title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 3. travnja 2014.#Europska komisija protiv Kraljevine Nizozemske i ING Groep NV.#Žalba – Financijski sektor – Ozbiljan poremećaj u gospodarstvu države članice – Državna potpora u korist bankarske grupe – Oblik – Ulaganje u kapital u sklopu plana restrukturiranja – Odluka – Usklađenost potpore sa zajedničkim tržištem – Pretpostavke – Izmjena uvjeta za otplatu potpore – Kriterij privatnog ulagača.#Predmet C‑224/12 P.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      3. travnja 2014. (
            *1
         )
      „Žalba — Financijski sektor — Ozbiljan poremećaj u gospodarstvu države članice — Državna potpora u korist bankarske grupe — Oblik — Ulaganje u kapital u sklopu plana restrukturiranja — Odluka — Usklađenost potpore sa zajedničkim tržištem — Pretpostavke — Izmjena uvjeta za otplatu potpore — Kriterij privatnog ulagača“
      U predmetu C‑224/12 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 11. svibnja 2012.,

         Europska komisija, koju zastupaju L. Flynn, S. Noë i H. van Vliet, u svojstvu agenata, s adresom za dostavu u Luxembourgu,
      žalitelj,
      druge stranke u postupku su:

         Kraljevina Nizozemska, koju zastupaju M. de Ree, C. Wissels i J. Langer, u svojstvu agenata, uz asistenciju P. Glazenera, advocaat,

         ING Groep NV, s poslovnim nastanom u Amsterdamu (Nizozemska), koju zastupaju O. W. Brouwer i J. Blockx, advocaten, kao i M. O’Regan, solicitor,
      tužitelji u prvostupanjskom postupku,

         De Nederlandsche Bank NV, s poslovnim nastanom u Amsterdamu (Nizozemska), koju zastupaju S. Verschuur i H. Gornall, advocaten, kao i M. Petite, avocat,
      intervenijent u prvostupanjskom postupku,
      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, J. L. da Cruz Vilaça (izvjestitelj), G. Arestis, J.-C. Bonichot i A. Arabadjiev, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 26. rujna 2013.,
      saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 19. prosinca 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Svojom žalbom Europska komisija traži ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 2. ožujka 2012., Kraljevina Nizozemska i ING Groep/Komisija (T‑29/10 i T‑33/10, u daljnjem tekstu: pobijana presuda), kojom je Opći sud usvojio tužbu radi djelomičnog poništenja Odluke Komisije 2010/608/EZ od 18. studenoga 2009. o državnoj potpori C 10/09 (ex N 138/09), koju je Nizozemska dodijelila u sklopu režima pomoći nelikvidnoj imovini i plana restrukturiranja ING‑a (SL 2010 L 274, str. 139., u daljnjem tekstu: sporna odluka).

         Činjenična osnova spora

               2

               ING Groep NV (u daljnjem tekstu: ING) je financijska institucija sa sjedištem u Amsterdamu (Nizozemska) koja pojedincima, društvima i institucionalnim klijentima pruža bankarske usluge, usluge ulaganja, osiguranja za slučaj doživljenja i mirovinskog osiguranja u više od 40 zemalja. ING drži 100% udjela u ING Bank NV i ING Verzekeringen NV, dvama društvima kćerima koja svako za sebe vrše nadzor nad društvima‑kćerima ING‑a u području bankarstva odnosno osiguranja.

               3

               Zbog svjetske financijske krize koja je počela tijekom 2007., a izrazito se pojačala tijekom sljedeće godine, Kraljevina Nizozemska poduzela je različite mjere potpore u korist ING‑a od kojih su dvije posebno relevantne u ovom žalbenom postupku.

               4

               Prva mjera potpore bila je povećanje kapitala uz izdavanje jedne milijarde vrijednosnih papira ING‑a bez prava glasa i bez prava na dividendu, koje je u cijelosti upisala Kraljevina Nizozemska po emisijskoj cijeni od 10 eura po vrijednosnom papiru. Ta je mjera omogućila ING‑u povećanje osnovnog kapitala, tzv. „Core Tier 1“, (kategorija 1) za 10 milijardi eura. U skladu s uvjetima otplate iz ugovora o upisu kapitala sklopljenom između Kraljevine Nizozemske i ING‑a, ING je, na vlastitu inicijativu, trebao ili otkupiti vrijednosne papire po cijeni od 15 eura po papiru (koja uključuje otkupnu premiju u iznosu 50% od emisijske cijene), ili ih, po isteku tri godine, zamijeniti za redovne dionice. Ako bi ING odabrao opciju konverzije, nizozemska vlada mogla je od ING‑a zatražiti da otkupi vrijednosne papire po pojedinačnoj cijeni od 10 eura uvećano za dospjele kamate. Kupon po vrijednosnim papirima dospijevao bi na naplatu u korist Kraljevine Nizozemske samo ako bi ING isplaćivao dividendu po redovnim dionicama.

               5

               Druga mjera potpore uključivala je primjenu zamjene novčanih tijekova iz imovine umanjene vrijednosti u vezi s portfeljem vrijednosnih papira koji su bili osigurani hipotekarnim stambenim kreditima odobrenim u Sjedinjenim Državama kojima je vrijednost znatno pala.

               6

               Kraljevina Nizozemska prijavila je Komisiji prvu mjeru potpore 22. listopada 2008., a povećanje kapitala ING‑a izvršeno je 11. studenoga 2008.

               7

               Komisija je 12. studenoga 2008. donijela Odluku C (2008) 6936 u predmetu br. 528/08, u vezi s potporom koju je Kraljevina Nizozemska dodijelila ING‑u (u daljnjem tekstu: prva odluka). U toj odluci Komisija smatra da kupnja vrijednosnih papira ING‑a od strane te države članice sadrži element potpore u smislu članka 87. stavka 1. UEZ‑a. Unatoč tomu Komisija je istaknula da je ta mjera u skladu sa zajedničkim tržištem u smislu članka 87. stavka 3. točke (b) UEZ‑a, s obzirom na to da ima za cilj otklanjanje ozbiljnog poremećaja u gospodarstvu države članice do kojeg je došlo zbog svjetske financijske krize. Slijedom toga, Komisija je odobrila navedenu mjeru za razdoblje od šest mjeseci. Komisija je također naglasila da će se, ako nizozemska vlada tijekom tih šest mjeseci donese vjerodostojan plan s tim u svezi (u daljnjem tekstu: plan restrukturiranja), valjanost prve odluke automatski produljiti do donošenja odluke o tom planu.

               8

               Kraljevina Nizozemska je 4. ožujka 2009. Komisiji prijavila drugu mjeru potpore.

               9

               Pismom od 31. ožujka 2009. Komisija je Kraljevini Nizozemskoj dostavila odluku o pokretanju postupka iz članka 88. stavka 2. UEZ‑a (SL C 158, str. 13.) zbog sumnje u pogledu usklađenosti određenih aspekata mjere koja se tiče imovine umanjene vrijednosti s Komunikacijom Komisije o postupanju s imovinom umanjene vrijednosti u bankarskom sektoru Zajednice (SL 2009, C 72, str. 1.). Usprkos tomu, istom odlukom Komisija je odobrila tu mjeru za razdoblje od šest mjeseci. Bilo je također naznačeno da se nizozemska vlada obvezala uključiti mjeru spašavanja imovine umanjene vrijednosti u plan restrukturiranja koji je trebala donijeti na temelju prve odluke.

               10

               Kraljevina Nizozemska je 12. svibnja 2009. dostavila Komisiji plan restrukturiranja ING‑a. Nakon nekoliko mjeseci razgovora navedena je država članica 22. listopada 2009. Komisiji podnijela izmijenjeni plan restrukturiranja koji je, među ostalim, sadržavao izmjenu uvjeta za otplatu ulaganja u kapital koje je Kraljevina Nizozemska stavila na raspolaganje 11. studenoga 2008. (u daljnjem tekstu: ulaganje u kapital).

               11

               Komisija je 18. studenoga 2009. donijela spornu odluku.

               12

               U uvodnoj izjavi 34. sporne odluke, koja se nalazi u točki 2. pod naslovom „Činjenični opis“, Komisija je opisala izmjenu uvjeta otplate na sljedeći način:
               „U sklopu plana restrukturiranja Nizozemska je dostavila izmjenu ugovora o otkupu vrijednosnih papira Core Tier 1 od strane ING‑a. Prema izmijenjenim uvjetima ING može otkupiti do 50% vrijednosnih papira Core Tier 1 po emisijskoj cijeni (10 [eura]), uvećano za dospjele kamate koje se odnose na godišnji kupon od 8,5% (oko 253 milijuna [eura]) i naknadu za prijevremeni otkup ako je tržišna cijena dionice ING‑a veća od 10 [eura]. Naknada za prijevremeni otkup povećava se s povećanjem tržišne cijene dionice ING‑a. Za potrebe izračuna premije za prijevremeni otkup gornja granica tržišne cijene dionice određena je na 12,45 [eura]. Na toj razini naknada iznosi 13% godišnje. Naknada za prijevremeni otkup može maksimalno iznositi 705 milijuna [eura], pod pretpostavkom da se 5 milijardi [eura] otplati u roku od 400 dana od dana izdavanja. Nadalje, donja granica naknade/premije iznosi 340 milijuna [eura], tako da Nizozemska ima osiguranu minimalnu internu stopu rentabilnosti [IRR] od 15%.“ Drugim riječima, uzimajući u obzir da bi ING inače morao platiti otkupnu premiju u iznosu od 2,5 milijarde [eura], ova bi izmjena ING‑u donijela dodatnu korist u iznosu od između 1,79 i 2,2 milijarde [eura], ovisno o tržišnoj cijeni dionica ING‑a. [...]“ [neslužbeni prijevod]

               13

               Nakon što je u uvodnoj izjavi 98. sporne odluke zaključila da izmjena uvjetâ za otplatu ulaganja u kapital sadrži „dodatnu potporu u približnom iznosu od 2 milijarde [eura]“, Komisija je u uvodnoj izjavi 157. te odluke ipak ocijenila da je navedena potpora u skladu sa zajedničkim tržištem u smislu članka 87. stavka 3. točke (b) UEZ‑a.

               14

               Slijedom toga, u članku 2. sporne odluke određeno je:
               „Potpora za restrukturiranje koju je Nizozemska stavila na raspolaganje ING‑u jest državna potpora u smislu članka 87. stavka 1. Ugovora.
               Potpora je u skladu sa zajedničkim tržištem, s obzirom na obveze opisane u prilogu II.
               Privremeno ograničenje rasta bilance naloženo [prvom] odlukom stavlja se izvan snage.“

         Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

               15

               Tužbama koje su tajništvu Općeg suda podnijeli 28. siječnja 2010. Kraljevina Nizozemska i ING pokrenuli su postupak u predmetima T‑29/10 odnosno T‑33/10.

               16

               Rješenjem predsjednika trećeg vijeća Općeg suda od 15. ožujka 2010. predmeti T‑29/10 i T‑33/10 spojeni su u svrhu pisanog i usmenog dijela postupka te u svrhu donošenja presude.

               17

               Rješenjem od 14. srpnja 2010. Opći sud je dopustio intervenciju De Nederlandsche Bank NV (u daljnjem tekstu: DNB) u prilog tužbenog zahtjeva ING‑a.

               18

               Pobijanom presudom Opći sud je prihvatio tri tužbena razloga na koje se pozivala Kraljevina Nizozemska i prvi tužbeni razlog ING‑a. Slijedom toga, poništio je članak 2. stavke 1. i 2., kao i prilog II. sporne odluke.

               19

               Tijekom ispitivanja tih tužbenih razloga Opći sud je posebno ocijenio da Komisija ne može izbjeći obvezu procjene ekonomske opravdanosti izmjene uvjeta otplate prema kriteriju privatnog ulagača isključivo na temelju toga što je ulaganje u kapital koje se mora otplatiti samo po sebi državna potpora.

         Razvoj događaja nakon donošenja pobijane presude

               20

               Nakon što je primila pobijanu presudu Komisija je 11. svibnja 2012. donijela odluku C(2012) 3150 final – Državna potpora SA.28855 (N 373/2009) (ex‑C/10/2009 i N528/2009) – Nizozemska/ING – Potpora za restrukturiranje (u daljnjem tekstu: nova odluka). U toj odluci Komisija je ponovno razmotrila izmjenu uvjeta za otplatu ulaganja u kapital prema kriteriju privatnog ulagača te je zaključila da privatni ulagač u tržišnom gospodarstvu ne bi prihvatio nove uvjete. Komisija je zatim odlučila da je navedena izmjena oblik državne potpore, ali da je ta potpora u skladu s unutarnjim tržištem s obzirom na obveze koje je preuzela Kraljevina Nizozemska.

               21

               Dvjema tužbama koje su Općem sudu podnijeli 23. srpnja 2012. (predmeti T‑325/12 i T‑332/12), Kraljevina Nizozemska i ING zahtijevaju poništenje nove odluke, među ostalim, zbog pogrešne primjene kriterija privatnog ulagača od strane Komisije. Ove dvije stranke su zatim povukle te tužbe pa su ti predmeti rješenjem Općeg suda od 6. prosinca 2012., Nizozemska i ING Groep/Komisija (T‑325/12 i T‑332/12), brisani iz upisnika Općeg suda.

               22

               Slijedom toga, nova odluka postala je pravomoćna.

         Žalbeni zahtjevi stranaka

               23

               Komisija žalbom zahtijeva od Suda da:

                        —

                        prvenstveno, ukine pobijanu presudu, odbije tužbu za djelomično poništenje sporne odluke i naloži Kraljevini Nizozemskoj i ING‑u snošenje troška postupka;

                        —

                        podredno, ukine pobijanu presudu i vrati spojene predmete Općem sudu na ponovno odlučivanje o drugom i trećem tužbenom razlogu ING‑a u predmetu T‑33/10, kao i da naknadno odluči o troškovima postupka u oba stupnja; i

                        —

                        kao daljnji podredni zahtjev, poništi članak 2. stavak 3. sporne odluke te Kraljevini Nizozemskoj i ING‑u naloži snošenje troška žalbenog postupka.

               24

               Kraljevina Nizozemska od Suda zahtijeva da:

                        —

                        prvenstveno, odbije sve žalbene razloge Komisije te joj naloži snošenje troška postupka; i

                        —

                        podredno, predmet vrati na ponovno suđenje Općem sudu u slučaju da Sud prihvati jedan ili više žalbenih razloga Komisije i ukine pobijanu presudu.

               25

               ING od Suda zahtijeva da:

                        —

                        žalbu proglasi nedopuštenom ili bespredmetnom u odnosu na navedene točke;

                        —

                        podredno, u cijelosti odbije žalbu ako žalbu proglasi dopuštenom i relevantnom;

                        —

                        Komisiji naloži snošenje troška žalbenog postupka i postupka pred Općim sudom; i

                        —

                        kao daljnji podredni zahtjev, predmet vrati na ponovno suđenje Općem sudu koji bi naknadno odlučio o troškovima prvostupanjskog i žalbenog postupka, u slučaju da Sud prihvati žalbu te u cijelosti ili djelomično ukine pobijanu presudu.

               26

               DNB od Suda zahtijeva da odbije prvi i četvrti žalbeni razlog Komisije.

         O žalbi

         Prvi žalbeni razlog koji se temelji na pogrešci Općeg suda kada je zauzeo stav prema kojem se kriterij privatnog ulagača primjenjuje na izmjene uvjeta za otplatu državne potpore

      Argumentacija stranaka

               27

               Prema mišljenju Komisije, kriterij privatnog ulagača je primjereno primijeniti na ponašanje tijela javne vlasti samo ako se tijela javne vlasti nalaze u situaciji koja se može usporediti sa situacijom u kojoj bi se mogao naći privatni subjekt. Međutim, privatni subjekt se nikada ne bi mogao naći u situaciji u kojoj bi pružio državnu potporu ING‑u.

               28

               Prema mišljenju Kraljevine Nizozemske, ING‑a i DNB‑a, prvi žalbeni razlog je bez uporišta. Oni osobito ističu da je Komisija, na temelju činjenice prema kojoj je ulaganje u kapital državna potpora koju je država članica dodijelila u svojstvu javne vlasti, pogrešno zaključila da se nijedna druga radnja Kraljevine Nizozemske u vezi s tim ulaganjem ne može prosuđivati prema kriteriju privatnog ulagača.

         Ocjena Suda

               29

               Prije svega treba istaknuti da se rasprava pred Općim sudom odnosila ne samo na konkretnu primjenu kriterija privatnog ulagača na izmjenu uvjeta za otplatu ulaganja u kapital, nego i na samu mogućnost primjene tog kriterija.

               30

               S tim u svezi, bitno je napomenuti da je Sud u točki 92. presude od 5. lipnja 2012., Komisija/EDF (C‑124/10 P), zauzeo stav prema kojem, s obzirom na ciljeve postavljene člankom 87. stavkom 1. UEZ‑a i kriterijem privatnog ulagača, ekonomsku pogodnost, uključujući i pogodnost dodijeljenu fiskalnim sredstvima, treba ocijeniti prema kriteriju privatnog ulagača ako se na temelju cjelokupne analize pokaže da je dotična država članica, usprkos upotrebi sredstava svojstvenih javnoj vlasti, dodijelila tu pogodnost u svojstvu dioničara društva koje joj pripada.

               31

               Slijedom toga, mogućnost primjene kriterija privatnog ulagača na javnu intervenciju ne ovisi o obliku u kojem je dodijeljena pogodnost, nego o ocjeni prema kojoj se ta intervencija smatra odlukom dioničara konkretnog društva.

               32

               Osim toga, taj kriterij nalazi se među čimbenicima koje Komisija mora uzeti u obzir radi utvrđivanja je li riječ o državnoj potpori i on ne predstavlja iznimku koja bi se primjenjivala samo na zahtjev države članice ako se utvrdi da su ostvareni svi sastavni elementi državne potpore koja nije u skladu sa zajedničkim tržištem, a koji su propisani člankom 87. stavkom 1. UEZ‑a (vidjeti gore navedenu presudu Komisija/EDF, t. 103.).

               33

               Stoga kada postane jasno da bi se mogao primijeniti kriterij privatnog ulagača, Komisija ima obvezu zatražiti od dotične države članice sve relevantne informacije na temelju kojih može provjeriti jesu li ostvarene sve pretpostavke za mogućnost primjene i za samu primjenu tog kriterija (vidjeti gore navedenu presudu Komisija/EDF, t. 104.).

               34

               Primjena ove sudske prakse ne može se dovesti u pitanje samo na temelju činjenice da je u konkretnom slučaju riječ o mogućnosti primjene kriterija privatnog ulagača na izmjenu uvjeta za otkup vrijednosnih papira koje se steklo na temelju državne potpore.

               35

               Naime, kako je nezavisna odvjetnica istaknula u točki 41. mišljenja, bilo koji imatelj vrijednosnih papira, u bilo kojem iznosu i bilo koje naravi, može imati namjeru pregovarati o izmjenama uvjeta za otkup vrijednosnih papira ili na to pristati. Stoga se ponašanje države u tom smislu može opravdano usporediti s ponašanjem zamišljenog privatnog ulagača u sličnoj situaciji.

               36

               U toj usporedbi odlučujući je odgovor na pitanje zadovoljava li promjena uvjeta otplate ulaganja u kapital kriterij ekonomske opravdanosti te bi i privatan ulagač bio u mogućnosti prihvatiti takvu izmjenu, osobito ako bi time povećao izglede za ostvarenje otplate ulaganja.

               37

               U tim okolnostima Opći sud nije pogrešno primijenio pravo kad je u točki 99. pobijane presude zaključio da Komisija nije mogla izbjeći obvezu procjene ekonomske opravdanosti izmjene uvjeta otplate prema kriteriju privatnog ulagača, isključivo na temelju toga što je ulaganje u kapital koje se mora otplatiti samo po sebi državna potpora. Opći sud je, dakle, zauzeo ispravno stajalište prema kojem Komisija jedino nakon takve procjene može utvrditi je li ili nije dodijeljena dodatna pogodnost u smislu članka 87. stavka 1. UEZ‑a.

               38

               Slijedom toga, prvi žalbeni razlog odbija se kao neosnovan.

         Drugi žalbeni razlog koji se temelji na pogrešnoj ocjeni Općeg suda o izmakloj koristi za državu članicu zbog promijenjenih uvjeta otplate

      Argumentacija stranaka

               39

               Prema mišljenju Komisije, Opći sud je pogrešno primijenio pravo kada je ustvrdio da Komisija ‐ čak ako bi se prihvatilo da je mogla utvrditi da je Kraljevini Nizozemskoj zbog izmjene uvjeta otplate izmakla korist – nije točno utvrdila iznos navodne izmakle koristi jer nije uzela u obzir plaćanje kupona koji predstavlja dospjelu kamatu, a što je u izmijenjenim uvjetima postalo obvezno i bezuvjetno.

               40

               Kraljevina Nizozemska i ING smatraju da je ovdje riječ o pitanju koje podrazumijeva ispitivanje činjenica, što nije moguće razmotriti u žalbenom postupku.

         Ocjena Suda

               41

               Drugim žalbenim razlogom Komisija u biti kritizira činjeničnu analizu Općeg suda u točkama 126. do 142. pobijane presude, u vezi s izmjenom uvjeta za otplatu uloga u kapital.

               42

               U točki 135. pobijane presude Opći sud je zaključio da nakon izmjene uvjeta za otplatu plaćanje kupona koji predstavlja kamate dospjele u trenutku prijevremene otplate više nije ovisilo o isplati dividende nositeljima redovnih dionica, kako je stajalo u izvornim uvjetima.

               43

               Nasuprot tomu, Komisija tvrdi da je prema izvornim uvjetima ING već bio dužan platiti kamate Kraljevini Nizozemskoj koje bi bile dospjele do trenutka u kojem bi to društvo otplatilo ulog u kapital.

               44

               Kako je nezavisna odvjetnica istaknula u točki 47. mišljenja, rasprava o tome jesu li izmijenjeni uvjeti otplate točno opisani u izmijenjenom planu restrukturiranja i koliko su odstupali od izvornih uvjeta izvan je nadležnosti Suda u žalbenom postupku.

               45

               Naime, na temelju članka 256. stavka 1. UFEU‑a i članka 58. stavka 1. Statuta Suda Europske unije, žalba je ograničena na pravna pitanja. Prema tome, Opći sud je isključivo nadležan za utvrđivanje i ocjenu odlučnih činjenica, kao i za ocjenu dokaza. Ta ocjena činjenica i dokaza, osim u slučaju njihovog iskrivljavanja, nije pravno pitanje koje podliježe nadzoru Suda u žalbenom postupku.

               46

               Budući da se Komisija uopće ne poziva na iskrivljavanje, drugi žalbeni razlog odbacuje se kao nedopušten.

         Treći žalbeni razlog koji se temelji na pogrešci Općeg suda koji nije mogao pravovaljano poništiti članak 2. stavak 1. sporne odluke u cijelosti

      Argumentacija stranaka

               47

               Komisija ističe da, iako je moguće da je pogriješila kada je utvrdila da su izmijenjeni uvjeti otplate državna potpora ili kada je iznos državne potpore odredila na konkretan način, Opći sud nije mogao pravovaljano poništiti članak 2. stavak 1. sporne odluke u cijelosti.

               48

               Budući da je, s jedne strane, Opći sud priznao da potpora za restrukturiranje iz članka 2. stavka 1. sporne odluke ne pravi razliku između različitih elemenata te potpore te da, s druge strane, nije osporio utvrđenje iz sporne odluke – da je ulaganje u kapital i mjera koja se tiče imovine umanjene vrijednosti državna potpora – Komisija smatra da je Opći sud povrijedio načelo proporcionalnosti kada je u cijelosti poništio stavak 1. članak 2. sporne odluke.

               49

               Komisija također navodi da Opći sud nikako ne može poništiti članak 2. stavak 1. sporne odluke jer sadrži samo potvrđujuće odredbe.

               50

               Kraljevina Nizozemska i ING smatraju da Općem sudu nije preostalo nego poništiti članak 2. stavak 1. sporne odluke u cijelosti jer ta odredba samo općenito spominje „potporu za restrukturiranje“, u koju ulazi i navodna potpora na temelju izmjene uvjeta za otplatu. Naime, Opći sud je zauzeo stajalište prema kojem se ocjena ove izmjene ne može razdvojiti od drugih dijelova akta.

         Ocjena Suda

               51

               Za odluku o osnovanosti ovog žalbenog razloga potrebno je razmotriti je li Opći sud pravilno ocijenio moguće posljedice koje u odnosu na izreku sporne odluke, osobito članak 2. stavak 1., ima pogreška koju prema njegovom mišljenju sadrži sporna odluka, a to je zaključak prema kojem izmjena uvjetâ za otplatu ulaganja u kapital sadrži dodatnu potporu.

               52

               U skladu s člankom 2. stavkom 1. sporne odluke, „Potpora za restrukturiranje koju je Nizozemska stavila na raspolaganje ING‑u jest državna potpora [...].“

               53

               Na temelju odgovora Komisije na pisana pitanja Općeg suda, Opći sud je utvrdio da se potpora od 17 milijardi eura obuhvaćena spornom odlukom sastoji, prvo, od iznosa potpore u obliku ulaganja u kapital u iznosu od 10 milijardi eura, drugo, od iznosa potpore u obliku izmjene uvjeta otplate u iznosu od oko 2 milijarde eura i, treće, od iznosa potpore u obliku mjere koja se tiče imovine umanjene vrijednosti u iznosu od 5 milijardi eura.

               54

               Stoga je Opći sud u točki 152. pobijane presude ispravno ocijenio da je dodatna potpora, koja odgovara izmjeni uvjeta otplate, sastavni dio „potpore za restrukturiranje“ obuhvaćene člankom 2. stavkom 1. izreke sporne odluke, koja ne pravi razliku između različitih elemenata te potpore.

               55

               Slijedom toga, Opći sud je u točki 153. pobijane presude zaključio da, s obzirom na pogreške u ocjeni pitanja dodatne potpore u spornoj odluci, članak 2. stavak 1. sporne odluke mora poništiti u cijelosti jer se temelji na utvrđenju prema kojem izmjena uvjeta otplate sadrži dodatnu potporu od približno 2 milijarde eura.

               56

               Komisija se u biti žali na to što Opći sud nije samo djelomično poništio članak 2. stavak 1. sporne odluke. Naime, prema shvaćanju Komisije, djelomično poništenje bilo je moguće jer se ocjenu opsega potpore u obliku izmjene uvjeta otplate moglo razdvojiti od ocjene drugih sastavnih dijelova potpore za restrukturiranje.

               57

               S tim u svezi, treba naglasiti je u skladu sa stalnom sudskom praksom djelomično poništenje moguće samo ako se dijelovi koje treba poništiti mogu odvojiti od ostatka akta. Ova pretpostavka odvojivosti nije ispunjena ako se djelomičnim poništenjem mijenja meritum akta (presuda od 24. svibnja 2005., Francuska/Parlament i Vijeće, C-244/03, Zb., str. I-4021., t. 12. i 13., i presuda od 6. prosinca 2012., Komisija/Verhuizingen, C‑441/11 P, t. 38.).

               58

               S obzirom na nemogućnost da se utvrdi točan iznos dodatne potpore, djelomično poništenje članka 2. stavka 1. sporne odluke izmijenilo bi u konkretnom slučaju njezin meritum.

               59

               Naime, u uvodnoj izjavi 34. sporne odluke, Komisija je zaključila da je izmjena uvjeta otplate ulaganja u kapital ING‑u donijela dodatnu korist u iznosu od između 1,7 milijardi i 2,2 milijarde eura, ovisno o tržišnoj cijeni dionica ING‑a.

               60

               Opći sud je, s druge strane, u točki 140. pobijane presude zauzeo stajalište prema kojem, čak i ako bi se pretpostavilo da je Komisijino utvrđenje dodatne potpore točno, izmakla korist za nizozemsku državu zbog izmjene uvjeta otplate ne bi mogla iznositi oko 2 milijarde eura, nego je svakako riječ o nižem iznosu umanjenom za iznos kamata dospjelih u trenutku otplate.

               61

               Međutim, Komisija je na temelju ukupnog iznosa od 17 milijardi eura došla do zaključka da je potpora za restrukturiranje ING‑a iznosila 5% RWA (rizikom ponderirane aktive, od eng. risk weighted assets) ING‑a. Štoviše, Komisija je, koristeći taj podatak o 5% RWA kao pokazatelj veličine potpore, u uvodnoj izjavi 141. sporne odluke utvrdila da je ING primio „potporu u znatnom iznosu“.

               62

               U točkama 154. i 156. pobijane presude Opći sud je utvrdio da je dodatna potpora bila sastavni dio ocjene Komisije kad je odlučivala o usklađenosti potpore sa zajedničkim tržištem, a osobito kad je određivala stupanj obveza koje su potrebne da bi se potporu proglasilo usklađenom.

               63

               U vezi s potonjim stajalištem, Opći sud je u točki 158. pobijane presude pojasnio da iz sporne odluke jasno proizlazi da je Komisija razmotrila pitanje opsega kompenzatornih mjera s obzirom na učinke potpore za restrukturiranje koja se sastojala od potpore u obliku ulaganja u kapital, potpore u obliku izmjene uvjeta za otplatu i potpore u obliku mjere koja se tiče imovine umanjene vrijednosti, što znači s obzirom na potporu u ukupnom iznosu od 17 milijardi eura.

               64

               Opći sud je, dakle, pravilno ocijenio da je bilo nemoguće razdvojiti dodatnu potporu iz dispozitiva od razloga na kojima se temelji.

               65

               Nadalje, Komisija navodi da nije moguće poništiti članak 2. stavak 1. sporne odluke jer je ta odredba samo akt kojim se potvrđuje prva odluka.

               66

               S tim u svezi, međutim, iz prve odluke proizlazi da je Komisija odobrila „upis vrijednosnih papira ING‑a od strane nizozemske države“ kao „hitnu mjeru s obzirom na financijsku krizu za razdoblje od 6 mjeseci.“ Nakon isteka tog razdoblja mjeru se moralo preispitati.

               67

               Riječ je, dakle, o privremenoj mjeri opravdanoj iznimnim okolnostima, a kao uvjet njezine valjanosti nizozemskoj vladi je postavljena obveza da podnese plan o dugoročnoj održivosti poslovanja ING‑a. Ako bi nizozemska vlada podnijela takav plan, navedenoj mjeri automatski se produljivala valjanost do donošenja odluke Komisije o tom planu.

               68

               Pored toga, predmet prve odluke obuhvaćao je samo mjeru potpore u obliku dokapitalizacije u iznosu od 10 milijardi eura, dok se druge mjere u vezi s dodatnom potporom i imovinom umanjene vrijednosti nisu spominjale.

               69

               Premda, u skladu sa stalnom sudskom praksom Suda, isključivo potvrđujući akt ne može biti predmetom tužbe za poništenje (vidjeti osobito presudu od 9. prosinca 2004., Komisija/Greencore, C-123/03 P, Zb., str. I-11647., t. 39.), istina je da je Sud također izrazio stav prema kojem je riječ o aktu kojim se isključivo potvrđuje postojeći akt ako taj akt ne sadrži nikakav novi element u odnosu na raniji akt (vidjeti presudu od 10. prosinca 1980., Grasselli/Komisija, 23/80, Zb., str. 3709., t. 18., i presuda od 14. rujna 2006., Komisija/Fernández Gómez, C-417/05 P, Zb., str. I-8481., t. 46.).

               70

               Međutim, odobrivši cjelokupnu potporu za restrukturiranje ING‑a koja se sastojala od tri mjere potpore u iznosu od 17 milijardi eura, sporna odluka nije samo potvrdila ono što je odobreno u prvoj odluci.

               71

               Naime, za početno ispitivanje jedne jedine mjere potpore koje se provodilo u kontekstu iznimne situacije zbog svjetske financijske krize koja je zahtijevala donošenje hitnih mjera ne mogu vrijediti jednaki kriteriji kao za konačnu odluku o usklađenosti s unutarnjim tržištem triju mjera potpore u znatno većem iznosu.

               72

               Sporna odluka uključuje, dakle, nekoliko novih elemenata u odnosu na prvu odluku, zbog čega se spornu odluku ne može ocijeniti kao „potvrđujući akt“.

               73

               Uzimajući u obzir sva prethodna razmatranja, treći žalbeni razlog odbija se kao neosnovan.

         Četvrti žalbeni razlog koji se temelji na pogrešnoj primjeni prava koju je Opći sud počinio kada je utvrdio nezakonitost članka 2. stavka 2. sporne odluke, a kojom je Komisija izmijenjene uvjete otplate, navodno, pogrešno ocijenila kao državnu potporu

      Argumentacija stranaka

               74

               Komisija se žali da je Opći sud iz utvrđenja pogreške u njezinoj ocjeni dodatne potpore izveo zaključak o utjecaju na obveze koje su potrebne da bi se potporu za restrukturiranje proglasilo usklađenom sa zajedničkim tržištem. Opći sud je navodno pogriješio kad je zauzeo stav prema kojem je moguće da su obveze koje je predložila nizozemska vlada prešle minimum potreban da bi se potporu u korist ING‑a uskladilo sa zajedničkim tržištem zato što je vrijednost potpore u vezi s izmijenjenim uvjetima otplate bila preuveličana.

               75

               S tim u svezi, Komisija tvrdi da nema ovlast odbiti obveze koje je preuzela država članica u vezi s prijavljenom mjerom zato što te obveze prelaze ono što je nužno za usklađivanje državne potpore sa zajedničkim tržištem. Budući da su, prema shvaćanju Komisije, obveze koje je predložila Kraljevina Nizozemska bile dovoljne da bi se u cijelosti uskladilo i ulaganje u kapital, i mjeru koja se tiče imovine umanjene vrijednosti i izmjenu uvjeta otplate, te obveze su, slijedom toga, bile dovoljne da bi se uskladilo dvije od navedenih mjera.

               76

               Kraljevina Nizozemska i ING, koje u tom pogledu podržava DNB, ističu da su konkretne obveze predložili zato što je Komisija dala do znanja da neće donijeti povoljnu odluku ako ne budu predložene minimalne kompenzatorne mjere. Zbog toga Komisija ne može tvrditi da joj se te obveze ne mogu pripisati.

         Ocjena Suda

               77

               Na samom početku treba uzeti u obzir, kako je istaknula i nezavisna odvjetnica u točki 64. mišljenja, da iz opisa upravnog postupka koji je doveo do donošenja sporne odluke, kako ga Opći sud donosi u točkama 9. do 37. pobijane presude, proizlazi da je Komisija u nekoliko navrata izložila mjere koje je smatrala nužnima, pri čemu je upozorila da bez tih mjera neće odobriti plan za restrukturiranje.

               78

               Naime, u točki 14. pobijane presude, Opći sud je utvrdio da je tijekom sastanka od 24. travnja 2009., između Komisije, Kraljevine Nizozemske, ING‑a i DNB‑a, Komisija izjavila da „neće odobriti“ konkretne mjere potpore ako ING ne bude htio „prihvatiti bitne mjere restrukturiranja kako bi se uspostavila održivost njegovog poslovanja i ublažilo s time povezano narušavanje tržišnog natjecanja.“

               79

               Opći sud je, također, u točki 29. pobijane presude utvrdio da je ING 12. listopada 2009. Komisiji podnio drugi plan za restrukturiranje koji se „nekoliko puta poziva na opcije koje je predstavila Povjerenica nadležna za politiku tržišnog natjecanja u e‑mail poruci od 6. listopada 2009. Plan je posebno uključivao brojne prijenose udjela zbog čega je bilanca ING‑a smanjena za 45%, tj. gotovo za trostruki iznos smanjenja bilance koje je bilo predloženo u planu restrukturiranja podnesenom 12. svibnja 2009., zatim zabranu bilo kakvog stjecanja udjela i obveze određenog ponašanja, prema zahtjevu Komisije.“

               80

               Iz navedene činjenične analize, suprotno navodima Komisije, proizlazi da obveze opisane u prilogu II. sporne odluke nisu rezultat isključivo jednostranih prijedloga Kraljevine Nizozemske i ING‑a, pri čemu Komisija nije imala nikakvu ulogu. Opći sud je sasvim suprotno zaključio da te obveze većim dijelom potječu od zahtjeva koje je tijekom upravnog postupka Komisija postavila Kraljevini Nizozemskoj i ING‑u.

               81

               U tim okolnostima, teza koju Komisija zastupa u sklopu ovog žalbenog razloga – da nije mogla utjecati na obveze koje su ponudili Kraljevina Nizozemska i ING – protivi se onome što je Opći sud utvrdio kao činjenično stanje.

               82

               Sadržajna analiza ovog žalbenog razloga podrazumijevala bi novu ocjenu relevantnih činjenica. Međutim, budući da Komisija nije tvrdila da je Opći sud iskrivio činjenice, takva ocjena, iz razloga navedenih u točki 45. ove presude, nije u nadležnosti Suda u žalbenom postupku.

               83

               Stoga se četvrti žalbeni razlog odbacuje kao nedopušten.

         Peti žalbeni razlog prema kojem je Opći sud povrijedio načelo ne ultra petita

      Argumentacija stranaka

               84

               Komisija tvrdi da u tužbama koje su Općem sudu podnijeli Kraljevina Nizozemska i ING, u predmetima T‑29/10 odnosno T‑33/10, nije bilo zahtjeva za poništenje članka 2. stavka 2. sporne odluke i priloga te odluke. Poništenjem tih odredbi Opći sud je nezakonito proširio predmet podnesene tužbe te je presudu donio ultra petita.

               85

               Kraljevina Nizozemska i ING protive se ovom zaključku.

         Ocjena Suda

               86

               Najprije treba podsjetiti da je ING u svom prvom tužbenom razlogu u predmetu T‑33/10 tražio od Općeg suda da poništi spornu odluku u dijelu u kojem se u toj odluci smatra da je „izmjena ugovora CT1 (dodatna) državna potpora.“

               87

               Međutim, iz tužbe za poništenje koju je ING podnio Općem sudu proizlazi da je „Ugovor CT1“ zapravo sporazum koji su sklopili ING i Kraljevina Nizozemska u vezi s injekcijom od 10 milijardi eura kapitala CT1 (Core Tier 1) te da se izmjena tog ugovora odnosila na izmjenu uvjeta za otplatu ulaganja u kapital.

               88

               Slijedom toga, ING je u svom prvom tužbenom razlogu tražio od Općeg suda da poništi spornu odluku u dijelu u kojem se u toj odluci smatra da navedena izmjena sadrži dodatnu potporu. Tužbeni zahtjev nije se, dakle, odnosio na pojedini članak ili stavak u izreci sporne odluke.

               89

               Štoviše, u točki 147. pobijane presude Opći sud je ustvrdio da „ING prvom točkom tužbenog zahtjeva u biti traži poništenje članka 2. stavka 1. [sporne] odluke, članka 2. stavka 2. navedene odluke i priloga II. toj odluci, u dijelu u kojem je Komisija zauzela stajalište prema kojem izmjena uvjeta otplate sadrži dodatnu potporu u iznosu od približno 2 milijarde eura.“

               90

               Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, žalbeni razlog Komisije prema kojem je Opći sud presudu donio ultra petita kad je poništio članak 2. stavak 2. sporne odluke, je bez uspjeha.

               91

               Slijedom toga, peti tužbeni razlog odbija se kao neosnovan.

         Šesti, podredni žalbeni razlog koji se temelji na činjenici da je Opći sud, ako je već odlučio poništiti stavke 1. i 2. članka 2. sporne odluke, trebao poništiti i stavak 3. članka 2.

      Argumentacija stranaka

               92

               Komisija primjećuje da je u uvodnoj izjavi 30. prve odluke bila navedena obveza Kraljevine Nizozemske i ING‑a prema kojoj je ING trebao ograničiti povećanje iznosa bilance kako bi se ublažilo narušavanje tržišnog natjecanja zbog ulaganja u kapital. Usprkos tomu, uzimajući u obzir obveze na kojima se temeljio zaključak o usklađenosti potpore s unutarnjim tržištem, usvojen u spornoj odluci, Komisija je u članku 2. stavku 3. iste odluke, odlučila staviti izvan snage privremeno ograničenje rasta bilance ING‑a.

               93

               Prema shvaćanju Komisije, ako je Opći sud odlučio poništiti analizu i obveze na kojima se temelji članak 2. stavak 2. sporne odluke i prilog II. te odluke, to nužno znači da se ING ne bi smio osloboditi ograničenja u vezi s rastom bilance koja su se primjenjivala na ING prije donošenja sporne odluke. Naime, zaključak o usklađenosti potpore s unutarnjim tržištem s obzirom na obveze pobliže opisane u prilogu II. sporne odluke i stavljanje izvan snage ograničenja rasta bilance bili su neodvojiva cjelina.

               94

               Kraljevina Nizozemska tvrdi da odgovor na pitanje mora li poništenje članka 2. stavka 2. sporne odluke dovesti i do poništenja stavka 3. članka 2. podrazumijeva sadržajnu ocjenu koju Opći sud nije mogao primijeniti bez inicijative u tom smislu. Prema shvaćanju Kraljevine Nizozemske, Sud u žalbenom postupku ne može izvršiti istu ocjenu jer bi to značilo da provodi ocjenu činjenica.

               95

               ING smatra da je ovaj žalbeni razlog očito nedopušten, s obzirom na to da Komisija nikad nije postavila takav zahtjev pred Općim sudom te ga ne može postaviti u ovom trenutku.

         Ocjena Suda

               96

               Ovim žalbenim razlogom Komisija se u biti žali na to da Opći sud nije po službenoj dužnosti postavio pitanje u vezi s poništenjem stavka 3. članka 2. sporne odluke nakon što su poništeni stavci 1. i 2. istog članka.

               97

               S tim u svezi, treba istaknuti da Opći sud ne može ispitati neko pitanje po službenoj dužnosti, osim ako se pitanje na koje se Komisija poziva može smatrati dijelom javnog poretka, inače je riječ o odluci ultra petita [vidjeti u tom smislu presudu od 1. lipnja 2006., P&O European Ferries (Vizcaya) i Diputación Foral de Vizcaya/Komisija, C-442/03 P i C-471/03 P, Zb., str. I-4845., t. 45., kao i presudu od 10. prosinca 2013., Komisija/Irska i dr., C‑272/12 P, t. 28.].

               98

               Slijedom toga, šesti žalbeni razlog odbacuje se kao nedopušten.

               99

               Budući da se nijedan od šest žalbenih razloga koje je Komisija istaknula u prilog svojoj žalbi ne može prihvatiti, žalbu valja odbiti u cijelosti.

         Troškovi

               100

               Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kada žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima. U skladu s člankom 138. stavkom 1. istog Poslovnika, koji se na temelju članka 184. stavka 1. tog Poslovnika primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.

               101

               Budući da Komisija nije uspjela u postupku, a Kraljevina Nizozemska i ING su postavili zahtjev da joj se naloži snošenje troška postupka, Komisiji se nalaže snošenje troškova postupka.

               102

               U skladu s člankom 140. stavkom 1. navedenog poslovnika, koji se također primjenjuje na žalbeni postupak, na temelju članka 184. stavka 1. tog poslovnika, odlučuje se da DNB snosi vlastite troškove postupka.

               Slijedom navedenog, Sud (drugo vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Žalba se odbija.

                           2.

                           Europskoj komisiji nalaže se snošenje troškova.

                           3.

                           De Nederlandsche Bank NV snosi vlastite troškove.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski i engleski


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 6. veljače 2013. # Maharishi Foundation Ltd protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Dopuštenost. # Predmet T-412/11.


Presuda Prvostupanjskog suda (četvrto vijeće) od 4. listopada 2006. # Hans-Martin Tillack protiv Komisije Europskih zajednica. # Tužba za poništenje - Dopuštenost - Tužba za naknadu štete. # Predmet T-193/04.


Presuda Suda (treće vijeće) od 8. rujna 2011.#Europska komisija protiv Kraljevine Nizozemske.#Žalba - Državne potpore - Dopuštenost.#Predmet C-279/08 P.


Presuda Općeg suda (žalbeno vijeće) od 14. prosinca 2011. # Europska komisija protiv Isabel Vicente Carbajosa, Niina Lehtinen i Myriam Menchén. # Žalba - Javna služba - Dužnosnici - Zapošljavanje. # Predmet T-6/11 P.


title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 18. ožujka 2014.#Europska komisija protiv Europskog parlamenta i Vijeća Europske unije.#Tužba za poništenje – Izbor pravne osnove – Članci 290. i 291. UFEU-a – Delegirani akt i provedbeni akt – Uredba (EU) br. 528/2012 – Članak 80. stavak 1. – Biocidni proizvodi – Europska agencija za kemikalije – Utvrđenje pristojbi od strane Komisije.#Predmet C‑427/12.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑427/12,
            povodom tužbe za poništenje na temelju članka 263. UFEU‑a podnesene 19. rujna 2012.,
            Europska komisija,  koju zastupaju B. Smulders, C. Zadra i E. Manhaeve, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
            tužitelj,
            protiv
            Europskog parlamenta,  koji zastupaju L. Visaggio i A. Troupiotis, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
            Vijeća Europske unije,  koje zastupaju M. Moore i I. Šulce, u svojstvu agenata,
            tuženici,
            koje podupiru:
            Češka Republika , koju zastupaju M. Smolek, E. Ruffer i D. Hadroušek, u svojstvu agenata,
            Kraljevina Danska, koju zastupaju V. Pasternak Jørgensen i C. Thorning, u svojstvu agenata,
            Francuska Republika, koju zastupaju G. de Bergues, D. Colas i N. Rouam, u svojstvu agenata,
            Kraljevina Nizozemska, koju zastupaju M. Bulterman i M. Noort, u svojstvu agenata,
            Republika Finska, koju zastupaju H. Leppo i J. Leppo, u svojstvu agenata,
            Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske, koju zastupaju C. Murrell i M. Holt, u svojstvu agenata, uz asistenciju B. Kennellyja, barrister ,
            intervenijenti,
            SUD (veliko vijeće),
            u sastavu: V. Skouris, predsjednik, K. Lenaerts (izvjestitelj), potpredsjednik, A. Tizzano, R. Silva de Lapuerta, T. von Danwitz, E. Juhász i M. Safjan, predsjednici vijeća, A. Rosas, E. Levits, A. Ó Caoimh, J.-C. Bonichot, A. Arabadjiev, C. Toader, D. Šváby i S. Rodin, suci,
            nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
            tajnik: V. Tourrès, administrator,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 1. listopada 2013.,
            saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 19. prosinca 2013.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Europska komisija svojom tužbom traži poništenje članka 80. stavka 1. Uredbe (EU) br. 528/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2012. o stavljanju na raspolaganje na tržištu i uporabi biocidnih proizvoda (SL L 167, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 49., str. 181.) iz razloga što ta odredba predviđa usvajanje mjera za utvrđivanje pristojbi koje se plaćaju Europskoj agenciji za kemikalije (u daljnjem tekstu: Agencija) putem akta na temelju članka 291. stavka 2. UFEU‑a (u daljnjem tekstu: provedbeni akt), a ne putem akta na temelju članka 290. stavka 1. UFEU‑a (u daljnjem tekstu: delegirani akt).
            Pravni okvir
            Uredba br. 528/2012
            2. Uredba br. 528/2012, koja usklađuje određena pravila o stavljanju na raspolaganje na tržištu i uporabi biocidnih proizvoda, dodjeljuje Agenciji, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 17. te uredbe, „određene zadaće u vezi s ocjenjivanjem aktivnih tvari i odobravanjem određenih kategorija biocidnih proizvoda na razini Unije […]“.
            3. Uvodna izjava 64. navedene uredbe navodi:
            „Troškove postupaka u vezi s primjenom ove Uredbe trebaju snositi oni koji stavljaju biocidne proizvode na raspolaganje na tržištu i oni koji to namjeravaju, pored onih koji podupiru odobrenje aktivnih tvari. Radi promicanja nesmetanog djelovanja unutarnjeg tržišta prikladno je uspostaviti određena jedinstvena načela koja će se odnositi na pristojbe koje se plaćaju Agenciji i nadležnim tijelima država članica, pri čemu se trebaju uzeti u obzir posebne potrebe [malog i srednjeg poduzetništva (MSP)].“
            4. Na temelju članka 7. stavka 2. prvog podstavka, članka 13. stavka 3. drugog podstavka, članka 43. stavka 2. prvog podstavka, članka 45. stavaka 1. i 3., članka 50. stavka 2. drugog podstavka, članka 54. stavaka 1. i 3. te članka 80. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 528/2012, Agenciji se plaća pristojba za njezino postupanje u postupcima za odobrenje aktivne tvari ili za unošenje naknadnih izmjena uvjeta za odobrenje aktivne tvari, za obnovu takvog odobrenja, za odobrenje biocidnih proizvoda na razini Unije, za obnovu i izmjenu takvog odobrenja kao i za utvrđenje tehničke istovjetnosti aktivnih tvari. Na temelju članka 77. stavka 1. trećeg podstavka iste uredbe, „[p]ristojbe […] su na teret osobe koja uloži žalbu [protiv odluka Agencije]“.
            5. U vezi s rokovima za plaćanje pristojbi koje se plaćaju Agenciji, članak 7. stavak 2. prvi podstavak, članak 13. stavak 3. drugi podstavak, članak 43. stavak 2. prvi podstavak, članak 45. stavak 3. drugi podstavak te članak 54. stavak 3. navedene uredbe propisuju da „Agencija obavješćuje podnositelja zahtjeva o pristojbama koje se plaćaju sukladno članku 80. stavku 1. i odbacuje zahtjev ako podnositelj u roku od 30 dana ne plati dotične pristojbe […]“.
            6. Članak 78. stavak 1. Uredbe br. 528/2012, koji se odnosi na proračun Agencije, propisuje:
            „Za potrebe ove Uredbe prihode Agencije čine:
            (a) subvencija Unije, uključena u opći proračun Europske unije (dio Komisije);
            (b) pristojbe plaćene Agenciji u skladu s ovom Uredbom;
            (c) sve naknade plaćene Agenciji za usluge koje pruža u skladu s ovom Uredbom;
            (d) svi dobrovoljni prilozi država članica.“
            7. Članak 80. Uredbe br. 528/2012, pod naslovom „Pristojbe i naknade“, predviđa:
            „1. Na temelju načela određenih u stavku 3. Komisija donosi provedbenu uredbu u kojoj navodi:
            (a) pristojbe koje se plaćaju Agenciji, uključujući godišnju pristojbu za proizvode s odobrenjem Unije u skladu s Poglavljem VIII., i pristojbu za zahtjeve za međusobno priznavanje u skladu s Poglavljem VII.;
            (b) pravila kojima se određuju uvjeti za niže pristojbe, izuzimanje od plaćanja pristojbi i naknada za člana Odbora za biocidne proizvode koji ima ulogu izvjestitelja; i
            (c) uvjete plaćanja.
            Ta se provedbena uredba donosi u skladu s postupkom pregleda iz članka 82. stavka 3. i primjenjuje se isključivo na pristojbe koje se plaćaju Agenciji.
            Agencija može naplaćivati i ostale svoje usluge.
            Pristojbe koje se plaćaju Agenciji određuju se tako da se osigura da prihodi od pristojbi, zajedno s ostalim izvorima prihoda Agencije, budu dostatni za pokrivanje troškova dostavljenih usluga. Agencija objavljuje pristojbe koje se plaćaju.
            2. Podnositeljima zahtjeva države članice izravno naplaćuju pristojbe za pružene usluge s obzirom na postupke sukladno ovoj Uredbi uključujući usluge koje nadležna tijela država članica obavljaju u svojstvu nadležnih ocjenjivačkih tijela.
            Na temelju načela iz stavka 3. Komisija izdaje smjernice za usklađenost strukture pristojbi.
            Države članice mogu ubirati godišnje pristojbe za biocidne proizvode koji se stavljaju na raspolaganje na njihovim tržištima.
            Države članice mogu naplaćivati ostale svoje usluge.
            Države članice utvrđuju i objavljuju iznos pristojbi koje se plaćaju njihovim nadležnim tijelima.
            3. Provedbena uredba iz stavka 1. i pravila država članica u vezi s pristojbama odražavaju sljedeća načela:
            (a) pristojbe se određuju tako da se osigura da prihodi od pristojbi načelno budu dostatni za pokrivanje troškova dostavljenih usluga i ne prelaze ono što je nužno za pokrivanje tih troškova;
            (b) djelomični povrat pristojbi ako podnositelj zahtjeva ne dostavi zatražene podatke u određenom vremenskom roku;
            (c) uzimaju se u obzir posebne potrebe MSP‑a uključujući mogućnost raspodjele uplata na nekoliko obroka i faza;
            (d) struktura i iznos pristojbi uzimaju u obzir činjenicu jesu li podaci dostavljeni zajedno ili odvojeno;
            (e) u opravdanim okolnostima i ako to prihvati Agencija ili nadležno tijelo, moguće je potpuno ili djelomično ukinuti plaćanje pristojbi; i
            (f) rokovi za plaćanje pristojbi se određuju prema rokovima za postupke predviđene u ovoj Uredbi.“
            8. Uredba br. 528/2012, na temelju svojeg članka 97. drugog podstavka, primjenjuje se od 1. rujna 2013.
            Postupak pred Sudom i zahtjevi stranaka
            9. Odlukama predsjednika Suda od 15. siječnja i 5. veljače 2013. odobrena je intervencija Češke Republike, Francuske Republike, Kraljevine Nizozemske, Republike Finske kao i Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske u potporu zahtjevima Europskog parlamenta i Vijeća Europske unije. Odlukom predsjednika Suda od 5. veljače 2013. odobrena je intervencija Kraljevine Danske u potporu zahtjevima Vijeća.
            10. Komisija od Suda traži da:
            – poništi članak 80. stavak 1. Uredbe (EU) br. 528/2012 iz razloga što on predviđa usvajanje mjera za utvrđivanje pristojbi koje se plaćaju Agenciji putem provedbenog akta na temelju članka 291. UFEU‑a, a ne putem delegiranog akta na temelju članka 290. UFEU‑a;
            – održi učinke poništene odredbe kao i svakog akta koji će biti usvojen na temelju nje sve do stupanja na snagu u razumnom roku nove odredbe koja će je zamijeniti i
            – naloži Parlamentu i Vijeću snošenje troškova.
            11. Podredno, u slučaju kad bi Sud taj zahtjev za djelomičnim poništenjem navedene uredbe smatrao nedopuštenim, Komisija od Suda traži njezino poništenje u cijelosti i održanje njezinih učinaka u vremenu.
            12. Parlament i Vijeće od Suda traže da:
            – odbije tužbu i
            – naloži Komisiji snošenje troškova.
            13. Nadalje, Parlament podredno traži da se, u slučaju da Sud usvoji tužbu, održe učinci članka 80. stavka 1. Uredbe br. 528/2012 kao i svakog akta koji bi bio usvojen na temelju nje sve do stupanja na snagu u razumnom roku nove odredbe koja će zamijeniti poništenu.
            Dopuštenost
            Argumentacija stranaka
            14. Vijeće, koje podupiru Kraljevina Nizozemska i Ujedinjena Kraljevina, tvrdi da je zahtjev za djelomično poništenje Uredbe br. 528/2012 nedopušten iz razloga što članak 80. stavak 1. te uredbe, čije poništenje traži Komisija, nije odvojiv od njezinih ostalih odredaba. U prilog tom zahtjevu Vijeće i te države članice pozivaju se na činjenicu da je plaćanje pristojbe uvjet za postupanje Agencije tijekom cijelog postupka odobrenja biocidnog proizvoda.
            15. Suprotno tome, Parlament, Komisija i Republika Finska smatraju da poništenje članka 80. stavka 1. Uredbe br. 528/2012 ne bi utjecalo na njezinu bit. Dakle, zahtjev za djelomično poništenje bio bi dopušten.
            Ocjena Suda
            16. Na temelju ustaljene sudske prakse Suda, djelomično poništenje akta Unije moguće je samo u mjeri u kojoj su elementi čije se poništenje traži odvojivi od ostatka akta (vidjeti posebice presude Komisija/Vijeće, C‑29/99, EU:C:2002:734, t. 45. i Njemačka/Komisija, C‑239/01, EU:C:2003:514, t. 33.). Sud je više puta presudio da taj uvjet odvojivosti nije zadovoljen ako bi djelomično poništenje akta imalo za učinak izmjenu njegove biti (presuda Komisija/Poljska, C‑504/09 P, EU:C:2012:178, t. 98. i navedena sudska praksa).
            17. U predmetnom slučaju valja podsjetiti da Uredba br. 528/2012 uspostavlja usklađena pravila o stavljanju na raspolaganje na tržištu i uporabi biocidnih proizvoda. U okviru te uredbe Agencija obavlja zadaće u vezi s ocjenjivanjem aktivnih tvari i odobravanjem određenih kategorija biocidnih proizvoda na razini Unije.
            18. Kao što je naveo nezavisni odvjetnik u točki 19. svog mišljenja, članak 80. stavak 1. Uredbe br. 528/2012 ograničava se na dodjeljivanje Komisiji ovlasti potrebne za donošenje provedbene uredbe radi navođenja pristojbi koje se plaćaju Agenciji za zadaće obavljene u okviru provedbe te uredbe kao i na uvjete plaćanja tih pristojbi.
            19. Iz toga slijedi da se članak 80. stavak 1. Uredbe br. 528/2012 odnosi na aspekt koji je odvojiv od zakonodavnog okvira uspostavljenog tom uredbom pa stoga njegovo eventualno poništenje ne bi utjecalo na bit te uredbe.
            20. Stoga je dopuštena Komisijina tužba kojom se traži djelomično poništenje Uredbe br. 528/2012.
            Meritum
            Argumentacija stranaka
            21. Komisija u prilog svojoj tužbi ističe samo jedan tužbeni razlog, utemeljen na povredi UFEU‑a koja se sastoji u pogrešnom shvaćanju sustava dodjeljivanja ovlasti koje zakonodavac Unije može dodijeliti Komisiji na temelju članaka 290. i 291. UFEU‑a.
            22. Kad je riječ o područjima primjene navedenih članaka, Komisija navodi, kao prvo, da je ovlast koja joj je dodijeljena na temelju članka 291. UFEU‑a samo provedbene naravi dok na temelju članka 290. UFEU‑a raspolaže kvazizakonodavnim ovlastima.
            23. Kao drugo, izbor zakonodavca Unije o dodjeli Komisiji ovlasti donošenja delegiranog akta ili provedbenog akta treba se temeljiti na objektivnim i jasnim elementima koji su podložni sudskom nadzoru. U tom pogledu Komisija ističe, s jedne strane, da su područja primjene članaka 290. i 291. UFEU‑a različita i međusobno isključiva. S druge strane, imajući u vidu sam tekst tih članaka, jedini odlučujući kriterij koji omogućava utvrditi razliku između delegiranog akta i provedbenog akta odnosi se na narav i cilj ovlasti dodijeljenih Komisiji. Ako te ovlasti služe za donošenje normi općeg dosega koje nisu ključne i imaju pravnu ulogu ostvarivanja normativnog okvira dotičnog zakonodavnog akta, te norme upotpunjuju zakonodavni akt u skladu s člankom 290. stavkom 1. prvim podstavkom UFEU‑a. Suprotno tome, ako te norme imaju za cilj samo davanje učinka pravilima koja su već predviđena u temeljnom aktu, osiguravajući pri tome jedinstvene uvjete primjene u Uniji, one su obuhvaćene člankom 291. UFEU‑a. Izvršavanje provedbenih ovlasti na temelju tog potonjeg članka ni na koji način ne može utjecati na sadržaj zakonodavnog akta.
            24. Ni okolnost da je zakonodavna odredba koja Komisiji dodjeljuje ovlast iznimno detaljna, ni margina prosudbe koja iz toga proizlazi za tu instituciju kao ni pitanje stvara li akt koji potonja donosi nova prava i obveze ne mogu se smatrati, promatrajući izdvojeno, odlučujućim elementima za utvrđivanje razlike između delegiranih akata i provedbenih akata. Narav i cilj ovlasti dodijeljenih Komisiji određuju jesu li te ovlasti zakonodavna delegacija ili provedbena ovlast.
            25. Kad je riječ o zakonitosti članka 80. stavka 1. Uredbe br. 528/2012, Komisija navodi da joj je tom odredbom zakonodavac Unije pogrešno dodijelio provedbenu ovlast na temelju članka 291. UFEU‑a. Ispitivanje naravi i cilja ovlasti koje su joj na taj način dodijeljene pokazuje zapravo da će ona donositi akt koji dopunjuje određene elemente zakonodavnog akta koji nisu ključni, u smislu članka 290. UFEU‑a.
            26. Komisija ističe, kao prvo, da prema članku 78. Uredbe br. 528/2012 prihode Agencije čine ne samo pristojbe koje su joj plaćene već i subvencija Unije, sve naknade plaćene Agenciji za usluge koje pruža kao i svi dobrovoljni prilozi država članica. Međutim, članak 80. te uredbe ne utvrđuje kriterije koji osiguravaju koordinaciju i usklađenost između različitih načina financiranja Agencije.
            27. Kao drugo, iz usporednog čitanja stavaka 1. i 3. članka 80. Uredbe br. 528/2012 proizlazi da prema „načelima“ u području pristojbi utvrđenima tim odredbama Komisija ne bi imala samo zadaću utvrđivanja iznosa pristojbe koji se odnose na svaki postupak odobrenja. Naime, stavak 1. točka (a) i stavak 3. točka (a) tog članka propisuju, s jedne strane, da pristojbe „u načelu“ trebaju biti proporcionalne dostavljenim uslugama i pokrivati njihove troškove. Stoga je na Komisiji utvrđivanje iznimaka od načela na temelju specifičnih kriterija i, prema tome, dopunjavanje zakonodavnog izričaja. S druge strane, kad je riječ o pravilima kojima se određuju uvjeti za niže pristojbe, izuzimanje od plaćanja pristojbi i naknada, na koje se odnosi isti članak 80. stavak 1. točka (b) i stavak 3. točka (e), zakonodavac Unije ne određuje pobliže okolnosti koje opravdavaju potpuno ili djelomično ukidanje plaćanja pristojbi. Na taj način navedene odredbe Komisiji dodjeljuju ovlast dopunjavanja zakonodavstva u tom području dodavanjem elemenata koji nisu ključni.
            28. Isto vrijedi i za „uvjete plaćanja“ predviđene u članku 80. stavku 1. točki (c) Uredbe br. 528/2012, pojam čiji doseg nije pobliže određen i koji može, dakle, pokrivati jednostavne oblike plaćanja čije kršenje ne bi imalo nikakav učinak na postupak odobravanja kao i situacije u kojima bi kršenje moglo onemogućiti prihvaćanje zahtjeva za odobrenje.
            29. Komisija se također poziva na činjenicu da članak 80. stavak 3. točka (c) Uredbe br. 528/2012 navodi da ona mora uzeti u obzir posebne potrebe malih i srednjih poduzetnika (MSP) „ako je to prikladno“, što joj ostavlja ne samo izbor načina „provedbe“ već i ovlast dopunjavanja zakonodavnog okvira utvrđivanjem općih kriterija koji se odnose na sniženja pristojbi koje bi MSP mogao uživati.
            30. Konačno, činjenica da članak 80. stavak 3. Uredbe br. 528/2012 pobliže određuje i načela koja moraju poštovati pravila država članica u vezi s pristojbama nema nikakav utjecaj na pitanje jesu li Komisiji dodijeljene ovlasti u obliku delegiranih akata na temelju članka 290. UFEU‑a ili provedbenih akata donesenih na temelju članka 291. UFEU‑a.
            31. Parlament, Vijeće kao i sve države članice intervenijenti u predmetnom sporu navode da članak 80. stavak 1. Uredbe br. 528/2012 valjano dodjeljuje Komisiji provedbenu ovlast u smislu članka 291. UFEU‑a. Naime, režim pristojbi kakav je utvrđen člankom 80. dovoljno je detaljan i određen na zakonodavnoj razini na način da ovlasti koje su dodijeljene Komisiji sadrže samo provedbenu narav u smislu članka 291. UFEU‑a.
            Ocjena Suda
            32. Članak 80. stavak 1. Uredbe br. 528/2012 dodjeljuje Komisiji ovlast donošenja provedbene uredbe primjenom članka 291. stavka 2. UFEU‑a u vezi s pristojbama koje se plaćaju Agenciji, a koje su povezane s različitim postupanjima potonje u okviru provedbe te uredbe.
            33. Treba navesti da članak 291. UFEU‑a ne daje nikakvu definiciju pojma provedbenog akta, već se u svom stavku 2. ograničava na upućivanje na nužnost usvajanja takvog akta od strane Komisije ili, u određenim posebnim slučajevima, od strane Vijeća, radi osiguranja jedinstvenih uvjeta za provedbu pravno obvezujućeg akta Unije unutar iste.
            34. Nadalje, iz članka 291. stavka 2. UFEU‑a proizlazi da, „[k]ad su potrebni jedinstveni uvjeti za provedbu pravno obvezujućih akata Unije, tim se aktima provedbene ovlasti dodjeljuju Komisiji ili Vijeću u posebnim valjano utemeljenim slučajevima i u slučajevima predviđenima u člancima 24. i 26. Ugovora o Europskoj uniji“.
            35. Konačno, pojam provedbenog akta u smislu članka 291. UFEU‑a treba ocijeniti s obzirom na pojam delegiranog akta kako proizlazi iz članka 290. UFEU‑a.
            36. Naime, prije stupanja na snagu Lisabonskog ugovora izraz „provedbene ovlasti“ iz članka 202. treće alineje UEZ‑a obuhvaćao je, s jedne strane, ovlast provedbe na razini Unije zakonodavnog akta Unije ili njegovih određenih odredaba i, s druge strane, u određenim okolnostima ovlast donošenja normativnih akata koji dopunjuju ili izmjenjuju elemente zakonodavnog akta koji nisu ključni. Europska konvencija predložila je razlikovanje između tih dviju vrsta ovlasti koje je bilo navedeno u člancima I‑35 i I‑36 nacrta Ugovora o uspostavljanju Ustava za Europu. Ta je izmjena konačno i preuzeta u Lisabonskom ugovoru, u člancima 290. i 291. UFEU‑a.
            37. Na temelju članka 290. stavka 1. prvog podstavka UFEU‑a, „[z]akonodavnim aktom, može se Komisiji delegirati ovlast za donošenje nezakonodavnih akata opće primjene radi dopune ili izmjene određenih elemenata zakonodavnog akta koji nisu ključni“.
            38. Kad zakonodavac Unije zakonodavnim aktom dodijeli Komisiji delegiranu ovlast na temelju članka 290. stavka 1. UFEU‑a, ona je pozvana usvojiti pravila koja dopunjuju ili mijenjaju elemente tog akta koji nisu ključni. Sukladno drugom podstavku te odredbe, ciljevi, sadržaj, opseg i trajanje delegiranja ovlasti moraju biti izričito utvrđeni u zakonodavnim aktima koji predviđaju takvu delegaciju. Navedeni zahtjev implicira da dodjela delegirane ovlasti podrazumijeva donošenje pravila koja ulaze u zakonodavni okvir kakav je utvrđen temeljnim zakonodavnim aktom.
            39. Suprotno tome, kad isti taj zakonodavac dodijeli Komisiji provedbenu ovlast na temelju članka 291. stavka 2. UFEU‑a, ona je pozvana pobliže odrediti sadržaj zakonodavnog akta kako bi osigurala njegovu provedbu u jedinstvenim uvjetima u svim državama članicama.
            40. Treba naglasiti da zakonodavac Unije raspolaže ovlašću procjene kad odlučuje o dodjeljivanju Komisiji delegirane ovlasti na temelju članka 290. stavka 1. UFEU‑a ili provedbene ovlasti na temelju članka 291. stavka 2. UFEU‑a. Nadalje, sudski nadzor ograničen je na očite pogreške u ocjeni u vezi s pitanjem je li zakonodavac mogao razumno smatrati, s jedne strane, da pravni okvir koji je uspostavio u vezi s režimom pristojbi predviđen u članku 80. stavku 1. Uredbe br. 528/2012 u pogledu njegove provedbe poziva samo na pobliže određivanje, a da ga nije potrebno izmijeniti ili dopuniti u elementima koji nisu ključni, i, s druge strane, da odredbe Uredbe br. 528/2012 koje se odnose na taj režim zahtijevaju jedinstvene uvjete za provedbu.
            41. Kao prvo, članak 80. stavak 1. Uredbe br. 528/2012 dodjeljuje Komisiji ovlast „navesti“ pristojbe koje se plaćaju Agenciji, njihove uvjete plaćanja kao i određena pravila o sniženjima, izuzimanjima i naknadama pristojbi „[n]a temelju načela određenih u stavku 3. [navedenog članka]“.
            42. U tom pogledu treba reći, kao prvo, da uvodna izjava 64. Uredbe br. 528/2012 navodi sâmo načelo plaćanja pristojbi Agenciji i, kao drugo, da članak 80. stavak 1. zadnji podstavak Uredbe br. 528/2012 propisuje da se navedene pristojbe „određuju […] tako da se osigura da prihodi od pristojbi, zajedno s ostalim izvorima prihoda Agencije, budu dostatni za pokrivanje troškova dostavljenih usluga“.
            43. Na taj način glavno načelo režima pristojbi predviđenog člankom 80. stavkom 1. Uredbe br. 528/2012 utvrdio je sâm zakonodavac kad je odlučio da pristojbe služe samo za pokrivanje troškova usluge, a da ih nije moguće koristiti ni u jednu drugu svrhu kao ni odrediti iznos koji prelazi troškove usluge koju dostavlja Agencija.
            44. Suprotno onome što tvrdi Komisija, okolnost da Uredba br. 528/2012 ne utvrđuje kriterije koordinacije između različitih izvora financiranja Agencije navedenih u članku 78. stavku 1. te uredbe i činjenica da, u skladu s njezinim člankom 80. stavkom 3. točkom (a), pristojbe koje se plaćaju trebaju „načelno“ pokriti troškove nipošto ne vode u smjeru dodjeljivanja Komisiji delegirane ovlasti.
            45. U tom pogledu valja naglasiti da je određivanje iznosa pristojbi koje se plaćaju Agenciji tako da su dostatne za pokrivanje troškova njezinih dostavljenih usluga po svojoj naravi aktivnost predviđanja koja podliježe određenim nepoznanicama kao što je, osobito, broj podnesenih zahtjeva Agenciji. Kao što navode Parlament i Vijeće, izraz „načelno“ na taj način u biti izražava teškoću osiguranja da će u svim okolnostima pristojbe koje se plate Agenciji biti dostatne za pokrivanje troškova usluga za koje su plaćene. Uostalom, zbog tog razloga članak 78. stavak 1. navedene uredbe također propisuje druge izvore financiranja Agencije, koji, dodani pristojbama, omogućavaju osiguranje takvog pokrivanja.
            46. Nadalje, valja navesti da Komisijino izvršavanje ovlasti koje su joj dodijeljene člankom 80. stavkom 1. Uredbe br. 528/2012 podliježe drugim uvjetima i kriterijima koje je sâm zakonodavac Unije utvrdio u tom zakonodavnom aktu. U tom pogledu stavak 3. istog članka propisuje sljedeće: djelomični povrat pristojbi ako podnositelj zahtjeva ne dostavi zatražene podatke u određenom vremenskom roku [stavak. 3. točka (b)]; uzimanje u obzir posebnih potreba MSP‑a uključujući mogućnost raspodjele uplata na nekoliko obroka i faza [stavak. 3. točka (c)]; struktura i iznos pristojbi uzimaju u obzir činjenicu jesu li podaci dostavljeni zajedno ili odvojeno [stavak. 3. točka (d)]; u opravdanim okolnostima i ako to prihvati Agencija ili nadležno tijelo, moguće je potpuno ili djelomično ukinuti plaćanje pristojbi [stavak. 3. točka (e)] i, konačno, rokovi za plaćanje pristojbi se određuju prema rokovima za postupke predviđene u navedenoj uredbi [stavak. 3. točka (f)].
            47. Međutim, Komisija tvrdi da, kad je riječ o pravilima koja određuju uvjete za sniženja, izuzimanja i naknade pristojbi, na koje se odnosi članak 80. stavak 1. točka (b) i stavak 3. točka (e) Uredbe br. 528/2012, zakonodavac Unije nije naveo okolnosti koje opravdavaju potpuno ili djelomično ukidanje plaćanja te je na taj način implicitno dodijelio Komisiji ovlast dopunjavanja zakonodavnog akta. Na taj način članak 80. stavak 1. točka (c) Uredbe br. 528/2012 povrijedio bi članak 291. UFEU‑a dodjeljivanjem Komisiji ovlasti određivanja „uvjetâ plaćanja“ pristojbi koje se plaćaju Agenciji.
            48. Tu argumentaciju nije moguće prihvatiti. Naime, zakonodavac Unije mogao je razumno smatrati da Uredba br. 528/2012 utvrđuje cjelovit pravni okvir u smislu točke 40. ove presude za sniženja, izuzimanja i naknade pristojbi koje se plaćaju Agenciji, propisujući u članku 7. stavku 4., članku 43. stavku 4. i članku 80. stavku 3. točki (b) različite situacije u kojima djelomični povrat pristojbi treba biti odobren, potvrđujući u navedenom članku 80. stavku 3. točki (c) da se „uzimaju […] u obzir posebne potrebe MSP‑a“ i navodeći u istom stavku 3. točki (e) da je moguće potpuno ili djelomično ukinuti plaćanje pristojbi „u opravdanim okolnostima i ako to prihvati Agencija“.
            49. Isto vrijedi i u odnosu na ovlast određivanja „uvjetâ plaćanja“ dodijeljenu Komisiji u članku 80. stavku 1. točki (c) Uredbe br. 528/2012. Naime, članak 7. stavak 2. prvi podstavak, članak 13. stavak 3. drugi podstavak, članak 43. stavak 2. prvi podstavak, članak 45. stavak 3. drugi podstavak i članak 54. stavak 3. te uredbe sâmi određuju rok od 30 dana za plaćanje pristojbi Agenciji za njezina različita postupanja. U skladu s člankom 80. stavkom 3. točkom (f) Uredbe br. 528/2012, rokovi za plaćanje pristojbi za druga postupanja Agencije „određuju [se] prema rokovima za postupke predviđene u [istoj] Uredbi“. Kad je riječ o drugim uvjetima plaćanja, članak 80. stavak 3. točka (c) navodi „mogućnost raspodjele uplata na nekoliko obroka i faza“ kako bi se uzele u obzir posebne potrebe MSP‑a. Komisijino izvršavanje ovlasti koja joj je dodijeljena člankom 80. stavkom 1. točkom (c) tako ulazi u normativni okvir utvrđen samim zakonodavnim aktom koji provedbeni akt ne može ni izmijeniti ni dopuniti u elementima koji nisu ključni.
            50. Konačno, Komisija se u prilog svojoj tužbi poziva na činjenicu da članak 80. stavak 3. točka (c) Uredbe br. 528/2012 navodi da ona mora uzeti u obzir posebne potrebe MSP‑a „ako je to prikladno“, što joj, prema njezinom mišljenju, dodjeljuje ne samo izbor načina „provedbe“ već i ovlast utvrđivanja općih kriterija koji predviđaju može li i u kojoj mjeri MSP uživati snižene pristojbe.
            51. Ni tu argumentaciju nije moguće prihvatiti. Primjena izraza „ako je to prikladno“ upućuje na to da provedbena uredba Komisije ne mora u svim slučajevima predvidjeti sniženu pristojbu za MSP. Takvo sniženje nameće se samo kad to zahtijevaju posebnosti tih poduzeća. Na taj način Komisijina obveza uzimanja u obzir posebnih potreba MSP‑a „ako je to prikladno“ potvrđuje činjenicu da je zakonodavac Unije smatrao nužnim da sâm utvrdi cjelovit pravni okvir u smislu točke 40. ove presude u odnosu na režim pristojbi predviđen člankom 80. stavkom 1. Uredbe br. 528/2012. Na taj način, u skladu sa stavkom 3. točkama (a) i (c) tog članka, pristojbe trebaju biti određene tako da ne samo da načelno omogućavaju pokrivanje troškova usluga koje dostavlja Agencija već i da se u odnosu na MSP uzimaju u obzir posebnosti tih poduzeća. S obzirom na uvjete plaćanja, isti taj stavak 3. točka (c) sâm navodi mogućnost raspodjele uplata na nekoliko obroka i faza za MSP.
            52. Iz navedenoga slijedi da je zakonodavac Unije mogao razumno smatrati da članak 80. stavak 1. Uredbe br. 528/2012 ne dodjeljuje Komisiji ovlast dopunjavanja elemenata tog zakonodavnog akta koji nisu ključni, već ovlast da pobliže odredi njegov normativni sadržaj u skladu s člankom 291. stavkom 2. UFEU‑a.
            53. Kao drugo, s obzirom na to da se režim pristojbi iz članka 80. stavka 1. Uredbe br. 528/2012 odnosi na pristojbe koje se plaćaju agenciji Unije, dodjeljivanje provedbene ovlasti Komisiji na temelju članka 291. stavka 2. UFEU‑a može se smatrati razumnim u cilju osiguranja jedinstvenih uvjeta provedbe tog režima u Uniji.
            54. Iz svega što je navedeno proizlazi da jedini tužbeni razlog na koji se pozvala Komisija u prilog svojoj tužbi nije utemeljen i tužbu stoga treba odbiti.
            Troškovi
            55. U skladu s člankom 138. stavkom 1. Poslovnika Suda, svakoj stranci koja izgubi spor nalaže se snošenje troškova, ako je postavljen takav zahtjev. Budući da su Parlament i Vijeće podnijeli zahtjev da se Komisiji naloži snošenje troškova i da ona nije uspjela u svom tužbenom zahtjevu, treba joj se naložiti snošenje troškova. U skladu s člankom 140. stavkom 1. navedenog poslovnika, Češka Republika, Kraljevina Danska, Francuska Republika, Kraljevina Nizozemska, Republika Finska i Ujedinjena Kraljevina, koje su intervenirale u potporu zahtjevima Parlamenta i Vijeća, snose svoje troškove.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) proglašava i presuđuje:
            1. Tužba se odbija.
            2. Europskoj komisiji nalaže se snošenje troškova.
            3. Češka Republika, Kraljevina Danska, Francuska Republika, Kraljevina Nizozemska, Republika Finska te Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske snose vlastite troškove.