title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 15. ožujka 2017.#Tele2 (Netherlands) BV i dr. protiv Autoriteit Consument en Markt (ACM).#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio College van Beroep voor het Bedrijfsleven.#Zahtjev za prethodnu odluku – Elektroničke komunikacijske mreže i usluge – Direktiva 2002/22/EZ – Članak 25. stavak 2. – Usluge davanja obavijesti o brojevima pretplatnika i telefonskih imenika – Direktiva 2002/58/EZ – Članak 12. – Telefonski imenici pretplatnika – Stavljanje na raspolaganje osobnih podataka pretplatnika u svrhu njihove objave u telefonskom imeniku odnosno njihovo korištenje u svrhu javno dostupne usluge davanja obavijesti o brojevima pretplatnika – Pretplatnikov pristanak – Razlika ovisno o državi članici u kojoj se pruža javno dostupna usluga davanja obavijesti o brojevima pretplatnika i/ili telefonskih imenika – Načelo nediskriminacije.#Predmet C-536/15.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      15. ožujka 2017. (
            1
         )*
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Elektroničke komunikacijske mreže i usluge — Direktiva 2002/22/EZ — Članak 25. stavak 2. — Usluge davanja obavijesti o brojevima pretplatnika i telefonskih imenika — Direktiva 2002/58/EZ — Članak 12. — Telefonski imenici pretplatnika — Stavljanje na raspolaganje osobnih podataka pretplatnika u svrhu njihove objave u telefonskom imeniku odnosno njihovo korištenje u svrhu javno dostupne usluge davanja obavijesti o brojevima pretplatnika — Pretplatnikov pristanak — Razlika ovisno o državi članici u kojoj se pruža javno dostupna usluga davanja obavijesti o brojevima pretplatnika i/ili telefonskih imenika — Načelo nediskriminacije“
      U predmetu C‑536/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio College van Beroep voor het bedrijfsleven (Žalbeni sud za upravne sporove u gospodarstvu, Nizozemska), odlukom od 3. srpnja 2015., koju je Sud zaprimio 13. listopada 2015., u postupku

         Tele2 (Netherlands) BV,

         Ziggo BV,

         Vodafone Libertel BV

      protiv

         Autoriteit Consument en Markt (ACM),

      uz sudjelovanje:

         European Directory Assistance NV,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, A. Prechal, A. Rosas, C. Toader i E. Jarašiūnas (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: R. Schiano, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 5. listopada 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Tele2 (Netherlands) BV, Q. R. Kroes i P. F. Reker, advocaten,

               —

               za Ziggo BV, W. Knibbeler i N. Lorjé, advocaten,

               —

               za Vodafone Libertel BV, H. P. Wiersema, advocaat,

               —

               za nizozemsku vladu, M. de Ree, M. Bulterman i J. Langer, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, H. Kranenborg, G. Braun i L. Nicolae, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 9. studenoga 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 25. stavka 2. Direktive 2002/22/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o univerzalnoj usluzi i pravima korisnika u vezi s elektroničkim komunikacijskim mrežama i uslugama (Direktiva o univerzalnoj usluzi) (SL 2002., L 108, str. 51.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 50., str. 3.), kako je izmijenjena Direktivom 2009/136/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 25. studenoga 2009. (SL 2009., L 337, str. 11.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 52., str. 224.; u daljnjem tekstu: Direktiva o univerzalnoj usluzi).

               2

               Taj je zahtjev upućen u okviru spora između Tele2 (Netherlands) BV, Ziggo BV i Vodafone Libertel BV, društava s poslovnim nastanom u Nizozemskoj, s jedne strane, i Autoriteit Consument en Markt (ACM) (Tijelo za potrošače i tržište), s druge strane, povodom odluke koju je to tijelo donijelo u okviru spora između tih društava i European Directory Assistance NV (u daljnjem tekstu: EDA), društva s poslovnim nastanom u drugoj državi članici povodom objavljivanja od strane potonjeg podataka o njegovim pretplatnicima u svrhu pružanja usluga javno dostupne službe davanja obavijesti o brojevima pretplatnika i telefonskih imenika koji se nude u toj državi članici i/ili u drugim državama članicama.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

         Direktiva o univerzalnoj usluzi

               3

               Uvodne izjave 11. i 35. Direktive o univerzalnoj usluzi propisuju:

                        „(11)

                        […] Direktiva 97/66/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 15. prosinca 1997. o obradi osobnih podataka i zaštiti privatnosti u području telekomunikacija [(SL 1998., L 24, str. 1.)] osigurava pretplatnicima pravo na privatnost u vezi s uključivanjem njihovih osobnih podataka u javni telefonski imenik.

                  […]

                        (35)

                        Pružanje usluga telefonskog imenika i usluga službe za korisnike već je otvoreno za konkurenciju. Odredbe ove Direktive nadopunjuju odredbe Direktive 97/66/EZ, tako da se pretplatnicima daje pravo na to da se njihovi osobni podaci uključe u tiskani odnosno elektronički telefonski imenik. Svi davatelji usluga koji dodjeljuju telefonske brojeve svojim pretplatnicima obvezni su učiniti dostupnima relevantne podatke na pošten, ekonomičan i nediskriminirajući način.”

               4

               Članak 1. navedene direktive naslovljen „Sadržaj i područje primjene” utvrđuje u svojem stavku 1.:
               „U okviru Direktive 2002/21/EZ [Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o zajedničkom regulatornom okviru za elektroničke komunikacijske mreže i usluge (Okvirna direktiva) (SL 2002., L 108, str. 33.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 49., str. 25.)], ova se Direktiva odnosi na osiguravanje mreža elektroničkih komunikacija i usluga namijenjenih krajnjim korisnicima. Cilj je osigurati dostupnost kvalitetnih usluga s javnim pristupom na području cijele [Europske unije] [putem djelotvornog tržišnog natjecanja i mogućnosti izbora] te poboljšati okolnosti u kojima na tržištu potrebe krajnjih korisnika nisu uspješno zadovoljene. […]”

               5

               Poglavlje II. Direktive o univerzalnoj usluzi odnosi se na obveze pružanja univerzalne usluge. U tom poglavlju članak 5. naslovljen „Služba davanja obavijesti o brojevima pretplatnika i telefonski imenici” glasi kako slijedi:
               „1.   Države članice osiguravaju:

                        (a)

                        najmanje jedan sveobuhvatan telefonski imenik koji će biti dostupan krajnjim korisnicima u obliku koji odobri nadležno tijelo, bilo u tiskanom, elektroničkom obliku, ili u oba, te se mora redovito, a najmanje jednom godišnje, obnavljati;

                        (b)

                        da najmanje jednu sveobuhvatnu službu davanja obavijesti o brojevima pretplatnika treba biti dostupna krajnjim korisnicima, uključujući korisnike javnih telefonskih govornica.

                  (2)   Imenici navedeni u stavku 1. sadrže, prema odredbama članka 12. Direktive 2002/58/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 12. srpnja 2002. o obradi osobnih podataka i zaštiti privatnosti u sektoru elektroničkih komunikacija (Direktiva o privatnosti i elektroničkim komunikacijama) [(SL 2002., L 201, str. 37.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 52., str. 111.], sve pretplatnike javno dostupnih telefonskih usluga.
               […]”

               6

               Poglavlje IV. Direktive o univerzalnoj usluzi odnosi se na interese i prava krajnjih korisnika U tom poglavlju članak 25. naslovljen „Telefonski imenik usluga informacija” predviđa:
               „1.   Države članice osiguravaju pravo pretplatnika javno dostupnih telefonskih usluga na upisivanje u javno dostupni imenik naveden u članku 5. stavku 1. točki (a), te da operatori usluge upita vezanih uz imenik i/ili imenike u skladu sa stavkom 2. imaju pravo pristupa njihovim podacima.
               2.   Države članice osiguravaju da svi poduzetnici koja dodjeljuju telefonske brojeve pretplatnicima ispunjavaju sve razumne zahtjeve za objavljivanje relevantnih podataka, u obliku oko kojega su se sve strane usuglasile, pod uvjetima koji su pošteni, objektivni, ekonomični i nediskriminirajući, sve s ciljem pružanja javno dostupnih usluga službe davanja obavijesti o brojevima pretplatnika i telefonskih imenika.
               […]
               5.   Stavci od 1. do 4. primjenjuju se u skladu sa zahtjevima zakonodavstva [Unije] o zaštiti osobnih podataka i privatnosti, posebno člankom 12. Direktive [2002/58].”

         Direktiva o privatnosti i elektroničkim komunikacijama

               7

               Na temelju uvodne izjave 39. Direktive 2002/58, kako je izmijenjena Direktivom 2009/136 (u daljnjem tekstu: Direktiva o privatnosti i elektroničkim komunikacijama):

                        „(39)

                        Obveza obavješćivanja pretplatnika o svrsi odnosno svrhama javnih telefonskih imenika u koje će se uključiti i njihovi osobni podaci treba se nametnuti stranci koja prikuplja podatke za takvo uključivanje. Ako se podaci mogu prenijeti trećoj osobi ili više trećih osoba, pretplatnik treba biti obaviješten o ovoj mogućnosti te o primatelju odnosno kategorijama mogućih primatelja. Bilo koji prijenos podataka treba biti podložan uvjetu prema kojemu se podaci ne mogu koristiti u druge svrhe osim onih zbog kojih se prikupljaju. Ako osoba koja prikuplja podatke od pretplatnika ili neka treća osoba kojoj su podaci proslijeđeni želi koristiti podatke u neku dodatnu svrhu, tada stranka koja je u početku prikupljala podatke ili treća osoba, kojoj su podaci proslijeđeni, treba dobiti ponovni pristanak pretplatnika.”

               8

               Članak 1. Direktive o privatnosti i elektroničkim komunikacijama naslovljen „Područje primjene i cilj” utvrđuje u svojem stavku 1.:
               „Direktiva osigurava usklađenost nacionalnih odredbi koje su potrebne kako bi se osigurala odgovarajuća razina zaštite osnovnih prava i sloboda, a posebno prava na privatnost i povjerljivost, s obzirom na obradu osobnih podataka u području elektroničkih komunikacija, te kako bi se osiguralo slobodno kretanje takvih podataka i elektroničke komunikacijske opreme i usluga u [Uniji].”

               9

               Članak 12. navedene direktive pod naslovom „Telefonski imenici pretplatnika” propisuje:
               „1.   Države članice osiguravaju da pretplatnici budu obaviješteni, bez naknade te prije njihovog uvrštavanja u telefonski imenik, o svrsi odnosno svrhama tiskanog ili elektroničkog telefonskog imenika pretplatnika, koji je dostupan javnosti ili koji se može nabaviti putem usluga informacija i u koji se mogu uključiti njihovi osobni podaci, kao i o svim drugim mogućnostima uporabe zasnovanima na funkcijama pretraživanja koje su ugrađene u elektroničke verzije telefonskog imenika.
               2.   Države članice osiguravaju da se pretplatnicima pruži mogućnost odrediti hoće li njihovi osobni podaci biti uključeni u javni telefonski imenik, te, ako hoće, koji podaci, u onoj mjeri u kojoj su ti podaci relevantni za svrhu telefonskog imenika koju je odredio njegov davatelj, kao i mogućnost provjeriti, ispraviti ili opozvati takve podatke. Neuključivanje u javni telefonski imenik pretplatnika, provjera, ispravak ili opoziv osobnih podataka iz imenika su besplatni.
               3.   Države članice mogu zahtijevati da se od pretplatnika traži dodatni pristanak za bilo koju svrhu javnog telefonskog imenika, osim traženja kontaktnih podataka o osobama na temelju njihovog imena te, gdje je to potrebno, minimuma drugih identifikatora.
               […].”

         Nizozemsko pravo

               10

               Na temelju članka 1.1. točke (e) Besluit universele dienstverlening en eindgebruikersbelangen (odluke koja se odnosi na univerzalnu uslugu i interese krajnjih korisnika) od 7. svibnja 2004. (Stb. 2004, br. 203, u daljnjem tekstu: Bude):
               „[S]tandardna usluga davanja obavijesti o brojevima pretplatnika jest usluga telefonskih informacija dostupna javnosti koja omogućuje pretraživanje telefonskih brojeva samo kombinirajući podatke o imenu s podacima o adresi, kućnom broju, poštanskom broju odnosno mjestu stanovanja pretplatnika.”

               11

               Članak 3.1. Budea glasi kako slijedi:
               „Pružatelj usluge koji dodjeljuje telefonske brojeve pretplatnicima ispunjava sve razumne zahtjeve za objavljivanje relevantnih podataka, u obliku oko kojega su se sve strane usuglasile, pod uvjetima koji su pošteni, objektivni, ekonomični i nediskriminirajući, s ciljem pružanja javno dostupnih telefonskih imenika i javno dostupnih usluga službe davanja obavijesti o pretplatnicima.”

               12

               Sukladno članku 3.2. Budea:
               „1.   Pružatelj telefonske usluge dostupne javnosti koji, prije ili u trenutku sklapanja ugovora s korisnikom, zatraži njegovo ime i adresu (ulicu i kućni broj, poštanski broj i mjesto), također mora od njega zatražiti pristanak da se ti osobni podaci i broj telefona koji mu je bio dodijeljen objave u svakom standardnom telefonskom imeniku i svakoj pretplatničkoj datoteci kojom se koristi u svrhu standardne usluge davanja informacija o pretplatnicima. Pristanak iz prethodne rečenice traži se posebno za svaku vrstu osobnih podataka.
               2.   Dani pristanak relevantna je informacija u smislu članka 3.1.
               3.   Pružatelj telefonske usluge dostupne javnosti koji također traži pristanak koji se odnosi na upis u nestandardni telefonski imenik ili u pretplatničke datoteke koje se ne koriste isključivo za standardnu uslugu informacija o pretplatnicima osigurava da su način i oblik na koji se traži pristanak iz članka 1. u najmanju ruku jednaki načinu i obliku na koji se traži prvotni pristanak iz ovog stavka.”

               13

               Članak 11.6 Telecommunicatiewet (Zakon o telekomunikacijama) od 19. listopada 1998. (Stb. 1998, br. 610) predviđa:
               „1.   Svatko tko objavljuje telefonski imenik dostupan javnosti ili pruža javno dostupnu uslugu davanja obavijesti o brojevima pretplatnika besplatno obavještava pretplatnika prije uvrštavanja njegovih osobnih podataka u imenik odnosno bazu podataka pretplatnika koji se koriste u svrhu usluge davanja obavijesti o pretplatnicima:

                        a)

                        u koju svrhu su uspostavljeni imenik i usluga davanja obavijesti o pretplatnicima o kojima je riječ i, ako se radi o elektronskoj verziji imenika, o mogućnostima korištenja koje se temelje na uključenim funkcijama pretraživanja, i

                        b)

                        o vrstama osobnih podataka koje se mogu naći u imeniku i usluzi davanja obavijesti o pretplatniku o kojoj je riječ, uzimajući u obzir svrhu u koju su oni uspostavljeni.

                  2.   Telefonski imenik dostupan javnosti i baza podataka koja se koristi u svrhu usluge davanja obavijesti o pretplatnicima reproduciraju osobne podatke pretplatnika samo ako je on dao svoj pristanak i ograničuju se na podatke koje je pretplatnik u tom pogledu pružio. Neuvrštavanje u imenik ili bazu podataka pretplatnika koji se koriste u svrhu usluge davanja obavijesti o pretplatnicima je besplatno.
               3.   Ako se obradom osobnih podataka koji se nalaze u javno dostupnom imeniku i u bazi podataka koja se koristi u svrhu usluge davanja obavijesti o pretplatnicima ostvaruju svrhe koje se ne odnose na mogućnost pretraživanja brojeva u bazi podataka koji se odnose na ime povezano s podacima poput ulice, kućnog broja, poštanskog broja i mjesta stanovanja pretplatnika, zahtijeva se posebni pristanak pretplatnika za svaku od tih drugih svrha.
               4.   Pretplatnik ima pravo besplatno provjeriti, ispraviti ili opozvati svoje osobne podatke iz javno dostupnog imenika odnosno iz baze podataka pretplatnika koja se koristi u svrhu usluge davanja obavijesti o pretplatnicima.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               14

               EDA je društvo osnovano u skladu s belgijskim pravom koje pruža usluge davanja obavijesti o brojevima pretplatnika i telefonskog imenika dostupne na belgijskom državnom području. Ono je od poduzetnika koji dodjeljuju brojeve telefona pretplatnicima u Nizozemskoj (u daljnjem tekstu: nizozemski poduzetnici) zatražilo da mu stave na raspolaganje podatke o svojim pretplatnicima. Budući da su ti poduzetnici odbili dostaviti tražene podatke, EDA je 18. siječnja 2012. pokrenula postupak pred ACM‑om postavivši zahtjev za rješavanje spora.

               15

               Odlukama od 5. lipnja 2013. ACM je kao nacionalno regulatorno tijelo odlučilo o EDA‑inom zahtjevu usvojivši sljedeće mjere. Kao prvo, EDA se može pozvati na članak 3.1. Budea jer koristi brojeve koji su joj stavljeni na raspolaganje i relevantne informacije u svrhu stavljanja na tržište standardne usluge obavijesti o brojevima pretplatnika. Kao drugo, nizozemski poduzetnici moraju EDA‑i staviti na raspolaganje baze podataka koje se odnose na njihove pretplatnike (imena, adrese, brojeve telefona) pod uvjetima koji su pošteni, objektivni, ekonomični i nediskriminirajući. Kao treće, nizozemski se poduzetnici u razumnom roku moraju uvjeriti da je pristanak koji su zatražili od svojih pretplatnika prilikom sklapanja ugovora za upis njihovih podataka u svaki standardni telefonski imenik i svaku bazu podataka pretplatnika koja se koristi za uslugu obavijesti o brojevima pretplatnika u skladu s odredbama članka 3.2. Budea.

               16

               Nizozemski poduzetnici su podnijeli žalbu protiv odluka ACM‑a pred College van Berop voor het bedrijfsleven (Žalbeni sud za upravne sporove u gospodarstvu, Nizozemska).

               17

               Sud koji je uputio zahtjev u prvom redu navodi da, budući se člankom 3.1. Budea u nizozemsko pravo prenosi članak 25. stavak 2. Direktive o univerzalnoj usluzi, treba utvrditi opseg potonje odredbe da bi se moglo odgovoriti na pitanje koje je među strankama u glavnom postupku sporno, to jest određuje li navedeni članak 3.1. nizozemskim poduzetnicima da EDA‑i stave na raspolaganje podatke o svojim pretplatnicima iako EDA nema poslovni nastan u Nizozemskoj.

               18

               U tom pogledu primjećuje da se tumačenje članka 25. stavka 2. navedene direktive koje je Sud iznio u presudi od 5. svibnja 2011., Deutsche Telekom (C‑543/09, EU:C:2011:279), ne odnosi na prekogranično stavljanje na raspolaganje podataka o pretplatnicima i da zbog toga ne odgovara na pitanje treba li se ta odredba tumačiti na način da je obvezno staviti svoje podatke o pretplatnicima na raspolaganje pružatelju usluga službe davanja obavijesti o brojevima pretplatnika i telefonskih imenika s poslovnim nastanom u drugoj državi članici.

               19

               Kao drugo, sud koji je uputio zahtjev ističe, što se tiče dobivanja pretplatnikova pristanka, da članak 3.2. Budea predviđa da pružatelj usluge pribavlja taj pristanak za uključivanje osobnih podataka i brojeva telefona koje je dodijelio u svaki standardni telefonski imenik i svaku bazu podataka pretplatnika kojom se koristi u svrhu pružanja standardne usluge davanja obavijesti o brojevima pretplatnika. Pojašnjava da se, prema obrazloženju utvrđenom u prijedlogu članka 3.2. Budea „tom odredbom želi izbjeći da svaki pružatelj usluge davanja obavijesti o brojevima pretplatnika i telefonskih imenika dostupnih javnosti bude obvezan od svakog pretplatnika posebno zatražiti pristanak za standardno uključivanje”.

               20

               Sud koji je uputio zahtjev primjećuje da se stranke u glavnom postupku spore oko pitanja dopušta li, s jedne strane, članak 3.2. Budea pribavljanje pristanka pretplatnika za korištenje njihovih osobnih podataka na različit način ovisno o tome jesu li ti podaci namijenjeni nizozemskim pružateljima usluga ili stranim pružateljima usluga službe davanja obavijesti o brojevima pretplatnika i/ili telefonskih imenika i, s druge strane, treba li pretplatnicima ostaviti izbor davanja odnosno uskraćivanja pristanka ovisno o zemlji u kojoj poduzetnik koji traži informacije pruža svoje usluge. U tom pogledu, on smatra da se u biti postavlja pitanje kako uspostaviti ravnotežu između poštovanja načela nediskriminacije i zaštite privatnosti u okviru navedenog zahtjeva za pristanak.

               21

               U tim je okolnostima College van Beroep voor het bedrijfsleven (Žalbeni sud za upravne sporove u gospodarstvu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 25. stavak 2. Direktive o univerzalnoj usluzi tumačiti na način da se zahtjev poduzetnika sa sjedištem u drugoj državi članici mora također shvaćati kao zahtjev kada isti zahtijeva informacije s ciljem pružanja javno dostupnih usluga službe davanja obavijesti o brojevima pretplatnika i telefonskih imenika koje se nude u toj državi članici i/ili u drugim državama članicama?

                        2.

                        Ako je odgovor na prvo pitanje potvrdan, može li pružatelj usluge koji dodjeljuje telefonske brojeve, te je na temelju nacionalnog propisa obvezan od korisnika zatražiti suglasnost prije unošenja u standardnu uslugu davanja obavijesti o brojevima pretplatnika i standardni telefonski imenik, prema načelu nediskriminacije kod zahtjeva za suglasnost različito postupati ovisno o tome u kojoj državi članici poduzetnik koji zahtijeva informacije u smislu članka 25. stavka 2. Direktive o univerzalnoj usluzi čini dostupnima obavijesti o brojevima pretplatnika i telefonski imenik?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               22

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li se članak 25. stavak 2. Direktive o univerzalnoj usluzi tumačiti na način da pojam „zahtjevi” iz tog članka podrazumijeva i zahtjev koji je podnio poduzetnik s poslovnim nastanom u državi članici različitoj od one u kojoj imaju poslovni nastan poduzetnici koji dodjeljuju brojeve telefona pretplatnicima, koji traži relevantne informacije kojima raspolažu ti poduzetnici u svrhu pružanja javno dostupne usluge davanja obavijesti o brojevima pretplatnika i telefonskih imenika koji se nude u toj državi članici i/ili u drugim državama članicama.

               23

               Članak 25. Direktive o univerzalnoj usluzi dio je njezina Poglavlja IV. posvećenog interesima i pravima krajnjih korisnika. Prema stavku 1. te odredbe države članice osiguravaju pravo pretplatnika javno dostupnih telefonskih usluga na upisivanje u javno dostupan imenik naveden u članku 5. stavku 1. točki (a) te direktive i da operatori usluge upita vezanih uz imenik i/ili imenike u skladu s člankom 25. stavkom 2. iste direktive imaju pravo pristupa njihovim podacima.

               24

               Što se tiče stavljanja na raspolaganje informacija o pretplatnicima pružateljima usluga upita vezanih uz imenik i/ili imenike, iz teksta članka 25. stavka 2. Direktive o univerzalnoj usluzi proizlazi da se ta odredba odnosi na sve razumne zahtjeve za stavljanje na raspolaganje u svrhu pružanja javno dostupnih usluga davanja obavijesti o brojevima pretplatnika i telefonskog imenika. Usto, ta odredba određuje da se navedeno stavljanje na raspolaganje mora izvršiti bez diskriminacije.

               25

               Iz tog teksta također proizlazi da ta odredba ne razlikuje situacije ovisno o tome je li zahtjev za stavljanje na raspolaganje podataka o pretplatnicima uputio poduzetnik s poslovnim nastanom u istoj državi članici u kojoj poslovni nastan ima i poduzetnik kojem je zahtjev upućen ili je taj zahtjev uputio poduzetnik s poslovnim nastanom u državi članici koja je različita od one poslovnog nastana poduzetnika adresata navedenog zahtjeva.

               26

               To nerazlikovanje u skladu je s ciljem Direktive o univerzalnoj usluzi kojim se želi, prema njezinu članku 1. stavku 1., osobito osigurati dostupnost kvalitetnih usluga s javnim pristupom na području cijele Unije putem djelotvornog tržišnog natjecanja i mogućnosti izbora i poboljšati okolnosti u kojima na tržištu potrebe krajnjih korisnika nisu uspješno zadovoljene, kao i s posebnim ciljem članka 25. stavka 2. te Direktive o univerzalnoj usluzi kojim se osobito želi osigurati poštovanje obveze pružanja univerzalne usluge predviđene u članku 5. stavku 1. navedene direktive (vidjeti u tom smislu presudu od 5. svibnja 2011., Deutsche Telekom, C‑543/09, EU:C:2011:279, t. 35.).

               27

               U tom je pogledu Sud već utvrdio, u točki 36. presude od 5. svibnja 2011., Deutsche Telekom (C‑543/09, EU:C:2011:279), pozivajući se na uvodnu izjavu 35. Direktive o univerzalnoj usluzi da na konkurentnom tržištu obveza poduzetnika koji dodjeljuju telefonske brojeve da dostave podatke o vlastitim pretplatnicima, sukladno članku 25. stavku 2. te direktive, načelno dopušta ne samo poduzetniku koji je određen za poštovanje obveze pružanja univerzalne usluge predviđene u članku 5. stavku 1. navedene direktive, već također i svakom pružatelju telefonskih usluga, da uspostavi iscrpnu bazu podataka i razvije svoje aktivnosti na tržištu usluga davanja obavijesti o brojevima pretplatnika i telefonskog imenika. U tom je pogledu dovoljno da dotični pružatelj usluge od svakog poduzetnika koji dodjeljuje brojeve telefona zatraži relevantne podatke o njegovim pretplatnicima.

               28

               Međutim, tumačenje članka 25. stavka 2. Direktive o univerzalnoj usluzi, prema kojoj se ta odredba odnosi samo na razumne zahtjeve koje su uputili poduzetnici s poslovnim nastanom u državi članici u kojoj poslovni nastan imaju poduzetnici koji dodjeljuju brojeve telefona pretplatnicima, protivno je cilju osiguravanja dostupnosti, u cijeloj Uniji, kvalitetnih usluga krajnjim korisnicima zahvaljujući stvarnom tržišnom natjecanju i, osobito, cilju poštovanja obveze pružanja univerzalne usluge predviđene u članku 5. stavku 1. Direktive o univerzalnoj usluzi, koji osobito podrazumijeva stavljanje barem cjelokupnog imenika na raspolaganje krajnjim korisnicima.

               29

               Nadalje, kao što je istaknuto u točki 24. ove presude, članak 25. stavak 2. Direktive o univerzalnoj usluzi zahtijeva da poduzetnici koji dodjeljuju brojeve telefona pretplatnicima udovolje svim razumnim zahtjevima za stavljanje na raspolaganje relevantnih informacija u svrhu pružanja javno dostupne usluge davanja obavijesti o brojevima pretplatnika i imenika bez diskriminacije. Međutim, odbijanje poduzetnika koji dodjeljuju brojeve telefona pretplatnicima u Nizozemskoj da stave na raspolaganje podnositeljima zahtjeva podatke o svojim pretplatnicima samo zato što imaju poslovni nastan u drugoj državi članici nije u skladu s tim zahtjevom.

               30

               S obzirom na sve prethodno navedeno, na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 25. stavak 2. Direktive o univerzalnoj usluzi treba tumačiti na način da pojam „zahtjevi” iz tog članka podrazumijeva i zahtjev koji je podnio poduzetnik s poslovnim nastanom u državi članici različitoj od one u kojoj imaju poslovni nastan poduzetnici koji dodjeljuju brojeve telefona pretplatnicima, koji traži relevantne informacije kojima raspolažu ti poduzetnici u svrhu pružanja javno dostupnih usluga davanja obavijesti o brojevima pretplatnika i telefonskih imenika u toj državi članici i/ili u drugim državama članicama.

         Drugo pitanje

               31

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 25. stavak 2. Direktive o univerzalnoj usluzi tumačiti na način da mu se protivi to da poduzetnik, koji dodjeljuje brojeve telefona pretplatnicima i koji je na temelju nacionalnog propisa obvezan pribaviti pristanak tih pretplatnika za korištenje njihovih podataka u svrhu pružanja usluga davanja obavijesti o brojevima pretplatnika i imenika, upućuje taj zahtjev na način da navedeni pretplatnici različito izražavaju pristanak za to korištenje ovisno o državi članici u kojoj poduzetnici koji mogu tražiti informacije obuhvaćene tom odredbom pružaju usluge.

               32

               Sukladno članku 25. stavku 2. Direktive o univerzalnoj usluzi, države članice obvezne su osigurati da svi poduzetnici koji dodjeljuju telefonske brojeve pretplatnicima ispunjavaju sve razumne zahtjeve za objavljivanje relevantnih podataka u obliku oko kojega su se sve strane usuglasile, pod uvjetima koji su pošteni, objektivni, ekonomični i nediskriminirajući, sve s ciljem pružanja javno dostupnih usluga službe davanja obavijesti o brojevima pretplatnika i telefonskih imenika. Usto, iz članka 25. stavka 5. te direktive proizlazi da se stavak 2. navedenog članka primjenjuje „u skladu sa zahtjevima zakonodavstva [Unije] o zaštiti osobnih podataka i privatnosti, posebno člankom 12. [Direktive o privatnosti i elektroničkim komunikacijama]”.

               33

               Slijedi da, u svrhu odgovora na drugo pitanje, valja također ispitati zahtijeva li članak 12. stavak 2. potonje direktive poseban pretplatnikov pristanak za to da poduzetnik koji dodjeljuje brojeve telefona pretplatnicima prenese njegove osobne podatke trećem poduzetniku čija se aktivnost sastoji od pružanja javno dostupnih usluga davanja obavijesti o brojevima pretplatnika i imenika u državi članici u kojoj taj pretplatnik ne boravi.

               34

               U tom pogledu valja podsjetiti da je Sud u točki 67. presude od 5. svibnja 2011., Deutsche Telekom (C‑543/09, EU:C:2011:279), presudio da članak 12. navedene direktive treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis koji propisuje obvezu poduzetnika koji objavljuje javne imenike da osobne podatke koje posjeduje o pretplatnicima drugih pružatelja telefonskih usluga prenese trećem poduzetniku čija se aktivnost sastoji od objave javnog tiskanog ili elektroničkog imenika odnosno od stavljanja na raspolaganje takvih imenika putem usluge davanja obavijesti a da se prilikom takvog prijenosa ne zahtijeva novi pristanak pretplatnika. Međutim, s jedne strane, potonje treba obavijestiti o svrsi uvrštavanja njihovih podataka u javni imenik prije prvog uvrštavanja kao i o činjenici da postoji mogućnost da će ti podaci biti priopćeni drugom pružatelju telefonskih usluga i, s druge strane, treba zajamčiti da se navedeni podaci nakon prijenosa neće koristiti u druge svrhe osim onih za koje su bili prikupljeni prilikom prvog objavljivanja.

               35

               Da bi došao do tog zaključka, Sud je u pogledu uvodne izjave 39. i teksta članka 12. stavaka 2. i 3. Direktive o privatnosti i elektroničkim komunikacijama utvrdio da ako je poduzetnik, koje je pretplatniku dodijelilo telefonski broj obavijestilo tog pretplatnika o mogućnosti dostave njegovih osobnih podataka trećem poduzetniku u svrhu njihove objave u javnom imeniku i ako je on pristao na objavu tih podataka u takvom imeniku, on ne mora ponovno dati pristanak za dostavu tih istih podataka drugom poduzetniku u cilju objave tiskanog ili elektroničkog imenika odnosno stavljanja takvih imenika na raspolaganje posredstvom usluge davanja obavijesti o brojevima pretplatnika ako je zajamčeno da se dotičnim podacima neće koristiti u druge svrhe osim onih u koje su bili prikupljeni s ciljem njihove prve objave. Naime, pristanak pretplatnika, na temelju članka 12. stavka 2. te direktive, koji je valjano informiran, za objavu njegovih osobnih podataka u javnom imeniku veže se uz cilj te objave i proteže se na svaku daljnju obradu tih podataka od strane trećih poduzetnika aktivnih na tržištu javno dostupnih usluga davanja obavijesti o brojevima pretplatnika dostupnih javnosti i imenika ako ta obrada ima istu svrhu. Sud je u tom pogledu precizirao da tekst članka 12. stavka 2. Direktive o privatnosti i elektroničkim komunikacijama ne dopušta utvrditi da pretplatnik ima selektivno pravo odluke u korist određenih pružatelja javno dostupnih usluga davanja obavijesti o brojevima pretplatnika i imenika (vidjeti u tom smislu presudu od 5. svibnja 2011., Deutsche Telekom, C‑543/09, EU:C:2011:279, t. 62. do 65.).

               36

               Sud je dodao da, ako je pretplatnik pristao na dostavu svojih osobnih podataka određenom poduzetnik u svrhu njihove objave u javnom imeniku tog poduzetnika, dostava tih istih podataka drugom poduzetniku u cilju objave javnog imenika bez novog pristanka tog pretplatnika ne može bitno ugroziti bit prava zaštite osobnih podataka, kako je priznato u članku 8. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (vidjeti u tom smislu presudu od 5. svibnja 2011., Deutsche Telekom, C‑543/09, EU:C:2011:279, t. 66.).

               37

               Iz tih elemenata proizlazi da je svrha prve objave pretplatnikovih osobnih podataka na koju je pristao odlučujuća za ocjenu opsega tog pristanka. U tom pogledu valja istaknuti da članak 12. stavak 3. Direktive o privatnosti i elektroničkim komunikacijama predviđa da države članice mogu zahtijevati da se od pretplatnika traži dodatni pristanak za bilo koju svrhu javnog telefonskog imenika, osim traženja kontaktnih podataka o osobama na temelju njihova imena i, gdje je to potrebno, minimuma drugih identifikatora.

               38

               Usto valja ustvrditi da, bez obzira na mjesto poslovnog nastana u Uniji, poduzetnik koji pruža javno dostupnu uslugu davanja obavijesti o brojevima pretplatnika i imenika djeluje unutar široko usklađenog zakonodavnog okvira koji osigurava da se u čitavoj Uniji poštuju isti zahtjevi u području zaštite osobnih podataka pretplatnika, kao što proizlazi iz članka 25. stavka 5. Direktive o univerzalnoj usluzi, kao i iz članka 1. stavka 1. i članka 12. Direktive o privatnosti i elektroničkim komunikacijama.

               39

               U tim okolnostima, kao što je istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 40. i 41. svojeg mišljenja, ne smije se različito postupati ovisno o tome ima li poduzetnik koji traži prijenos osobnih podataka pretplatnikâ poslovni nastan na području njihove države članice ili u drugoj državi članici ako taj poduzetnik prikuplja te podatke u svrhe identične onima u koje su oni bili prikupljeni prilikom prve objave i ako je, slijedom toga, taj prijenos obuhvaćen pristankom pretplatnika.

               40

               Zbog toga, uzimajući u obzir ta razmatranja i ona iznesena u točkama 23. do 30. ove presude, poduzetnik koji svojim pretplatnicima dodjeljuje telefonske brojeve ne mora pretplatniku uputiti zahtjev za pristanak kojim bi pretplatnik izrazio svoj pristanak na različit način ovisno o državi članici u koju bi se njegovi podaci mogli uputiti.

               41

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti da članak 25. stavak 2. Direktive o univerzalnoj usluzi treba tumačiti na način da mu se protivi to da poduzetnik koji dodjeljuje brojeve telefona pretplatnicima i koji je na temelju nacionalnog propisa obvezan pribaviti pristanak tih pretplatnika za korištenje njihovih podataka u svrhu pružanja usluga davanja obavijesti o brojevima pretplatnika i imenika upućuje taj zahtjev na način da navedeni pretplatnici različito izražavaju pristanak za to korištenje ovisno o državi članici u kojoj poduzetnici koji mogu tražiti informacije obuhvaćene tom odredbom pružaju usluge.

         Troškovi

               42

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 25. stavak 2. Direktive 2002/22/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o univerzalnoj usluzi i pravima korisnika u vezi s elektroničkim komunikacijskim mrežama i uslugama (Direktiva o univerzalnoj usluzi), kako je izmijenjena Direktivom 2009/136/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 25. studenoga 2009., treba tumačiti na način da pojam „zahtjevi” iz tog članka podrazumijeva i zahtjev koji je podnio poduzetnik s poslovnim nastanom u državi članici različitoj od one u kojoj imaju poslovni nastan poduzetnici koji dodjeljuju brojeve telefona pretplatnicima, koji traži relevantne informacije kojima raspolažu ti poduzetnici u svrhu pružanja javno dostupnih usluga davanja obavijesti o brojevima pretplatnika i telefonskih imenika u toj državi članici i/ili u drugim državama članicama.

                           2.

                           Članak 25. stavak 2. Direktive 2002/22, kako je izmijenjena Direktivom 2009/136, treba tumačiti na način da mu se protivi to da poduzetnik koji dodjeljuje brojeve telefona pretplatnicima i koji je na temelju nacionalnog propisa obvezan pribaviti pristanak tih pretplatnika za korištenje njihovih podataka u svrhu pružanja usluga davanja obavijesti o brojevima pretplatnika i imenika upućuje taj zahtjev na način da navedeni pretplatnici različito izražavaju pristanak za to korištenje ovisno o državi članici u kojoj poduzetnici koji mogu tražiti informacije obuhvaćene tom odredbom pružaju usluge.

                     Potpisi

            (
            1
         )	Jezik postupka: nizozemski


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 10. rujna 2014.#Holger Forstmann Transporte GmbH & Co. KG protiv Hauptzollamt Münster.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Finanzgericht Düsseldorf.#Zahtjev za prethodnu odluku – Oporezivanje – Direktiva 2003/96/EZ – Oporezivanje energenata i električne energije – Iznimke – Energenti pohranjeni u standardnim spremnicima komercijalnih vozila i namijenjeni za korištenje kao gorivo u tim istim vozilima – Pojam ,standardni spremnik’ u smislu članka 24. stavka 2. navedene direktive – Spremnici koje su ugradili proizvođači karoserija ili distributeri proizvođača vozila.#Predmet C‑152/13.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      10. rujna 2014. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Oporezivanje — Direktiva 2003/96/EZ — Oporezivanje energenata i električne energije — Iznimke — Energenti pohranjeni u standardnim spremnicima komercijalnih vozila i namijenjeni za korištenje kao gorivo u tim istim vozilima — Pojam ‚standardni spremnik’ u smislu članka 24. stavka 2. navedene direktive — Spremnici koje su ugradili proizvođači karoserija ili distributeri“
      U predmetu C‑152/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Finanzgericht Düsseldorf (Njemačka), odlukom od 18. ožujka 2013., koju je Sud zaprimio 26. ožujka 2013., u postupku

         Holger Forstmann Transporte GmbH & Co. KG

      protiv

         Hauptzollamt Münster,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, J. L. da Cruz Vilaça, G. Arestis (izvjestitelj), J.‑C. Bonichot i A. Arabadjiev, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Holger Forstmann Transporte GmbH & Co. KG, U. Möllenhoff, Rechtsanwalt,

               —

               za Hauptzollamt Münster, A. Scholz, u svojstvu agenta,

               —

               za češku vladu, M. Smolek, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, W. Mölls i C. Barslev, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 30. travnja 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 24. stavka 2. Direktive Vijeća 2003/96/EZ od 27. listopada 2003. o restrukturiranju sustava Zajednice za oporezivanje energenata i električne energije (SL L 283, str. 51.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 2., str. 75.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru postupka koji društvo Holger Forstmann Transporte GmbH & Co. KG (u daljnjem tekstu: Forstmann Transporte) vodi protiv Hauptzollamt Münster (Glavna carinska uprava Münster, u daljnjem tekstu: Hauptzollamt) u vezi s plaćanjem poreza na energiju u odnosu na dizel kupljen u Nizozemskoj i pohranjen u spremnicima kamiona koji pripada tom društvu, a namijenjen je za korištenje kao gorivo za to vozilo u Njemačkoj.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Devetnaesta uvodna izjava Direktive Vijeća 94/74/EZ od 22. prosinca 1994. o izmjeni Direktive 92/12/EEZ o općim aranžmanima za proizvode koji podliježu trošarinama te o posjedovanju, kretanju i praćenju takvih proizvoda, Direktive 92/81/EEZ o usklađivanju struktura trošarina na mineralna ulja i Direktive 92/82/EEZ o usklađivanju stopa trošarina na mineralna ulja (SL L 365, str. 46.), glasila je:
               „[...] primjereno je izričito propisati da su mineralna ulja, puštena u slobodnu potrošnju u jednoj državi članici, a nalaze se u spremnicima vozila i namijenjena su za korištenje kao gorivo u tim vozilima, oslobođena trošarine u drugoj državi članici kako se ne bi sprječavalo slobodno kretanje osoba i robe, kao i da ne dođe do dvostrukog oporezivanja“. [neslužbeni prijevod]

               4

               U tu svrhu Direktiva 94/74 izmijenila je Direktivu Vijeća 92/81/EEZ od 19. listopada 1992. o usklađivanju struktura trošarina na mineralna ulja (SL L 316, str. 12.) dodavši joj članak 8.a. U tom je članku bilo propisano ne samo takvo izuzeće za mineralna ulja pohranjena u standardnim spremnicima komercijalnih vozila nego je i pojašnjeno značenje pojma „standardni spremnici“, koji su definirani kao spremnici koje proizvođač trajno ugrađuje u svim prijevoznim sredstvima istoga tipa kao dotično prijevozno sredstvo, čija trajna ugradnja omogućuje izravno korištenje gorivom kao pogonskim gorivom i, prema potrebi, za rad sustava hlađenja ili drugih sustava za vrijeme prijevoza.

               5

               Direktiva 2003/96 stavila je izvan snage Direktivu 92/81, a njezin članak 8.a zamijenio je članak 24. prvonavedene direktive sa sličnim tekstom.

               6

               Članak 24. Direktive 2003/96/EZ propisuje:
               „1.   Energenti pušteni u slobodnu potrošnju u jednoj državi članici, a nalaze se u standardnim spremnicima komercijalnih vozila i namijenjeni su za korištenje kao gorivo u tim istim vozilima, kao i oni u specijalnim spremnicima namijenjeni za održavanje, za vrijeme prijevoza, rada sustava koji je opremljen tim istim spremnicima, oslobođeni su trošarine u drugim državama članicama.
               2.   Za potrebe ovog članka:
               ‚standardni spremnik’ znači:

                        —

                        spremnik koji proizvođač [trajno] ugrađuje u sva motorna vozila istoga tipa kao dotično vozilo, čija trajna ugradnja omogućuje da se gorivo izravno koristi kao pogonsko gorivo i, prema potrebi, za rad sustava hlađenja ili drugih sustava za vrijeme prijevoza. Plinski spremnici ugrađeni u motorna vozila namijenjeni za izravnu uporabu plina kao goriva i spremnici ugrađeni u ostale sustave, kojima vozilo može biti opremljeno, također se smatraju standardnim spremnicima,

                        —

                        spremnici koje proizvođač čvrsto ugrađuje u sve kontejnere istoga tipa kao dotični kontejneri i čija trajna ugradnja omogućuje da se gorivo izravno koristi za rad sustava hlađenja ili drugih sustava za vrijeme prijevoza, kojima su opremljeni specijalni kontejneri.

                  ‚Specijalni kontejner’ znači svaki uređaj opremljen specijalno namijenjenom napravom za sustav hlađenja, dovoda kisika, sustav toplinske izolacije ili druge sustave.“

         Njemačko pravo

               7

               U članku 1. Zakona o porezu na energiju (Energiesteuergesetz) od 15. srpnja 2006. (BGBl. 2006. I, str. 1534.), u verziji mjerodavnoj za činjenice glavnog postupka (u daljnjem tekstu: EnergieStG) propisano je da energenti na poreznom području podliježu porezu na energiju. U tom pogledu, navedeni članak pojašnjava da se porezno područje u smislu EnergieStG‑a sastoji od njemačkog državnog područja uz iznimku područja Büsingena i otoka Helgoland.

               8

               Člankom 15. EnergieStG‑a u verziji koja je bila na snazi do 31. ožujka 2010. bilo je propisano:
               „1.   Ako su energenti u smislu članka 4. ovoga Zakona, pušteni u slobodnu potrošnju u državi članici, nabavljeni u komercijalne svrhe, porezna obveza nastaje kada primatelj

                        1)

                        primi energente na poreznom području ili

                        2)

                        unese ili organizira unos na porezno područje energenata primljenih izvan poreznog područja. [...]

                  2.   Ako su energenti u smislu članka 4. ovoga Zakona, pušteni u slobodan promet u državi članici, uneseni na porezno područje u slučajevima koji nisu navedeni u stavku 1. prvoj rečenici točkama 1. i 2., porezna obveza nastaje kada ih se prvi put na poreznom području drži ili se njima koristi u komercijalne svrhe. Porezni obveznik je osoba koja ih drži ili se njima koristi. [...]
               [...]
               4.   Stavci 1. do 3. ovoga članka ne primjenjuju se

                        1)

                        na pogonska goriva pohranjena u standardnim spremnicima vozila, specijalnim kontejnerima, radnim strojevima i uređajima te rashladnim i klimatizacijskim uređajima,

                        2)

                        na pogonska goriva koja se prevoze u pričuvnim spremnicima vozila do ukupne količine od 20 litara,

                        3)

                        na loživa goriva pohranjena u spremniku za pomoćno grijanje vozila.

                  [...]“

               9

               Člankom 6. točkom 15. Zakona od 15. srpnja 2009. o izmjeni zakonâ o trošarinama (BGBl. 2009. I, str. 1870.) izmijenjen je navedeni članak 15. stavak 2. s učinkom od 1. travnja 2010. tako da sada glasi:
               „Ako su energenti, poreznopravno pušteni u slobodnu potrošnju u državi članici u smislu članka 4. ovoga Zakona, uneseni na porezno područje u slučajevima koji nisu navedeni u stavku 1. prvoj rečenici točkama 1. i 2., porezna obveza nastaje kada ih se prvi put na poreznom području drži ili se njima koristi u komercijalne svrhe. To se ne primjenjuje ako se energenti koji se drže otpremaju u drugu državu članicu i prevozi ih se preko poreznog područja uz dopuštenu primjenu pratećeg dokumenta iz članka 34. Direktive [Vijeća 2008/118/EZ od 16. prosinca 2008. o općim aranžmanima za trošarine i o stavljanju izvan snage Direktive 92/12/EEZ (SL 2009, L 9, str. 12.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 2., str. 174.)]. Porezni obveznik je osoba koja energente šalje, drži ih ili se njima koristi. [...]“

               10

               Uredba za provedbu Zakona o porezu na energiju (Energiesteuer‑Durchführungsverordnung) od 31. srpnja 2006. (BGBl. 2006. I, str. 1753.), u verziji koja proizlazi iz članka 6. Uredbe od 5. listopada 2009. (BGBl. 2009. I, str. 3262.), u članku 41. definira pojam „standardni spremnici“ na sljedeći način:
               „Standardni spremnici u smislu članka 15. stavka 4. točke 1., članka 16. stavka 1. druge rečenice točke 2., članka 21. stavka 1. treće rečenice točke 1. i članka 46. stavka 1. druge rečenice EnergieStG‑a su:

                        1)

                        spremnici koje proizvođač trajno ugrađuje u sva motorna vozila istog tipa kao što je dotično vozilo i koji omogućuju izravnu uporabu goriva za pogon vozilâ i, prema potrebi, za rad sustava hlađenja ili drugih sustava za vrijeme prijevoza;

                        2)

                        spremnici koje proizvođač trajno ugrađuje u sve kontejnere istog tipa i koji za vrijeme prijevoza omogućuju izravnu uporabu goriva za rad sustava hlađenja ili drugih sustava kojima su specijalni kontejneri opremljeni.

                  Ako se standardni spremnik sastoji od više spremnika goriva, postojanje zapornog ventila na cijevi između dvaju spremnika goriva ne utječe na kvalifikaciju“.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               11

               Forstmann Transporte njemački je prijevoznik robe u cestovnom prometu koji pruža usluge tranzitnog otpremništva. U tu svrhu nabavio je motorno vozilo od društva Daimler AG, koje je proizvođač kamiona. Tijekom postupka proizvodnje Daimler AG ugradio je u to vozilo spremnik goriva zapremnine od 780 litara. Planirajući naknadne preinake na tom vozilu Forstmann Transporte nije naručilo drugi spremnik od društva Daimler AG te mu je navedeno vozilo isporučeno samo s jednim spremnikom goriva.

               12

               Kako bi vozilo koje je proizveo Daimler AG moglo prevoziti standardizirane kontejnere i kontejnere s potpornim nogama bilo je nužno ugraditi nosače za izmjenjive sanduke, što navedeni proizvođač nije mogao izvesti u željenom obliku. Stoga je Forstmann Transporte posao ugradnje tih nosača na tom vozilu povjerio proizvođaču karoserija R&S Fahrzeugbau. Prilikom ugradnje R&S Fahrzeugbau morao je ukloniti spremnik goriva koji je postavio Daimler AG (u daljnjem tekstu: spremnik 1) jer bez uklanjanja spremnika te nosače nije bilo moguće ugraditi.

               13

               Usto, prilikom navedene preinake vozila R&S Fahrzeugbau ugradio je i drugi spremnik goriva zapremnine 780 litara (u daljnjem tekstu: spremnik 2), koji je prethodno nabavio od društva Hoppe Truck‑Tanks GmbH & Co. KG. Forstmann Transporte mogao je povjeriti ugradnju spremnika 2 izravno društvu Daimler AG, ali takvo rješenje nije bilo ekonomski isplativo s obzirom na to da bi u sklopu navedene preinake bilo potrebno ukloniti i spremnik 2. Technischer Überwachungsverein (Društvo za tehničke preglede) ispitalo je jesu li spremnici 1 i 2 u skladu s pravilima za registraciju cestovnih motornih vozila i nije istaknulo nikakve prigovore.

               14

               Vozila društva Forstmann Transporte redovito su se opskrbljivala u Nizozemskoj zbog povoljnije cijene goriva u toj zemlji. Vozilo o kojemu je riječ u glavnom postupku također se opskrbilo dizelom u Oldenzaalu (Nizozemska) i to 2. prosinca 2009. (495,03 litre u spremnik 2) i 14. veljače 2011. (618,92 litre u spremnik 1 i 570,50 litara u spremnik 2). Nakon što se vozilo tako opskrbilo gorivom, vozač je odmah prešao njemačko‑nizozemsku granicu prije nego što je nastavio svoju rutu u Njemačkoj. Gorivom se koristilo isključivo za pogon vozila.

               15

               Forstmann Transporte je 28. lipnja 2012. preventivno prijavio Hauptzollamtu opskrbu spremnika 2 dizelom u količini od 495,03 litre i 570,50 litara.

               16

               Nakon porezne prijave Hauptzollamt je rješenjem od 3. srpnja 2012. naložio plaćanje iznosa od 501,22 eura, i to 232,86 eura za punjenje od 2. prosinca 2009. i 268,36 eura za punjenje od 14. veljače 2011. na ime poreza na energiju za gorivo pohranjeno u spremniku 2. U skladu s tumačenjem nacionalnog prava koje proizlazi iz sudske prakse Bundesfinanzhofa (Saveznog financijskog suda) Hauptzollamt je zauzeo stav prema kojemu je obveza plaćanja poreza na energiju nastala zbog unosa dizela pohranjenoga u spremniku 2 u Njemačku kao goriva koje nije oslobođeno od poreza na energiju jer kod toga spremnika, koji je na vozilo postavljen nakon dovršetka vozila, nije riječ o standardnom spremniku, uzimajući u obzir činjenicu da ga nije trajno ugradio proizvođač šasije.

               17

               Nadalje, Hauptzollamt je rješenjem od 19. rujna 2012. naložio plaćanje iznosa od 291,14 eura na ime poreza na energiju za gorivo pohranjeno u spremniku 1. U skladu s navedenim tumačenjem Hauptzollamt je zauzeo stav prema kojemu ni dizel pohranjen u spremniku 1 nije oslobođen od poreza na energiju jer, s obzirom na njegovo uklanjanje i ponovnu ugradnju, ni taj spremnik koji je izvorno postavio Daimler AG nije trajno ugrađen od strane proizvođača šasije pa se ne može smatrati standardnim spremnikom.

               18

               Nakon što je uložio prigovore protiv tih rješenja koje je Hauptzollamt odbio, Forstmann Transporte podnio je na Finanzgericht Düsseldorf tužbu za poništenje navedenih rješenja.

               19

               U zahtjevu za prethodnu odluku sud koji je uputio zahtjev ističe da bi, uzimajući u obzir aktualnu sudsku praksu Bundesfinanzhofa koju u konkretnom slučaju slijedi Hauptzollamt, tužbu trebalo odbiti. Naime, u skladu s tom sudskom praksom oslobođenje predviđeno člankom 15. stavkom 4. točkom 1. EnergieStG‑a ne može se primijeniti u glavnom postupku zato što pojam „standardnih spremnika“ kako su definirani u članku 41. prvoj rečenici točki 1. Uredbe za provedbu Zakona o porezu na energiju od 31. srpnja 2006., kojom se prenosi članak 24. stavak 2. prvi podstavak Direktive 2003/96, ne obuhvaća spremnike za gorivo koje su ugradili distributeri ili proizvođači karoserija. Sud koji je uputio zahtjev naglašava da je Bundesfinanzhof u tom pogledu izrazio stajalište prema kojem se potonja odredba, inspirirana odredbama prava Unije u području carina, poput članka 112. stavka 1. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 918/83 od 28. ožujka 1983. o uspostavi sustava oslobođenja od carina u Zajednici (SL L 105, str. 1.), kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EEZ) br. 1315/88 od 3. svibnja 1988. (SL L 123, str. 2., u daljnjem tekstu: Uredba br. 918/83), može tumačiti uzimajući u obzir presudu Suda Schoonbroodt (C‑247/97, EU:C:1998:586), koja se odnosila na pojam „standardnih spremnika“ u području carina i prema kojoj se oslobođenje predviđeno navedenim člankom 112. stavkom 1., koje treba usko tumačiti, ne može primijeniti na spremnike koje je ugradio distributer i proizvođač karoserija.

               20

               Međutim, sud koji je uputio zahtjev izražava sumnju glede navedenog tumačenja Bundesfinanzhofa i dvoji oko toga je li potrebno usko tumačiti pojam „proizvođača“ iz članka 24. stavka 2. Direktive 2003/96 ili bi pak bilo primjerenije usvojiti široko tumačenje prema kojemu bi taj pojam obuhvatio i proizvođače karoserija i distributere. Navedeni sud smatra da bi se takvo tumačenje moglo opravdati svrhom članka 24. stavka 2. te direktive kako proizlazi iz devetnaeste uvodne izjave Direktive 94/74. Taj sud u tom pogledu ističe da se ta uvodna izjava odnosi na članak 8.a Direktive 92/81 zamijenjen navedenim člankom 24., koji je Sud u svojoj presudi Meiland Azewijn (C‑292/02, EU:C:2004:499) široko tumačio. Nasuprot tomu, prema shvaćanju suda koji je uputio zahtjev, usko tumačenje koje je prihvatio Bundesfinanzhof temelji se na presudi Schoonbroodt (EU:C:1998:586), koja se odnosila na Uredbu br. 918/83 koja je, međutim, kako je Sud rekao u presudi Meiland Azewijn (EU:C:2004:499), imala drukčiji cilj od onoga koji se nalazi u pozadini odredaba o trošarinama, a koje su relevantne u glavnom postupku. Nadalje, sud koji je uputio zahtjev naglašava da se široko tumačenje navedenog pojma može opravdati uzimajući u obzir stvarne uvjete proizvodnje kamiona u kojoj sudjeluje nekoliko poduzeća kako bi se vozilo moglo opremiti u skladu sa specifičnim tehničkim i/ili ekonomskim zahtjevima za svako pojedino vozilo.

               21

               Ako pojam „proizvođač“ treba široko tumačiti, sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da valja odrediti u kojem smislu treba tumačiti pretpostavku prema kojoj članak 24. stavak 2. prva alineja Direktive 2003/96 obuhvaća motorna vozila „istog tipa“. Naime, prema shvaćanju tog suda postupak proizvodnje u više etapa kako bi se zadovoljilo specifične tehničke i/ili ekonomske zahtjeve za svako pojedino vozilo logički isključuje serijsku proizvodnju određenih tipova vozilâ.

               22

               U tim je okolnostima Finanzgericht Düsseldorf odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1)

                        Treba li pojam ,proizvođač' iz članka 24. stavka 2. prve alineje Direktive [2003/96] tumačiti tako da obuhvaća i proizvođače karoserije i distributere koji su spremnik goriva ugradili tijekom postupka proizvodnje vozila, a u postupku proizvodnje je zbog tehničkih i/ili ekonomskih razloga podjelom rada sudjelovalo nekoliko samostalnih poduzeća?

                        2)

                        U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje: kako u tim slučajevima treba tumačiti pretpostavku iz članka 24. stavka 2. prve alineje Direktive 2003/96, prema kojoj mora biti riječ o motornim vozilima ‚istog tipa’?“

         O prethodnim pitanjima

               23

               Svojim dvama pitanjima koja je prikladno zajedno ispitati sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li pojam „standardni spremnik“ iz članka 24. stavka 2. prve alineje Direktive 2003/96 tumačiti tako da isključuje trajno ugrađene spremnike na komercijalnim vozilima koji su namijenjeni za izravnu opskrbu tih vozila gorivom ako te spremnike nije postavio proizvođač.

               24

               Na samom početku, kako je i nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 41. svojeg mišljenja, valja napomenuti da je na trenutačnom stupnju ekonomskog i tehničkog razvoja uobičajeno da se proizvodnja komercijalnih vozila obavlja u više etapa, pri čemu proizvođač proizvodi samo šasiju i kabinu, a ostatak ugrađuju specijalizirana poduzeća. Isto načelo vrijedi i za spremnike goriva. Proizvođači tako ne nude samo jednu vrstu spremnika za pojedine tipove vozila, nego različite spremnike prema predviđenoj namijeni vozila, tržištu kojemu je vozilo namijenjeno ili pak prema željama klijenta. Moguće je također, kao što je bio slučaj u glavnom postupku, da spremnik ne ugrađuje proizvođač, nego treći subjekt u kasnijoj fazi postupka proizvodnje vozila.

               25

               U tim je okolnostima teško, pa čak i gotovo nemoguće, odrediti ulazi li konkretan spremnik doista u kategoriju spremnika „koji proizvođač [trajno] ugrađuje u sva motorna vozila istoga tipa kao dotično vozilo“, kako proizlazi iz teksta definicije pojma „standardnog spremnika“ iz članka 24. stavka 2. prve alineje Direktive 2003/96. Može se dogoditi da za određeni tip vozila nijedan spremnik ne odgovara toj definiciji i da, slijedom toga, korisnicima tog vozila bude uskraćena pogodnost oslobođenja iz članka 24. te direktive.

               26

               Međutim, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, za tumačenje određene odredbe prava Unije ne treba samo uzeti u obzir njezin tekst, nego i kontekst u kojemu se nalazi te ciljeve propisa kojeg je dio (vidjeti osobito presudu Feltgen i Bacino Charter Company, C‑116/10, EU:C:2010:824, t. 12. i navedenu sudsku praksu). Isto tako, u slučaju kada je moguće odredbu prava Unije tumačiti na više načina, treba dati prednost onom tumačenju koje može sačuvati njezin koristan učinak (vidjeti presudu Lassal, C‑162/09, EU:C:2010:592, t. 51. i navedenu sudsku praksu).

               27

               Zadani ciljevi konkretne odredbe navedeni su u devetnaestoj uvodnoj izjavi Direktive 94/74, prema kojoj se oslobođenje od trošarina u jednoj državi članici za gorivo pušteno u slobodnu potrošnju u drugoj državi članici, a nalazi se u spremnicima komercijalnih vozila, propisuje „kako se ne bi sprječavalo slobodno kretanje osoba i robe, kao i da ne dođe do dvostrukog oporezivanja“.

               28

               U tu svrhu zakonodavac Unije predvidio je da iznimno od općeg pravila iz članka 7. Direktive Vijeća 92/12/EEZ o općim aranžmanima za proizvode koji podliježu trošarinama, te o posjedovanju, kretanju i praćenju takvih proizvoda (SL L 76, str. 1.), prema kojem se trošarinska roba puštena u slobodnu potrošnju u jednoj državi članici i koja se u drugoj državi članici drži u komercijalne svrhe oporezuje u toj drugoj državi članici, energenti koji se kao gorivo nalaze u spremnicima komercijalnih vozila podliježu oporezivanju u državi članici u kojoj je to gorivo pušteno u slobodnu potrošnju. Naime, obveza prijavljivanja količine goriva pohranjenog u spremnicima vozila prilikom svakog prelaska unutarnje granice i potreba za naknadnim postavljanjem zahtjeva za povrat trošarine u državi članici u kojoj je kupljeno gorivo kako bi se izbjeglo dvostruko oporezivanje stvarale bi bitnu prepreku cestovnom prijevozu između država članica, a time i ograničenje razmjene na unutarnjem tržištu. Zato članak 24. Direktive 2003/96 ima za cilj nadvladati to ograničenje i osigurati slobodno kretanje štiteći pritom legitimne porezne interese država članica.

               29

               Kako bi se jamčilo ostvarenje te svrhe, nije bitno je li spremnik za gorivo u vozilo trajno ugradio proizvođač ili treći subjekt. Naprotiv bitno je, kako je i nezavisni odvjetnik istaknuo u točkama 32. i 47. mišljenja, služi li spremnik izravnoj opskrbi vozila gorivom za pogon i, prema potrebi, za rad sustava hlađenja ili drugih sustava.

               30

               Tu analizu potkrjepljuje i druga rečenica u članku 24. stavku 2. prvoj alineji Direktive 2003/96, prema kojoj „[p]linski spremnici ugrađeni u motorna vozila [...] također se smatraju standardnim spremnicima“. Naime, uobičajeno je da navedene plinske spremnike ne ugrađuju proizvođači, a još manje se može reći da ih se ugrađuje „u sva motorna vozila istoga tipa“ jer su obično motorna vozila izvorno namijenjena za pogon na gorivo od naftnih derivata, a ne na plin. Zato spremnike za plin obično postavljaju specijalizirana poduzeća, neovisna o proizvođaču.

               31

               To pojašnjenje koje proizlazi iz navedene druge rečenice odražava volju zakonodavca da široko definira pojam „standardnih spremnika“ kako korisnicima vozila sa spremnicima za plin ne bi nepravedno bila uskraćena pogodnost oslobođenja iz članka 24. Direktive 2003/96. Premda je točno da se taj ustupak, kako je i nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 49. mišljenja, u vrijeme kada su se spremnici za benzin ili dizel obično ugrađivali serijski mogao ograničiti na spremnike za plin, neupitno je da on na trenutačnom stupnju ekonomskog i tehničkog razvoja izgradnje vozila u etapama nije dovoljan. Slijedom toga, ako navedena direktiva propisuje da je plin pohranjen u spremnicima koje je ugradio treći subjekt obuhvaćen predmetnim oslobođenjem, iz istog razloga mora postojati mogućnost da se pogodnost toga oslobođenja ostvari i u pogledu benzina ili dizela pohranjenog u takvim spremnicima.

               32

               Stoga, kao što je Sud zauzeo stav u točki 41. presude Meiland Azewijn (EU:C:2004:499) u vezi s člankom 8.a Direktive 92/81, i članak 24. Direktive 2003/96 treba široko tumačiti. Pojam „standardni spremnik“ iz članka 24. stavka 2. posebno se ne može tumačiti tako da su trajno ugrađeni spremnici na komercijalnim vozilima namijenjeni izravnoj opskrbi tih vozila gorivom isključeni ako te spremnike nije postavio proizvođač.

               33

               Nadalje, suprotno tvrdnjama Hauptzollamta, taj zaključak nije protivan presudi Schoonbroodt (EU:C:1998:586). Naime, u tom pogledu valja naglasiti da u predmetu koji je doveo do potonje presude Sud nije tumačio odredbu direktive o oporezivanju energenata na unutarnjem tržištu, poput članka 24. Direktive 2003/96, nego odredbu Uredbe br. 918/83 u području carina u vezi s konkretnim belgijskim zakonodavstvom. Međutim, ta dva akta imaju različite ciljeve (vidjeti u tom smislu presudu Meiland Azewijn, EU:C:2004:499, t. 40.).

               34

               Usto, premda je točno da je Sud u točki 20. presude Schoonbroodt (EU:C:1998:586) izjavio da „definicije pojma ‚standardni spremnici’ koje se nalaze u različitim odredbama koje mogu biti relevantne ne pokazuju značajno odstupanje u kontekstu predmeta u glavnom postupku“, činjenica je da se argumentacija Suda u toj presudi temelji na sudskoj praksi u području carina, a ne na svrsi odredbe koja je donesena u okviru unutarnjeg tržišta.

               35

               Uzimajući u obzir sva prethodna razmatranja na prethodna pitanja valja odgovoriti tako da pojam „standardni spremnik“ iz članka 24. stavka 2. prve alineje Direktive 2003/96 treba tumačiti na način da ne isključuje trajno ugrađene spremnike na vozilima koje nije postavio proizvođač, pod uvjetom da ti spremnici omogućuju izravno korištenje goriva kako za pogon navedenih vozilâ tako i, prema potrebi, za rad sustava hlađenja ili drugih sustava za vrijeme prijevoza.

         Troškovi

               36

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                     Pojam „standardni spremnik“ iz članka 24. stavka 2. prve alineje Direktive Vijeća 2003/96/EZ od 27. listopada 2003. o restrukturiranju sustava Zajednice za oporezivanje energenata i električne energije treba tumačiti tako da ne isključuje trajno ugrađene spremnike na vozilima koje nije postavio proizvođač, pod uvjetom da ti spremnici omogućuju izravno korištenje goriva kako za pogon navedenih vozilâ tako i, prema potrebi, za rad sustava hlađenja ili drugih sustava za vrijeme prijevoza.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Suda (šesto vijeće) od 13. lipnja 2013.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Juzgado de lo Mercantil de Granada.#Predmet C-125/12.


Presuda Suda (osmo vijeće) 28. siječnja 2016.#Heli-Flight GmbH & Co. KG protiv Europske agencije za zrakoplovnu sigurnost.#Žalba – Civilno zrakoplovstvo – Zahtjev za odobrenje dostavljenih uvjeta za letenje – Odluka Europske agencije za sigurnost zračnog prometa – Odbijanje zahtjeva – Obvezni predsudski upravni postupak – Mogućnost žalbe pred sudom Europske unije – Sudačke ovlasti – Donošenje mjera upravljanja postupkom – Obveza – Složene tehničke ocjene.#Predmet C-61/15 P.