title: Presuda Suda (peto vijeće) od 17. rujna 2015.#Total Marketing Services SA protiv Europske komisije.#Žalba – Tržišno natjecanje – Tržište parafinskog voska – Tržište prešanog parafina – Trajanje sudjelovanja u nezakonitom zabranjenom sporazumu – Prestanak sudjelovanja – Prekid sudjelovanja – Nepostojanje dokaza o postojanju tajnih kontakata u određenom razdoblju – Nastavak povrede – Teret dokazivanja – Javno distanciranje – Percepcija ostalih sudionika u zabranjenom sporazumu o namjeri distanciranja – Obveza obrazlaganja – Načela pretpostavke nedužnosti, djelotvorne sudske zaštite i individualizacije kazni.#Predmet C-634/13 P.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑634/13 P,
            povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 26. studenoga 2013.,
            Total Marketing Services SA, pravni sljednik društva Total Raffinage Marketing, koji zastupaju A. Vandencasteele, C. Lemaire i S. Naudin, avocats ,
            žalitelj,
            a druga stranka postupka je:
            Europska komisija,  koju zastupaju P. Van Nuffel i A. Biolan, u svojstvu agenata, uz asistenciju N. Coutrelisa, avocat ,
            tuženik u prvom stupnju,
            SUD (peto vijeće),
            u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, A. Rosas, E. Juhász (izvjestitelj), D. Šváby i A. Prechal, suci,
            nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
            tajnik: V. Tourrès, administrator,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 15. siječnja 2015.,
            saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 26. ožujka 2015.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Svojom žalbom Total Marketing Services SA, pravni sljednik društva Total Raffinage Marketing, prije Total France SA (u daljnjem tekstu: Total France), zahtijeva ukidanje presude Općeg suda Europske unije, Total Raffinage Marketing/Komisija (T‑566/08, EU:T:2013:423, u daljnjem tekstu: pobijana presuda), kojom je taj sud odbio njegovu tužbu kojom traži najprije djelomično poništenje Odluke Komisije C (2008) 5476 final  od 1. listopada 2008. o postupku primjene članka [81. UEZ‑a] i članka 53. Sporazuma o EGP‑u (predmet COMP/39.181 – Vosak za svijeće) (sažetak objavljen u SL 2009., C 295, str. 17., u daljnjem tekstu: sporna odluka) i, podredno, sniženje iznosa novčane kazne koja mu je izrečena.
            Okolnosti spora i sporna odluka
            2. U pobijanoj presudi Opći je sud utvrdio sljedeće:
            „1 [Europska] komisija [spornom] je odlukom utvrdila da su [Total France] i njegovo društvo majka Total SA, koje je njegov stopostotni vlasnik, povrijedili zajedno s drugim poduzetnicima članak 81. stavak 1. UEZ‑a i članak 53. stavak 1. Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru [od 2. svibnja 1992. (JO 1994, L 1, p. 3)] (u daljnjem tekstu: EPG) sudjelujući u zabranjenom sporazumu na tržištu parafinskog voska u EGP‑u i na njemačkom tržištu prešanog parafina.
            2 Adresati [sporne] odluke su, pored [društva Total France] i njegova društva majke Total SA (u daljnjem tekstu pod zajedničkim nazivom: koncern Total ili Total), sljedeća društva: […].
            3 Parafinski vosak proizvodi se u rafinerijama od sirove nafte. Upotrebljava se za proizvodnju proizvoda poput svijeća, kemikalija, guma i automobilskih proizvoda te u industriji kaučuka, ambalaže, ljepila i žvakaćih guma (uvodna izjava 4. [sporne] odluke).
            4 Prešani parafin sirovina je potrebna za proizvodnju parafinskog voska. Nastaje u rafinerijama kao nusproizvod prilikom proizvodnje temeljnih ulja iz sirove nafte. Također se prodaje krajnjim kupcima, primjerice proizvođačima iverice (uvodna izjava 5. [sporne] odluke).
            5 Komisija je započela svoju istragu nakon što ju je [određeno društvo] obavijestilo dopisom od 17. ožujka 2005. o postojanju zabranjenog sporazuma […] (uvodna izjava 72. [sporne] odluke).
            6 Komisija je 28. i 29. travnja 2005. primjenom članka 20. stavka 4. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1/2003 o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima 81. i 82. Ugovora o EZ‑u (SL 2003., L 1, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 165.) provela provjere na terenu u službenim prostorijama […] društva Total [France] (uvodna izjava 75. [sporne] odluke).
            7 Komisija je [adresatima sporne odluke] 29. svibnja 2007., među kojima je društvo Total France, uputila obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama (uvodna izjava 85. [sporne] odluke). Dopisom od 14. kolovoza 2007. društvo Total France je odgovorilo na obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama.
            8 Komisija je 10. i 11. prosinca 2007. sazvala saslušanje na kojemu je sudjelovalo društvo Total France (uvodna izjava 91. [sporne] odluke).
            9 S obzirom na dokaze kojima je raspolagala, Komisija je u [spornoj] odluci smatrala da su adresati, koji čine većinu proizvođača parafinskog voska i prešanog parafina u EGP‑u, sudjelovali u jedinstvenoj, složenoj i trajnoj povredi iz članka 81. UEZ‑a i članka 53. Sporazuma o EGP‑u, koja je pokrivala područje EGP‑a. Ta povreda sastojala se od sporazuma ili usklađenih djelovanja o određivanju cijena i razmjeni i otkrivanju osjetljivih poslovnih informacija o parafinskom vosku (u daljnjem tekstu: glavni dio povrede). Vezano uz […] Total, povreda koja se odnosila na parafinski vosak obuhvaćala je i podjelu kupaca ili tržištâ (u daljnjem tekstu: drugi dio povrede). Osim toga, povreda koju su počinila društva […] Total odnosila se i na prešani parafin koji se prodavao krajnjim kupcima na njemačkom tržištu (u daljnjem tekstu: dio povrede u vezi s „prešanim parafinom“) (uvodne izjave 2., 95. i 328. i članak 1. [sporne] odluke).
            10 Postupanja koja predstavljaju povredu ostvarena su tijekom protutržišnih sastanaka koje su sudionici nazivali „tehničkim sastancima“ ili ponekad sastancima „Blauer Salon“ te tijekom „sastanaka o prešanom parafinu“ osobito posvećenih pitanjima u vezi s prešanim parafinom.
            11 Prema [spornoj] odluci, zaposlenici društva Total France izravno su sudjelovali u povredi tijekom njezina cijelog trajanja. Komisija je stoga smatrala društvo Total France odgovornim za sudjelovanje u zabranjenom sporazumu (uvodne izjave 555. i 556. [sporne] odluke). Osim toga, Total SA je od 1990. do kraja povrede izravno ili neizravno bio vlasnik više od 98 % društva Total France. Komisija je smatrala da se stoga moglo pretpostaviti da je Total SA imao odlučujući utjecaj na ponašanje društva Total France s obzirom na to da su oba društva bila dio istog poduzetnika (uvodne izjave 557. do 559. [sporne] odluke). U odgovoru na postavljeno usmeno pitanje na raspravi o pripisivanju odgovornosti njegovu društvu majci društvo [Total France] uputilo je na sve informacije koje je priopćilo društvo Total SA u povezanom predmetu T‑548/08, Total SA/Komisija, u kojem je presuda bila objavljena taj dan. U navedenom predmetu društvo Total SA je u odgovoru na pisano pitanje Općeg suda pojasnilo da je društvo Total France bilo izravno ili neizravno u njegovu 100 % vlasništvu tijekom spornog razdoblja.
            12 Novčane kazne izrečene u ovom slučaju izračunane su na temelju Smjernica o metodi za utvrđivanje kazni koje se propisuju u skladu s člankom 23. stavkom 2. točkom (a) Uredbe br. 1/2003 […] (u daljnjem tekstu: Smjernice iz 2006.), koje su bile na snazi u trenutku dostave obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama gore u točki 2. navedenim društvima.
            […]
            15 Komisija je primjenom [Smjernica iz 2006.] došla do prilagođenog osnovnog iznosa novčane kazne od 128.163.000 eura.
            16 Budući da se iznos novčane kazne nije smanjio […], prilagođeni osnovni iznos novčane kazne od 128.163.000 eura odgovara ukupnom iznosu novčane kazne (uvodna izjava 785. [sporne] odluke).
            17 [Sporna] odluka sadržava, među ostalim, sljedeće odredbe:
            „ Članak 1.
            Sljedeći poduzetnici povrijedili su članak 81. stavak 1. [UEZ‑a] i, počevši od 1. siječnja 1994., članak 53. Sporazuma o EGP‑u sudjelujući tijekom navedenih razdoblja u trajnom sporazumu i/ili usklađenom djelovanju u sektoru parafinskog voska na zajedničkom tržištu i, od 1. siječnja 1994., u EGP‑u:
            […]
            Total France […]: od 3. rujna 1992. do 28. travnja 2005.; i
            Total SA: od 3. rujna 1992. do 28. travnja 2005.
            Kad je riječ o sljedećim poduzetnicima povreda se također odnosi na prešani parafin koji su u navedenim razdobljima prodavali krajnjim kupcima na njemačkom tržištu:
            Total France […]: od 3. listopada 1997. do 12. svibnja 2004.; i
            Total SA: od 30. listopada 1997. do 12. svibnja 2004.
            […]
            Članak 2.
            Za povrede iz članka 1. određuju se sljedeće novčane kazne:
            […]
            Total France […] solidarno s društvom Total SA: 128.163.000 [eura].
            […]“
            Tužba pred Općim sudom i pobijana presuda
            3. U prilog osnovanosti tužbe, podnesene 17. prosinca 2008., tužitelj je istaknuo jedanaest tužbenih razloga. Dvanaesti tužbeni razlog istaknuo je na raspravi pred Općim sudom. Opći je sud odbio sve tužbene razloge osim osmog, koji se temeljio na nezakonitosti metode izračuna propisane točkom 24. Smjernica iz 2006. Opći je sud smatrao da je Komisija tijekom određivanja koeficijenta množenja koji odražava trajanje sudjelovanja društva Total France u povredi povrijedila načela proporcionalnosti i jednakog postupanja jer je razdoblje sudjelovanja od 7 mjeseci i 28 dana (u pogledu parafinskog voska) i 6 mjeseci i 12 dana (u pogledu prešanog parafina) poistovjetila s razdobljem sudjelovanja od cijele godine. Prema tome, Opći je sud novčanu kaznu žalitelja u ukupnom iznosu od 128.163.000 eura smanjio na 125.459.842 eura. Naprotiv, u presudi Total/Komisija (T‑548/08, EU:T:2013:434) Opći je sud u cijelosti odbio tužbu koju je podnijelo društvo majka Total SA i nije na isti način smanjio njemu izrečenu novčanu kaznu.
            Zahtjevi stranaka
            4. Žalitelj od Suda zahtijeva da:
            – ukine pobijanu presudu jer Opći sud pogrešno nije uvažio prestanak sudjelovanja žalitelja u povredi nakon 12. svibnja 2004.;
            – ukine pobijanu presudu jer Opći sud pogrešno nije uvažio neopravdano različito postupanje između žalitelja i društava Repsol YPF Lubricantes y Especialidades SA, Repsol Petróleo SA i Repsol YPF SA (u daljnjem tekstu: Repsol) u vezi s trajanjem njihova sudjelovanja u povredi;
            – ukine pobijanu presudu jer Opći sud pogrešno nije uvažio prekid sudjelovanja žalitelja u povredi između 26. svibnja 2000. i 27. lipnja 2001.;
            – ukine pobijanu presudu jer Opći sud nije odgovorio na tužbeni razlog koji se odnosi na neispitivanje dokaza o konkurentskom ponašanju žalitelja na tržištu;
            – konačno odluči sukladno članku 61. Statuta Suda Europske unije i, s tog naslova, poništi spornu odluku u dijelu koji se odnosi na žalitelja te, u okviru izvršavanja svoje neograničene nadležnosti, smanji novčanu kaznu izrečenu žalitelju;
            – u slučaju da Sud ne odluči konačno u ovom predmetu, da odluči naknadno o troškovima i da vrati predmet Općem sudu na ponovno suđenje, sukladno presudi Suda;
            – konačno, sukladno članku 69. Poslovnika Suda, naloži Komisiji snošenje troškova kako pred Općim sudom tako i pred Sudom.
            5. Komisija od Suda zahtijeva da:
            – odbije žalbu;
            – naloži tužitelju snošenje troškova, uključujući troškove nastale pred Općim sudom.
            O žalbi
            6. Žalba se sastoji od četiri žalbena razloga.
            Prvi žalbeni razlog koji se temelji na pogrešci koja se tiče prava u vezi s utvrđenjem sudjelovanja žalitelja u povredi nakon sastanka od 11. i 12. svibnja 2004. i do 28. travnja 2005.
            7. U točki 370. pobijane presude Opći sud je citirao uvodnu izjavu 602. sporne odluke koja navodi:
            „[Žalitelj] izjavljuje da nakon sastanka od 11. i 12. svibnja 2004. nije sudjelovao ni na jednom tehničkom sastanku te dodaje da je prema jednoj internoj obavijesti njegov predstavnik otkazao svoje putovanje na sastanak od 3. i 4. studenoga 2004. nakon savjeta svojeg nadređenog. Komisija napominje da ne postoji nijedan dokaz o eventualnom povlačenju iz zabranjenog sporazuma. U slučajevima složenih povreda činjenica da poduzetnik nije prisustvovao sastanku ili da se ne slaže s onim o čemu se na njemu raspravljalo ne znači da je on prestao sudjelovati u trajnoj povredi. Kako bi se povreda okončala, poduzetnik se treba jasno distancirati od zabranjenog sporazuma. […] [Žalitelj] nije iznio jasan dokaz da je sasvim samostalno usvojio jednostranu tržišnu strategiju te da se jasno i otvoreno distancirao od djelatnosti zabranjenog sporazuma. Naprotiv, dokazi koje posjeduje Komisija pokazuju da je [žalitelj] primio službene pozive na sljedeća tri tehnička sastanka (odnosno posljednja tri tehnička sastanka održana prije provođenja pretraga). Komisija napominje da je predstavnik [žalitelja] potvrdio da će sudjelovati na sastanku od 3. i 4. studenoga 2004., čak i ako se pokazalo da je poslije otkazao svoje putovanje. Usto, u pogledu sastanka od 23. i 24. veljače 2005. [Sasol Wax International AG, Sasol Holding in Germany GmbH i Sasol Limited, organizator tog sastanka, u daljnjem tekstu: (Sasol)] već je rezervirao sobu za predstavnika [žalitelja] u hotelu u kojem se održava[o] sastanak, čija je rezervacija poslije [bila] poništena. Komis ija iz toga zaključuje da je društvu Sasol i ostalim sudionicima bilo jasno da je [žalitelj] sudjelovao do kraja u zabranjenom sporazumu. Komisija napominje i da se rasprave koje su se vodile na sastancima nisu bitno razlikovale od rasprava koje su se vodile tijekom prethodnih sastanaka, nego da su sudionici nastavili raspravljati o povećanju cijena bez spominjanja ikakvog pokušaja [žalitelja] da napusti zabranjeni sporazum (vidjeti uvodne izjave 175., 176. i 177.) te da nije bilo neuobičajeno da poduzetnici tijekom zabranjenog sporazuma ne sudjeluju na određenim sastancima. Ta dva elementa dokazuju da nakon sastanka iz svibnja 2004. u pogledu [žalitelja] nije postojala percepcija da je on napustio zabranjeni sporazum. Interna obavijest predstavnika [žalitelja] u pogledu njegovih razloga za nesudjelovanje na sastanku u svakom se slučaju ne može smatrati javnim distanciranjem. Budući da nijedna druga informacija ne upućuje na to da se [on] distancirao od zabranjenog sporazuma, Komisija smatra da sudjelovanje [žalitelja] u zabranjenom sporazumu nije završilo prije pretraga.“
            8. U točkama 372. do 379. pobijane presude Opći je sud prihvatio stajalište Komisije u pogledu kriterija javnog distanciranja kao i percepcije tog distanciranja koju su imali ostali sudionici u zabranjenom sporazumu te je utvrdio da se žalitelj, prema percepciji drugih sudionika, nije javno distancirao od zabranjenog sporazuma.
            9. Osim toga, u točkama 377. do 379. pobijane presude, Opći je sud analizirao internu poruku elektroničke pošte od 3. studenoga 2004. koju je poslao predstavnik žalitelja, u kojoj je pisalo sljedeće: „S obzirom na cilj sastanka u Austriji, poslušat ću Thibaultovu preporuku. Otkazujem svoje putovanje u Beč (polazak je prvotno bio predviđen za danas poslijepodne)“ te je zaključio da takva interna poruka, koja nije priopćena drugim sudionicima, ne može značiti javno distanciranje. Štoviše, u točki 380. te presude Opći je sud utvrdio da sama činjenica da žalitelj nije sudjelovao na posljednjim tehničkim sastancima ni na koji način ne dokazuje da se nije koristio informacijama o cijenama koje su primjenjivali njegovi konkurenti, koje je on primio na desetcima prethodnih tehničkih sastanaka na kojima je sudjelovao te da nije imao koristi od sporazuma o podjeli tržištâ i kupaca sklopljenih na tim sastancima. Opći sud je u istoj točki zaključio da žalitelj nije iznio nijedan dokaz o tome da je 12. svibnja 2004. prestao provoditi zabranjeni sporazum.
            Argumentacija stranaka
            10. Žalitelj navodi da nakon sastanka od 11. i 12. svibnja 2004. nije sudjelovao ni u jednom od tri tehnička sastanka koja su bila organizirana od toga datuma do provođenja Komisijinih pretraga 28. i 29. travnja 2005., što predstavlja neprekinut izostanak od jedne godine, razdoblje koje bitno prelazi uobičajene intervale od tri mjeseca između kojih su se održavali tajni sastanci. Štoviše, u tom razdoblju nije dokazano niti navedeno nikakvo nezakonito usklađeno djelovanje bilo kakve naravi između žalitelja i ostalih sudionika zabranjenog sporazuma. Nadalje, interna poruka elektroničke pošte, spomenuta u točki 9. ove presude, potvrđuje da odsutnost njegova predstavnika na sastancima nakon svibnja 2004. nije bila slučajna, nego rezultat uputa njegovih nadređenih u vezi s predmetom tih sastanaka.
            11. Prema sudskoj praksi Suda, zahtjev javnog distanciranja temelji se na bitnoj pretpostavci da je subjekt time što je sudjelovao na protutržišnom sastanku pristao na njegov sadržaj osim ako se od njega nije otvoreno distancirao (presuda Aalborg Portland i dr./Komisija, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P i C‑219/00 P, EU:C:2004:6, t. 81. i 82. kao i navedena sudska praksa). Usto, kako i proizlazi iz ustaljene sudske prakse Općeg suda koja se odnosi na izvođenje dokaza o trajanju sudjelovanja subjekta u zabranjenom sporazumu, na Komisiji je da dokaže ne samo postojanje zabranjenog sporazuma, nego također i njegovo trajanje i da je na njoj da, u nedostatku dokaza kojima bi se moglo izravno utvrditi trajanje povrede, podnese barem dokaze koji se odnose na činjenice koje su se dogodile u dovoljno kratkim vremenskim razmacima da se razumno može zaključiti da se ta povreda neprekinuto nastavila između dva određena datuma.
            12. Žalitelj na temelju toga zaključuje da ako od određenog datuma i za određeno razdoblje ne postoje dokazi o tajnim kontaktima ili djelovanjima između jednog subjekta i drugih sudionika u zabranjenom sporazumu, Komisija ne može utvrditi da se sudjelovanje toga subjekta u zabranjenom sporazumu nastavilo na temelju tvrdnje o izostanku distanciranja. Potvrdivši taj pristup Komisije, Opći je sud prebacio teret dokazivanja trajanja sudjelovanja u povredi, koji leži na Komisiji, i time počinio pogrešku koja se tiče prava.
            13. Ističući da se taj žalbeni razlog ne odnosi na trajanje prestanka sudjelovanja u zabranjenom sporazumu nego na nastavak sudjelovanja do kraja zabranjenog sporazuma, Komisija navodi da je tim žalbenim razlogom žalitelj samo ponovio argumente istaknute pred Općim sudom u vezi s ocjenom činjeničnih elemenata tako da taj žalbeni razlog treba smatrati najprije kao nedopušten.
            14. Komisija podredno ističe da je trajanje sudjelovanja u povredi činjenično pitanje koje se mora pojedinačno dokazati ovisno o okolnostima svakog slučaja. U ovom slučaju dokaz o nastavku sudjelovanja žalitelja u povredi temelji se na spoju dvaju neraskidivo povezanih elemenata: da je i dalje bio pozivan na tehničke sastanke, što znači da ga je pozivatelj doživljavao kao sudionika u zabranjenom sporazumu, i da se nije distancirao od tog zabranjenog sporazuma. Prema tome, ni Komisija ni Opći sud nisu se oslonili samo na izostanak javnog distanciranja žalitelja.
            15. Ukratko, Komisija smatra da je sudskom praksom Suda i Općeg suda potvrđeno da je izostanak javnog distanciranja vrlo važan element u slučaju kada su utvrđene druge indicije o nastavku sudjelovanja u zabranjenom sporazumu i da je, u svakom slučaju, ključna percepcija drugih članova zabranjenog sporazuma. U uvodnoj izjavi 602. sporne odluke Komisija se nije oslonila isključivo na izostanak javnog distanciranja žalitelja, nego je i iznijela indicije koje je bilo potrebno zajedno ocijeniti. Opći je sud samostalno ocijenio vrijednost koju je potrebno pridati tim elementima.
            Ocjena Suda
            16. Nije sporno da žalitelj nije sudjelovao na posljednja tri tajna sastanka zabranjenog sporazuma koji su se održali između 12. svibnja 2004. i 29. travnja 2005.
            17. Nakon što je citirao u točki 370. pobijane presude uvodnu izjavu 602. sporne odluke, Opći je sud potvrdio u točkama 372. do 374. te presude, osnovanost stajališta koje je Komisija zauzela u toj uvodnoj izjavi, prema kojoj je žalitelj nastavio sudjelovati u povredi nakon svibnja 2004.
            18. Opći je sud presudio da se ne može zaključiti da postoji definitivni prekid pripadnosti poduzetnika zabranjenom sporazumu osim ako se taj poduzetnik nije javno distancirao od sadržaja zabranjenog sporazuma i dodao da je odlučujući kriterij u tom smislu percepcija ostalih sudionika u zabranjenom sporazumu navedenog poduzetnika.
            19. Prema tome, kako je presudio Opći sud, čak i ako nije osporeno da poduzetnik više ne sudjeluje u tajnim sastancima zabranjenog sporazuma, on se mora javno distancirati od njega da bi se smatralo da je prestao sudjelovati u njemu, pri čemu dokaz tog distanciranja treba ocijeniti u odnosu na percepciju ostalih sudionika u tom zabranjenom sporazumu.
            20. Valja istaknuti da je, sukladno sudskoj praksi Suda, javno distanciranje potrebno kako bi poduzetnik koji je sudjelovao u tajnim sastancima mogao dokazati da je njegovo sudjelovanje bilo lišeno svake protutržišne namjere. U tu svrhu poduzetnik u pitanju treba dokazati da je svoje konkurente uputio u to da će na tim sastancima sudjelovati s drukčijim ciljevima od njihovih (preusda Aalborg Portland i dr./Komisija, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P i C‑219/00 P, EU:C:2004:6, t. 81. i 82. kao i navedena sudska praksa).
            21. Sud je također presudio da sudjelovanje poduzetnika na protutržišnom sastanku stvara pretpostavku o nezakonitosti toga sudjelovanja koju taj poduzetnik treba opovrgnuti dokazom o javnom distanciranju, kojega ostali sudionici zabranjenog sporazuma moraju percipirati kao takvoga (vidjeti u tom smislu presudu Comap/Komisija, C‑290/11 P, EU:C:2012:271, t. 74. do 76. i navedena sudska praksa).
            22. Prema tome, sukladno sudskoj praksi Suda, javno distanciranje se zahtijeva kao nužan dokaz da bi se opovrgnula pretpostavka navedena u prethodnoj točki samo u slučaju sudjelovanja poduzetnika na protutržišnim sastancima, a da se pritom ne zahtijeva takvo distanciranje kojim se okončava sudjelovanje u povredi u svim okolnostima.
            23. Naime, što se tiče sudjelovanja koje se ne odnosi na pojedinačne protutržišne sastanke, nego na višegodišnju povredu, iz sudske prakse Suda proizlazi da izostanak javnog distanciranja predstavlja samo jedan od dokaza koji se moraju uzeti u obzir kako bi se utvrdilo je li poduzetnik stvarno nastavio sudjelovati u povredi ili je, suprotno tome, prekinuo sa sudjelovanjem (vidjeti u tom smislu Komisija/Verhuizingen Coppens, C‑441/11 P, EU:C:2012:778, t. 75.).
            24. Slijedom toga, Opći je sud počinio pogrešku koja se tiče prava zaključivši u točkama 372. i 374. pobijane presude da javno distanciranje predstavlja jedino sredstvo kojim društvo upleteno u zabranjeni sporazum može dokazati prestanak svojeg sudjelovanja u tom zabranjenom sporazumu, čak i u slučaju da to društvo nije sudjelovalo u tajnim sastancima.
            25. Međutim, ta pogreška koja se tiče prava a koju je počinio Opći sud ne može poništiti zaključke iz pobijane presude glede sudjelovanja žalitelja u povredi između 12. svibnja 2004. i 29. travnja 2005.
            26. Valja podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, o postojanju protutržišnog djelovanja ili sporazuma treba stoga zaključiti iz određenog broja podudarnosti i indicija koje, promatrane kao cjelina i u nedostatku drugog dosljednog objašnjenja, mogu tvoriti dokaz povrede pravila tržišnog natjecanja (vidjeti presude Aalborg Portland i dr./Komisija, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P i C‑219/00 P, EU:C:2004:6, t. 57., kao i Komisija/Verhuizingen Coppens, C‑441/11 P, EU:C:2012:778, t. 70.).
            27. Kad je osobito riječ o povredi koja je trajala više godina, Sud je presudio da činjenica da nije podnesen izravan dokaz o sudjelovanju društva u toj povredi tijekom razdoblja ne sprečava da se to sudjelovanje, također tijekom toga razdoblja, smatra utvrđenim pod uvjetom da se to utvrđenje temelji na objektivnim i dosljednim indicijama (vidjeti u tom smislu presude Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied/Komisija, C‑105/04 P, EU:C:2006:592, t. 97. i 98., kao i Komisija/Verhuizingen Coppens, C‑441/11 P, EU:C:2012:778, t. 72.).
            28. Naime, čak i ako javno distanciranje nije jedino sredstvo kojim društvo upleteno u zabranjeni sporazum može dokazati prestanak svojeg sudjelovanja u tom sporazumu, ipak je takvo distanciranje važna činjenica kojom se može dokazati prestanak protutržišnog ponašanja. Izostanak javnog distanciranja predstavlja činjeničnu situaciju na koju se Komisija može osloniti kako bi dokazala nastavak protutržišnog ponašanja društva. Međutim, u slučaju u kojem se tijekom znatnog vremenskog razdoblja održalo nekoliko tajnih sastanaka na kojima predstavnici predmetnog društva nisu sudjelovali, Komisija svoju ocjenu mora utemeljiti i na drugim dokazima.
            29. U ovom slučaju Opći je sud u točkama 377. do 379. valjano zaključio da interna poruka elektroničke pošte od 3. studenoga 2004. koju je poslao predstavnik žalitelja drugom zaposleniku ne može dokazati javno distanciranje.
            30. Međutim, valja istaknuti da odbijanje toga žalbenog razloga u prvom stupnju nije utemeljeno samo na izostanku javnog distanciranja. Naime, iz uvodne izjave 602. sporne odluke, citirane u točki 370. pobijane presude, proizlazi da su postojali drugi činjenični elementi na koje se Komisija pozvala i koje žalitelj nije osporio, kao što je prvotna potvrda sudjelovanja predstavnika žalitelja na sastanku od 3. i 4. studenoga 2004. i to da je organizator tajnih sastanaka za njega rezervirao sobu u hotelu za sastanak od 23. i 24. veljače 2005.
            31. Prema tome, ti činjenični elementi, zajedno s izostankom javnog distanciranja žalitelja i percepcijom organizatora tajnih sastanaka, predstavljaju dosljedne indicije na temelju kojih je moguće zaključiti nastavak sudjelovanja žalitelja u zabranjenom sporazumu.
            32. Slijedom toga, budući da je bespredmetan, prvi žalbeni razlog ne može biti prihvaćen.
            Treći žalbeni razlog koji se temelji na pogrešci koja se tiče prava u vezi s utvrđenjem neprekinutosti sudjelovanja žalitelja u povredi između 26. svibnja 2000. i 26. lipnja 2001.
            33. U uvodnoj izjavi 159. sporne odluke, Komisija je navela da su, prema izjavama društva Shell, ostali sudionici na sastanku 25. i 26. svibnja 2000. optužili društvo Total France da prodaje po preniskim cijenama.
            34. Uvodna izjava 603. sporne odluke glasi kako slijedi:
            „Društvo Total France […] tvrdi da je prekinulo svoje sudjelovanje između 2000. i 2001. i da činjenica da je njegov predstavnik napustio sastanak [25. i 26. svibnja] u ljutnji predstavlja znak distanciranja. […] Komisija napominje […] da nijedna informacija ne sugerira da se društvo Total javno distanciralo od zabranjenog sporazuma. Činjenica da je [X, predstavnik društva Total France], napustio sastanak ne znači sama po sebi javno distanciranje jer ni društvo Total ne tvrdi da je [X] objavio svoju namjeru da okonča svoje sudjelovanje u zabranjenom sporazumu. Ljutnja [X‑a] prije dokazuje da nije bio zadovoljan sklopljenim sporazumima. Ponovno pojavljivanje društva Total nakon manje od jedne godine potvrđuje njegovu namjeru da ne okonča svoje sudjelovanje. Slijedom toga, Komisija ne smatra da kratka odsutnost društva Total predstavlja prekid njegova sudjelovanja u zabranjenom sporazumu.“
            35. Opći sud je u točkama 401. i 402. pobijane presude u biti zaključio da nije dokazano da se na sastanku održanom 25. i 26. svibnja 2000. predstavnik žalitelja distancirao od povrede prema percepciji ostalih sudionika na tom sastanku.
            Argumentacija stranaka
            36. Žalitelj navodi da je, kao što i proizlazi iz izjave poduzetnika koji je sudjelovao u zabranjenom sporazumu Komisiji, njegov predstavnik iznenada ogorčen napustio sastanak 25. i 26. svibnja i više nije sudjelovao ni na jednom od tri sljedeća sastanka do trenutka kada je njegov novi predstavnik sudjelovao na onome 26. i 27. lipnja 2001. Zaključak do kojega je došao Opći sud, to jest da žalitelj nije iznio dokaz da se javno distancirao, predstavlja povredu načela pretpostavke nedužnosti. Opći sud je, stoga, u tom smislu počinio pogrešku koja se tiče prava, osobito s obzirom na to da je pristup, koji je primijenio u odnosu na žalitelja, suprotan onome koji je uporabio u odnosu na drugog poduzetnika u tom zabranjenom sporazumu.
            37. Komisija najprije navodi da je taj žalbeni razlog nedopušten. Naime, on predstavlja činjenični razlog jer se odnosi kako na ocjenu o trajanju sudjelovanja u zabranjenom sporazumu tako i na pojam javnog distanciranja, što oboje predstavlja činjenične situacije. Žalitelj samo dovodi u pitanje stajalište o činjenicama koje je zauzeo Opći sud.
            38. Komisija podredno navodi da je taj žalbeni razlog neosnovan s obzirom na to, kao što i proizlazi iz uvodne izjave 603. sporne odluke, da bi utvrdila neprekinuto sudjelovanje u spornom zabranjenom sporazumu između 26. svibnja 2000. i 26. lipnja 2001., ona nije uzela u obzir samo izostanak javnog distanciranja. Opći je sud potvrdio tu analizu ne samo na temelju izostanka distanciranja nego i na temelju ispitivanja okolnosti u kojima je predstavnik žalitelja napustio sastanak od 25. i 26. svibnja 2000. Komisija je zaključila da je trajanje sudjelovanja poduzetnika u zabranjenom sporazumu činjenično pitanje i da, u ovom slučaju, nedostatak dokaza o protutržišnim kontaktima ili sudjelovanju u takvim kontaktima tijekom razdoblja od jedne godine nije sam po sebi dostatan da bi se utvrdio prekid sudjelovanja u tom zabranjenom sporazumu.
            Ocjena Suda
            39. Valja zaključiti da se taj žalbeni razlog zasniva na dvama argumentima, od kojih se prvi zasniva na ponašanju predstavnika žalitelja tijekom sastanka od 25. i 26. svibnja 2000. koje dokazuje da se on javno distancirao od spornog zabranjenog sporazuma, a drugi na tome da žalitelj nije sudjelovao ni na jednom od tri tajna sastanka organizirana između 26. svibnja 2000. i 26. lipnja 2001.
            40. Kad je riječ o pitanju može li ponašanje predstavnika žalitelja tijekom sastanka od 25. i 26. svibnja 2000. dokazati javno distanciranje, važno je istaknuti da je to ponašanje bilo predmet ispitivanja Komisije u uvodnoj izjavi 603. sporne odluke i da je to ispitivanje bilo podvrgnuto sudskom nadzoru Općeg suda. U tom smislu, kako i proizlazi iz točke 398. i točke 401. pobijane presude, Opći sud je, nakon što je ispitao okolnosti u kojima se održao taj sastanak i uzeo u obzir percepciju koju su ostali sudionici navedenog sastanka mogli imati o stajalištu predstavnika žalitelja, u točki 402. te presude došao do zaključka da to stajalište ne dokazuje javno distanciranje u odnosu na protutržišni zabranjeni sporazum. Ta činjenična ocjena, u skladu sa sudskom praksom, ne može biti predmet sudskog nadzora Suda u okviru žalbe.
            41. Kad je riječ o pitanju predstavlja li izostanak sudjelovanja žalitelja na trima tajnim sastancima održanima između 26. svibnja 2000. i 26. lipnja 2001. dokaz o prekidu njegove upletenosti u zabranjeni sporazum, valja zaključiti da je Opći sud, upućujući u točki 402. pobijane presude na zaključke iz njene točke 372. počinio pogrešku koja se tiče prava koja je istovjetna onoj iz točke 24. ove presude, razmatranoj u okviru ispitivanja prvog žalbenog razloga, jer je smatrao da je bilo, u okviru ispitivanja prvog žalbenog razloga, na žalitelju da dokaže da su drugi sudionici shvatili da se distancirao od toga zabranjenog sporazuma unatoč činjenici da nije sudjelovao na tim sastancima.
            42. Međutim, sukladno sudskoj praksi Suda, koja je već navedena u točki 27. ove presude, činjenica da nije pružen izravan dokaz sudjelovanja društva u toj povredi tijekom određenog razdoblja ne sprečava da se u okviru povrede koja je trajala nekoliko godina to sudjelovanje, također tijekom toga razdoblja, smatra utvrđenim pod uvjetom da se ono temelji na objektivnim i dosljednim indicijama.
            43. U ovom slučaju, izostanak javnog distanciranja žalitelja nije jedini razlog na temelju kojega također treba smatrati protupravnim ponašanje žalitelja tijekom razdoblja u pitanju.
            44. Naime, iz točke 398. i točke 401. pobijane presude proizlazi da se činjenica da je predstavnik žalitelja iznenada ogorčen napustio sastanak od 25. i 26. svibnja 2000. može objasniti osobnim razlozima, i ne se može smatrati izrazom interesa društva Total France da se distancira od zabranjenog sporazuma, što također odgovara percepciji koju su mogli imati ostali sudionici toga sastanka. Osim toga, nakon što je na mjesto toga predstavnika došao drugi zaposlenik, društvo Total France započelo je ponovno sudjelovati na tajnim sastancima i ta okolnost potvrđuje zaključak prema kojem se ponašanje navedenog predstavnika može objasniti postojanjem sukoba osobne naravi.
            45. Slijedom toga, uz izostanak javnog distanciranja, postoje objektivne i dosljedne indicije na temelju kojih nije moguće zaključiti o postojanju prekida sudjelovanja žalitelja u zabranjenom sporazumu tijekom razdoblja u pitanju.
            46. Prema tome, budući da je treći žalbeni razlog bespredmetan, ne može biti prihvaćen.
            Drugi žalbeni razlog koji se temelji na povredi načela jednakog postupanja, iskrivljavanju dokaza i nepostojanju obrazloženja
            47. U točki 386. pobijane presude Opći sud je istaknuo da je Komisija smatrala da je sudjelovanje društva Repsol u zabranjenom sporazumu završilo 4. kolovoza 2004. jer ono za sastanak koji se trebao održati na taj dan nije primilo službeni poziv s dnevnim redom od društva Sasol, organizatora tih sastanaka, što pokazuje da je društvo Sasol gajilo sumnju u nastavak sudjelovanja društva Repsol u zabranjenom sporazumu.
            48. U točki 387. pobijane presude Opći sud je smatrao da to što je društvo Repsol prestalo dobivati službene pozive za sastanke s dnevnim redom dokazuje da je društvo Sasol počelo na drukčiji način percipirati sudjelovanje i više nije bilo sigurno sudjeluje li društvo Repsol u zabranjenom sporazumu nakon 4. kolovoza 2004. i da je to dostatno za zaključak da se društvo Repsol distanciralo od toga zabranjenog sporazuma prema percepciji ostalih sudionika u zabranjenom sporazumu. Naprotiv, u točkama 388. do 390. te presude Opći je sud smatrao da takav nije bio slučaj žalitelja jer je on nastavio primati službene pozive za sastanke s dnevnim redom i zaključio je da je Komisija različito postupala u različitim situacijama te, slijedom toga, nije povrijedila načelo jednakog postupanja.
            Argumentacija stranaka
            49. Žalitelj navodi da se ta analiza Općeg suda temelji, kao prvo, na pogrešci koja se tiče prava. Naime, iz spisa koji je Komisija podnijela Općem sudu, za sastanak od 3. i 4. kolovoza 2004., društvo Repsol je, kao i žalitelj, uz poziv bez dnevnog reda primilo isti „službeni“ poziv s dnevnim redom. Društvu Repsol je također bio upućen poziv za sastanak od 3. i 4. studenoga 2004. Prema tome, zaključak do kojega je došao Opći sud temelji se na iskrivljavanju dokaza. Kao drugo, Opći sud je zahtijevao od žalitelja dokaz o javnom distanciranju, ali ne i od društva Repsol, čije je povlačenje iz zabranjenog sporazuma bilo uvaženo bez distanciranja. Međutim, pobijana presuda ne sadržava dokaze koji bi mogli opravdati takvo različito postupanje, što predstavlja povredu načela jednakog postupanja.
            50.  Komisija najprije navodi da je taj žalbeni razlog bespredmetan jer se, čak i pod pretpostavkom da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava što se tiče društva Repsol, takva pogreška ne tiče žalitelja i ne može dovesti do smanjenja trajanja povrede koja je utvrđena u odnosu na njega, što je pitanje koje pripada isključivo prvom žalbenom razlogu.
            51. Podredno, Komisija priznaje da je, što se tiče sastanka od 3. i 4. kolovoza 2004., smatrala da je društvo Repsol još uvijek bilo sudionik zabranjenog sporazuma u vrijeme kad se taj sastanak održao i da izostanak njegova predstavnika tijekom navedenog sastanka ne predstavlja indiciju o povlačenju iz zabranjenog sporazuma. Što se tiče sastanka od 3. i 4. studenoga 2004., Komisija također priznaje da je društvo Repsol primilo isti poziv kao i žalitelj, s dnevnim redom, ali da ga se više nije smatralo sudionikom zabranjenog sporazuma. Međutim, pod pretpostavkom da to predstavlja iskrivljavanje dokaza, takvo iskrivljavanje nema posljedice jer je na tom zajedničkom pozivu navedeno da predstavnik žalitelja ima rezerviranu sobu, za razliku od predstavnika društva Repsol, što Komisija smatra važnom razlikom.
            Ocjena Suda
            52. Valja utvrditi da je, u točkama 386. i 387. pobijane presude, Opći sud iskrivio činjenice o trajanju sudjelovanja društva Repsol u zabranjenom sporazumu. Naime, kako i proizlazi iz spisa i što je i Komisija priznala, potonja je smatrala da je, što se tiče sastanka od 3. i 4. kolovoza 2004., društvo Repsol još uvijek bilo sudionik zabranjenog sporazuma s obzirom na to da izostanak njegova predstavnika ne može predstavljati indiciju povlačenja i da je, kad je riječ o sastanku od 3. i 4. studenoga 2004., društvo Repsol primilo jednak poziv kao i žalitelj. Prema tome, prikaz činjeničnog stanja iz gore navedenih točaka pobijane presude zahvaćen je iskrivljavanjem činjeničnih elemenata.
            53. Osim toga, također valja primijetiti da se u točki 387. pobijane presude Opći sud jedino oslonio na dvojbe organizatora tajnih sastanaka u vezi s interesom za sudjelovanje društva Repsol na tim sastancima nakon 4. kolovoza 2004. i da je zaključio da je taj element bio dovoljan da bi se smatralo da se društvo Repsol distanciralo od zabranjenog sporazuma prema percepciji ostalih sudionika. Prema tome, Opći sud nije podvrgnuo društvo Repsol jednakom zahtjevu za dokaz javnog distanciranja kao što je podvrgnuo žalitelja, što dokazuje nedosljednu primjenu toga zahtjeva i predstavlja nejednako postupanje.
            54. Međutim, i u svakom slučaju, čak i ako se utvrdi, u okviru ispitivanja prvog i trećeg žalbenog razloga, da je Opći sud u vezi sa zahtjevom za javno distanciranje počinio pogrešku koja se tiče prava, žalitelj se ne može uspješno pozivati na tako počinjene pogreške.
            55. Naime, načelo jednakog postupanja mora se uskladiti s poštovanjem načela zakonitosti (vidjeti u tom smislu presudu The Rank Group, C‑259/10 i C‑260/10, EU:C:2011:719, t. 62. i navedena sudska praksa). Prema tome, budući da je u okviru ispitivanja prvoga žalbenog razloga presuđeno da je trajanje sudjelovanja u zabranjenom sporazumu pravilno utvrđeno, eventualno neopravdano povoljno postupanje prema društvu Repsol ne može dovesti do skraćenja toga trajanja.
            56. Posljedično, drugi žalbeni razlog valja odbiti.
            Četvrti žalbeni razlog koji se temelji na povredi načela djelotvorne sudske zaštite, individualizacije kazni i sankcija kao i zahtjeva obrazloženosti
            57. Uvodna izjava 696. sporne odluke glasi kako slijedi:
            „Neki poduzetnici navode da nisu proveli dogovore i ističu manji broj dopisa o cijenama koje su poslali ili primili. Neki poduzetnici navode da dogovori nisu utjecali na njihovo ponašanje na tržištu. Komisija, kao prvo, smatra da sami navodi nisu dostatan dokaz o izostanku provedbe u smislu Smjernica […] iz 2006. Komisija, kao drugo, primjećuje da slanje ili primanje dopisa o cijenama nije predstavljalo jedini instrument provedbe, do koje je poglavito došlo putem redovnih (pokušaja) povećanja priopćenih cijena na tržištu, koja su povremeno zabilježena u dokazima o tehničkim sastancima.“
            58. U odgovoru na peti tužbeni razlog koji se temelji na povredi obveze obrazlaganja i povredi Smjernica iz 2006., u vezi s neprovedbom navodnih postupanja koja čine povredu, što je olakotna okolnost na temelju točke 29. tih smjernica, Opći je sud, u točkama 406. i 407. pobijane presude, nakon što je doslovno ponovio uvodnu izjavu 696. sporne odluke, uputio na svoja razmatranja u vezi s ispitivanjem drugog tužbenog razloga i zaključio da dokazi dostatno podupiru navode Komisije u vezi s provedbom zabranjenog sporazuma od žalitelja.
            Argumentacija stranaka
            59. Žalitelj smatra da Opći sud nije odgovorio na tužbeni razlog koji se temelji na neuzimanju u obzir ekonomskih dokaza o tome da se on ponašao u skladu s pravilima o tržišnom natjecanju i nije ispitao relevantnost i sadržaj tih dokaza. Naime, žalitelj je podnio Komisiji, a potom i Općem sudu, detaljnu ekonomsku analizu kojom je obuhvaćeno cijelo razdoblje povrede i koja pokazuje da on nikad nije provodio sporazume koji su bili sklopljeni na tehničkim sastancima. Ta je analiza prešutno zanemarena u spornoj odluci, ali i u pobijanoj presudi, s obzirom na to da točke 406. i 407. ne sadržavaju nikakav odgovor na argumente žalitelja. Žalitelj u tom smislu ističe da se razmatranja Općeg suda u okviru ispitivanja drugog tužbenog razloga, na koja upućuje točka 407. pobijane presude, odnose na provedbu zabranjenog sporazuma na općoj razini, a ne na pojedinačno ponašanje svakog od upletenih poduzetnika.
            60. Komisija najprije ističe da je taj žalbeni razlog nedopušten, s obzirom na to da žalitelj nije jasno naveo osporavane dijelove pobijane presude kao ni pravne argumente koji posebno podupiru taj zahtjev. Usto, tim žalbenim razlogom on je stvarno namjeravao postići to da Opći sud ponovno preispita peti tužbeni razlog.
            61. Komisija podredno navodi da je Opći sud posvetio ispitivanju petog tužbenog razloga točke 405. do 408. pobijane presude i napominje da te točke upućuju na analizu koju je Opći sud proveo u okviru ispitivanja drugog tužbenog razloga. Međutim, u točkama 243. do 259. te presude, koje čine dio ispitivanja drugoga tužbenog razloga, Opći je sud potvrdio rasuđivanje Komisije prema kojoj žalitelj nije iznio dokaze kojim bi dokazao da se konkurentski ponašao na tržištu. Usto, u točkama 163. do 190. pobijane presude, koje su također dio ispitivanja navedenog drugoga žalbenog razloga, Opći je sud na temelju konkretnih dokaza odbio žaliteljev argument prema kojemu on nije provodio zabranjeni sporazum o cijenama.
            Ocjena Suda
            62. Četvrtim žalbenim razlogom žalitelj tvrdi da Opći sud nije odgovorio na peti tužbeni razlog koji se temelji na neuzimanju u obzir ekonomskih dokaza o svojem navodnom protutržišnom ponašanju i, osobito, detaljne ekonomske analize koja obuhvaća cijelo razdoblje povrede.
            63. Valja utvrditi da ta argumentacija polazi od očito pogrešnog tumačenja pobijane presude i osobito rasuđivanja Općeg suda u točki 406. i sljedećim točkama te presude. Naime, nakon što je u točki 406. pobijane presude citirao uvodnu izjavu 696. sporne odluke, u kojoj je Komisija općenito navela da „neki poduzetnici“ tvrde da nisu provodili dogovore sklopljene u okviru spornog zabranjenog sporazuma, Opći je sud uputio u točki 407. te presude na razmatranja koja je naveo u okviru ispitivanja drugog i četvrtog dijela drugog tužbenog razloga.
            64. Žalitelj je drugim dijelom toga tužbenog razloga naveo izostanak provedbe sporazuma o određivanju cijena.
            65. Valja utvrditi da je Opći sud u točkama 166. do 185 pobijane presude, u kojima je ispitao taj navod, ispitao dokazna sredstva koja je predložila Komisija i koja se odnose na pojedinačno sudjelovanje žalitelja u provedbi navedenih sporazuma, kao što su dopisi o cijenama koje su razmjenjivali sudionici u zabranjenom sporazumu i kojim su oni bili obaviješteni o povećanju cijena, na dopise poslane na temelju dogovora sklopljenih tijekom prethodnog tajnog sastanka u kojima su naznačena povećanja cijena kupcima i na izjave sudionika zabranjenog sporazuma u tom smislu koje se usto odnose na telefonsku komunikaciju između predstavnika poduzetnika upletenih u zabranjeni sporazum kako bi se osigurala pravilna provedba sklopljenih sporazuma.
            66. Nakon što je istaknuo u točki 189. pobijane presude da je Komisija raspolagala s informacijama o više od 50 protutržišnih sporazuma između 1992. i 2005. i da je podnijela 343 dopisa o cijenama žalitelja kojima je on informirao svoje kupce o budućim povećanjima cijena, Opći je sud zaključio u točki 190. te presude da je Komisija pravilno utvrdila da je žalitelj provodio zabranjeni sporazum.
            67. Četvrtim dijelom toga tužbenog razloga žalitelj je naveo da se ponašao u skladu s pravilima o tržišnom natjecanju.
            68. Valja utvrditi da je u točkama 233. do 259. pobijane presude, Opći sud detaljno ispitao argumentaciju žalitelja, uključujući i pozivanje na ekonomsku analize njegove cjenovne politike. Uz konkretno ispitivanje tih argumenata Opći sud je osobito uzeo u obzir da je žalitelj sudjelovao u većini od 50 protutržišnih sastanaka održanih između 1992. i 2005., da je priznao da je redovito povećavao svoje cijene, što je samo po sebi bilo indicija o provedbi sporazuma sklopljenih tijekom tih sastanka, i da je s tim u vezi uputio 343 obavijesti svojim kupcima. Opći sud je prema tome došao do utvrđenja da na temelju okolnosti koje je naveo žalitelj nije moguće zaključiti da se on, tijekom razdoblja od trinaest godina u kojem je sudjelovao u protupravnim sporazumima, stvarno suzdržavao od njihove primjene ponašajući se konkurentski na tržištu.
            69. Slijedom toga, prigovor žalitelja, prema kojem Opći sud nije uzeo u obzir njegovo individualno ponašanje, nego je ispitao njegov položaj zajedno s položajem ostalih sudionika u okviru provedbe zabranjenog sporazuma na općoj razini, nije osnovan.
            70. S obzirom na prethodno navedeno, četvrti žalbeni razlog također valja odbiti.
            71. Kako nije moguće prihvatiti ni jedan žalbeni razlog koji je istaknuo žalitelj, žalbu treba odbiti.
            Troškovi
            72. Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima. U skladu s člankom 138. stavkom 1. istog Poslovnika, koji se na temelju članka 184. stavka 1. tog Poslovnika primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) proglašava i presuđuje:
            1. Žalba se odbija.
            2. Nalaže se društvu Total Marketing Services SA snošenje troškova.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 11. prosinca 2014.#Saint-Gobain Glass Deutschland GmbH protiv Europske komisije.#Pristup dokumentima – Uredba (EZ) br. 1049/2001 – Uredba (EZ) br. 1367/2006 – Dokumenti u vezi s instalacijama tužitelja koje se nalaze u Njemačkoj i koje se odnose na sustav trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova – Djelomično odbijanje pristupa – Informacije koje se odnose na okoliš – Članak 6. stavak 1. druga rečenica Uredbe br. 1367/2006 – Iznimka koja se odnosi na zaštitu postupka odlučivanja – Dokumenti koji potječu od države članice – Prigovor države članice – Članak 4. stavci 3. i 5. Uredbe br. 1049/2001.#Predmet T‑476/12.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 15. prosinca 2015.#Shoe Branding Europe BVBA protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Predmet T-63/15.


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 9. rujna 2015.#Eleonore Prüller-Frey protiv Norberta Brodniga i Axa Versicherung AG.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Landesgericht Korneuburg.#Zahtjev za prethodnu odluku – Odgovornost zračnih prijevoznika u slučaju nesreće – Zahtjev za naknadu štete – Montrealska konvencija – Uredba (EZ) br. 2027/97 – Besplatni let čija je svrha bila pokazati mogućem kupcu iz zraka pilotovu nekretninu – Uredba (EZ) br. 864/2007 – Izravna tužba koju nacionalno pravo predviđa protiv osiguravatelja od građanskopravne odgovornosti.#Predmet C-240/14.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑240/14,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Landesgericht Korneuburg (Austrija), odlukom od 12. svibnja 2014., koju je Sud zaprimio 12. svibnja 2014., u postupku
            Eleonore Prüller‑Frey
            protiv
            Norberta Brodniga,
            Axa Versicherung AG,
            SUD (prvo vijeće),
            u sastavu: A. Tizzano, predsjednik vijeća, S. Rodin (izvjestitelj), A. Borg Barthet, E. Levits i M. Berger, suci,
            nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
            tajnik: V. Tourrès, administrator,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 4. ožujka 2015.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za E. Prüller‑Frey, A. Weinzierl, Rechtsanwalt ,
            – za N. Brodniga i Axa Versicherung AG, F. Hörlsberger, Rechtsanwalt ,
            – za austrijsku vladu, C. Pesendorfer, u svojstvu agenta,
            – za francusku vladu, M. Hours, u svojstvu agenta,
            – za Europsku komisiju, G. Braun, M. Wilderspin, F. Wilman i K.-P. Wojcik, u svojstvu agenata,
            saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 20. svibnja 2015.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 1. stavaka 1., 17., 29. i članka 33. Konvencije o ujednačavanju određenih pravila u međunarodnom zračnom prijevozu zaključene u Montrealu 28. svibnja 1999. i odobrene u ime Europske unije Odlukom Vijeća 2001/539/EZ od 5. travnja 2001. (SL 194, str. 38.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 21., str. 6.) (u daljnjem tekstu: Montrealska konvencija), članka 2. stavka 1. točke (a) i (c) Uredbe Vijeća (EZ) br. 2027/97 od 9. listopada 1997. o odgovornosti zračnih prijevoznika u slučaju nesreća (SL L 285., str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 3., str. 45.), kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 889/2002 Europskog parlamenta i Vijeća od 13. svibnja 2002. (SL L 140, str. 2.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 4., str. 60.) (u daljnjem tekstu: Uredba br. 2027/97), članka 3. točaka (c) i (g) Uredbe (EZ) br. 785/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 21. travnja 2004. o zahtjevima za zračne prijevoznike i operatore zrakoplova u vezi s osiguranjem (SL L 138, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 23., str. 5.), članka 67. Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001, L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.), članka 18. Uredbe (EZ) br. 864/2007 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. srpnja 2007. o pravu koje se primjenjuje na izvanugovorne obveze („Rim II” ) (SL L 199, str. 40.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 6., str. 73.), kao i članka 7. stavka 1. točke (f) Druge direktive Vijeća 88/357/EEZ od 22. lipnja 1988. o usklađivanju zakona i drugih propisa u odnosu na izravno osiguranje osim životnog osiguranja, koja propisuje odredbe kako bi se olakšalo učinkovito ostvarivanje slobode pružanja usluga i izmjeni Direktive 73/239/EEZ (SL L 172, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 9., str. 16.), kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 92/49/EEZ od 18. lipnja 1992. (SL L 228, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 9., str. 30.), u daljnjem tekstu: Direktiva 88/357).
            2. Zahtjev je upućen u okviru spora između E. Prüller‑Frey i N. Brodniga te društva Axa Versicherung AG (u daljnjem tekstu: Axa), njemačkog osiguravajućeg društva, u pogledu naknade postojeće i buduće štete koju je E. Prüller‑Frey pretrpjela uslijed zrakoplovne nesreće.
            Pravni okvir
            Međunarodno pravo
            3. Članak 1. stavak 1. Montrealske konvencije glasi kako slijedi:
            „Ova se konvencija primjenjuje na cjelokupan međunarodni prijevoz osoba, prtljage ili putnika obavljen zrakoplovom za naknadu. Primjenjuje se isto tako i na besplatan prijevoz zrakoplovom koji obavlja zrakoplovna prijevoznička tvrtka.“
            Pravo Unije
            4. Sukladno članku 1. Uredbe br. 2027/97:
            „Ovom se uredbom provode odgovarajuće odredbe Montrealske konvencije u pogledu zračnog prijevoza putnika i njihove prtljage te se utvrđuju određene dodatne odredbe. Područje primjene tih odredaba također se proširuje na zračni prijevoz unutar pojedine države članice.“
            5. Članak 2. stavak 1. ove uredbe određuje;
            „U smislu ove uredbe:
            (a) ‚zračni prijevoznik‘ znači poduzeće za zračni promet s valjanom operativnom licencijom,
            (b) ‚zračni prijevoznik Zajednice‘ znači zračni prijevoznik s valjanom operativnom licencijom koju mu je izdala država članica u skladu s odredbama Uredbe [Vijeća] (EEZ) br. 2407/92 [od 23. srpnja 1992. o licencijama zračnih prijevoznika] [neslužbeni prijevod] (SL L 240, str. 1.),
            (c) ‚osoba s pravom na naknadu štete‘ znači putnik ili svaka osoba koja ima pravo zahtijevati naknadu u ime tog putnika u skladu s primjenljivim pravom,
             [...]“
            6. Uredba (EZ) br. 1008/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 24. rujna 2008. o zajedničkim pravilima za obavljanje zračnog prijevoza u Zajednici (preinaka) (SL L 293, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 8., str. 164.) stavila je izvan snage, s učinkom od 1. studenog 2008. Uredbu br. 2407/92.
            7. Članak 2. stavak 1. Uredbe br. 1008/2008 glasi:
            „Za potrebe ove uredbe:
            [...]
            4. ‚usluga zračnog prijevoza‘ znači let ili niz letova tijekom kojih se prevoze putnici, pošta i/ili teret za nadoknadu i/ili najamninu,
            5. ‚let‘ znači odlazak s određene zračne luke prema određenoj odredišnoj zračnoj luci,
            6. ‚lokalni let‘ znači let koji ne uključuje prijevoz putnika, pošte i/ili tereta između različitih zračnih luka ili drugih ovlaštenih uzletišta,
            [...]“
            8. Članak 3. te uredbe određuje:
            „1. Poduzeću sa sjedištem u Zajednici nije dozvoljeno obavljati zračni prijevoz putnika, pošte i/ili tereta za naknadu i/ili najamninu ako mu nije izdana odgovarajuća operativna licencija.
            Poduzeće koje ispunjava uvjete iz ovog poglavlja ima pravo dobiti operativnu licenciju.
            [...]
            3. Ne dovodeći u pitanje niti jednu drugu važeću odredbu Zajednice, nacionalnog ili međunarodnog prava, za sljedeće kategorije usluga zračnog prijevoza ne važe zahtjevi vezani za dobivanje važeće operativne licencije:
            (a) usluge zračnog prijevoza koje se obavljaju zrakoplovima bez motora i/ili ultralakim zrakoplovima s motorom, i
            (b) lokalni letovi.“
            9. Članak 2. stavak 2. Uredbe br. 785/2004 propisuje:
            „[…]
            2. Ova se uredba ne primjenjuje na:
            […]
            (g) zrakoplove, uključujući i jedrilice s najvišom dopuštenom masom pri uzlijetanju (MTOM) manjom od 500 kg, te one ultralake:
            – koji se koriste u nekomercijalne svrhe, ili
            – koji se koriste za lokalno osposobljavanje pilota tijekom kojeg nema prelaženja međunarodnih granica,
            ako nisu u pitanju obveze u vezi s osiguranjem predviđene u ovoj uredbi, a koje se odnose na rizike od rata i terorizma.“
            10. Članak 4. Uredbe br. 864/2007 predviđa:
            „1. Ako nije drukčije propisano ovom uredbom, pravo koje se primjenjuje na izvanugovornu obvezu nastalu iz protupravnog postupanja je pravo one države u kojoj šteta nastane, bez obzira na to u kojoj državi je nastao događaj koji je prouzročio nastalu štetu te bez obzira na državu ili države u kojoj nastanu posredne posljedice tog događaja.
            2. Međutim, ako osoba kojoj je utvrđena odgovornost i osoba koja je pretrpjela štetu u trenutku nastanka štete imaju uobičajeno boravište u istoj državi, primjenjuju se propisi te države.
            3. Ako je iz svih okolnosti slučaja jasno da je protupravno postupanje očito jače povezano s državom različitom od one iz stavaka 1. i 2., primjenjuju se propisi te druge države. Očito se jača veza s drugom državom može temeljiti posebno na prethodno postojećem odnosu između stranaka, kao što je primjerice ugovor, koji je u uskoj vezi s tim protupravnim postupanjem.“
            11. Članak 18. te uredbe određuje:
            „Osoba koja je pretrpjela štetu može svoj zahtjev za naknadu štete podnijeti neposredno protiv osiguravatelja odgovorne osobe, ako to propisuje pravo kojim se uređuje izvanugovorna obveza ili pravo kojim se uređuje ugovor o osiguranju.“
            12. Prema članku 1. Prve direktive Vijeća 73/239/EEZ od 24. srpnja 1973. o usklađivanju zakona i drugih propisa […] u odnosu na osnivanje i obavljanje poslova izravnog osiguranja osim životnog osiguranja (SL L 228, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 10., str. 3.), kako je izmijenjena Direktivom 88/357 (u daljnjem tekstu: Direktiva 73/239):
            „1. Ova se direktiva odnosi na osnivanje i obavljanje samostalnih poslova izravnog osiguranja, uključujući pružanje pomoći navedene u stavku 2., koje obavljaju društva koja imaju ili koja žele imati poslovni nastan na državnom području neke države članice.
            [...]
            3. Razvrstavanje prema vrstama poslova navedenim u ovom članku nalazi se u Prilogu.”
            13. Članak 5. Direktive 73/239/EEZ predviđa:
            „U smislu ove direktive:
            [...]
            (d) ‚veliki rizici‘ znači:
            (i) rizici razvrstani u vrste osiguranja 4., 5., 6., 7., 11. i 12. iz točke A Priloga;
            [...]“
            14. Prilog navedenoj direktivi precizira:
            „A. Klasifikacija rizika prema vrstama osiguranja:
            [...]
            5. Zračne letjelice
            Svaka šteta ili gubitak zračnih letjelica.
            [...]
            11. Odgovornost za upotrebu zračnih letjelica
            Svaka odgovornost koja proizlazi iz upotrebe zračnih letjelica (uključujući odgovornost prijevoznika).
            [...]“
            15. Članak 7. stavak 1. Direktive 88/357/EZ određuje:
            „Mjerodavno pravo za ugovore o osiguranju iz ove direktive te koje pokriva rizike koji se nalaze u državama članicama, utvrđuje se u skladu sa sljedećim odredbama:
            [...]
            (f) u slučaju rizika iz članka 5. točke (d) Direktive 73/239/EEZ, ugovorne stranke mogu izabrati bilo koje pravo.
            [...]“
            Glavni postupak i prethodna pitanja
            16. E. Prüller‑Frey, sa stalnom adresom i uobičajenim boravištem u Austriji, nadlijetala je 30. kolovoza 2010., žirokopterom modela „Calidus“, MTOM‑a (najviše dopuštene mase pri uzlijetanju) od 450 kilograma, kojim je upravljao F. Preiss, plantažu aloe vere, u svrhu njezina eventualnog stjecanja.
            17. Prije tog leta, F. Preiss, koji je bio vlasnik tog žirokoptera, zatražio je pomoć N. Brodniga za zaključenje ugovora o osiguranju po povoljnoj cijeni. Kako je N. Brodnig imao veći broj sati leta od F. Preissa, a iznos premije osiguranja se računa s obzirom na broj sati leta, N. Brodnig, koji je istovremeno prijavio boravište u Španjolskoj, gdje je živio od 2007., i u Austriji, pristao je 6. svibnja 2009. u svojstvu posjednika žirokoptera iz glavnog postupka zaključiti ugovor o osiguranju s Axom koji je pokrivao više rizika građanskopravne odgovornosti posjednika tog žirokoptera i njegovih putnika.
            18. Ta polica osiguranja je tako definirala korištenje žirokoptera iz glavnog postupka: „poslovni letovi, privatni letovi, demonstracijski letovi u svrhu prodaje“. Tekst te police osiguranja je precizirao da se na nju primjenjuje njemačko pravo, te da su za odlučivanje o tužbama koje se na nju odnose nadležni sudovi „Savezne Republike Njemačke“. Ta ista polica osiguranja nije međutim isključila, kako se navodi i u njezinu tekstu, „ostala tijela obvezne sudske nadležnosti na temelju njemačkog prava“.
            19. Žirokopter iz glavnog postupka je poletio iz Medina Sidonie (Španjolska) i sudjelovao je u nesreći u blizini Jereza de la Frontera (Španjolska).
            20. E. Prüller‑Frey, koja je u toj nesreći pretrpjela tjelesne ozljede pred Landesgericht Korneubourg (regionalni sud u Korneubourgu) pokrenula je postupak čija je svrha bila tuženicima naložiti da joj plate iznos od 142.946,40 eura, uvećanog za kamate po stopi od 4 % računajući od 2. listopada 2012. ,kao i utvrditi solidarnu odgovornost potonjih za svu buduću štetu koja je u uzročnoj vezi s navedenom nesrećom, s tim da je odgovornost za N. Brodniga ipak trebala biti ograničena zakonskom granicom odgovornosti, a odgovornost Axe iznosom osiguranim na temelju ugovora o osiguranju iz glavnog postupka.
            21. U okviru postupka pred Landesgericht Korneuburg, tuženici osporavaju nadležnost austrijskih sudova za ispitivanje spora u glavnom postupku i dodaju da je primjenjivo španjolsko, a ne austrijsko pravo. Smatraju da mogućnost podnošenja izravne tužbe E. Prüller‑Frey protiv Axe ovisi o polici osiguranja iz glavnog postupka. Međutim, budući da se na nju primjenjuje njemačko pravo, koje zabranjuje podnošenje takve tužbe, i budući da situaciju iz glavnog postupka uređuje španjolsko pravo, koje ne poznaje postupak izravne tužbe, tužbu E. Prüller‑Frey je valjalo odbaciti. Stranke u glavnom postupku se ipak slažu da je dotično osiguranje obvezno i da Montrealska konvencija nije primjenjiva u glavnom postupku.
            22. Sud koji je uputio zahtjev izrazio je sumnje u pogledu primjenjivosti Montrealske konvencije u glavnom postupku zbog proširenja njezine primjene na unutarnje letove na temelju Uredbe br. 2027/97. U tom pogledu, taj sud želi utvrditi uređenje odgovornosti kojem se te činjenice moraju podvrgnuti, kao i valja li, u slučaju da se ta konvencija ne primjenjuje, tumačiti članak 18. Uredbe br. 864/2007 na način da ovlašćuje E. Prüller‑Frey na podnošenje tužbe protiv Axe na temelju prava primjenjivog na izvanugovorne obveze, neovisno o pravu koje se primjenjuje na ugovor o osiguranju u glavnom postupku, a koje su izabrali N. Brodnig i Axa.
            23. U tim je okolnostima Landesgericht Korneuburg odlučio, imajući u vidu sumnje u ispravno tumačenje prava Unije, prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
            1.) Treba li članak 2. stavak 1. točke (a) i (c) Uredbe br. 2027/97, članak 3. točke (c) i (g) Uredbe br. 785/2004, kao i članak 1. stavak 1. Montrealske konvencije tumačiti na način da zahtjeve za naknadu štete oštećenice,
            – koja je bila putnica zrakoplova čije je mjesto polijetanja i slijetanja bilo isto mjesto koje se nalazi u jednoj državi članici,
            – koju je pilot besplatno prevozio,
            – gdje je svrha leta bila pregledati iz zraka nekretninu radi zaključenja posla prijenosa nekretnine s pilotom i
            – koja je pretrpjela tjelesne ozljede zbog pada zrakoplova,
            treba ocjenjivati isključivo prema članku 17. Montrealske konvencije i da nacionalno pravo nije primjenjivo?
            2.) U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje, treba li članak 33. Montrealske konvencije i članak 67. Uredbe br. 44/2001 tumačiti na način da nadležnost za raspravljanje i odlučivanje o zahtjevima za naknadu štete navedenima u pitanju 1. treba procjenjivati isključivo prema članku 33. Montrealske konvencije?
            3.) U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje, treba li članak 29. Montrealske konvencije i članak 18. Uredbe br. 864/2007 tumačiti na način da se protive nacionalnim uređenjima koja predviđaju izravnu tužbu oštećenika navedenog u pitanju 1.) protiv štetnikova osiguravatelja?
            4.) U slučaju niječnog odgovora na prvo pitanje, treba li članak 7. stavak 1. točku (f) Direktive 88/357 i članak 18. Uredbe br. 864/2007 tumačiti na način da se podnesena izravna tužba oštećenika navedenog u pitanju 1. protiv štetnikova osiguravatelja od odgovornosti treba ocjenjivati prema pravu treće države, kada
            – lex loci delicti  predviđa izravnu tužbu u svojem zakonu o ugovorima o osiguranju,
            – stranke ugovora o osiguranju iskoriste pravo izbora pravnog poretka treće države,
            – prema kojem se treba primijeniti pravo države u kojoj osiguravatelj ima svoje sjedište i
            – pravni poredak te države isto tako u svojem zakonu o ugovorima o osiguranju predviđa izravnu tužbu?“
            O prethodnim pitanjima
            Prvo pitanje
            24. Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 2. stavak 1. točke (a) i (c) Uredbe br. 2027/97, članak 3. točke (c) i (g) Uredbe br. 785/2004, kao i članak 1. stavak 1. Montrealske konvencije tumačiti na način da zahtjev za naknadu štete osobe – koja je bila putnica zrakoplova čije je mjesto polijetanja i slijetanja bilo isto mjesto koje se nalazi u jednoj državi članici i koja se besplatno prevozila na letu čija je svrha bila pregledati iz zraka nekretninu radi zaključenja posla prijenosa nekretnine s pilotom te letjelice, te je pretrpjela tjelesne ozljede zbog pada spomenutog zrakoplova – treba ocjenjivati isključivo prema članku 17. Montrealske konvencije i prema tome isključiti primjenu nacionalnog prava.
            25. U svrhu odgovora na to pitanje prvo valja utvrditi je li u glavnom postupku primjenjiva Montrealska konvencija.
            26. U tom pogledu valja istaknuti kako se prema članku 1. Uredbe br. 2027/97, njome provode odgovarajuće odredbe Montrealske konvencije u pogledu zračnog prijevoza putnika i njihove prtljage te se utvrđuju određene dodatne odredbe.
            27. Prema tome, u svrhu utvrđivanja je li Montrealska konvencija primjenjiva na predmet u glavnom postupku, valja istražiti pripada li on području primjene Uredbe br. 2027/97.
            28. U tu svrhu valja podsjetiti da je članak 1. te uredbe učinio navedenu konvenciju primjenjivom na zračni prijevoz izvršen unutar pojedine države članice.
            29. Međutim, navedena uredba se primjenjuje samo na „zračne prijevoznike“ u smislu njezinog članka 2. stavka 1. točke (a), odnosno na poduzeća za zračni promet s valjanom operativnom licencijom, kao i na „zračne prijevoznike Zajednice“ u smislu njezinog članka 2. stavka 1. točke (b) odnosno zračne prijevoznike s valjanom operativnom licencijom koju im je izdala država članica u skladu s odredbama Uredbe br. 2407/92.
            30. U tom pogledu, iz odluke kojom se upućuje zahtjev proizlazi da tuženici nisu obuhvaćeni pojmom „zračnog prijevoznika“ u smislu članka 2. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 2027/97, jer nisu poduzeća za zračni promet s valjanom operativnom licencijom.
            31. Štoviše, tuženici u glavnom postupku nisu obuhvaćeni ni pojmom „zračnih prijevoznika Zajednice“ u smislu članka 2. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 2027/97 jer nisu zračni prijevoznici s valjanom operativnom licencijom koju im je izdala država članica u skladu s odredbama Uredbe br. 2407/92.
            32. To utvrđenje je, s druge strane, potkrijepljeno okolnošću da je let iz glavnog postupka – koji je izvršen besplatno unutar jedne države članice i čija je svrha bilo eventualno zaključenje posla prijenosa nekretnine, te koji nije uključivao prijevoz putnika između različitih zračnih luka ili drugih ovlaštenih uzletišta – bio „lokalni let“ u smislu članka 2. stavka 1. točke 6. Uredbe br. 1008/2008 i da za takav let na temelju članka 3. stavka 3. točke (b) te uredbe ne važe zahtjevi vezani za dobivanje važeće operativne licencije.
            33. U tim uvjetima, budući da se tuženici u glavnom postupku ne mogu smatrati „zračnim prijevoznicima“, ni a fortiori „zračnim prijevoznicima Zajednice“ u smislu članka 2. stavka 1. točke (a) i (b) Uredbe br. 2027/97, predmet iz glavnog postupka ne pripada području primjene te uredbe.
            34. Posljedično, Montrealska konvencija, koja je primjenjiva na letove unutar jedne države članice samo ako oni pripadaju području primjene Uredbe br. 2027/97, nije primjenjiva u glavnom postupku.
            35. Iz svega prethodno iznesenog proizlazi da članak 2. stavak 1. točke (a) i (c) Uredbe br. 2027/97, i članak 1. stavak 1. Montrealske konvencije treba tumačiti na način da se protive tomu da se zahtjev za naknadu štete osobe koja je bila putnica zrakoplova čije je mjesto polijetanja i slijetanja bilo isto mjesto koje se nalazi u jednoj državi članici i koja se besplatno prevozila na letu gdje je svrha leta bila pregledati iz zraka nekretninu radi zaključenja posla prijenosa nekretnine s pilotom te letjelice, te je pretrpjela tjelesne ozljede zbog pada spomenutog zrakoplova ocjenjuje prema članku 17. te konvencije.
            36. Uzimajući u obzir niječan odgovor na prvo pitanje, nije potrebno odgovoriti na drugo i treće pitanje.
            Četvrto pitanje
            37. Četvrtim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 18. Uredbe br. 864/2007 tumačiti na način da omogućuje da u situaciji poput ove u glavnom postupku osoba koja je pretrpjela štetu podnese izravnu tužbu protiv osiguravatelja odgovorne osobe, kad takvu tužbu predviđa pravo koje se primjenjuje na izvanugovorne obveze, koje je temelj zahtjeva za naknadu štete, neovisno od onoga što predviđa pravo primjenjivo na ugovor o osiguranju koje su izabrale stranke tog ugovora.
            38. U svrhu odgovora na to pitanje, valja podsjetiti da se ne može isključiti da u određenim okolnostima odgovornost za štetu koju je prouzročio pad letjelice bude obuhvaćena kategorijom izvanugovornih obveza u smislu članka 2. Uredbe br. 864/2007.
            39. U takvom slučaju, osoba koja je pretrpjela štetu može svoj zahtjev za naknadu štete podnijeti neposredno protiv osiguravatelja odgovorne osobe, ako to, kao što proizlazi iz teksta članka 18. Uredbe br. 864/2007, propisuje pravo kojim se uređuje izvanugovorna obveza ili pravo kojim se uređuje ugovor o osiguranju.
            40. Kao što to ističe nezavisni odvjetnik u točki 75. svojeg mišljenja, članak 18. Uredbe br. 864/2007 nije kolizijsko pravilo u pogledu materijalnog prava koje se primjenjuje na utvrđivanje obveza osiguravatelja odnosno osiguranika na temelju ugovora o osiguranju.
            41. Taj se članak ograničava na to da omogućuje podnošenje izravne tužbe u slučaju kad jedno od prava koje navodi dopušta takvu mogućnost.
            42. Međutim, pravo osobe koja je pretrpjela štetu da podnese tužbu izravno protiv osiguravatelja odgovorne osobe nema utjecaja na ugovorne obveze stranaka dotičnog ugovora o osiguranju. Jednako tako, izbor prava koje se primjenjuje na taj ugovor, a koji su izvršile stranke ne utječe na pravo osobe koja je pretrpjela štetu da podnese izravnu tužbu na temelju prava koje se primjenjuje na izvanugovornu obvezu.
            43. Posljedično, da bi utvrdio može li, u konkretnom slučaju, E. Prüller‑Frey podnijeti tužbu izravno protiv Axe, sud koji je uputio zahtjev treba istražiti omogućuje li pravo koje se primjenjuje na izvanugovornu obvezu u glavnom postupku, a koje je određeno u skladu s člankom 4. Uredbe br. 864/2007, ili pravo koje se primjenjuje na ugovor o osiguranju sklopljen između Axe i N. Brodniga, podnošenje takve tužbe.
            44. U tom pogledu, pravo koje se primjenjuje na ugovor o osiguranju ne smije predstavljati prepreku izravnoj tužbi koja bi se u tom slučaju podnosila na temelju prava koje se primjenjuje na izvanugovornu obvezu.
            45. Iz svega prethodno iznesenog proizlazi da članak 18. Uredbe br. 864/2007 treba tumačiti na način da omogućuje da, u situaciji poput ove u glavnom postupku, osoba koja je pretrpjela štetu podnese izravnu tužbu protiv osiguravatelja odgovorne osobe, kad takvu tužbu predviđa pravo koje se primjenjuje na izvanugovorne obveze, koje je temelj zahtjeva za naknadu štete, neovisno od onoga što predviđa pravo primjenjivo na ugovor o osiguranju koje su izabrale stranke tog ugovora.
            Troškovi
            46. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:
            1. Članak 2. stavak 1. točke (a) i (c) Uredbe Vijeća (EZ) br. 2027/97 od 9. listopada 1997. o odgovornosti zračnih prijevoznika u slučaju nesreća, kako je izmijenjena Uredbom 889/2002 Europskog parlamenta i Vijeća od 13. svibnja 2002. i članak 1. stavak 1. Konvencije o ujednačavanju određenih pravila u međunarodnom zračnom prijevozu zaključene u Montréalu 28. svibnja 1999. odobrene u ime Europske unije Odlukom Vijeća 2001/539/EZ od 5. travnja 2001. treba tumačiti na način da se protive tomu da se zahtjev za naknadu štete osobe koja je bila putnica zrakoplova čije je mjesto polijetanja i slijetanja bilo isto mjesto koje se nalazi u jednoj državi članici i koja se besplatno prevozila na letu gdje je svrha leta bila pregledati iz zraka nekretninu radi zaključenja posla prijenosa nekretnine s pilotom te letjelice, te je pretrpjela tjelesne ozljede zbog pada spomenutog zrakoplova ocjenjuje prema članku 17. te konvencije.
            2. Članak 18. Uredbe (EZ) br. 864/2007 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. srpnja 2007. o pravu koje se primjenjuje na izvanugovorne obveze ( „Rim II” ) treba tumačiti na način da omogućuje da u situaciji poput ove u glavnom postupku osoba koja je pretrpjela štetu podnese izravnu tužbu protiv štetnikova osiguravatelja, kad takvu tužbu predviđa pravo koje se primjenjuje na izvanugovorne obveze, koje je temelj zahtjeva za naknadu štete, neovisno od onoga što predviđa pravo primjenjivo na ugovor o osiguranju koje su izabrale stranke tog ugovora.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 2012. travanj 26.#Nemzeti Fogyasztóvédelmi Hatóság protiv Invitel Távközlési Zrt.#Zahtjev za prethodnu odluku, podnesena po Pest Megyei Bíróság.#Predmet C-472/10.


Presuda Prvostupanjskog suda (drugo vijeće) od 10. veljače 2009.#Deutsche Post AG i DHL International protiv Komisije Europskih zajednica.#Tužba za poništenje - Dopuštenost.#Predmet T-388/03.


Presuda Suda (četvrto vijeće) 21. ožujka 2013.#Belgacom SA i drugi protiv État belge.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Cour constitutionnelle.#Predmet C-375/11.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 2012. ožujak 15.#Jana Pereničová i Vladislav Perenič protiv S.O.S. financ, spol. sro.#Zahtjev za prethodnu odluku, podnesena po Okresný súd Prešov.#Predmet C-453/10.


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 16. siječnja 2014.#Flora May Reyes protiv Migrationsverket.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Kammarrätten i Stockholm – Migrationsöverdomstolen.#Zahtjev za prethodnu odluku ‒ Direktiva 2004/38/EZ ‒ Pravo građana Unije i članova njihovih obitelji na slobodno kretanje i [boravak] na području država članica – Pravo [boravka] u državi članici državljanina treće zemlje koji je izravni potomak osobe s pravom [boravka] u toj državi članici – Pojam ,uzdržavanika’.#Predmet C‑423/12.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      16. siječnja 2014. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Direktiva 2004/38/EZ — Pravo građana Unije i članova njihovih obitelji na slobodno kretanje i boravište na području države članice — Pravo boravišta u državi članici državljanina treće zemlje koji je izravni potomak osobe s pravom boravišta u toj državi članici — Pojam ‚uzdržavanika’“
      U predmetu C‑423/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Kammarrätten i Stockholm – Migrationsöverdomstolen (Švedska), odlukom od 12. rujna 2012., koju je Sud zaprimio 17. rujna 2012., u postupku

         Flora May Reyes

      protiv

         Migrationsverketa,
      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, K. Lenaerts, potpredsjednik Suda, u funkciji suca četvrtog vijeća, M. Safjan, J. Malenovský i A. Prechal (izvjestiteljica), suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: V. Tourrès, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 4. rujna 2013.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za F. M. Reyes, S. Hansson, advokat, i T. Fraenkel,

               —

               za švedsku vladu, A. Falk i H. Karlsson, u svojstvu agenata,

               —

               za češku vladu, M. Smolek i J. Vláčil, u svojstvu agenata,

               —

               za nizozemsku vladu, M. Bulterman i C. Wissels, u svojstvu agenata,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, J. Beeko, u svojstvu agenta, uz asistenciju G. Facenna, barristera,

               —

               za Europsku komisiju, C. Tufvesson i M. Wilderspin, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 6. studenoga 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 2. stavka 2. točke (c) Direktive 2004/38/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o pravu građana Unije i članova njihovih obitelji na slobodno kretanje i boravište na području države članice, kojom se izmjenjuje Uredba (EEZ) br. 1612/68 i stavljaju izvan snage direktive 64/221/EEZ, 68/360/EEZ, 72/194/EEZ, 73/148/EEZ, 75/34/EEZ, 75/35/EEZ, 90/364/EEZ, 90/365/EEZ i 93/96/EEZ (SL L 158, str. 77. i ispravci SL L 229, str. 35. i SL 2005., L197, str. 34.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 42.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između F. M. Reyes, filipinske državljanke, i Migrationsverketa (ureda za migracije) u vezi s odbijanjem zahtjeva zainteresirane za izdavanje dozvole boravka u Švedskoj.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodna izjava 5. Direktive 2004/38 navodi:
               „Pravo svih građana Unije na slobodu kretanja i boravišta na području države članice kako se ostvaruje pod objektivnim uvjetima slobode i dostojanstva treba odobriti i članovima njihovih obitelji, bez obzira na njihovo državljanstvo. [...]“

               4

               U skladu s uvodnom izjavom 28. te direktive:
               „Države članice trebaju imati mogućnost donošenja potrebnih mjera u svrhu zaštite od zlouporabe prava ili prevare [...]“

               5

               Članak 2. spomenute direktive, naslovljen „Značenje pojmova“, određuje:
               „Za potrebe ove Direktive:

                        1)

                        „građanin Unije” znači svaka osoba s državljanstvom države članice;

                        2)

                        „član obitelji” znači:
                        [...]

                                 c)

                                 izravni potomci koji nisu navršili 21. godinu ili su uzdržavanici, kao i oni bračnog druga ili partnera u smislu točke (b) ovog članka [...]

                  [...]“

               6

               Članak 7. iste direktive, naslovljen „Pravo boravišta dulje od tri mjeseca“, predviđa:
               „1.   Svi građani Unije imaju pravo boravišta na području druge države članice u razdoblju duljem od tri mjeseca ako:
               [...]

                        b)

                        imaju dostatna sredstva za sebe i članove svoje obitelji da ne postanu teret sustavu socijalne pomoći države članice domaćina tijekom svog boravišta te su sveobuhvatno zdravstveno osigurani u državi članici domaćinu [...]

                  [...]
               2.   Pravo boravišta utvrđeno stavkom 1. primjenjuje se na članove obitelji koji nisu državljani države članice, a koji su u pratnji građanina Unije ili mu se pridružuju u državi članici domaćinu, pod uvjetom da taj građanin Unije ispunjava uvjete iz stavka 1. [točke (b)].
               [...]“

               7

               U skladu s člankom 23. Direktive 2004/38, naslovljenim „Srodna prava“:
               „Bez obzira na svoje državljanstvo, članovi obitelji građanina Unije koji imaju pravo boravišta ili pravo stalnog boravišta u državi članici imaju ondje pravo na zaposlenje ili samozaposlenje.“

         Švedsko pravo

               8

               Izmjenama zakona (2005:716) o strancima [utlänningslagen (2005:716)] i uredbe (2006:97) o strancima [utlänningsförordningen (2006:97)], koje su stupile na snagu 30. travnja 2006., htjelo se u švedsko pravo prenijeti Direktivu 2004/38. Tako usvojene odredbe u biti odgovaraju onima u toj direktivi.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               9

               F. M. Reyes, rođena 1987. i filipinska državljanka, u dobi od 3 godine zajedno sa svojim dvjema sestrama povjerena je svojoj baki po majci, s obzirom na to da se njezina majka nastanila u Njemačkoj kako bi ondje radila i brinula se za potrebe svoje obitelji koja prebiva na Filipinima. Majka F. M. Reyes ishodila je njemačko državljanstvo.

               10

               F. M. Reyes tijekom cijelog djetinjstva i mladosti odgajala je njezina baka po majci. Prije odlaska u Švedsku, F. M. Reyes četiri je godine živjela u Manili (Filipini) sa svojom starijom sestrom koja je u međuvremenu preminula. U dobi od 17. do 23. godine dvije godine pohađala je gimnaziju, a zatim je četiri godine pohađala više škole. Nakon što je prošla obuku koja je obuhvaćala praksu, stekla je zvanje diplomirane pomoćne bolničarke. Po završetku ispita, pomagala je svojoj sestri brinući se o njezinoj djeci. Majka F. M. Reyes nije prestala njegovati bliske veze s članovima svoje obitelji na Filipinima šaljući im svaki mjesec novac za uzdržavanje i financiranje njihovog školovanja te ih posjećujući svake godine. F. M. Reyes nikada nije bila zaposlena niti je od filipinskih nadležnih tijela tražila socijalnu pomoć.

               11

               U prosincu 2009. majka F. M. Reyes nastanila se u Švedskoj kako bi ondje živjela u zajednici s norveškim državljaninom koji je boravio u toj državi članici. Ona se za tog norveškog državljanina udala tijekom ljeta 2011. Od 2009. ovaj potonji, koji raspolaže prihodima na temelju mirovine, redovito F. M. Reyes kao i drugim članovima obitelji svoje supruge koji žive na Filipinima šalje novac. Od svog dolaska u Švedsku majka F. M. Reyes ne radi i živi od mirovine svog supruga.

               12

               Dana 13. ožujka 2011. F. M. Reyes ušla je na područje Schengena. Dana 29. ožujka 2011. zatražila je dozvolu boravka u Švedskoj kao član obitelji svoje majke i njezinog norveškog partnera, izjavivši da je oni uzdržavaju.

               13

               Migrationsverket je 11. svibnja 2011. odbio taj zahtjev uz obrazloženje da F. M. Reyes nije pokazala da su iznosi, koje su joj neosporno uplatili majka i njezin partner, služili tome da osiguraju njezine osnovne životne potrebe za smještajem i prehranom i tome da osiguraju pristup sustavu zdravstvene skrbi na Filipinima. Isto tako, nije dokazala na koji bi način sustav socijalne skrbi njezine zemlje porijekla mogao pokriti osobe u njezinoj situaciji. Suprotno tome, dokazala je da je u zemlji svog porijekla diplomirala i da je ondje išla na praksu. Osim toga, tijekom njezinog djetinjstva i mladosti tužiteljicu u glavnom postupku uzdržavala je baka po majci. Posljedično, Migrationsverket je smatrao kako nije dokazala da su je uzdržavali članovi obitelji u Švedskoj.

               14

               F. M. Reyes osporavala je odbijajuću odluku Migrationsverketa pred förvaltningsrätten i Göteborg – Migrationsdomstolen (upravni sud Göteborga koji u prvom stupnju odlučuje o imigracijskim pitanjima), koji je odbio tužbu. Taj sud nije osporavao činjenicu da su se za osnovne potrebe tužiteljice u glavnom postupku brinuli njezina majka i očuh. Ipak, socijalni položaj F. M. Reyes nije ocijenjen kao takav da se njezine osnovne potrebe u njezinoj državi porijekla ne bi mogle namiriti bez materijalne pomoći majke i očuha. U okviru svog razmatranja, taj je sud zaključio da je F. M. Reyes mlada, školovala se i živjela u Manili, ima diplomu više škole i članovi njezine obitelji žive na Filipinima. Nije mu se učinilo da sama okolnost da su se majka i očuh F. M. Reyes opredijelili namirivati njezine potrebe određuje takav odnos ovisnosti koji bi joj dodijelio pravo boravišta u Švedskoj.

               15

               F. M. Reyes podnijela je Kammarrätten i Stockholm – Migrationsöverdomstolen (upravni žalbeni sud Stockholma koji odlučuje o imigracijskim pitanjima) žalbu protiv presude Förvaltningsrätten i Göteborg – Migrationsdomstolen. Tvrdi da, unatoč svojem obrazovanju, nije pronašla posao na Filipinima, gdje je nezaposlenost endemska. Prema njezinim riječima, njezina majka i očuh ne bi morali uplaćivati tako velike iznose tako redovito da to nije uvijek bilo nužno da se obitelji na Filipinima omogući preživljavanje.

               16

               Sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku utvrđuje da stranke glavnog postupka imaju suprotna mišljenja o tumačenju pojma „uzdržavanika“ koji se pojavljuje u članku 2. stavku 2. točki (c) Direktive 2004/38. U tom pogledu, pozivajući se na presude od 18. lipnja 1987., Lebon (316/85, Zb., str. 2811.), i od 9. siječnja 2007., Jia (C-1/05, Zb., str. I-1), on se pita je li, razmotrivši sposobnost osobe da namiri svoje osnovne potrebe, dopušteno uzeti u obzir činjenicu da ova potonja ima izbor zadovoljiti iste obavljajući lukrativnu djelatnost.

               17

               Osim toga, sud koji je uputio zahtjev pita se o utjecaju koji na kvalificiranje pojma „uzdržavanog člana obitelji“ može, u smislu spomenute direktive, imati namjera F. M. Reyes da radi u državi članici domaćinu. U biti, prema tom sudu, obavljanje lukrativne djelatnosti imalo bi za posljedicu gubitak prava boravišta iz navedenih razloga, s obzirom na to da zbog ostvarenih primanja kao naknade za rad više ne bi postojao odnos ovisnosti.

               18

               U tim okolnostima Kammarrätten i Stockholm – Migrationsöverdomstolen odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Može li se članak 2. stavak 2. točku (c) Direktive [2004/38] tumačiti na način da država članica u određenim okolnostima može zahtijevati da, kako bi se nekog smatralo uzdržavanikom i kako bi također ulazio u definiciju pojma ‚člana obitelji’ iz te odredbe, potomak u izravnoj liniji koji ima 21 ili više godina mora dokazati da je uzalud nastojao pronaći posao ili primiti pomoć za uzdržavanje od tijela države porijekla i/ili da je na bilo koji drugi način pokušao osigurati svoju egzistenciju?

                        2.

                        Od kakvog je utjecaja na tumačenje pojma ‚uzdržavanika’ iz članka 2. stavka 2. točke (c) Direktive 2004/38 činjenica da se za člana obitelji, na temelju osobnih okolnosti kao što su njegova dob, profesionalne kvalifikacije i zdravstveno stanje, smatra da ima razumne izglede za zaposlenje i da još usto namjerava raditi u dotičnoj državi članici, a što bi značilo da uvjeti da bi ga se smatralo uzdržavanim članom obitelji (u smislu ove odredbe) više nisu ispunjeni?“

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               19

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 2. stavak 2. točku (c) Direktive 2004/38 tumačiti na način da omogućuje državi članici da u okolnostima kao što su one o kojima je riječ u glavnom postupku zahtijeva da, kako bi ga se smatralo uzdržavanim i kako bi ulazio u definiciju pojma „člana obitelji“ navedenu u toj odredbi, potomak u izravnoj liniji koji ima dvadeset i jednu ili više godina mora dokazati da je doista nastojao pronaći posao ili od nadležnih tijela države porijekla primiti pomoć za uzdržavanje i/ili da je na bilo koji drugi način pokušao osigurati svoju egzistenciju.

               20

               U tom pogledu valja ustvrditi da, kako bi se izravnog potomka građanina Unije koji ima dvadeset i jednu ili više godina moglo smatrati „uzdržavanikom građanina Unije u smislu članka 2. stavka 2. točke (c) Direktive 2004/38, mora se utvrditi odnos stvarne ovisnosti (u tom smislu vidjeti gore navedenu presudu Jia, t. 42.).

               21

               Ovisnost je posljedica činjenične situacije koju obilježava činjenica da materijalnu potporu članu obitelji osigurava građanin Unije koji je iskoristio slobodu kretanja ili njegov bračni drug (gore navedena presuda Jia, t. 35.).

               22

               Kako bi se utvrdilo postojanje takve ovisnosti, država članica mora ocijeniti namiruje li izravni potomak građanina Unije koji ima dvadeset i jednu ili više godina svoje osnovne potrebe, uzimajući u obzir njegove ekonomske i socijalne uvjete. Potreba za materijalnom potporom mora postojati u državi porijekla ili u državi iz koje dolazi takav potomak u trenutku u kojem traži da se pridruži spomenutom građaninu (u tom smislu vidjeti gore navedenu presudu Jia, t. 37.).

               23

               Naprotiv, nije potrebno utvrditi razloge spomenute ovisnosti, a stoga ni žalbe. Takvo tumačenje posebice zahtijeva načelo prema kojem se odredbe kao što je Direktiva 2004/38, posvećene slobodi kretanja građana Unije, koje čine temelje Unije, mora široko tumačiti (u tom smislu vidjeti gore navedenu presudu Jia, t. 36. i navedenu sudsku praksu).

               24

               Dakle, činjenica da u okolnostima kao što su one u glavnom postupku neki građanin Unije redovito tijekom duljeg razdoblja tom potomku isplaćuje novčane iznose koji su potonjem potrebni kako bi namirio svoje osnovne potrebe u državi porijekla takve je prirode da upućuje na to da postoji odnos stvarne ovisnosti između tog potomka i spomenutog građanina.

               25

               U ovim okolnostima ne bi se trebalo od spomenutog potomka zahtijevati da još i dokaže da je uzalud nastojao pronaći posao ili od nadležnih tijela države porijekla primiti pomoć za uzdržavanje i/ili da je na bilo koji drugi način pokušao osigurati svoju egzistenciju.

               26

               U biti, zahtjev za takvim dodatnim dokazom, koji u praksi nije lako izvesti, kao što je nezavisni odvjetnik ustvrdio u točki 60. svojeg mišljenja, mogao bi pretjerano otežati mogućnost da isti taj potomak ostvari pravo boravišta u državi članici domaćinu, dok su okolnosti opisane u točki 24. ove presude takve da upućuju na postojanje odnosa stvarne ovisnosti. Zbog te činjenice takav zahtjev mogao bi članak 2. stavak 2. točku (c) i članak 7. Direktive 2004/38 lišiti njihovog korisnog učinka.

               27

               Konačno, nije isključeno da takav zahtjev za tog potomka znači poduzimanje radnji, kao što je pokušaj nabavljanja različitih uvjerenja koja potvrđuju da nije pronašao nikakav posao i da nije dobio nikakvu socijalnu naknadu, složenijih od radnje koja se sastoji u nabavljanju dokumenta nadležnog tijela države porijekla ili države iz koje dolazi koji potvrđuje postojanje odnosa ovisnosti. Dakle, Sud je već presudio da takav dokument ne može predstavljati uvjet za izdavanje dozvole boravka (gore navedena presuda Jia, t. 42.).

               28

               Stoga na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 2. stavak 2. točku (c) Direktive 2004/38 treba tumačiti na način da ne omogućuje nekoj državi članici da u okolnostima kao što su one u glavnom postupku zahtijeva da, kako bi ga se smatralo uzdržavanim i kako bi ulazio u definiciju pojma „člana obitelji“ navedenu u toj odredbi, potomak u izravnoj liniji koji ima dvadeset i jednu ili više godina mora dokazati da je doista nastojao pronaći posao ili od nadležnih tijela države porijekla primiti pomoć za uzdržavanje i/ili da je na bilo koji drugi način pokušao osigurati svoju egzistenciju.

         Drugo pitanje

               29

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 2. stavak 2. točku (c) Direktive 2004/38 tumačiti na način da činjenica da neki član obitelji, zbog osobnih okolnosti kao što su njegova dob, profesionalne kvalifikacije i zdravstveno stanje, smatra da ima razumne izglede za zaposlenje i da još usto namjerava raditi u dotičnoj državi članici utječe na tumačenje pojma „uzdržavanika“ navedenog u toj odredbi.

               30

               U tom pogledu valja ustvrditi da odnos ovisnosti mora postojati u državi iz koje dolazi dotični član obitelji u trenutku u kojem zahtijeva da se pridruži građaninu Unije koji ga uzdržava (u tom smislu vidjeti gore navedenu presudu Jia, t. 37. i presudu od 5. rujna 2012., Rahman, C‑83/11, t. 33.).

               31

               U biti slijedi da, kao što su istaknuli svi zainteresirani koji su podnijeli očitovanja Sudu, eventualne mogućnosti zapošljavanja u državi članici domaćinu, koje bi u tom slučaju omogućile izravnom potomku građanina Unije, a koji ima dvadeset i jednu ili više godina da ga ovaj potonji više ne uzdržava jednom kad stekne pravo boravišta, nisu takve prirode da utječu na tumačenje pojma „uzdržavanika“ iz članka 2. stavka 2. točke (c) Direktive 2004/38.

               32

               Osim toga, kao što je ispravno navela Europska komisija, suprotno rješenje onemogućilo bi u praksi spomenutom potomku traženje posla u državi članici domaćinu i time bi povrijedilo članak 23. te direktive koji izričito ovlašćuje takvog potomka da, ako ima pravo boravišta, započne obavljati lukrativnu djelatnost na temelju zaposlenja ili samozaposlenja (vidjeti, analogijom, gore navedenu presudu Lebon, t. 20.).

               33

               Posljedično, na drugo pitanje valja odgovoriti da članak 2. stavak 2. točku (c) Direktive 2004/38 treba tumačiti na način da činjenica da se za nekog člana obitelji, zbog osobnih okolnosti kao što su njegova dob, profesionalne kvalifikacije i zdravstveno stanje, smatra da ima razumne izglede za zaposlenje i da još usto namjerava raditi u dotičnoj državi članici ne utječe na tumačenje pojma „uzdržavanika“ predviđenog u toj odredbi.

         Troškovi

               34

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 2. stavak 2. točku (c) Direktive 2004/38/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o pravu građana Unije i članova njihovih obitelji na slobodno kretanje i boravište na području države članice, kojom se izmjenjuje Uredba (EEZ) br. 1612/68 i stavljaju izvan snage direktive 64/221/EEZ, 68/360/EEZ, 72/194/EEZ, 73/148/EEZ, 75/34/EEZ, 75/35/EEZ, 90/364/EEZ, 90/365/EEZ i 93/96/EEZ, treba tumačiti na način da ne omogućuje nekoj državi članici da u okolnostima kao što su one u glavnom postupku zahtijeva da, kako bi ga se smatralo uzdržavanim i kako bi ulazio u definiciju pojma „člana obitelji“ navedenu u toj odredbi, potomak u izravnoj liniji koji ima 21 ili više godina mora dokazati da je doista nastojao pronaći posao ili od nadležnih tijela države porijekla primiti pomoć za uzdržavanje i/ili da je na bilo koji drugi način pokušao osigurati svoju egzistenciju.

                           2.

                           Članak 2. stavak 2. točku (c) Direktive 2004/38 treba tumačiti na način da činjenica da se za nekog člana obitelji, zbog osobnih okolnosti kao što su njegova dob, profesionalne kvalifikacije i zdravstveno stanje, smatra da ima razumne izglede za zaposlenje i da još usto namjerava raditi u dotičnoj državi članici ne utječe na tumačenje pojma „uzdržavanika“ predviđenog u toj odredbi.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: švedski


Presuda Suda (šesto vijeće) od 22. prosinca 2008.#Kazneni postupak protiv Vladimir Turanský.#Zahtjev za prethodnu odluku: Landesgericht für Strafsachen Wien - Austrija.#Predmet C-491/07.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 10. srpnja 2008.#Bertelsmann AG i Sony Corporation of America protiv Independent Music Publishers and Labels Association (Impala).#Žalba - Tržišno natjecanje - Sudski nadzor.#Predmet C-413/06 P.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 28. veljače 2008.#Deutsche Shell GmbH protiv Finanzamt für Großunternehmen in Hamburg.#Zahtjev za prethodnu odluku: Finanzgericht Hamburg - Njemačka.#Predmet C-293/06.


Presuda Prvostupanjskog suda (treće vijeće) od 19. lipnja 2009.#Socratec - Satellite Navigation Consulting, Research & Technology GmbH protiv Komisije Europskih zajednica.#Tržišno natjecanje - Obustava postupka.#Predmet T-269/03.


Presuda Suda (treće vijeće) od 28. listopada 2004.#Nürnberger Allgemeine Versicherungs AG protiv Portbridge Transport International BV.#Zahtjev za prethodnu odluku: Oberlandesgericht München - Njemačka.#Bruxelleska konvencija.#Predmet C-148/03.


Presuda Suda (treće vijeće) od 18. srpnja 2007.#Industrias Químicas del Vallés SA protiv Komisije Europskih zajednica.#Žalba.#Predmet C-326/05 P.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 23. veljače 2006.#Finanzamt Offenbach am Main-Land protiv Keller Holding GmbH.#Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesfinanzhof - Njemačka.#Predmet C-471/04.