title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 25. veljače 2016.#Vestische Arbeit Jobcenter Kreis Recklinghausen protiv Jovanne Garcíje-Nieto i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Landessozialgericht Nordrhein-Westfalen.#Zahtjev za prethodnu odluku – Slobodno kretanje osoba – Građanstvo Unije – Jednako postupanje – Direktiva 2004/38/EZ – Članak 24. stavak 2. – Socijalna pomoć – Uredba (EZ) br. 883/2004 – Članci 4. i 70. – Posebna nedoprinosna novčana davanja – Isključenje državljana neke države članice tijekom prva tri mjeseca boravka u državi članici domaćinu.#Predmet C-299/14.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      25. veljače 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Slobodno kretanje osoba — Građanstvo Unije — Jednako postupanje — Direktiva 2004/38/EZ — Članak 24. stavak 2. — Socijalna pomoć — Uredba (EZ) br. 883/2004 — Članci 4. i 70. — Posebna nedoprinosna novčana davanja — Isključenje državljana neke države članice tijekom prva tri mjeseca boravka u državi članici domaćinu“
      U predmetu C‑299/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Landessozialgericht Nordrhein‑Westfalen (viši sud Sjeverne Rajne‑Vestfalije za socijalne sporove, Njemačka), odlukom od 22. svibnja 2014., koju je Sud zaprimio 17. lipnja 2014., u postupku

         Vestische Arbeit Jobcenter Kreis Recklinghausen

      protiv

         Jovanne Garcíje‑Nieto,

         Joela Peñe Cuevasa,

         Jovanlis Peñe Garcíje,

         Joela Luisa Peñe Cruza,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: A. Tizzano, potpredsjednik Suda, u funkciji predsjednika prvog vijeća, F. Biltgen, E. Levits, M. Berger (izvjestiteljica) i S. Rodin, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 22. travnja 2015.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za J. Garcíju‑Nieto, J. Peñu Cuevasa, Jovanlis Peñu Garcíju i Joela Luisa Peñu Cruza, M. Schmitz, Rechtsanwalt,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i J. Möller, u svojstvu agenata,

               —

               za francusku vladu, R. Coesme, u svojstvu agenta,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, M. Holt, u svojstvu agenta, uz asistenciju B. Kennellyja, barrister,

               —

               za Europsku komisiju, D. Martin i M. Kellerbauer kao i C. Tufvesson, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 4. lipnja 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 18. i članka 45. stavka 2. UFEU‑a, članaka 4. i 70. Uredbe (EZ) br. 883/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti (SL L 166, str. 1. i ispravak SL 2004., L 200, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 160.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EU) br. 1244/2010 od 9. prosinca 2010. (SL L 338, str. 35., u daljnjem tekstu: Uredba br. 883/2004), kao i članka 24. Direktive 2004/38/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o pravu građana Unije i članova njihovih obitelji na slobodno kretanje i [boravak] na području države članice, kojom se izmjenjuje Uredba (EEZ) br. 1612/68 i stavljaju izvan snage direktive 64/221/EEZ, 68/360/EEZ, 72/194/EEZ, 73/148/EEZ, 75/34/EEZ, 75/35/EEZ, 90/364/EEZ, 90/365/EEZ i 93/96/EEZ (SL L 158, str. 77. kao i ispravci SL 2004., L 229, str. 35. i SL 2005., L 197, str. 34.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 42.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Vestische Arbeit Jobcenter Kreis Recklinghausen (Zavod za zapošljavanje općine Recklinghausen, u daljnjem tekstu: Zavod za zapošljavanje), s jedne strane, i J. Peñe Cuevasa te J. Garcíje‑Nieto kao i njihove zajedničke kćeri Jovanlis Peñe Garcíje i sina J. Peñe Cuevasa, Joela Luisa Peña Cruza, s druge strane (zajedno u daljnjem tekstu: obitelj Peña‑García), u vezi s odbijanjem tog zavoda dodjele davanja u okviru temeljne skrbi (Grundsicherung) predviđene njemačkim zakonodavstvom.

         Pravni okvir

         Međunarodno pravo

               3

               U članku 1. Europske konvencije o socijalnoj i medicinskoj pomoći, koju su 11. prosinca 1953. u Parizu potpisali članovi Vijeća Europe i koja je u Njemačkoj na snazi od 1956. (u daljnjem tekstu: Konvencija o pomoći), načelo nediskriminacije definirano je na sljedeći način:
               „Svaka od ugovornih strana poduzima mjere kako bi osigurala da državljani drugih ugovornih strana koji sukladno zakonu borave u bilo kojem dijelu državnog područja na koji se Konvencija primjenjuje, i koji nemaju dovoljno sredstava, budu jednako ovlašteni kao i njezini vlastiti državljani pod jednakim uvjetima na socijalnu i medicinsku pomoć [...] predviđenu zakonodavstvom na snazi u tom dijelu državnog područja.“

               4

               U skladu s člankom 16. točkom (b) Konvencije o pomoći, „svaka od ugovornih strana obavijestit će glavnog tajnika Vijeća Europe o svakom novom zakonu ili propisu koji još nije naveden u prilogu I. Nakon te obavijesti ugovorna će strana moći istaknuti rezerve u odnosu na primjenu novog zakonodavstva ili propisa na državljane drugih ugovornih strana“. Rezerva koju je na temelju te odredbe 19. prosinca 2011. istaknula njemačka vlada glasi:
               „Vlada Savezne Republike Njemačke ne obvezuje se da će državljanima drugih ugovornih strana, jednako kao vlastitim državljanima i pod istim uvjetima, odobriti davanja predviđena u drugoj knjizi njemačkog Socijalnog zakonika – Osnovna socijalna zaštita za osobe koje traže zaposlenje [(Sozialgesetzbuch Zweites Buch – Grundsicherung für Arbeitsuchende)], u verziji koja je na snazi u vrijeme podnošenja zahtjeva [(u daljnjem tekstu: ,Knjiga II. Socijalnog zakonika)].“

               5

               U skladu s člankom 16. točkom (c) Konvencije o pomoći, o toj su rezervi obaviještene stranke te konvencije.

         Pravo Unije

      Uredba br. 883/2004

               6

               U članku 4. Uredbe br. 883/2004, naslovljenom „Jednakost postupanja“, propisano je:
               „Ako ovom Uredbom nije drugačije predviđeno, osobe na koje se ona primjenjuje uživaju ista prava na davanja i podliježu istim obvezama, u skladu sa zakonodavstvom svake države članice kao i njezini državljani.“

               7

               Članak 70. te uredbe, naslovljen „Opće odredbe“, nalazi se u njezinoj glavi III., poglavlju 9. i uređuje „[p]osebna nedoprinosna novčana davanja“. U tom je članku predviđeno:
               „1.   Ovaj se članak primjenjuje na posebna nedoprinosna novčana davanja koja su stečena na temelju zakonodavstva koje zbog svog osobnog opsega, ciljeva i/ili uvjeta za stjecanje prava ima značajke kako zakonodavstva o socijalnoj sigurnosti navedenog u članku 3. stavku 1., tako i socijalne pomoći.
               2.   U smislu ovog poglavlja, ‚posebna nedoprinosna novčana davanja’ znači ona koja:

                        (a)

                        su namijenjena:

                                 i.

                                 stjecanju dopunskog, zamjenskog ili pomoćnog osiguranja za slučaj rizika obuhvaćenih granama socijalne sigurnosti navedenih u članku 3. stavku 1., a koje određenim osobama jamči najniži prihod za osnovne životne potrebe s obzirom na gospodarsku i socijalnu situaciju u određenoj državi članici; ili

                                 ii.

                                 samo za posebnu zaštitu invalidnih osoba, usko povezanu s navedenim socijalnim okruženjem osobe u određenoj državi članici,

                           i

                        (b)

                        ako se financiranje isključivo izvodi iz obveznog oporezivanja namijenjenog pokrivanju općih javnih troškova, a uvjeti za stjecanje i određivanje davanja ne ovise ni o kakvom doprinosu s obzirom na korisnika. Međutim, davanja koja se stječu kao dodatak doprinosnim davanjima ne smatraju se doprinosnim davanjima samo zbog tog razloga,
                        i

                        (c)

                        navedena su u Prilogu X.

                  3.   Članak 7. i druga poglavlja ove glave ne primjenjuju se na davanja navedena u stavku 2. ovog članka.
               4.   Davanja na koja se odnosi stavak 2. stječu se isključivo u državi članici u kojoj osobe na koje se odnose borave, u skladu s njezinom zakonodavstvom. Takva davanja pruža i snosi ustanova mjesta boravišta.“

               8

               U Prilogu X. Uredbi br. 883/2004, naslovljenom „Posebna nedoprinosna novčana davanja“, u odnosu na Saveznu Republiku Njemačku predviđena su sljedeća davanja:
               „[…]

                        (b)

                        Davanja za pokrivanje osnovnih troškova života u okviru temeljne skrbi za tražitelje zaposlenja, osim ako, u odnosu na ta davanja, nisu ispunjeni uvjeti za stjecanje prava na privremeni dodatak slijedom primanja davanja za nezaposlenost (članak 24. stavak 1. Knjige II. Socijalnog zakonika).“

         Direktiva 2004/38

               9

               U skladu s uvodnim izjavama 10., 16. i 21. Direktive 2004/38:

                        „(10)

                        Osobe koje koriste pravo [boravka] ne bi, međutim, trebale postati nerazuman teret sustavu socijalne pomoći u državi članici domaćinu tijekom prvotnog razdoblja [boravka]. [...]

                  [...]

                        (16)

                        Sve dok nositelji prava [boravka] nisu nerazuman teret sustavu socijalne pomoći države članice domaćina, ne bi smjeli biti protjerani. Stoga mjera protjerivanja ne smije biti automatska posljedica korištenja sustava socijalne pomoći. Država članica domaćin treba preispitati radi li se o privremenim poteškoćama i uzeti u obzir trajanje [boravka], osobne okolnosti i iznos odobrene pomoći, kako bi se vidjelo je li nositelj prava postao neprimjeren teret za sustav socijalne pomoći i tek tada pokrenuti protjerivanje te osobe. Mjere protjerivanja ne primjenjuju se na radnike, samozaposlene osobe i tražitelje zaposlenja, kako je to utvrdio Sud, osim kada je riječ o zaštiti javnog poretka ili javne sigurnosti.

                  [...]

                        (21)

                        Međutim, državi članici domaćinu treba prepustiti odluku hoće li drugim građanima Unije, osim radnika ili samozaposlenih osoba ili osoba koje zadržavaju taj status i članovima njihovih obitelji, odobriti socijalnu pomoć tijekom prva tri mjeseca [boravka], odnosno dulje ako je riječ o tražiteljima zaposlenja, te pomoć za uzdržavanje u svrhu školovanja, uključujući strukovno osposobljavanje, prije nego što su ostvarile pravo na stal[an] [boravak].“

               10

               Članak 6. te direktive, naslovljen „Pravo [boravka] do tri mjeseca“, predviđa:
               „1.   Građani Unije imaju pravo [boravka] na području druge države članice do tri mjeseca, bez ikakvih uvjeta i formalnosti, osim uvjeta da imaju važeću osobnu iskaznicu ili putovnicu.
               2.   Odredbe iz stavka 1. primjenjuju se i na članove obitelji koji imaju važeću putovnicu, a nisu državljani države članice te su u pratnji građanina Unije ili mu se pridružuju.“

               11

               Članak 7. stavak 1. navedene direktive, naslovljen „Pravo [boravka] dulje od tri mjeseca“, određuje:
               „Svi građani Unije imaju pravo [boraviti] na području druge države članice u razdoblju duljem od tri mjeseca ako:

                        (a)

                        su radnici ili samozaposlene osobe u državi članici domaćinu; ili

                        (b)

                        imaju dostatna sredstva za sebe i članove svoje obitelji da ne postanu teret sustavu socijalne pomoći države članice domaćina tijekom svojeg [boravka] te su sveobuhvatno zdravstveno osigurani u državi članici domaćinu [...]

                  [...]“

               12

               U skladu s odredbama članka 14. iste direktive, naslovljenog „Zadržavanje prava [boravka]“:
               „1.   Građani Unije i članovi njihove obitelji imaju pravo [boravka] predviđeno člankom 6. tako dugo dok nisu neprimjeren teret sustavu socijalne pomoći države članice domaćina.
               2.   Građani Unije i članovi njihove obitelji imaju pravo [boravka] predviđeno člancima 7., 12. i 13. tako dugo dok ispunjavaju uvjete iz tih članaka.
               U posebnim slučajevima, ako postoji opravdana sumnja da građani Unije ili članovi njihovih obitelji ne ispunjavaju uvjete iz članaka 7., 12. i 13., države članice mogu provjeriti jesu li ti uvjeti ispunjeni. Takva se provjera ne provodi sustavno.
               3.   Kad građanin Unije ili član njegove obitelji zatraži socijalnu pomoć države članice domaćina, ne protjeruje se iz države automatski.
               4.   Odstupajući od stavka 1. i 2. i ne dovodeći u pitanje odredbe Poglavlja VI., mjera protjerivanja se ni u kojem slučaju ne može izreći protiv građanina Unije ili člana njegove obitelji ako:

                        (a)

                        je građanin Unije radnik ili samozaposlena osoba, ili

                        (b)

                        je građanin Unije ušao na područje države članice domaćina u potrazi za poslom. U ovom slučaju građanin Unije i članovi njegove obitelji ne mogu biti protjerani tako dugo dok građani Unije mogu pružiti dokaz da i dalje traže posao i da imaju stvarne izglede za zaposlenje.“

               13

               Članak 24. Direktive 2004/38, naslovljen „Jednako postupanje“, određuje:
               „1.   Podložno posebnim odredbama koje su izričito predviđene u Ugovoru i sekundarnom zakonodavstvu, svi građani Unije koji na temelju ove Direktive borave na području države članice domaćina imaju pravo na jednako postupanje kao prema državljanima te države članice unutar okvira Ugovora. Ovo pravo se proširuje i na članove obitelji koji nisu državljani države članice, a imaju pravo [boravka] ili stalnog [boravka].
               2.   Odstupajući od stavka 1., država članica domaćin nije dužna odobriti pravo na socijalnu pomoć tijekom prva tri mjeseca [boravka] odnosno tijekom dužeg razdoblja predviđenog člankom 14. stavkom 4. točkom (b), niti je, prije stjecanja prava stalnog [boravka], dužna dodijeliti pomoć za uzdržavanje tijekom školovanja, uključujući strukovno osposobljavanje u obliku studentskih stipendija ili studentskih zajmova osobama koje nisu radnici, samozaposlene osobe, osobama koje zadržavaju taj status i članovima njihovih obitelji.“

         Njemačko pravo

      Socijalni zakonik

               14

               U članku 19.a stavku 1., koji je sadržan u Knjizi I. Socijalnog zakonika (Sozialgesetzbuch Erstes Buch), predviđene su dvije glavne vrste davanja osnovnog osiguranja na koje imaju pravo tražitelji zaposlenja, pod ovim uvjetima:
               „Na temelju prava iz osnovnog osiguranja za tražitelje zaposlenja mogu se zahtijevati:

                        1.

                        davanja kojima je cilj uključivanje u rad,

                        2.

                        davanja kojima je cilj osigurati podmirivanje osnovnih životnih potreba.“

               15

               U članku 1. Knjige II. Socijalnog zakonika, naslovljenom „Zadaća i cilj osnovnog osiguranja za tražitelje zaposlenja“, u stavcima 1. i 3. propisano je:
               „(1)   Cilj osnovnog osiguranja za tražitelje zaposlenja jest omogućiti njegovim korisnicima da vode život dostojan čovjeka.
               [...]
               (3)   Osnovno osiguranje za tražitelje zaposlenja obuhvaća davanja

                        1.

                        kojima je cilj ukinuti ili smanjiti stanje potrebe, osobito putem uključivanja u rad i

                        2.

                        kojima je cilj osigurati podmirivanje osnovnih životnih potreba.“

               16

               U članku 7. Knjige II. Socijalnog zakonika, naslovljenom „Korisnici“, u stavku 1. predviđeno je:
               „Davanja na temelju ove knjige namijenjena su osobama:

                        1.

                        koje su napunile 15 godina, ali još nisu dosegnule dobnu granicu iz članka 7.a,

                        2.

                        koje su radno sposobne,

                        3.

                        kojima je potrebna pomoć i

                        4.

                        uobičajeno borave u Saveznoj Republici Njemačkoj (korisnici sposobni za rad).

                  Isključeni su

                        1.

                        strankinje i stranci koji nisu radnici ni samozaposlene osobe u Saveznoj Republici Njemačkoj i koji ne uživaju pravo na slobodno kretanje na temelju članka 2. stavka 3. Zakona o slobodnom kretanju građana Unije [(Freizügigkeitsgesetz/EU, u daljnjem tekstu: Zakon o slobodnom kretanju)] kao i članovi njihovih obitelji, tijekom prva tri mjeseca njihova boravka,

                        2.

                        strankinje i stranci čije se pravo boravka temelji samo na traženju zaposlenja kao i članovi njihovih obitelji,

                  [...]
               Druga rečenica točka 1. ne primjenjuje se na strankinje i strance koji borave u Saveznoj Republici Njemačkoj u skladu s dozvolom boravka izdanom na temelju poglavlja 2. dijela 5. Zakona o pravu boravka [(Aufenthaltgesetz)]. Odredbe iz područja prava boravka ostaju nepromijenjene.“

               17

               Iz stavaka 2. i 3. spomenutog članka 7. proizlazi da maloljetnici koji nisu sposobni za rad, a koji žive s osobama koje imaju pravo i koje su sposobne za rad te stoga zajedno s potonjima čine „zajednicu iz potrebe“, imaju posredno pravo na davanja predviđena u Knjizi II. Socijalnog zakonika.

               18

               Članak 8. stavak 1. Knjige II. Socijalnog zakonika, naslovljen „Radna sposobnost“, glasi kako slijedi:
               „Radno je sposobna ona osoba koja u predvidljivoj budućnosti u uobičajenim uvjetima tržišta rada nije nesposobna zbog bolesti ili invalidnosti obavljati profesionalnu djelatnost najmanje tri sata dnevno.“

               19

               U članku 9. stavku 1. Knjige II. Socijalnog zakonika propisano je:
               „Pomoć je potrebna osobi koja na osnovi dohotka ili imovine koju treba uzeti u obzir ne može ili ne može dovoljno osigurati podmirivanje osnovnih životnih potreba i koja potrebnu pomoć ne prima od drugih osoba, osobito ne od članova svoje obitelji ili drugih tijela socijalnih davanja.“

               20

               Članak 20. sadržava dopunske odredbe o osnovnim životnim potrebama. Članak 21. Knjige II. Socijalnog zakonika predviđa pravila o dodatnim potrebama, a članak 22. spomenutog zakonika ona o potrebama stanovanja i grijanja. Naposljetku, članci 28. do 30. Knjige II. Socijalnog zakonika odnose se na davanja za osposobljavanje i uključivanje na tržište rada.

               21

               Članak 1. Knjige XII. Socijalnog zakonika, koji se tiče socijalne pomoći, određuje sljedećim riječima:
               „Zadaća socijalne pomoći jest omogućiti njezinim korisnicima da vode život dostojan čovjeka. [...]“

               22

               U članku 21. Knjige XII. Socijalnog zakonika predviđeno je:
               „Davanja za podmirivanje osnovnih životnih potreba ne isplaćuju se korisnicima davanja na temelju Knjige II. Socijalnog zakonika koji su sposobni za rad ili zbog njihovih obiteljskih veza. [...]“

         Zakon o slobodnom kretanju

               23

               Područje primjene Zakona o slobodnom kretanju, u verziji koja se primjenjuje na činjenice u glavnom postupku, definirano je u njegovu članku 1.:
               „Ovaj zakon uređuje ulazak i boravak državljana drugih država članica Europske unije (građani Unije) i članova njihovih obitelji.“

               24

               Što se tiče prava na ulazak i prava boravka, članak 2. spomenutog zakona predviđa:
               „(1)   Građani Unije koji imaju pravo na slobodno kretanje i članovi njihovih obitelji imaju pravo ulaska na savezno područje i boravka na njemu u skladu s odredbama ovog zakona.
               (2)   Na temelju prava Unije, pravo na slobodno kretanje imaju:

                        1.

                        građani Unije koji žele boraviti kao radnici, radi traženja zaposlenja ili radi stručnog osposobljavanja.

                  [...]

                        5.

                        građani Unije koji ne obavljaju profesionalnu djelatnost, u skladu s uvjetima iz članka 4.,

                        6.

                        članovi obitelji, u skladu s uvjetima iz članaka 3. i 4.,

                  [...]
               (3)   Na pravo radnika i samozaposlenih osoba iz stavka 1. ne utječe

                        1.

                        privremena nesposobnost za rad kao posljedica bolesti ili nesreće,

                        2.

                        nesvojevoljna nezaposlenost prijavljena nadležnom zavodu za zapošljavanje ili prestanak samostalne djelatnosti zbog okolnosti neovisnih o volji samozaposlene osobe, nakon obavljanja djelatnosti dulje od godinu dana,

                        3.

                        profesionalno osposobljavanje kada postoji veza između osposobljavanja i ranije profesionalne djelatnosti; nije potrebno postojanje veze ako je građanin Unije nesvojevoljno izgubio svoje zaposlenje.

                  Nesvojevoljno nezaposlene osobe koje su prijavljene u nadležnom zavodu za zapošljavanje i koje su bile zaposlene manje od godinu dana zadržavaju pravo iz stavka 1. u trajanju od šest mjeseci.
               [...]“

               25

               U članku 3. Zakona o slobodnom kretanju, koji se odnosi na članove obitelji, propisano je:
               „(1)   Članovi obitelji građana Unije iz članka 2. stavka 2. točaka 1. do 5. imaju pravo na temelju članka 2. stavka 1. kada spomenutog građanina Unije prate ili mu se pridružuju. To se primjenjuje na članove obitelji građana Unije iz članka 2. stavka 2. točke 5. u skladu s uvjetima iz članka 4.
               (2)   Članovi obitelji su

                        1.

                        bračni drug i srodnici u silaznoj liniji osoba iz članka 2. stavka 2. točaka 1. do 5. i 7. ili njihovi bračni drugovi koji još nisu napunili 21 godinu,

                        2.

                        srodnici u uzlaznoj ili silaznoj liniji osoba iz članka 2. stavka 2. točaka 1. do 5. i 7. ili njihovih bračnih drugova podmirivanje čijih osnovnih životnih potreba osiguravaju te osobe ili njihovi bračni drugovi.

                  [...]“

               26

               U članku 5. Zakona o slobodnom kretanju, naslovljenom „Dozvole boravka i druge potvrde o pravu na stalni boravak“, predviđa se:
               „(1)   Boravišna iskaznica izdaje se odmah i po službenoj dužnosti građanima Unije i članovima njihovih obitelji koji su državljani države članice Europske unije koji imaju pravo slobodnog kretanja na području.
               [...]
               (3)   Nadležni ured za strance može zahtijevati da se uvjeti za ostvarivanje prava predviđeni u članku 2. stavku 1. na vjerodostojan način dokažu u roku od tri mjeseca od ulaska na savezno područje. Obavijesti i dokaze koji su potrebni da bi se pravo opravdalo može prilikom administrativnog upisa zaprimiti tijelo nadležno za upis, koje obavijesti i dokaze prosljeđuje nadležnom uredu za strance. [...]
               [...]“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               27

               Svi su članovi obitelji Peña‑García španjolski državljani. J. García‑Nieto i J. Peña Cuevas živjeli su zajedno sa svojom zajedničkom kćeri Jovanlis Peñom Garcíjom te maloljetnim sinom J. Peñe Cuevasa Joelom Luisom Peñom Cruzom nekoliko godina kao par u zajedničkom domaćinstvu u Španjolskoj i činili su ekonomsku zajednicu a da pritom nisu bili u braku niti su sklopili ugovor o registriranom partnerstvu.

               28

               J. García‑Nieto u travnju 2012. ušla je u Njemačku sa svojom kćeri Jovanlis te se 1. lipnja 2012. prijavila kao tražiteljica zaposlenja. Od 12. lipnja 2012. obavljala je djelatnost kuhinjske pomoćnice na temelju koje je od 1. srpnja 2012. bila obvezno osigurana u njemačkom sustavu socijalne sigurnosti te je primala neto mjesečnu naknadu od 600 eura.

               29

               J. Peña Cuevas i njegov sin 23. lipnja 2012. pridružili su se J. Garcíji‑Nieto i Jovanlis. Obitelj Peña‑García do 1. studenoga 2012. živjela je kod majke J. Garcíje‑Nieto te s uzdržavala od prihoda gospođe Garcíje‑Nieto. Osim toga, J. Peña Cuevas i J. García‑Nieto od srpnja 2012. primali su obiteljske doplatke za svoju djecu Jovanlis i Joela Luisa, koji su se počeli školovati 22. kolovoza 2012.

               30

               Obitelj Peña‑García 30. srpnja 2012. podnijela je Zavodu za zapošljavanje zahtjev za davanja za podmirivanje osnovnih životnih potreba na temelju Knjige II. Socijalnog zakonika (u daljnjem tekstu: predmetna davanja). Potonji je, međutim, odbio dodijeliti ta davanja u pogledu J. Peñe Cuevasa i njegova sina za kolovoz i rujan 2012., ali ih je ipak odobrio počevši od listopada 2012.

               31

               Zavod za zapošljavanje svoju odluku o odbijanju koja se pobija utemeljio je na članku 7. stavku 1. prvoj rečenici točki 1. Knjige II. Socijalnog zakonika, zato što su J. Peña Cuevas i njegov sin u trenutku podnošenja zahtjeva manje od tri mjeseca boravili u Njemačkoj i zbog toga što J. Peña Cuevas usto nije imao svojstvo radnika ili samozaposlene osobe. Prema Zavodu za zapošljavanje, isključenje iz prava na predmetna davanja također se primjenjivalo na sina J. Peñe Cuevasa. Naime, nakon rezerve koju je 19. studenoga 2011. njemačka vlada stavila u pogledu Konvencije o pomoći, potonja više nije mogla stvarati prava.

               32

               Obitelj Peña‑García protiv te odluke Zavoda za zapošljavanje podnijela je tužbu Sozialgerichtu Gelsenkirchen (sud za socijalne sporove u Gelsenkirchenu), koji je prihvatio tužbu i odbio razloge isključenja predviđene člankom 7. stavkom 1. drugom rečenicom točkom 1. Knjige II. Socijalnog zakonika zbog razloga povezanih sa strukturom nacionalnog zakonodavstva. Zavod za zapošljavanje podnio je žalbu protiv te presude sudu koji je uputio zahtjev, Landessozialgerichtu Nordrhein‑Westfalen (viši sud Sjeverne Rajne‑Vestfalije za socijalne sporove).

               33

               Sud koji je uputio zahtjev izražava sumnje u vezi s time je li potpuno isključenje iz prava na predmetna davanja u slučajevima predviđenima člankom 7. stavkom 1. drugom rečenicom točkom 1. Knjige II. Socijalnog zakonika u skladu s pravom Unije.

               34

               U tim je okolnostima Landessozialgericht Nordrhein‑Westfalen (viši sud Sjeverne Rajne‑Vestfalije za socijalne sporove) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Primjenjuje li se obveza jednakog postupanja iz članka 4. Uredbe br. 883/2004 – uz iznimku isključenja izvoza davanja iz članka 70. stavka 4. spomenute uredbe – i na posebna nedoprinosna novčana davanja u smislu članka 70. stavaka 1. i 2. spomenute uredbe?

                        2.

                        Ako se na prvo pitanje odgovori potvrdno: jesu li dopuštena – i u kojem opsegu – ograničenja obveze jednakog postupanja iz članka 4. Uredbe br. 883/2004 odredbama nacionalnih propisa kojima se prenosi članak 24. stavak 2. Direktive 2004/38, prema kojima mogućnost dobivanja navedenih davanja uopće ne postoji tijekom prva tri mjeseca boravka, ako građanin Unije u Saveznoj Republici Njemačkoj nije ni radnik ili samozaposlena osoba niti uživa slobodu kretanja u skladu s člankom 2. stavkom 3. Zakona o slobodnom kretanju?

                        3.

                        Ako se na prvo pitanje odgovori niječno: protive li se druge obveze jednakog postupanja utvrđene primarnim pravom – a osobito članak 45. stavak 2. UFEU‑a u vezi s člankom 18. UFEU‑a – nacionalnoj odredbi kojom se građanima Unije tijekom prva tri mjeseca njihova boravka bez iznimke uskraćuje jedno socijalno davanje koje služi osiguravanju egzistencije i istovremeno olakšava pristup tržištu rada, ako navedeni građanin Unije, doduše, nije ni radnik ili samozaposlena osoba niti uživa slobodu kretanja sukladno članku 2. stavku 3. Zakona o slobodnom kretanju, ali može dokazati stvarnu vezu s državom primateljicom i osobito s tržištem rada države primateljice?“

               35

               Odlukom od 19. ožujka 2015. sud koji je uputio zahtjev odlučio je, međutim, da nije potrebno odgovoriti na prvo pitanje, s obzirom na to da je pitanje istog sadržaja bilo postavljeno u predmetu u kojem je donesena presuda Dano (C‑333/13, EU:C:2014:2358) i jer je Sud na njega odgovorio potvrdno, odlučivši da: „Uredbu br. 883/2004 treba tumačiti na način da ‚posebna nedoprinosna novčana davanja’ u smislu članka 3. stavka 3. i članka 70. te uredbe ulaze u područje primjene članka 4. navedene uredbe“.

         O prethodnim pitanjima

         Drugo pitanje

               36

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 24. Direktive 2004/38 i članak 4. Uredbe br. 883/2004 tumačiti na način da se protive propisu države članice koji iz prava na određena „posebna nedoprinosna novčana davanja“ u smislu članka 70. stavka 2. Uredbe br. 883/2004, koja također čine „socijalnu pomoć“ u smislu članka 24. stavka 2. Direktive 2004/38, isključuje državljane drugih država članica koji se nalaze istoj situaciji kao što je ona predviđena člankom 6. stavkom 1. spomenute direktive.

               37

               Najprije valja podsjetiti da je Sud u presudi Alimanovic (C‑67/14, EU:C:2015:597, t. 44. do 46.) već odlučio da se davanja kao što su ona o kojima je riječ u glavnom postupku ne mogu kvalificirati kao financijska davanja za olakšavanje traženja zaposlenja na tržištu rada države članice, već da se moraju smatrati „davanjima socijalne pomoći“ u smislu članka 24. stavka 2. Direktive 2004/38.

               38

               Što se tiče pristupa takvim davanjima, građanin Unije može zahtijevati jednako postupanje kao prema državljanima države članice domaćina na temelju članka 24. stavka 1. Direktive 2004/38 samo ako je njegov boravak na području države članice domaćina u skladu s uvjetima Direktive 2004/38 (presude Dano, C‑333/13, EU:C:2014:2358, t. 69. i Alimanovic, C‑67/14, EU:C:2015:597, t. 49.).

               39

               Naime, priznati da se osobe koje nemaju pravo boravka na temelju Direktive 2004/38 mogu pozvati na pravo na socijalnu pomoć pod istim uvjetima koji se primjenjuju na državljane dotične države članice bilo bi protivno cilju spomenute direktive, navedenom u njezinoj uvodnoj izjavi 10., a koji teži tomu da se izbjegne da građani Unije koji su državljani drugih država članica postanu neprimjeren teret sustavu socijalne skrbi države članice domaćina (presude Dano, C‑333/13, EU:C:2014:2358, t. 74. i Alimanovic, C‑67/14, EU:C:2015:597, t. 50.).

               40

               Posljedično, kako bi se utvrdilo može li se odbiti socijalna pomoć, kao što su predmetna davanja, na temelju odstupanja od članka 24. stavka 2. Direktive 2004/38, valja, dakle, prethodno provjeriti primjenjivost načela jednakog postupanja koje se navodi u članku 24. stavku 1. navedene direktive, a time i zakonitost boravka na području države članice domaćina odnosnog građanina Unije (presuda Alimanovic, C‑67/14, EU:C:2015:597, t. 51.).

               41

               U tom pogledu valja zaključiti da, kao što to proizlazi iz spisa podnesenog Sudu, J. Peña Cuevas može temeljiti svoje pravo na članku 6. stavku 1. Direktive 2004/38.

               42

               Naime, ta odredba predviđa da građani Unije imaju pravo boraviti na području druge države članice tijekom razdoblja do tri mjeseca, a da je pritom jedini uvjet ili formalnost prava boravka posjedovanje važeće osobne iskaznice ili putovnice, a članak 14. stavak 1. te direktive propisuje da se to pravo zadržava tako dugo dok građanin Unije i članovi njegove obitelji nisu neprimjeren teret sustavu socijalne pomoći države članice domaćina (presude Ziolkowski i Szeja, C‑424/10 i C‑425/10, EU:C:2011:866, t. 39. kao i Dano, C‑333/13, EU:C:2014:2358, t. 70.).

               43

               S obzirom na to, valja, međutim, utvrditi da se u takvom slučaju država članica domaćin može pozvati na iznimku iz članka 24. stavka 2. Direktive 2004/38 kako bi odbila dodijeliti pravo na zahtijevanu socijalnu pomoć spomenutom građaninu (presuda Dano, C‑333/13, EU:C:2014:2358, t. 70.).

               44

               Naime, iz teksta te odredbe izričito proizlazi da država članica domaćin može osobama koje nisu radnici, samozaposlene osobe ili koje imaju to svojstvo odbiti dodijeliti bilo kakvu socijalnu pomoć tijekom prva tri mjeseca boravka.

               45

               Kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 70. svojeg mišljenja, spomenuta odredba u skladu je s ciljem očuvanja financijske ravnoteže sustava socijalne sigurnosti država članica, koji se nastoji postići Direktivom 2004/38, kao što i proizlazi iz njezine uvodne izjave 10. Budući da države članice ne mogu od građana Unije zahtijevati da tijekom boravka u trajanju do tri mjeseca posjeduju dostatna sredstva za život i osobno zdravstveno osiguranje, opravdano je spomenutim državama članicama ne nametati obvezu preuzimanja odgovornosti tijekom tog razdoblja za te građane.

               46

               U tom kontekstu, valja također precizirati da, iako Direktiva 2004/38 nalaže da država članica vodi računa o pojedinačnom položaju zainteresirane osobe kada donosi mjeru udaljavanja ili kada utvrđuje da ta osoba predstavlja nerazuman teret nacionalnom sustavu socijalne pomoći tijekom razdoblja njezina boravka (presuda Brey, C‑140/12, EU:C:2013:565, t. 64., 69. i 78.), takvo pojedinačno ispitivanje, međutim, nije potrebno u slučaju kao što je onaj u glavnom postupku.

               47

               Naime, u presudi Alimanovic (C‑67/14, EU:C:2015:597, t. 60.) Sud je već utvrdio da se samom Direktivom 2004/38, kojom se uspostavlja stupnjevit sustav zadržavanja položaja radnika koji osigurava pravo boravka i pristup socijalnoj pomoći, vodi računa o različitim čimbenicima koji obilježavaju pojedinačni položaj svakog podnositelja zahtjeva za socijalnu pomoć i osobito trajanje obavljanja ekonomske djelatnosti.

               48

               Stoga, ako takvo ispitivanje nije nužno u slučaju građanina koji traži zaposlenje, a koji više nema svojstvo radnika, to tim više nije potrebno u pogledu osoba koje se nalaze u situaciji kao što je ona J. Peñe Cuevasa u glavnom predmetu.

               49

               Naime, omogućujući zainteresiranim osobama da jasno doznaju svoja prava i obveze, iznimka iz članka 7. stavka 1. druge rečenice točke 1. Knjige II. Socijalnog zakonika, u vezi s člankom 24. stavkom 2. Direktive 2004/38, prema kojoj Savezna Republika Njemačka nije obvezna odobriti pravo na socijalnu pomoć tijekom prva tri mjeseca boravka građanina Unije na njezinu području, može jamčiti visok stupanj pravne sigurnosti i transparentnosti prilikom dodjele socijalne pomoći u okviru osnovnog osiguranja i biti u skladu s načelom proporcionalnosti (vidjeti analogijom presudu Alimanovic, C‑67/14, EU:C:2015:597, t. 61.).

               50

               Osim toga, kad je riječ o pojedinačnom ispitivanju čiji je cilj sveobuhvatna ocjena tereta koji konkretno predstavlja dodjela davanja u odnosu na ukupni nacionalni sustav socijalne pomoći o kojem je riječ u glavnom predmetu, treba podsjetiti da se pomoć koja je dodijeljena samo jednom podnositelju zahtjeva teško može kvalificirati kao „nerazuman teret“ državi članici u smislu članka 14. stavka 1. Direktive 2004/38 jer ona ne bi opteretila dotičnu državu članicu nakon što je za nju podnesen pojedinačni zahtjev, nego nužno na kraju, tek kad se zbroje svi pojedinačni zahtjevi koji su joj bili podneseni (vidjeti presudu Alimanovic, C‑67/14, EU:C:2015:597, t. 62.).

               51

               U tim okolnostima, članku 24. stavku 2. Direktive 2004/38 nije protivan nacionalni propis kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom predmetu, u dijelu u kojem taj propis iz prava na određena „posebna nedoprinosna novčana davanja“ u smislu članka 70. stavka 2. Uredbe br. 883/2004 isključuje državljane drugih država članica koji se nalaze u situaciji kao što je ona iz članka 6. stavka 1. spomenute direktive.

               52

               Isti zaključak nameće se u vezi s tumačenjem članka 4. Uredbe br. 883/2004. Naime, predmetna davanja, koja čine „posebna nedoprinosna novčana davanja“ u smislu članka 70. stavka 2. spomenute uredbe, dodjeljuju se na temelju stavka 4. tog istog članka isključivo u državi članici u kojoj zainteresirani boravi i u skladu sa zakonodavstvom te države. Iz toga slijedi da se ništa ne protivi tomu da se ta davanja odbiju dodijeliti državljanima drugih država članica koji nemaju svojstvo radnika, samozaposlenih osoba ili osoba koje zadržavaju taj status tijekom prva tri mjeseca svojeg boravka u državi članici domaćinu (vidjeti u tom smislu presude Brey, C‑140/12, EU:C:2013:965, t. 44. i Dano, C‑333/13, EU:C:2014:2358, t. 83.).

               53

               Uzimajući u obzir sve prethodno navedeno, na drugo pitanje valja odgovoriti da članak 24. Direktive 2004/38 i članak 4. Uredbe br. 883/2004 treba tumačiti na način da se ne protive propisu države članice koji iz prava na određena „posebna nedoprinosna novčana davanja“ u smislu članka 70. stavka 2. Uredbe br. 883/2004, a koja također čine „socijalnu pomoć“ u smislu članka 24. stavka 2. Direktive 2004/38, isključuje državljane drugih država članica koji se nalaze u situaciji kao što je ona iz članka 6. stavka 1. spomenute direktive.

         Treće pitanje

               54

               Budući da je treće pitanje postavljeno u slučaju da odgovor na prvo pitanje bude negativan i da je Sud na pitanje istog sadržaja koje je bilo postavljeno u predmetima u kojima su donesene presude Dano (C‑333/13, EU:C:2014:2358) i Alimanovic (C 67/14, EU:C:2015:597) odgovorio potvrdno, nije potrebno odgovoriti na treće prethodno pitanje.

         Troškovi

               55

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                     Članak 24. Direktive 2004/38/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o pravu građana Unije i članova njihovih obitelji na slobodno kretanje i [boravak] na području države članice, kojom se izmjenjuje Uredba (EEZ) br. 1612/68 i stavljaju izvan snage direktive 64/221/EEZ, 68/360/EEZ, 72/194/EEZ, 73/148/EEZ, 75/34/EEZ, 75/35/EEZ, 90/364/EEZ, 90/365/EEZ i 93/96/EEZ, i članak 4. Uredbe (EZ) br. 883/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti, kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EU) br. 1244/2010 od 9. prosinca 2010., treba tumačiti na način da se ne protive zakonodavstvu države članice koje iz prava na određena „posebna nedoprinosna novčana davanja“ u smislu članka 70. stavka 2. Uredbe br. 883/2004, a koja također čine „socijalnu pomoć“ u smislu članka 24. stavka 2. Direktive 2004/38, isključuje državljane drugih država članica koji se nalaze u situaciji kao što je ona iz članka 6. stavka 1. spomenute direktive.

                     Potpisi

            (
            *1
         )   Jezik postupka: njemački


Presuda Suda (drugo vijeće) od 13. ožujka 2008.#Kazneni postupak protiv Ioannis Doulamis.#Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunal de première instance de Bruxelles - Belgija.#Predmet C-446/05.


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 29. lipnja 2017.#Openbaar Ministerie protiv Daniela Adama Popławskog.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Rechtbank Amsterdam.#Zahtjev za prethodnu odluku – Policijska i pravosudna suradnja u kaznenim stvarima – Okvirna odluka 2002/584/PUP – Europski uhidbeni nalog i postupci predaje između država članica – Razlozi za moguće neizvršenje – Članak 4. točka 6. – Obveza države članice izvršenja da izvrši kaznu u skladu s odredbama svojeg domaćeg prava – Prenošenje – Obveza usklađenog tumačenja.#Predmet C-579/15.

text: unsupported format


title: Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 15. rujna 2016.#Marchi Industriale SpA protiv Europske agencija za kemikalije.#REACH – Naknada za registraciju tvari – Smanjena naknada odobrena mikropoduzećima, malim i srednjim poduzećima – Pogreška u izjavi o veličini poduzeća – Preporuka 2003/361/EZ – Odluka kojom se određuje administrativna pristojba – Utvrđivanje veličine poduzeća – Ovlast ECHA‑e – Obveza obrazlaganja.#Predmet T-620/13.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (šesto vijeće)
      15. rujna 2016. (
            *1
         )
      „REACH — Naknada za registraciju tvari — Smanjenje odobreno mikropoduzećima, malim i srednjim poduzećima — Pogreška u izjavi o veličini poduzetnika — Preporuka 2003/361/EZ — Odluka kojom se određuje upravna pristojba — Utvrđivanje veličine poduzeća — Ovlast ECHA‑e — Obveza obrazlaganja“
      U predmetu T‑620/13,

         Marchi Industriale SpA, sa sjedištem u Firenci (Italija), koji zastupaju M. Baldassarri i F. Donati, odvjetnici,
      tužitelj,
      protiv

         Europske agencije za kemikalije (ECHA), koju su zastupali M. Heikkilä, A. Iber, E. Bigi, J.-P. Trnka i E. Maurage, zatim M. Heikkilä, E. Bigi, J.-P. Trnka i E. Maurage, u svojstvu agenata, uz asistenciju C. Garcie Molyneuxa, odvjetnika,
      tuženika,
      povodom, s jedne strane, zahtjeva na temelju članka 263. UFEU‑a za poništenje odluke ECHA‑e SME (2013) 3747 od 19. rujna 2013. kojom se utvrđuje da tužitelj ne ispunjava uvjete za smanjenje naknade predviđene za srednja poduzeća i kojom mu se određuje upravna pristojba, i, s druge strane, zahtjeva na temelju članka 263. UFEU‑a za poništenje računa koje je izdala ECHA nakon donošenja odluke SME(2013) 3747,
      OPĆI SUD (šesto vijeće),
      u sastavu: S. Frimodt Nielsen, predsjednik, F. Dehousse (izvjestitelj) i A. M. Collins, suci,
      tajnik: J. Palacio González, glavni administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 16. prosinca 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

         Okolnosti spora

               1

               Tužitelj Marchi Industriale SpA registrirao je 20., 22., 23. i 25. studenoga više tvari u skladu s Uredbom (EZ) br. 1907/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 18. prosinca 2006. o registraciji, evaluaciji, autorizaciji i ograničavanju kemikalija (REACH) i osnivanju Europske agencije za kemikalije te o izmjeni Direktive 1999/45/EZ i stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EEZ) br. 793/93 i Uredbe Komisije (EZ) br. 1488/94 kao i Direktive Vijeća 76/769/EEZ i direktiva Komisije 91/155/EEZ, 93/67/EEZ, 93/105/EZ i 2000/21/EZ (SL L 396, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 23., str. 3.).

               2

               Tijekom postupka registracije tužitelj je naveo da je on „srednje poduzeće” u smislu Preporuke Komisije 2003/361/EZ od 6. svibnja 2003. o definiciji mikropoduzeća, malih i srednjih poduzeća (SL L 124, str. 36.) . Zahvaljujući toj izjavi smanjena mu je naknada koja se treba platiti za svaku prijavu za registraciju, kako je predviđena člankom 6. stavkom 4. Uredbe br. 1907/2006. U skladu s člankom 74. stavkom 1. te uredbe, ta je naknada bila definirana Uredbom Komisije (EZ) br. 340/2008 od 16. travnja 2008. o naknadama i pristojbama plativima Europskoj agenciji za kemikalije u skladu s Uredbom (EZ) br. 1907/2006 (SL L 107, str. 6.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 25., str. 283.). Prilog I. Uredbi br. 340/2008 sadržava iznose naknada koje se plaćaju za prijave za registraciju podnesene na temelju članka 6. Uredbe br. 1907/2006 kao i smanjenja naknada odobrena mikropoduzećima, malim i srednjim poduzećima. Nadalje, prema članku 13. stavku 4. Uredbe br. 340/2008, ako fizička ili pravna osoba koja tvrdi da ima pravo na smanjenje ili oslobađanje od plaćanja neke naknade ne može dokazati da ima pravo na takvo smanjenje ili oslobađanje, Europska agencija za kemikalije (ECHA) zaračunava puni iznos naknade ili pristojbe, kao i upravnu pristojbu. S tim u vezi, Upravni odbor ECHA‑e 12. studenoga 2010. donio je Odluku MB/D/29/2010 o klasifikaciji usluga za koje se zaračunavaju pristojbe (u daljnjem tekstu: Odluka MB/D/29/2010). U članku 2. i tablici 1. iz Priloga toj odluci, kako je izmijenjena Odlukom Upravnog odbora ECHA‑e MB/21/2012/D od 12. veljače 2013. navedeno je da upravna pristojba iz članka 13. stavka 4. Uredbe br. 340/2008 iznosi 19900 eura za veliko poduzeće, 13900 eura za srednje poduzeće i 7960 eura za malo poduzeće.

               3

               ECHA je 20., 22., 23. i 25. studenog 2010. izdala šest računa, svaki na iznos od 16275 eura. Taj iznos u skladu s Prilogom I. Uredbi br. 340/2008, u verziji koja se primjenjivala u trenutku nastanka činjenica, odgovarao je iznosu naknade za srednje poduzeće, u okviru zajedničke prijave, za tvari u količini iznad 1000 tona.

               4

               ECHA je 24. kolovoza 2012. pozvala tužitelja da podnese određen broj dokumenata kako bi provjerila izjavu kojom je on naveo da je srednje poduzeće.

               5

               ECHA je 19. rujna 2013. nakon razmjene dokumenata i elektroničke pošte donijela Odluku SME(2013) 3747 (u daljnjem tekstu: pobijana odluka). U toj odluci ECHA je zaključila da je tužitelja trebalo smatrati velikim poduzećem i da je trebao platiti odgovarajuću naknadu. U tim okolnostima, ECHA je izvijestila tužitelja da će mu poslati račune za razliku između prvotno plaćenih naknada i stvarno dugovanih naknada te račun od 19900 eura za plaćanje upravne pristojbe.

               6

               Tužitelj je 10. listopada 2013. protiv pobijane odluke podnio žalbu Žalbenoj komisiji ECHA‑e na temelju članaka 91. i 92. Uredbe br. 1907/2006.

               7

               Žalbena Komisija ECHA‑e je 2. travnja 2014. odlučila prekinuti postupak koji se pred njom vodio do donošenja odluke Općeg suda u ovom postupku.

         Postupak i zahtjevi stranaka

               8

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 22. studenoga 2013. tužitelj je pokrenuo ovaj postupak. Tužba je dio grupe povezanih predmeta.

               9

               U prvom predmetu iz te grupe donesena je poništavajuća presuda od 2. listopada 2014.Spraylat/ECHA (T‑177/12, EU:T:2014:849).

               10

               Dana 8. siječnja 2015., u okviru mjera upravljanja postupkom iz članka 64. Poslovnika Općeg suda od 2. svibnja 1991., stranke su bile pozvane dati svoja očitovanja o mogućoj relevantnosti presude od 2. listopada 2014., Spraylat/ECHA (T‑177/12, Zb., EU:T:2014:849) za predmetni spor i odgovoriti na jedno pitanje. Stranke su u dodijeljenom roku udovoljile tom zahtjevu.

               11

               Na prijedlog suca izvjestitelja Opći sud (šesto vijeće) odlučio je 16. listopada 2015. otvoriti usmeni postupak te u okviru mjera upravljanja postupkom predviđenih u članku 89. njegova poslovnika pozvao stranke da pisano odgovore na jedno pitanje i da podnesu određene dokumente. Stranke su tim zahtjevima udovoljile u određenom roku.

               12

               Stranke su na raspravi 16. prosinca 2015. iznijele svoja izlaganja i odgovore na usmena pitanja Općeg suda.

               13

               Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da poništi i stoga proglasi nevaljanom pobijanu odluku tako da navedenoj odluci oduzme sve učinke, što uključuje i poništenje računa izdanih za naplatu viših naknada i navodno dugovanih novčanih kazni.

               14

               Tužitelj je na raspravi odustao od svojeg zahtjeva za poništenje računa izdanih u skladu s pobijanom odlukom, što je uneseno u zapisnik.

               15

               ECHA od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        odbije tužbu;

                        —

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

         Pravo

         Nadležnost Općeg suda

               16

               ECHA ističe da Žalbena komisija nije nadležna odlučivati u ovom sporu, koji je i njoj podnesen, jer pobijana odluka nije vrsta odluke protiv koje se može podnijeti žalba toj komisiji.

               17

               Tužitelj ističe da ova tužba nikako ne podrazumijeva da je on povukao žalbu koju je uložio Žalbenoj komisiji ECHA‑e. Tužitelj je na raspravi također napomenuo da smatra Opći sud nadležnim za rješavanje ovog spora.

               18

               Treba podsjetiti da članak 94. stavak 1. Uredbe br. 1907/2006 propisuje da se „odluka Žalbene komisije odnosno – u slučaju odluka kod kojih ne postoji pravo žalbe potonjoj – odluka [ECHA‑e] može [...] osporavati u postupku pred Općim sudom ili Sudom, u skladu s člankom [263. UFEU‑a]”.

               19

               Članak 91. stavak 1. Uredbe br. 1907/2006 u tom pogledu propisuje da se „žalba može izjaviti protiv odluka koje [ECHA] donosi na temelju članka 9., članka 20., članka 27. stavka 6., članka 30. stavaka 2. i 3. i članka 51.” žalbenom vijeću.

               20

               Međutim, pobijana odluka nije donesena na temelju odredbi navedenih u članku 91. stavku 1. Uredbe br. 1907/2006, već na temelju članka 13. stavka 4. Uredbe br. 340/2009 i članaka 2. i 4. Odluke MB/D/29/2010. Valja istaknuti da ni Uredba br. 340/2008 ni Odluka MB/D/29/2010 nisu usvojene uz primjenu odredbi iz članka 91. stavka 1. Uredbe br. 1907/2006.

               21

               Osim toga, valja istaknuti da se odredbe članaka 9., 27., 30. i 51. Uredbe br. 1907/2006, o kojima govori članak 91. stavak 1. iste uredbe, odnose na odluke koje nisu u vezi s naknadom koju trebaju platiti poduzeća podnositelji registracije.

               22

               Što se tiče članka 20. Uredbe br. 1907/2006, on govori o „obvezama [ECHA‑e]”. Stavak 5. tog članka propisuje: „Na odluke [ECHA‑e] iz stavka 2. [ovog] članka može se izjaviti žalba, u skladu s člancima 91., 92. i 93.” Uredbe br. 1907/2006. Stavak 2. tog članka govori o provjeri „potpunosti” svake registracije koju obavlja ECHA, što uključuje plaćanje registracijske naknade. Međutim treba istaknuti da navedena provjera „ne uključuje procjenu kvalitete niti prikladnosti dostavljenih podataka i obrazloženja”. Nadalje, članak 20. stavak 2. treći i četvrti podstavak Uredbe br. 1907/2006 predviđa da, „ako je registracija nepotpuna” i ako „podnositelj registracije ne upotpuni registraciju u zadanom roku”, ECHA „odbacuje registraciju”. Međutim, u ovom slučaju, uz to što se pobijana odluka ne temelji na članku 20. stavku 2. Uredbe br. 1907/2006, ona se ne temelji ni na odbijanju registracije predmetne tvari.

               23

               Prema tome, uzevši u obzir sve navedene elemente, valja zaključiti da je Opći sud nadležan za odlučivanje o ovoj tužbi, bez obzira na žalbu protiv pobijane odluke koju je tužitelj podnio i Žalbenoj komisiji ECHA‑e (vidjeti u tom smislu rješenje od 16. rujna 2015., Calestep/ECHA, T‑89/13, EU:T:2015:711, t. 16. do 22.).

         Meritum

               24

               Tužitelj u prilog svojoj tužbi ističe dva tužbena razloga. Prvi tužbeni razlog temelji se na nedostatku u obrazloženju pobijane odluke. Drugi tužbeni razlog temelji se u biti na pogrešci u ocjeni činjenica ovog slučaja.

         Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na nedostatku u obrazloženju pobijane odluke.

               25

               Tužitelj smatra da ECHA, bez obzira na detaljna i dokumentirana očitovanja koja je iznio, uopće nije uzela u obzir njegove argumente. ECHA osobito nije uzela u obzir obrazloženja tužitelja iz njegova dopisa od 8. srpnja 2013. Tužitelj navodi da ne može razumjeti ECHA‑ine razloge za donošenje pobijane odluke. ECHA‑ino upućivanje u njezinim podnescima na dopis od 5. rujna 2013. ne mijenja taj zaključak. Tužitelj osobito ističe da je on u svojem dopisu od 8. srpnja 2013. naveo da ne treba uzeti u obzir podatke koji se odnose na društvo Esseco Group Srl. Međutim, ECHA u svojem dopisu od 5. rujna 2013. nije odgovorila na argumente tužitelja. Osim toga, upućivanje na značajan broj priloga u pobijanoj odluci otežava razumijevanje razloga kojima se vodila ECHA pri donošenju odluke.

               26

               ECHA osporava tužiteljeve argumente.

               27

               Treba podsjetiti da iz sudske prakse proizlazi da obrazloženje propisano člankom 296. UFEU‑a mora odgovarati naravi akta o kojemu je riječ i da mora jasno i nedvosmisleno odražavati zaključke institucije koja je donijela akt kako bi se zainteresiranim osobama omogućilo da se upoznaju s razlozima poduzimanja mjere i nadležnom sudu omogućilo provođenje nadzora. Kada je riječ osobito o obrazloženju pojedinačnih odluka, cilj je obveze obrazlaganja takvih odluka, osim da omogući sudski nadzor, da zainteresiranoj osobi pruži dostatne podatke na temelju kojih ona može utvrditi je li takva odluka zahvaćena pogreškom zbog kojih se može osporavati njezina valjanost. Štoviše, obvezu obrazlaganja treba ocjenjivati ovisno o okolnostima slučaja, osobito o sadržaju akta u pitanju, naravi razloga koji su navedeni i interesu koji bi adresati akta ili druge osobe na koje se akt izravno i osobno odnosi mogli imati za dobivanje objašnjenja. U obrazloženju nije potrebno navesti sve relevantne činjenične i pravne elemente jer se pitanje udovoljava li obrazloženje nekog akta zahtjevima iz članka 296. UFEU‑a mora ocijeniti uzimajući u obzir ne samo njegov tekst, već i njegov kontekst i ukupnost pravnih pravila koja uređuju pitanje o kojem je riječ (vidjeti presudu od 19. ožujka 2015., Dole Food i Dole Fresh Fruit Europe/Komisija, C‑286/13 P, EU:C:2015:184, t. 93. i 94. i navedenu sudsku praksu).

               28

               Osim toga, valja istaknuti da i Uredba br. 1907/2006 u članku 3. i Uredba br. 340/2008 u uvodnoj izjavi 9. i članku 2., kako bi definirale mikropoduzeća, mala i srednja poduzeća, upućuju na Preporuku 2003/361.

               29

               Preporuka 2003/361 sadržava Prilog čija se glava I. odnosi na „[d]efiniciju mikropoduzeća, malih i srednjih poduzeća koju je usvojila Komisija”. Članak 2. te glave naslovljen je „broj zaposlenika i financijski pragovi koji definiraju kategorije poduzeća”.

               30

               U slučaju samostalnog poduzetnika, odnosno poduzetnika kojeg se ne smatra „partnerskim poduzetnikom” ili „povezanim poduzetnikom” u smislu članka 3. stavaka 2. i 3. Priloga Preporuci 2003/361, utvrđivanje podataka, uključujući broja zaposlenika, vrši se samo na temelju financijskih izvještaja tog poduzetnika, u skladu s člankom 6. stavkom 1. tog Priloga.

               31

               U slučaju poduzetnika koji ima partnerske ili povezane poduzetnike, utvrđivanje podataka, uključujući broj zaposlenika, vrši se na temelju financijskih izvještaja i ostalih podataka poduzetnika ili, ako postoje, konsolidiranih financijskih izvještaja poduzetnika ili konsolidiranih financijskih izvještaja u koje je poduzetnik uključen konsolidacijom, u skladu s člankom 6. stavkom 2. prvim podstavkom Priloga Preporuci 2003/361. Tim podacima treba na temelju članka 6. stavka 2. drugog i trećeg podstavka Priloga Preporuci 2006/361 pridodati, s jedne strane, podatke partnerskih poduzetnika (koji su neposredno uzlazni ili silazni u odnosu na predmetnog poduzetnika) proporcionalno postotku udjela u kapitalu ili udjelu u glasačkim pravima, pri čemu se primjenjuje viši od ta dva postotka, i, s druge strane, 100 % podataka poduzetnika izravno ili neizravno povezanih s predmetnim poduzetnikom a koji još nisu konsolidacijom uključeni u financijske izvještaje.

               32

               Za primjenu članka 6. stavka 2. Priloga Preporuci 2003/361, podaci poduzetnikâ koji su partneri predmetnog poduzetnika proizlaze iz financijskih izvještaja i drugih podataka, konsolidiranih, ako postoje, kojima je pridodano 100 % podataka poduzetnikâ koji su povezani s tim partnerskim poduzetnicima, osim ako su njihovi podaci već bili uključeni konsolidacijom, i to na temelju članka 6. stavka 3. prvog podstavka Priloga Preporuci 2003/361. Podaci poduzetnikâ koji su povezani s tim partnerskim poduzetnicima proizlaze iz njihovih financijskih izvještaja i ostalih podataka, konsolidiranih, ako postoje. Njima se proporcionalno pridodaju podaci eventualnih poduzetnika koji su partneri tim povezanim poduzetnicima, koji su neposredno uzlazni ili silazni u odnosu na njih, ako već nisu bili uključeni u konsolidirane financijske izvještaje, u omjeru koji je barem jednak postotku udjela u kapitalu ili udjela u glasačkim pravima, pri čemu se primjenjuje viši od ta dva udjela, i to na temelju članka 6. stavka 3. drugog podstavka Priloga Preporuci 2003/361.

               33

               U ovom slučaju, ECHA je utvrdila u pobijanoj odluci da tužitelj ima 250 ili više zaposlenika, ukupni godišnji promet viši od 50 milijuna eura i ukupnu godišnju bilancu višu od 43 milijuna eura. ECHA je na temelju toga zaključila da se tužitelja ne može smatrati srednjim poduzetnikom.

               34

               ECHA‑in izračun je detaljno prikazan u izvješću priloženom pobijanoj odluci. ECHA je u to izvješće uključila podatke poduzetnika klasificiranih kao „povezanih” (Crosfield Italia Srl) i „partnerskih” (Marfin Srl i Esseco Group) i u nastavku ih u cijelosti ili djelomično pridodala podacima tužitelja. ECHA je u odnosu na poduzetnike klasificirane kao „partnerske” osobito uzela u obzir 49,9995 % podataka Esseco Groupa. Tužitelj je u dopisu ECHA‑i 8. srpnja 2013. osporio uzimanje u obzir podataka Esseco Groupa.

               35

               Prije svega, treba se podsjetiti na koji je način tužitelj bio povezan s drugim poduzetnicima u vrijeme nastanka činjenica relevantnih za postupak. Tužitelj je prije svega bio povezan s društvom Crosfield Italia, jer je imao većinski udio u njegovom temeljnom kapitalu. Tužitelj je zatim bio partner društvu Marfin (koje je držalo 25 - 50 % temeljnog kapitala tužitelja) i društvu Essemar SpA (čijih je 25 - 50 % temeljnog kapitala držao tužitelj). Osim toga, prema mišljenju ECHA‑e, društvo Essemar bilo je povezano s Esseco Groupom jer je taj poduzetnik formalno imao većinski udio u temeljnom kapitalu i stoga većinska glasačka prava dioničara u društvu Essemar, što je tužitelj priznao na raspravi.

               36

               Na prvom mjestu, kada je riječ o uzimanju u obzir podataka društava Crosfield Italia i Marfin, izvješće priloženo pobijanoj odluci omogućavalo je tužitelju upoznavanje s razlozima za donošenje navedene odluke, uzimajući u obzir osobito relevantne odredbe Preporuke 2003/361. Iz tih odredbi i elemenata ovog predmeta jasno proizlazi da je ECHA uzela u obzir sve podatke društva Crosfield Italia u dijelu u kojem je taj poduzetnik bio povezan s tužiteljem (u skladu s člankom 6. stavkom 2. trećim podstavkom Priloga Preporuci 2003/361) i razmjerno uzela u obzir podatke društva Marfin u dijelu u kojem je to društvo bilo partner tužitelju (u skladu s člankom 6. stavkom 2. drugim podstavkom Priloga Preporuci 2003/361). Tužitelj u ovoj tužbi uostalom posebno ni ne osporava sâmo uzimanje u obzir podataka tih poduzeća.

               37

               Na drugom mjestu, kada je riječ o uzimanju u obzir podataka Esseco Groupa, koje je tužitelj osporio u upravnom postupku i koje je osobito predmet ove tužbe, ECHA se tužitelju očitovala na način da je u dopisu od 5. rujna 2013. pojasnila da je Esseco Group povezan s društvom Essemar, koje je bilo tužiteljev partnerski poduzetnik. ECHA je također navela na temelju čega je zaključila da je Esseco Group povezan s društvom Essemar. ECHA je prije obrazlaganja da je trebalo uzeti u obzir činjenicu da su podaci društva Essemar uključeni u konsolidirane financijske izvještaje Esseco Groupa među ostalim na temelju članka 6. stavka 3. Priloga Preporuci 2003/361 navela kako slijedi:
               „[P]odaci poduzetnika koji je partner [u ovom slučaju društva Essemar] predmetnog poduzetnika [u ovom slučaju tužitelja] proizlaze iz financijskih izvještaja i ostalih podataka, konsolidiranih, ako postoje. Njima se pridodaje 100 % podataka poduzetnikâ koji su povezani s tim partnerskim poduzetnikom [Esseco Group], osim ako su njihovi podaci već uključeni konsolidacijom. Stoga s obzirom na to da je u vašem slučaju Esseco Group bio povezan s društvom Essemar koje je partnersko društvo [tužitelja], podaci Esseco Groupa trebaju se uzeti u obzir pri sastavljanju sveukupnih podataka [tužitelja].”

               38

               Iz toga proizlazi da je tužitelj mogao razumjeti razloge kojima se vodila ECHA pri izračunu njegove veličine, osobito u dijelu koji se odnosio na uzimanje u obzir podataka Esseco Groupa. Tužitelj je osobito mogao razumjeti razloge zbog kojih je ECHA zaključila da je Esseco Group poduzetnik povezan s društvom Essemar. Osim toga, tužitelj je mogao razumjeti da su podaci Esseco Groupa uzeti u obzir za izračun njegove veličine jer je prema mišljenju ECHA‑e Esseco Group bio poduzetnik povezan s tužiteljevim partnerskim poduzetnikom (Essemar). Tužitelj je također mogao razumjeti to da je ECHA za uzimanje u obzir podataka Esseco Groupa odlučila primijeniti članak 6. stavak 3. Priloga Preporuci 2003/361 koji propisuje da „podaci poduzetnikâ koji su partner predmetnog poduzetnika proizlaze iz njihovih financijskih izvještaja i njihovih drugih podataka, konsolidiranih, ako postoje, kojima se dodaje 100 % podataka poduzetnikâ koji su povezani s tim partnerskim poduzetnicima, osim ako su njihovi podaci već uključeni konsolidacijom”. Naposljetku, s obzirom na to da su konsolidirani financijski izvještaji Esseco Groupa prema mišljenju ECHA‑e uključivali podatke društva Essemar, tužitelj je mogao razumjeti da je uzimanje u obzir podataka Esseco Groupa u visini od 49,9995 % odražavalo, s jedne strane, uzimanje u obzir podataka društva Essemar u visini tužiteljeva udjela u temeljnom kapitalu i, s druge strane, uzimanje u obzir podataka Esseco Groupa (također u visini tužiteljeva udjela u temeljnom kapitalu društva Essemar).

               39

               Stoga, ne dovodeći u pitanje argumente tužitelja iznesene u okviru drugog tužbenog razloga, treba zaključiti da pobijana odluka udovoljava zahtjevu iz članka 296. UFEU‑a da bude obrazložena.

               40

               Stoga je prvi tužbeni razlog potrebno odbiti kao neosnovan.

         Drugi tužbeni razlog, koji se temelji na pogrešci u ocjeni činjenica.

               41

               Prema mišljenju tužitelja, ECHA je pogrešno zaključila da su tužitelj i Esseco Group partnerski poduzetnici. Zbog toga su podaci Esseco Groupa uzeti u obzir pri utvrđivanju veličine tužitelja. Međutim, Esseco Group nije ni u kakvoj vezi, čak niti neizravnoj, s tužiteljem. Tužitelj iznosi, pozivajući se na talijansko zakonodavstvo kojim se primjenjuje Preporuka 2003/361, da Esseco Group ima većinski udio u temeljnom kapitalu društva Essemar, dok preostali udio ima tužitelj. Esseco Group međutim nema većinski udio glasačkih prava u društvu Essemar, na temelju pisanih ugovora sklopljenih između njegovih članova društva. Niti Esseco Group niti društvo Essemar nisu izvršavali glasačka prava u tužitelju. Stoga podatke Esseco Groupa nije trebalo uzeti u obzir za utvrđivanje veličine tužitelja. Moglo se uzeti u obzir samo podatke društva Essemar, partnerskog društva tužitelja. U tim okolnostima ECHA nije trebala kvalificirati tužitelja kao velikog poduzetnika.

               42

               Tužitelj u replici ističe da nije prihvatljivo ECHA‑ino tumačenje izneseno u obrani, čak i ako bi se moglo smatrati osnovanim na temelju teksta odredbe o kojoj je riječ. Naime, to tumačenje dovelo bi do uzimanja u obzir podataka o poduzetnicima koji nisu u vlasništvu predmetnog poduzetnika čak ni neizravno. Prema mišljenju tužitelja, predmetne odredbe trebalo bi tumačiti na način da znače da se podaci predmetnoga poduzetnika trebaju pridodati, proporcionalno postotku udjela, podacima poduzetnikâ u vlasništvu partnerskih poduzetnika ili poduzetnika povezanih s predmetnim poduzetnikom, a ne podacima poduzetnikâ koji drže udjele u partnerskim poduzetnicima ili poduzetnicima koji su povezani s predmetnim poduzetnikom. Ne dovodeći u pitanje to tumačenje, tužitelj podsjeća da Esseco Group nema većinski udio glasačkih prava u društvu Essemar. Podredno, tužitelj tvrdi da je pri utvrđivanju njegove veličine ECHA pogriješila kada je odlučila pridodati 100 % podataka Esseco Groupa. ECHA se trebala ograničiti na pridodavanje podataka Esseco Groupa podacima društva Essemar, a nakon toga na njihovo pridodavanje podacima tužitelja proporcionalno udjelu koji on drži u društvu Essemar.

               43

               ECHA osporava tužiteljeve argumente.

               44

               Kao prvo, treba istaknuti da tužitelj ne osporava ECHA‑in zaključak prema kojem su društvo Essemar i tužitelj „partnerski” poduzetnici u smislu članka 3. stavka 2. Priloga Preporuci 2003/361.

               45

               Kao drugo, istina je da je ECHA u izvješću priloženom pobijanoj odluci navela partnerske poduzetnike tužitelja, uključujući u to izvješće i Esseco Group, iako taj poduzetnik nije bio partnerski poduzetnik tužitelja, u smislu preporuke 2003/361. Međutim, iz teksta ECHA‑ina dopisa od 5. rujna 2013. proizlazi da je preuzet tekst članka 6. stavka 3. prvog podstavka Priloga Preporuci 2003/361 i da je ta odredba primijenjena u ovom predmetu.

               46

               Kao treće, suprotno navodima tužitelja, iz izvješća priloženog pobijanoj odluci proizlazi da su podaci Esseco Groupa uzeti u obzir isključivo proporcionalno udjelu koji tužitelj drži u kapitalu društva Essemar. Tužitelj u replici uostalom priznaje da je takvo proporcionalno pridodavanje bilo moguće.

               47

               Kao četvrto, tužiteljevi argumenti prema kojima Esseco Group nema većinski udio glasačkih prava u društvu Essemar nisu ničim dokazani. Iz dokaza priloženih tijekom rasprave osobito proizlazi da su Esseco Group i tužitelj aktom od 30. ožujka 2004. odlučili osnovati zajedničko društvo, odnosno Essemar, u kojem je svaka strana držala polovicu temeljnog kapitala. Iz pisanog sporazuma od 9. studenoga 2006. između Esseco Groupa i tužitelja također proizlazi da je, s jedne strane, tužitelj ustupio Esseco Groupu 0,0005 % udjela u temeljnom kapitalu društva Essemar i, s druge strane, da tužitelj ima pravo opcije za kupnju 0,0005 % temeljnog kapitala Essemara. Iz toga proizlazi da je Esseco Group u trenutku registracije tvari kod ECHA‑e imao većinski udio u kapitalu društva Essemar, odnosno 50,0005 %, što je tužitelj i priznao tijekom rasprave. Uz to, ništa drugo ne upućuje na zaključak da Esseco Group nije imao većinski udio glasačkih prava u društvu Essemar. Činjenica da tužitelj ima pravo opcije za kupnju 0,0005 % udjela u temeljnom kapitalu društva Essemar ne može promijeniti taj zaključak jer on tu opciju nije iskoristio. Tužitelj je uostalom na raspravi priznao da je Esseco Group s obzirom na držanje većinskog udjela u kapitalu društva Essemar formalno imao većinski udio glasačkih prava u tom društvu.

               48

               Kao peto, kada je riječ o tužiteljevu tumačenju Priloga Preporuci 2003/361 i, osobito, njegova članka 6., ono očito odstupa od uobičajenog smisla riječi korištenih u toj preporuci te se stoga ne može prihvatiti (vidjeti analogijom presudu od 1. listopada 1998., Ujedinjena Kraljevina/Komisija, C‑209/96, EU:C:1998:448, t. 35. i navedenu sudsku praksu).

               49

               S obzirom na naprijed navedeno, nijedan element koji je iznio tužitelj ne dozvoljava zaključak da je ECHA pogriješila pri ocjeni njegove veličine.

               50

               Zaključno, drugi tužbeni razlog i stoga tužbu u cijelosti valja odbiti kao neosnovane.

         Troškovi

               51

               Sukladno članku 134. stavku 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da tužitelj nije uspio u postupku, valja mu naložiti snošenje troškova sukladno ECHA‑inu zahtjevu.

               Slijedom navedenoga,
               OPĆI SUD (šesto vijeće),
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Tužba se odbija.

                           2.

                           Nalaže se Marchi Industriale SpA snošenje troškova.

                           Frimodt Nielsen

                           Dehousse

                           Collins

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 15. rujna 2016.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 21. rujna 2017.#Novartis AG protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Europske unije Zymara – Raniji verbalni žig Europske unije FEMARA – Relativni razlog za odbijanje – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Članak 75. Uredbe br. 207/2009 – Članak 76. stavak 1. Uredbe br. 207/2009.#Predmet T-214/15.