title: Presuda Suda (sedmo vijeće) od 22. lipnja 2016.#Irina Nikolajeva protiv Multi Protect OÜ.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Harju Maakohus.#Zahtjev za prethodnu odluku – Žig Europske unije – Uredba (EZ) br. 207/2009 – Članak 9. stavak 3. i članak 102. stavak 1. – Obveza suda za žig Europske unije da izda nalog kojim se trećoj strani zabranjuje daljnje vršenje radnji kojima se povređuje žig Europske unije – Nepostojanje zahtjeva za izdavanje takvog naloga – Pojam ‚posebni razlozi’ za neizricanje takve zabrane – Pojam ‚razumne naknade’ za radnje poduzete nakon datuma objave prijave za registraciju žiga Europske unije, a prije objave registracije takvog žiga.#Predmet C-280/15.

text:
         PRESUDA SUDA (sedmo vijeće)
      22. lipnja 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Žig Europske unije — Uredba (EZ) br. 207/2009 — Članak 9. stavak 3. i članak 102. stavak 1. — Obveza suda za žig Europske unije da izda nalog kojim se trećoj strani zabranjuje daljnje vršenje radnji kojima se povređuje žig Europske unije — Nepostojanje zahtjeva za izdavanje takvog naloga — Pojam ‚posebni razlozi’ za neizricanje takve zabrane — Pojam ‚razumne naknade’ za radnje poduzete nakon datuma objave prijave za registraciju žiga Europske unije, a prije objave registracije takvog žiga“
      U predmetu C‑280/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Harju Maakohus (prvostupanjski sud u Harjuu, Estonija), odlukom od 2. lipnja 2015., koju je Sud zaprimio 10. lipnja 2015., u postupku

         Irina Nikolajeva

      protiv

         Multi Protect OÜ,

      SUD (sedmo vijeće),
      u sastavu: C. Toader, predsjednica vijeća, A. Prechal (izvjestiteljica) i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Multi Protect OÜ, U. Ustav i T. Pukk, vandeadvokaadid,

               —

               za estonsku vladu, K. Kraavi‑Käerdi, u svojstvu agenta,

               —

               za vladu Helenske Republike, K. Georgiadis, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, J. Samnadda, E. Randvere i T. Scharf, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 21. travnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 9. stavka 3. i članka 102. stavka 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Europske unije (SL 2009., L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između I. Nikolajeve i društva Multi Protect OÜ povodom tužbe zbog povrede žiga Europske unije koju je I. Nikolajeva podnijela protiv tog društva.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Uredba br. 207/2009

               3

               Sukladno odredbama članka 9. Uredbe br. 207/2009, naslovljenom „Prava koja proizlaze iz žiga Europske unije”:
               „1.   Žig Europske unije nositelju daje isključiva prava u pogledu tog žiga. Nositelj žiga ima pravo spriječiti sve treće strane da bez njegova odobrenja u trgovačkom prometu rabe:

                        (a)

                        svaki znak koji je istovjetan sa žigom Europske unije u odnosu na proizvode ili usluge koje su istovjetne s onima za koje je žig Europske unije registriran;

                        b)

                        svaki znak kad, zbog istovjetnosti sa žigom Europske unije ili sličnosti žigu Europske unije i istovjetnosti ili sličnosti proizvodima ili uslugama obuhvaćenima žigom Europske unije i tim znakom, postoji vjerojatnost dovođenja javnosti u zabludu; vjerojatnost dovođenja u zabludu uključuje vjerojatnost dovođenja u svezu tog znaka i žiga;

                  [...]
               2.   Sukladno odredbama stavka 1., inter alia, može se zabraniti sljedeće:

                        (a)

                        isticanje znaka na proizvodima ili na njihovim pakiranjima;

                        (b)

                        nuđenje proizvoda ili njihovo stavljanje na tržište ili skladištenje u te svrhe pod tim znakom, ili nuđenje ili pružanje usluga pod tim znakom;

                        (c)

                        uvoz ili izvoz proizvoda pod tim znakom;

                        (d)

                        uporaba tog znaka na poslovnim dokumentima i u reklamiranju.

                  3.   Prava koja proizlaze iz žiga Europske unije imaju učinak prema trećim stranama od datuma objave registracije žiga. Međutim, u odnosu na radnje poduzete nakon datuma objave prijave žiga Europske unije, a koje bi nakon objave registracije žiga bile zabranjene na temelju te objave, može se zahtijevati razumna naknada. Sud nadležan za takav slučaj može donijeti odluku o meritumu stvari tek nakon objave registracije.”

               4

               Članak 14. Uredbe br. 207/2009, naslovljen „Dopunska primjena nacionalnog zakonodavstva o povredi prava”, glasi:
               „1.   Učinci žigova Europske unije uređuju se isključivo odredbama ove Uredbe. U svakom drugom smislu, povreda žiga Europske unije uređuje se nacionalnim zakonodavstvom koje se odnosi na povredu nacionalnog žiga u skladu s odredbama glave X.
               2.   Ova Uredba ne sprečava podnošenje tužbi u pogledu žiga Europske unije u okviru pravnih propisa država članica, osobito u vezi s građanskopravnom odgovornošću i nepoštenim tržišnim natjecanjem.
               3.   Pravila postupanja koja će se primijeniti određuju se u skladu s odredbama glave X.”

               5

               U skladu s člankom 96. te uredbe, pod naslovom „Nadležnost za povrede i valjanost”:
               „Sudovi za žig Europske unije imaju isključivu nadležnost:

                        a)

                        za postupke povodom tužbe zbog povrede [...] ;

                  [...]

                        c)

                        za postupke povodom tužbe podnesene zbog radnji iz članka 9. stavka 3., druge rečenice;

                  [...]”

               6

               Člankom 101. te uredbe, naslovljenim „Mjerodavno pravo”, propisano je:
               „1.   Sudovi za žig Europske unije primjenjuju odredbe ove Uredbe.
               2.   U svim pitanjima koja nisu obuhvaćena ovom Uredbom, sud za žig Europske unije primjenjuje svoje nacionalno pravo, uključujući svoje međunarodno privatno pravo.
               3.   Ako nije drukčije određeno ovom Uredbom, sud za žig Europske unije primjenjuje poslovnik kojim se uređuje isti tip parnice u odnosu na nacionalni žig u državi članici u kojoj se nalazi njegovo sjedište.”

               7

               Članak 102. te uredbe, naslovljen „Sankcije”, određuje:
               „1.   Kada sud za žig Europske unije utvrdi da je tuženik povrijedio ili namjeravao povrijediti žig Europske unije, on, osim ako postoje posebni razlozi da to ne učini, izdaje nalog kojim se tuženiku zabranjuje daljnje vršenje radnji kojima se povređuje ili kojima bi se povrijedio žig Europske unije. Sud također poduzima mjere u skladu sa svojim nacionalnim pravom čiji je cilj osigurati poštovanje takve zabrane.
               2.   U svakom drugom smislu sud za žig Europske unije primjenjuje pravo one države članice u kojoj je povreda ili prijetnja povredom izvršena, uključujući i njezino međunarodno privatno pravo.”

         Direktiva 2004/48/EZ

               8

               Članak 13. Direktive 2004/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o provedbi prava intelektualnog vlasništva (SL 2004., L 157, str. 45. i ispravak SL 2004., L 195, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 2., str. 74.), naslovljen „Naknade štete”, propisuje:
               „1.   Države članice osiguravaju da nadležna sudska tijela, na zahtjev oštećene stranke, počinitelju povrede koji je znao ili za kojeg je osnovano pretpostaviti da je morao znati da sudjeluje u vršenju povrede, nalože da nositelju prava plati naknadu primjerenu stvarnoj šteti koju je pretrpio kao posljedicu povrede.
               Pri određivanju naknade štete sudska tijela:

                        (a)

                        uzimaju u obzir sve primjerene aspekte, kao što su negativne gospodarske posljedice, uključujući i izgubljenu dobit, koje je pretrpjela oštećena stranka, svaku nepoštenu dobit koju je ostvario počinitelj povrede i, u odgovarajućim slučajevima, elemente koji nisu gospodarski čimbenici, kao što je moralna šteta koju je povreda nanijela nositelju prava;
                        ili

                        (b)

                        kao alternativa točki (a), ona mogu u odgovarajućim slučajevima odrediti naknadu štete u obliku paušalnog iznosa na temelju elemenata kao što je barem iznos naknada ili pristojbi koje bi povreditelj prava morao platiti da je zatražio odobrenje za korištenje tog prava intelektualnog vlasništva.

                  2.   Kad počinitelj nije znao, ili nije imao osnovanih razloga znati da sudjeluje u vršenju povrede, države članice mogu propisati da sudska tijela mogu naložiti povrat dobiti ili isplatu naknade štete, koja može biti unaprijed utvrđena.”

         Estonsko pravo

               9

               Članak 8. stavak 2. kaubamärgiseadusa (Zakon o žigovima) od 22. svibnja 2002. (RT I 2002., 49, 308), u verziji koja je primjenjiva u glavnom postupku propisuje:
               „Registrirani žig pravno je zaštićen od dana podnošenja prijave za registraciju [...] pa do isteka roka od 10 godina od dana registracije.”

               10

               Članak 57. tog zakona naslovljen „Zaštita isključivog prava” u stavku 1. propisuje:
               „Nositelj žiga može podnijeti tužbu protiv svake osobe koja povređuje njegovo isključivo pravo, uključujući i stjecatelja licencije koji je postupio protivno uvjetima ugovora o licenciji:

                        1)

                        radi prestanka povrede;

                        2)

                        radi naknade imovinske štete prouzročene namjerno ili nepažnjom, uključujući i izmaklu dobit, te neimovinsku štetu.

                  [...]”

               11

               Sukladno odredbama članka 4. stavka 2. tsiviilkohtumenetluse seadustikusa (Zakonik o parničnom postupku) od 20. travnja 2005. (RT I 2005., 26, 197), u verziji koja je primjenjiva u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Zakonik o parničnom postupku):
               „Stranke u okviru sudskog postupka određuju predmet spora i odvijanje postupka, te odlučuju o podnošenju zahtjeva i pravnih lijekova”.

               12

               Članak 5. tog zakonika naslovljen „Načelo dispozitivnosti” u stavku 1. propisuje:
               „O tužbi se odlučuje na temelju činjenica i zahtjeva koje su stranke podnijele, s obzirom na postavljeni zahtjev.”

               13

               Članak 439. navedenog zakonika, naslovljen „Granice nadležnosti za odlučivanje o tužbi” propisuje:
               „Sud može odlučivati samo u granicama postavljenog zahtjeva, i ne može odlučivati o zahtjevu koji pred njime nije postavljen.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               14

               I. Nikolajeva nositelj je verbalnog žiga Europske unije HolzProf. Prijava za registraciju tog žiga podnesena je 24. travnja 2010., a objavljena 31. svibnja 2010. Navedeni žig registriran je 14. rujna 2010. pod brojem CTM 00905381, a ta je registracija objavljena 16. rujna 2010.

               15

               Dana 24. travnja 2010., I. Nikolajeva sklopila je ugovor o licenciji na temelju kojeg je društvu Holz Prof OÜ dala pravo uporabe njezina žiga, u zamjenu za plaćanje mjesečne naknade u iznosu od 1278 eura.

               16

               Tvrdeći da je Multi Protect nezakonito upotrebljavao njezin žig u razdoblju između 3. svibnja 2010. i 28. listopada 2011., osobito time što je upotrebljavao znak istovjetan tom žigu kao „skrivenu ključnu riječ” na portalu kojem je moguće pristupiti putem interneta, I. Nikolajeva tužila je to društvo pred Harju Maakohus (prvostupanjski sud u Harjuu, Estonija).

               17

               I. Nikolajeva postavila je sudu koji je uputio zahtjev tužbeni zahtjev koji se sastoji od tri dijela.

               18

               Na prvome mjestu, tražila je da se utvrdi da je došlo do povrede nastale time što je Multi Protect nezakonito upotrebljavao njezin žig, tvrdeći da je tom upotrebom povrijeđen članak 9. stavak 1. točka (a) i stavak 2. točka (d) Uredbe br. 207/2009.

               19

               Na drugome mjestu, poziva se na stjecanje bez osnove povezano s tom povredom, tražeći isplatu iznosa od 22 791 eura na temelju naknade koristi neosnovano ostvarene navodnom povredom, izračunat množenjem trajanja povrede, odnosno ukupnog razdoblja od 17 mjeseci i 25 dana s iznosom mjesečne naknade utvrđene u predmetnom ugovoru o licenciji.

               20

               Na trećemu mjestu, I. Nikolajeva tražila je naknadu neimovinske štete koju je pretrpjela, u visini iznosa koji će odrediti sud pred kojim se vodi postupak. S tim u svezi, tvrdila je među ostalim da joj je pokretanje postupka pred sudom koji je uputio zahtjev i kaznenog postupka zbog istih počinjenih povreda prouzrokovalo duševne boli. Zbog istih tih razloga, njezino se zdravstveno stanje pogoršalo, a predmetni je spor imao negativne učinke na poslovne odnose.

               21

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da se u glavnom postupku postavlja na prvome mjestu pitanje treba li članak 102. stavak 1. prvu rečenicu Uredbe br. 207/2009 tumačiti na način da taj sud kao sud za žigove Europske unije, mora izdati nalog kojim zabranjuje daljnje vršenje radnji kojima se povređuje žig Unije, iako tužiteljica u svojoj tužbi nije zahtijevala izricanje takve zabrane, a nije se ni pozvala na povredu isključivog prava koje proizlazi iz njezina žiga nakon 28. listopada 2011., nego samo zahtijeva da se utvrde radnje kojima se povređuje žig Unije u razdoblju koje prethodi tom datumu.

               22

               U tom pogledu navodi da na temelju mjerodavnog nacionalnog prava, osobito načela dispozitivnosti iz članka 4. stavka 2. Zakonika o parničnom postupku i načela ne ultra petita iz članka 439. tog zakonika, nacionalni sud može izdati nalog poput onoga iz članka 102. stavka 1. prve rečenice Uredbe br. 207/2009 samo ako mu je podnesen zahtjev kojim se traži izdavanje takvog naloga.

               23

               Pozivajući se na presudu od 14. prosinca 2006., Nokia (C‑316/05, EU:C:2006:789), sud koji je uputio zahtjev smatra da se po potrebi postavlja i pitanje može li činjenica da tužiteljica iz glavnog postupka nije podnijela zahtjev s ciljem zabrane daljnjeg vršenja radnji kojima se povređuje žig Europske unije, predstavljati „poseban razlog” u smislu članka 102. stavka 1. prve rečenice Uredbe br. 207/2009, koji bi tom sudu poslužio kao osnova za usvajanje prvog dijela tužbenog zahtjeva navedene tužiteljice, a da pritom ne mora izdati nalog kojim izriče tu zabranu.

               24

               Na drugome mjestu, sud koji je uputio zahtjev postavlja pitanje o dosegu pojma „razumne naknade” iz članka 9. stavka 3. druge rečenice navedene uredbe i osobito o tome je li tu naknadu moguće primiti za radnje poduzete prije objave prijave za registraciju žiga Europske unije i je li navedena naknada namijenjena naknadi cjelokupne štete koju je pretrpio nositelj predmetnog žiga, uključujući i pretrpljenu neimovinsku štetu.

               25

               U tim je okolnostima Harju Maakohus (prvostupanjski sud u Harjuu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Mora li sud za žig Europske unije izdati nalog, poput onoga predviđenog člankom 102. stavkom 1. Uredbe br. 207/2009 i onda kada tužitelj to ne zahtijeva niti stranke tvrde da je tuženik povrijedio ili namjeravao povrijediti žig Europske unije nakon određenog dana u prošlosti ili je riječ o ‚posebnom razlogu’ u smislu prve rečenice naprijed navedene odredbe kada nije podnesen zahtjev odgovarajućeg sadržaja i nije navedena ta okolnost?

                        2.

                        Treba li članak 9. stavak 3. Uredbe br. 207/2009 tumačiti na način da nositelj žiga Europske unije na temelju članka 9. stavka 3. druge rečenice navedene uredbe od treće strane može zahtijevati samo razumnu naknadu za uporabu znaka koji je istovjetan njegovu žigu u razdoblju između objave prijave za registraciju i objave registracije žiga, ali ne i naknadu na temelju pretrpljene štete i uobičajene vrijednosti koristi dobivene povredom a da ne postoji ni pravo na razumnu naknadu za razdoblje koje prethodi objavi prijave za registraciju?

                        3.

                        Koju vrstu troškova i drugih naknada uključuje razumna naknada na temelju članka 9. stavka 3. druge rečenice Uredbe br. 207/2009 i može li u nju, među ostalim – i pod kojim okolnostima – biti uključena i naknada neimovinske štete nositelja žiga?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               26

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 102. stavak 1. Uredbe br. 207/2009 tumačiti na način da sud za žig Europske unije mora donijeti nalog kojim se trećoj strani zabranjuje daljnje vršenje radnji kojima se povređuje žig Europske unije, iako nositelj žiga tom sudu nije podnio zahtjev u tom smislu.

               27

               Ovaj sud navodi da mu je na temelju pojedinih načela nacionalnog prava na području organizacije građanskog postupka, osobito načela dispozitivnosti i ne ultra petita iz članaka 4., 5. i 439. Zakonika o parničnom postupku, zabranjeno izdati nalog poput onoga iz članka 102. stavka 1. Uredbe br. 207/2009 ako mu nije podnesen zahtjev u tom smislu.

               28

               U tom pogledu, valja podsjetiti da sukladno odredbama članka 101. stavka 3. Uredbe br. 207/2009, ako nije drukčije određeno tom uredbom, sud za žig Europske unije primjenjuje poslovnik kojim se uređuje isti tip parnice u odnosu na nacionalni žig u državi članici u kojoj se nalazi njegovo sjedište.

               29

               Međutim, budući da tom uredbom nije određeno drugačije, nije joj protivna primjena navedenog načela dispozitivnosti i načela ne ultra petita o kojima je riječ.

               30

               Stoga se članku 102. stavku 1. Uredbe br. 207/2009 ne protivi to da, na temelju tih načela nacionalnog postupovnog prava, sud za žig Europske unije ne donese nalog kojim se trećoj strani zabranjuje daljnje vršenje radnji kojima se povrjeđuje žig Europske unije, zbog toga što nositelj predmetnog žiga nije podnio zahtjev u tom smislu.

               31

               Budući da nepostojanje obveze izdavanja naloga iz članka 102. stavka 1. Uredbe br. 207/2009 posljedično proizlazi iz primjene pravila nacionalnog postupovnog prava, te da se ta primjena ne protivi toj uredbi, nije potrebno razmotriti pitanje je li to nepostojanje obveze opravdano postojanjem „posebnog razloga” u smislu te odredbe.

               32

               U svakom slučaju, okolnost prema kojoj je nositelj žiga Europske unije, tužbom podnesenom sudu za žig Europske unije samo zatražio da se utvrdi da je došlo do povrede, ali nije zatražio da se naloži prestanak te povrede, ne može se smatrati „posebnim razlogom” u smislu članka 102. stavka 1. navedene uredbe.

               33

               Naime, taj se izraz odnosi samo na iznimne situacije u kojima, s obzirom na posebnosti postupanja koje se stavlja na teret trećoj strani, među ostalim činjenicu da više nije u mogućnosti vršiti radnje kojima se povređuje ili kojima bi se povrijedio žig Europske unije koje mu se stavljaju na teret, takav sud nije obvezan izdati nalog kojim trećoj strani zabranjuje daljnje vršenje takvih radnji, iako je nositelj žiga podnio zahtjev u tu svrhu (vidjeti u tom smislu presudu od 14. prosinca 2006., Nokia, C‑316/05, EU:C:2006:789, t. 35.).

               34

               Imajući u vidu prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 102. stavak 1. Uredbe br. 207/2009 treba tumačiti na način da mu se ne protivi to da, na temelju određenih načela nacionalnog postupovnog prava, sud za žig Europske unije ne izda nalog kojim se trećoj strani zabranjuje daljnje vršenje radnji kojima se povrjeđuje žig Unije, zbog toga što nositelj predmetnog žiga tom sudu nije podnio zahtjev u tom smislu.

         Drugo i treće pitanje

               35

               Svojim drugim i trećim pitanjem, koja valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita, s jedne strane, treba li članak 9. stavak 3. drugu rečenicu Uredbe br. 207/2009 tumačiti na način da joj se protivi to da nositelj žiga Europske unije može zahtijevati naknadu za radnje poduzete prije objave prijave za registraciju predmetnog žiga i, s druge strane, obuhvaća li pojam „razumne naknade” iz te odredbe – kada je riječ o radnjama trećih osoba poduzetima nakon objave prijave za registraciju tog žiga, ali prije objave njegove registracije –naknadu štete namijenjenu naknadi cjelokupne štete koju je pretrpio taj nositelj žiga, uključujući i naknadu uobičajene vrijednosti koristi koju je treća osoba stekla upotrebom navedenog žiga kao i naknadu pretrpljene neimovinske štete.

               36

               U tom pogledu, valja utvrditi da na temelju članka 9. stavka 3. prve rečenice Uredbe br. 207/2009 prava koja proizlaze iz žiga Europske unije imaju učinak prema trećim stranama od datuma objave registracije predmetnog žiga.

               37

               Iz toga slijedi da se isključivo pravo koje za njegova nositelja proizlazi iz žiga Europske unije, koje mu među ostalim omogućuje trećim stranama zabraniti upotrebu predmetnog žiga u okviru tužbe zbog povrede na temelju članka 9. stavaka 1. i 2. Uredbe br. 207/2009, može odnositi samo na radnje trećih strana poduzete nakon objave registracije tog žiga.

               38

               Međutim, kako bi se podnositelju prijave za registraciju žiga dodijelila određena mjera zaštite u razdoblju između datuma objave prijave – a riječ je o datumu od kojeg se smatra da su treće strane upoznate s tom prijavom – i datuma objave njegove registracije, članak 9. stavak 3. druga rečenica Uredbe br. 207/2009 propisuje pravo na „razumnu naknadu” zbog radnji do kojih je došlo tijekom tog razdoblja, koje bi bile zabranjene da su poduzete nakon dana registracije navedenog žiga.

               39

               Razlog za tu zaštitu su sva imovinska prava koja navedena uredba povezuje s prijavom za registraciju žiga Europske unije.

               40

               Naime, sukladno članku 24. Uredbe br. 207/2009, koji se nalazi u njezinu odjeljku 4. naslovljenom „Žigovi zajednice kao predmeti vlasništva”, prijave za registraciju žigova Europske unije mogu biti predmet nekolicine vrsta pravnih poslova poput prijenosa, zasnivanja stvarnih prava ili licencija, koji imaju zajednički cilj odnosno učinak stvaranja ili prijenosa prava na predmetni žig (vidjeti u tom smislu presudu od 4. veljače 2016., Hassan, C‑163/15, EU:C:2016:71, t. 21.).

               41

               U ovom slučaju, prijava za registraciju predmetnog žiga u glavnom postupku bila je predmet licencije od njezina podnošenja.

               42

               Vlastita ekonomska vrijednost prijave za registraciju žiga Europske unije proizlazi i iz drugih prava koja su povezana s tom prijavom. Stoga podnositelj prijave na temelju Uredbe br. 207/2009 od dana podnošenja svoje prijave za registraciju žiga načelno ima pravo prvenstva pred prijavama koje su podnesene kasnije.

               43

               Nadalje, takva razmatranja o svim imovinskim pravima povezanima s prijavom za registraciju žiga navela su među ostalim Europski sud za ljudska prava da presudi da, s obzirom na okolnosti slučaja razmatrane u cjelini, takva prijava može predstavljati materijalni interes zaštićen na temelju temeljnog prava vlasništva iz članka 1. Prvog dodatnog Protokola uz Europsku konvenciju za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisanu u Rimu 4. studenoga 1950. (vidjeti u tom smislu, EKLJP, 11. siječnja 2007., Anheuser‑Busch Inc. protiv Portugala, CE:ECHR:2007:0111JUD007304901, t. 73. do 78.).

               44

               Imajući u vidu ta razmatranja, s obzirom na to da se u članku 9. stavku 3. drugoj rečenici Uredbe br. 207/2009 nalazi iznimka koja je strogo ograničena na pravilo prema kojem žig Europske unije nema učinak prema trećim stranama prije objave njegove registracije, valja utvrditi da na temelju te odredbe nije moguće zahtijevati nikakvu naknadu za radnje koje su poduzete prije objave prijave za registraciju takvog žiga.

               45

               Nadalje, budući da članak 9. stavak 3. druga rečenica Uredbe br. 207/2009 ne sadržava nikakvo izravno upućivanje na pravo država članica radi utvrđenja njegova smisla i dosega, iz toga prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda proizlazi da pojam „razumne naknade” iz te odredbe u pravilu treba autonomno i ujednačeno tumačiti uzimajući u obzir kontekst navedene odredbe i cilj koji se želi postići propisom o kojem je riječ (vidjeti analogijom presudu od 14. prosinca 2006., Nokia, C‑316/05, EU:C:2006:789, t. 21. i navedenu sudsku praksu).

               46

               U cilju tog tumačenja, valja – kao što je to istaknuo i sud koji je uputio zahtjev – uzeti u obzir činjenicu da zaštita u obliku „razumne naknade” u smislu članka 9. stavka 3. druge rečenice Uredbe br. 207/2009, za radnje na koje se ta odredba odnosi, mora po svojoj naravi biti ograničenija od one koju uživa nositelj žiga za radnje poduzete nakon dana njegove registracije, s obzirom na to da je interes koji treba zaštititi na temelju prijave za registraciju žiga manji od onoga koji mora uživati žig nakon svoje registracije.

               47

               Naime, radnje iz članka 9. stavka 3. druge rečenice navedene uredbe događaju se u trenutku u kojem još nije sigurno hoće li žig za koji je podnesena prijava za registraciju uistinu biti registriran, s obzirom na to da se tomu još uvijek moguće u cijelosti ili djelomično usprotiviti isticanjem apsolutnih ili relativnih razloga za odbijanje registracije.

               48

               Stoga se prava koja proizlaze iz prijave za registraciju žiga Europske unije prije registracije predmetnog žiga može kvalificirati „uvjetnima”.

               49

               Taj uvjetni karakter uostalom jasno proizlazi iz članka 9. stavka 3. treće rečenice Uredbe br. 207/2009 jer je njome predviđeno da je tužbu koja se temelji na članku 9. stavku 3. drugoj rečenici te uredbe moguće podnijeti sudu za žig Europske unije tek nakon objave registracije žiga o kojem je riječ.

               50

               Iz toga slijedi da „razumna naknada” koju je moguće zahtijevati u okviru tužbe koja se temelji na članku 9. stavku 3. drugoj rečenici Uredbe br. 207/2009, mora biti manjeg dosega od naknade štete koju može zahtijevati nositelj žiga Europske unije na temelju štete nastale povredom žiga.

               51

               Razlika između te dvije vrste postupaka proizlazi i iz nabrajanja u članku 96. Uredbe br. 207/2009, različitih isključivih nadležnosti sudova za žig Europske unije, jer se u tom članku zasebno spominju pod (a) „postupci povodom tužbe zbog povrede” i pod (c) „postupci povodom tužbe podnesene zbog radnji iz članka 9. stavka 3., druge rečenice” te uredbe.

               52

               Osim toga, valja utvrditi da iz članka 101. stavka 2. Uredbe br. 207/2009 proizlazi da sud za žig Europske unije – s obzirom na to da ta uredba ne sadržava pravila o naknadi štete koju nositelj žiga Europske unije može zahtijevati zbog povrede – načelno na tom području primjenjuje svoje nacionalno pravo, uključujući i svoje međunarodno privatno pravo. Nadalje, iz članka 14. stavka 2. navedene uredbe osobito proizlazi da mu se ne protivi dopunska primjena nacionalnog prava na području povrede prava žiga, i osobito nacionalnog prava u vezi s građanskopravnom odgovornošću.

               53

               U tom kontekstu, članak 13. Direktive 2004/48 predviđa pojedina pravila o naknadi štete, čiji je cilj naknada štete uzrokovane povredama, koja se razlikuju ovisno o tome je li treća strana znala ili je za nju osnovano pretpostaviti da je morala znati da sudjeluje u vršenju povrede.

               54

               Stoga članak 13. stavak 1. te direktive propisuje naknadu načelno cjelokupne stvarno pretrpljene štete, koja može obuhvaćati neimovinsku štetu u slučaju svjesno počinjene povrede, dok članak 13. stavak 2. te direktive omogućuje samo povrat dobiti ili isplatu naknade štete koja može biti unaprijed utvrđena, kad povreda nije bila svjesno počinjena.

               55

               Iako se te odredbe kao takve primjenjuju samo na povrede i stoga na radnje poduzete nakon objave registracije predmetnog žiga, a ne na radnje poduzete prije te objave, poput onih obuhvaćenih člankom 9. stavkom 3. drugom rečenicom Uredbe br. 207/2009, iz toga se ipak može zaključiti da, kao što je to u bitnome istaknuo i nezavisni odvjetnik u točki 51. svojeg mišljenja, naknada koja se duguje na temelju „razumna naknade” ne može biti veća od smanjene naknade propisane člankom 13. stavkom 2. Direktive 2004/48.

               56

               Naime, budući da je cilj članka 9. stavka 3. druge rečenice Uredbe br. 207/2009, od objave prijave za njegovu registraciju, pa čak i prije objave njegove registracije uz žig povezati pravâ koja su uvjetne naravi, „razumna naknada” u smislu te odredbe mora imati opseg koji je manji od opsega naknade štete koju može zahtijevati nositelj žiga Europske unije za povrede počinjene nakon objave registracije tog žiga, a čiji je cilj načelno osigurati naknadu cjelokupne stvarno pretrpljene štete koja po potrebi može obuhvaćati i neimovinsku štetu.

               57

               Kako bi se odredila „razumna naknada” u smislu članka 9. stavka 3. druge rečenice Uredbe br. 207/2009, valja dakle zadržati kriterij koji se odnosi na povrat dobiti i iz te naknade isključiti naknadu štete koja je veća od one koju je mogao pretrpjeti nositelj predmetnog žiga zbog upotrebe potonjega, koja među ostalim može obuhvaćati i neimovinsku štetu.

               58

               Naime, kriterij koji se odnosi na povrat dobiti, u dijelu koji se odnosi na povrat koristi koju su treći neopravdano stekli uporabom predmetnog žiga tijekom razdoblja iz članka 9. stavka 3. druge rečenice Uredbe br. 207/2009, u skladu je s ciljem koji se želi postići tom odredbom, a to je sprečavanje trećih da neosnovano izvlače dobit iz vlastite ekonomske vrijednosti koju ima prijava za registraciju žiga, kad se za njih smatra da su imali saznanja o toj prijavi nakon njezine objave.

               59

               Imajući u vidu sva prethodna razmatranja, na drugo i treće pitanje valja odgovoriti tako da članak 9. stavak 3. drugu rečenicu Uredbe br. 207/2009 treba tumačiti na način da joj se protivi to da nositelj žiga Europske unije može zahtijevati naknadu za radnje treće strane poduzete prije objave prijave za registraciju žiga. Kada je riječ o radnjama treće strane poduzetima u razdoblju nakon objave prijave za registraciju predmetnog žiga, ali prije objave njegove registracije, pojam „razumna naknada” iz te odredbe obuhvaća povrat dobiti koju je treća strana stvarno ostvarila upotrebom tog žiga u navedenom razdoblju. S druge strane, taj pojam „razumne naknade” isključuje naknadu štete većeg opsega koju je eventualno pretrpio nositelj navedenog žiga, uključujući i moguću neimovinsku štetu.

         Troškovi

               60

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (sedmo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 102. stavak 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Zajednice treba tumačiti na način da mu se ne protivi to da, na temelju određenih načela nacionalnog postupovnog prava, sud za žig Europske unije ne izda nalog kojim se trećoj strani zabranjuje daljnje vršenje radnji kojima se povrjeđuje žig Unije, zbog toga što nositelj predmetnog žiga tom sudu nije podnio zahtjev u tom smislu.

                           2.

                           Članak 9. stavak 3. drugu rečenicu Uredbe br. 207/2009 treba tumačiti na način da joj se protivi to da nositelj žiga Europske unije može zahtijevati naknadu za radnje treće strane poduzete prije objave prijave za registraciju žiga. Kada je riječ o radnjama treće strane poduzetima u razdoblju nakon objave prijave za registraciju predmetnog žiga, ali prije objave njegove registracije, pojam „razumna naknada” iz te odredbe obuhvaća povrat dobiti koju je treća strana stvarno ostvarila upotrebom tog žiga u navedenom razdoblju. S druge strane, taj pojam „razumne naknade” isključuje naknadu štete većeg opsega koju je eventualno pretrpio nositelj navedenog žiga, uključujući i moguću neimovinsku štetu.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: estonski


Presuda Suda (treće vijeće) od 6. prosinca 2007. # Komisija Europskih zajednica protiv Savezne Republike Njemačke. # Povreda obveze države članice - Šesta direktiva o PDV-u. # Predmet C-401/06.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 11. listopada 2017.#Osho Lotus Commune e.V. protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak za proglašavanje žiga ništavim – Verbalni žig Europske unije OSHO – Apsolutni razlog za odbijanje – Nepostojanje opisnog karaktera – Razlikovni karakter – Članak 7. stavak 1. točke (b) i (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 7. stavak 1. točke (b) i (c) Uredbe (EU) 2017/1001) – Nepostojanje suprotnosti javnom poretku – Članak 7. stavak 1. točka (f) Uredbe br. 207/2009 (koji je postao članak 7. stavak 1. točka (f) Uredbe (EU) br. 2017/1001).#Predmet T-670/15.


Presuda Suda (osmo vijeće) od 2013. siječanj 17.#Woningstichting Maasdriel protiv Staatssecretaris van Financiën.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Hoge Raad der Nederlanden.#Predmet C-543/11.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 20. travnja 2010. # Rodd & Gunn Australia Ltd protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice. # Predmet T-187/08.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 21. travnja 2010. # Coin SpA protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Postupak povodom prigovora. # Predmet T-249/08.


title: Presuda Suda (osmo vijeće) od 7. srpnja 2016.#Ivo Muladi protiv Krajský úřad Moravskoslezského kraj.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Krajský soud v Ostravě.#Zahtjev za prethodnu odluku – Promet – Direktiva 2003/59/EZ – Obveza posjedovanja početne kvalifikacije – Članak 4. – Stečena prava – Vozači čije su vozačke dozvole izdane prije datuma predviđenih u članku 4. – Izuzeće od obveze posjedovanja početne kvalifikacije – Nacionalni propis koji postavlja dodatni zahtjev prethodnog periodičnog osposobljavanja u trajanju od 35 sati da bi se moglo koristiti navedeno izuzeće.#Predmet C-447/15.

text:
         PRESUDA SUDA (osmo vijeće)
      7. srpnja 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Transport — Direktiva 2003/59/EZ — Obveza posjedovanja početne kvalifikacije — Članak 4. — Stečena prava — Vozači čije su vozačke dozvole izdane prije datuma predviđenih u članku 4. — Izuzeće od obveze posjedovanja početne kvalifikacije — Nacionalni propis koji postavlja dodatni zahtjev prethodnog periodičnog osposobljavanja u trajanju od 35 sati da bi se moglo koristiti izuzeće“
      U predmetu C‑447/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Krajský soud v Ostravě (Regionalni sud u Ostravi, Češka Republika), odlukom od 16. srpnja 2015., koju je Sud zaprimio 18. kolovoza 2015., u postupku

         Ivo Muladi

      protiv

         Krajský úřad Moravskoslezského kraje,

      SUD (osmo vijeće),
      u sastavu: D. Šváby (izvjestitelj), predsjednik vijeća, M. Safjan i M. Vilaras, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za češku vladu, M. Smolek i J. Vláčil, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, J. Hottiaux i Z. Malůšková, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 4. Direktive 2003/59/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 15. srpnja 2003. o početnim kvalifikacijama i periodičnom osposobljavanju vozača određenih cestovnih vozila za prijevoz robe ili putnika, o izmjeni Uredbe Vijeća (EEZ) br. 3820/85 i Direktive Vijeća 91/439/EEZ te stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 76/914/EEZ (SL 2003., L 226, str. 4.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 22., str. 44.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Ive Muladija i Krajský úřad Moravskoslezského kraje (Regionalni ured Moravsko-šleskog kraja, Češka Republika; u daljnjem tekstu: Regionalni ured) vezano uz izdavanje iskaznice o stručnoj osposobljenosti vozača.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Direktiva 76/914/EEZ

               3

               U članku 1. stavcima 1. i 3. Direktive Vijeća 76/914/EEZ od 16. prosinca 1976. o najnižoj razini osposobljavanja za određene vozače u cestovnom prometu (SL 1976., L 357, str. 36.) određuje se:
               „1.   Najniža razina osposobljavanja iz članka 5. stavka 1. točke (b) druge alineje Uredbe (EEZ) br. 543/69 za vozače vozila za cestovni prijevoz robe i iz članka 5. stavka 2. točke (c) za vozače vozila za cestovni prijevoz putnika priznaje se svim osobama koje posjeduju odgovarajuću nacionalnu vozačku dozvolu i koje su prošle stručno osposobljavanje najmanje iz područja navedenih u prilogu ovoj direktivi.
               [...]
               3.   Države članice od vozača koji na njihovu području obavljaju nacionalni prijevoz kao i od vozača koji obavljaju međunarodni prijevoz u vozilima koja su one registrirale mogu tražiti prolaženje šireg osposobljavanja od onog koje je predviđeno u prilogu. To može biti osposobljavanje koje je već organizirano u državi članici ili osposobljavanje koje država članica odluči ubuduće uvesti.” [neslužbeni prijevod]

               4

               U skladu s člankom 15. stavkom 2. Direktive 2003/59, Direktiva 76/914 stavljena je izvan snage s učinkom od 10. rujna 2009.

         Direktiva 2003/59

               5

               U uvodnim izjavama 2., 4., 5., 7., 10., 11. i 14. Direktive 2003/59 navodi se:

                        „(2)

                        S obzirom na to da se odredbe Uredbe (EEZ) br. 3820/85 odnose na vrlo mali postotak vozača i da trenutačno samo nekoliko država članica zahtijeva obvezno osposobljavanje vozača, većina vozača koji trenutačno voze na području Zajednice svoje zanimanje obavljaju samo na temelju vozačke dozvole.

                  [...]

                        (4)

                        Cilj utvrđivanja novih pravila Zajednice je osigurati da je vozač na temelju svoje kvalifikacije osposobljen i za pristup prijevoznoj djelatnosti i za njezino obavljanje.

                        (5)

                        Određenije, obveza posjedovanja početne kvalifikacije i obavljanja periodičnog osposobljavanja namijenjena je poboljšanju sigurnosti prometa na cestama i sigurnosti vozača, uključujući tijekom aktivnosti koje vozač obavlja kada vozilo miruje. Nadalje, moderna narav profesije vozača trebala bi pobuditi interes mladih za to zanimanje, što bi trebalo doprinijeti zapošljavanju novih vozača u razdobljima njihova pomanjkanja.

                  [...]

                        (7)

                        Kao dokaz da vozač ispunjava svoje obveze, države članice moraju vozačima izdati svjedodžbe o stručnoj osposobljenosti (dalje u tekstu ‚SSO’) kojima se dokazuje njihova početna kvalifikacija ili periodično osposobljavanje.

                  [...]

                        (10)

                        Minimalni zahtjevi koje je potrebno ispuniti u pogledu početne kvalifikacije i periodičnog osposobljavanja odnose se na sigurnosna pravila koja treba poštovati tijekom vožnje i mirovanja vozila. Razvoj defenzivne vožnje – predviđanje opasnosti, poštivanja drugih sudionika u cestovnom prometu – koji ide ruku pod ruku s racionalnom potrošnjom goriva, pozitivno će utjecati i na društvo i na sâm sektor cestovnog prometa.

                        (11)

                        Ova Direktiva ne smije utjecati na stečena prava vozača koji je vozačku dozvolu potrebnu za obavljanje djelatnosti vozača dobio prije datuma utvrđenog za dobivanje SSO‑a kojom se dokazuje odgovarajuća početna kvalifikacija ili periodično osposobljavanje.

                  [...]

                        (14)

                        Države članice trebale bi propisati obvezu obavljanja prvog periodičnog osposobljavanja i izdati odgovarajući SSO u roku od pet godina od datuma izdavanja SSO‑a kojim se dokazuje početna kvalifikacija ili u roku od pet godina od isteka roka u kojem određeni vozači mogu ostvariti svoja stečena prava. Isto tako mora postojati mogućnost skraćenja ili produljenja navedenih rokova. Nakon prvog periodičnog osposobljavanja, vozač mora svakih pet godina obaviti periodično osposobljavanje.”

               6

               U članku 1. Direktive 2003/59, naslovljenom „Područje primjene“, navodi se:
               „Ova se Direktiva primjenjuje na vožnju koju obavljaju:

                        (a)

                        državljani države članice; i

                        (b)

                        državljani trećih zemalja koji su zaposleni u poduzeću sa sjedištem u državi članici ili koji za njega rade,

                  dalje u tekstu ‚vozači’, koji obavljaju cestovni prijevoz na javnim cestama unutar Zajednice i pritom upravljaju:

                        —

                        vozilima za koja je potrebna vozačka dozvola kategorije C1, C1+E, C ili C+E, kako su definirane Direktivom 91/439/EEZ, ili vozačka dozvola koja se priznaje kao istovjetna,

                        —

                        vozilima za koja je potrebna vozačka dozvola kategorije D1, D1+E, D ili D+E, kako su definirane Direktivom 91/439/EEZ, ili vozačka dozvola koja se priznaje kao istovjetna.”

               7

               U članku 3. stavku 1. Direktive 2003/59 predviđa se da je „[u]vjet za obavljanje vožnje iz članka 1. stjecanje [...] početne kvalifikacije i periodično osposobljavanje”.

               8

               Članak 4. te direktive, naslovljen „Stečena prava”, određuje:
               „Sljedeći vozači izuzeti su od obveze stjecanja početne kvalifikacije:

                        (a)

                        vozači koji imaju vozačku dozvolu kategorije D1, D1+E, D ili D+E ili vozačku dozvolu koja se priznaje kao istovjetna, izdanu najkasnije dvije godine nakon konačnog roka za prijenos ove Direktive;

                        (b)

                        vozači koji imaju vozačku dozvolu kategorija C1, C1+E, C ili C+E ili vozačku dozvolu koja se priznaje kao istovjetna, izdanu najkasnije tri godine nakon konačnog roka za prijenos ove Direktive.”

               9

               Članci 5. i 6. iste direktive tiču se pravila koja se primjenjuju na početnu kvalifikaciju vozača i SSO kojim se ona potvrđuje.

               10

               Članci 7. i 8. Direktive 2003/59 tiču se pravila koja se primjenjuju na periodično osposobljavanje vozača i SSO kojim se ono potvrđuje.

               11

               Pod naslovom „SSO kojim se potvrđuje periodično osposobljavanje”, u članku 8. stavcima 1. do 4. te direktive predviđa se:
               „1.   Kada vozač obavi periodično osposobljavanje iz članka 7., nadležna tijela država članica ili odobreni centar za osposobljavanje izdat će mu SSO kojim se potvrđuje periodično osposobljavanje.
               2.   Sljedeći vozači moraju obaviti prvi tečaj periodičnog osposobljavanja:

                        (a)

                        imatelji SSO‑a iz članka 6. u roku od pet godina od izdanja navedenog SSO‑a;

                        (b)

                        vozači iz članka 4. u roku od pet godina od relevantnih datuma iz članka 14. stavka 2. u skladu s rokovima koje odrede države članice.

                  Države članice mogu skratiti ili produljiti rokove iz (a) i (b) kako bi se oni, inter alia, podudarali s datumom isteka razdoblja valjanosti vozačke dozvole ili kako bi se osiguralo postupno uvođenje periodičnog osposobljavanja. Međutim, navedeno razdoblje ne smije biti kraće od tri godine ili dulje od sedam godina.
               3.   Vozač koji je obavio prvi tečaj periodičnog osposobljavanja iz stavka 2. obavlja periodično osposobljavanje svakih pet godina prije isteka razdoblja valjanosti SSO‑a kojim se potvrđuje periodično osposobljavanje.
               4.   Imatelji SSO‑a iz članka 6. ili SSO‑a iz stavka 1. ovog članka te vozači iz članka 4. koji više ne obavljaju zanimanje i ne ispunjavaju zahtjeve iz stavaka 1., 2. i 3. dužni su, prije nego što ponovno započnu obavljati zanimanje, obaviti periodično osposobljavanje.”

               12

               Članak 14. iste direktive glasi kako slijedi:
               „1.   Države članice donose zakone i druge propise potrebne za usklađivanje s ovom Direktivom prije 10. rujna 2006. One o tome [...] obavješćuju Komisiju.
               [...]
               2.   Države članice primjenjuju te mjere:

                        —

                        od 10. rujna 2008. u pogledu početne kvalifikacije potrebne za upravljanje vozilima kategorija D1, D1+E, D i D+E,

                        —

                        od 10. rujna 2009. u pogledu početne kvalifikacije potrebne za upravljanje vozilima kategorija C1, C1+E, C i C+E.

                  [...]“

               13

               Prilog I. Direktivi 2003/59, naslovljen „Minimalni zahtjevi u pogledu kvalifikacije i osposobljavanja”, u prvom stavku odjeljka 1., naslovljenog „Popis predmeta”, navodi da „[z]nanje koje države članice trebaju uzeti u obzir pri utvrđivanju početne kvalifikacije i periodičnog osposobljavanja vozača mora obuhvaćati barem predmete s ovog popisa. Kandidati za vozače moraju dostići razinu znanja i praktičnih sposobnosti potrebnu za posve sigurno upravljanje odgovarajućom kategorijom motornih vozila”.

               14

               U odjeljku 4. tog priloga, naslovljenom „Obvezno periodično osposobljavanje predviđeno člankom 3. stavkom 1. točkom (b)”, predviđa se da tečajevi obveznog periodičnog osposobljavanja moraju trajati 35 sati svakih pet godina, i to u blokovima od po barem sedam sati.

         Češko pravo

               15

               Zákon č. 247/2000 Sb., o získávání a zdokonalování odborné způsobilosti k řízení motorových vozidel a změně některých zákonů (Zakon br. 247/2000 Sb. o stjecanju i usavršavanju stručnih sposobnosti za upravljanje motornim vozilima te o izmjenama pojedinih zakona) od 30. lipnja 2000. (u daljnjem tekstu: ZZOZ), koji je stupio na snagu 1. siječnja 2001., uveo je obvezu usavršavanja stručnih sposobnosti vozača u trajanju od 16 sati godišnje, nakon čega je predviđeno polaganje ispita.

               16

               U članku 52.c stavcima 1. i 2. tog zakona predviđa se redovni postupak za izdavanje iskaznice o stručnoj osposobljenosti vozača, za čije je izdavanje potrebno dokazati da je položen ispit stručne osposobljenosti vozača u razdoblju od šest mjeseci prije podnošenja zahtjeva.

               17

               ZZOZ je izmijenjen Zakonom br. 374/2007 Sb. radi prijenosa Direktive 2003/59.

               18

               Člankom II. Zakona br. 374/2007 Sb. propisano je:
               „1.   Vozači koji posjeduju vozački [SSO] koji je valjan na dan stupanja na snagu ovog zakona moraju u roku od šest mjeseci od stupanja na snagu ovog zakona, a najkasnije do isteka valjanosti vozačkog [SSO‑a], općini s proširenim ovlastima podnijeti zahtjev za izdavanje iskaznice o stručnoj osposobljenosti vozača. Na temelju tog zahtjeva, općina s proširenim ovlastima vozaču izdaje iskaznicu o stručnoj osposobljenosti vozača u skladu sa [ZZOZ‑om], kako je izmijenjen na temelju ovog zakona u trenutku njegova stupanja na snagu.
               2.   Valjanost postojećih vozačkih [SSO‑a] prestaje istekom [razdoblja od] dvanaest mjeseci od stupanja na snagu ovog zakona, a najkasnije na dan isteka njihove valjanosti.
               3.   Vozačima koji su uspješno prošli ispit u skladu s postojećim propisima, i to prije stupanja na snagu ovog zakona, a općina s proširenim ovlastima im s danom stupanja na snagu ovog zakona nije izdala vozački [SSO], općina s proširenim ovlastima izdat će iskaznicu o stručnoj osposobljenosti vozača u skladu sa [ZZOZ‑om], kako je izmijenjen na temelju ovog zakona u trenutku njegova stupanja na snagu.
               4.   Vozačima koji su s danom 10. rujna 2009. dobili vozačke dozvole za potkategoriju C1 općina s proširenim ovlastima na temelju pisanog zahtjeva izdat će iskaznicu o stručnoj osposobljenosti vozača u skladu sa [ZZOZ‑om], kako je izmijenjen na temelju ovog zakona u trenutku njegova stupanja na snagu.
               5.   Vozačima koji su u razdoblju od stupanja na snagu ovog zakona do 10. rujna 2008. dobili vozačke dozvole za kategorije i potkategorije D1, D1 + E, D ili D + E odnosno do 10. rujna 2009. za kategorije i potkategorije C1 + E, C ili C + E općina s proširenim ovlastima na temelju pisanog zahtjeva izdat će iskaznicu o stručnoj osposobljenosti vozača u skladu sa [ZZOZ‑om], kako je izmijenjen na temelju ovog zakona u trenutku njegova stupanja na snagu. Ova odredba primjenjuje se i na vozače koji su dobili vozačke dozvole za kategorije i potkategorije spomenute u prvoj rečenici najkasnije šest mjeseci prije stupanja na snagu ovog zakona, a koji ne posjeduju vozački [SSO] koji je valjan na dan stupanja na snagu ovog zakona.
               [...]
               7.   Vozači kojima će biti izdana iskaznica o stručnoj osposobljenosti vozača u skladu sa stavcima 1., 3., 4. i 5. podvrgnuti su periodičnom osposobljavanju u smislu [ZZOZ‑a], kako je izmijenjen na temelju ovog zakona u trenutku njegova stupanja na snagu. Na njih se ne primjenjuje obveza početnog osposobljavanja u skladu s ovim zakonom.”

               19

               Članak 48. stavci 4. i 5. ZZOZ‑a, kako je izmijenjen 1. kolovoza 2011. Zakonom br. 133/2011 Sb., kojemu je svrha, među ostalim, bila potpuno prenošenje Direktive 2003/59, određuje:
               „4.   Vozač koji, nakon što je prestao obavljati svoju profesiju, ponovno započne s njezinim obavljanjem a da pritom nije obavio periodično osposobljavanje iz članka 48., dužan je, želi li ponovno upravljati vozilom za čije upravljanje vozač mora ispuniti obvezu usavršavanja stručnih sposobnosti vozača, pohađati tečaj periodičnog osposobljavanja u trajanju od 35 sati. [...]
               5.   Odredbe stavka 4. po analogiji se primjenjuju i na vozače koji do sada nisu posjedovali iskaznicu o stručnoj osposobljenosti vozača ili ispravu kojom se dokazuje stručna osposobljenost koju je izdala druga država članica Europske unije u skladu s propisima Unije [...], ali im je vozačka dozvola za kategorije ili potkategorije C1, C1 + E, C ili C + E izdana prije 10. rujna 2009. odnosno, ako se radi o vozačkim dozvolama za kategorije ili potkategorije D1, D1 + E, D ili D + E, prije 10. rujna 2008.”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               20

               I. Muladi od 1984. ima vozačku dozvolu za kategoriju C, a od 1989. i za kategoriju D.

               21

               Do 30. ožujka 2008. I. Muladi bio je ovlašteni ispitivač s pravom obavljanja osposobljavanja i provođenja ispita sukladno ZZOZ‑u.

               22

               I. Muladi od Magistráta (poglavarstvo) Grada Ostrave (Češka Republika) 14. ožujka 2010. zatražio je izdavanje iskaznice o stručnoj osposobljenosti vozača, navodeći da je 9. i 28. ožujka 2008. sam polagao ispit za kategorije vozačke dozvole A, C i D sukladno mjerodavnim propisima te da smatra da je usto pohađao osposobljavanje od šesnaest sati koje je sam obavio.

               23

               Njegov je zahtjev odbijen 3. lipnja 2010. s obrazloženjem da nije dokazao da je položio ispit predviđen propisom prije Zakona br. 374/2007 Sb. u razdoblju od šest mjeseci prije podnošenja tog zahtjeva.

               24

               I. Muladi protiv te odluke podnio je žalbu koju je Regionalni ured odbio 13. kolovoza 2010.

               25

               Odlukom od 23. veljače 2012. Krajský soud v Ostravě (Regionalni sud u Ostravi, Republika Češka) poništio je odluku Regionalnog ureda od 13. kolovoza 2010. Regionalni ured potom je poništilo odluku poglavarstva Grada Ostrave od 3. lipnja 2010. te ga je pozvao da donese novu odluku, navodeći da treba ispitati ispunjavanje uvjeta drugih mogućnosti za izdavanje iskaznice o stručnoj osposobljenosti vozača.

               26

               Poglavarstvo Grada Ostrave 27. rujna 2012. ponovno je odbilo zahtjev I. Muladija.

               27

               Navedenu odluku potvrdio je i Regionalni ured odlukom od 15. siječnja 2013., protiv koje je podnesena tužba o kojoj odlučuje sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku.

               28

               U tom kontekstu, sud koji je uputio zahtjev smatra da izdavanje SSO‑a koje je zatražio I. Muladi nije moguće provesti ni po jednoj od triju pravnih osnova predviđenih nacionalnim pravom, a to su članak II. stavak 3. Zakona br. 374/2007 Sb., članak 52.c ZZOZ‑a i članak 48. stavci 4. i 5. ZZOZ‑a, kako je izmijenjen Zakonom br. 133/2011 Sb.

               29

               Naime, kada je riječ o prvoj pravnoj osnovi, taj sud smatra da ona nije mjerodavna jer se čak i ispitivači kao što je to I. Muladi moraju podvrgnuti ispitu te stoga ne mogu sami sebe ispitivati. Kada je riječ o drugoj pravnoj osnovi, sud koji je uputio zahtjev smatra da I. Muladi nije dokazao da je položio ispit stručne osposobljenosti u razdoblju od šest mjeseci prije podnošenja svojeg zahtjeva. Na kraju, kada je riječ o trećoj pravnoj osnovi, taj sud tvrdi da I. Muladi nije dokazao da je sudjelovao u osposobljavanju u trajanju od 35 sati.

               30

               Međutim, u kontekstu potonje pravne osnove, sud koji je uputio zahtjev izražava sumnju u pogledu njezine sukladnosti s pravom Unije. U tom pogledu on smatra da, iako Direktiva 2003/59, a još manje članak 91. UFEU‑a, ne sadržava dopuštenje da države članice usvoje stroži propis, ta mogućnost proizlazi iz cilja te direktive kojim se žele definirati minimalni zahtjevi koje treba poštovati u okviru početne kvalifikacije i periodičnog osposobljavanja vozača. On s tim u vezi navodi da još i prije prijenosa Direktive 2003/59 u Češkoj Republici obična vozačka dozvola nije bila dovoljna za upravljanje vozilima na koja se odnosi ta direktiva te da su vozači bili dužni usavršavati svoje stručne sposobnosti u skladu s pravilima na koja se podsjeća u točki 15. ove presude. U skladu s tim, on ističe da taj propis može ugroziti legitimna očekivanja vozača te njihovu slobodu izbora zanimanja predviđenu člankom 15. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja), ali i da može predstavljati potencijalnu prepreku slobodnom kretanju osoba i usluga u Europskoj uniji.

               31

               Slijedom svega navedenog, Krajský soud v Ostravě (Regionalni sud u Ostravi) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Protivi li se odredbi članka 4. Direktive 2003/59 nacionalni propis koji propisuje dodatne uvjete za izuzeće od obveze prema kojoj vozači određenih cestovnih vozila za prijevoz robe ili putnika trebaju posjedovati početnu kvalifikaciju?”

         O prethodnom pitanju

         Dopuštenost

               32

               Češka vlada tvrdi da je pitanje koje je postavio Krajský soud v Ostravě (Regionalni sud u Ostravi) nedopušteno jer sud koji je uputio zahtjev ne navodi konkretne odredbe češkog prava koje bi kršile Direktivu 2003/59 i daje samo fragmentarni pregled činjenica, ne opisujući konkretnije ni pravni okvir unutar kojeg mora donijeti odluku ni činjenične okolnosti koje su ključne u tom smislu, te da postavljeno pitanje očito nema nikakve veze s rješavanjem spora iz glavnog postupka glede obveze postojanja početne kvalifikacije u smislu članaka 5. i 6. Direktive 2003/56 jer se spor iz glavnog postupka tiče obveze obavljanja periodičnog osposobljavanja u smislu članaka 7. i 8. te direktive.

               33

               U tom smislu valja podsjetiti da je, u okviru suradnje između Suda i nacionalnih sudova koja je određena člankom 267. UFEU‑a, isključivo na nacionalnom sudu pred kojim se vodi postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da, uvažavajući posebnosti predmeta, ocijeni nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu. Stoga, budući da se postavljeno pitanje odnosi na tumačenje prava Unije, Sud je načelno dužan donijeti odluku. O prethodnom pitanju koje je postavio nacionalni sud može se odbiti odlučiti samo ako je očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora u glavnom postupku, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi se mogao dati koristan odgovor na upućena pitanja (presuda od 17. ožujka 2016., Aspiro, C‑40/15, EU:C:2016:172, t. 17. i navedena sudska praksa).

               34

               U konkretnom slučaju iz zahtjeva za prethodnu odluku jasno se nazire odnos između traženog tumačenja članka 4. Direktive 2003/59 i rješavanja spora o kojem sud koji je uputio zahtjev vodi postupak. Naime, taj sud napominje da se on pita o tome je li češki zakonodavac u trenutku donošenja Zakona br. 374/2007 Sb., kojim je proveden prijenos Direktive 2003/59, smio predvidjeti dodatne uvjete za očuvanje stečenih prava vozača, dakle prava uređenih tim člankom čije ostvarivanje traži tužitelj u glavnom postupku.

               35

               Isto tako, kao što to proizlazi iz točaka 15. do 23. ove presude, odluka o upućivanju zahtjeva za prethodnu odluku daje dovoljno detaljan opis kako činjeničnog tako i pravnog okvira predmeta iz glavnog postupka.

               36

               Shodno tomu, prethodno je pitanje dopušteno.

         Meritum

               37

               Sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 4. Direktive 2003/59 tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis poput onoga iz glavnog postupka, sukladno kojem se predviđa obveza prethodnog periodičnog osposobljavanja u trajanju od 35 sati za korisnike izuzeća od obveze postojanja početne kvalifikacije vozača određenih cestovnih vozila za prijevoz robe ili putnika, predviđenog tim člankom, da bi mogli obavljati prijevozničku djelatnost.

               38

               U tom pogledu treba reći da, sukladno članku 8. stavku 2. prvom podstavku točki (b) Direktive 2003/59 u vezi s uvodnom izjavom 14. te direktive, vozači koji koriste izuzeće od početne kvalifikacije iz članka 4. te direktive imaju po toj osnovi pravo obavljati prijevozničku djelatnost u razdoblju koje traje sve do obavljanja prvog periodičnog osposobljavanja. To razdoblje određuju države članice u skladu s člankom 8. stavkom 2. drugim podstavkom te direktive, no ono ne može biti kraće od tri godine ni duže od sedam godina računajući od datuma određenih u članku 14. stavku 2. te iste direktive, odnosno od 10. rujna 2008. za osobe koje posjeduju vozačku dozvolu za kategorije D1, D1 + E ili D, D + E ili dozvolu koja se priznaje kao istovjetna ili pak od 10. rujna 2009. za osobe koje posjeduju vozačku dozvolu za kategorije C1, C1 + E ili C, C + E ili dozvolu koja se priznaje kao istovjetna.

               39

               Iz priloga 1. Direktivi 2003/59, naslovljenog „Minimalni zahtjevi u pogledu kvalifikacije i osposobljavanja”, u vezi s njezinom uvodnom izjavom 10., proizlazi da se njome provodi minimalno usklađivanje nacionalnih propisa koji uređuju početne kvalifikacije i periodično osposobljavanje vozača određenih cestovnih vozila namijenjenih za prijevoz robe ili putnika.

               40

               Državama članicama stoga nije oduzeta mogućnost da vozačima iz članka 4. Direktive 2003/59 propišu dodatne uvjete za obavljanje prijevozničke djelatnosti pojedinim cestovnim vozilima namijenjenima za prijevoz robe ili putnika.

               41

               Kada je konkretno riječ o odredbi članka 4. te direktive u vezi s njezinim člankom 14. stavkom 2., na temelju koje, radi osiguravanja stečenih prava, osobe koje posjeduju određene kategorije vozačke dozvole u prijelaznom razdoblju ostvaruju pravo na izuzeće od obveze posjedovanja početne kvalifikacije, treba je shvatiti na način da se njome provodi samo minimalno usklađivanje nacionalnih propisa.

               42

               Osim toga, bilo bi u suprotnosti s ustrojem Direktive 2003/59 da države članice mogu propisivati dodatne uvjete glede obveze posjedovanja početne kvalifikacije, a ne mogu određivati dodatne uvjete glede izuzeća od te obveze.

               43

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, minimalno usklađivanje ne sprečava države članice da zadrže ili da donesu strože mjere, sve dok te mjere nisu takve da mogu ozbiljno ugroziti rezultat propisan odnosnom direktivom (vidjeti u tom smislu presudu od 23. studenoga 2006., Lidl Italia, C‑315/05, EU:C:2006:736, t. 48.) i dok su u skladu s UFEU‑om (vidjeti u tom smislu presude od 23. travnja 2009., Scarpelli, C‑509/07, EU:C:2009:255, t. 24.; od 10. rujna 2009., Komisija/Belgija, C‑100/08, EU:C:2009:537, t. 70.; od 1. ožujka 2012., Akyüz, C‑467/10, EU:C:2012:112, t. 53. i od 25. travnja 2013., Jyske Bank Gibraltar, C‑212/11, EU:C:2013:270, t. 60.).

               44

               Vezano uz potonje navedeno, takve mjere mogu biti opravdane unatoč svojoj restriktivnoj naravi ako za njih postoji neki važan razlog od općeg interesa, ako se tim mjerama može osigurati ostvarivanje njima predviđenog cilja i ako ne prelaze granice onoga što je nužno za njegovo postizanje (vidjeti u tom smislu presudu od 25. travnja 2013., Jyske Bank Gibraltar, C‑212/11, EU:C:2013:270, t. 60.).

               45

               Stoga valja ocijeniti je li opravdan uvjet poput onoga koji se zahtijeva u propisu iz glavnog postupka, koji za izdavanje vozačkog SSO‑a propisuje, uz posjedovanje dozvole za kategorije D1, D1 + E ili D, D + E odnosno istovjetne dozvole izdane prije 10. rujna 2008. ili dozvole C1, C1 + E ili C, C + E odnosno istovjetne dozvole izdane prije 10. rujna 2009., sukladno Direktivi 2003/59, također i prethodno pohađanje periodičnog osposobljavanja u trajanju od 35 sati.

               46

               Nesporno je da taj uvjet pridonosi osiguravanju kvalitete vozača te povećanju sigurnosti na cestama i sigurnosti vozača, što su ciljevi predviđeni u uvodnim izjavama 4. i 5. Direktive 2003/59.

               47

               Također, ne može se reći da taj dodatni zahtjev prelazi granice onoga što je nužno za postizanje tih ciljeva.

               48

               U tom pogledu prije svega treba reći da se taj zahtjev primjenjuje samo na osobe koje nisu posjedovale iskaznicu o stručnoj osposobljenosti odnosno istovjetnu svjedodžbu, dakle osobe koje nisu obavljale ili nisu više obavljale prijevozničku djelatnost, pa shodno tomu nisu ni bile podvrgnute obvezi godišnjeg usavršavanja predviđenoj ZZOZ‑om.

               49

               Nadalje, kada je riječ o njezinu predmetu, odredba kao što je ona o kojoj je riječ u glavnom postupku propisuje zahtjev koji je sličan zahtjevu iz članka 8. stavka 2. točke (b) Direktive 2003/59 u vezi s odjeljkom 4. Priloga 1. toj direktivi, sukladno kojem vozači koji su dobili SSO na temelju članka 4. Direktive 2003/59 moraju proći osposobljavanje od 35 sati, u pravilu u roku od pet godina računajući od 10. rujna 2008. za osobe koje posjeduju dozvole D1, D1 + E ili D, D + E odnosno istovjetne dozvole te od 10. rujna 2009. za osobe koje posjeduju dozvole C1, C1 + E ili C, C + E odnosno istovjetne dozvole.

               50

               Također, ne može se reći da se tim zahtjevom ugrožavaju stečena prava vozača zato što je, kao prvo, Direktiva 76/914, koja je stavljena izvan snage i zamijenjena Direktivom 2003/59, u članku 1. stavku 3. predviđala mogućnost da države članice za izdavanje SSO‑a zahtijevaju prolaženje šireg osposobljavanja od onoga koje je predviđeno u prilogu toj prvoj direktivi i, kao drugo, kao što to navodi i sud koji je uputio zahtjev, zato što je češkim propisima – još i prije prenošenja Direktive 2003/59 Zakonom br. 374/2007 Sb. – ZZOZ‑om bilo propisano da posjedovanje odgovarajuće vozačke dozvole nije dovoljno da bi se moglo upravljati vozilima na koja se odnosi ta direktiva te su, kao što to proizlazi iz točke 15. ove presude, vozači tih vozila bili dužni usavršavati svoje vozačke sposobnosti u sklopu godišnjih osposobljavanja.

               51

               Konačno, dodatnim zahtjevom poput onoga koji je uveden propisom iz glavnog postupka ne krši se članak 15. Povelje. Naime, sukladno njezinu članku 52. stavku 2., moguće je uvesti ograničenja prava zajamčenih tim člankom, pod uvjetom da zaista odgovaraju ciljevima od općeg interesa koje priznaje Unija i da, s obzirom na željeni cilj, ne predstavljaju prekomjerno i neprihvatljivo uplitanje kojim se nanosi šteta samoj biti tako zajamčenih prava (vidjeti u tom smislu presude od 30. lipnja 2005., Alessandrini i dr./Komisija, C‑295/03 P, EU:C:2005:413, t. 86. i navedenu sudsku praksu i od 4. srpnja 2013., Gardella, C‑233/12, EU:C:2013:449, t. 39.). No, kako je to već zaključeno u točki 47. ove presude, propis poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku ispunjava te zahtjeve.

               52

               U tim okolnostima na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 4. Direktive 2003/59 treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis poput onoga iz glavnog postupka, sukladno kojem se predviđa obveza prethodnog periodičnog osposobljavanja u trajanju od 35 sati za korisnike izuzeća od obveze postojanja početne kvalifikacije vozača određenih cestovnih vozila za prijevoz robe ili putnika, predviđenog tim člankom, da bi mogli obavljati dotičnu prijevozničku djelatnost.

         Troškovi

               53

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (osmo vijeće) odlučuje:

                     Članak 4. Direktive 2003/59/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 15. srpnja 2003. o početnim kvalifikacijama i periodičnom osposobljavanju vozača određenih cestovnih vozila za prijevoz robe ili putnika, o izmjeni Uredbe Vijeća (EEZ) br. 3820/85 i Direktive Vijeća 91/439/EEZ te stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 76/914/EEZ treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis poput onoga iz glavnog postupka, sukladno kojem se predviđa obveza prethodnog periodičnog osposobljavanja u trajanju od 35 sati za korisnike izuzeća od obveze postojanja početne kvalifikacije vozača određenih cestovnih vozila za prijevoz robe ili putnika, predviđenog tim člankom, da bi mogli obavljati dotičnu prijevozničku djelatnost.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: češki


Presuda Suda od 9. srpnja 1970. # Komisija Europskih zajednica protiv Francuske Republike. # Predmet 26-69.