title: Presuda Suda (osmo vijeće) od 2. lipnja 2016.#Lajvér Meliorációs Nonprofit Kft. i Lajvér Csapadékvízrendezési Nonprofit Kft. protiv Nemzeti Adó- és Vámhivatal Dél-dunántúli Regionális Adó Főigazgatósága (NAV).#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputila Kúria.#Zahtjev za prethodnu odluku – Oporezivanje – Porez na dodanu vrijednost – Direktiva 2006/112/EZ – Članak 9. stavak 1. – Pojmovi ,porezni obveznik poreza na dodanu vrijednost' i ,gospodarska djelatnost' – Članak 24. stavak 1. – Pojam ,isporuka usluga' – Radovi poljoprivrednog inženjeringa – Izgradnja i iskorištavanje sustava odvodnje voda od strane neprofitnog trgovačkog društva – Utjecaj financiranja radova državnim potporama i potporama Europske unije.#Predmet C-263/15.

text:
         PRESUDA SUDA (osmo vijeće)
      2. lipnja 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Oporezivanje — Porez na dodanu vrijednost — Direktiva 2006/112/EZ — Članak 9. stavak 1. — Pojmovi ,porezni obveznik poreza na dodanu vrijednost' i ,gospodarska djelatnost' — Članak 24. stavak 1. — Pojam ,isporuka usluga' — Radovi poljoprivrednog inženjeringa — Izgradnja i iskorištavanje sustava odvodnje voda od strane neprofitnog trgovačkog društva — Utjecaj financiranja radova državnim potporama i potporama Europske unije“
      U predmetu C‑263/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputila Kúria (Vrhovni sud, Mađarska), odlukom od 14. svibnja 2015., pristiglom na Sud 3. lipnja 2015., u postupku

         Lajvér Meliorációs Nonprofit Kft.,

         Lajvér Csapadékvízrendezési Nonprofit Kft.

      protiv

         Nemzeti Adó- és Vámhivatal Dél‑dunántúli Regionális Adó Főigazgatósága (NAV),

      SUD (osmo vijeće),
      u sastavu: D. Šváby, predsjednik vijeća, J. Malenovský i M. Vilaras (izvjestitelj), suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za mađarsku vladu, M. Z. Fehér i G. Koós, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, K. Talabér‑Ritz i M. Owsiany‑Hornung, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 9. stavka 1. i članka 24. stavka 1. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Lajvér Meliorációs Nonprofit Kft. i Lajvér Csapadékvízrendezési Nonprofit Kft., neprofitnih trgovačkih društava, s jedne strane, i Nemzeti Adó- és Vámhivatal Dél‑dunántúli Regionális Adó Főigazgatósága (NAV) (Glava porezna uprava regije Južno Zadunavlje, Mađarska), s druge strane, povodom njihova prava na odbitak poreza na dodanu vrijednost (PDV) u odnosu na račune koje izdaje Recontír BPM Kft. za radove koji se izvode za njihov račun.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članak 2. stavak 1. točka (c) Direktive 2006/112 predviđa da isporuka usluga uz naknadu na teritoriju određene države članice koju obavlja porezni obveznik koji djeluje kao takav podliježe PDV‑u.

               4

               Članak 9. stavak 1. navedene direktive propisuje:
               „‚Porezni obveznik’ znači svaka osoba koja samostalno provodi gospodarsku aktivnost na bilo kojem mjestu, bez obzira na svrhu ili rezultate te aktivnosti.
               Sve aktivnosti proizvođača, trgovaca ili osoba koje pružaju usluge, uključujući rudarstvo i poljoprivredne aktivnosti i aktivnosti samostalnih profesija, smatraju se ‚gospodarskom aktivnošću’. Korištenje materijalne ili nematerijalne imovine radi ostvarivanja prihoda, na kontinuiranoj osnovi, posebno se smatra gospodarskom aktivnošću.”

               5

               Članak 24. stavak 1. iste direktive određuje:
               „‚Isporuka usluga‘ znači svaka transakcija koja ne čini isporuku robe.”

         Mađarsko pravo

               6

               Članak 5. stavak 1. az általános forgalmi adóról szóló 2007. évi CXXVII. törvény (Zakon br. CXXVII iz 2007. o porezu na dodanu vrijednost, u daljnjem tekstu: Zakon o PDV‑u) propisuje:
               „Porezni obveznik: osoba ili tijelo koje ima pravnu osobnost koji, u svoje ime, obavljaju gospodarsku djelatnost, neovisno o mjestu, cilju i ishodu te djelatnosti. [...]”

               7

               Članak 6. stavak 1. Zakona o PDV‑u propisuje:
               „Gospodarska djelatnost: svaka djelatnost koja se obavlja kao profesija od koje se stječe prihod, trajno ili redovito, radi stjecanja protučinidbe, ili s tim rezultatom, i to neovisno.”

               8

               Članak 16. Zakona o PDV‑u propisuje:
               „Činjenica da je isporuka robe ili usluga izvršena na temelju ugovora, zakonske odredbe, sudske ili upravne odluke (uključujući odluku koja se ne odnosi na meritum) ili putem dražbe, nema utjecaja na tu isporuku robe ili usluga.”

               9

               Članak 259. stavak 6. Zakona o PDV‑u propisuje:
               „Protučinidba: svaka imovinska prednost, uključujući oprost duga radi smanjenja postojeće tražbine, ali isključujući naknadu štete.”

               10

               Članak 4. stavak 1. a gazdasági társaságokról szóló 2006. évi IV. törvény (Zakon br. IV iz 2006. o trgovačkim društvima) propisuje:
               „Trgovačko društvo može se osnovati i radi obavljanja zajedničke gospodarske djelatnosti čiji cilj nije stjecanje dobiti (neprofitno trgovačko društvo). Neprofitno trgovačko društvo može se osnovati i djelovati u bilo kojem obliku. Činjenica da je društvo neprofitno mora biti navedena u imenu društva, uz navod o obliku tog društva.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               11

               Tužitelji u glavnom postupku su „neprofitna trgovačka društva” koja u tom obliku obavljaju gospodarsku djelatnost i čiji cilj nije stjecanje dobiti te koja samo dodatno mogu obavljati profitnu gospodarsku djelatnost. Ta su društva osnovana s ciljem izgradnje, a potom iskorištavanja radova poljoprivrednog inženjeringa, odnosno sustava odvodnje voda, spremišta i upojnog bunara na zemljištu koje pripada članovima tih društava.

               12

               Nužni radovi kako bi se to ostvarilo financirani su državnim sredstvima i sredstvima Europske unije. Za izvođenje tih radova tužitelji u glavnom postupku imaju upravna odobrenja i dozvolu vlasnika dotičnog zemljišta. Osim toga, predviđeno je da tužitelji u glavnom postupku od tih vlasnika naplaćuju naknadu za iskorištavanje radova poljoprivrednog inženjeringa za razdoblje od osam godina.

               13

               Pripremu i izvršenje operacija tužitelji u glavnom postupku povjerili su Recontír BPM koji je za izvedene radove izdao račune s iskazanim PDV‑om koji su tužitelji u glavnom postupku željeli odbiti.

               14

               Međutim, pravo na odbitak koji su zatražili tužitelji u glavnom postupku NAV je odbio, uz obrazloženje da planirana djelatnost nije „gospodarska djelatnost” u smislu članka 6. Zakona o PDV‑u, bilo da je riječ o segmentima koji čine dio cestovne mreže, i koje stoga mogu koristiti svi, ili segmentima koji se nalaze u privatnom vlasništvu. Tužitelji u glavnom postupku stoga, s obzirom na svoju djelatnost, nisu „porezni obveznici”. Oni nisu obavljali djelatnost koju bi bilo moguće kvalificirati „isporukom usluga”, ni u odnosu na svoje članove ni u odnosu na treće osobe. Uobičajeno iskorištavanje radova poljoprivrednog inženjeringa koje se sastoji od održavanja betonskog puta i okolnog područja te osiguranja protoka vode pripada javnim cestama i predstavlja obvezu koju nalaže pravno pravilo, a ne isporuku usluga. Manja naknada koju tužitelji u glavnom postupku namjeravaju naplatiti za iskorištavanje tih radova ne odgovara pojmu „protučinidba” u smislu Zakona o PDV‑u.

               15

               Tužba koju su tužitelji u glavnom postupku podnijeli protiv te odluke o odbijanju odbijena je u prvostupanjskom postupku, uz isto obrazloženje kakvo je naveo i NAV.

               16

               Stoga su tužitelji u glavnom postupku podnijeli žalbu u kasacijskom postupku Kúriji (Vrhovni sud, Mađarska) pred kojom su istaknuli da kao trgovačka društva predstavljaju „porezne obveznike”, pri čemu se oporezivanje temelji na objektivnom kriteriju. Oni smatraju da mogućnost korištenja prava na odbitak ovisi o klasifikaciji djelatnosti koja se obavlja i da je za potrebe definiranja „gospodarske djelatnosti”, u smislu članka 6. stavka 1. Zakona o PDV‑u, dovoljno trajno ili redovito obavljati djelatnost čiji je rezultat stjecanje protučinidbe. Ostvarivanje dobiti nije nužno kako bi se djelatnost kvalificirala kao „gospodarska djelatnost”.

               17

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da je pojam „gospodarska djelatnost” vrlo širok i da ni ostvarivanje dobiti ni financiranje ulaganja putem državne potpore nema utjecaja u tom području. Taj sud smatra da, kako bi se djelatnost kvalificirala kao „isporuka usluga”, nije relevantno da tužitelji u glavnom postupku izvrše obvezu održavanja koju im nalaže pravno pravilo. Naprotiv, sud koji je uputio zahtjev postavlja pitanje treba li naknadu plaćenu na temelju ugovora o iskorištavanju i uporabi smatrati protučinidbom te postoji li izravna veza između održavanja radova poljoprivrednog inženjeringa ostvarenih zahvaljujući ulaganjima i takve protučinidbe.

               18

               U tim je okolnostima Kúria (Vrhovni sud) odlučila prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Postupaju li tužitelji [u glavnom postupku] u predmetnoj spornoj činjeničnoj situaciji kao porezni obveznici, s obzirom na činjenicu da tumačenje članka 9. stavka 1. Direktive [2006/112] ne isključuje iz pojma gospodarske djelatnosti one djelatnosti koje obavljaju trgovačka društva, čak i kad gospodarsku djelatnost obavljaju samo kao dodatnu profitnu djelatnost?

                        2.

                        Utječe li na svojstvo tužitelja [u glavnom postupku] kao poreznih obveznika činjenica da tužitelji značajan dio svojih ulaganja ostvaruju iz državnih potpora te da u okviru njihova iskorištavanja stječu prihode iz smanjenog iznosa naknade?

                        3.

                        U slučaju negativnog odgovora na drugo pitanje, treba li smatrati da je ta ‚naknada’ protučinidba za pružanje usluga te postoji li izravna veza između pružanja usluga i plaćanja protučinidbe?

                        4.

                        S obzirom na to da tužitelji [u glavnom postupku] iskorištavaju ostvarena ulaganja, pružaju li oni usluge u smislu članka 24. Direktive o PDV‑u, na način kako je tumačen, ili se ta djelatnost ne može smatrati pružanjem usluga jer je riječ o ispunjenju obveza propisanih pravnim pravilima?”

         O prethodnim pitanjima

               19

               Sa svoja četiri pitanja koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 9. stavak 1. Direktive 2006/112 tumačiti na način da iskorištavanje radova poljoprivrednog inženjeringa, poput onih u glavnom postupku, od strane neprofitnog trgovačkog društva predstavlja gospodarsku djelatnost u smislu te odredbe, neovisno o činjenici da su, s jedne strane, ti radovi u velikoj mjeri financirani državnim potporama i da se, s druge strane, njihovim iskorištavanjem ostvaruju samo prihodi od naknade smanjenog iznosa. Taj sud također pita treba li članak 24. te direktive tumačiti na način da to iskorištavanje radova poljoprivrednog inženjeringa predstavlja isporuku usluga i postoji li izravna veza između te isporuke i naknade koja joj je protučinidba, neovisno o činjenici da je riječ o ispunjenju obveza propisanih pravnim pravilima.

               20

               Valja podsjetiti da, iako je Direktivom 2006/112 PDV‑u dodijeljeno vrlo široko područje primjene, taj se porez odnosi samo na gospodarske djelatnosti (vidjeti osobito presude od 26. lipnja 2003., MKG‑Kraftfahrzeuge‑Factoring, C‑305/01, EU:C:2003:377, t. 39.; od 26. lipnja 2007., T‑Mobile Austria i dr., C‑284/04, EU:C:2007:381, t. 34. te od 29. listopada 2009., Komisija/Finska, C‑246/08, EU:C:2009:671, t. 34.).

               21

               Naime, sukladno članku 2. Direktive 2006/112 o oporezivim transakcijama, PDV‑u uz uvoz robe podliježu stjecanje robe unutar Zajednice, isporuka robe i isporuka usluga uz naknadu koje obavi porezni obveznik na teritoriju države članice. Osim toga, na temelju članka 9. te direktive, „porezni obveznik” je svaka osoba koja samostalno provodi gospodarsku aktivnost bez obzira na svrhu ili rezultate te aktivnosti (vidjeti osobito presude od 26. ožujka 1987., Komisija/Nizozemska, 235/85, EU:C:1987:161, t. 6.; od 16. rujna 2008., Isle of Wight Council i dr., C‑288/07, EU:C:2008:505, t. 26. i 27. te od 29. listopada 2009., Komisija/Finska, C‑246/08, EU:C:2009:671, t. 35.).

               22

               Također, analiza pojmova „isporuka robe” i „isporuka usluga” pokazuje da su ti pojmovi, koji u dijelu definiraju transakcije oporezive na temelju Direktive 2006/112, objektivne prirode i da se primjenjuju neovisno o ciljevima i rezultatima dotičnih transakcija (vidjeti u tom smislu presudu od 12. siječnja 2006., Optigen i dr., C‑354/03, C‑355/03 i C‑484/03, EU:C:2006:16, t. 44.).

               23

               Pojam „gospodarska aktivnost” definiran je u članku 9. stavku 1. drugom podstavku Direktive 2006/112 tako da obuhvaća sve aktivnosti proizvođača, trgovaca ili osoba koje pružaju usluge, a osobito transakcije koje se sastoje od korištenja materijalne ili nematerijalne imovine radi ostvarivanja prihoda, na kontinuiranoj osnovi (vidjeti osobito presude od 26. lipnja 2007., T‑Mobile Austria i dr., C‑284/04, EU:C:2007:381, t. 33.; od 29. listopada 2009., Komisija/Finska, C‑246/08, EU:C:2009:671, t. 36. te od 20. lipnja 2013., Finanzamt Freistadt Rohrbach Urfahr, C‑219/12, EU:C:2013:413, t. 16.).

               24

               U tom pogledu, valja utvrditi da se koncept „korištenje” u smislu članka 9. stavka 1. drugog podstavka Direktive 2006/112, sukladno zahtjevima načela neutralnosti zajedničkog sustava PDV‑a, odnosi na sve transakcije neovisno o njihovu pravnom obliku, radi ostvarivanja prihoda od predmetne robe na kontinuiranoj osnovi (vidjeti u tom smislu presude od 26. lipnja 2007., T‑Mobile Austria i dr., C‑284/04, EU:C:2007:381, t. 38. i od 13. prosinca 2007, Götz, EU:C:2007:789, t. 18.).

               25

               Nadalje, sukladno članku 24. Direktive 2006/112 „isporuka usluga” znači svaka transakcija koja ne čini isporuku robe.

               26

               Porezna osnovica isporuke usluga predstavlja sve što je primljeno kao protučinidba za pruženu uslugu i stoga je isporuka usluga oporeziva samo ako postoji izravna veza između pružene usluge i primljene protučinidbe. Proizlazi da je usluga obavljena „uz naknadu” u smislu članka 2. stavka 1. točke (c) Direktive 2006/112 i shodno tome oporeziva jedino ako između pružatelja i korisnika postoji pravni odnos tijekom kojega se izmjenjuju uzajamne činidbe, pri čemu protučinidba koju dobiva pružatelj predstavlja stvarnu protuvrijednost usluge pružene korisniku (presude od 3. ožujka 1994., Tolsma, C‑16/93, EU:C:1994:80, t. 13. i 14.; od 21. ožujka 2002., Kennemer Golf, C‑174/00, EU:C:2002:200, t. 39. te od 6. listopada 2009., SPÖ Landesorganisation Kärnten, C‑267/08, EU:C:2009:619, t. 19.).

               27

               Na postavljena pitanja valja odgovoriti s obzirom na te elemente.

               28

               Na prvom mjestu, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da se djelatnost o kojoj je riječ u glavnom postupku sastoji od iskorištavanja radova poljoprivrednog inženjeringa koji sadrže sustav odvodnje voda, spremište i upojni bunar. Treba smatrati da je takva djelatnost obuhvaćena pojmom „gospodarska djelatnost” u smislu članka 9. stavka 1. drugog podstavka Direktive 2006/112 ako se obavlja radi ostvarivanja prihoda na kontinuiranoj osnovi.

               29

               Pitanje obavlja li se ta djelatnost radi ostvarivanja prihoda na kontinuiranoj osnovi činjenično je pitanje koje treba ocijeniti uzimajući u obzir sve informacije u predmetnom slučaju, među kojima se nalazi priroda dotične robe (vidjeti presude od 19. srpnja 2012., Rēdlihs, C‑263/11, EU:C:2012:497, t. 33. i od 20. lipnja 2013., Finanzamt Freistadt Rohrbach Urfahr, C‑219/12, EU:C:2013:413, t. 19.).

               30

               U predmetnom slučaju, usluge koje su pružene ili koje trebaju pružiti tužitelji u glavnom postupku sastoje se od iskorištavanja radova poljoprivrednog inženjeringa i javnih cesta, u koje su uključeni određeni njihovi segmenti, radi trajnog osiguranja slobodnog protoka voda, osobito održavanjem tih radova. Na temelju tih usluga isplaćena je ili će biti isplaćena naknada, pri čemu tužitelji u glavnom postupku žele naplatiti naknadu za iskorištavanje radova poljoprivrednog inženjeringa za određeno razdoblje od osam godina od vlasnika dotičnih zemljišta.

               31

               U takvim okolnostima, valja smatrati da se iskorištavanje tih radova obavlja radi ostvarivanja prihoda.

               32

               U tom pogledu, iako nije sigurno da su tužitelji u glavnom postupku započeli s iskorištavanjem radova poljoprivrednog inženjeringa na datum kada su zatražili pravo na odbitak pretporeza, valja podsjetiti da onog koji ima namjeru koja je potvrđena objektivnim elementima, započeti na neovisan način „gospodarsku djelatnost” u smislu članka 9. Direktive 2006/112 te koji izvrši prve troškove ulaganja u tu svrhu treba smatrati poreznim obveznikom (vidjeti analogne presude od 21. ožujka 2000., Gabalfrisa i dr., C‑110/98 do C‑147/98, EU:C:2000:145, t. 47. i od 8. lipnja 2000., Breitsohl, C‑400/98, EU:C:2000:304, t. 34.).

               33

               Osim toga, valja utvrditi da razdoblje od osam godina predviđeno za njezinu naplatu daje predviđenoj naknadi za iskorištavanje obilježje kontinuiranosti u smislu sudske prakse navedene u točki 23. ove presude.

               34

               Postojanje prihoda na kontinuiranoj osnovi ne može se dovesti u pitanje zbog toga što su tužitelji u glavnom postupku mogli obavljati gospodarsku djelatnost samo kao dodatnu profitnu djelatnost.

               35

               S jedne strane, valja podsjetiti da proizlazi kako iz teksta članka 9. stavka 1. drugog podstavka Direktive 2006/112 tako i iz sudske prakse Suda da za utvrđenje da se materijalna ili nematerijalna imovina koristi radi ostvarivanja prihoda, nije relevantno je li cilj tog korištenja ostvarivanje dobiti (vidjeti osobito presudu od 20. lipnja 2013., Finanzamt Freistadt Rohrbach Urfahr, C‑219/12, EU:C:2013:413, t. 25.), na način da činjenica da, zbog svojeg pravnog oblika, tužitelji u glavnom postupku mogu obavljati gospodarsku djelatnost kao profitnu djelatnost samo dodatno nema utjecaja na postojanje gospodarske djelatnosti radi ostvarivanja prihoda na kontinuiranoj osnovi.

               36

               S druge strane, utjecaj mogućeg dodatnog obavljanja djelatnosti o kojoj je riječ u glavnom postupku na gospodarsko obilježje te djelatnosti ovisi o analizi ukupnih uvjeta iskorištavanja radova poljoprivrednog inženjeringa kako bi se utvrdilo jesu li oni korišteni radi ostvarivanja prihoda na kontinuiranoj osnovi (vidjeti u tom smislu presude od 26. rujna 1996., Enkler, C‑230/94, EU:C:1996:352, t. 27. i od 19. srpnja 2012., Rēdlihs, C‑263/11, EU:C:2012:497, t. 34.).

               37

               Međutim, s obzirom na činjenične elemente koje je dostavio sud koji je uputio zahtjev i koji su već navedeni u točkama 31. do 34. ove presude, čini se da, zbog svojeg trajanja, predviđenoj naknadi za iskorištavanje treba dodijeliti obilježje kontinuiranosti na način da se iskorištavanje tih radova može smatrati „gospodarskom djelatnošću” u smislu članka 9. stavka 1. drugog podstavka Direktive 2006/112.

               38

               Konačno, okolnost da su ostvarena ulaganja u velikom dijelu financirana potporama koje je dodijelila država članica i Unija ne može utjecati na gospodarsku prirodu djelatnosti koju su obavljali ili planirali tužitelji u glavnom postupku s obzirom na to da pojam „gospodarska djelatnost” ima objektivno obilježje i primjenjuje se neovisno, ne samo o ciljevima i rezultatima dotičnih transakcija nego i izabranom načinu financiranja dotičnog gospodarskog subjekta, uključujući javne subvencije (vidjeti u odnosu na zabranu ograničenja prava na odbitak presude od 6. listopada 2005., Komisija/Francuska, C‑243/03, EU:C:2005:589, t. 32. i 33. i od 23. travnja 2009., PARAT Automotive Cabrio, C‑74/08, EU:C:2009:261, t. 20. i 26.).

               39

               Na drugom mjestu, može se smatrati da se iskorištavanje radova poljoprivrednog inženjeringa nalazi u kategoriji isporuke usluga obavljenih uz naknadu samo ako postoji izravna veza između pružene usluge i naknade za iskorištavanje koju su primili ili koju trebaju primiti tužitelji u glavnom postupku i ako ta naknada predstavlja stvarnu protuvrijednost za uslugu isporučenu korisnicima.

               40

               U predmetnom slučaju, usluge koje su obavili ili ih trebaju obaviti tužitelji u glavnom postupku sastoje se od iskorištavanja radova poljoprivrednog inženjeringa i javnih cesta, u koje su uključeni određeni njihovi segmenti, radi trajnog osiguranja slobodnog protoka voda, osobito održavanjem tih radova, i stoga predstavljaju isporuke usluga u smislu članka 24. Direktive 2006/112.

               41

               Pri ocjeni naplatnog karaktera djelatnosti u glavnom postupku, okolnost da u okviru te djelatnosti održavanje javnih cesta radi omogućavanja slobodnog protoka voda predstavlja obvezu propisanu pravnim pravilom ne može imati utjecaja, s obzirom na to da takva okolnost ne može dovesti u pitanje ni kvalifikaciju takve djelatnosti kao „isporuke usluga” ni izravnu vezu između te isporuke usluge i njezine protučinidbe.

               42

               Naime, presuđeno je da činjenica da se dotična djelatnost sastoji od obavljanja funkcija koje su propisane i uređene zakonom, u općem interesu, nije relevantna za ocjenu predstavlja li ta djelatnost isporuke usluga obavljene uz naknadu (vidjeti u tom smislu presude od 12. rujna 2000, Komisija/Francuska, C‑276/97, EU:C:2000:424, t. 33. i od 29. listopada 2009., Komisija/Finska, C‑246/08, EU:C:2009:671, t. 40.). Nadalje, također je presuđeno da, čak i kad je cilj dotične djelatnosti ispunjenje ustavne obveze koja je naložena isključivo i izravno dotičnoj državi članici, izravna veza koja postoji između obavljene isporuke usluga i primljene protučinidbe ne može se dovesti u pitanje samo na temelju te činjenice (vidjeti u tom smislu presudu od 29. listopada 2015., Saudaçor, C‑174/14, EU:C:2015:733, t. 39.).

               43

               Isto tako, nijedan drugi element koji je dostavio sud koji je uputio zahtjev ne može utjecati na izravnu vezu koja postoji između isporuke usluga koja je obavljena ili koju treba obaviti i protučinidbe koja je primljena ili koja se treba primiti.

               44

               To posebno vrijedi za smanjeni iznos naknade za iskorištavanje koji su predvidjeli tužitelji u glavnom postupku.

               45

               Naime, valja podsjetiti da činjenica da je gospodarska transakcija obavljena uz višu ili nižu cijenu od cijene koštanja i, stoga, uz višu ili nižu cijenu od tržišne cijene, nije relevantna za pitanje je li riječ o transakciji uz naknadu (vidjeti u tom smislu presude od 20. siječnja 2005., Hotel Scandic Gåsabäck, C‑412/03, EU:C:2005:47, t. 22.; od 9. lipnja 2011., Campsa Estaciones de Servicio, C‑285/10, EU:C:2011:381, t. 25. te od 27. ožujka 2014., Le Rayon d’Or, C‑151/13, EU:C:2014:185, t. 36. i 37.).

               46

               Stoga, takva okolnost ne može utjecati na izravnu vezu između isporuka usluga koje su obavljene ili koje treba obaviti i protučinidbe koja je primljena ili koja se treba primiti, čiji je iznos unaprijed određen u skladu s utvrđenim kriterijima (vidjeti u tom smislu presudu od 29. listopada 2015., Saudaçor, C‑174/14, EU:C:2015:733, t. 36.).

               47

               Osim toga, iznos navedene naknade određen je unaprijed, s obzirom na to da i sud koji je uputio zahtjev i mađarska vlada i Europska komisija smatraju da je iznos naknade koja je primljena ili koja se treba primiti snižen. U tom smislu može se također utvrditi da je taj iznos utvrđen na temelju utvrđenih kriterija. Naime, usluge održavanja koje su pružili ili koje trebaju pružiti tužitelji u glavnom postupku moraju odgovarati postojanju obveze koju oni imaju kao osobe koje iskorištavaju radove poljoprivrednog inženjeringa da osiguraju slobodan protok voda. Takva obveza može se ispuniti putem propisanih djelatnosti održavanja obavljenih u redovitim rokovima i za koje je moguće isplatiti unaprijed određenu naknadu.

               48

               U takvim okolnostima, naknada za iskorištavanje, čak i smanjenog iznosa, može predstavljati protuvrijednost za uslugu koju su isporučili tužitelji u glavnom postupku vlasnicima zemljišta na kojem se nalaze ti radovi, sukladno presudama od 3. ožujka 1994., Tolsma (C‑16/93, EU:C:1994:80, t. 13. i 14.), od 21. ožujka 2002., Kennemer Golf (C‑174/00, EU:C:2002:200, t. 39.) i od 6. listopada 2009., SPÖ Landesorganisation Kärnten (C‑267/08, EU:C:2009:619, t. 19.).

               49

               U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev treba provjeriti može li iznos naknade koji je primljen ili koji se treba primiti kao protučinidba predstavljati postojanje izravne veze između isporuka usluga koje su obavljene ili koje se trebaju obaviti i te protučinidbe, te posljedično, naplatni karakter isporuka usluga. Taj sud mora posebno provjeriti da se naknadom koju su predvidjeli tužitelji u glavnom postupku isporuke usluga koje su obavljene ili koje se trebaju obaviti ne nadoknađuju samo djelomično i da iznos te naknade nije određen zbog postojanja drugih mogućih faktora koji ovisno o slučaju mogu dovesti u pitanje izravnu vezu između isporuka i njihove protučinidbe.

               50

               Nadalje, ovisno o slučaju, sud koji je uputio zahtjev trebat će provjeriti da predmetna transakcija u glavnom postupku ne predstavlja posve fiktivan posao, bez gospodarskog sadržaja, obavljen isključivo radi stjecanja porezne prednosti (vidjeti u tom smislu presude od 27. listopada 2011., Tanoarch, C‑504/10, EU:C:2011:707, t. 51. i od 12. srpnja 2012., J. J. Komen en Zonen Beheer Heerhugowaard, C‑326/11, EU:C:2012:461, t. 35.).

               51

               Uzevši u obzir sva prethodna razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti na sljedeći način:

                        —

                        Članak 9. stavak 1. Direktive 2006/112 treba tumačiti na način da iskorištavanje radova poljoprivrednog inženjeringa, poput onih u glavnom postupku, od strane neprofitnog trgovačkog društva koje takvu djelatnost obavlja samo kao dodatnu profitnu djelatnost, predstavlja gospodarsku djelatnost u smislu te odredbe, neovisno o činjenici da su, s jedne strane, ti radovi u velikoj mjeri financirani državnim potporama i da se, s druge strane, njihovim iskorištavanjem ostvaruju samo prihodi od naknade smanjenog iznosa, ako se ta naknada ostvaruje na kontinuiranoj osnovi zbog trajanja predviđenog razdoblja njezine naplate;

                        —

                        Članak 24. Direktive 2006/112 treba tumačiti na način da se iskorištavanje radova poljoprivrednog inženjeringa, poput onih u glavnom postupku, sastoji od isporuka usluga obavljenih uz naknadu, zbog toga što su one u izravnoj vezi s naknadom koja je primljena ili koja se treba primiti, pod uvjetom da ta naknada smanjenog iznosa predstavlja protuvrijednost pružene usluge i neovisno o činjenici da te isporuke predstavljaju ispunjenje obveza propisanih pravnim pravilima. Sud koji je uputio zahtjev mora povjeriti može li iznos naknade koji je primljen ili koji se treba primiti kao protučinidba predstavljati postojanje izravne veze između isporuka usluga koje su obavljene ili koje se trebaju obaviti i te protučinidbe te, posljedično, naplatni karakter isporuka usluga. Taj sud mora posebno provjeriti da se naknadom koju su predvidjeli tužitelji u glavnom postupku isporuke usluga koje su obavljene ili koje se trebaju obaviti ne nadoknađuju samo djelomično i da iznos te naknade nije određen zbog postojanja drugih mogućih faktora koji ovisno o slučaju mogu dovesti u pitanje izravnu vezu između isporuka i njihove protučinidbe.

         Troškovi

               52

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (osmo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 9. stavak 1. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost treba tumačiti na način da iskorištavanje radova poljoprivrednog inženjeringa, poput onih u glavnom postupku, od strane neprofitnog trgovačkog društva koje takvu djelatnost obavlja samo kao dodatnu profitnu djelatnost, predstavlja gospodarsku djelatnost u smislu te odredbe, neovisno o činjenici da su, s jedne strane, ti radovi u velikoj mjeri financirani državnim potporama i da se, s druge strane, njihovim iskorištavanjem ostvaruju samo prihodi od naknade smanjenog iznosa, ako se ta naknada ostvaruje na kontinuiranoj osnovi zbog trajanja predviđenog razdoblja njezine naplate.

                           2.

                           Članak 24. Direktive 2006/112 treba tumačiti na način da se iskorištavanje radova poljoprivrednog inženjeringa, poput onih u glavnom postupku, sastoji od isporuka usluga obavljenih uz naknadu, zbog toga što su one u izravnoj vezi s naknadom koja je primljena ili koja se treba primiti, pod uvjetom da ta naknada smanjenog iznosa predstavlja protuvrijednost pružene usluge i neovisno o činjenici da te isporuke predstavljaju ispunjenje obveza propisanih pravnim pravilima. Sud koji je uputio zahtjev mora povjeriti može li iznos naknade koji je primljen ili koji se treba primiti kao protučinidba predstavljati postojanje izravne veze između isporuka usluga koje su obavljene ili koje se trebaju obaviti i te protučinidbe te, posljedično, naplatni karakter isporuka usluga. Taj sud mora posebno provjeriti da se naknadom koju su predvidjeli tužitelji u glavnom postupku isporuke usluga koje su obavljene ili koje se trebaju obaviti ne nadoknađuju samo djelomično i da iznos te naknade nije određen zbog postojanja drugih mogućih faktora koji ovisno o slučaju mogu dovesti u pitanje izravnu vezu između isporuka i njihove protučinidbe.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: mađarski


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 30. rujna 2015.#Volkswagen AG protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Prijava verbalnog žiga Zajednice ULTIMATE – Apsolutni razlog za odbijanje – Nepostojanje razlikovnoga karaktera – Članak 7. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-385/14.


Presuda Suda (treće vijeće) od 5. svibnja 2011.#Deutsche Telekom AG protiv Bundesrepublik Deutschland.#Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesverwaltungsgericht - Njemačka.#Direktiva 2002/22/EZ - Direktiva 2002/58/EZ - Članak 12.#Predmet C-543/09.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 30. rujna 2010.#Yassin Abdullah Kadi protiv Europske komisije.#Tužba za poništenje.#Predmet T-85/09.


Presuda Suda (deseto vijeće) od 6. lipnja 2013. # Chafiq Ayadi protiv Europske komisije. # Žalba - Tužba za poništenje. # Predmet C-183/12 P.


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 10. studenoga 2016.#Ferring Lægemidler A/S, agissant pour Ferring BV protiv Orifarm A/S.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Sø- og Handelsretten.#Zahtjev za prethodnu odluku – Žigovi – Direktiva 2008/95/EZ – Članak 7. stavak 2. – Farmaceutski proizvodi – Paralelni uvoz – Podjela tržišta – Nužnost prepakiravanja proizvoda označenog žigom – Farmaceutski proizvod koji nositelj žiga stavlja na izvozno i uvozno tržište u istim vrstama pakiranja.#Predmet C-297/15.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      10. studenoga 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Žigovi — Direktiva 2008/95/EZ — Članak 7. stavak 2. — Farmaceutski proizvodi — Paralelni uvoz — Podjela tržišta — Nužnost prepakiravanja proizvoda označenog žigom — Farmaceutski proizvod koji nositelj žiga stavlja na izvozno i uvozno tržište u istim vrstama pakiranja“
      U predmetu C‑297/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a koji je uputio le Sø- og Handelsretten (Pomorski i trgovački sud, Danska) odlukom od 10. lipnja 2015., koju je Sud zaprimio 18. lipnja 2015., u postupku

         Ferring Lægemidler A/S, koji djeluje u ime Ferring BV,
      protiv

         Orifarm A/S,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: J. L. da Cruz Vilaça (izvjestitelj), predsjednik vijeća, M. Berger, A. Borg Barthet, E. Levits i F. Biltgen, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Ferring Lægemidler A/S, koji djeluje u ime Ferring BV, T. Ryhl, advokat,

               —

               za Orifarm A/S, K. Jensen, advokat,

               —

               za Europsku komisiju, H. Støvlbæk i T. Scharf kao i J. Samnadda, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 7. stavka 2. Direktive 2008/95/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2008. o usklađivanju zakonodavstava država članica o žigovima (SL 2008, L 299., str. 25.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 2., str. 149.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Ferring Lægemidler A/S, koji djeluje u ime Ferring BV (u daljnjem tekstu: Ferring) i Orifarm A/S u vezi s Ferringovim prigovorom na komercijalizaciju jednog od njegovih lijekova u Danskoj kako ga prepakirava Orifarm u kontekstu paralelnih uvoza iz Norveške koje provodi to društvo.

         Pravni okvir

         Sporazum o EGP‑u

               3

               Članak 13. Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru od 2. svibnja 1992. (SL 1994., L 1, str. 3., u daljnjem tekstu: Sporazum o EGP‑u), preuzima sadržaj članka 36. UFEU‑a.

               4

               Direktiva 2008/95 uključena je u Sporazum o EGP‑u Odlukom Zajedničkog odbora EGP‑a br. 146/2009 od 4. prosinca 2009. o izmjeni Priloga XVII. (Intelektualno vlasništvo) Sporazumu o EGP‑u (SL 2010., L 62, str. 43.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 89., str. 389.).

         Pravo Unije

               5

               Članak 7. Direktive 2008/95 propisuje:
               „1.   Žig ne daje nositelju žiga pravo zabraniti njegovu uporabu za proizvode koji su stavljeni na tržište u Zajednici pod tim žigom od strane samog nositelja žiga ili uz njegovo odobrenje.
               2.   Stavak 1. ne primjenjuje se kada postoje zakoniti razlozi zbog kojih se nositelj žiga protivi daljnjoj komercijalizaciji proizvoda, posebno kad je stanje proizvoda promijenjeno ili pogoršano nakon što su stavljeni na tržište.”

         Dansko pravo

               6

               Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da je članak 6. varemærkelovena (zakon o žigovima), kojim je u Dansku prenesena Direktiva 2008/95 u biti istovjetan članku 7. Direktive 2008/95.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               7

               Ferring prodaje lijek pod žigom Klyx, čiji je on nositelj, u Danskoj, Finskoj, Švedskoj i Norveškoj. U svim tim državama Klyx se prodaje u istom pakiranju, to jest u bočicama od 120 ml ili 240 ml, kao i u pakiranju koje sadržava jednu ili deset doza tog proizvoda.

               8

               U okviru svoje djelatnosti paralelnog uvoza, Orifarm kupuje Klyx u Norveškoj u kutijama od deset doza i prodaje taj proizvod na danskom tržištu nakon što ga prepakira u novo pakiranje koje sadržava jednu dozu koja se ponovno označava žigom Klyx (u daljnjem tekstu: sporno prepakiravanje).

               9

               Ferring je pred sudom koji je uputio zahtjev tvrdio da se može legitimno protiviti spornom prepakiravanju jer ono, kao prvo, nije nužno za komercijalizaciju proizvoda koji je predmet paralelnih uvoza i, kao drugo, spomenuto prepakiravanje opravdano je jedino uvoznikovim nastojanjem da osigura komercijalnu prednost.

               10

               Orifarm, s druge strane, ističe da je prepakiravanje nužno za pristup dijelu danskog tržišta na kojem se prodaje Klyx u kutijama koje sadržavaju jednu dozu proizvoda.

               11

               Sud koji je uputio zahtjev napominje da iz sudske prakse Suda proizlazi da se nositelj žiga ne može protiviti prepakiravanju ako bi prigovor pridonio podjeli tržišta. To bi bio slučaj kada bi prigovor sprječavao prepakiravanje nužno za komercijalizaciju lijeka u državi uvoza. U takvim uvjetima sud koji je uputio zahtjev pita se može li se sporno prepakiravanje smatrati „nužnim” uzevši u obzir činjenicu da je Klyx prisutan u pakiranjima od jedne ili deset doza u svim državama strankama Sporazuma o EGP‑u u kojima je lijek stavljen na tržište, uključujući i države o kojima je riječ u glavnom postupku.

               12

               U tim je okolnostima Sø- og Handelsretten (Pomorski i trgovački sud, Danska) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1)

                        Treba li odredbe članka 7. stavka 2. Direktive 2008/95/EZ i povezanu sudsku praksu tumačiti na način da se nositelj žiga može protiviti daljnjoj komercijalizaciji lijeka od strane paralelnog uvoznika ako potonji navedeni lijek prepakirava u novo pakiranje i označava žigom, u slučaju kad nositelj žiga komercijalizira taj lijek u pakiranjima s istim sadržajem i istom količinom u svim zemljama Europskoga gospodarskog prostora gdje se taj lijek stavlja na tržište?

                        2)

                        Je li odgovor na prvo pitanje drukčiji ako i u državi izvoza i u državi uvoza nositelj žiga stavlja lijek na tržište u dva različita pakiranja, odnosno u kutijama s deset bočica, tj. s jednom bočicom, a uvoznik kupuje kutije s deset bočica u državi izvoza kako bi ih prepakirao u kutije s jednom bočicom i označio žigom prije stavljanja na tržište u državi uvoza?”

         O prethodnim pitanjima

               13

               Svojim pitanjima, koja treba ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 7. stavak 2. Direktive 2008/95/EZ tumačiti na način da se nositelj žiga može protiviti daljnjoj komercijalizaciji lijeka od strane paralelnog uvoznika ako potonji taj lijek prepakirava u novo pakiranje i označava žigom.

               14

               U tom smislu treba podsjetiti, s jedne strane, da je posebna namjena žiga jamčenje podrijetla proizvoda označenog tim žigom i da prepakiravanje tog proizvoda od strane treće osobe bez dozvole nositelja žiga može stvoriti stvarne rizike za jamčenje tog podrijetla (vidjeti, po analogiji, presudu od 26. travnja 2007., Boehringer Ingelheim i dr., C‑348/04, EU:C:2007:249, t. 14. kao i navedenu sudsku praksu).

               15

               S druge strane, treba napomenuti da se u skladu s člankom 7. stavkom 2. Direktive 2008/95/EZ, prigovor nositelja žiga na prepakiravanje, kao iznimka od slobodnog kretanja robe, ne može prihvatiti ako ostvarivanje tog prava od strane nositelja žiga predstavlja prikriveno ograničenje trgovine među državama strankama Sporazuma o EGP‑u u smislu članka 13. druge rečenice tog Sporazuma (vidjeti, po analogiji, u vezi s člankom 36. drugom rečenicom UFEU‑a, presudu od 26. travnja 2007., Boehringer Ingelheim i dr., C‑348/04, EU:C:2007:249, t. 16. kao i navedenu sudsku praksu).

               16

               Takvo prikriveno ograničenje trgovine u smislu potonje navedene odredbe postoji kada nositelj žiga ostvarivanjem svojeg prava na protivljenje prepakiravanju pridonosi umjetnoj podjeli tržišta među državama strankama Sporazuma o EGP‑u, a prepakiravanje je provedeno na način da se uvažavaju legitimni interesi nositelja žiga (vidjeti, po analogiji, u vezi s člankom 36. drugom rečenicom UFEU‑a, presude od 26. travnja 2007., Boehringer Ingelheim i dr., C‑348/04, EU:C:2007:249, t. 17. kao i od 28. srpnja 2011., Orifarm i dr., C‑400/09 i C‑207/10, EU:C:2011:519, t. 24. i navedenu sudsku praksu).

               17

               Umjetnoj podjeli tržišta među državama strankama Sporazuma o EGP‑u doprinosi prigovor nositelja žiga na prepakiravanje kada je ono nužno kako bi se paralelno uvezeni proizvod mogao komercijalizirati u državi uvoza (vidjeti, po analogiji, presudu od 26. travnja 2007., Boehringer Ingelheim i dr., C‑348/04, EU:C:2007:249, t. 18. kao i navedenu sudsku praksu).

               18

               Naime, kao što to proizlazi iz sudske prakse Suda, ovlaštenje nositelja prava na žig koji je zaštićen u državi članici da se protivi komercijalizaciji prepakiranih proizvoda pod tim žigom može se ograničiti samo u slučaju kada je prepakiravanje koje provodi uvoznik nužno za komercijalizaciju proizvoda u državi članici uvoza (vidjeti, po analogiji, presudu od 11. srpnja 1996., Bristol‑Myers Squibb i dr., C‑427/93, C‑429/93 i C‑436/93, EU:C:1996:282, t. 56.).

               19

               Iz tih razmatranja proizlazi da nositelj žiga može zabraniti izmjenu koja podrazumijeva svako prepakiravanje lijeka označenog žigom koja već sama po sebi predstavlja rizik oštećenja izvornog stanja lijeka osim ako je prepakiravanje nužno kako bi se omogućila komercijalizacija paralelno uvezenih proizvoda i ako su pri tome zaštićeni legitimni interesi nositelja žiga (vidjeti, po analogiji, presude od 23. travnja 2002., Boehringer Ingelheim i dr., C‑143/00, EU:C:2002:246, t. 34. kao i od 26. travnja 2007., Boehringer Ingelheim i dr., C‑348/04, EU:C:2007:249, t. 19.).

               20

               Što se tiče osobito uvjeta nužnosti prepakiravanja, njega treba analizirati uzimajući u obzir okolnosti koje su u trenutku komercijalizacije postojale u državi uvoza zbog kojih je prepakiravanje bilo objektivno nužno kako bi taj lijek mogao komercijalizirati paralelni uvoznik u toj državi. Prigovor nositelja žiga na prepakiravanje nije opravdan ako sprečava stvaran pristup uvezenog proizvoda na uvozno tržište (vidjeti, po analogiji, presude od 12. listopada 1999., Upjohn, C‑379/97, EU:C:1999:494, t. 43., kao i od 23. travnja 2002., Boehringer Ingelheim i dr., C‑143/00, EU:C:2002:246, t. 46.).

               21

               Posebno, najprije treba napomenuti da se nositelj žiga ne može protiviti prepakiravanju proizvoda kada se pakiranje, u veličini koju koristi taj nositelj u državi stranci Sporazuma o EGP‑u u kojoj je uvoznik kupio proizvod, ne može komercijalizirati u državi uvoza među ostalim zbog propisa koji dopušta samo pakiranja određene veličine ili zbog nacionalne prakse u tom smislu, zbog pravila iz područja zdravstvenog osiguranja koja naknadu zdravstvenih izdataka čine zavisnom od veličine pakiranja ili ustaljene prakse izdavanja lijekova na recept koja se temelji, među ostalim, na normama dimenzija koje su preporučili strukovna udruženja i zavodi za zdravstveno osiguranje (vidjeti, po analogiji, presudu od 11. srpnja 1996., Bristol‑Myers Squibb i dr., C‑427/93, C‑429/93 i C‑436/93, EU:C:1996:282, t.53.).

               22

               Nadalje, kada, u skladu s pravilima i praksama na snazi u državi uvoza, nositelj tamo koristi više različitih veličina pakiranja, nije dovoljno utvrditi da se jedna od tih veličina također komercijalizira u državi stranci Sporazuma o EGP‑u kako bi se zaključilo da prepakiravanje nije nužno. Naime, ako bi uvoznik mogao komercijalizirati proizvod samo na ograničenom dijelu tržišta, postojala bi podjela tržišta (vidjeti, po analogiji, presudu od 11. srpnja 1996., Bristol‑Myers Squibb i dr., C‑427/93, C‑429/93 i C‑436/93, EU:C:1996:282, t. 54.).

               23

               Naposljetku, zadatak je paralelnog uvoznika da utvrdi postojanje uvjeta koji sprečavaju nositelja žiga da se legitimno protivi daljnjoj komercijalizaciji lijekova (vidjeti, po analogiji, presudu od 26. travnja 2007., Boehringer Ingelheim i dr., C‑348/04, EU:C:2007:249, t. 52.).

               24

               U ovom slučaju, iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da, u svim državama strankama Sporazuma o EGP‑u u kojima je stavljen na tržište, uključujući i države o kojima je riječ u glavnom postupku, Ferring komercijalizira Klyx u istom pakiranju.

               25

               S druge strane, iz informacija koje Sud ima na raspolaganju ne proizlazi da se neka od situacija izloženih u točki 21. ove presude obistinila u ovom slučaju ili da je, zbog osobitih okolnosti u trenutku komercijalizacije, stvaran pristup Klyxa danskom tržištu bio spriječen.

               26

               Na sudu koji je uputio zahtjev je da provjeri postoji li jedna ili više okolnosti iz točke 21. ove presude u glavnom postupku. Ako to nije slučaj, nositelj žiga može se protiviti spornom prepakiravanju ako se proizvod koji je predmet paralelnih uvoza može komercijalizirati u Danskoj u istom pakiranju kao što je ono u kojem se taj proizvod komercijalizira u Norveškoj.

               27

               Orifarm u svojim pisanim očitovanjima smatra da je podjela tržišta neizbježna posljedica prigovora na prepakiravanje jer uvoznik ne može ući na dansko tržište na kojem se nalaze kutije s pojedinačnom dozom Klyxa osim uvozom proizvoda u istom pakiranju iz Norveške. Stoga se bez spornog prepakiravanja uvezeni proizvod može komercijalizirati samo na ograničenom dijelu danskog tržišta.

               28

               U tom pogledu treba utvrditi da u spisu ne postoji ni jedan element na temelju kojeg bi se moglo zaključiti da tržište na kojem se nalazi Klyx u pakiranju od deset doza predstavlja samo ograničeni dio tržišta države uvoza, to jest Danske. U svakom slučaju, na sudu koji je uputio zahtjev je da provjeri je li taj uvjet ispunjen u glavnom postupku.

               29

               U tim okolnostima na postavljena pitanja treba odgovoriti da članak 7. stavak 2. Direktive 2008/95/EZ treba tumačiti na način da se nositelj žiga može protiviti daljnjoj komercijalizaciji lijeka od strane paralelnog uvoznika ako potonji taj lijek prepakirava u novo pakiranje i označava žigom kada se, s jedne strane, predmetni lijek može komercijalizirati u državi uvoza stranci Sporazuma o EGP‑u u istom pakiranju kao što je ono u kojem se taj proizvod komercijalizira u državi izvoza stranci Sporazuma o EGP‑u i, s druge strane, kada uvoznik nije dokazao da se uvezeni proizvod može komercijalizirati samo na ograničenom dijelu tržišta države uvoza, što treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

         Troškovi

               30

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                     Članak 7. stavak 2. Direktive 2008/95/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2008. o usklađivanju zakonodavstava država članica o žigovima treba tumačiti na način da se nositelj žiga može protiviti daljnjoj komercijalizaciji lijeka od strane paralelnog uvoznika ako potonji taj lijek prepakirava u novo pakiranje i označava žigom kada se, s jedne strane, predmetni lijek može komercijalizirati u državi uvoza stranci Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru od 2. svibnja 1992. u istom pakiranju kao što je ono u kojem se taj proizvod komercijalizira u državi izvoza stranci Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru i, s druge strane, kada uvoznik nije dokazao da se uvezeni proizvod može komercijalizirati samo na ograničenom dijelu tržišta države uvoza, što treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: danski


Presuda Suda od 11. srpnja 1996. # Bristol-Myers Squibb protiv Paranova A/S (C-427/93) i C. H. Boehringer Sohn, Boehringer Ingelheim KG i Boehringer Ingelheim A/S protiv Paranova A/S (C-429/93) i Bayer Aktiengesellschaft i Bayer Danmark A/S protiv Paranova A/S (C-436/93). # Zahtjevi za prethodnu odluku: Sø- og Handelsretten - Danska. # Spojeni predmeti C-427/93, C-429/93 i C-436/93.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 12. rujna 2006.#Laserdisken ApS protiv Kulturministeriet.#Zahtjev za prethodnu odluku: Østre Landsret - Danska.#Direktiva 2001/29/EZ - Članak 4. - Pravna osnova - Članci 151. i 153. UEZ-a.#Predmet C-479/04.


Presuda Prvostupanjskog suda (drugo vijeće) od 12. rujna 2007.#Kalliopi Nikolaou protiv Komisije Europskih zajednica.#Predmet T-259/03.


Presuda Prvostupanjskog suda (sedmo vijeće) od 16. rujna 2009. # Hipp & Co. KG protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Postupak povodom prigovora. # Predmet T-221/06.


Presuda Suda (deveto vijeće) od 22. svibnja 2014. # Europska komisija protiv Talijanske Republike. # Povreda obveze države članice - Direktiva 1999/74/EZ - Članak 3. i članak 5. stavak 2. - Zabrana uzgoja kokoši nesilica u neobogaćenim kavezima - Uzgoj kokoši nesilica u kavezima koji nisu usklađeni sa zahtjevima koji proizlaze iz te direktive. # Predmet C-339/13.