title: Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 28. rujna 2016.#European Food SA protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak za proglašavanje žiga ništavim – Verbalni žig Europske unije FITNESS – Apsolutni razlozi za odbijanje – Nepostojanje razlikovnog karaktera – Opisni karakter – Članak 7. stavak 1. točke (b) i (c), članak 52. stavak 1. točka (a) i članak 76. Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Pravilo 37. točka (b) podtočka iv. i pravilo 50. stavak 1. Uredbe br. 2868/95 – Podnošenje dokaza prvi put pred žalbenim vijećem.#Predmet T-476/15.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (šesto vijeće)
      28. rujna 2016. (
            *1
         )
      „Žig Europske unije — Postupak za proglašavanje žiga ništavim — Verbalni žig Europske unije FITNESS — Apsolutni razlozi za odbijanje — Nepostojanje razlikovnog karaktera — Opisni karakter — Članak 7. stavak 1. točke (b) i (c), članak 52. stavak 1 točka (a) i članak 76. Uredbe (EZ) br. 207/2009 — Pravilo 37. točka (b) podtočka iv. i pravilo 50. stavak 1. Uredbe br. 2868/95 — Podnošenje dokaza prvi put pred žalbenim vijećem“
      U predmetu T‑476/15,

         European Food SA, sa sjedištem u Drăgăneștiju (Rumunjska), koji zastupa I. Speciac, odvjetnik,
      tužitelj,
      protiv

         Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO), koji zastupa D. Walicka, u svojstvu agenta,
      tuženika,
      druga stranka u postupku pred žalbenim vijećem EUIPO‑a, intervenijent pred Općim sudom, jest

         Société des produits Nestlé SA, sa sjedištem u Veveyu, Švicarska, koji zastupaju A. Jaeger‑Lenz, A. Lambrecht i S. Cobet‑Nüse, odvjetnici,
      povodom tužbe podnesene protiv odluke četvrtog žalbenog vijeća EUIPO‑a od 19. lipnja 2015. (predmet R 2542/2013‑4), u vezi s postupkom za proglašavanje žiga ništavim između društava European Food i Société des produits Nestlé,
      OPĆI SUD (šesto vijeće),
      u sastavu, tijekom vijećanja: S. Frimodt Nielsen, predsjednik, A. M. Collins (izvjestitelj) i V. Valančius, suci,
      tajnik: E. Coulon,
      uzimajući u obzir tužbu podnesenu tajništvu Općeg suda 19. kolovoza 2015.,
      uzimajući u obzir odgovor na tužbu EUIPO‑a podnesen tajništvu Općeg suda 27. studenoga 2015.,
      uzimajući u obzir intervenijentov odgovor na tužbu podnesen tajništvu Općeg suda 26. studenoga 2015.,
      uzimajući u obzir da glavne stranke nisu podnijele zahtjev za određivanje rasprave u roku od tri tjedna od kada su stranke obaviještene o zatvaranju pisanog dijela postupka i da je odlučio, primjenom članka 106. stavka 3. svojeg Poslovnika, odlučiti o tužbi bez provođenja usmenog dijela postupka,
      donosi sljedeću

         Presudu

         Okolnosti spora

               1

               Intervenijent Société des produits Nestlé SA podnio je 20. studenoga 2001. Uredu Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) prijavu za registraciju žiga Europske unije na temelju Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Zajednice (SL 2009., L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.).

               2

               Žig za koji je zatražena registracija verbalni je znak FITNESS.

               3

               Proizvodi za koje je zatražena registracija potpadaju pod razrede 29., 30. i 32. Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga radi registracije žigova od 15. lipnja 1957., kako je revidiran i izmijenjen, a koji, za svaki od razreda, odgovaraju sljedećem opisu:

                        —

                        razred 29.: „Mlijeko, vrhnje, maslac, sir, jogurt i ostali prehrambeni proizvodi na bazi mlijeka, nadomjestci mliječnih proizvoda, jaja, želei, voće, povrće, proteinski pripravci za prehranu ljudi”;

                        —

                        razred 30.: „Žitarice i pripravci od žitarica; žitarice spremne za konzumaciju; žitarice za doručak; prehrambeni proizvodi na bazi riže ili brašna”;

                        —

                        razred 32.: „Negazirane vode, gazirane vode ili vode s dodanim ugljikovim dioksidom, izvorske vode, mineralne vode, aromatizirane vode, voćni napitci, voćni sokovi, nektari, limunade, sode i ostala bezalkoholna pića, sirupi i ostali pripravci za pripravu pića”.

               4

               Žig za koji je podnesena prijava registriran je 30. svibnja 2005. kao žig Europske unije, pod brojem 2470326, za proizvode iz točke 3. ove presude (u daljnjem tekstu: osporavani žig).

               5

               Tužitelj European Food SA podnio je 2. rujna 2011. zahtjev za proglašavanje osporavanog žiga ništavim na temelju članka 52. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009 u vezi s člankom 7. stavkom 1. točkama (b) i (c) te uredbe.

               6

               Odjel za poništaje odbio je 18. listopada 2013. u cijelosti zahtjev za proglašavanje žiga ništavim.

               7

               Tužitelj je 16. prosinca 2013. podnio EUIPO‑u žalbu protiv odluke Odjela za poništaje.

               8

               Četvrto žalbeno vijeće EUIPO‑a odlukom od 19. lipnja 2015. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) odbilo je žalbu.

               9

               Žalbeno vijeće utvrdilo je, u okviru postupka za proglašavanje žiga ništavim, da je teret dokazivanja da osporavani žig nema razlikovni karakter ili da je opisan u smislu članka 7. stavka 1. točaka (b) i (c) Uredbe br. 207/2009 na stranci koja zahtijeva proglašavanje ništavosti. Dodao je da je relevantan datum na koji su dokazi morali biti podneseni datum podnošenja prijave osporavanog žiga, odnosno 20. studenoga 2001. Usto, prema njegovu mišljenju, budući da je riječ o jeftinim proizvodima široke potrošnje, relevantna javnost ima niži stupanj pozornosti od prosječnog.

               10

               Glede navodnog opisnog karaktera, žalbeno vijeće utvrdilo je da je većina dokaza podnesenih pred Odjelom za poništaje iz razdoblja nakon relevantnog datuma ili se odnosila na državno područje Rumunjske prije njezina pristupanja Europskoj uniji. Glede kopija iz rječnika vezano za pojam „fitness”, utvrdilo je da taj pojam 2001. s gledišta potrošača nije označavao bitnu karakteristiku odnosnih proizvoda. Ocijenilo je da je za odnosne proizvode navedeni pojam sugestivan i da je njihovo prizivanje nejasno. Stoga, prema njegovu mišljenju, dokazi podneseni pred Odjel za poništaje nisu bili dovoljni da bi se utvrdio opisni karakter osporavanog žiga.

               11

               Nadalje, žalbeno vijeće niz dokaza koji su bili prvi put pred njim podneseni odbilo je kao zakašnjele, ne uzimajući ih u obzir. S tim u svezi, primijenilo je po analogiji pravilo 50. stavak 1. treći podstavak Uredbe Komisije (EZ) br. 2868/95 od 13. prosinca 1995. o provedbi Uredbe Vijeća (EZ) br. 40/94 o žigu Zajednice (SL 1995., L 303, str. 1.) (posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 84.), u vezi s pravilom 37. točkom (b) podtočkom iv. tog propisa.

               12

               Žalbeno vijeće također je utvrdilo da se pojmom „fitness”, s obzirom na to da je po svojem sadržaju sugestivan i dvoznačan, proizvode na koje se odnosi osporavani žig može označiti kao intervenijentove proizvode i na taj ih način razlikovati od proizvoda drugih poduzetnika. Stoga je utvrdilo da tužitelj nije dokazao nepostojanje razlikovnog karaktera tog žiga.

         Zahtjevi stranaka

               13

               Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        poništi pobijanu odluku;

                        —

                        podredno, preinači pobijanu odluku i poništi osporavani žig;

                        —

                        naloži EUIPO‑u snošenje troškova.

               14

               EUIPO od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        tužbu djelomično odbaci kao nedopuštenu i djelomično odbije kao neosnovanu;

                        —

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

               15

               Intervenijent od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        tužbu odbaci kao nedopuštenu odnosno da je podredno odbije kao neosnovanu;

                        —

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

         Pravo

         Dopuštenost

               16

               Sukladno odredbama članka 173. stavka 3. Poslovnika Općeg suda, intervenijent iz stavaka 1. i 2. ima ista postupovna prava kao i glavne stranke. Intervenijent može podupirati zahtjev glavne stranke te može postaviti vlastiti zahtjev i razloge neovisno o glavnim strankama.

               17

               Intervenijent osporava formalnu dopuštenost tužbe, pozivajući se na povredu članka 177. Poslovnika. Tužitelj, naime, nije dostavio dokaz svojeg pravnog postojanja ni punomoć danu svojim odvjetnicima.

               18

               Glede dokaza pravnog postojanja, dovoljno je utvrditi da je tužitelj u tužbi podnio izvadak iz sudskog registra, kao što to zahtijeva članak 177. stavak 4. Poslovnika. Naime, suprotno intervenijentovim tvrdnjama, tom se odredbom ne zahtijeva da izvadak mora sadržavati više navoda.

               19

               Glede punomoći, treba navesti, kao prvo, da članak 51. stavak 3. Poslovnika, koji je primjenjiv u ovom slučaju, za razliku od članka 44. stavka 5. točke (b) Poslovnika Općeg suda od 2. svibnja 1991., više ne zahtijeva dokaz da je odvjetnika opunomoćila za to ovlaštena osoba. Kao drugo, valja navesti da je, suprotno intervenijentovim tvrdnjama, u punomoći poimence određena osoba koja je potpisala tužbu u svojstvu odvjetnika, odnosno I. Speciac. Kao treće, glede činjenice da tužitelj nije ažurirao popis priloga kako bi sadržavao punomoć, dovoljno je navesti da moguća povreda točke 97. Praktičnih pravila za provedbu Poslovnika Općeg suda (SL 2015., L 152, str. 1.) ne znači da je tužba nedopuštena. Kao četvrto, suprotno intervenijentovim tvrdnjama, iz Poslovnika ne proizlazi da dokaz o punomoći odvjetniku koji je potpisao tužbu mora biti sastavljen prije podnošenja te tužbe. Naprotiv, budući da je na temelju članka 51. stavka 4. Poslovnika moguće otkloniti tu nepravilnost, ništa se ne protivi tomu da se dokument koji potvrđuje postojanje punomoći sastavi nakon podnošenja tužbe (vidjeti u tom smislu presudu od 4. veljače 2015., KSR/OHIM – Lampenwelt (Moon), T‑374/13, neobjavljenu, EU:T:2015:69, t. 11. do 13.).

               20

               S obzirom na prethodno navedeno, intervenijentove argumente glede formalne nedopuštenosti tužbe valja odbiti.

         Meritum

               21

               Tužitelj u potporu tužbi ističe tri tužbena razloga, koji se odnose, prvi, na odbijanje uzimanja u obzir dokaza podnesenih prvi put pred žalbenim vijećem, drugi, na opisni karakter osporavanog žiga i, treći, na nepostojanje razlikovnog karaktera navedenog žiga.

         Prvi tužbeni razlog, koji se odnosi na odbijanje uzimanja u obzir dokaza podnesenih prvi put pred žalbenim vijećem
      – Argumenti stranaka

               22

               Svojim prvim tužbenim razlogom tužitelj tvrdi da je EUIPO, odbivši uzeti u obzir dokaze podnesene prvi put pred žalbenim vijećem, povrijedio članak 76. Uredbe br. 207/2009 u vezi s pravilom 37. točkom (b) podtočkom iv. i pravilom 50. stavkom 1. Uredbe br. 2868/95.

               23

               Kao prvo, tužitelj tvrdi da, na temelju članka 76. Uredbe br. 207/2009, u predmetima koji se odnose na apsolutne razloge ništavosti EUIPO ima obvezu po službenoj dužnosti ispitati činjenice. Prema njegovu mišljenju, u ovom slučaju EUIPO ne samo da je propustio obaviti po službenoj dužnosti to ispitivanje nego je također neopravdano odbio uzeti u obzir dokaze koje je tužitelj podnio.

               24

               Kao drugo, tužitelj navodi da pravilo 37. točka (b) podtočka iv. Uredbe br. 2868/95 ne sprječava podnositelja zahtjeva za proglašavanje žiga ništavim da podnese dodatne dokaze pred žalbenim vijećem.

               25

               Kao treće, tužitelj tvrdi da iz teksta pravila 50. stavka 1. trećeg podstavka Uredbe br. 2868/95 jasno proizlazi da se ta odredba odnosi na postupak povodom prigovora. Podredno, čak i ako je ta odredba primjenjiva u ovom slučaju, smatra da je EUIPO trebao uzeti u obzir predmetne dokaze jer su upotpunjavali one koji su bili ranije dostavljeni Odjelu za poništaje.

               26

               Prema EUIPO‑u, pravilo 50, stavak 1. treći podstavak Uredbe br. 2868/95 navodi da žalbeno vijeće ograničava ispitivanje na činjenice i dokaze koji su podneseni u rokovima utvrđenima u prvostupanjskom postupku. Na temelju te odredbe, žalbeno vijeće ima diskrecijsku ovlast odlučiti treba li uzeti u obzir činjenice i nove ili dodatne dokaze koji nisu bili podneseni u rokovima koje je odredio ili naveo Odjel za prigovore.

               27

               EUIPO ističe, nadalje, da pravilo 50. stavak 1. treći podstavak Uredbe br. 2868/95 ne predstavlja odstupanje od članka 76. stavka 2. Uredbe br. 207/2009, na temelju kojeg ima diskrecijsku ovlast da prihvati ili odbije dokaze koji nisu bili pravodobno podneseni. Stranke stoga nemaju bezuvjetno pravo na to da EUIPO uzima u obzir nepravodobno podnesene činjenice i dokaze.

               28

               U ovom je slučaju žalbeno vijeće ocijenilo, primijenivši svoju diskrecijsku ovlast, da se dokazi podneseni izvan roka iz pravila 37. točke (b) podtočke iv. Uredbe br. 2868/95 ne mogu uzeti u obzir. S tim u svezi, EUIPO navodi da je riječ o prvim podnesenim dokazima u svezi s relevantnim datumom, odnosno datumom podnošenja prijave za registraciju. Nadalje, tvrdi da je tužitelj, s obzirom na to da za pokretanje postupka za proglašavanje ništavosti nije određen rok, imao vremena da prikupi relevantne dokaze i dostavi ih Odjelu za poništaje. Dodaje da tužitelj nije naveo razlog zbog kojeg bi se predmetni dokazi mogli podnijeti samo tijekom postupka pred žalbenim vijećem.

               29

               Naposljetku, EUIPO ističe da u okviru postupka za proglašavanje ništavosti, čak i kad se on odnosi na apsolutne razloge ništavosti, nije obvezan po službenoj dužnosti ispitati činjenice.

               30

               Intervenijent najprije navodi da pravilo 37. točka (b) podtočka iv. Uredbe br. 2868/95 nameće podnositelju zahtjeva za proglašavanje ništavosti da podnese istaknute dokaze u prilog razlozima ništavosti već prilikom podnošenja prvotnog zahtjeva za proglašavanje ništavosti. Nadalje, tvrdi da se obveza EUIPO‑a da po službenoj dužnosti ispita činjenice, u skladu s člankom 76. stavkom 1. Uredbe br. 207/2009, primjenjuje na postupak registracije, a ne na postupak za proglašavanje ništavosti. Naposljetku, smatra da se žalbeno vijeće pravilno pozvalo na diskrecijsku ovlast koja mu je dodijeljena člankom 76. stavkom 2. Uredbe br. 207/2009 i pravilom 50. stavkom 1. trećim podstavkom Uredbe br. 2868/95 kako bi odbilo predmetne nepravodobno podnesene dokaze.

         – Ocjena Općeg suda

               31

               U skladu s ustaljenom sudskom praksom, apsolutni razlozi za odbijanje registracije navedeni u članku 7. stavku 1. Uredbe br. 207/2009 imaju za cilj opći interes (vidjeti u tom smislu presude od 6. ožujka 2014., Pi‑Design i dr./Yoshida Metal Industry, C‑337/12 P do C‑340/12 P, neobjavljenu, EU:C:2014:129, t. 44. i od 29. travnja 2004., Henkel/OHIM, C‑456/01 P i C457/01 P, EU:C:2004:258, t. 45.). Nadalje, opći interes, na kojem se temelji svaki od tih razloga za odbijanje, može ili čak mora odražavati različita utvrđenja, u skladu s odnosnim razlogom za odbijanje (presuda od 29. travnja 2004., Henkel/OHIM, C‑456/01 P i C‑457/01 P, EU:C:2004:258, t. 46.).

               32

               Članak 7. stavak 1. točka (b) Uredbe br. 207/2009 ima za cilj opći interes jamčenja potrošaču istovjetnosti podrijetla proizvoda ili usluge koje označava žig, što mu omogućuje razlikovanje tog proizvoda od proizvoda ili usluga drugog podrijetla a da pritom ne dođe u moguću zabludu (vidjeti u tom smislu presude od 29. travnja 2004., Henkel/OHIM, C‑456/01 P i C‑457/01 P, EU:C:2004:258, t. 48. i od 14. srpnja 2014., NIIT Insurance Technologies/OHIM (SUBSCRIBE), T‑404/13, neobjavljenu, EU:T:2014:645, t. 57.).

               33

               Članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe br. 207/2009 ima za cilj osigurati da se opisnim znakovima jedne ili nekoliko karakteristika proizvoda ili usluga za koje se zahtijeva registracija žiga mogu slobodno koristiti svi gospodarski subjekti koji nude takve proizvode ili usluge (presude od 10. srpnja 2014., BSH/OHIM, C‑126/13 P, neobjavljena, EU:C:2014:2065, t. 19.; od 12. travnja 2011., Euro‑Information/OHIM (EURO AUTOMATIC PAYMENT), T‑28/10, EU:T:2011:158, t. 44. i od12. travnja 2016., Choice/EUIPO (Choice chocolate & ice cream), T‑361/15, neobjavljena, EU:T:2016:214, t. 13.). Naime, registracija opisnog znaka kao žiga nije spojiva sa sustavom nenarušenog tržišnog natjecanja, među ostalim, zato što bi se njome mogla stvoriti nezakonita konkurentska prednost u korist samo jednog gospodarskog subjekta.

               34

               Glede relativnih razloga za odbijanje predviđenih u članku 8. Uredbe br. 207/2009, iz strukture Uredbe i teksta te odredbe proizlazi da se njome žele urediti mogući sukobi između žiga čija se registracija zahtijeva i prava nositelja ranijeg žiga, primjerice, kada su žigovi i proizvodi o kojima je riječ istovjetni ili slični te kada postoji vjerojatnost dovođenja u zabludu. Stoga je interes čija se zaštita može osigurati na temelju navedenog članka ponajprije privatne naravi, čak i ako se njime istodobno štiti i određeni javni interes, kao što je to izbjegavanje vjerojatnosti dovođenja potrošača u zabludu.

               35

               Ta utvrđenja imaju četiri posljedice navedene u nastavku.

               36

               Kao prvo, iako treće osobe mogu podnositi pisana očitovanja EUIPO‑u u svezi s razlozima zbog kojih je trebalo po službenoj dužnosti odbiti registraciju žiga sukladno članku 7. Uredbe br. 207/2009, članak 40. te uredbe navodi da one ne stječu svojstvo stranke u postupku pred EUIPO‑om. Suprotno tomu, iz članaka 41. i 42. te uredbe proizlazi da podnositelj prijave za sporni žig i nositelj ranijeg žiga koji je podnio prigovor imaju svojstvo stranaka u postupku povodom prigovora.

               37

               Sudskom je praksom potvrđeno da je postupak povodom prigovora postupak inter partes (vidjeti u tom smislu presude od 22. lipnja 2004., Ruiz‑Picasso i dr./OHIM – DaimlerChrysler (PICARO), T‑185/02, EU:T:2004:189, t. 31. i od 4. veljače 2013., Marszałkowski/OHIM – Mar‑Ko Fleischwaren (WALICHNOWY MARKO), T‑159/11, neobjavljenu, EU:T:2013:56, t. 48.), iz čega proizlazi nužnost punog poštovanja načela kontradiktornosti i jednakosti oružja između stranaka (vidjeti u tom smislu presudu od 6. rujna 2006., DEF‑TEC Defense Technology/OHIM – Defense Technology (FIRST DEFENSE AEROSOL PEPPER PROJECTOR), T‑6/05, EU:T:2006:241, t. 43.). Valja podsjetiti da u takvom postupku prednost dodijeljena jednoj od stranaka predstavlja nepogodnost za drugu, zbog čega EUIPO mora osigurati svoju nepristranost prema svakoj od njih (presuda od 12. prosinca 2007., K & L Ruppert Stiftung/OHIM – Lopes de Almeida Cunha i dr. (CORPO livre), T‑86/05, EU:T:2007:379, t. 21.).

               38

               Kao drugo, ne dovodeći u pitanje članak 75. Uredbe br. 207/2009, prema kojem se EUIPO‑ove odluke mogu temeljiti samo na razlozima o kojima su stranke imale priliku zauzeti stajalište, EUIPO ispituje apsolutne razloge za odbijanje registracije po službenoj dužnosti. S obzirom na načelo funkcionalnog kontinuiteta EUIPO‑a, žalbena vijeća nadležna su za nastavak ispitivanja prijedloga za registraciju uzimajući u obzir sve apsolutne razloge za odbijanje iz članka 7. navedene uredbe a da pritom nisu ograničena obrazloženjem ispitivača. Ona stoga mogu po službenoj dužnosti iznijeti nove apsolutne razloge za odbijanje registracije (vidjeti u tom smislu presude od 8. srpnja 1999., Procter & Gamble/OHIM (BABY‑DRY), T‑163/98, EU:T:1999:145, t. 38. i 43. i od 16. veljače 2000., Procter & Gamble/OHIM (Oblik sapuna), T‑122/99, EU:T:2000:39, t. 26. do 28.), uz poštovanje prava na obranu.

               39

               Međutim, iz članka 8. i članka 76. stavka 1. in fine Uredbe br. 207/2009 proizlazi da se relativni razlozi za odbijanje ispituju samo po prigovoru nositelja ranijeg žiga te ih EUIPO ne može iznijeti po službenoj dužnosti (vidjeti u tom smislu presudu od 23. rujna 2003., Henkel/OHIM – LHS (UK) (KLEENCARE), T‑308/01, EU:T:2003:241, t. 32.).

               40

               Kao treće, u skladu s člankom 76. stavkom 1. Uredbe br. 207/2009, ispitivači i, prema potrebi, žalbena vijeća EUIPO‑a moraju prilikom ispitivanja apsolutnih razloga za odbijanje po službenoj dužnosti ispitati činjenice radi utvrđivanja je li žig za čiju je registraciju podnesena prijava obuhvaćen jednim od razloga za odbijanje registracije iz članka 7. navedene uredbe. Iz toga slijedi da su nadležna tijela EUIPO‑a dužna po službenoj dužnosti ispitati relevantne činjenice koje bi ih mogle navesti na primjenu apsolutnog razloga za odbijanje i da svoje odluke mogu utemeljiti na činjenicama koje podnositelj prijave nije naveo (vidjeti u tom smislu presudu od 13. rujna 2013., Fürstlich Castell'sches Domänenamt/OHIM – Castel Frères (CASTEL), T‑320/10, EU:T:2013:424, t. 26. i navedenu sudsku praksu i rješenje od 23. studenoga 2015., Actega Terra/OHIM – Heidelberger Druckmaschinen (FoodSafe), T‑766/14, neobjavljeno, EU:T:2015:913, t. 31.).

               41

               Međutim, kada je riječ o postupku koji se odnosi na relativni razlog za odbijanje, EUIPO može temeljiti svoju odluku samo na činjenicama i dokazima koje su podnijele stranke (vidjeti u tom smislu presudu od 23. rujna 2003., KLEENCARE, T‑308/01, EU:T:2003:241, t. 32.). Međutim, ograničenje činjenične osnove ispitivanja koje je provelo žalbeno vijeće ne isključuje da ono uzme u obzir općepoznate činjenice, odnosno činjenice koje mogu biti poznate svakoj osobi ili koje je moguće saznati iz općenito dostupnih izvora (presuda od 1. lipnja 2016., Wolf Oil/EUIPO – SCT Lubricants (CHEMPIOIL), T‑34/15, neobjavljena, EU:T:2016:330, t. 64.). Usto, u skladu s pravilom 50. stavkom 1. trećim podstavkom Uredbe br. 2868/95, ako je žalba uložena protiv odluke Odjela za prigovore, žalbeno vijeće ograničava svoje ispitivanje žalbe na činjenice i dokaze podnesene u roku koji odredi Odjel za prigovore u skladu s Uredbom i tim pravilima, osim ako žalbeno vijeće smatra da se u obzir trebaju uzeti dodatne i dopunske činjenice i dokazi u skladu s člankom 76. stavkom 2. Uredbe br. 207/2009 (vidjeti u tom smislu presudu od 13. ožujka 2007., OHIM/Kaul, C‑29/05 P, EU:C:2007:162, t. 44., 48. i 64.).

               42

               Naime, u presudi od 13. ožujka 2007., OHIM/Kaul (C‑29/05 P, EU:C:2007:162), koja se odnosi na postupak povodom prigovora, a ne na zahtjev za proglašavanje ništavosti zbog apsolutnog razloga ništavosti, Sud je utvrdio da žalbeno vijeće nije bilo dužno uzeti u obzir činjenice i dokaze koje je stranka koja je podnijela prigovor prvi put podnijela u stadiju žalbe pred žalbenim vijećem. To je rješenje u skladu s pravilom 50. stavkom 1. trećim podstavkom Uredbe br. 2868/95, koje je uvedeno Uredbom Komisije (EZ) br. 1041/2005 od 29. lipnja 2005. o izmjeni Uredbe br. 2868/95 (SL 2005., L 172, str. 4.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 153.) i primijenjeno na odluku žalbenog vijeća donesenu u postupku povodom prigovora prije izmjene navedenog pravila.

               43

               Kao četvrto, valja podsjetiti da uređenje Uredbe br. 207/2009 predviđa nadzor koji prethodi registraciji u okviru ispitivanja ex parte za apsolutne razloge za odbijanje i postupak povodom prigovora inter partes za relativne razloge za odbijanje (vidjeti gore) te nadzor a posteriori u okviru postupka za proglašavanje ništavosti za apsolutne i relativne razloge za odbijanje.

               44

               Ovaj se spor odnosi na zahtjev za proglašavanje ništavosti iz apsolutnih razloga za odbijanje, podnesen na temelju članka 52. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009 u vezi s njezinim člankom 7. stavkom 1. točkama (b) i (c). Opći sud stoga mora ispitati treba li se taj postupak temeljiti na postupku ispitivanja apsolutnih razloga za odbijanje prijave za registraciju ili na postupku povodom prigovora zbog relativnih razloga za odbijanje, posebice glede pitanja vezanih za dokaze. U tom je smislu, s jedne strane, korisno navesti da se članak 52. stavak 1. točka (a) navedene uredbe izričito poziva na članak 7. te uredbe. S druge strane, ne može se zanemariti da je člankom 52. stavkom 1. te uredbe propisano da se postupak za proglašavanje ništavosti pokreće na zahtjev stranke, kao i postupak povodom prigovora.

               45

               Prvi tužbeni razlog treba ispitati s obzirom na ta razmatranja. U tu svrhu treba napomenuti da je žalbeno vijeće u točkama 40. i 41. pobijane odluke utvrdilo da su predmetni dokazi prvi put podneseni pred njim te su stoga podneseni nepravodobno. U tom kontekstu, žalbeno je vijeće izvršavajući svoju diskrecijsku ovlast odlučilo ne uzeti u obzir te dokaze.

               46

               Kao prvo, kao što je to upozoreno u točki 40. ove presude, iz članka 76. stavka 1. Uredbe br. 207/2009 proizlazi da prilikom ispitivanja apsolutnih razloga za odbijanje žalbena vijeća OHIM‑a po službenoj dužnosti moraju ispitati okolnosti kako bi utvrdila je li žig za koji je zatražena registracija obuhvaćen nekim od razloga za odbijanje registracije iz članka 7. te uredbe.

               47

               Međutim, EUIPO‑u se u okviru postupka za proglašavanje žiga ništavim ne može naložiti da ponovno po službenoj dužnosti ispita relevantne činjenice na temelju kojih bi mogao primijeniti apsolutne razloge za odbijanje, a koje je ispitivač ispitao. Iz odredaba članaka 52. i 55. Uredbe br. 207/2009 proizlazi da se žig Europske unije smatra valjanim sve dok ga EUIPO nakon provedenog postupka za proglašavanje žiga ništavim ne proglasi ništavim. Stoga vrijedi pretpostavka njegove valjanosti, što je logična posljedica nadzora koji EUIPO provodi u okviru ispitivanja prijave za registraciju (presuda od 13. rujna 2013., CASTEL, T‑320/10, EU:T:2013:424, t. 27. i rješenje od 23. studenoga 2015., FoodSafe, T‑766/14, neobjavljeno, EU:T:2015:913, t. 32.).

               48

               Ta pretpostavka valjanosti ograničava obvezu EUIPO‑a iz članka 76. stavka 1. Uredbe br. 207/2009 da po službenoj dužnosti ispita relevantne okolnosti koje ga mogu navesti da primijeni apsolutne razloge za odbijanje na ispitivanje prijave žiga Europske unije koje provode ispitivači, odnosno, kada je podnesena žalba, žalbena vijeća u postupku registracije navedenog žiga. Budući da u okviru postupka za proglašavanje žiga ništavim vrijedi pretpostavka valjanosti registriranog žiga Europske unije, na osobi koja je podnijela zahtjev za proglašavanje žiga ništavim jest da pred EUIPO‑om navede konkretne dokaze koji bi doveli u pitanje njegovu valjanost (presuda od 13. rujna 2013., CASTEL, T‑320/10, EU:T:2013:424, t. 28. i rješenje od 23. studenoga 2015., FoodSafe, T‑766/14, neobjavljeno, EU:T:2015:913, t. 33.).

               49

               Iz prethodno navedenog proizlazi da, suprotno tužiteljevim tvrdnjama, žalbeno vijeće u okviru postupka za proglašavanje ništavosti nije bilo dužno po službenoj dužnosti ispitati relevantne činjenice koje su ga mogle navesti na primjenu apsolutnih razloga za odbijanje iz članka 7. stavka 1. točaka (b) i (c) Uredbe br. 207/2009.

               50

               Kao drugo, unatoč nepostojanju obveze ispitivanja po službenoj dužnosti činjenica u ovom predmetu, treba ispitati je li žalbeno vijeće moglo smatrati da su dokazi koje je tužitelj prvi put pred njim podnio podneseni nepravodobno, kao što t o tvrdi EUIPO.

               51

               S tim u svezi, valja podsjetiti da, na temelju članka 76. stavka 2. Uredbe br. 207/2009, EUIPO ne mora uzeti u obzir činjenice na koje se stranke nisu pozvale ili dokaze koje nisu pravodobno podnijele.

               52

               Iz toga proizlazi da EUIPO ima diskrecijsku ovlast da uzme u obzir pojedine dokaze samo onda kada su bili podneseni nepravodobno. Nasuprot tomu, kada su ti dokazi podneseni pravodobno, ta odredba ne dodjeljuje nikakvu diskrecijsku ovlast EUIPO‑u da ih ne uzme u obzir (vidjeti u tom smislu presudu od 13. ožujka 2007., OHIM/Kaul, C‑29/05 P, EU:C:2007:162, t. 41. do 43. i 63.).

               53

               Stoga treba utvrditi treba li, zbog razloga navedenih u točkama 36., 38., 40. i 43. ove presude, za dokaze podnesene prvi put pred žalbenim vijećem u svrhu postupka za proglašavanje ništavosti zbog apsolutnog razloga smatrati da nisu podneseni pravodobno te da su stoga zakašnjeli (vidjeti u tom smislu presudu od 13. ožujka 2007., OHIM/Kaul, C‑29/05 P, EU:C:2007:162, t. 49.).

               54

               Glede postojanja roka za podnošenje dokaza, EUIPO se poziva na pravilo 37. točku (b) podtočku iv. Uredbe br. 2868/95, u skladu s kojim zahtjev za proglašavanje ništavim žiga Europske unije podnesen pred njim sadržava, u odnosu na razloge na kojima se temelji zahtjev, činjenice, dokaze i očitovanja podnesene u prilog zahtjevu.

               55

               Suprotno EUIPO‑ovim tvrdnjama, iz pravila 37. točke (b) podtočke iv. Uredbe br. 2868/95 nipošto ne proizlazi da je žalbeno vijeće dužno smatrati zakašnjelima dokaze koji nisu podneseni pred Odjelom za poništaje. Naime, navedeno pravilo samo pojašnjava da zahtjev za proglašavanje ništavosti mora uključivati dokaze na kojima se temelji. Iz toga slijedi da ne znači da svaki dokaz podnesen nakon podnošenja zahtjeva za proglašavanje ništavosti, bilo pred Odjelom za poništaje bilo pred žalbenim vijećem, treba smatrati zakašnjelim.

               56

               Štoviše, valja utvrditi da Uredba br. 207/2009 i Uredba br. 2868/95 ne sadržavaju nijednu odredbu kojom se određuje rok za podnošenje dokaza u okviru zahtjeva za proglašavanje ništavosti zbog apsolutnog razloga za odbijanje, za razliku od pojedinih odredaba kojima se uređuju rokovi, kao i posljedice njihova nepoštovanja, primjenjivi na postupke povodom prigovora (pravilo 19. stavak 1., pravilo 20. stavak 1. i pravilo 22. stavak 2. Uredbe br. 2868/95; vidjeti u tom smislu presudu od 18. srpnja 2013., New Yorker SHK Jeans/OHIM, C‑621/11 P, EU:C:2013:484, t. 25. do 28.), postupke opoziva (pravilo 40. stavak 5. te uredbe; vidjeti u tom smislu presudu od 26. rujna 2013., Centrotherm Systemtechnik/OHIM i centrotherm Clean Solutions, C‑610/11 P, EU:C:2013:593, t. 80. do 82.) i postupke za proglašavanje ništavosti zbog apsolutnih razloga (pravilo 40. stavak 6. navedene uredbe; vidjeti u tom smislu presudu od 18. studenoga 2015., Menelaus/OHIM – Garcia Mahiques (VIGOR), T‑361/13, EU:T:2015:859, t. 51. i 52. (neobjavljene)).

               57

               Nadalje, valja podsjetiti da postoji funkcionalni kontinuitet između tijela EUIPO‑a koja odlučuju u prvom stupnju, kao što su ispitivač, odjeli za prigovore i odjeli za poništaje, s jedne strane, i žalbenih vijeća, s druge strane (vidjeti u tom smislu presude od 23. rujna 2003., KLEENCARE, T‑308/01, EU:T:2003:241, t. 25. i od 11. srpnja 2006., Caviar Anzali/OHIM – Novomarket (Asetra), T‑252/04, EU:T:2006:199, t. 30.).

               58

               S obzirom na prethodno navedeno, valja utvrditi da članak 76. Uredbe br. 207/2009 u vezi s pravilom 37. točkom (b) podtočkom iv. Uredbe br. 2868/95 ne podrazumijeva da žalbeno vijeće mora dokaze podnesene prvi put pred njim u postupku za proglašavanje ništavosti zbog apsolutnog razloga za odbijanje smatrati zakašnjelima.

               59

               Kao treće, EUIPO tvrdi da se pravilo 50. stavak 1. treći podstavak Uredbe br. 2868/95 primjenjuje po analogiji u ovom slučaju.

               60

               S tim u svezi, treba utvrditi da se, uzimajući u obzir njegov tekst, pravilo 50. stavak 1. treći podstavak Uredbe br. 2868/95 izričito odnosi na postupak povodom žalbe protiv odluke Odjela za prigovore, a ne na postupak povodom žalbe protiv odluke Odjela za poništaje zbog apsolutnog razloga za odbijanje

               61

               Štoviše, u skladu sa sudskom praksom, iako prvi podstavak pravila 50. stavka 1. Uredbe br. 2868/95 uspostavlja načelo da se odredbe koje se odnose na postupke pred tijelom koje je donijelo pobijanu odluku primjenjuju mutatis mutandis na postupak povodom žalbe, treći podstavak te odredbe predstavlja posebno pravilo koje odstupa od tog načela. To posebno pravilo svojstveno je postupku povodom žalbe protiv odluke Odjela za prigovore i određuje uređenje pred žalbenim vijećem glede činjenica i dokaza podnesenih nakon isteka rokova određenih ili navedenih u prvom stupnju (presuda od 3. listopada 2013., Rintisch/OHIM, C‑120/12 P, EU:C:2013:638, t. 28.).

               62

               Kao što je to navedeno u točki 42. ove presude, to posebno pravilo uneseno je u Uredbu br. 2868/95 prilikom njezine izmjene Uredbom br. 1041/2005 kojom se, u skladu s njezinom uvodnom izjavom 7., žele razjasniti pravne posljedice postupovnih nepravilnosti koje nastaju u tijeku postupaka povodom prigovora. To utvrđenje potvrđuje da posljedice kašnjenja, utvrđenog pri podnošenju dokaza pred Odjelom za prigovore, treba pred žalbenim vijećem utvrđivati na osnovi navedenog pravila (presuda od 3. listopada 2013., Rintisch/OHIM, C‑120/12 P, EU:C:2013:638, t. 30.).

               63

               Valja napomenuti da, kao i relativne razloge za odbijanje registracije u postupcima povodom prigovora, relativne razloge ništavosti EUIPO ispituje samo na zahtjev nositelja ranijeg žiga o kojem je riječ. Slijedom toga, za postupak za utvrđivanje ništavosti u svezi s relativnim razlogom ništavosti u načelu vrijede ista načela kao za postupak povodom prigovora (presuda od 25. svibnja 2005., TeleTech Holdings/OHIM – Teletech International (TELETECH GLOBAL VENTURES), T‑288/03, EU:T:2005:177, t. 65.).

               64

               Prvi tužbeni razlog odnosi se na postupak za proglašavanje ništavosti zbog apsolutnih razloga za odbijanje, koji se razlikuju od relativnih razloga za odbijanje. Doduše, postupak za proglašavanje ništavosti zbog apsolutnih razloga za odbijanje pokrenut je na zahtjev jedne od stranaka, na temelju članka 52. stavka 1. Uredbe br. 207/2009. Međutim, članak 52. stavak 1. točka (a) navedene uredbe upućuje izravno na razloge za odbijanje iz članka 7. te uredbe, koji, kao što je to navedeno u točkama 31. do 33. ove presude, imaju za cilj opći interes. Treba dodati da ta razmatranja glede općeg interesa koja proizlaze iz članka 7. te uredbe valja također uzeti u obzir u okviru postupka za proglašavanje ništavosti zbog apsolutnih razloga za odbijanje (vidjeti u tom smislu rješenje od 30. travnja 2015., Castel Frères/OHIM, C‑622/13 P, neobjavljeno, EU:C:2015:297, t. 43. i 45.). Nadalje, valja podsjetiti da je predmet postupka za proglašavanje ništavosti zbog apsolutnih razloga za odbijanje posebice omogućavanje EUIPO‑u da ponovno ispita valjanost registracije žiga i zauzme stajalište koje je, prema potrebi, morao zauzeti po službenoj dužnosti na temelju članka 37. odnosne uredbe (vidjeti u tom smislu rješenje od 30. travnja 2015., Castel Frères/OHIM, C‑622/13 P, neobjavljeno, EU:C:2015:297, t. 42.). Slijedom toga, primjena po analogiji pravila 50. stavka 1. trećeg podstavka Uredbe br. 2868/95 na postupak za proglašavanje ništavosti zbog apsolutnih razloga u suprotnosti je s općim interesom koji se želi postići odredbama članka 7. Uredbe br. 207/2009.

               65

               Stoga ni tekst pravila 50. stavka 1. trećeg podstavka Uredbe br. 2868/95, koji odražava izričitu volju zakonodavca Unije, ni narav i svrha postupka za proglašavanje ništavosti zbog apsolutnih razloga za odbijanje ne omogućuju primjenu po analogiji navedenog pravila. EUIPO se stoga u predmetnom slučaju pogrešno pozvao na tu odredbu.

               66

               Iz prethodno navedenog proizlazi da je, s obzirom na to da se dokazi koje je tužitelj prvi put podnio pred žalbenim vijećem ne mogu uzeti u obzir zbog njihova zakašnjelog podnošenja, žalbeno vijeće počinilo pogrešku koja se tiče prava.

               67

               Valja, međutim, ispitati posljedice koje proizlaze iz te pogreške. U skladu s utvrđenom sudskom praksom, nepravilnost u postupku dovodi do poništenja cijele ili dijela odluke samo ako se utvrdi da bi, u nedostatku te nepravilnosti, pobijana odluka mogla imati drukčiji sadržaj (presude od 10. srpnja 2006., La Baronia de Turis/OHIM – Baron Philippe de Rothschild (LA BARONNIE), T‑323/03, EU:T:2006:197, t. 69. i od 11. srpnja 2006., Asetra, T‑252/04, EU:T:2006:199, t. 45.).

               68

               U ovom slučaju ne može se isključiti da bi dokazi koje je žalbeno vijeće neopravdano odbilo uzeti u obzir mogli biti takvi da bi se zbog njih promijenio sadržaj pobijane odluke, s obzirom na to da je riječ o prvim dokazima koji su podneseni u svezi s relevantnim datumom, odnosno datumom podnošenja prijave za registraciju (vidjeti točku 28. ove presude). S tim u svezi, nije na Općem sudu da umjesto EUIPO‑a provede ocjenu predmetnih dokaza (presude od 10. srpnja 2006., LA BARONNIE, T‑323/03, EU:T:2006:197, t. 70. i od 11. srpnja 2006., Asetra, T‑252/04, EU:T:2006:199, t. 46.).

               69

               Prvi tužbeni razlog zato valja prihvatiti i, slijedom toga, poništiti pobijanu odluku.

         Drugi i treći tužbeni razlog, koji se temelje na opisnom karakteru i nedostatku razlikovnog karaktera, i druga točka tužbenog zahtjeva, koja se odnosi na preinaku pobijane odluke i poništenje osporavanog žiga

               70

               Kao što to proizlazi iz analize prvog tužbenog razloga, Opći sud ne treba ispitati drugi i treći tužbeni razlog, koji se odnose na navodni opisni karakter i navodno nepostojanje razlikovnog karaktera osporavanog žiga. Osim toga, budući da je prihvaćen zahtjev za poništavanje pobijane odluke, koji je istaknut kao glavni zahtjev, nije potrebno odlučivati o drugoj i trećoj točki tužbenog zahtjeva, koje se odnose na preinaku pobijane odluke i poništenje osporavanog žiga, a koje je tužitelj istaknuo podredno i čiju dopuštenost EUIPO djelomično osporava.

         Troškovi

               71

               Sukladno članku 134. stavku 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da EUIPO nije uspio u postupku, valja mu naložiti snošenje vlastitih troškova kao i tužiteljevih, sukladno njegovu zahtjevu.

               72

               Sukladno odredbama članka 138. stavka 3. Poslovnika, Opći sud može odlučiti da intervenijent koji nije jedan od nabrojenih u stavcima 1. i 2. tog članka snosi vlastite troškove. U okolnostima ovog spora intervenijentu treba naložiti snošenje vlastitih troškova.

               Slijedom navedenoga,
               OPĆI SUD (šesto vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Poništava se odluka četvrtog žalbenog vijeća Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) od 19. lipnja 2015. (predmet R 2542/2013‑4), u vezi s postupkom za proglašavanje žiga ništavim između društava European Food SA i Société des produits Nestlé SA.

                           2.

                           EUIPO će snositi vlastite troškove i troškove društva European Food.

                           3.

                           Société des produits Nestlé snosit će vlastite troškove.

                           Frimodt Nielsen

                           Collins

                           Valančius

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 28. rujna 2016.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


Presuda Suda (drugo vijeće) od 14. rujna 2004.#Komisija Europskih zajednica protiv Republike Austrije.#Povreda obveze države članice - Direktiva 98/10/EZ.#Predmet C-411/02.


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 12. studenoga 2015.#Elitaliana SpA protiv Eulex Kosovo.#Žalba – Javna nabava usluga – Zajednička akcija 2008/124/ZVSP – Poziv na nadmetanje za helikoptersku podršku misiji EULEX na Kosovu – Žalba protiv odluke o dodjeli – Članak 24. stavak 1. drugi podstavak UEU‑a – Članak 275. stavak 1. UFEU‑a – Zajednička vanjska i sigurnosna politika (ZVSP) – Nadležnost Suda – Članak 263. stavak 1. UFEU‑a – Pojam ,tijelo, ured ili agencija Unije’ – Mjere koje se mogu pripisati Europskoj komisiji – Ispričiva zabluda.#Predmet C-439/13 P.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      12. studenoga 2015. (
            *
         )
      „Žalba — Javna nabava usluga — Zajednička akcija 2008/124/ZVSP — Poziv na nadmetanje za helikoptersku podršku misiji EULEX na Kosovu — Žalba protiv odluke o dodjeli — Članak 24. stavak 1. drugi podstavak UEU‑a — Članak 275. stavak 1. UFEU‑a — Zajednička vanjska i sigurnosna politika (ZVSP) — Nadležnost Suda — Članak 263. stavak 1. UFEU‑a — Pojam ‚tijelo, ured ili agencija Unije’ — Mjere koje se mogu pripisati Europskoj komisiji — Ispričiva zabluda“
      U predmetu C‑439/13 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 2. kolovoza 2013.,

         Elitaliana SpA, sa sjedištem u Rimu (Italija), koju zastupa R. Colagrande, avvocato,
      tužitelj,
      a druga stranka u postupku je:

         Eulex Kosovo, sa sjedištem u Prištini (Kosovo), koji zastupa G. Brosadola Pontotti, solicitor,
      tuženik u prvom stupnju,
      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik četvrtog vijeća, u svojstvu predsjednika petog vijeća, D. Šváby, A. Rosas, E. Juhász (izvjestitelj) i C. Vajda, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Jääskinen,
      tajnik: L. Carrasco Marco, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 4. prosinca 2014.,
      uzimajući u obzir rješenje o ponovnom otvaranju usmenog postupka od 10. veljače 2015. i nakon rasprave održane 25. ožujka 2015.,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 21. svibnja 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Svojom žalbom Elitaliana SpA (u daljnjem tekstu: Elitaliana) zahtijeva ukidanje rješenja Općeg suda Europske unije od 4. lipnja 2013.Elitaliana/Eulex Kosovo (T‑213/12, EU:T:2013:292; u daljnjem tekstu: pobijano rješenje), kojim je odbio njezinu tužbu kojom je, s jedne strane, zahtijevala poništenje mjera koje je misija poduzela na temelju Zajedničke akcije Vijeća 2008/124/ZVSP od 4. veljače 2008. o Misiji Europske unije za uspostavu vladavine prava na Kosovu, Eulex Kosovo (SL L 42, str. 92.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 6., str. 76.), kako je izmijenjena Odlukom Vijeća 2011/752/ZVSP od 24. studenoga 2011. (SL L 310, str. 10.; u daljnjem tekstu: Zajednička akcija 2008/124) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 6., str. 252.), u okviru dodjele ugovora o javnoj nabavi pod imenom „EuropeAide/131516/D/SER/XK – Helikopterska podrška misiji Eulex na Kosovu (PROC/272/11)“ drugom ponuditelju (u daljnjem tekstu: sporne mjere) i, s druge strane, da se misiji „Vladavina prava“ na Kosovu, nazvanoj „Eulex Kosovo“, iz članka 1. Zajedničke akcije 2008/124 naloži da naknadi štetu pretrpljenu zbog toga što tužitelju nije dodijeljen navedeni ugovor.

         Pravni okvir

         Uredba (EZ, Euratom) br. 1605/2002

               2

               Uredba (EZ, Euratom) br. 1605/2002 od 25. lipnja 2002. o Financijskoj uredbi koja se primjenjuje na opći proračun Europskih zajednica (SL L 248, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 2., str. 145.), kako je izmijenjena Uredbom (EU, Euratom) br. 1081/2010 Europskog parlamenta i Vijeća od 24. studenoga 2010. (SL L 311, str. 9.; u daljnjem tekstu: Financijska uredba) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 1., str. 293.), koja je bila na snazi u trenutku nastanka činjeničnog stanja, propisuje u članku 1. stavku 1. da ta uredba ima za cilj propisati „pravila za donošenje i izvršavanje općeg proračuna Europske unije [...] te za financijsko izvještavanje i reviziju računa“.

               3

               Navedena uredba u članku 4. stavku 2. točki (a) propisuje:
               „Prihodi i rashodi Zajednice obuhvaćaju:

                        (a)

                        prihode i rashode Europske zajednice, uključujući administrativne rashode koji nastanu u vezi s institucijama na temelju odredbi Ugovora o Europskoj uniji u vezi sa [ZVSP‑om] te policijskom i pravosudnom suradnjom u kaznenim stvarima, kao i rashode poslovanja koji nastanu u vezi s izvršavanjem tih odredbi kada one terete proračun.“

               4

               Članak 48. stavak 1. iste uredbe propisuje da „Komisija izvršava prihode i rashode proračuna u skladu s ovom Uredbom na vlastitu odgovornost te u okviru ograničenja odobrenih proračunskih sredstava.“

               5

               Sukladno članku 53.a Financijske uredbe:
               „Ako Komisija izvršava proračun centralizirano, zadaće izvršavanja obavljaju izravno njezine uprave ili delegacije Unije u skladu s drugim stavkom članka 51., ili neizravno, u skladu s člancima 54. do 57.“

               6

               Ta uredba u članku 54. stavcima 1. i 2. predviđa:
               „1.   Komisija ne smije delegirati trećim osobama izvršne ovlasti koje ima na temelju Ugovorâ, ako one uključuju široko diskrecijsko pravo u donošenju političkih odluka. Delegirane zadaće izvršavanja moraju biti jasno utvrđene te se moraju u potpunosti nadzirati kao i njihovo izvršavanje.
               [...]
               2.   U ograničenjima iz stavka 1. Komisija može pri izvršavanju proračuna neizravnim centraliziranim upravljanjem ili decentraliziranim upravljanjem u skladu s člankom 53.a ili 53.c ove Uredbe prenijeti zadaće javne vlasti te osobito zadaće izvršavanja proračuna:
               [...]

                        (d)

                        osobama kojima je povjerena provedba određenih djelovanja u skladu s glavom V. UEU‑a i koje su navedene u odgovarajućem temeljnom aktu u smislu članka 49.

                  [...]“

               7

               Članak 56. stavak 1. navedene uredbe glasi kako slijedi:
               „Kad Komisija izvršava proračun neizravnim centraliziranim upravljanjem, ona prvo pribavlja dokaze o postojanju i pravilnom poslovanju subjekata kojima povjerava izvršavanje sljedećeg:

                        (a)

                        transparentnih postupaka javne nabave i dodjele donacija, koji nisu diskriminacijski i isključuju bilo kakav sukob interesa te koji su u skladu s odredbama glave V., odnosno VI.;

                  [...]“

               8

               Glava V. pod naslovom „Javna nabava“ prvog dijela iste uredbe uređuje odredbe primjenjive u tom području.

         Zajednička akcija 2008/124

               9

               Članak 1. Zajedničke akcije 2008/124, pod naslovom „Misija“, na snazi u trenutku činjenica koje su dovele do ovog spora, propisuje da je Unija uspostavila Misiju za uspostavu vladavine prava na Kosovu, nazvanu „Eulex Kosovo“.

               10

               Na temelju članka 2. te zajedničke akcije zadaća misije Eulex Kosovo bila je sljedeća:
               „EULEX KOSOVO pomaže ustanovama, pravosudnim tijelima i agencijama za provedbu zakona u njihovu napredovanju prema održivosti i odgovornosti te u daljnjem razvoju i jačanju neovisnog multietničkog pravosudnog sustava i multietničke policije i carinske službe, osiguravajući da te ustanove budu slobodne od političkog utjecaja i poštuju međunarodno priznate standarde i najbolje europske prakse.
               EULEX KOSOVO, u punoj suradnji s programima za pomoć Europske komisije, svoj mandat ostvaruje praćenjem, podučavanjem i savjetovanjem, zadržavajući pritom neke izvršne nadležnosti.“

               11

               Članak 3. navedene zajedničke akcije utvrđuje misije Eulex‑a Kosovo kako slijedi:
               „Kako bi se ostvarile zadaće misije iz članka 2., EULEX KOSOVO:

                        (a)

                        prati, podučava i savjetuje nadležne institucije Kosova o svim područjima koja su u širem smislu povezana s vladavinom prava (uključujući carinsku službu), uz zadržavanje nekih izvršnih nadležnosti;

                        (b)

                        osigurava održavanje i promicanje vladavine prava, javnog reda i sigurnosti, uključujući, ako je potrebno, savjetujući se s odgovarajućim međunarodnim civilnim tijelima na Kosovu, ukidanje ili poništavanje operativnih odluka nadležnih tijela Kosova;

                        (c)

                        pomaže osigurati da sve kosovske službe za vladavinu prava, uključujući i carinsku službu, budu slobodne od političkog utjecaja;

                        (d)

                        osigurava da slučajevi povezani s ratnim zločinima, terorizmom, organiziranim kriminalom, korupcijom, međuetničkim zločinima, financijskim/gospodarskim prekršajima i ostalim ozbiljnim prekršajima budu propisno istraženi, sudski gonjeni, presuđeni i provedeni, u skladu s primjenljivim pravom uključujući, ako je prikladno, uz pomoć međunarodnih istražitelja, državnih odvjetnika i sudaca zajedno s kosovskim istražiteljima, državnim odvjetnicima i sucima ili neovisno, te uz pomoć mjera koje uključuju, ako je prikladno, suradnju i usklađenost između policije i sudbenih tijela;

                        (e)

                        doprinosi jačanju suradnje i usklađenosti u okviru sveukupnog pravosudnog procesa, posebno u području organiziranog kriminala;

                        (f)

                        doprinosi borbi protiv korupcije, prijevara i financijskog kriminala;

                        (g)

                        doprinosi provedbi kosovske Antikorupcijske strategije i Antikorupcijskog akcijskog plana;

                        (h)

                        preuzima na sebe druge odgovornosti, neovisno ili podupirući nadležna kosovska tijela, da osigura održavanje i promicanje vladavine prava, javnog reda i sigurnosti, savjetujući se s odgovarajućim agencijama Vijeća; i

                        (i)

                        osigurava da se u svim njegovim djelatnostima poštuju međunarodni standardi za ljudska prava i spolno osviještena politika.“

               12

               Članak 8. stavak 5. te zajedničke akcije utvrđuje funkcije voditelja misije na sljedeći način:
               „Voditelj misije odgovoran je za provedbu proračuna misije EULEX KOSOVO. U tu svrhu voditelj misije s Komisijom potpisuje ugovor.“

               13

               Članak 11. Zajedničke akcije 2008/124, pod naslovom „Zapovjedni lanac“, predviđa:
               „1.   EULEX KOSOVO ima jedinstven zapovjedni lanac kao operacija za upravljanje krizama.
               2.   U okviru odgovornosti Vijeća [i VP‑a], PSO obavlja politički nadzor i strateško usmjeravanje misije EULEX KOSOVO.
               3.   […][Z]apovjednik civilne operacije, u okviru političkog nadzora i strateškog usmjeravanja PSO‑a te ukupnih ovlasti GT‑a/VP‑a, zapovjednik je misije EULEX KOSOVO na strateškoj razini i, kao takav, izdaje voditelju misije upute i daje mu savjete i tehničku potporu.
               [...]“

               14

               U skladu s člankom 16. stavcima 2. do 4. te zajedničke akcije, o financijskim aranžmanima:
               „2.   Svim se rashodima upravlja u skladu s pravilima i postupcima koji se primjenjuju na opći proračun Europske unije.
               3.   Podložno odobrenju Komisije, voditelj misije može s državama članicama [Unije], s trećim državama koje sudjeluju i s ostalim međunarodnim činiocima [raspoređenima na Kosovu] sklopiti tehničke aranžmane u pogledu nabave opreme, usluga i prostora za EULEX KOSOVO. [...].
               4.   Voditelj misije podnosi iscrpno izvješće Komisiji, koja ga nadzire, o djelatnostima poduzetima u okviru njegova ugovora.“

         Okolnosti spora

               15

               Okolnosti spora iznesene su kako slijedi u točkama 2. do 7. pobijanog rješenja:

               16

               Treba precizirati da je u pozivu na nadmetanje bilo rečeno da je navedeni ugovor dio programa Zajedničke akcije 2008/124 i da je bio opisan kako slijedi: „Pružanje helikopterskih usluga (7/7, 24H/24) u regiji Kosovo i susjednim državama za istraživačke, spasilačke i letove medicinske evakuacije (Medevac), kao i letove podrške operacijama povezanima s Misijom, kao što je prijevoz policijskih djelatnika, zračni nadzor i druge aktivnosti povezane s Misijom. [...]“

         Postupak pred Općim sudom i pobijano rješenje

               17

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 23. svibnja 2012. Elitaliana želi, s jedne strane, poništiti sporne mjere i, s druge strane, da se Eulexu Kosovo naloži da joj naknadi štetu koju je pretrpjela zbog tih mjera.

               18

               U okviru tog postupka Eulex Kosovo je iznio prigovor nedopuštenosti sukladno članku 114. stavku 1. Poslovnika Općeg suda, koji se temelji, s jedne strane, na tome da s obzirom na to da nema status neovisnog tijela, tužba za poništenje Elitaliane ne može biti usmjerena protiv Eulexa Kosovo, koji zato nema svojstvo tuženika i, s druge strane, na tome da Opći sud nije nadležan s obzirom na to da su sporne mjere donesene na temelju odredaba Ugovora o FEU‑u koje se odnose na zajedničku vanjsku i sigurnosnu politiku (ZVSP).

               19

               Pobijanim rješenjem Opći sud je u njegovim točkama 19. do 37. prihvatio prigovor nedopuštenosti koji je iznio Eulex Kosovo i stoga odbio tužbu koju je podnijela Elitaliana.

               20

               Opći sud je, kao prvo, u točkama 19. do 25. pobijanog rješenja ispitao je li Eulex Kosovo „tijelo, ured ili agencija Unije“ u smislu članka 263. prvog stavka UFEU‑a i može li stoga imati svojstvo tuženika u postupku koji se pred njim vodi.

               21

               Analiziravši tekst članka 1. stavka 1., članka 6., članka 7. stavaka 1. i 2. i članka 11. Zajedničke akcije 2008/124, Opći sud je u točki 26. pobijanog rješenja zaključio kako slijedi:

               22

               Iznijevši na drugom mjestu, u točki 27. pobijanog rješenja da Elitaliana zahtijeva poništenje mjera koje je Eulex Kosovo donio u okviru dodjele pobijanog ugovora, Opći sud je u točki 31. tog rješenja iznio da je na temelju članka 8. stavka 5. i članka 16. stavka 2. Zajedničke akcije 2008/124, s jedne strane, voditelj misije odgovoran za provedbu proračuna misije Eulex Kosovo te u tu svrhu s Komisijom potpisuje ugovor i, s druge strane, da se rashodima upravlja „u skladu s pravilima i postupcima Zajednice koji se primjenjuju na opći proračun Unije“. Opći sud je iz tih elemenata zaključio da je Komisija prenijela određene zadaće izvršavanja proračuna Eulexa Kosovo voditelju te misije.

               23

               Opći sud je u točki 34. pobijanog rješenja zaključio da „[u] ovim okolnostima valja zaključiti da se akti koje je donio voditelj Eulexa Kosovo u okviru sklapanja predmetnog ugovora mogu pripisati Komisiji, koja ima svojstvo tuženika na temelju članka 263. prvog stavka UFEU‑a. Ti akti stoga mogu biti predmet sudskog nadzora u skladu sa zahtjevima općeg načela, na koje se [Elitaliana] poziva, a prema kojem svaki akt institucije, tijela, ureda ili agencija Unije čija je svrha proizvesti pravne učinke prema trećim osobama mora biti takav da može biti podložan sudskom nadzoru“. Ta razmatranja navela su Opći sud da u točki 35. pobijanog rješenja zaključi da „[s]lijedom toga, Eulex Kosovo nema svojstvo tuženika“.

               24

               Opći sud je kao treće ispitao argument Elitaliane prema kojem u slučaju da Eulexu Kosovo ne bude priznato svojstvo tuženika, sud pred kojim se vodi postupak uvijek može ispraviti tu pogrešku tako da tuženikom smatra autora pobijanog akta.

               25

               Opći sud je u točki 39. pobijanog rješenja utvrdio da u ovom slučaju određivanje misije Eulex Kosovo u svojstvu tuženika u tužbi nije pogreška s obzirom na to da iz sadržaja tužbe jasno proizlazi da Elitaliana smatra da je Eulex Kosovo, u smislu članka 263. prvog stavka UFEU‑a, „tijelo, ured ili agencija Unije“ i da u svakom slučaju nijedan element u toj tužbi ne dopušta smatrati da je tužitelj usmjerio tužbu protiv nekog drugog subjekta, različitog od Eulexa Kosovo.

               26

               Kao četvrto, Opći sud je ocijenio je li se Elitaliana mogla korisno pozvati na ispričivu zabludu, kao što je tvrdila na temelju sudske prakse Suda i Općeg suda, sukladno kojoj se postojanje takve zablude priznaje ako je dotična institucija usvojila ponašanje koje, samo po sebi ili u odlučujućoj mjeri, može izazvati razumljivu zbunjenost kod pojedinca koji je postupao u dobroj vjeri i dokazao dužnu pažnju koja se traži od uobičajeno obaviještenoga gospodarstvenika.

               27

               Što se tiče posljednjeg razloga koji je iznio tužitelj, Opći sud je najprije utvrdio u točki 41. pobijanog rješenja da nijedan od dokumenata koji se odnose na javnu nabavu ne označava dio protiv kojeg se mogu koristiti pravna sredstva. Opći sud je zaključio da „s obzirom na složenu pravnu situaciju koja uređuje odnos između Eulexa Kosovo i njezina voditelja u tom postupku, s jedne strane, te Komisije i Vijeća, s druge strane, tužitelju je nesporno teško utvrditi stranku kojoj se [sporne] mjere mogu pripisati i koja je imala svojstvo tuženika.“

               28

               Opći sud je nadalje u točki 42. pobijanog rješenja međutim utvrdio da prema sudskoj praksi na koju se poziva Elitaliana postojanje ispričive zablude može rezultirati samo time da sud pred kojim je pokrenut postupak prihvati tužbu unatoč njezinoj nepravodobnosti. Istaknuo je da s obzirom na to da je tužba Elitaliane bila podnesena u propisanom roku, tu sudsku praksu ne treba primijeniti u ovom slučaju.

               29

               Opći sud je u točki 43. pobijanog rješenja iznio da iz tužbe proizlazi da je Elitaliana identificirala Eulex Kosovo kao tijelo, ured ili agenciju i nedvosmisleno uputila svoju tužbu protiv tog subjekta, iako je čitanjem Zajedničke akcije 2008/124 tužitelj mogao izbjeći takvu pogrešku.

               30

               Opći sud je, kao peto i posljednje, u točki 45. pobijanog rješenja zaključio svoju analizu kako slijedi:

         Postupak pred Sudom i zahtjevi stranaka

         Postupak pred Sudom

               31

               Odlukom od 24. lipnja 2014. Sud je predmet dodijelio petom vijeću i odredio da će u predmetu odlučiti bez održavanja rasprave. Mišljenje nezavisnog odvjetnika saslušano je na raspravi od 4. prosinca 2014.

               32

               Sud je rješenjem od 10. veljače 2015. naložio ponovno otvaranje usmenog dijela postupka. Stranke, kao i, sukladno članku 24. stavku 2. Statuta Suda Europske unije, Komisija i Vijeće bili su pozvani da zauzmu stajalište o pitanju jesu li Opći sud i Sud nadležni odlučivati u tom postupku, uzimajući u obzir odredbe koje se tiču ZVSP‑a sadržane u glavi V. poglavlju 2. odjeljku 1. Ugovora o EU‑u i odredbu iz članka 275. UFEU‑a.

               33

               Nakon rasprave od 25. ožujka 2015. i iznošenja mišljenja nezavisnog odvjetnika na raspravi od 21. svibnja 2015., zatvoren je usmeni dio postupka.

         Zahtjevi stranaka

               34

               Svojom žalbom Elitaliana od Suda zahtijeva da poništi pobijano rješenje. U slučaju da se o predmetu može konačno odlučiti, Elitaliana zahtijeva da se usvoje zahtjevi iz prvostupanjskog postupka i da se Eulexu Kosovo naloži snošenje troškova postupka. U slučaju da Sud smatra da se o sporu ne može konačno odlučiti, zahtijeva da se predmet vrati pred Opći sud.

               35

               Eulex Kosovo zahtijeva da se žalba odbije i da se Elitaliani naloži snošenje troškova.

         O žalbi

               36

               Kao prvo, valja istaknuti da Opći sud nije ispitao pitanje koje je iznio Eulex Kosovo, o nadležnosti sudova Unije za taj postupak s obzirom na odredbe Ugovorâ koje se tiču ZVSP‑a, već je odlučio o apsolutnoj zapreci za vođenje postupka vezanoj za nedostatak svojstva tuženika Eulexa Kosovo.

               37

               S obzirom na to da je pitanje nadležnosti Suda za odlučivanje u postupku kogentne naravi, takvo pitanje Sud može ispitati u svakom stadiju postupka, čak i ex officio (vidjeti u tom smislu presudu Komisija/Cipar, C‑340/10, EU:C:2012:143, t. 20.).

               38

               U ovom slučaju valja ex officio pokrenuti to pitanje, koje je predmet ponovnog otvaranja rasprave, i ispitati ga kao prvo.

         Argumentacija stranaka

               39

               Vijeće, Komisija i Elitaliana smatraju da je Sud nadležan za odlučivanje u ovom postupku.

               40

               Eulex Kosovo drži da je Sud nadležan za odlučivanje o statusu i djelovanju Vijeća i Komisije, ali ne i o statusu i aktivnosti Eulexa Kosovo.

         Ocjena Suda

               41

               Valja istaknuti da primjenom članka 24. stavka 1. podstavka 2. posljednje rečenice UEU‑a i članka 275. prvog stavka UFEU‑a Sud načelno nije nadležan kada je riječ o odredbama koje se odnose na ZVSP i o aktima donesenima na temelju tih odredaba (presuda Parlament/Vijeće, C‑658/11, EU:C:2014:2025, t. 69.).

               42

               Međutim, navedeni članak 24. stavak 1. drugi podstavak posljednja rečenica i članak 275. stavak 1. uvode odstupanje od pravila o općoj nadležnosti koju članak 19. UEU‑a dodjeljuje Sudu za osiguravanje poštovanja prava pri tumačenju i primjeni Ugovorâ i stoga se moraju restriktivno tumačiti (vidjeti presudu Parlament/Vijeće, C‑658/11, EU:C:2014:2025, t. 70.).

               43

               Na temelju članka 41. stavka 2. prvog podstavka UEU‑a „[o]perativni izdaci koji nastanu pri provedbi [...] poglavlja [o posebnim odredbama o ZVSP‑u] [...] terete proračun Unije, osim izdataka koji nastanu pri operacijama koje imaju implikacije u području vojske ili obrane te u slučajevima kada Vijeće jednoglasno odluči drukčije“.

               44

               Na tu se odredbu u bitnome podsjeća u članku 4. stavku 2. točki (a) Financijske uredbe.

               45

               Sukladno člancima 17. UEU‑a i 317. UFEU‑a, Komisija izvršava proračun Unije.

               46

               Iz članka 16. stavka 2. Zajedničke akcije 2008/124 proizlazi da se „svim rashodima“ misije Eulex Kosovo „upravlja u skladu s pravilima i postupcima Zajednice koji se primjenjuju na opći proračun EU‑a“.

               47

               U ovom slučaju, nesporno je da je misija Eulex Kosovo civilne prirode i da je bilo predviđeno uvrstiti pripadajuće troškove službe helikopterske podrške misiji Eulex Kosovo u proračun Unije.

               48

               Stoga se sporne mjere čije se poništenje zahtijeva zbog povrede pravnih pravila primjenjivih na javnu nabavu Unije odnose na provedbu postupka javne nabave koja je uzrokovala troškove na teret proračuna Unije. Slijedi da ugovor o javnoj nabavi u pitanju ulazi pod odredbe Financijske uredbe.

               49

               S obzirom na okolnosti svojstvene ovom slučaju ne može se smatrati da se doseg iznimnog ograničenja nadležnosti Suda predviđenog u članku 24. stavku 1. drugom podstavku posljednjoj rečenici UEU‑a i članku 275. UFEU‑a širi na način da isključi Sud iz nadležnosti za tumačenje i primjenu odredbi Financijske uredbe u području provedbe postupka javne nabave.

               50

               Stoga su Opći sud, a u slučaju žalbe, Sud, nadležni u ovom postupku.

         O prvom i drugom žalbenom razlogu, koji se temelje na tome da je Opći sud trebao priznati Eulexu Kosovo svojstvo
         „tijela, ureda ili agencije Unije
         “, u smislu članka 263. UFEU‑a, i na pogrešnom izjednačavanju misije Eulex Kosovo s delegacijom Unije

      Argumentacija stranaka

               51

               Prvim i drugim žalbenim razlogom, koja valja ispitati zajedno, Elitaliana kao prvo prigovara Općem sudu da je počinio pogrešku koja se tiče prava kada je u točki 26. pobijanog rješenja zaključio da „Eulex Kosovo nema pravnu osobnost i [da] nije predviđeno da može biti stranka u postupku pred sudovima Unije“, što ga je navelo na zaključak da EULEX KOSOVO nije „tijelo, ured ili agencija Unije“ u smislu članka 263. prvog stavka UFEU‑a. Elitaliana ističe da Opći sud pogrešno nije primijenio sudsku praksu koja proizlazi iz presude Les Verts/Parlament (294/83, EU:C:1986:166). Stoga, Elitaliana iznosi da članci 8. i 16. Zajedničke akcije 2008/124 voditelju misije dodjeljuju pravno zastupanje i odgovornost povezanu s aktima Eulexa Kosovo kao i financijsku samostalnost. Ona iz toga zaključuje da je taj subjekt bio „samostalni centar dodjele prava i obveza“, što mu prema tome daje pravnu osobnost i posljedično svojstvo tijela, ureda ili agencije Unije.

               52

               Elitaliana kao drugo ističe da je Opći sud u točkama 27. do 35. pobijanog rješenja pogrešno izjednačio Eulex Kosovo s delegacijom, kako bi iz toga zaključio da su akti usvojeni u okviru javne nabave bili pripisivi Komisiji.

               53

               Eulex Kosovo zahtijeva da se ta dva žalbena razloga odbiju.

         Ocjena Suda

               54

               Kada se radi o svojstvu tijela, ureda ili agencije Unije koje žalitelj prigovara Općem sudu da nije priznao Eulex Kosovu, treba reći da članak 263. UFEU‑a predviđa da Sud Europske unije ispituje zakonitost zakonodavnih akata tih tijela, ureda ili agencija koji bi mogli proizvesti pravne učinke prema trećima.

               55

               Kako je Opći sud iznio u točkama 24. i 25. pobijanog rješenja, razne odredbe Zajedničke akcije 2008/124, osobito članak 11. stavak 2., razjašnjavaju da politički nadzor i strateško usmjeravanje misije Eulex Kosovo ta misija ne izvršava samostalno, već putem Političkog i sigurnosnog odbora (PSO), koji sam izvršava navedeni nadzor i usmjeravanje pod odgovornošću Vijeća i visokog predstavnika Unije za vanjske poslove i sigurnosnu politiku (VP).

               56

               Kada se radi o proračunu i financijama, iz članka 8. stavka 5. Zajedničke akcije 2008/124 proizlazi da je voditelj misije „odgovoran za provedbu proračuna misije Eulex Kosovo. U tu svrhu voditelj misije s Komisijom potpisuje ugovor.“ Članak 16. stavak 3. te zajedničke akcije predviđa osim toga da „[podložno] odobrenju Komisije, voditelj misije može s državama članicama [Unije], s trećim državama koje sudjeluju i s ostalim međunarodnim činiocima sklopiti tehničke aranžmane u pogledu nabave opreme, usluga i prostora za EULEX KOSOVO“. Članak 16. stavak 4. navedene zajedničke akcije pak propisuje da „voditelj misije podnosi iscrpno izvješće Komisiji, koja ga nadzire, o djelatnostima poduzetima u okviru njegova ugovora.“

               57

               Iz toga slijedi da iako je voditelj misije kvalificiran Zajedničkom akcijom 2008/124 kao „odgovoran“ za provedbu proračuna Unije, on svoje ovlasti u pitanju proračuna i financija izvršava pod nadzorom i vodstvom Komisije. Ti su elementi naveli Opći sud da ispravno smatra u točki 36. pobijanog rješenja da u tom području voditelj misije raspolaže ograničenim ovlastima i da u stvarnosti ima samo „strogo ograničenu pravnu sposobnost s materijalnog gledišta“ suprotno navodima tužitelja prema kojima Eulex Kosovo „zasigurno ima pravnu osobnost kao samostalni centar dodjele prava i obveza“.

               58

               Iz prethodnih razmatranja proizlazi da je Opći sud ispravno ocijenio da se ne može smatrati da Eulex Kosovo ima pravnu osobnost s obzirom na to da Zajednička akcija 2008/124 kvalificira taj subjekt kao „misiju“ i da je, s jedne strane, u strateškim i političkim pitanjima navedena misija stavljena pod nadzor i ovlasti Vijeća i VP‑a i, s druge strane, u pitanju proračuna i financija voditelj misije izvršava svoje ovlasti pod nadzorom i vodstvom Komisije.

               59

               Stoga je Opći sud u točki 26. pobijanog rješenja bez pogreške koja se tiče prava smatrao, s jedne strane, da Eulex Kosovo nema pravnu osobnost i, s druge strane, da nije bilo predviđeno da može biti stranka u postupku pred sudovima Unije. Ti elementi su naveli Opći sud da iz toga pravilno zaključi da je Eulex Kosovo misija čije je trajanje ograničeno, koja ne može biti „tijelo, ured ili agencija“ u smislu članka 263. stavka 1. UFEU‑a.

               60

               Kada se radi o prigovoru stranke koji se odnosi na činjenicu da je Opći sud pogrešno smatrao da je Eulex Kosovo donio sporne mjere u okviru delegacije, valja ga odbiti zbog sljedećih razloga.

               61

               Sukladno članku 53.a Financijske uredbe, ako Komisija izvršava proračun centralizirano, zadaće izvršavanja mogu se obavljati izravno u skladu s člancima 54. do 57. te uredbe. Članak 54. navedene uredbe u stavku 2. točki (d) navodi da kad Komisija izvršava proračun neizravnim centraliziranim upravljanjem sukladno članku 53., ona može delegirati zadaće koje uključuju izvršavanje javne ovlasti, a osobito zadaće izvršenja proračuna, osobama zaduženima za provedbu određenih djelovanja na temelju glave V. Ugovora o EU‑u.

               62

               U ovom slučaju, članak 8. stavak 5. i članak 16. stavak 4. Zajedničke akcije 2008/124 predviđaju da je voditelj misije odgovoran za provedbu proračuna misije Eulex Kosovo i da u tu svrhu on s Komisijom potpisuje ugovor. U okviru izvršenja tog ugovora voditelj misije Eulex Kosovo podnosi iscrpno izvješće Komisiji, koja ga nadzire, o djelatnostima poduzetima u okviru njegova ugovora.

               63

               Iz dvije prethodne točke ove presude proizlazi da je, kao što je Opći sud pravilno iznio u točkama 31. i 32. pobijanog rješenja, Komisija ugovorom koji je potpisala s voditeljem misije i na temelju članka 54. stavka 2. točke (d) Financijske uredbe prenijela potonjem svoju ovlast izvršenja proračuna. U okviru tog prijenosa voditelj misije Eulex Kosovo dužan je kao ovlaštenik Komisije podvrgnuti se proračunskim pravilima prava Unije, uključujući pravila kojima se uređuje provedba postupka javne nabave kako su predviđena u glavi V. prvog dijela Financijske uredbe.

               64

               U tom smislu Opći sud u točki 33. pobijanog rješenja podsjetio je na načelo prema kojem se akti koji su doneseni na temelju prenesenih ovlasti obično pripisuju instituciji koja je prenijela ovlasti, a na kojoj je da pred sudom obrani predmetni akt.

               65

               Suprotno onomu što navodi tužitelj i kao što je istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 62. i 63. svojeg mišljenja od 4. prosinca 2014., iako točka 33. pobijanog rješenja upućuje na odluku Općeg suda koja se tiče delegacije Unije, odnosno subjekta utemeljenog u skladu s člankom 221. UFEU‑a kako bi se osiguralo zastupanje Unije, u ovom slučaju delegacije Unije u Crnoj Gori, tu točku se ne može tumačiti na način da je Opći sud u njoj smatrao da Eulex Kosovo treba izjednačiti s takvim subjektom, već samo podsjeća na pravno načelo na koje se Opći sud pozvao u toj odluci.

               66

               Iz toga slijedi da je Opći sud pravilno zaključio u točkama 34. i 35. pobijanog rješenja da su akti koje je donio Eulex Kosovo u okviru postupka predmetnog ugovora pripisivi Komisiji i da stoga Eulex Kosovo nema svojstvo tuženika.

               67

               U tom pogledu valja naglasiti da je Elitaliana pogrešno iznijela da je nedostatak svojstva stranke u postupku misije Eulex Kosovo protivan načelima na koje podsjeća Sud u svojoj presudi Les Verts/Parlament (294/83, EU:C:1986:166), prema kojima sustav Ugovora otvara mogućnost izravne tužbe protiv svih mjera koje poduzimaju institucije i kojima se želi postići pravni učinak. Naime, i kao što je Opći sud ispravno iznio u točki 34. pobijanog rješenja, sporne su mjere mogle biti predmet sudskog nadzora, pod uvjetom međutim da u tužbi kojom se osobito traži poništenje tih mjera, kao tijelo koje prenosi ovlasti ne bude naveden Eulex Kosovo, već Komisija.

               68

               Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, prvi i drugi žalbeni razlog treba odbiti kao neosnovane.

         Treći žalbeni razlog, koji se temelji na pogrešci koja se tiče prava Općeg suda jer je negirao postojanje ispričive zablude Elitaliane

      Argumentacija stranaka

               69

               Treći žalbeni razlog koji je iznijela Elitaliana, koji se odnosi na izlaganja Općeg suda u pogledu ispričive zablude, dijeli se na dva djela.

               70

               Prvim dijelom trećeg žalbenog razloga Elitaliana prigovara Općem sudu da je u točki 42. pobijanog rješenja pogrešno ograničio takvu zabludu samo na slučajeve u kojima stranka koja se na nju poziva želi izbjeći posljedice vezane za nepoštovanje postupovnog roka.

               71

               Drugim dijelom trećeg žalbenog razloga Elitaliana ističe postojanje kontradiktornosti razloga u točkama 41. i 43. pobijanog rješenja jer je Opći sud, s jedne strane, priznao da kompleksna pravna situacija predmetnog ugovora čini teškim utvrđivanje dijela kojem su pripisive sporne mjere i, s druge strane, da su odredbe Zajedničke akcije 2008/124 dovoljno jasne da tužitelj ne počini pogrešku da smatra kako Eulex Kosovo predstavlja „tijelo, ured ili agenciju Unije“ u smislu članka 263. UFEU‑a.

         Ocjena Suda

               72

               Kada se radi o prvom dijelu tog razloga, valja reći da primjenom članka 21. Statuta Suda tužbe podnesene protiv akata institucija Unije trebaju biti formalno upućene protiv institucije kojoj se može pripisati pobijani akt.

               73

               Kao prvo, Sud je priznao da navođenje u tužbi tuženika različitog od autora pobijanog akta ne uzrokuje nedopuštenost tužbe ako ona sadrži elemente koji omogućuju nedvojbeno utvrđivanje stranke protiv koje je ona upućena, kao što je navođenje pobijanog akta i autora tog akta (vidjeti u tom smislu rješenje Komisija/EIB, 85/86, EU:C:1986:292, t. 6.). Kada je tužba upućena protiv osobe različite od one kojoj je akt koji je predmet tužbe pripisiv, Sud ne može niti kršiti niti nadomjestiti očitu volju tužitelja i nema drugog izbora nego proglasiti tužbu nedopuštenom.

               74

               U ovom slučaju Opći sud je naveo u točki 39. pobijanog rješenja, s jedne strane, da je tužba Elitaliane bila nedvojbeno upućena protiv misije Eulex Kosovo, koja prema tužitelju ima svojstvo „tijela, ureda ili agencije Unije“ u smislu članka 263. prvog stavka UFEU‑a i, s druge strane, da tužitelj nije ni u jednom trenutku usmjerio tužbu protiv stranke različite od misije Eulex Kosovo. U tim okolnostima, Opći sud je pravilno zaključio da sudska praksa navedena u prethodnoj točki ove presude nije primjenjiva i da nije na njemu da utvrdi stranku protiv koje je tužba trebala biti upućena.

               75

               Kao drugo, Opći sud je pravilno naveo, s jedne strane, u točki 42. pobijanog rješenja da je sudska praksa na koju se poziva tužitelj, odnosno, preciznije točka 19. presude Schertzer/Parlament (25/68, EU:C:1977:158) u vezi s ispričivom zabludom mogla za posljedicu imati jedino to da dopusti da tužba podnesena izvan postupovnog roka predviđenog u tu svrhu ne bude proglašena nedopuštenom, kako bi iz toga implicitno ali nužno zaključio, s druge strane, da je pozivanje na ispričivu zabludu u ovom slučaju bilo beskorisno s obzirom na to da, kako je Opći sud zaključio, „u ovom je slučaju [bilo] nesporno da je Elitaliana poštovala rok za podnošenje žalbe“ i da tužitelj ni u jednom trenutku nije usmjerio tužbu protiv stranke različite od misije Eulex Kosovo.

               76

               Slijedom navedenoga, prvi dio tog žalbenog razloga valja odbiti kao neosnovan.

               77

               Kada se radi o drugom djelu trećeg žalbenog razloga koji je iznijela Elitaliana u prilog svojoj žalbi, valja reći da je Opći sud u točki 41. pobijanog rješenja priznao postojanje poteškoća u utvrđivanju stranke kojoj su predmetne mjere pripisive kako bi zaključio u točki 43. pobijanog rješenja da je unatoč tim poteškoćama tužitelj mogao izbjeći pogrešku upućivanja svoje tužbe protiv misije Eulex Kosovo.

               78

               Taj prigovor kojim se želi dovesti u pitanje nedostatak ispričivosti učinjene pogreške treba u početku odbiti jer je usmjeren protiv sporednih obrazloženja rješenja i stoga ne može dovesti do njegova poništenja (vidjeti u tom smislu presudu Aéroports de Paris/Komisija, C‑82/01 P, EU:C:2002:617, t. 41. i 67. kao i navedenu sudsku praksu). Naime Opći sud je opravdano smatrao zbog razloga već navedenih u točki 75. ove presude da je pozivanje na ispričivu pogrešku u ovom slučaju besmisleno.

               79

               S obzirom na to da drugi dio trećeg žalbenog razloga treba proglasiti bespredmetnim, valja ga odbiti kao djelomično neosnovan, a djelomično bespredmetan.

               80

               S obzirom na to da se nijedan od žalbenih razloga koje je Elitaliana navela u prilog svojoj žalbi ne može prihvatiti, ovu žalbu treba odbiti u cijelosti.

         Troškovi

               81

               Na temelju članka 138. stavka 1. Poslovnika Suda, koji se primjenjuje na žalbene postupke u skladu s člankom 184. stavkom 1. istog poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da Elitaliana nije uspjela u postupku te budući da je Eulex Kosovo zatražio da ona snosi troškove, treba joj naložiti snošenje troškova ovog postupka.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Žalba se odbija.

                           2.

                           Elitaliani SpA nalaže se snošenje troškova.

                     Potpisi

            (
            *
         )   Jezik postupka: talijanski


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 20. listopada 2016.#Monster Energy Company protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije HotoGo self‑heating can technology – Raniji žigovi Europske unije koji prikazuju pandže – Relativni razlozi za odbijanje – Nepostojanje sličnosti znakova – Nepostojanje vjerojatnosti dovođenja u zabludu – Nepostojanje poveznice između dvaju znakova – Članak 8. stavak 1. točka (b) i članak 8. stavak 5. Uredbe (EZ) br. 207/2009).#Predmet T-407/15.