u registru pod statusom „tužba u tijeku”.

               33

               Glede navodnog nedostatka obrazloženja, treba podsjetiti da, u skladu s člankom 75. Uredbe br. 207/2009, odluke EUIPO‑a moraju biti obrazložene. Ta obveza obrazlaganja, koja proizlazi i iz članka 296. UFEU‑a, bila je predmet ustaljene sudske prakse prema kojoj obrazloženje mora jasno i nedvosmisleno izražavati rasuđivanje autora akta, tako da omogućuje, s jedne strane, zainteresiranim osobama učinkovito ostvarivanje njihova prava da traže sudski nadzor pobijane odluke i, s druge strane, sudu Unije da provodi svoj nadzor zakonitosti odluke. Međutim, ne zahtijeva se da se u obrazloženju navedu svi činjenični i pravni elementi. Naime, pitanje udovoljava li obrazloženje neke odluke tim zahtjevima ne treba ocjenjivati samo s obzirom na njegov tekst nego i na njegov kontekst te na ukupnost pravnih pravila kojima se uređuje predmetno područje (presude od 19. veljače 1996., Komisija/Vijeće, C‑122/94, EU:C:1996:68, t. 29., i od 28. siječnja 2016., Gugler France/OHIM – Gugler (GUGLER), T‑674/13, EU:T:2016:44, t. 52.). Isto tako, zahtjev obrazlaganja mora se ocijeniti s obzirom na okolnosti slučaja, među ostalim sadržaja akta i narav istaknutih razloga, posljedica čega je da nije nužno da se u njemu uvijek izričito zauzme stajalište o svim elementima koje su zainteresirane strane navele ili predložile (presuda od 30. ožujka 2000., VBA/Florimex i dr., C‑265/97 P, EU:C:2000:170, t. 93. ; vidjeti također, u tom smislu, presude od 30. studenog 2000., Industrie des poudres sphériques/Komisija, T‑5/97, EU:T:2000:278, t. 199., i od 9. prosinca 2010., Tresplain Investments/OHIM – Hoo Hing (Golden Elephant Brand), T‑303/08, EU:T:2010:505, t. 46.).

                  34

                  Glede navodnog nedostatka obrazloženja, treba utvrditi da pobijana odluka sadržava obrazloženje sukladno zahtjevima navedenim u točki 33. ove presude, koje je omogućilo razumijevanje rasuđivanja žalbenog vijeća i utvrđivanje sažetka kao što je navedeno u točkama 17. do 20. ove presude. To da žalbeno vijeće nije odvojeno obrazložilo odbacivanje prijedloga o ponovnom upisu u EUIPO‑ov registar prijedloga za registraciju žiga Europske unije, koji se nalazi u zahtjevu za povrat u prijašnje stanje i koji je ponovljen u dodatnom podnesku tužitelja, jest također zato što je u cijelosti odbilo zahtjev za povrat u prijašnje stanje i žalbu koja mu je podnesena, jer su bili podneseni nenadležnim tijelima, zbog čega nije bilo potrebno ponoviti ista pojašnjenja za svaki od zahtjeva koji su iz njih proizlazili.

               35

               Tužbeni razlog koji se temelji na nedonošenju odluke i nepostojanju obrazloženja pobijane odluke stoga treba odbiti. Nadalje, treba ispitati treći tužbeni razlog koji se odnosi na poništenje.

         Tužbeni razlog koji se temelji na povredi članka 81. Uredbe br. 207/2009

               36

               Prema tužiteljevu mišljenju, žalbeno vijeće povrijedilo je članak 81. Uredbe br. 207/2009, koji se odnosi na postupak za povrat u prijašnje stanje, ocijenivši da se ne primjenjuje na slučaj u kojem je zatraženo da ponovno počne teći rok za podnošenje tužbe pred Općim sudom i zaključivši da nije nadležno za primjenu te odredbe u predmetnom slučaju.

               37

               Članak 81. stavak 1. Uredbe br. 207/2009 glasi:
               „Podnositelju prijave ili nositelju žiga [Europske unije] ili nekoj drugoj stranci u postupku koji se vodi pred Uredom, koji unatoč dužnoj pažnji koju su zahtijevale okolnosti nije bio u mogućnosti pridržavati se roka u odnosu na Ured, dopustit će se na zahtjev povrat u prijašnje stanje ako je neposredna posljedica nepoštovanja roka prema odredbama ove Uredbe gubitak nekog prava ili pravnog sredstva.”

               38

               Tužitelj tvrdi da je, spominjanjem „roka u odnosu na Ured”, zakonodavac namjeravao obuhvatiti rokove „koji se odnose na” EUIPO ili su „u svezi s” EUIPO‑om. Gubitak mogućnosti podnošenja tužbe pred Općim sudom protiv odluke žalbenog vijeća zbog nepoštovanja roka za podnošenje tužbe treba stoga biti predmet postupka za povrat u prijašnje stanje, jer se takav rok odnosi na EUIPO kao na donositelja odluke koja se može pobijati te ga se smatra mogućom strankom u postupku pred Općim sudom.

               39

               Tužitelj, naime, smatra da izrazi „u odnosu na”, „koji se odnose na” ili „u svezi s” imaju isto značenje. Naglašava da početak tijeka roka o kojem je riječ, predviđenog u Uredbi br. 207/2009, određuje odluka EUIPO‑a. Ističe, također, pozivajući se na članak 64. stavak 3. te uredbe, da istekom takvog roka, ako u tom roku nije podnesena tužba Općem sudu, navedena odluka proizvodi pravni učinak. Navodi i da se u članku 81. stavku 5. te uredbe, u kojem se navode ograničenja područja primjene postupka za povrat u prijašnje stanje, ne spominje članak 65. navedene uredbe, koji uređuje tužbe pred sudom Unije i definira, među ostalim, rok za podnošenje tužbe. Prema njegovu se mišljenju rok za podnošenje tužbe pred Općim sudom odnosi na EUIPO s različitih osnova te nepoštovanje tog roka može biti predmet zahtjeva za povrat u prijašnje stanje.

               40

               Međutim, valja podsjetiti da se u uvodnoj izjavi 12. Uredbe br. 207/2009 navodi:
               „[…] potrebno [je], zadržavajući istodobno postojeći institucionalni ustroj Zajednice i ravnotežu ovlasti, osnovati Ured za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigova i dizajna) koji je neovisan u odnosu na tehnička pitanja, te posjeduje pravnu, upravnu i financijsku autonomiju. U tu je svrhu potrebno i primjereno da to bude tijelo Zajednice koje posjeduje pravnu osobnost i primjenjuje provedbene ovlasti koje su mu dodijeljene ovom Uredbom, te da djeluje u okviru prava Zajednice bez umanjivanja nadležnosti koje imaju institucije Zajednice.”

               41

               Kao što navodi EUIPO, priznavanje mogućnosti jednom od njegovih odjela da udovolji zahtjevu za povrat u prijašnje stanje glede roka za podnošenje tužbe pred Općim sudom dovelo bi do zadiranja u ovlasti potonjeg, koji je jedini sud, uz nadzor Suda, za ocjenjivanje dopuštenosti tužbe koja mu je podnesena, u skladu s člancima 256. i 263. UFEU‑a.

               42

               S tim u svezi, odredbe tih članaka predviđaju da Opći sud nadzire zakonitost akata tijela, ureda i agencija Unije koji proizvode pravne učinke prema trećima, pod uvjetom da su dopušteni, pri čemu posebice uzima u obzir to da se postupci moraju pokrenuti u roku od dva mjeseca, ovisno o slučaju, od objavljivanja akta ili obavješćivanja tužitelja o njoj ili, ako takva objava ili obavijest izostanu, od dana kada je tužitelj saznao za akt. Dopuštenost je jedan od elemenata za ocjenu tužbe koja spada u nadležnost suda, posebice zato što je mora ispitati po službenoj dužnosti, kao što je Sud podsjetio, među ostalim, u rješenju od 26. veljače 1981., Farrall/Komisija (10/81, EU:C:1981:60), ili u presudi od 23. travnja 1986., Les Verts/Parlament (294/83, EU:C:1986:166, t. 19.).

               43

               Doduše, članak 263. stavak 5. UFEU‑a određuje da se aktima o osnivanju tijela, ureda i agencija Unije mogu utvrditi posebni uvjeti i aranžmani u vezi s postupcima koje su fizičke ili pravne osobe pokrenule protiv tih tijela, ureda ili agencija i koji prema njima imaju pravni učinak. Međutim, u ovom slučaju, članak 65. stavak 5. Uredbe br. 207/2009, koji navodi da se tužba protiv odluke žalbenog vijeća podnosi Sudu u roku od dva mjeseca od datuma obavijesti o odluci žalbenog vijeća, u potpunosti je sukladan općem režimu iz članka 263. UFEU‑a glede nadležnosti suda za ocjenjivanje poštovanja roka za podnošenje tužbe.

               44

               S tim u svezi, iz spisa proizlazi da se tužitelj obratio Općem sudu nakon što se upoznao s prvom odlukom i da je taj sud u tom okviru već rješavao pitanje poštovanja roka za podnošenje tužbe koja je podnesena pred njim protiv te odluke. Tužbu je proglasio zakašnjelom i, stoga, nedopuštenom. Budući da je žalba bila podnesena, ta se ocjena po potrebi mogla ponovo izvršiti, ali u svakom slučaju od strane sudova Unije, a ne EUIPO‑a. Čak i ako bi žalbeno vijeće EUIPO‑a prihvatilo zahtjev za povrat u prijašnje stanje, Opći sud ne bi ni u kojem slučaju bio time vezan u ocjeni je li tužba koja je pred njim podnesena protiv prve odluke zakašnjela.

               45

               Dakle, u okolnostima kada sud tužbu podnesenu pred Općim sudom protiv odluke žalbenog vijeća EUIPO‑a može smatrati zakašnjelom ne primjenjuje se članak 81. Uredbe br. 207/2009 o povratu u prijašnje stanje, nego odredbe koje su primjenjive za sud, odnosno, osim članka 263. UFEU‑a, članak 45. stavak 2. Statuta Suda Europske unije, prema kojem „[i]stek roka nema štetan utjecaj na prava zainteresirane stranke ako ona dokaže postojanje nepredvidivih okolnosti ili više sile”.

               46

               Sudski postupak ne dijeli se, osim toga, od početka na dva dijela, kao što je određeno u članku 81. Uredbe br. 207/2009, s jedne strane, podnošenjem tužbe i, s druge strane, podnošenjem zahtjeva za povrat u prijašnje stanje, o kojem bi sud odvojeno odlučivao radi ocjene dopuštenosti tužbe u odnosu na poštovanje roka za podnošenje navedene tužbe. Naime, u okviru samog postupka pokrenutog nakon podnošenja tužbe ispituje se njegova dopuštenost, a tek kad se sudu podnese prigovor nedopuštenosti kojim se traži da odluči u tom pogledu bez raspravljanja o meritumu ili da s tim u svezi po službenoj dužnosti istakne apsolutnu zapreku za vođenje postupka, može odlučiti odvojenom odlukom o dopuštenosti, a zatim o osnovanosti ako utvrdi da je tužba dopuštena.

               47

               Slijedom toga, tužiteljevi argumenti, koji se temelje na razmatranjima o vokabularu i okolnosti da se na EUIPO s različitih osnova odnosi rok za podnošenje tužbe pred Općim sudom, ne mogu se prihvatiti.

               48

               Postupovne odredbe članka 81. Uredbe br. 207/2009 u potpunosti su sukladne tumačenju članaka 256. i 263. UFEU‑a navedenom u točkama 41. do 47. ove presude.

               49

               Naime, članak 81. Uredbe br. 207/2009 sadržava stavak 2. koji navodi da se propuštena radnja mora obaviti u roku za podnošenje zahtjeva za povrat u prijašnje stanja, odnosno u roku od dva mjeseca od prestanka razloga za nepoštovanje roka. Stavak 4. tog članka navodi da „[o] zahtjevu odlučuje odjel koji je nadležan za odlučivanje o propuštenoj radnji”. Propuštena radnja je ona koja se morala obaviti u roku za koji se u zahtjevu traži da ponovno počne teći, a cilj tog zahtjeva je dobiti pravo ili ostvarivati pravno sredstvo.

               50

               U ovom bi se slučaju, glede tužbe pred Općim sudom protiv odluke žalbenog vijeća EUIPO‑a, iako je trebalo primijeniti članak 81. Uredbe br. 207/2009, uzimajući u obzir stavke 2. i 4. tog članka, zahtijevalo da se propuštena radnja, odnosno tužba, obavi u roku od dva mjeseca od prestanka razloga za nepoštovanje roka, zbog kojeg je nije bilo moguće obaviti ranije, i da se u istom roku podnese zahtjev za povrat u prijašnje stanje pred tijelom nadležnim za odlučivanje o toj tužbi, odnosno pred Općim sudom. To nije u skladu s tumačenjem koje želi tužitelj i potvrđuje prije svega da o tome ne bi mogli odlučiti nijedna služba ili odjel EUIPO‑a.

               51

               Nadalje, utvrđenje iz točke 45. ove presude ne može se pobiti činjenicom, koju je tužitelj istaknuo, da članak 81. stavak 5. Uredbe br. 207/2009, koji predviđa iznimke od primjene tog članka za određene rokove u svezi s postupcima pred EUIPO‑om, ne spominje rok za podnošenje tužbe pred Općim sudom naveden u članku 65. te uredbe. To nepostojanje moguće je objasniti time da se članak 81. Uredbe br. 207/2009 ne primjenjuje u cjelini na postupke pred sudom Unije. Doduše, kao što također ističe tužitelj, članak 82. te uredbe, naslovljen „Nastavak postupka”, koji se odnosi na druge slučajeve nepoštovanja rokova „koji se odnose na” EUIPO, a koje je moguće ispraviti, spominje, naprotiv, u svojem stavku 2., među odredbama koje predviđaju rok, a isključene su iz njegova područja primjene, članak 65. te uredbe. Međutim, taj nesklad u predstavljanju odredaba članaka 81. i 82. Uredbe br. 207/2009 ne sprječava, naprotiv, da se primijeti da se u obje vrste situacija odredbe koje u svezi s rokovima „koji se odnose na” EUIPO ne mogu odnositi na rokove za podnošenje tužbe pred sudom Unije.

               52

               Žalbeno vijeće se, dakle, ispravno proglasilo nenadležnim, nakon što je to učinilo tajništvo žalbenih vijeća, za ispitivanje zahtjeva za povrat u prijašnje stanje koji je podnio tužitelj te treći tužbeni razlog stoga treba odbiti.

         Preostali žalbeni razlozi

               53

               Utvrđenje iz točke 52. ove presude dostatno je za odbijanje tužbe, uključujući i zahtjev u svezi s vraćanjem predmeta EUIPO‑u na odlučivanje, a da nije potrebno ispitati dva preostala tužbena razloga koje je istaknuo tužitelj, koji su bespredmetni jer ne bi mogli, pod pretpostavkom da su osnovani, dovesti do poništenja pobijanog akta.

               54

               Naime, žalbeno vijeće odbilo je prigovor protiv dopisa tajništva žalbenih vijeća od 29. kolovoza 2014. kao nedopušten. S tim u svezi, dovoljno je da je jedan od razloga nedopuštenosti koje je navelo žalbeno vijeće osnovan, kao što je utvrđeno u točki 52. ove presude, da se ovu tužbu protiv pobijane odluke ne može prihvatiti (vidjeti, po analogiji, glede više razloga koji utemeljuju odluku Komisije, presude od 6. studenog 1990., Italija/Komisija, C‑86/89, EU:C:1990:373, t. 20., i od 14. prosinca 2005.General Electric/Komisija, T‑210/01, EU:T:2005:456, t. 42. i 43., ili, glede više razloga nezakonitosti koje je naveo Opći sud, presudu od 18. ožujka 1993., Parlament/Frederiksen, C‑35/92 P, EU:C:1993:104, t. 31., ili pak, glede više razloga za odbijanje tužbe od strane Općeg suda, rješenje od 24. siječnja 1994., Boessen/EGSO, C‑275/93 P, EU:C:1994:20, t. 25. i 26.).

               55

               Posebice, glede drugog tužiteljeva tužbenog razloga, prema kojem je žalbeno vijeće povrijedilo članak 65. stavak 5. Uredbe br. 207/2009 potvrdivši da je 20. prosinca 2013. datum dostave prve odluke koji treba uzeti u obzir za izračun roka za podnošenje tužbe pred Općim sudom, EUIPO u biti ispravno tvrdi da je taj tužbeni razlog bespredmetan u odnosu na rasuđivanje žalbenog vijeća koje je dovelo do odbacivanja zahtjeva za povrat u prijašnje stanje kao nedopuštenog.

         Troškovi

               56

               Sukladno članku 134. stavku 1. Poslovnika Općeg suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da tužitelj nije uspio u postupku, treba mu naložiti da snosi troškove, sukladno zahtjevu EUIPO‑a.

               Slijedom navedenoga,
               OPĆI SUD (drugo vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Tužba se odbija.

                           2.

                           Društvu Monster Energy Company nalaže se snošenje troškova.

                           Martins Ribeiro

                           Gervasoni

                           Madise

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 8. lipnja 2016.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


Presuda Suda (veliko vijeće) od 20. siječnja 2009.#Gerhard Schultz-Hoff protiv Deutsche Rentenversicherung Bund (C-350/06) i Stringer i drugi protiv Her Majesty's Revenue and Customs (C-520/06).#Zahtjevi za prethodnu odluku: Landesarbeitsgericht Düsseldorf (C-350/06) - Njemačka i House of Lords (C-520/06) - Ujedinjena Kraljevina.#Direktiva 2003/88/EZ.#Spojeni predmeti C-350/06 i C-520/06.


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 21. srpnja 2016.#Staatssecretaris van Financiën protiv Argos Supply Trading BV.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Hoge Raad der Nederlanden.#Zahtjev za prethodnu odluku – Carinska unija – Zajednička carinska tarifa – Carinski postupci s gospodarskim učinkom – Vanjska proizvodnja – Uredba (EEZ) br. 2913/92 – Članak 148. točka (c) – Izdavanje odobrenja – Gospodarski uvjeti – Izostanak ozbiljnog ugrožavanja osnovnih interesa proizvođača iz Zajednice – Pojam ‚proizvođači iz Zajednice’.#Predmet C-4/15.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      21. srpnja 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Carinska unija — Zajednička carinska tarifa — Carinski postupci s gospodarskim učinkom — Vanjska proizvodnja — Uredba (EEZ) br. 2913/92 — Članak 148. točka (c) — Izdavanje odobrenja — Gospodarski uvjeti — Izostanak ozbiljnog ugrožavanja osnovnih interesa proizvođača iz Zajednice — Pojam ‚proizvođači iz Zajednice’“
      U predmetu C‑4/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske), odlukom od 19. prosinca 2014., koju je Sud zaprimio 12. siječnja 2015., u postupku

         Staatssecretaris van Financiën

      protiv

         Argos Supply Trading BV,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, C. Lycourgos, E. Juhász, C. Vajda i K. Jürimäe (izvjestiteljica), suci,
      nezavisni odvjetnik: H. Saugmandsgaard Øe,
      tajnik: I. Illéssy, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 13. siječnja 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Argos Supply Trading BV, J. A. G. Winkels i O. R. L. Gemin, belastingadviseurs,

               —

               za nizozemsku vladu, M. Bulterman i B. Koopman, u svojstvu agenata,

               —

               za vladu Helenske Republike, K. Nasopoulou i K. Karavasili, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, L. Grønfeldt kao i H. Kranenborg i A. Lewis, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 7. travnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 148. točke (c) Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice (SL 1992., L 302, str. 19.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 2., str. 110.; u daljnjem tekstu: Carinski zakonik).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Staatssecretarisa van Financiën (državni tajnik za financije, Nizozemska) i društva Argos Supply Trading BV (u daljnjem tekstu: Argos) u vezi s odbijanjem nizozemskih carinskih tijela zahtjeva za odobrenje uporabe postupka vanjske proizvodnje koji je podnijelo to društvo.

         Pravni okvir

         Uredba (EEZ) br. 2473/86

               3

               Uredba Vijeća (EEZ) br. 2473/86 od 24. srpnja 1986. o olakšicama kod postupka vanjske proizvodnje i o sustavu standardne zamjene (SL 1986., L 212, str. 1.) [neslužbeni prijevod] sadržavala je odredbe primjenjive na taj carinski postupak do stupanja na snagu Carinskog zakonika. Prva uvodna izjava te uredbe glasila je:
               „budući da u okviru međunarodne podjele rada brojni poduzetnici sa sjedištem u Zajednici koriste postupak vanjske proizvodnje, to jest, izvoz robe radi njezina ponovnog uvoza nakon prerade, obrade ili popravka; budući da je korištenje tog postupka opravdano iz gospodarskih ili tehničkih razloga”. [neslužbeni prijevod]

         Carinski zakonik

               4

               Od 1. svibnja 2016. Uredba (EU) br. 952/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 9. listopada 2013. o Carinskom zakoniku Unije (SL 2013., L 269, str. 1. i ispravak SL 2013., L 287, str. 90.) zamijenila je Carinski zakonik. Međutim, uzimajući u obzir vrijeme nastanka činjenica u glavnom postupku, Carinski zakonik i dalje se primjenjuje na ovaj predmet.

               5

               Treća i četvrta uvodna izjava Carinskog zakonika glasile su:
               „budući da Zakonik, temeljen na konceptu unutarnjeg tržišta, mora sadržavati opća pravila i postupke koji osiguravaju provedbu carinske tarife i ostalih mjera uvedenih na razini Zajednice u vezi s trgovinom robe između [Europske unije] i trećih zemalja; budući da on mora obuhvatiti, među ostalim, provedbu mjera zajedničke poljoprivredne i trgovinske politike, uzimajući u obzir zahtjeve tih zajedničkih politika;
               budući da bi se pokazalo preporučljivim navesti da se ovaj Zakonik primjenjuje ne dovodeći u pitanje posebne odredbe propisane u drugim područjima; budući da ta posebna pravila mogu postojati ili mogu biti uvedena u okviru, između ostaloga, propisa koji se odnose na poljoprivredu, statistiku, trgovinsku politiku ili vlastita sredstva.”

               6

               Članak 84. Carinskog zakonika određivao je da kad se koristi izraz „carinski postupak s gospodarskim učinkom” u člancima 85. do 90. tog zakonika, to podrazumijeva, osobito, preradu pod carinom i vanjsku proizvodnju.

               7

               U skladu s člankom 85. navedenog zakonika, upotreba svakog carinskog postupka s gospodarskim učinkom uvjetovana je odobrenjem koje izdaju carinska tijela.

               8

               Članak 133. istog zakonika određivao je:
               „Odobrenje [za preradu pod carinom] se izdaje samo:
               [...]

                        (e)

                        ako su ispunjeni nužni uvjeti da uporaba tog postupka pomaže stvaranju ili održavanju prerađivačke djelatnosti u [Uniji], a ne ugrožava bitne [osnovne] interese proizvođača slične robe u Zajednici (gospodarski uvjeti). [...]”

               9

               Članak 145. Carinskog zakonika predviđao je:
               „1.   [...] [p]ostupak vanjske proizvodnje odobrava se za robu Zajednice koja se privremeno izvozi iz carinskog područja [Unije] radi određenih proizvodnih radnji, a proizvodi koji nastanu tim radnjama mogu se pustiti u slobodni promet s potpunim ili djelomičnim oslobođenjem od uvoznih carina.
               [...]
               3.   Primjenjuju se sljedeće definicije:

                        (a)

                        ‚privremeno izvezena roba’ znači roba stavljena u postupak vanjske proizvodnje;

                        (b)

                        ‚proizvodne radnje’ znači radnje navedene u članku 114. stavku 2. točki (c), prvoj, drugoj i trećoj alineji;

                        (c)

                        ‚dobiveni proizvodi’ znači svi proizvodi nastali proizvodnim radnjama;

                  [...]”

               10

               Članak 148. tog zakonika propisivao je:
               „Odobrenje [za uporabu postupka vanjske proizvodnje] se daje samo:
               [...]

                        (c)

                        ako donošenje odobrenja za uporabu postupka vanjske proizvodnje ozbiljno ne ugrožava osnovne interese proizvođača iz Zajednice (gospodarski uvjeti).”

               11

               Članak 151. stavak 1. navedenog zakonika propisivao je:
               „Potpuno ili djelomično oslobođenje od uvoznih carina koje je propisano člankom 145. utvrđuje se tako da se od iznosa uvoznih carina obračunatog za dobivene proizvode koji se puštaju u slobodni promet odbije iznos uvoznih carina koje bi se obračunavale na isti dan za privremeno izvezenu robu ako bi se ona uvozila u carinsko područje [Unije] iz zemlje u kojoj je bila predmet proizvodne radnje ili zemlje u kojoj je bila posljednja radnja.”

         Provedbena uredba

               12

               Uredba Komisije (EEZ) br. 2454/93 od 2. srpnja 1993. o utvrđivanju odredaba za provedbu Uredbe br. 2913/92 (SL 1993., L 253, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 1., str. 3.) stavljena je izvan snage Provedbenom uredbom Komisije (EU) br. 2016/481 od 1. travnja 2016. (SL 2016., L 87, str. 24.) s učinkom od 1. svibnja 2016. Međutim, uzimajući u obzir vrijeme nastanka činjenica u glavnom postupku, Uredba br. 2454/93, kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 993/2001 od 4. svibnja 2001. (SL 2001., L 141, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 12., str. 37.; u daljnjem tekstu: Provedbena uredba), i dalje se primjenjuje na navedeni predmet.

               13

               Poglavlje 6. glave III. Provedbene uredbe, naslovljeno „Carinski postupci s gospodarskim učinkom”, odnosilo se na postupak vanjske proizvodnje. U tom poglavlju članak 585. te uredbe propisivao je:
               „1.   Ako nema naznaka suprotnog, smatra se da bitni [osnovni] interesi proizvođača Zajednice nisu ozbiljno povrijeđeni.
               [...]”

         Kombinirana nomenklatura

               14

               Kombinirana nomenklatura iz Priloga I. Uredbi Vijeća (EEZ) br. 2658/87 od 23. srpnja 1987. o tarifnoj i statističkoj nomenklaturi i o Zajedničkoj carinskoj tarifi (SL 1987., L 256, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 12., str. 3.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 1214/2007 od 20. rujna 2007. (SL 2007., L 286, str. 1.), sadržava poglavlje 22. naslovljeno „Pića, alkoholi i ocat”. To poglavlje, među ostalim, uključuje podbroj 2207 10 00 pod nazivom „Nedenaturirani etilni alkohol s volumnim udjelom alkohola od 80 % vol ili većim”. Na robu razvrstanu pod taj tarifni broj plaćaju se carine u visini od 19, 2 eura po hektolitru, jednake davanju od otprilike 40 % ad valorem.

               15

               Podbroj 3824 90 97 pod naslovom „ostalo” nalazi se u Poglavlju 38. te kombinirane nomenklature, naslovljenom „Razni kemijski proizvodi”. Carine koje se plaćaju na robu iz tog podbroja iznose 6,5 % ad valorem.

               16

               U skladu s podbrojevima 2710 11 25 do 2710 11 90 iz Poglavlja 27. navedene kombinirane nomenklature, naslovljenog „Mineralna goriva, mineralna ulja i proizvodi njihove destilacije; bitumenske tvari; mineralni voskovi”, na svu robu obuhvaćenu nazivom „motorni benzin” plaća se davanje u visini od 4,7 % ad valorem.

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               17

               Dana 30. lipnja 2008. društvo Argos nizozemskim je carinskim tijelima podnijelo zahtjev za izdavanje odobrenja upotrebe postupka vanjske proizvodnje na temelju članka 85. Carinskog zakonika. To je društvo benzin podrijetlom iz Zajednice, namijenjen izvozu radi njegova miješanja s bioetanolom podrijetlom iz treće države a koji nije bio pušten u slobodni promet u Uniji, namjeravalo staviti u taj postupak. Tim je miješanjem, s omjerom od 15 jedinica benzina za 85 jedinica bioetanola, Argos dobio etanol 85 (u daljnjem tekstu: E 85), biogorivo koje se može koristiti u nekim prilagođenim vozilima, tzv. vozilima na „prilagodljivu vrstu goriva”.

               18

               Iz tog je zahtjeva proizlazilo da je društvo Argos to miješanje namjeravalo izvršiti na otvorenom moru. Benzin i bioetanol su u nizozemskoj luci ukrcani na brod u dva spremnika odvojena pregradom. Nakon što je navedeni brod isplovio, i onog trenutka kad je napustio teritorijalne vode Unije, ta je pregrada podignuta kako bi se ta dva sastojka pomiješala, pri čemu je učinak valova pospješivao taj proces. Brod se potom vratio u Nizozemsku.

               19

               Tako dobiveni E 85 potom je deklariran carini radi njegova puštanja u slobodni promet u Uniji te je za njega naplaćena carina za taj proizvod u visini od 6,5 % ad valorem. U tom kontekstu, primjenom postupka vanjske proizvodnje društvo Argos imalo je pravo na smanjenje te carine u iznosu jednakom carini po stopi od 4,7 % ad valorem, koja se na isti dan naplaćivala na benzin podrijetlom iz Zajednice da ga se uvezlo i stavilo u slobodni promet u Uniji iz mjesta u kojem je bio pomiješan.

               20

               Nizozemska carinska tijela su zahtjev društva Argos dostavila Europskoj komisiji kako bi ispitala jesu li bili ispunjeni gospodarski uvjeti iz članka 148. točke (c) Carinskog zakonika, o čijem ispunjenju ovisi dodjela odobrenja za upotrebu postupka vanjske proizvodnje. Komisija je, zatim, od Odbora za Carinski zakonik (u daljnjem tekstu: Odbor) zatražila mišljenje o tom zahtjevu.

               21

               Odbor je smatrao da društvu Argos treba odbiti upotrebu tog postupka zato što nisu bili ispunjeni navedeni uvjeti. Svoju odluku temeljio je na argumentima Komisije iznesenima na sastanku Odbora održanom 11. studenoga 2009. Ta je institucija na tom sastanku istaknula da bi uvoz velike količine E 85 u Uniju ozbiljno ugrozio osnovne interese proizvođača bioetanola iz Zajednice. Naime, uvezeni E 85 izravno bi konkurirao bioetanolu iz Zajednice s obzirom na to da se E 85 uglavnom sastoji od bioetanola. Po mišljenju Komisije, industrija bioetanola u Zajednici suočena je s prekapacitiranošću.

               22

               Odlukom od 13. travnja 2010. nizozemska carinska tijela su, pozivajući se na te argumente, odbila zahtjev društva Argos. To je društvo zatim Rechtbanku Haarlem (Sud u Haarlemu, Nizozemska) podnijelo tužbu protiv odluke kojom je odbijen njegov zahtjev. Taj sud nije prihvatio njegovu tužbu.

               23

               Društvo Argos je protiv odluke Rechtbanka Haarlem (Sud u Haarlemu) podnijelo žalbu Gerechtshofu te Amsterdam (Žalbeni sud u Amsterdamu, Nizozemska). Odlukom od 3. listopada 2013. potonji je sud ukinuo prvostupanjsku odluku smatrajući, među ostalim, da, kako bi se utvrdilo jesu li u ovom slučaju ispunjeni gospodarski uvjeti kojima podliježe upotreba postupka vanjske proizvodnje, treba provjeriti je li prerada benzina podrijetlom iz Zajednice u E 85 u postupku vanjske proizvodnje dovela do ugrožavanja, ne osnovnih interesa proizvođača bioetanola iz Zajednice, već interesa proizvođača E 85 iz Zajednice. Po mišljenju navedenog suda, budući da nizozemska carinska tijela nisu raspolagala dokazima iz kojih proizlazi da bi odobrenje za upotrebu zahtijevanog postupka dovelo do ugrožavanja interesa potonjih proizvođača, morala su smatrati da su navedeni gospodarski uvjeti ispunjeni, u skladu s pretpostavkom propisanom člankom 585. stavkom 1. Provedbene uredbe. Državni tajnik za financije zatim je podnio žalbu u kasacijskom postupku Hoge Raadu der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske).

               24

               Taj sud smatra da ishod tog žalbenog postupka ovisi o tumačenju pojma „proizvođači iz Zajednice” iz članka 148. točke (c) Carinskog zakonika i, konkretnije, pitanju može li taj pojam uključivati proizvođače bioetanola iz Zajednice.

               25

               Navedeni sud, osobito, gaji sumnju u pogledu pitanja treba li, po analogiji, odgovor koji je Sud dao u presudi od 11. svibnja 2006., Friesland Coberco Dairy Foods (C‑11/05, EU:C:2006:312), u pogledu postupka prerade pod carinom, primijeniti na postupak vanjske proizvodnje. Iz te presude proizlazi da kod ispitivanja poštovanja gospodarskih uvjeta kojima podliježe korištenje potonjeg postupka treba uzeti u obzir kako gospodarske interese proizvođača iz Zajednice finalnog proizvoda dobivenog nakon proizvodnje tako i interese proizvođača sirovina iz Zajednice korištenih u toj preradi.

               26

               U tim je okolnostima Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li pojam ‚proizvođači iz Zajednice’ iz članka 148. točke (c) Carinskog zakonika u okviru ispitivanja gospodarskih uvjeta za postupak vanjske proizvodnje tumačiti tako da obuhvaća i proizvođače sirovina ili poluproizvoda unutar Zajednice koji su istovjetni onima koji se proizvode u okviru proizvodne radnje kao roba koja nije roba Zajednice?”

         O prethodnom pitanju

         Uvodna očitovanja

               27

               Kao prvo, Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske) naveo je u svojoj odluci kojom se upućuje prethodno pitanje da u činjeničnim okolnostima iz glavnog postupka, kako ih je utvrdio Gerechtshof te Amsterdam (Žalbeni sud u Amsterdamu), ni iz jednog dokaza ne proizlazi da bi odobrenje za upotrebu postupka vanjske proizvodnje koje je zatražilo društvo Argos ugrožavalo osnovne interese proizvođača E 85 iz Zajednice.

               28

               Međutim, Komisija osporava tu premisu i, u biti, tvrdi da upotreba tog postupka ugrožava kako osnovne interese proizvođača bioetanola iz Zajednice tako i osnovne interese proizvođača E 85 iz Zajednice. To, osobito, proizlazi iz zapisnika sa sastanka Odbora od 11. studenoga 2009., spomenutog u točki 21. ove presude. Po mišljenju Komisije, u slučaju da se prihvati da bi odobrenje za upotrebu navedenog postupka ugrožavalo i osnovne interese proizvođača E 85 iz Zajednice, prethodno pitanje bilo bi bespredmetno.

               29

               Budući da Komisija namjerava dovesti u pitanje činjenični kontekst iz glavnog predmeta kakav proizlazi iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, treba podsjetiti da u kontekstu postupka iz članka 267. UFEU‑a, koji se temelji na jasnom razgraničenju funkcija nacionalnih sudova i Suda, ocjena činjenica predmeta u nadležnosti je nacionalnog suca. Stoga je Sud jedini ovlašten očitovati se o tumačenju ili o valjanosti propisa Unije polazeći od činjenica koje mu predstavi nacionalni sud (vidjeti, osobito, presudu od 16. srpnja 1998., Dumon i Froment, C‑235/95, EU:C:1998:365, t. 25. kao i navedenu sudsku praksu).

               30

               Stoga nije na Sudu da ocijeni bi li, u glavnom predmetu, odobrenje za upotrebu postupka vanjske proizvodnje koje je zatražilo društvo Argos ugrozilo osnovne interese proizvođača E 85 iz Zajednice. S druge strane, na Sudu je da odgovori na pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev polazeći od pretpostavke koju je potonji postavio, prema kojoj interesi proizvođača nisu ugroženi.

               31

               Kao drugo, kad je riječ o argumentu helenske vlade da se postupak vanjske proizvodnje ne primjenjuje na izvođenje proizvodnih radnji koje se odvijaju na otvorenom moru, budući da se člankom 151. stavkom 1. Carinskog zakonika zahtijeva da se izvođenje takvih radnji odvija u konkretnoj „zemlji”, treba istaknuti, poput nezavisnog odvjetnika u točkama 46. do 49. njegova mišljenja, da se, osobito uzimajući u obzir tekst članka 145. tog zakonika, taj postupak može primijeniti s obzirom na to da se izvođenje navedenih radnji odvija izvan carinskog područja Unije. Stoga okolnost da su se u glavnom predmetu radnje koje je planiralo društvo Argos morale izvoditi na otvorenom moru ne može spriječiti primjenu odredaba Carinskog zakonika koje se odnose na taj carinski postupak s gospodarskim učinkom.

         Meritum

               32

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 148. točku (c) Carinskog zakonika tumačiti na način da, u okviru zahtjeva za odobrenje upotrebe postupka vanjske proizvodnje, kako bi se ispitalo jesu li ispunjeni gospodarski uvjeti kojima podliježe ta upotreba, treba uzeti u obzir ne samo osnovne interese proizvođača iz Zajednice proizvoda sličnih finalnom proizvodu koji nastane iz planiranih proizvodnih radnji, već i one proizvođača iz Zajednice proizvoda sličnih sirovinama ili poluproizvodima podrijetlom izvan Zajednice namijenjenih miješanju s robom Zajednice koja se privremeno izvozi za vrijeme tih radnji.

               33

               Po mišljenju tog suda, osobito treba utvrditi je li odgovor koji je Sud dao u presudi od 11. svibnja 2006., Friesland Coberco Dairy Foods (C‑11/05, EU:C:2006:312, t. 52.), kad je riječ o postupku prerade pod carinom, primjenjiv na postupak vanjske proizvodnje. Sud je u toj presudi, naime, presudio da u okviru ispitivanja gospodarskih uvjeta propisanih člankom 133. točkom (e) Carinskog zakonika, da bi se upotrijebila prerada pod carinom, treba uzeti u obzir ne samo tržište finalnih proizvoda već i gospodarsku situaciju na tržištu sirovina koje se koriste za proizvodnju navedenih proizvoda.

               34

               U tom pogledu valja primijetiti da su, kao što proizlazi iz članka 84. Carinskog zakonika, i vanjska proizvodnja i prerada pod carinom carinski postupci s gospodarskim učinkom. Upotreba jednog ili drugog od tih postupaka, u skladu s člankom 85. tog zakonika, ovisi o izdavanju odobrenja koje izdaju carinska tijela. Za oba ta postupka izdavanje odobrenja uvjetovano je takozvanim „gospodarskim” uvjetima, propisanima, kad je riječ o preradi pod carinom, člankom 133. točkom (e) navedenog zakonika, a kad je riječ o vanjskoj proizvodnji, člankom 148. točkom (c) istog zakonika.

               35

               Međutim, navedeni gospodarski uvjeti različito su formulirani ovisno o konkretnom postupku. Naime, člankom 148. točkom (c) Carinskog zakonika određeno je da se odobrenje za uporabu postupka vanjske proizvodnje daje samo ako donošenje odobrenja za uporabu postupka vanjske proizvodnje ozbiljno ne ugrožava osnovne interese proizvođača iz Zajednice. Člankom 133. točkom (e) tog zakonika propisano je pak da se odobrenje za preradu pod carinom izdaje samo ako su ispunjeni nužni uvjeti da uporaba tog postupka pomaže stvaranju ili održavanju prerađivačke djelatnosti u Zajednici, a ne ugrožava bitne interese proizvođača slične robe u Zajednici.

               36

               Osobito, uporaba pojma „proizvođači” u članku 148. točki (c) Carinskog zakonika upućuje na to da se, radi ispitivanja jesu li ispunjeni gospodarski uvjeti kojima podliježe upotreba postupka vanjske proizvodnje, isključivo treba koncentrirati na osnovne interese proizvođača koji u Uniji obavljaju proizvodne radnje, s obzirom na to da navedeni uvjeti tako imaju uži doseg od onih koji se odnose na preradu pod carinom, kako ih je tumačio Sud u presudi od 11. svibnja 2006., Friesland Coberco Dairy Foods (C‑11/05, EU:C:2006:312).

               37

               Međutim, tekst članka 148. točke (c) Carinskog zakonika nije nedvosmislen. Naime, u njemu se ne precizira ni predmetno tržište na koje utječu djelatnosti navedenih „proizvođača” ni specifični čimbenici koje treba uzeti u obzir kako bi se ispitalo eventualno ugrožavanje njihovih osnovnih interesa. Shodno tomu, tu odredbu treba tumačiti u svjetlu opće strukture i svrhe postupka vanjske proizvodnje (vidjeti u tom smislu presude od 19. lipnja 1980., Roudolff, 803/79, EU:C:1980:166, t. 7. i od 11. svibnja 2006., Friesland Coberco Dairy Foods, C‑11/05, EU:C:2006:312, t. 47.).

               38

               U tom pogledu iz članka 145. Carinskog zakonika proizlazi da se postupak vanjske proizvodnje odobrava za robu Zajednice koja se privremeno izvozi iz carinskog područja Unije radi određenih proizvodnih radnji, a proizvodi koji nastanu tim radnjama, pod nazivom „dobiveni proizvodi”, mogu se pustiti u slobodni promet s potpunim ili djelomičnim oslobođenjem od uvoznih carina. Konkretnije, na temelju članka 151. stavka 1. tog zakonika, korištenje navedenog postupka uključuje odbitak uvoznih carina na navedene dobivene proizvode od iznosa jednakog uvoznim carinama koje bi se obračunavale na isti dan na privremeno izvezenu robu ako bi se ona uvozila u carinsko područje Unije iz zemlje u kojoj je bila predmet proizvodne radnje ili zemlje u kojoj je bila posljednja proizvodna radnja.

               39

               Takav postupak opravdava njegova svrha, to jest, izbjegavanje carinjenja robe izvezene radi proizvodnje u trenutku njezina ponovnog uvoza na područje Unije (vidjeti u tom smislu presude od 17. srpnja 1997., Wacker Werke, C‑142/96, EU:C:1997:386, t. 21. i od 2. listopada 2003., GEFCO, C‑411/01, EU:C:2003:536, t. 51.). U tom pogledu, iz prve uvodne izjave Uredbe br. 2473/86 proizlazi da je zakonodavac uvođenjem tog postupka namjeravao uzeti u obzir činjenicu da poduzetnici iz Unije, zbog gospodarskih ili tehničkih razloga, često obavljaju proizvodne radnje na državnom području treće države prije ponovnog uvoza tako proizvedene robe u Uniju.

               40

               Iz toga slijedi da je glavni cilj takvog carinskog postupka s gospodarskim učinkom neutralizirati, kao što je istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 67. svojega mišljenja, neke posljedice koje se smatraju štetnima za industriju Unije, koje proizlaze iz primjene zajedničkih postupaka uvoza i izvoza.

               41

               U tom kontekstu, svrha gospodarskih uvjeta kojima podliježe upotreba postupka vanjske proizvodnje iz članka 148. točke (c) Carinskog zakonika jest omogućiti carinskim tijelima da ispitaju je li upotreba vanjske proizvodnje uglavnom korisna za navedenu industriju, vodeći računa o tome da prednosti koje gospodarski subjekt ima od korištenja navedenog postupka nemaju s druge strane znatne negativne posljedice za druge proizvođače iz Unije. Navedene gospodarske uvjete stoga treba tumačiti na način koji carinskim tijelima omogućuje da u potpunosti uzmu u obzir takve sukobe interesa unutar industrije Unije (vidjeti po analogiji presudu od 11. svibnja 2006., Friesland Coberco Dairy Foods, C‑11/05, EU:C:2006:312, t. 49. i 50.).

               42

               Kad je riječ o tim sukobima interesa, treba utvrditi da potičući premještanje proizvodnih radnji za robu Zajednice izvan Unije, korištenje postupka vanjske proizvodnje odobrenog gospodarskom subjektu Zajednice u prvom redu može utjecati na osnovne interese proizvođača koji u Uniji obavljaju slične proizvodne radnje, to jest proizvođača proizvoda sličnih onom koji nastane iz vanjske proizvodnje.

               43

               Međutim, u okolnostima poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku u kojima proizvodna radnja koju je namjeravalo provesti društvo Argos uključuje miješanje s privremeno izvezenom robom Zajednice znatne količine sirovine koja nije iz Zajednice, to jest bioetanola, u kojima su carine na tu sirovinu, u visini od otprilike 40 % ad valorem, znatno više od onih koje bi se plaćale na dobiveni proizvod po završetku te radnje, s obzirom na to da su carine na E 85 u visini od 6,5 % ad valorem, treba utvrditi da upotreba postupka vanjske proizvodnje također može ozbiljno ugroziti osnovne interese proizvođača koji u Uniji proizvode navedenu sirovinu.

               44

               Naime, obavljanje te iste proizvodne radnje izvan Unije omogućilo bi društvu kao što je društvo Argos da u Uniju uveze dio koji odgovara toj istoj sirovini izbjegavajući plaćanje carina koje se na nju primjenjuju a kojima je svrha upravo zaštititi navedene proizvođače iz Zajednice od takvog uvoza. U toj situaciji, korištenje postupka vanjske proizvodnje pružilo bi dodatnu pogodnost gospodarskom subjektu koji ga je zatražio, a koja se sastoji od djelomičnog oslobađanja koje bi ishodio na carine koje se primjenjuju na dobiveni proizvod, čime bi ta vrsta radnji pružala još veće pogodnosti, ali bi ipak bila nepovoljna za interese proizvođača iz Unije.

               45

               Iz prethodno iznesenih čimbenika proizlazi da, u skladu s onim što je Sud presudio u presudi od 11. svibnja 2006., Friesland Coberco Dairy Foods (C‑11/05, EU:C:2006:312), kad je riječ o postupku prerade pod carinom, članak 148. točku (c) Carinskog zakonika treba tumačiti na način da, kako bi se ispitalo ispunjava li zahtjev za upotrebu postupka vanjske proizvodnje gospodarske uvjete kojima podliježe ta upotreba, treba ne samo uzeti u obzir osnovne interese proizvođača iz Zajednice proizvoda sličnih onom koji nastane iz planiranih proizvodnih radnji već i interese onih proizvođača iz Zajednice proizvoda sličnih sirovinama ili poluproizvodima koji nisu iz Zajednice namijenjenih miješanju s robom Zajednice koja se privremeno izvozi za vrijeme tih radnji. Pojam „proizvođači iz Zajednice” iz članka 148. točke (c) Carinskog zakonika stoga treba tumačiti tako da uključuje različite proizvođače iz Zajednice.

               46

               Suprotno onomu što društvo Argos tvrdi pred Sudom, to tumačenje ne dovodi u pitanje navod iz točke 21. presude od 17. srpnja 1997., Wacker Werke (C‑142/96, EU:C:1997:386), da je moguća pojava tarifnih odstupanja čija bi posljedica bila davanje prednosti u pogledu carina gospodarskom subjektu koji zahtijeva upotrebu postupka vanjske proizvodnje rizik svojstven sustavu uvedenom tim postupkom.

               47

               Naime, predmet u kojem je donesena ta presuda odnosio se na pitanje je li u skladu sa sustavom vanjske proizvodnje to da su, u tom predmetu, carine na robu koja se privremeno izvozi premašile carine na dobivene proizvode tako da je upotreba tog postupka dovela do potpunog oslobađanja od uvoznih carina na potonje proizvode, a ne na, zasebno, pitanje koji se interesi mogu uzeti u obzir prilikom ispitivanja gospodarskih uvjeta kojima podliježe upotreba navedenog postupka. Stoga u navedenoj presudi sud nije odlučio o pitanju mogu li se posljedice tarifnih odstupanja razmotriti u okviru takvog ispitivanja.

               48

               Naposljetku, tumačenje iz točke 45. ove presude uzima u obzir zahtjeve Zajedničke poljoprivredne politike kako se to zahtijeva trećoj i četvrtoj uvodnoj izjavi Carinskog zakonika (vidjeti, po analogiji, presudu od 11. svibnja 2006., Friesland Coberco Dairy Foods, C‑11/05, EU:C:2006:312, t. 51.). Naime, treba podsjetiti da, kao što proizlazi iz tumačenja članka 38. UFEU‑a u vezi s tarifnim brojevima ex 22.08 i ex.22.09 iz Priloga I. UFEU‑u, proizvodnja bioetanola u Uniji predstavlja poljoprivrednu djelatnost obuhvaćenu tom zajedničkom politikom i koja, u načelu, uživa zaštitu koju pružaju osobito visoke carine koje se primjenjuju na uvoz navedenog proizvoda u Uniju. Dano tumačenje tako osigurava tu zaštitu, isključivanjem mogućnosti da postupak vanjske proizvodnje pogoduje gospodarskom subjektu koji želi izbjeći plaćanje tih istih carina.

               49

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje treba odgovoriti tako da članak 148. točku (c) Carinskog zakonika treba tumačiti na način da, u okviru zahtjeva za odobrenje upotrebe postupka vanjske proizvodnje, kako bi se ispitalo jesu li ispunjeni gospodarski uvjeti kojima podliježe ta upotreba, treba uzeti u obzir ne samo osnovne interese proizvođača iz Zajednice proizvoda sličnih finalnom proizvodu koji nastane iz planiranih proizvodnih radnji već i one proizvođača iz Zajednice proizvoda sličnih sirovinama ili poluproizvodima podrijetlom izvan Zajednice namijenjenih miješanju s robom Zajednice koja se privremeno izvozi za vrijeme tih radnji.

         Troškovi

               50

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                     Članak 148. točku (c) Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice treba tumačiti na način da, u okviru zahtjeva za odobrenje upotrebe postupka vanjske proizvodnje, kako bi se ispitalo jesu li ispunjeni gospodarski uvjeti kojima podliježe ta upotreba, treba uzeti u obzir ne samo osnovne interese proizvođača iz Zajednice proizvoda sličnih finalnom proizvodu koji nastane iz planiranih proizvodnih radnji već i one proizvođača iz Zajednice proizvoda sličnih sirovinama ili poluproizvodima podrijetlom izvan Zajednice namijenjenih miješanju s robom Zajednice koja se privremeno izvozi za vrijeme tih radnji.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


Presuda Suda (prvo vijeće) od 25. srpnja 2008. # Komisija Europskih zajednica protiv Talijanske Republike. # Povreda obveze države članice - Direktiva 92/57/EEZ. # Predmet C-504/06.


title: Presuda Suda od 19. lipnja 1990. # The Queen protiv Secretary of State for Transport, ex parte: Factortame Ltd i dr. # Zahtjev za prethodnu odluku: House of Lords - Ujedinjena Kraljevina. # Predmet C-213/89.

text:
PRESUDA SUDA19. lipnja 1990.(*)„Zahtjev za prethodnu odluku – Privremena mjera – Određivanje privremene mjere od strane nacionalnog suda“U predmetu C‑213/89,povodom
 zahtjeva koji je na temelju članka 177. Ugovora o EEZ-u Sudu uputio
House of Lords, s ciljem da u sporu koji se vodi pred tim sudom između The QueeniSecretary of State for Transport, ex parte: Factortame Ltd i dr., pribavi
 prethodnu odluku o tumačenju prava Zajednice u vezi s opsegom ovlasti
nacionalnih sudova u određivanju privremenih mjera kada su u pitanju
prava koja dodjeljuje pravo Zajednice,SUD,u
 sastavu: O. Due, predsjednik, sir Gordon Slynn, C. N. Kakouris, F. A.
Schockweiler, M. Zuleeg, predsjednici vijeća, G. F. Mancini, R. Joliet,
J. C. Moitinho de Almeida, G. C. Rodríguez Iglesias, F. Grévisse, M.
Díez de Velasco, suci,nezavisni odvjetnik: G. Tesauro,tajnik: H. A. Rühl, glavni administrator,uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:–        za vladu Ujedinjene Kraljevine, T. J. G. Pratt, Principal Assistant Tresury Solicitor, u svojstvu agenta, uz asistenciju sira Nicholasa Lyella, QC, Solicitor General, Christophera Bellamyja, QC, i Christophera Vajde, barrister,–        za irsku vladu, Louis J. Dockery, Chief State Solicitor, u svojstvu agenta, uz asistenciju Jamesa O'Reillyja, SC u irskoj odvjetničkoj komori,–        za Factortame Ltd i dr., David Vaughan, QC, Gerald Barling, barrister, David Anderson, barrister, i Stephen Swabey, solicitor u odvjetničkom uredu Thomas Cooper & Stibbard, –        za
 Komisiju, Götz zur Hausen, pravni savjetnik i Peter Oliver, član pravne
 službe Komisije, u svojstvu agenata,uzimajući u obzir izvještaj za raspravu,saslušavši
 usmena očitovanja vlade Ujedinjene Kraljevine, Factortame Ltd i dr.,
Rawlings (Trawling) Ltd, zastupanog po N. Forwoodu, QC, i Komisije na raspravi održanoj 5. travnja 1990.,saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 17. svibnja 1990.donosi sljedećuPresudu1        Presudom
 od 18. svibnja 1989., koju je Sud zaprimio 10. srpnja 1989., House of
Lords je na temelju članka 177. Ugovora o EEZ-u postavio dva prethodna
pitanja koja se odnose na tumačenje prava Zajednice u vezi s opsegom
ovlasti nacionalnih sudova u određivanju privremenih mjera kada su u
pitanju prava koja dodjeljuje pravo Zajednice. 2        Ta
 su pitanja postavljena u okviru spora između Secretary of State for
transport, s jedne strane, i društva Factortame Ltd i drugih društava na
 koje se primjenjuje pravo Ujedinjene Kraljevine, kao i direktora i
dioničara tih društava od kojih su većina španjolski državljani, s druge
 strane (u daljnjem tekstu: tužitelji u glavnom postupku). 3        Iz
 spisa proizlazi da su društva o kojima je riječ vlasnici ili korisnici
ribarskih brodova upisanih u registar britanskih brodova na temelju Merchant Shipping Act 1894
 (Zakon o trgovačkoj plovidbi iz 1894.). Od tih brodova pedeset i tri su
 prvotno registrirana u Španjolskoj i plovila su pod španjolskom
zastavom, ali su potom upisana u britanski registar na različite datume
počevši od 1980. Preostala četrdeset i dva broda oduvijek su
registrirana u Ujedinjenoj Kraljevini, ali su ih kupila društva na
različite datume, uglavnom nakon 1983. 4        Pravni
 režim za registraciju britanskih ribarskih brodova temeljito je
izmijenjen drugim dijelom Merchant Shipping Act 1988 (Zakon o trgovačkoj plovidbi iz 1988., u daljnjem tekstu: Zakon iz 1988.) i Merchant Shipping (Registration of Fishing Vessels) Regulations 1988 (uredbe
 iz 1988. o registraciji ribarskih brodova, u daljnjem tekstu: uredbe iz
 1988.; S. I. 1988., br. 1926). Nesporno je da je Ujedinjena Kraljevina
toj izmjeni pristupila radi dokidanja prakse poznate kao „quota
hopping“, to jest prakse koja se, prema vladi Ujedinjene Kraljevine,
sastoji od toga da brodovi koji plove pod britanskom zastavom, ali koji
nisu izvorno britanski, „otimaju“ ribolovne kvote koje su dodijeljene
Ujedinjenoj Kraljevini. 5        Zakon
 iz 1988. predvidio je osnivanje novog registra u koji se ubuduće moraju
 upisati svi britanski ribarski brodovi, uključujući i one koji su već
upisani u negdašnji opći registar na temelju Zakona o trgovačkoj
plovidbi iz 1894. Međutim, u novi se registar mogu upisati samo oni
ribarski brodovi koji udovoljavaju uvjetima iz članka 14. Zakona iz
1988. 6        U
 stavku 1. tog članka propisuje se da, osim izuzetaka o kojima odlučuje
ministar prometa (Secretary of State for Transport), ribarski brod u novi registar može biti upisan samo: „a) ako je brod u britanskom vlasništvu,b) ako se brodom upravlja i njegova se upotreba vodi i nadzire iz Ujedinjene Kraljevine ic) ako je zakupnik broda, upravitelj broda ili brodar kvalificirana osoba ili društvo“.Sukladno
 stavku 2. istog članka smatra se da je ribarski brod u britanskom
vlasništvu ako je u cijelosti u formalno-pravnom vlasništvu (legal ownership) jedne ili nekoliko kvalificiranih osoba ili društava i u stvarnom vlasništvu (beneficial ownership)
 jednog ili nekoliko kvalificiranih društava ili u najmanje 75 %-tnom
stvarnom vlasništvu jedne ili nekoliko kvalificiranih osoba; stavak 7.
istog članka propisuje da pojam „kvalificirana osoba“ označava osobu
koja je britanski državljanin i koja ima prebivalište i boravište na
području Ujedinjene Kraljevine, a da pojam „kvalificirano društvo“
označava društvo osnovano u Ujedinjenoj Kraljevini koje ondje ima svoje
sjedište, čiji je kapital u najmanje 75 %-tnom vlasništvu jedne ili
nekoliko kvalificiranih osoba ili društava ili najmanje 75 % njegovih
direktora čine kvalificirane osobe.7        Zakon
 i uredbe iz 1988. na snagu su stupili 1. prosinca 1988. Međutim,
sukladno članku 13. zakona valjanost registracija izvršenih tijekom
važenja prethodnog pravnog režima produljena je za prijelazno razdoblje
do 31. ožujka 1989.8        Dana
 4. kolovoza 1989. Komisija je na temelju članka 169. Ugovora o EEZ-u
Sudu podnijela tužbu radi utvrđenja da Ujedinjena Kraljevina, namećući
uvjet državljanstva u članku 14. Zakona iz 1988., nije ispunila obveze
koje ima na temelju članaka 7., 52. i 221. Ugovora o EEZ-u. O navedenoj
se tužbi raspravlja u predmetu broj 246/89, koji je u tijeku. Posebnim
pismenom koje je istog dana podneseno tajniku Suda Komisija je od Suda
zatražila da kao privremenu mjeru odredi odgodu primjene uvjeta
državljanstva u pogledu državljana drugih država članica i ribarskih
brodova koji su do 31. ožujka 1989. ribolovnu djelatnost obavljali pod
britanskom zastavom i na temelju britanske dozvole za ribolov. Rješenjem
 od 10. listopada 1989. (246/89 R, Recueil, str. 3125.)
predsjednik Suda prihvatio je taj zahtjev. Radi izvršavanja tog rješenja
 Ujedinjena Kraljevina donijela je uredbu (Order in Council) o izmjeni članka 14. Zakona iz 1988., koja je na snagu stupila 2. studenoga 1989.9        U
 vrijeme pokretanja postupka koji je prethodio glavnom postupku, 95
ribarskih brodova tužiteljâ u glavnom postupku nije udovoljavalo
najmanje jednom od uvjeta za registraciju predviđenih u članku 14.
Zakona iz 1988. i stoga nije moglo biti registrirano u novom registru. 10      S
 obzirom na to da bi tim brodovima bilo uskraćeno pravo na ribolov
počevši od 1. travnja 1989., predmetna su društva 16. prosinca 1988.
podnijela High Court of Justice, Queen's Bench Division zahtjev
za nadzor zakonitosti osporavajući sukladnost drugog dijela Zakona iz
1988. s pravom Zajednice; također, zatražila su određivanje privremenih
mjera za cjelokupno razdoblje do donošenja konačne odluke o njihovom
zahtjevu za nadzor zakonitosti. 11      Presudom od 10. ožujka 1989. Divisional Court, Queen's Bench Division je:
 i) odlučio prekinuti postupak i na temelju članka 177. Ugovora o EEZ-u
Sudu uputiti zahtjev za prethodnu odluku o pitanjima prava Zajednice
koja su se pojavila tijekom postupka te ii) odredio, kao privremenu
mjeru, suspenziju primjene drugog dijela Zakona i uredbi iz 1988. u
odnosu na tužitelje.12      Dana 13. ožujka 1989. Secretary of State for Transport podnio je žalbu protiv rješenja Divisional Court kojim je određena privremena mjera. Presudom od 22. ožujka 1989. Court of Appeal presudio je da na temelju nacionalnog prava sudovi nisu ovlašteni privremeno odgoditi primjenu zakonâ. Slijedom toga Court of Appeal ukinuo je rješenje Divisional Court. 13      House
 of Lords, pred koji je iznesen spor, donio je prije navedenu presudu od
 18. svibnja 1989. U svojoj je presudi najprije utvrdio da su navodi
tužiteljâ u glavnom postupku o nenadoknadivoj šteti koju bi, u slučaju
uspjeha njihove tužbe u glavnom postupku, pretrpjeli zbog neodređivanja
privremenih mjera, osnovani. Međutim ocijenio je da na temelju
nacionalnog prava britanski sudovi nisu ovlašteni odrediti privremene
mjere u slučaju poput onog u glavnom postupku; preciznije, zapreku
predstavlja staro common law pravilo prema kojemu nije moguće
odrediti nijednu privremenu mjeru protiv Krune, to jest protiv vlade,
zajedno s predmnjevom prema kojoj su nacionalni zakoni sukladni s pravom
 Zajednice toliko dugo dok se ne odluči o njihovoj sukladnosti s tim
pravom. 14      House
 of Lords se potom usmjerio na pitanje jesu li britanski sudovi
ovlašteni, bez obzira na spomenuto pravilo nacionalnog prava, na temelju
 prava Zajednice odrediti privremene mjere protiv Krune.15      Smatrajući
 da se u postupku pojavljuje problem tumačenja prava Zajednice, House of
 Lords je odlučio na temelju članka 177. Ugovora o EEZ-u prekinuti
postupak dok Sud ne odgovori na sljedeća prethodna pitanja:„1. Kada (i)    u
 postupku koji se vodi pred nacionalnim sudom stranka ističe da je
ovlaštenik prava koja u skladu s pravom Zajednice imaju izravan učinak u
 nacionalnom pravu („istaknuta prava“), (ii) primjena izričite nacionalne odredbe automatski tu stranku lišava istaknutih prava,(iii) postoje
 ozbiljni razlozi kako u prilog tako i protiv postojanja istaknutih
prava te je nacionalni sud u skladu s člankom 177. uputio zahtjev za
prethodnu odluku o tome postoje li ta prava,(iv) nacionalno
 pravo predmnijeva da je sporni nacionalni propis sukladan pravu
Zajednice, osim ako i kada se utvrdi njegova nesukladnost, (v)    nacionalni
 sud nije ovlašten odrediti privremene mjere za zaštitu istaknutih prava
 odgađajući primjenu nacionalnog propisa do donošenja prethodne odluke,(vi) bi,
 u slučaju prethodne odluke u korist istaknutih prava, stranka koja je
ovlaštenik tih prava vjerojatno pretrpjela nenadoknadivu štetu ako se ne
 bi odredile privremene mjere za njihovu zaštitu,da li pravo Zajednice(a)      obvezuje nacionalni sud da odredi takvu privremenu zaštitu istaknutih prava ili(b)      ovlašćuje nacionalni sud da odredi takvu privremenu zaštitu istaknutih prava?2.      U
 slučaju negativnog odgovora na pitanje 1 a) i pozitivnog na pitanje 1
b), koje kriterije valja primijeniti prilikom donošenja odluke o tome
treba li odrediti ili odbiti privremene mjere za zaštitu istaknutih
prava?“16      Za
 podrobniji prikaz činjenica u glavnom postupku, tijeka postupka i
očitovanja podnesenih Sudu valja uputiti na izvještaj za raspravu. Ti
dijelovi spisa preneseni su isključivo u mjeri u kojoj je to potrebno za
 ocjenu Suda. 17      Iz
 spisa, posebno iz presude kojom je upućen zahtjev, te iz prije opisanog
 tijeka postupka pred nacionalnim sudovima pred kojima se predmet
prethodno vodio proizlazi da prethodnim pitanjem nacionalni sud u
bitnome želi znati treba li nacionalni sudac koji, prilikom odlučivanja u
 predmetu koji se tiče prava Zajednice, ocijeni da je pravilo
nacionalnog prava jedina prepreka određivanju privremenih mjera, to
pravilo izuzeti iz primjene. 18      S
 ciljem davanja odgovora na to pitanje valja podsjetiti na to da je Sud u
 svojoj presudi od 9. ožujka 1978. Simmenthal (106/77, Recueil, str.
629.) utvrdio da izravno primjenjiva pravna pravila Zajednice „treba u
potpunosti i ujednačeno primjenjivati u svim državama članicama od
trenutka kad stupe na snagu i tako dugo dok su na snazi“ (točka 14.) i
da „na temelju načela nadređenosti prava Zajednice, odredbe Ugovora i
izravno primjenjivih akata institucija samom činjenicom stupanja na
snagu imaju u odnosu na nacionalno pravo država članica takav učinak da …
 čine automatski neprimjenjivom svaku suprotnu im odredbu nacionalnog
prava“ (točka 17.). 19      Prema
 sudskoj praksi Suda na nacionalnim je sudovima da, prilikom primjene
načela suradnje predviđenog u članku 5. Ugovora o EEZ-u, strankama
osiguraju pravnu zaštitu koja proizlazi iz izravnog učinka pravnih
pravila Zajednice (vidjeti, kao najnoviju sudsku praksu, presudu od 10.
srpnja 1980., Ariete, 811/79, Recueil, str. 2545. i presudu Mireco, 826/79, Recueil, str. 2559.). 20      Sud
 je također utvrdio da bi svaka odredba nacionalnog pravnog poretka i
svaka zakonodavna, administrativna ili sudska praksa koja bi umanjivala
učinkovitost prava Zajednice time što uskraćuje sucu nadležnom za
primjenu tog prava ovlast da već u samom trenutku te primjene učini sve
što je nužno da ostavi po strani nacionalne zakonodavne odredbe koje bi
mogle spriječiti puni učinak pravnih pravila Zajednice, bila nespojiva
sa zahtjevima koji čine samu bit prava Zajednice (prije navedena presuda
 od 9. ožujka 1978, Simmenthal, točke 22. i 23.).21      Valja
 dodati da bi puna učinkovitost prava Zajednice jednako tako bila
umanjena ako bi pravilo nacionalnog prava moglo spriječiti suca pred
kojim se vodi spor na koji se primjenjuje pravo Zajednice da odredi
privremene mjere kako bi zajamčio punu učinkovitost buduće sudske odluke
 o postojanju prava istaknutih na temelju prava Zajednice. Iz navedenog
proizlazi da je sudac koji bi u tim okolnostima odredio privremene mjere
 da se tome nije protivilo pravilo nacionalnog prava dužan to pravilo
izuzeti iz primjene. 22      Takvo
 tumačenje potkrepljuje sustav ustanovljen člankom 177. Ugovora o EEZ-u,
 čiji bi učinak bio umanjen kad nacionalni sud koji je prekinuo postupak
 dok Sud ne odgovori na njegovo prethodno pitanje, ne bi mogao odrediti
privremene mjere do donošenja svoje presude nakon odgovora Suda. 23      Posljedično,
 na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da se pravo Zajednice
treba tumačiti na način da je nacionalni sud koji, u sporu koji se pred
njim vodi u pogledu prava Zajednice, ocijeni da je pravilo nacionalnog
prava jedina zapreka određivanju privremenih mjera, dužan to pravilo
izuzeti iz primjene.  Troškovi24      Troškovi
 vlade Ujedinjene Kraljevine, irske vlade i Komisije Europskih
zajednica, koje su Sudu podnijele očitovanja, ne nadoknađuju se. Budući
da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog
postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o
troškovima postupka.  Slijedom navedenog,SUD,odlučujući o pitanju koje je presudom od 18. svibnja 1989. postavio House of Lords, odlučuje: pravo
 Zajednice treba se tumačiti na način da je nacionalni sud koji, u sporu
 koji se pred njim vodi u pogledu prava Zajednice, ocijeni da je pravilo
 nacionalnog prava jedina zapreka određivanju privremenih mjera, dužan
to pravilo izuzeti iz primjene.Due Slynn      KakourisSchockweiler ZuleegManciniJolietMoitinho de AlmeidaRodríguez IglesiasGrévisse Díez de VelascoObjavljeno na javnom ročištu u Luxembourgu dana 19. lipnja 1990.Tajnik:       Predsjednik:J.-G. Giraud       O. Due* Jezik postupka: engleski