title: Presuda Suda (peto vijeće) od 16. travnja 2015.#Karoline Gruber protiv Unabhängiger Verwaltungssenat für Kärnten i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Verwaltungsgerichtshof.#Zahtjev za prethodnu odluku – Okoliš – Direktiva 2011/92/EU – Procjena utjecaja određenih javnih i privatnih projekata na okoliš – Izgradnja trgovačkog centra – Obvezujući učinak odluke upravnog tijela o neprovođenju procjene utjecaja na okoliš – Izostanak sudjelovanja javnosti.#Predmet C-570/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑570/13,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Verwaltungsgerichtshof (Austrija), odlukom od 16. listopada 2013., koju je Sud zaprimio 6. studenoga 2013., u postupku
            Karoline Gruber
            protiv
            Unabhängiger Verwaltungssenat für Kärnten,
            EMA Beratungs- und Handels GmbH,
            Bundesminister für Wirtschaft, Familie und Jugend,
            SUD (peto vijeće),
            u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, C. Vajda, A. Rosas, E. Juhász (izvjestitelj) i D. Šváby, suci,
            nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
            tajnik: K. Malacek, administrator,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 9. listopada 2014.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za K. Gruber, W. List, Rechtsanwalt ,
            – za EMA Beratungs- und Handels GmbH, B. Peck, Rechtsanwalt ,
            – za austrijsku vladu, C. Pesendorfer, u svojstvu agenta,
            – za Europsku komisiju, G. Wilms i L. Pignataro‑Nolin, u svojstvu agenata,
            saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 13. studenoga 2014.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 11. Direktive 2011/92/EU Europskog parlamenta i Vijeća o procjeni utjecaja određenih javnih i privatnih projekata na okoliš (SL 2012, L 26, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 27., str. 3.).
            2. Ovaj zahtjev upućen je u okviru spora između K. Gruber i Unabhängiger Verwaltungssenat für Kärnten (u daljnjem tekstu: UVK), EMA Beratungs- und Handels GmbH (u daljnjem tekstu: EMA) i Bundesminister für Wirtschaft, Familie und Jugend (ministar gospodarstva, obitelji i mladih), o odluci kojom se odobrava gradnja i uporaba trgovačkog centra na zemljištu koje graniči s nekretninom koja pripada K. Gruber.
            Pravni okvir
            Međunarodno pravo
            3. Konvencija o pristupu informacijama, sudjelovanju javnosti u odlučivanju i pristupu pravosuđu u pitanjima okoliša (u daljnjem tekstu: Arhuška konvencija) odobrena je u ime Europske zajednice Odlukom Vijeća 2005/370/EZ od 17. veljače 2005. (SL L 124, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 3., str. 10.).
            4. Članak 9. stavak 2. te konvencije propisuje:
            „U okviru svojeg domaćeg zakonodavstva svaka je stranka dužna osigurati da pripadnici zainteresirane javnosti
            a) koji imaju dovoljan interes;
            ili, kao druga mogućnost,
            b) koji dokažu povredu prava, tamo gdje to upravnopostupovno pravo stranke zahtijeva kao preduvjet,
            imaju pristup postupku ocjene pred sudom i/ili nekim drugim zakonski utemeljenim neovisnim i nepristranim tijelom, kako bi osporili materijalnu i proceduralnu zakonitost neke odluke, čina ili propusta u ovisnosti od odredbi iz članka 6. i, tamo gdje je to predviđeno domaćim zakonodavstvom i bez utjecaja na stavak 3. ovoga članka, drugih odgovarajućih odredbi ove Konvencije.
            Ono što predstavlja dovoljan interes i povredu prava bit će utvrđeno u skladu sa zahtjevima domaćeg zakonodavstva i dosljedno cilju osiguranja zainteresiranoj javnosti širokog pristupa pravosuđu u okvirima ove Konvencije. U tu će se svrhu interes svake nevladine udruge koja ispunjava uvjete navedene u članku 2. stavku 5. smatrati dovoljnima u smislu gornjeg podstavka (a). Također će se smatrati kako takve udruge imaju prava koja se mogu povrijediti u smislu gornjeg podstavka (b).
            Odredbe ovoga stavka 2. neće isključiti mogućnost prethodnog razmatranja pred nekim administrativnim tijelom i neće utjecati na uvjet potrebnog iscrpljenja svih postupaka administrativne ocjene prije upućivanja na postupak sudske ocjene, ako takav uvjet u domaćem zakonodavstvu postoji.“
            Pravo Unije
            5. Uvodna izjava 5. Direktive 2003/35/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 26. svibnja 2003. o osiguravanju sudjelovanja javnosti u izradi određenih planova i programa koji se odnose na okoliš i o izmjeni direktiva Vijeća 85/337/EEZ i 96/61/EZ s obzirom na sudjelovanje javnosti i pristup pravosuđu (SL L 156, str. 17.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 26., str. 48.) propisuje:
            „Zajednica je 25. lipnja 1998. potpisala UN/ECE Konvenciju o pristupu informacijama, sudjelovanju javnosti u odlučivanju i pristupu pravosuđu u pitanjima okoliša (Arhuška konvencija). Pravo Zajednice trebalo bi biti primjereno usklađeno s tom Konvencijom kako bi je Zajednica ratificirala.“
            6. Članak 1. stavak 2. točke (d) i (e) Direktive 2011/92 sadrži sljedeće definicije:
            „Za potrebe ove Direktive:
            [...]
            d) ,javnost’ znači jedna ili nekoliko fizičkih ili pravnih osoba te, u skladu s nacionalnim zakonodavstvom ili praksom, njihove udruge, organizacije ili skupine;
            e) ,zainteresirana javnost’ znači javnost na koju utječu ili na koju će vjerojatno utjecati ili ima interes u postupcima donošenja odluka iz članka 2. stavka 2. Za potrebe ove definicije, za nevladine organizacije koje promoviraju zaštitu okoliša i koje ispunjavaju bilo koje zahtjeve u skladu s nacionalnim pravom smatra se da imaju interes.“
            7. Članak 2. te direktive predviđa:
            „1. Države članice usvajaju sve potrebne mjere kako bi se prije davanja odobrenja osiguralo da se projekti koji bi mogli imati značajne učinke na okoliš, između ostalog na temelju njihove prirode, veličine ili lokacije, podvrgnu obvezi ishođenja odobrenja za provedbu projekta i procjeni u pogledu njihovih učinaka. Ti su projekti utvrđeni u članku 4.
            2. Procjena utjecaja na okoliš može se integrirati u postojeće postupke davanja suglasnosti za projekte u državama članicama, ili u nedostatku toga, u druge postupke ili u postupke koje treba uspostaviti radi ispunjavanja ciljeva ove Direktive.
            3. Države članice mogu utvrditi jedinstveni postupak za ispunjavanje zahtjeva ove Direktive i zahtjeva Direktive 2008/1/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 15. siječnja 2008. o integriranom sprečavanju i kontroli onečišćenja [(SL L 24, str. 8.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 26., str. 114.)].
            […]“
            8. Prema članku 4. navedene direktive:
            „1. U skladu s člankom 2. stavkom 4., projekti koji su navedeni u Prilogu I. podliježu procjeni u skladu s člancima od 5. do 10.
            2. U skladu s člankom 2. stavkom 4., za projekte koji su navedeni u Prilogu II. države članice određuju podliježu li procjeni u skladu s člancima 5. do 10. Države članice to određuju:
            a) pojedinačnim ispitivanjem;
            ili
            b) pragovima ili kriterijima koje utvrđuje država članica.
            Države članice se mogu odlučiti za primjenu oba postupka iz točaka (a) i (b).
            3. Kada se provodi pojedinačno ispitivanje ili se postavljaju pragovi ili kriteriji u smislu stavka 2., moraju se uzeti u obzir relevantni kriteriji odabira navedeni u Prilogu III.
            4. Države članice moraju osigurati da odluka nadležnih tijela u skladu sa stavkom 2. bude dostupna javnosti.“
            9. Članak 11. Direktive 2011/92 propisuje:
            „1. Države članice osiguravaju da se, sukladno odgovarajućem nacionalnom pravnom sustavu, članovima zainteresirane javnosti:
            a) koji imaju dovoljan interes ili, alternativno;
            b) koji tvrde da im je povrijeđeno pravo, ako upravno postupovno pravo države članice to propisuje kao preduvjet,
            omogući pristup postupku preispitivanja pred sudom ili nekim drugim nezavisnim i nepristranim tijelom koje je određeno pravom radi pobijanja materijalne ili postupovne zakonitosti odluka, radnji ili propusta, u skladu s odredbama ove Direktive koje se odnose na sudjelovanje javnosti.
            2. Države članice određuju u kojoj je fazi moguće pobijanje odluka, radnji ili propusta.
            3. Države članice utvrđuju dovoljan interes i povredu prava u skladu s ciljem da se zainteresiranoj javnosti omogući pristup pravosuđu. U tu svrhu, interes bilo koje nevladine organizacije koja ispunjava uvjete iz članka 1. stavka 2. smatra se dovoljnim u smislu točke (a) stavka 1. ovog članka. Također se smatra da takve organizacije posjeduju prava koja je moguće narušiti u smislu točke (b) stavka 1. ovog članka.
            4. Odredbe ovog članka ne isključuju mogućnost postupka prethodnog preispitivanja pred nekim upravnim tijelom i ne utječu na zahtjev da se prije upućivanja na postupak sudskog preispitivanja iscrpe mogućnosti upravnog preispitivanja ako nacionalno pravo propisuje takav uvjet.
            Svi takvi postupci bit će pošteni, pravični i pravovremeni te ne smiju biti preskupi.
            5. U svrhu unapređivanja učinkovitosti odredaba ovog članka, države članice osiguravaju da javnosti budu dostupne praktične informacije o pristupu postupcima upravnog i sudskog preispitivanja.“
            Austrijsko pravo
            10. Članak 3. Zakona o procjeni utjecaja na okoliš (Umweltverträglichkeitsprüfungsgesetz), u verziji koja se primjenjuje u glavnom postupku (BGBl I, 87/2009, u daljnjem tekstu: UVP‑G 2000), u stavku 7. propisuje:
            „Nadležno tijelo mora, na zahtjev nositelja(-ice) projekta, tijela koje sudjeluje u postupku ili pravobranitelja za okoliš [Umweltanwalt], utvrditi treba li za određeni projekt provesti procjenu utjecaja na okoliš na temelju ovog saveznog zakona […]. Odluka mora biti donesena u roku od šest tjedana u prvom i u drugom stupnju. Nositelj(-ica) projekta, tijela koja sudjeluju u postupku, pravobranitelj za okoliš i zainteresirana jedinica lokalne samouprave imaju položaj stranaka u postupku. […] Nadležno tijelo mora priopćiti meritum odluka i njihove temeljne razloge na primjeren način ili ih dati na uvid javnosti. Zainteresirana jedinica lokalne samouprave može protiv te odluke podnijeti tužbu pred Verwaltungsgerichtshofom. […]“.
            11. Sud koji je uputio zahtjev naveo je da je, nakon što je postupak pred njime već bio u tijeku, UVP‑G 2000 izmijenjen zakonom (BGBl. I, 77/2012), kojim je u navedeni članak 3. unesen novi stavak 7a., kako bi se organizacijama za zaštitu okoliša dodijelilo pravo na pravni lijek protiv odluka kojima se utvrđuje da nije potrebno provesti postupak procjene utjecaja na okoliš.
            12. Članak 74. stavak 2. zakona koji se odnosi na obrtničke, trgovačke i industrijske djelatnosti (u daljnjem tekstu: Gewerbeordnung) iz 1994. predviđa:
            „2) Postrojenja industrijske ili trgovačke namjene mogu se graditi ili upotrebljavati samo na temelju odobrenja nadležnog tijela ako, zbog korištenja strojevima i aparatima, njihova načina uporabe, njihove opreme ili zbog drugih razloga, ona mogu:
            1. ugroziti život ili zdravlje […] susjeda […], njihovo vlasništvo ili njihova druga stvarna prava; […]
            2. izazvati susjedima štetne imisije zbog mirisa, buke, dima, prašine, vibracija ili na drugi način […]“.
            13. U skladu s člankom 75. stavkom 2. Gewerbeordnunga, susjedi su sve osobe koje izgradnja, postojanje ili uporaba određenog postrojenja može izložiti opasnosti, kojima može izazvati štetne imisije ili kojima može biti ugroženo vlasništvo ili druga stvarna prava.
            14. Članak 77. stavak 1. Gewerbeordnunga propisuje da će se „postrojenju izdati odobrenje ako […] se može očekivati da će se […] ugrožavanja u smislu članka 74. stavka 2. prve rečenice, koja se mogu predvidjeti prema okolnostima slučaja, moći izbjeći i da će se imisije, štete ili negativni utjecaji u smislu članka 74. stavka 2. točaka 2. do 5. moći ograničiti na razumnu mjeru“.
            15. Prema članku 356. stavku 1. Gewerbeordnunga, ako je predviđena usmena rasprava, nadležno tijelo mora obavijestiti susjede o predmetu, vremenu i mjestu rasprave kao i o uvjetima pod kojima mogu ostvariti položaj stranke u postupku.
            Glavni postupak i prethodna pitanja
            16. Dana 21. veljače 2012. UVK je na temelju Gewerbeordnunga EMA‑i izdao odobrenje za izgradnju i uporabu trgovačkog centra u Klagenfurtu am Wörthersee (Austrija) upotrebljive površine 11.437,58 m 2 , na zemljištu koje graniči s nekretninom koja pripada K. Gruber.
            17. K. Gruber podnijela je tužbu za poništenje te odluke pred sudom koji je uputio zahtjev, s obrazloženjem, osobito, da je to odobrenje trebalo uvjetovati provođenjem procjene utjecaja na okoliš (u daljnjem tekstu: PUO), na temelju UVP‑G-a 2000.
            18. U potporu svojoj tužbi pozvala se na nezakonitost odluke vlade savezne zemlje Koruške od 21. srpnja 2010. o ocjeni potrebe provođenja PUO‑a prema kojoj je ta vlada smatrala da na temelju članka 3. stavka 7. UVP‑G‑a 2000 nije bilo potrebno provesti postupak PUO‑a u pogledu odnosnog projekta.
            19. Prema primjedbama koje je K. Gruber istaknula 8. ožujka 2011., odluka o ocjeni potrebe provođenja PUO‑a prijeporna je zbog netočnosti podataka i mjerenja koji su poslužili u svrhu izračuna nepostojanja opasnosti za zdravlje koju bi predmetni trgovački centar mogao prouzročiti. Osim toga, K. Gruber, koja kao susjed nije imala pravo na pravni lijek protiv odluke te vrste, upozorila je sud koji je uputio zahtjev da joj je primjerak te odluke dostavljen tek nakon što je donesena.
            20. UVK tvrdi da je odluka o ocjeni potrebe provođenja PUO‑a postala konačna jer je osobe koje su imale pravo na pravni lijek nisu osporavale u rokovima za njegovo podnošenje. Prema UVK‑u, uzimajući u obzir obvezujući učinak te odluke, on je njome bio vezan te nije mogao ocjenjivati njezin sadržaj tijekom postupka izdavanja odobrenja za projekt.
            21. Sud koji je uputio zahtjev navodi da, iako Gewerbeordnung daje susjedima mogućnost da istaknu primjedbe tijekom postupka donošenja odobrenja za gradnju i uporabu postrojenja trgovačke namjene ili da podnesu tužbu protiv konačne odluke kojom se odobrava izgradnja i uporaba, ako to postrojenje ugrožava njihov život, zdravlje ili njihovo vlasništvo, oni nemaju mogućnost izravnog podnošenja tužbe protiv prethodne odluke vlade o neprovođenju PUO‑a u pogledu navedenog postrojenja.
            22. Taj sud napominje da članak 3. stavak 7. UVP‑G-a 2000 predviđa da položaj stranke u postupku mogu imati samo nositelj projekta, tijela koja sudjeluju u postupku, pravobranitelj za okoliš i zainteresirana jedinica lokalne samouprave, čime ograničava mogućnost interveniranja tijekom postupka donošenja odluke o ocjeni potrebe provođenja PUO‑a i podnošenja tužbe protiv te odluke.
            23. Sud koji je uputio zahtjev objašnjava da su susjedi projekta, poput K. Gruber, unatoč činjenici da nemaju položaj stranaka u postupku donošenja odluke o ocjeni potrebe provođenja PUO‑a, kao i nacionalna tijela i sudovi, vezani takvom odlukom kada postane konačna.
            24. Taj sud postavlja pitanje kad je riječ o usklađenosti obvezujućeg učinka odluka o ocjeni potrebe provođenja PUO‑a u kasnijim postupcima s pravom Unije.
            25. U tim je okolnostima Verwaltungsgerichtshof odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
            „1. [Protivi li se] pravo Unije, osobito Direktiva 2011/92, posebno njezin članak 11., nacionalnoj pravnoj situaciji prema kojoj odluka kojom se ocjenjuje da za određeni projekt nije potrebno provesti PUO proizvodi obvezujući učinak i za susjede koji u prethodnom postupku ocjene nisu imali položaj stranke te vrijedi za njih u kasnijem postupku odobrenja, čak i kada oni mogu podnijeti primjedbe u odnosu na projekt tijekom navedenog postupka donošenja odobrenja (pri čemu se primjedbe u glavnom postupku odnose na to da će učinci projekta ugroziti njihov život, zdravlje ili vlasništvo ili da će im izazvati neprihvatljive imisije zbog mirisa, buke, dima, prašine ili vibracija)?
            2. Ako je odgovor na prvo pitanje potvrdan, zahtijeva li pravo Unije, a osobito Direktiva 2011/92, da se temeljem njegove izravne primjene utvrdi nepostojanje obvezujućeg učinka opisanog u prvom pitanju?“
            O prethodnim pitanjima
            26. Uvodno, treba podsjetiti da je K. Gruber podnijela tužbu protiv odluke UVK‑a od 21. veljače 2012. Na taj datum Direktiva 2011/92 već je stupila na snagu te se stoga ta direktiva primjenjuje na ovaj predmet.
            27. Međutim, u okviru te tužbe navedena osoba osporava osnovanost odluke o ocjeni potrebe provođenja PUO‑a koju je 21. srpnja 2010. donijela vlada savezne zemlje Koruške. Stoga bi se radi ocjene pravnog položaja K. Gruber na taj datum također mogle uzeti u obzir odredbe Direktive Vijeća 85/337/EEZ o procjeni utjecaja određenih javnih i privatnih projekata na okoliš (SL L 175, str. 40.), kako je izmijenjena Direktivom 2003/35.
            28. U svakom slučaju, odredbe direktiva 85/337 i 2011/92 koje su relevantne ili bi mogle biti relevantne u ovom slučaju u bitnome su istovjetne. Naime, odredbe članaka 1., 2., 4. i 11. Direktive 2011/92, navedene u točkama 6. do 9. ove presude, odgovaraju odredbama članaka 1., 2., 4. i 10a. Direktive 85/337.
            29. Ovim dvama prethodnim pitanjima, koja treba ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 11. Direktive 2011/92 tumačiti u smislu da se protivi nacionalnom propisu poput onoga u glavnom postupku, temeljem kojega odluka upravnog tijela kojom se utvrđuje da nije potrebno provesti postupak PUO‑a za određeni projekt ima obvezujući učinak u pogledu susjeda, poput K. Gruber, koji ne raspolažu pravom na pravni lijek protiv te odluke upravnog tijela.
            30. Treba podsjetiti da prema članku 11. stavku 1. Direktive 2011/92 države članice osiguravaju da se, sukladno odgovarajućem nacionalnom pravnom sustavu, pripadnicima „zainteresirane javnosti“ koji imaju dovoljan interes ili koji tvrde da im je povrijeđeno pravo, ako upravno postupovno pravo države članice to propisuje kao uvjet, omogući preispitivanje odluka, radnji ili propusta u skladu s odredbama Direktive 2011/92 radi pobijanja materijalne ili postupovne zakonitosti.
            31. Prema definiciji iz članka 1. stavka 2. Direktive 2011/92, „zainteresirana javnost“ znači javnost na koju utječu ili na koju će vjerojatno utjecati postupci provođenja PUO‑a ili ima interes u tim postupcima.
            32. Iz toga slijedi da ne moraju sve fizičke i pravne osobe ili organizacije obuhvaćene pojmom „zainteresirane javnosti“ imati pravo na pravni lijek u smislu navedenog članka 11., već samo one koje imaju dovoljan interes ili, ako je potrebno, koje tvrde da im je povrijeđeno pravo.
            33. Članak 11. stavak 1. Direktive 2011/92 sadrži dvije pretpostavke za dopuštenost tužbe pripadnika „zainteresirane javnosti“ u smislu članka 1. stavka 2. te direktive: stoga dopuštenost tužbe može biti uvjetovana ili postojanjem „dovoljnog interesa“ ili postojanjem „povrede prava“, ovisno o tome koji je od tih uvjeta predviđen nacionalnim zakonodavstvom (vidjeti u tom smislu presudu Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland, Landesverband Nordrhein‑Westfalen, C‑115/09, EU:C:2011:289, t. 38.).
            34. Kako bi se Direktiva 85/337 „primjereno“ uskladila s Arhuškom konvencijom, sukladno uvodnoj izjavi 5. Direktive 2003/35, članak 10a. prvi podstavak Direktive 85/337, kojem odgovara članak 11. stavak 1. Direktive 2011/92, gotovo doslovno preuzima izričaj članka 9. stavka 2. prvog podstavka te konvencije te ga stoga treba tumačiti s obzirom na ciljeve navedene konvencije (vidjeti u tom smislu presudu Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland, Landesverband Nordrhein‑Westfalen, C‑115/09, EU:C:2011:289, t. 41.).
            35. Prema navodima iz Vodiča za primjenu Arhuške konvencije, koji Sud može uzeti u obzir za tumačenje članka 11. stavka 1. Direktive 2011/92 (vidjeti u tom smislu presudu Solvay i dr., C‑182/10, EU:C:2012:82, t. 28.), dvije mogućnosti kad je riječ o dopuštenosti pravnih lijekova u članku 9. stavku 2. prvom podstavku te konvencije predstavljaju dva ekvivalentna sredstva, s obzirom na razlike među pravnim sustavima stranaka navedene konvencije, koja su usmjerena na postizanje istog rezultata.
            36. Članak 11. stavak 3. Direktive 2011/92 predviđa da države članice utvrđuju što predstavlja dovoljan interes ili povredu prava u skladu s ciljem da se zainteresiranoj javnosti omogući širok pristup pravosuđu. U tom pogledu, članak 9. stavak 2. drugi podstavak Arhuške konvencije određuje da će ono što predstavlja dovoljan interes ili povredu prava biti utvrđeno „u skladu sa zahtjevima domaćeg zakonodavstva i dosljedno cilju osiguranja zainteresiranoj javnosti širokog pristupa pravosuđu“. U skladu s navedenim ciljem, provedba te pretpostavke dopuštenosti pripada nacionalnom pravu.
            37. Jednako treba podsjetiti da je, u nedostatku propisa Unije u tom pravnom području, na unutarnjem pravnom poretku svake države članice da odredi nadležne sudove i uredi postupovna pravila za sudske postupke koji trebaju osigurati punu zaštitu prava koja pojedinci uživaju na temelju prava Unije; ta pravila, međutim, ne smiju davati manje prednosti od pravila koja se tiču sličnih unutarnjih postupaka (načelo ekvivalentnosti) i ne smiju činiti gotovo nemogućim ili pretjerano teškim korištenje pravima zajamčenima pravnim poretkom Unije (načelo učinkovitosti) (presuda Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland, Landesverband Nordrhein‑Westfalen, C‑115/09, EU:C:2011:289, t. 43.).
            38. Stoga države članice raspolažu širokim diskrecijskim prostorom za utvrđivanje što predstavlja „dovoljan interes“ ili „povredu prava“ (vidjeti u tom smislu presude Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland, Landesverband Nordrhein‑Westfalen, C‑115/09, EU:C:2011:289, t. 55. kao i Gemeinde Altrip i dr., C‑72/12, EU:C:2013:712, t. 50.).
            39. Međutim, iz teksta članka 11. stavka 3. Direktive 2011/92 kao i članka 9. stavka 2. drugog podstavka Arhuške konvencije proizlazi da je navedeni diskrecijski prostor ograničen poštovanjem cilja koji je usmjeren na osiguranje širokog pristupa pravosuđu zainteresiranoj javnosti.
            40. Stoga, iako nacionalni zakonodavac prava na povredu kojih se može pozvati pojedinac u okviru sudskog postupka protiv radnji, odluka ili propusta navedenih u članku 11. Direktive 2011/92 može ograničiti, osobito, samo na subjektivna javna prava, odnosno prava pojedinca koja se prema nacionalnom pravu mogu kvalificirati kao subjektivna javna prava (vidjeti u tom smislu presudu Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland, Landesverband Nordrhein‑Westfalen, C‑115/09, EU:C:2011:289, t. 36. i 45.), odredbe tog članka koje se odnose na pravo na pravni lijek pripadnika zainteresirane javnosti na koju se odnose odluke, akti ili propusti obuhvaćeni područjem primjene te direktive ne mogu se tumačiti na restriktivan način.
            41. U ovom slučaju iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da je K. Gruber „susjeda“ u smislu članka 75. stavka 2. Gewerbeordnunga, pojam koji obuhvaća osobe koje gradnja, postojanje ili uporaba postrojenja može izložiti opasnostima ili štetnim imisijama kao i osobe čije pravo na vlasništvo ili druga stvarna prava mogu biti narušena.
            42. S obzirom na izričaj te odredbe, osobe obuhvaćene pojmom „susjed“ mogu biti dio „zainteresirane javnosti“ u smislu članka 1. stavka 2. Direktive 2011/92. Međutim, ti „susjedi“ imaju pravo na pravni lijek samo protiv odluke kojom se odobrava gradnja i uporaba određenog postrojenja. Budući da nisu stranke u postupku ocjene potrebe provođenja PUO‑a, oni tu odluku ne mogu osporavati ni u okviru eventualne tužbe protiv odluke o odobrenju. Stoga, ograničavajući pravo na pravni lijek protiv odluke o ocjeni potrebe provođenja PUO‑a na nositelje projekta, tijela koja sudjeluju u postupku, pravobranitelja za okoliš (Umweltanwalt) i zainteresiranu jedinicu lokalne samouprave, UVP‑G 2000 uskraćuje pravo na pravni lijek velikom broju pojedinaca, uključujući osobito „susjede“ koji mogu eventualno ispunjavati uvjete predviđene člankom 11. stavkom 1. Direktive 2011/92.
            43. Ovo gotovo opće isključenje ograničava opseg navedenog članka 11. stavka 1. te stoga nije u skladu s Direktivom 2011/92.
            44. Slijedi da odluka upravnog tijela o neprovođenju postupka PUO‑a donesena na temelju takvog nacionalnog propisa ne može spriječiti pojedinca koji je dio „zainteresirane javnosti“ u smislu te direktive i ispunjava kriterije propisane nacionalnim pravom koji se odnose na „dovoljan interes“ ili, ako je potrebno, na „povredu prava“ da osporava tu istu odluku upravnog tijela tužbom podnesenom bilo protiv te odluke, bilo protiv kasnije odluke o odobrenju projekta.
            45. Potrebno je primijetiti da utvrđenje nesukladnosti nacionalnog propisa u glavnom postupku s Direktivom 2011/92 ne ograničava pravo države članice da odredi što u njezinu nacionalnom pravnom poretku predstavlja „dovoljan interes“ ili „povredu prava“, također i u pogledu pojedinaca koji pripadaju u „zainteresiranu javnost“, uključujući i susjede, za koje u načelu mogućnost podnošenja pravnog lijeka mora biti otvorena.
            46. Kako bi pravni lijek koji je pojedinac podnio bio dopušten, kriteriji predviđeni nacionalnim pravom sukladno Direktivi 2011/92 kad je riječ o „dovoljnom interesu“ ili „povredi prava“ moraju biti ispunjeni i mora ih utvrditi nacionalni sud. U takvom slučaju nepostojanje obvezujućeg učinka odluke upravnog tijela o potrebi provedbe PUO‑a također mora biti utvrđeno.
            47. Unatoč diskrecijskom prostoru kojim država članica raspolaže na temelju članka 2. stavka 2. Direktive 2011/92, prema kojem se PUO može integrirati u postojeće postupke davanja suglasnosti za projekte u državama članicama, ili, u nedostatku toga, u druge postupke koji ispunjavaju ciljeve te direktive, treba podsjetiti da postupak poput onog uređenog člankom 74. stavkom 2. i člankom 77. stavkom 1. Gewerbeordnunga ne zadovoljava zahtjeve propisa Unije o PUO‑u.
            48. Odredbe Gewerbeordnunga u korist susjeda predviđaju mogućnost isticanja prigovora tijekom postupka donošenja odluke kojom se odobrava gradnja postrojenja industrijske ili trgovačke namjene kada takvo postrojenje može ugroziti njihov život, zdravlje, njihovo vlasništvo ili može prouzročiti štetne imisije.
            49. Međutim, takav je postupak u prvom redu usmjeren na zaštitu privatnih interesa pojedinaca, a ne na specifične ciljeve zaštite okoliša u interesu društva.
            50. Iako se postupak provođenja PUO može integrirati u druge upravne postupke, važno je – kao što to ističe nezavisna odvjetnica u točkama 57. i 58. svojeg mišljenja – da se u tom postupku poštuju svi zahtjevi koji proizlaze iz članaka 5. do 10. Direktive 2011/92, što je na sudu koji je uputio zahtjev da utvrdi. U svakom slučaju, pripadnici „zainteresirane javnosti“ koji zadovoljavaju kriterije predviđene nacionalnim pravom kad je riječ o „dovoljnom interesu“ ili, ako je potrebno, „povredi prava“ moraju imati mogućnost podnošenja pravnog lijeka protiv odluke o neprovođenju PUO‑a u okviru takvog postupka.
            51. S obzirom na prethodno navedeno, na postavljena pitanja valja odgovoriti da članak 11. Direktive 2011/92 treba tumačiti u smislu da se protivi nacionalnom propisu poput onoga u glavnom postupku, temeljem kojeg odluka upravnog tijela kojom se utvrđuje da nije potrebno provesti PUO za određeni projekt ima obvezujući učinak na susjede koji ne raspolažu pravom na pravni lijek protiv navedene odluke upravnog tijela, pod uvjetom da ti susjedi, kao dio „zainteresirane javnosti“ u smislu članka 1. stavka 2. te direktive, zadovoljavaju kriterije predviđene nacionalnim pravom kad jer riječ o „dovoljnom interesu“ ili „povredi prava“. Na sudu koju je uputio zahtjev jest da provjeri je li taj uvjet ispunjen u predmetu koji se pred njime vodi. Ako se to potvrdi, taj sud mora utvrditi da odluka upravnog tijela o neprovođenju takve procjene nema obvezujući učinak u odnosu na navedene susjede.
            Troškovi
            52. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:
            Članak 11. Direktive 2011/92/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 13. prosinca 2011. o procjeni utjecaja određenih javnih i privatnih projekata na okoliš treba tumačiti u smislu da se protivi nacionalnom propisu poput onoga u glavnom postupku, temeljem kojeg odluka upravnog tijela kojom se utvrđuje da nije potrebno provesti postupak procjene utjecaja na okoliš za određeni projekt ima obvezujući učinak na susjede koji ne raspolažu pravom na pravni lijek protiv navedene odluke upravnog tijela, pod uvjetom da ti susjedi, kao dio „zainteresirane javnosti“ u smislu članka 1. stavka 2. te direktive, zadovoljavaju kriterije predviđene nacionalnim pravom kad je riječ o „dovoljnom interesu“ ili „povredi prava“. Na sudu koju je uputio zahtjev jest da provjeri je li taj uvjet ispunjen u predmetu koji se pred njime vodi. Ako se to potvrdi, taj sud mora utvrditi da odluka upravnog tijela o neprovođenju takve procjene nema obvezujući učinak u odnosu na navedene susjede.


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 1. listopada 2014.#E. protiv B.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Court of Appeal (England & Wales) (Civil division).#Prethodno pitanje – Područje slobode, sigurnosti i pravde – Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Uredba (EZ) br. 2201/2003 – Članci 8., 12. i 15. – Nadležnost u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću – Postupak u vezi s roditeljskom skrbi djeteta koje uobičajeno boravi u državi članici boravišta svoje majke – Prorogacija nadležnosti u korist suda države članice boravišta oca tog djeteta – Opseg.#Predmet C‑436/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑436/13,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Court of Appeal (England & Wales) (Civil division) (Ujedinjena Kraljevina), odlukom od 2. kolovoza 2013., koju je Sud zaprimio istoga dana, u postupku
            E.
            protiv
            B.,
            SUD (drugo vijeće),
            u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, K. Lenaerts, potpredsjednik Suda u svojstvu suca drugog vijeća, J. L. da Cruz Vilaça, J.-C. Bonichot i A. Arabadjiev (izvjestitelj), suci,
            nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
            tajnik: L. Hewlett, glavna administratorica,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 15. svibnja 2014.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za E., C. Marín Pedreño, solicitor , kao i D. Williams, QC , i M. Gration, barrister ,
            – za B., N. Hansen, solicitor , H. Setright, QC , E. Devereaux i R. Genova Alquacil, odvjetnici,
            – za vladu Ujedinjene Kraljevine, V. Kaye, u svojstvu agenta, i M. Gray, barrister ,
            – za njemačku vladu, T. Henze i J. Kemper, u svojstvu agenata,
            – za španjolsku vladu, M. J. García‑Valdecasas Dorrego, u svojstvu agenta,
            – za Europsku komisiju, M. Wilderspin i A.‑M. Rouchaud‑Joët, u svojstvu agenata,
            odlučivši, nakon saslušanja nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 8., 12. i 15. Uredbe Vijeća (EZ) br. 2201/2003 od 27. studenoga 2003. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u bračnim sporovima i u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću, kojom se stavlja izvan snage Uredba (EZ) br. 1347/2000 (SL L 338, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 133.).
            2. Zahtjev je upućen u okviru spora između E. (u daljnjem tekstu: otac) i B. (u daljnjem tekstu: majka), u vezi s nadležnošću sudova Ujedinjene Kraljevine za utvrđivanje mjesta uobičajenog boravišta njihovog djeteta S. te očeva prava na kontakt.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. U uvodnoj izjavi 12. Uredbe br. 2201/2003 navedeno je:
            „Nadležnost u predmetima povezanim s roditeljskom odgovornošću, utvrđena ovom Uredbom, temelji se u svjetlu zaštite interesa djeteta, posebno na kriteriju blizine. To znači da bi u prvome redu trebala biti nadležna država članica u kojoj dijete ima uobičajeno boravište, osim u određenim slučajevima mijenjanja djetetova boravišta ili u skladu sa sporazumom između nositelja roditeljske odgovornosti.“
            4. Članak 8., naslovljen „Opća nadležnost“, u odjeljku 2., naslovljenom „Roditeljska odgovornost“, poglavlja II., naslovljenog „Nadležnost“, Uredbe br. 2201/2003 glasi:
            „1. Sudovi države članice nadležni su u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću prema djetetu koje ima uobičajeno boravište u državi članici u trenutku pokretanja postupka.
            2. Stavak 1. podložan je primjeni odredaba članaka 9., 10. i 12.“
            5. Članak 9. Uredbe br. 2201/2003, naslovljen „Ustaljivanje nadležnosti prema djetetovom prethodnom uobičajenom boravištu“, glasi:
            „1. Ako se dijete zakonito preseli iz jedne u drugu državu članicu i tamo dobije novo uobičajeno boravište, sudovi države članice djetetova prethodnog uobičajenog boravišta, iznimno od primjene članka 8., zadržavaju nadležnost i tijekom tromjesečnog razdoblja od preseljenja, u svrhe izmjene sudske odluke o pravu na kontakt donesene u toj državi članici prije djetetova preseljenja, ako nositelj prava na kontakt s djetetom, na temelju sudske odluke o pravu na kontakt, i dalje ima svoje uobičajeno boravište u državi članici prethodnog djetetova uobičajenog boravišta.
            2. Stavak 1. ne primjenjuje se ako je nositelj prava na kontakt iz stavka 1., prihvatio nadležnost sudova države članice u kojoj dijete ima novo uobičajeno boravište, sudjelujući u postupku pred tim sudovima i ne osporavajući pri tome njihovu nadležnost.“
            6. Članak 12. Uredbe br. 2201/2003, naslovljen „Prorogacija nadležnosti“, u stavku 3. propisuje:
            „Sudovi države članice nadležni su za roditeljsku odgovornost u postupcima [...] ako:
            (a) postoji bitna veza djeteta i te države članice, posebno zbog činjenice da jedan od nositelja roditeljske odgovornosti ima uobičajeno boravište u toj državi članici ili da je dijete državljanin te države članice;
            i
            (b) su nadležnost sudova izričito ili na neki drugi nedvosmisleni način prihvatile sve stranke u postupku u trenutku pokretanja postupka pred sudom, a to je i u interesu djeteta.“
            7. Članak 15. Uredbe br. 2201/2003, naslovljen „Prijenos nadležnosti na sud koji je primjereniji za rješavanje“, glasi:
            „1. Iznimno, sudovi države članice koji imaju stvarnu nadležnost mogu, ako smatraju da bi sud druge države članice, s kojom je dijete posebno povezano, mogao bolje rješavati predmet, ili neki posebni dio predmeta, i ako je to u interesu djeteta:
            (a) zastati s rješavanjem predmeta ili dijela predmeta i pozvati stranke da podnesu zahtjev sudu te države članice u skladu sa stavkom 4.; ili
            (b) zahtijevati od suda druge države članice da se proglasi nadležnim u skladu sa stavkom 5.
            2. Stavak 1. primjenjuje se:
            (a) na zahtjev stranke; ili
            (b) po službenoj dužnosti; ili
            (c) na zahtjev suda druge države članice s kojom je dijete posebno povezano, u skladu sa stavkom 3.
            Prijenos po službenoj dužnosti ili na zahtjev suda druge države članice mora prihvatiti barem jedna stranka.
            3. Smatra se da je dijete posebno povezano s nekom državom članicom, kao što je spomenuto u stavku 1., ako je u toj državi članici:
            (a) dijete dobilo uobičajeno boravište nakon pokretanja postupka pred sudom iz stavka 1.; ili
            (b) je u njoj bilo prethodno uobičajeno boravište djeteta; ili
            (c) je dijete njezin državljanin; ili
            (d) je u njoj uobičajeno boravište nositelja roditeljske odgovornosti; ili
            (e) se u njoj nalazi imovina djeteta, a predmet se odnosi na upravljanje, čuvanje ili raspolaganje njegovom imovinom.
            4. Sud države članice koji je stvarno nadležan određuje vremenski rok za pokretanje postupka pred sudovima druge države članice u skladu sa stavkom 1.
            Ako u tome roku nije pokrenut postupak pred tim sudovima, sud pred kojim je pokrenut postupak nastavlja biti nadležan u skladu s člancima 8. do 14.
            5. Sudovi te druge države članice mogu, ako to opravdavaju posebne okolnosti u predmetu, u svrhe zaštite interesa djeteta, prihvatiti nadležnost u roku od šest mjeseci od pokretanja postupka pred tim sudovima, u skladu sa stavkom 1. točkom (a) ili (b). U tom slučaju, sud pred kojim je prvotno pokrenut postupak proglašava se nenadležnim. U protivnome, sud pred kojim je prvotno pokrenut postupak nastavlja biti nadležan u skladu s člancima 8. do 14.
            6. Sudovi surađuju u svrhe ovog članka, izravno ili putem svojih središnjih tijela, određeni[h] u skladu s člankom 53.“
            8. Članak 16., naslovljen „Pokretanje postupka pred sudom“, u odjeljku 3., naslovljenom „Zajedničke odredbe“, poglavlja II., naslovljenog „Nadležnost“, Uredbe br. 2201/2003 propisuje:
            „1. Smatra se da je pred sudom pokrenut postupak:
            (a) u trenutku u kojemu je pismeno kojim se pokreće postupak, ili jednakovrijedno pismeno, predano sudu, pod uvjetom da osoba koja pokreće postupak nije nakon toga propustila poduzeti radnje koje je morala poduzeti u vezi s dostavom pismena protustranci;
            ili
            (b) ako pismeno treba dostaviti prije njegova podnošenja sudu, u trenutku kad ga zaprimi tijelo nadležno za dostavu, pod uvjetom da tužitelj nije kasnije propustio poduzeti radnje koje je morao poduzeti u vezi s podnošenjem pismena sudu.“
            9. Članak 21. stavak 1., naslovljen „Priznavanje sudske odluke“, u odjeljku 1., naslovljenom „Priznavanje“, poglavlja III., naslovljenog „Priznavanje i izvršenje“, Uredbe br. 2201/2003 glasi:
            „Sudska odluka donesena u državi članici priznaje se u drugim državama članicama bez potrebe bilo kakvog posebnog postupka.“
            10. Članak 26., naslovljen „Zabrana preispitivanja sadržaja sudske odluke“, u istom odjeljku 1. navedene uredbe predviđa:
            „Ni u kakvim okolnostima nije dopušteno preispitivanje sadržaja sudske odluke.“
            11. Članak 41. stavak 1. u odjeljku 4., naslovljenom „Izvršivost određenih sudskih odluka koje se odnose na pravo kontakta s djetetom i određenih sudskih odluka kojima se zahtijeva predaja djeteta“, poglavlja III. Uredbe br. 2201/2003 glasi:
            „Prava na kontakt s djetetom iz članka 40. stavka 1. točke (a), priznata u izvršivoj sudskoj odluci donesenoj u državi članici, priznaju se i izvršiva su u drugoj državi članici bez potrebe pribavljanja potvrde izvršivosti i bez bilo kakve mogućnosti osporavanja njihova priznavanja ako je sudska odluka potvrđena u državi članici podrijetla u skladu sa stavkom 2.
            Čak i ako nacionalno pravo ne predviđa izvršivost sudske odluke o pravu na kontakt s djetetom po sili zakona, sud podrijetla može izjaviti da je sudska odluka izvršiva, bez obzira na mogućnost ulaganja pravnog lijeka.“
            12. Članak 47. stavak 2., naslovljen „Postupak izvršenja“, u odjeljku 6., naslovljenom „Druge odredbe“, poglavlja III. Uredbe br. 2201/2003 propisuje:
            „Izvršenje svake sudske odluke koju donosi sud druge države članice, koja je proglašena izvršivom u skladu s Dijelom 2. ili potvrđena u skladu s člankom 41. stavkom 1. ili člankom 42. stavkom 1., provodi se u državi članici izvršenja pod istim uvjetima kao i kad bi bila donesena u toj državi članici.
            Izvršenje sudske odluke koja je potvrđena u skladu s člankom 41. stavkom 1. ili člankom 42. stavkom 1. ne može biti provedena ako je nepomirljiva s kasnijom izvršivom sudskom odlukom.“
            Pravo Ujedinjene Kraljevine
            13. Prema navodu suda koji je uputio zahtjev, članak 8. Zakona o zaštiti djece iz 1989. (Children Act 1989) omogućava sudovima Engleske i Walesa odlučivati o boravištu (residence order) i pravu na kontakt (contact order), zabraniti određena postupanja (prohibited steps order) i rješavati posebna pitanja (specific issue order), a potonje može obuhvaćati odluke koje se odnose na povratak djeteta u smještaj, mjesto gdje se treba školovati ili rješavanje pitanje treba li ili ne treba određeni medicinski tretman.
            14. U skladu s člankom 2. stavkom 1. točkom (a) Zakona o obiteljskom pravu iz 1986. (Family Law Act 1986):
            „Sud u Engleskoj i Walesu nadležan je za donošenje odluke na temelju članka 1. stavka 1. točke (a) u odnosu na dijete:
            (a) ako je nadležan na temelju [Uredbe br. 2201/2003] [...]“.
            15. Prema navodu suda koji je uputio zahtjev, odluka donesena na temelju članka 1. stavka 1. točke (a) u smislu te odredbe jest odluka koju sud Engleske i Walesa donosi na temelju članka 8. Zakona o zaštiti djece iz 1989.
            Glavni postupak i prethodna pitanja
            16. Iz odluke o upućivanju proizlazi da su otac, španjolski državljanin, i majka, državljanka Ujedinjene Kraljevine, (u daljnjem tekstu zajednički: roditelji) prilikom rođenja S.-a 27. svibnja 2005. već nekoliko godina boravili u Španjolskoj te da je S. ondje odrastao do 6. veljače 2010.
            17. Tog dana majka i S. preselili su se u Ujedinjenu Kraljevinu, nakon što su se roditelji rastavili tijekom studenoga 2009. Nakon preseljenja, roditelji su se uzaludno pokušavali sporazumjeti o podjeli svojih prava u pogledu S.-a, što je dovelo do više sudskih postupaka u Španjolskoj i Ujedinjenoj Kraljevini.
            18. Roditelji su 21. srpnja 2010. postigli sporazum (u daljnjem tekstu: sporazum od 21. srpnja 2010.) kad je riječ o roditeljskoj skrbi koja je dodijeljena majci i pravu na kontakt koje je priznato ocu. Taj su sporazum roditelji potpisali pred tajnikom Juzgado de Primera Instancia de Torrox (sudac prvoga stupnja u Torroxu, Španjolska). Sporazum od 21. srpnja 2010. upućen je tom sudu na odobrenje te je on 20. listopada 201 0. donio odluku u kojoj se navode odredbe tog sporazuma (u daljnjem tekstu: odluka od 20. listopada 2010.).
            19. Majka je 17. prosinca 2010. podnijela tužbu na temelju članka 8. Children Acta iz 1989. pred Principal Registry of the High Court of Justice (England & Wales), Family Division (Ujedinjena Kraljevina). Ona je zatražila donošenje odluke o boravištu (residence order), izmjenu odredaba u području prava na kontakt iz sporazuma od 21. srpnja 2010. i odluke od 20. listopada 2010. (contact order) kao i odluku o jednom posebnom pitanju (specific issue order). Naime, majka je zatražila smanjenje prava na kontakt odobrenih ocu tim sporazumom.
            20. Otac je 31. siječnja 2011. podnio tužbu pred istim tim sudom radi izvršenja odluke od 20. listopada 2010. na temelju članaka 41. i 47. Uredbe br. 2201/2003.
            21. Na raspravi održanoj 16. prosinca 2011. pred High Courtom majka je priznala da je, uzevši u obzir sporazum od 21. srpnja 2010. i odluku od 20. listopada 2010., ona prorogirala nadležnost Juzgadu de Primera Instancia de Torrox na temelju članka 12. stavka 3. te uredbe. Ona je, dakle, izjavila da se ne protivi izvršenju odluke od 20. listopada 2010., koja je bila uredno izvršena u skladu s odredbama sporazuma od 21. srpnja 2010. Naime, pobliže utvrđeni oblici očeva prava na kontakt bili su detaljno određeni do 6. siječnja 2013.
            22. Majka je 20. prosinca 2011. uputila Juzgadu de Primera Instancia de Torrox zahtjev na temelju članka 15. Uredbe br. 2201/2003 radi prorogacije nadležnosti sudovima Engleske i Walesa. Juzgado de Primera Instancia de Torrox 29. veljače 2012. donio je rješenje o majčinu zahtjevu (u daljnjem tekstu: rješenje od 29. veljače 2012.) kojim je naveo da „[b]udući da je [odluka od 20. listopada 2010.] donesena u ovom predmetu postala pravomoćna, da je predmet okončan te da pred sudom nije u tijeku nijedan drugi predmet između stranaka u području obiteljskog prava, ne postoji nikakav razlog za utvrđivanje da ne postoji nadležnost kako je zatraženo u zahtjevu“.
            23. Majka je 30. lipnja 2012. ponovno uputila predmet High Courtu te je zatražila da se sudovi Engleske i Walesa proglase nadležnima u odnosu na roditeljsku odgovornost u vezi sa S.-om s obzirom na to da potonji ima uobičajeno boravište u Ujedinjenoj Kraljevini u smislu članka 8. Uredbe br. 2201/2003. Odlukom od 25. ožujka 2013. High Court se proglasio nadležnim.
            24. Sud koji je uputio zahtjev dopustio je 21. svibnja 2013. ocu podnošenje žalbe protiv te odluke High Courta od 25. ožujka 2013.
            25. Očekujući rezultate te podnesene žalbe, High Court smatra da ne može odrediti nova detaljna utvrđenja prava na kontakt o kojem se spore roditelji. Sumnjajući u to ima li nadležnost za odlučivanje o meritumu ili samo nadležnost za izvršenje sporazuma od 21. srpnja 2010. i odluke od 20. listopada 2010., High Court nije donio nijednu odluku što se tiče razdoblja nakon 6. siječnja 2013.
            26. U okviru te žalbe otac u biti navodi da je High Court odlukom od 25. ožujka 2013. počinio pogrešku koja se tiče prava utvrdivši da su sudovi Engleske i Walesa stvarno nadležni. Prema njegovom mišljenju, prorogacija nadležnosti na temelju članka 12. stavka 3. Uredbe br. 2201/2003 nastavlja proizvoditi učinke nakon okončanja odnosnog postupka i na taj način pruža osnovu za nadležnost kod naknadnog pokretanja svakog postupka koji bi se mogao pokazati nužnim radi odlučivanja o pitanjima roditeljske odgovornosti u pogledu S.-a. Otac također navodi da se takva nadležnost suda, koji nastavlja biti nadležan, može prenijeti na temelju članka 15. Uredbe br. 2201/2003 ako ne postoji postupak koji je u tijeku.
            27. Majka navodi da prorogacija nadležnosti sudova države članice na temelju članka 12. stavka 3. Uredbe br. 2201/2003 proizvodi učinke sve do proglašenja pravomoćne odluke u okviru tog postupka, a da ti učinci ne postoje nakon tog proglašenja. Nadalje, ona smatra da se članak 15. Uredbe br. 2201/2003 primjenjuje samo na posebne postupke koji su u tijeku pred sudom države članice, a ne općenito na nadležnost tog suda, i to na način da je prijenos na temelju te odredbe moguće izvršiti ako postoji postupak u tijeku.
            28. Sud koji je uputio zahtjev navodi da je Juzgado de Primera Instancia de Torrox rješenjem od 4. srpnja 2013. izrekao kaznu od 16.000 eura i spomenuo mogućnost stavljanja S.-a pod očevo skrbništvo zbog majčina neizvršenja sporazuma od 21. srpnja 2010.
            29. U tim je okolnostima Court of Appeal (England & Wales) (Ujedinjena Kraljevina) (Civil division) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
            „1. Postoje li učinci prorogacije nadležnosti suda države članice na temelju članka 12. stavka 3. [Uredbe br. 2201/2003] u odnosu na pitanja roditeljske odgovornosti samo do proglašenja pravomoćne odluke u postupku o kojem je riječ ili ti učinci postoje i nakon toga?
            2. Omogućava li članak 15. [Uredbe br. 2201/2003] sudu države članice prijenos nadležnosti iako nije u tijeku nikakav postupak u odnosu na dijete o kojem je riječ?“
            O prethodnim pitanjima
            Prvo pitanje
            30. Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita prestaje li prorogirana nadležnost suda države članice pred kojim su nositelji roditeljske odgovornosti zajedničkim sporazumom pokrenuli postupak u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću, na temelju članka 12. stavka 3. Uredbe br. 2201/2003, proglašenjem pravomoćne odluke u okviru tog postupka ili se ta nadležnost nastavlja i nakon proglašenja takve odluke.
            Relevantnost i dopuštenost prvoga pitanja
            31. Uvodno valja odbiti argumente Europske komisije i španjolske vlade koji dovode u pitanje relevantnost i dopuštenost prvoga pitanja. Komisija u svojem pisanom očitovanju tvrdi da iz rješenja od 29. veljače 2012. proizlazi da se Juzgado de Primera Instancia de Torrox proglasio nenadležnim na temelju članka 12. stavka 3. Uredbe br. 2201/2003 te da tu odluku sud koji je uputio zahtjev treba priznati na temelju članka 21. iste te uredbe.
            32. Španjolska vlada smatra da se glavni postupak odnosi na pitanje priznanja i izvršenja odluke od 20. listopada 2010. kao i na zabranu preispitivanja njezinog sadržaja u smislu članaka 21., 26., 41. i 47. Uredbe br. 2201/2003 s obzirom na to da je majčin zahtjev za izmjenu sporazuma od 21. srpnja 2010. i te odluke podnesen unutar dva mjeseca od usvajanja navedene odluke.
            33. Međutim, s jedne strane, kao što su to tijekom rasprave naveli španjolska vlada i roditelji te kao što je to u biti priznala i Komisija, ništa ne upućuje na to da rješenje od 29. veljače 2012. sadrži bilo kakvu odluku o stvarnoj nadležnosti španjolskoga suda koju bi sud koji je uputio zahtjev trebao priznati na temelju članka 21. Uredbe br. 2201/2003.
            34. S druge strane, kao što su to tijekom rasprave naveli majka i Komisija, valja smatrati da se glavni postupak i prvo pitanje, suprotno onome što navodi španjolska vlada, ne odnose na pitanje o priznanju i izvršenju odluke od 20. listopada 2010. kao i na zabranu preispitivanja njezinog sadržaja u smislu članaka 21., 26., 41. i 47. Uredbe br. 2201/2003, nego na pitanje ima li ili nema sud koji je uputio zahtjev nadležnost u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću koja proizlazi iz članka 8. stavka 1. te uredbe.
            35. Osobito valja ustvrditi da svako pitanje o utemeljenosti majčina zahtjeva ili o njegovoj eventualnoj zloporabi, podnesenog pred sudovima Engleske i Walesa unutar dva mjeseca od donošenja odluke od 20. listopada 2010. i kojim se nastoje izmijeniti odredbe sporazuma od 21. srpnja 2010. te stoga zamijeniti navedena odluka, u skladu s člancima 8. do 15. Uredbe br. 2201/2003 treba ocijeniti sud nadležan u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću.
            36. Osim toga, s obzirom na činjenicu da na datum proglašenja ove presude u ovom slučaju nijedan sud nije donio nikakvu naknadnu odluku o roditeljskoj odgovornosti što se tiče S.-a i stoga odluka od 20. listopada 2010. nije ni izmijenjena ni zamijenjena, nužno je ustvrditi da je potonja na isti taj datum u potpunosti izvršiva.
            Meritum
            37. Što se tiče tumačenja članka 12. stavka 3. Uredbe br. 2201/2003, valja podsjetiti da za tumačenje odredbe prava Unije treba uzeti u obzir kako njezin tekst i cilj tako i kontekst u kojem se javlja te ciljeve propisa čiji je ona dio (presuda Van Buggenhout i Van de Mierop, C‑251/12, EU:C:2013:566, t. 26. i navedena sudska praksa).
            38. U tom pogledu valja navesti da se u skladu s člankom 8. stavkom 1. Uredbe br. 2201/2003 nadležnost suda treba utvrditi „u trenutku pokretanja postupka“, a u skladu s njezinim člankom 12. stavkom 3. „u trenutku pokretanja postupka“. U tom pogledu članak 16. navedene uredbe određuje da se u načelu postupak pred sudom smatra pokrenutim „u trenutku u kojemu je pismeno kojim se pokreće postupak [...] predano sudu“.
            39. Osim toga, članak 12. stavak 3. točka (b) Uredbe br. 2201/2003 za prorogaciju nadležnosti posebice traži da su nadležnost sudova izričito ili na neki drugi nedvosmisleni način prihvatile sve stranke u postupku u trenutku pokretanja postupka pred sudom.
            40. Iz teksta članka 8. stavka 1. i članka 12. stavka 3. te uredbe proizlazi, dakle, da se nadležnost suda u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću treba provjeriti i utvrditi u svakom pojedinom slučaju kad je pred sudom pokrenut postupak, što implicira da se ona ne zadržava nakon okončanja postupka koji je u tijeku.
            41. U vezi s kontekstom u kojem se nalaze članak 8. stavak 1. i članak 12. stavak 3. Uredbe br. 2201/2003, uvodna izjava 12. te uredbe pobliže određuje da bi u prvome redu trebala biti nadležna država članica u kojoj dijete ima uobičajeno boravište. U skladu s tom uvodnom izjavom, članak 8. stavak 1. te uredbe propisuje da se opća nadležnost u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću utvrđuje s obzirom na to boravište.
            42. Na temelju te uvodne izjave 12. i članka 8. stavka 2. Uredbe br. 2201/2003, druge nadležnosti, osim te opće nadležnosti, priznaju se samo u određenim slučajevima promjene boravišta djeteta, predviđenima osobito u članku 9. te uredbe, ili slijedom sporazuma između nositelja roditeljske odgovornosti propisanog u članku 12. stavku 3. navedene uredbe.
            43. Osim toga, iz članka 9. stavka 1. Uredbe br. 2201/2003 proizlazi da u slučaju promjene uobičajenog boravišta djeteta sudovi države članice prethodnog uobičajenog boravišta zadržavaju nadležnost samo u svrhe izmjene sudske odluke donesene prije preseljenja i to u svakom slučaju samo tijekom tromjesečnog razdoblja.
            44. Što se tiče ciljeva koje slijedi Uredba br. 2201/2003, valja navesti da njezina uvodna izjava 12. propisuje da se pravila o nadležnosti utvrđena tom uredbom u predmetima povezanim s roditeljskom odgovornošću temelje u svjetlu zaštite interesa djeteta posebno na kriteriju blizine te da jedan od uvjeta iz članka 12. stavka 3. točke (b) navedene uredbe propisuje da svaka prorogacija nadležnosti u skladu s tom odredbom mora biti u navedenom interesu.
            45. Iz toga slijedi da se nadležnost u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću mora prije svega utvrditi s obzirom na prevagujući interes djeteta.
            46. Doista, kao što su to opravdano naveli majka, vlada Ujedinjene Kraljevine i Komisija, iako se prorogacija nadležnosti koju su prihvatili nositelji roditeljske odgovornosti mladog djeteta za specifičan postupak može smatrati u prevagujućem interesu tog djeteta, nije moguće prihvatiti da u svim slučajevima i nakon okončanja postupka za koji je nadležnost prorogirana te tijekom cijelog djetinjstva dotične osobe takva prorogacija nadležnosti ostaje u prevagujućem interesu tog djeteta.
            47. Stoga valja smatrati da, kad je pred sudom pokrenut postupak u skladu s člankom 12. stavkom 3. Uredbe br. 2201/2003, prevagujući interes djeteta moguće je očuvati samo ispitivanjem u svakom pojedinom slučaju je li tražena prorogacija nadležnosti u skladu s tim prevagujućim interesom.
            48. Nadalje, navedeni članak 12. stavak 3. omogućava nositeljima roditeljske odgovornosti da zajedničkim sporazumom i pod određenim drugim uvjetima pokrenu postupak pred sudom u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću za čije ocjenjivanje taj sud u načelu nije nadležan, no ne može se pretpostaviti da takav sporazum u svakom slučaju postoji i nakon okončanja pokrenutog postupka te u odnosu na druga pitanja koja se mogu naknadno pojaviti.
            49. Stoga valja smatrati da je prorogacija nadležnosti na temelju članka 12. stavka 3. Uredbe br. 2201/2003 valjana samo za specifičan postupak koji je pokrenut pred sudom kojemu je nadležnost prorogirana te da ta nadležnost prestaje i vraća se sudu koji je opće nadležan primjenom članka 8. stavka 1. te uredbe konačnim zatvaranjem postupka koji je doveo do prorogacije nadležnosti.
            50. S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo prethodno pitanje valja odgovoriti da prorogirana nadležnost suda države članice pred kojim su nositelji roditeljske odgovornosti zajedničkim sporazumom pokrenuli postupak u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću, na temelju članka 12. stavka 3. Uredbe br. 2201/2003, prestaje proglašenjem pravomoćne odluke u okviru tog postupka.
            Drugo pitanje
            51. S obzirom na odgovor Suda na prvo pitanje, nije potrebno odgovoriti na drugo pitanje koje je bilo postavljeno u slučaju da se prorogirana nadležnost u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću na temelju članka 12. stavka 3. Uredbe br. 2201/2003 nastavlja i nakon konačnog okončanja postupka koji je doveo do te prorogacije nadležnosti.
            Troškovi
            52. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:
            Nadležnost suda države članice pred kojim su nositelji roditeljske odgovornosti zajedničkim sporazumom pokrenuli postupak u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću, na temelju članka 12. stavka 3. Uredbe Vijeća (EZ) br. 2001/2003 od 27. studenoga 2003. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u bračnim sporovima i u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću, kojom se stavlja izvan snage Uredba (EZ) br. 1347/2000, prestaje proglašenjem pravomoćne odluke u okviru tog postupka.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 20. siječnja 2010. # Nokia Oyj protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Postupak povodom prigovora. # Predmet T-460/07.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 23. ožujka 2010.#Google France SARL i Google Inc. protiv Louis Vuitton Malletier SA (C-236/08), Google France SARL protiv Viaticum SA i Luteciel SARL (C-237/08) i Google France SARL protiv Centre national de recherche en relations humaines (CNRRH) SARL i dr. (C-238/08).#Zahtjevi za prethodnu odluku: Cour de cassation - Francuska.#Direktiva 89/104/EEZ - Članak 5.#Spojeni predmeti C-236/08 do C-238/08.


Presuda Suda od 8. studenog 1990. # Elisabeth Johanna Pacifica Dekker protiv Stichting Vormingscentrum voor Jong Volwassenen (VJV-Centrum) Plus. # Zahtjev za prethodnu odluku: Hoge Raad - Nizozemska. # Predmet C-177/88.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 2012. listopad 18.#Europska komisija protiv Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske.#Predmet C-301/10.


Presuda Suda (peto vijeće) od 21. rujna 1999. # Caisse de pension des employés privés protiv Dieter Kordel, Rainer Kordel i Frankfurter Allianz Versicherungs AG. # Zahtjev za prethodnu odluku: Landgericht Trier - Njemačka. # Socijalna sigurnost. # Predmet C-397/96.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 25. listopada 2012. # Maria Kozak protiv Dyrektor Izby Skarbowej w Lublinie. # Zahtjev za prethodnu odluku: Naczelny Sąd Administracyjny - Poljska. # PDV - Direktiva 2006/112/EZ - Članci 306. do 310. - Članak 98. # Predmet C-557/11.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 27. lipnja 2017.#Deutsche Post AG protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Europske unije PostModern – Raniji nacionalni verbalni žig POST i raniji verbalni žig Europske unije Deutsche Post – Relativni razlog za odbijanje – Nepostojanje vjerojatnosti dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Dokazi podneseni prvi put pred Općim sudom.#Predmet T-13/15.


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 17. prosinca 2015.#X-Steuerberatungsgesellschaft protiv Finanzamt Hannover-Nord.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bundesfinanzhof.#Zahtjev za prethodnu odluku – Priznavanje stručnih kvalifikacija – Direktiva 2005/36/EZ – Članak 5. – Sloboda pružanja usluga – Direktiva 2006/123/EZ – Članak 16. i članak 17. stavak 6. – Članak 56. UFEU‑a – Društvo za porezno savjetništvo koje ima poslovni nastan u jednoj državi članici, a pruža usluge u drugoj državi članici – Propis države članice koji zahtijeva registraciju i priznavanje društava za porezno savjetništvo.#Predmet C-342/14.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      17. prosinca 2015. (
            *
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Priznavanje stručnih kvalifikacija — Direktiva 2005/36/EZ — Članak 5. — Sloboda pružanja usluga — Direktiva 2006/123/EZ — Članak 16. i članak 17. stavak 6. — Članak 56. UFEU‑a — Društvo za porezno savjetništvo koje ima poslovni nastan u jednoj državi članici, a pruža usluge u drugoj državi članici — Propis države članice koji zahtijeva registraciju i priznavanje društava za porezno savjetništvo“
      U predmetu C‑342/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Bundesfinanzhof (Savezni financijski sud, Njemačka), odlukom od 20. svibnja 2014., koju je Sud zaprimio 16. srpnja 2014., u postupku

         X‑Steuerberatungsgesellschaft

      protiv

         Finanzamt Hannover‑Nord,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik trećeg vijeća, u svojstvu predsjednika četvrtog vijeća, J. Malenovský, M. Safjan, A. Prechal (izvjestiteljica) i K. Jürimäe, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
      tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 13. svibnja 2015.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za X‑Steuerberatungsgesellschaft, H.-P. Taplick, Belastingadviseur i K. Hübner, Rechtsanwalt,

               —

               za Finanzamt Hannover‑Nord, S. Rechlin i B. Beckmann, u svojstvu agenata,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i B. Beutler, u svojstvu agenata,

               —

               za nizozemsku vladu, M. Bulterman, M. de Ree i B. Koopman, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, W. Mölls i H. Støvlbæk kao i H. Tserepa‑Lacombe, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 1. listopada 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 5. Direktive 2005/36/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. rujna 2005. o priznavanju stručnih kvalifikacija (SL L 255, str. 22.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 125.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EU) br. 623/2012 od 11. srpnja 2012. (SL L 180, str. 9.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 9., str. 299.; u daljnjem tekstu: Direktiva 2005/36), članka 16. Direktive 2006/123/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2006. o uslugama na unutarnjem tržištu (SL L 376, str. 36.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 47., str. 160.) i članka 56. UFEU‑a.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društva X‑Steuerberatungsgesellschaft (u daljnjem tekstu: X) i Finanzamta Hannover‑Nord (porezni ured Hannover‑sjever, u daljnjem tekstu: porezni ured) o odbijanju potonjeg da prizna X‑u svojstvo zastupnika društva u okviru postupka za utvrđivanje iznosa poreza na promet.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Direktiva 2005/36

               3

               Članak 1. Direktive 2005/36, naslovljen „Svrha“, određuje:
               „Ovom se Direktivom utvrđuju pravila za pristup i obavljanje profesije, na temelju kojih države članice koje pristup reguliranim profesijama i njihovo obavljanje na svom državnom području uvjetuju posjedovanjem određenih stručnih kvalifikacija (dalje u tekstu ,država članica domaćin') priznaju stručne kvalifikacije stečene u drugim državama članicama […], koje nositelju omogućuju obavljanje iste profesije kao u matičnoj državi članici.“

               4

               Članak 2. te direktive, naslovljen „Područje primjene“, u stavku 1. određuje:
               „Ova se Direktiva primjenjuje na sve državljane država članica koji žele obavljati reguliranu profesiju, uključujući i slobodne profesije, u državi članici različitoj od one u kojoj su stekli svoje stručne kvalifikacije, bilo u svojstvu samozaposlene ili zaposlene osobe.“

               5

               Članak 5. iste direktive, naslovljen „Načelo slobode pružanja usluga“, nalazi se u glavi II. te direktive, naslovljenoj „Sloboda pružanja usluga“. On glasi:
               „1.   […] [D]ržave članice ne smiju ni zbog kojeg razloga koji se odnosi na stručne kvalifikacije ograničavati slobodu pružanja usluga u drugoj državi članici:

                        (a)

                        ako pružatelj usluga u državi članici ima zakoniti poslovni nastan radi obavljanja iste profesije u toj državi (dalje u tekstu država članica poslovnog nastana); i

                        (b)

                        kad se pružatelj usluga seli, ako je u državi članici poslovnog nastana određenu profesiju obavljao najmanje dvije godine u razdoblju od deset godina prije pružanja usluga, u slučaju da profesija u toj državi članici nije regulirana. Uvjet kojim se zahtijeva dvije godine obavljanja profesije ne primjenjuje se ako je obavljanje profesije ili obrazovanje i osposobljavanje za tu profesiju regulirano.

                  2.   Odredbe iz ovog poglavlja primjenjuju se samo kad pružatelj usluga odlazi na državnom području države članice domaćina privremeno ili povremeno obavljati profesiju iz stavka 1.
               [...]“

         Direktiva 2006/123

               6

               Članak 16. Direktive 2006/123, naslovljen „Sloboda pružanja usluga“, u stavcima 1. i 2. određuje:
               „1.   Države članice poštuju pravo pružatelja usluga da djeluju u državi članici u kojoj nemaju poslovni nastan.
               Država članica u kojoj se pruža usluga osigurava slobodni pristup i slobodno izvođenje uslužne djelatnosti na svojem državnom području.
               [...]
               2.   Države članice ne smiju ograničiti slobodu pružanja usluga, ako pružatelj ima poslovni nastan u drugoj državi članici, namećući neki od sljedećih zahtjeva:
               [...]“

               7

               Sukladno članku 17. te direktive, naslovljenom „Dodatna odstupanja od slobode pružanja usluga“:
               „Članak 16. ne primjenjuje se na:
               [...]

                        6)

                        pitanja iz glave II. Direktive [2005/36] te zahtjeve države članice u kojoj se pruža usluga, kojima se obavljanje djelatnosti ograničava na određenu struku;

                  [...]“

         Njemačko pravo

               8

               Na temelju članka 80. stavka 5. Poreznog zakonika (Abgabenordnung), kakav je bio na snazi tijekom razdoblja o kojem je riječ u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Porezni zakonik), zastupnicima i savjetnicima koji profesionalno daju pomoć u poreznim pitanjima, a za to nisu ovlašteni, nije dopušteno zastupati osobe ili klijente ili pomagati osobama ili klijentima koje zastupaju pred poreznom upravom.

               9

               Na temelju članka 2. prve rečenice Zakona o poreznom savjetništvu (Steuerberatungsgesetz, BGBl. 1975 I, str. 2735.), kakav je bio na snazi tijekom razdoblja o kojem je riječ u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Zakon o poreznom savjetništvu), djelatnost pomoći o poreznim pitanjima mogu profesionalno obavljati samo osobe ili udruge koje su za to ovlaštene.

               10

               Na temelju članka 3. Zakona o poreznom savjetništvu:
               „Stručnu pomoć o poreznim pitanjima ovlašteni su davati:

                        „1)

                        porezni savjetnici, porezni zastupnici, odvjetnici, odvjetnici koji imaju poslovni nastan u Europskoj uniji, revizori i ovlašteni računovođe,

                        2)

                        ortaštva čiji su ortaci isključivo osobe iz točke 1. ovog članka,

                        3)

                        društva za porezno savjetništvo, odvjetnička društva, društva za reviziju i društva za računovodstvo.“

               11

               Pomoć o poreznim pitanjima koja se pruža privremeno ili povremeno uređena je člankom 3.a Zakona o poreznom savjetništvu kojim se provodi Direktiva 2005/36 glede stručne pomoći o poreznim pitanjima u Njemačkoj koju pružaju osobe i udruge iz druge države članice. Taj članak glasi kako slijedi:
               „1.   Osobe koje obavljaju djelatnost i imaju poslovni nastan u drugoj državi članici Europske unije ili u drugoj državi stranci Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru [, od 2. svibnja 1992. (SL 1994., L 1, str. 3.)] ili u Švicarskoj i koje su ovlaštene profesionalno davati stručnu pomoć o poreznim pitanjima u skladu s pravom države poslovnog nastana ovlaštene su da privremeno ili povremeno daju stručnu pomoć o poreznim pitanjima na području Savezne Republike Njemačke. Opseg ovlaštenja davanja pomoći o poreznim pitanjima u Njemačkoj ovisi o opsegu tog ovlaštenja u državi poslovnog nastana. Na te se osobe u obavljanju njihovih djelatnosti u Njemačkoj primjenjuju ista profesionalna pravila koja se primjenjuju na osobe iz članka 3. Ako ni profesija ni obrazovanje i osposobljavanje za tu profesiju nisu regulirani u državi poslovnog nastana, osoba je ovlaštena davati stručnu pomoć o poreznim pitanjima u Njemačkoj samo ako je ona obavljala tu djelatnost u državi poslovnog nastana tijekom najmanje dvije godine tijekom prethodnih deset godina. [...]
               2.   Stručna pomoć o poreznim pitanjima u smislu stavka 1. dopuštena je samo ako osoba prije pružanja prve usluge u Njemačkoj pisano obavijesti nadležno tijelo.
               [...]
               Izjava treba sadržavati sljedeće:
               [...]

                        5)

                        potvrdu u kojoj je navedeno da osoba ima zakonit poslovni nastan radi pružanja stručne pomoći o poreznim pitanjima u državi članici Europske unije ili u državi koja je stranka Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru ili u Švicarskoj i da joj u trenutku podnošenja te potvrde obavljanje te djelatnosti nije zabranjeno, pa ni privremeno,

                        6)

                        dokaz o stručnoj kvalifikaciji,

                        7)

                        dokaz o tome da je osoba obavljala djelatnost u državi poslovnog nastana najmanje dvije godine tijekom prethodnih deset godina, ako ni djelatnost ni nužno osposobljavanje za nju nisu uređene u državi poslovnog nastana,

                  [...]“

               12

               Članak 5. stavak 2. prva rečenica Zakona o poreznom savjetništvu određuje:
               „Osobe i udruge koje nisu one iz članaka 3. i 3.a [...] nisu ovlaštene davati stručnu pomoć o poreznim pitanjima, a osobito ne mogu profesionalno davati savjete o njima.“

               13

               Članak 32. Zakona o poreznom savjetništvu glasi:
               „1.   Porezni savjetnici, porezni zastupnici i društva za porezno savjetništvo pružaju stručnu pomoć o poreznim pitanjima u skladu s odredbama ovog zakona.
               2.   Porezni savjetnici i porezni zastupnici moraju biti imenovani; oni obavljaju slobodno zanimanje. Njihova djelatnost nije komercijalna djelatnost.
               3.   Društva za porezno savjetništvo trebaju biti priznata. Priznanje pretpostavlja da je utvrđeno da porezni savjetnici odgovorno upravljaju društvom za porezno savjetništvo.“

               14

               Sukladno članku 35. stavku 1. prvoj rečenici Zakona o poreznom savjetništvu, samo osobe koje su uspješno položile ispit za poreznog savjetnika ili koje su oslobođene polaganja tog ispita mogu biti imenovane poreznim savjetnicima.

         Činjenično stanje u glavnom postupku i prethodna pitanja

               15

               Iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da je X društvo kapitala britanskog prava koje ima sjedište u Ujedinjenoj Kraljevini i podružnice u Belgiji i Nizozemskoj. Predmet njegova poslovanja je poslovno savjetništvo, porezno savjetništvo i računovodstvo. On nije priznat kao društvo za porezno savjetništvo u smislu Zakona o poreznom savjetništvu.

               16

               X o poreznim pitanjima savjetuje više stranaka s poslovnim nastanom u Njemačkoj te ih zastupa u poreznim upravnim postupcima. Za poštanske pošiljke on je kao opunomoćenika za primanje pismena imenovao društvo A Ltd, poduzeće za pružanje uredskih usluga s poslovnim nastanom u Njemačkoj.

               17

               X je sudjelovao u sastavljanju porezne prijave poreza na promet za poslovnu godinu 2010. društva C Ltd, s poslovnim nastanom u Njemačkoj. Tu je prijavu porezni ured zaprimio početkom 2012. Odlukom od 12. ožujka 2012. on je odbio priznati X‑a kao zastupnika društva C Ltd u postupku za utvrđivanje iznosa poreza na promet za poslovnu godinu 2010. na temelju članka 80. stavka 5. Poreznog zakonika. Kao razlog za to naveo je da X nije ovlašten davati pomoć o poreznim pitanjima.

               18

               X je podnio tužbu pred Finanzgerichtom Niedersachsen (Financijski sud Donje Saske), koji je tu tužbu odbio.

               19

               Budući da je X pred sudom koji je uputio zahtjev podnio „reviziju“, taj je sud utvrdio da su ispunjeni uvjeti iz članka 80. stavka 5. Poreznog zakonika prema kojima X –u nije dopušteno djelovati u svojstvu zastupnika pred poreznom upravom. Naime, X nije ovlašten davati pomoć o poreznim pitanjima ni na temelju članka 3. stavka 3. Zakona o poreznim savjetnicima ni na temelju njegova članka 3.a. Međutim, budući da se X osobito poziva na članak 5. Direktive 2005/36, članak 16. Direktive 2006/123 i članak 56. UFEU‑a, sud koji je uputio zahtjev se pita može li se X uspješno izravno pozivati na te odredbe.

               20

               Taj sud objašnjava da dvoji o situaciji društva za porezno savjetništvo, koje je osnovano u skladu sa zakonodavstvom države članice i koje u državi članici u kojoj ima poslovni nastan i u kojoj nije regulirana djelatnost poreznog savjetništvo sastavlja poreznu prijavu za primatelja usluga u drugoj državi članici te je predaje poreznom tijelu te države članice, čiji nacionalni propisi reguliraju tu djelatnost.

               21

               On pojašnjava da Finanzgericht Niedersachsen (Financijski sud Donje Saske) još uvijek nije odredio je li X stvarno pružio predmetne usluge u državi članici u kojoj ima poslovni nastan, odnosno u Ujedinjenoj Kraljevini i Nizozemskoj, ili on isto tako ima poslovni nastan u državi članici primatelja te usluge, odnosno u Saveznoj Republici Njemačkoj.

               22

               Ipak, sud koji je uputio zahtjev smatra da se ta okolnosti ne protivi zahtjevu za prethodnu odluku. Naime, neovisno o tome da on sam ne može izvesti utvrđenja o činjenicama koja nedostaju, u tom je stadiju postupka moguće da Finanzgericht Niedersachsen (Financijski sud Donje Saske), čija je zadaća utvrđivanje činjenica utvrdi da je X pružio predmetne usluge u Nizozemskoj i da nema poslovni nastan u Njemačkoj. Odgovori na postavljena pravna pitanja koje pruži Sud omogućit će zatim utvrđivanje, s jedne strane, toga treba li Finanzgericht Niedersachsen (Financijski sud Donje Saske) izvesti utvrđenja i, s druge strane, po potrebi, njihova predmeta.

               23

               Kad je riječ o članku 5. Direktive 2005/36, sud koji je uputio zahtjev, s jedne strane, dvoji o tome primjenjuje li se ta odredba stvarno na društvo koje pruža usluge. Naime, tomu bi se mogla protiviti činjenica da članak 2. stavak 1. te direktive predviđa da se ona primjenjuje samo na državljane, a ne na društva. Međutim, moguće je da bi se s tim u vezi moralo voditi računa o osobama koje odgovorno upravljaju predmetnim društvom.

               24

               S druge strane, sud koji je uputio zahtjev dvoji o tome obuhvaća li članak 5. navedene direktive pružanje usluga koje je dio profesije koja je regulirana u državi članici domaćinu, ali koju bez fizičkog prelaženja granice obavljaju osobe koje djeluju za račun predmetnog društva.

               25

               Što se tiče članka 16. Direktive 2006/123, sud koji je uputio zahtjev primjećuje da bi se, ako društvo za porezno savjetništvo pruža usluge u državi članici u kojoj ima poslovni nastan, primjena tog članka mogla odbaciti već na temelju samog njegova teksta. Naime, na temelju navedenog članka države članice poštuju pravo pružatelja usluga da djeluju u državi članici u kojoj nemaju poslovni nastan. Slijedom toga, usluge pružene na području države članice u kojoj se nalazi poslovni nastan ne mogu biti obuhvaćene istim člankom.

               26

               Suprotno tomu, ako društvo za porezno savjetništvo pruža usluge u državi članici koja nije ona u kojoj ono ima poslovni nastan, članak 16. te direktive se, prema njezinu članku 17. točki 6., ne bi mogao primijeniti s obzirom na to da je u državi članici u kojoj se pruža usluga obavljanje djelatnosti poreznog savjetništva ograničeno na određenu struku.

               27

               Kad je riječ o članku 56. UFEU‑a, sud koji je uputio zahtjev smatra da propis o kojem je riječ u glavnom postupku predstavlja ograničenje slobode pružanja usluga. Naime, on ne dopušta da društvo osnovano u skladu sa zakonodavstvom jedne države članice, koje ima sjedište u toj državi i kojim odgovorno ne upravljaju porezni savjetnici, bude priznato u Njemačkoj kao društvo za porezno savjetništvo i da ono može slobodno davati pomoć o poreznim pitanjima. Takvo priznanje naime pretpostavlja dokaz o tome da porezni savjetnici odgovorno upravljaju društvom, pri čemu samo osoba koja je uspješno položila ispit za poreznog savjetnika ili je oslobođena od njegova polaganja može biti imenovana poreznim savjetnikom.

               28

               Taj sud dodaje da društvo koje nije ovlašteno davati stručnu pomoć o poreznim pitanjima može u najboljem slučaju, u skladu s člankom 3.a Zakona o poreznom savjetništvu, biti ovlašteno da privremeno ili povremeno daje pomoć o poreznim pitanjima na području Savezne Republike Njemačke. Međutim, ta odredba ne obuhvaća usluge koje društvo pruža u drugoj državi članici a da se pritom osobe koje djeluju u ime tog društva nisu uputile na područje Savezne Republike Njemačke.

               29

               Sud koji je uputio zahtjev stoga dvoji o tome je li to ograničenje slobode pružanja usluga opravdano važnim razlogom u općem interesu. On smatra da se osnova za takvo opravdanje može nalaziti u potrebi osiguranja poštovanja poreznih propisa i sprečavanja utaje poreza, što je upravo cilj propisa o kojem je riječ u glavnom postupku. Osobito, cilj ograničenja pristupa djelatnosti poreznog savjetništva na određene osobe ili društva jest osigurati pomoć poreznim obveznicima prilikom ispunjavanja njihovih poreznih obveza.

               30

               Osim toga navedeni sud navodi da porezne obveznike također treba zaštiti od štete koja im može biti uzrokovana savjetima o poreznim pitanjima koje su im dale osobe koje nemaju osobne ili stručne kvalifikacije za to. Slijedom toga, ovlaštenje iz članka 3. Zakona o poreznom savjetništvu isto tako pridonosi očuvanju interesa poreznih obveznika kojima su, kao potrošačima, pružene usluge poreznog savjetništva.

               31

               Sud koji je uputio zahtjev isto tako smatra da je, vodeći računa o složenosti njemačkog poreznog prava i stalnim izmjenama poreznih pravila, propis o kojem je riječ u glavnom postupku primjeren i nužan za ostvarivanje gore navedenih ciljeva.

               32

               U tim je okolnostima Bundesfinanzhof (savezni financijski sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Protivi li se članak 5. Direktive [2005/36/EZ] ograničavanju slobode pružanja usluga u slučaju da društvo za porezno savjetništvo osnovano prema propisima jedne države članice, u državi članici u kojoj ima svoj poslovni nastan – a u kojoj djelatnost poreznog savjetništva nije regulirana – sastavi poreznu prijavu za primatelja usluga u drugoj državi članici te je preda poreznoj upravi te druge države članice, čiji nacionalni propisi određuju da društvo za porezno savjetništvo mora posjedovati priznanje ovlaštenja za pružanje stručne pomoći o poreznim pitanjima, te da porezni savjetnici njime moraju odgovorno upravljati?

                        2.

                        Može li se društvo za porezno savjetništvo u okolnostima navedenim u prvom pitanju s uspjehom pozvati na članak 16. stavke 1. i 2. Direktive [2006/123], i to bez obzira na to u kojoj od dviju država članica pruža uslugu?

                        3.

                        Treba li članak 56. UFEU‑a tumačiti na način da se protivi ograničenju slobode pružanja usluga propisima države članice primatelja usluga u okolnostima navedenim u prvom pitanju, ako društvo za porezno savjetništvo nema poslovni nastan u toj državi?“

         O prethodnim pitanjima

         Uvodna očitovanja

               33

               Svojim prethodnim pitanjima sud koji je uputio zahtjev pita je li pružanje usluga poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku obuhvaćeno člankom 5. Direktive 2005/36, člankom 16. stavcima 1. i 2. Direktive 2006/123 i/ili člankom 56. UFEU‑a.

               34

               Kao što proizlazi iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, pitanja polaze od postavke da X pruža stručnu pomoć o poreznim pitanjima klijentima u Njemačkoj iz Nizozemske i da pritom osobe koje djeluju u ime tog društva ne odlaze na područje Savezne Republike Njemačke.

               35

               Međutim, valja naglasiti, s jedne strane, da takvo pružanje usluga nije obuhvaćeno člankom 5. Direktive 2005/36. Naime, stavak 2. tog članka izričito određuje da se odredbe iz glave II. te direktive, uključujući članak 5., primjenjuju samo kad pružatelj usluga odlazi na državno područje države članice domaćina. To nije tako kad je riječ o pružanju usluga poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku.

               36

               S druge strane, kad je riječ o članku 16. stavcima 1. i 2. Direktive 2006/123, valja podsjetiti da se na temelju njezina članka 17. točke 6., članak 16. u svakom slučaju ne primjenjuje na pitanja iz glave II. Direktive 2005/36 te zahtjeve države članice u kojoj se pruža usluga, kojima se obavljanje djelatnosti ograničava na određenu struku.

               37

               Kao što proizlazi iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, propis poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku definira uvjete pristupa djelatnosti stručne pomoći o poreznim pitanjima i zabranjuje takav pristup onima koji ne ispunjavaju uvjete za njezino obavljanje. Stoga valja smatrati da taj propis obavljanje djelatnosti ograničava na određenu struku u smislu članka 17. točke 6. Direktive 2006/123.

               38

               U tim okolnostima, kao što to ističe nezavisni odvjetnik u točki 53. svojega mišljenja, zahtjevi koji proizlaze iz takvog propisa obuhvaćeni su isključivanjem iz područja primjene članka 16. navedene direktive, koje je predviđeno u njezinu članku 17. točki 6.

               39

               Činjenica da, kao što to proizlazi iz točke 35. ove presude, pružanje usluga poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku nije obuhvaćeno glavom II. Direktive 2005/36, ne može dovesti u pitanje to tumačenje. Naime, kao što to i potvrđuje sam tekst članka 17. točke 6. Direktive 2006/123, iznimka predviđena tom odredbom nije ograničena samo na pitanja iz te glave II.

               40

               Iz toga slijedi da pružanje usluga poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku nije obuhvaćeno ni člankom 5. Direktive 2005/36 ni člankom 16. stavcima 1. i 2. Direktive 2006/123.

               41

               Suprotno tomu, budući da je usluga poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku prekogranična, ona je obuhvaćena člankom 56. UFEU‑a (vidjeti per analogiam presudu OSA, C‑351/12, EU:C:2014:110, t. 68.).

               42

               U tim okolnostima valja odgovoriti samo na treće pitanje.

         Treće pitanje

               43

               Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 56. UFEU‑a tumačiti na način da se protivi tomu da propis države, koji utvrđuje uvjete pristupa djelatnosti stručne pomoći o poreznim pitanjima, ograničava slobodu pružanja usluga društva za porezno savjetništvo koje je osnovano u skladu sa zakonodavstvom druge države članice u kojoj ima poslovni nastan i koje u toj drugoj državi članici, u kojoj djelatnost poreznog savjetništva nije regulirana, sastavi poreznu prijavu za primatelja u prvoj državi članici te je preda njezinoj poreznoj upravi.

               44

               U tom pogledu valja podsjetiti da države članice imaju pravo odrediti, ako uvjeti za pristup profesiji nisu usklađeni, znanja i kvalifikacije koje su potrebne za izvršavanje te profesije (vidjeti osobito presudu Brouillard, C‑298/14, EU:C:2015:652, t. 48. i navedenu sudsku praksu).

               45

               Kako uvjeti pristupa djelatnosti pružanja stručne pomoći dosad nisu bili predmetom usklađivanja na razini Unije, države članice ostaju nadležne za određivanje tih uvjeta (vidjeti per analogiam presudu Brouillard,C‑298/14, EU:C:2015:652, t. 49.).

               46

               Iz toga proizlazi da se u konkretnom slučaju pravo Unije ne protivi tomu da njemačko zakonodavstvo pristup navedenoj djelatnosti uvjetuje posjedovanjem znanja i kvalifikacija koje smatra nužnima (vidjeti per analogiam presudu Brouillard, C‑298/14, EU:C:2015:652, t. 50.).

               47

               Međutim, neupitno je da države članice svoje ovlasti u tom području moraju izvršavati poštujući temeljne slobode zajamčene Ugovorom o FEU‑u (presuda Brouillard, C‑298/14, EU:C:2015:652, t. 51. i navedena sudska praksa).

               48

               Kad je riječ o slobodi pružanja usluga, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da članak 56. UFEU‑a nalaže ne samo zabranu svake diskriminacije pružatelja usluga na osnovi njegove nacionalnosti ili činjenice da ima poslovni nastan u državi različitoj od one u kojoj usluga treba biti pružena, nego i ukidanje svakog ograničenja, čak i ako se ono jednako primjenjuje na domaće pružatelje usluga kao i na one iz drugih država članica, koje po svojoj prirodi zabranjuje, otežava ili čini manje privlačnim djelatnosti pružatelja usluge koji ima poslovni nastan u drugoj državi članici u kojoj zakonito pruža istovjetne usluge (vidjeti osobito presudu Konstantinides, C‑475/11, EU:C:2013:542, t. 44.).

               49

               Kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 66. i 67. svojega mišljenja, propis poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku predstavlja ograničenje slobode pružanja usluga. Naime, time što obavljanje djelatnosti davanja stručne pomoći o poreznim pitanjima društva za porezno savjetništvo uvjetuje prethodnim odobrenjem, pri čemu je samo to odobrenje uvjetovano posjedovanjem odgovarajuće stručne kvalifikacije njegovih upravitelja, taj propis zabranjuje bilo kakvu mogućnost da to društvo za porezno savjetništvo, koje ima poslovni nastan u drugoj državi članici u kojoj se djelatnost zakonito obavlja a da pritom nije regulirana, pruža svoje usluge u Njemačkoj.

               50

               Svakako je točno da društvo za porezno savjetništvo koje nije ovlašteno davati stručnu pomoć o poreznim pitanjima može, u skladu s člankom 3.a Zakona o poreznom savjetništvu, biti ovlašteno privremeno ili povremeno davati pomoć o poreznim pitanjima na području Savezne Republike Njemačke.

               51

               Međutim, iz pojašnjenja koja je pružio sud koji je uputio zahtjev, koja su navedena u točki 28. ove presude, proizlazi da se taj članak ne primjenjuje na pružanje usluga poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, koje ne podrazumijeva fizičko upućivanje pružatelja usluga u državu članicu domaćina.

               52

               Kad je riječ o opravdanju ograničenja koje uspostavlja nacionalni propis poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, prema ustaljenoj sudskoj praksi nacionalne mjere koje bi mogle otežati ili učiniti manje privlačnim uživanje temeljnih sloboda zajamčenih Ugovorom mogu se opravdati jedino time da teže ostvarivanju cilja od općeg interesa, da su prikladne za ostvarenje toga cilja i da ne prelaze ono što je nužno za postizanje zadanog cilja (vidjeti osobito presudu Konstantinides, C‑475/11, EU:C:2013:542, t. 50.).

               53

               Općenito, valja istaknuti da su sprječavanje porezne utaje i zaštita potrošača, koji su, kao što to proizlazi iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, ciljevi koje postavlja propis o kojem je riječ u glavnom postupku, jedni od ciljeva koji se mogu smatrati važnim razlozima u općem interesu koji mogu opravdati ograničenje slobode pružanja usluga (vidjeti u tom smislu presude Konstantinides, C‑475/11, EU:C:2013:542, t. 51. i navedenu sudsku praksu kao i Komisija/Španjolska, C‑678/11, EU:C:2014:2434, t. 45. i navedenu sudsku praksu).

               54

               Međutim, iz ustaljene sudske prakse suda proizlazi da je zadaća nacionalnih tijela da jamče osobito da je kvalifikacija stečena u drugim državama članicama priznata s obzirom na svoju pravu vrijednost i pravilno uzeta u obzir (vidjeti presudu Peñarroja Fa, C‑372/09 i C‑373/09, EU:C:2011:156, t. 58. i navedenu sudsku praksu).

               55

               Međutim u predmetnom slučaju iz spisa dostavljenog Sudu ne proizlazi da, kad je riječ o pružanju usluga koje ne uključuje to da pružatelj usluga ili osobe koje djeluju u njegovo ime fizički prelaze granicu, propis o kojem je riječ u glavnom postupku dopušta priznanje s obzirom na njezinu pravu vrijednost i pravilno uzimanje u obzir kvalifikacije u području stručne pomoći o poreznim pitanjima koju je stekao taj pružatelj usluga ili te osobe u drugoj državi članici.

               56

               Točno je da obveza pružatelja usluge stručne pomoći o poreznim pitanjima, kao što je X, da tijelima države članice, u kojoj je pristup djelatnosti stručne pomoći o poreznim pitanjima reguliran i u kojoj taj pružatelj usluga namjerava pružati takve usluge, dâ puku prethodnu izjavu o svojoj namjeri u tom smislu u načelu ne prekoračuje ono što je nužno za postizanje ciljeva sprečavanja porezne utaje i zaštite potrošača, koje postavlja propis poput onoga u glavnom postupku. Takva bi obveza mogla tim tijelima omogućiti da provjere kvalifikaciju koju su navedeni pružatelj usluga ili fizičke osobe koje pružaju predmetne usluge za njega, pa i iskustvom, stekle u drugim državama članicama u posebnom području oporezivanja u kojem sam pružatelj usluga namjerava obavljati svoju djelatnost (vidjeti per analogiam presudu Essent Energie Productie, C‑91/13, EU:C:2014:2206, t. 57. i 58. i navedenu sudsku praksu).

               57

               Međutim, kao što proizlazi iz točke 28. ove presude, odredba koja bi, prema mišljenju poreznog ureda i Savezne Republike Njemačke, dopuštala takvo priznanje i takvo uzimanje u obzir, odnosno članak 3.a Zakona o poreznom savjetništvu, ne može se, prema navodima suda koji je uputio zahtjev, primijeniti na takvo pružanje usluga.

               58

               Osim toga, u okolnostima poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku tijela države članice se u svakom slučaju ne valjano prigovoriti pružatelju usluga, kao što je X, da eventualno nije poštovao pravila neke odredbe, kao što je članak 3.a Zakona o poreznom savjetništvu, s obzirom na to da je način na koji bi se ta odredba primijenila na njega bio nejasan.

               59

               Naime, načelo pravne sigurnosti osobito zahtijeva da su pravna pravila jasna, precizna i predvidljiva u svojim učincima, osobito kada mogu imati nepovoljne posljedice na pojedince i poduzetnike (vidjeti presudu Berlington Hungary i dr., C‑98/14, EU:C:2015:386, t. 77. i navedenu sudsku praksu).

               60

               Slijedom toga, na treće pitanje valja odgovoriti da članak 56. UFEU‑a valja tumačiti na način da se protivi tomu da propis države članice, koji utvrđuje uvjete pristupa djelatnosti stručne pomoći o poreznim pitanjima, ograničava slobodu pružanja usluga društva za porezno savjetništvo koje je osnovano u skladu sa zakonodavstvom druge države članice u kojoj ima poslovni nastan i koje u toj drugoj državi članici, u kojoj djelatnost poreznog savjetništva nije regulirana, sastavi poreznu prijavu za primatelja u prvoj državi članici te je preda njezinoj poreznoj upravi a da pritom kvalifikacija koju je steklo navedeno društvo ili fizičke osobe koje za njega pružaju usluge stručne pomoći o poreznim pitanjima u drugim državama članicama nije priznata s obzirom na svoju pravu vrijednost i pravilno uzeta u obzir.

         Troškovi

               61

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                     Članak 56. UFEU‑a treba tumačiti tako da se protivi tomu da propis države članice, koji utvrđuje uvjete pristupa djelatnosti stručne pomoći o poreznim pitanjima, ograničava slobodu pružanja usluga društva za porezno savjetništvo koje je osnovano u skladu sa zakonodavstvom druge države članice u kojoj ima poslovni nastan i koje u toj drugoj državi članici, u kojoj djelatnost poreznog savjetništva nije regulirana, sastavi poreznu prijavu za primatelja u prvoj državi članici te je preda njezinoj poreznoj upravi a da pritom kvalifikacija koju je steklo navedeno društvo ili fizičke osobe koje za njega pružaju usluge stručne pomoći o poreznim pitanjima u drugim državama članicama nije priznata s obzirom na svoju pravu vrijednost i pravilno uzeta u obzir.

                     Potpisi

            (
            *
         )   Jezik postupka: njemački


Presuda Suda od 28. veljače 1991. # Stergios Delimitis protiv Henninger Bräu AG. # Zahtjev za prethodnu odluku: Oberlandesgericht Frankfurt am Main - Njemačka. # Tržišno natjecanje. # Predmet C-234/89.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 18. prosinca 2008.#Ruben Andersen protiv Kommunernes Landsforening.#Zahtjev za prethodnu odluku: Højesteret - Danska.#Direktiva 91/533/EEZ.#Predmet C-306/07.


Presuda Suda od 10. prosinca 1975. # Belgijska država protiv Jean Nicolas Vandertaelen i Dirk Leopold Maes. # Zahtjev za prethodnu odluku: Hof van Cassatie - Belgija. # Predmet 53-75.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 14. lipnja 2007.#Telefónica O2 Czech Republic a.s. protiv Czech On Line a.s.#Zahtjev za prethodnu odluku: Obvodní soud pro Prahu 3 - Češka Republika.#Direktiva 97/33.#Predmet C-64/06.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 2. veljače 2016.#Bon Net OOD protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Zajednice Bon Appétit! – Raniji nacionalni figurativni žigovi Бон Аnemú i Bon Apetí – Nepostojanje vjerojatnosti dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-485/14.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 16. srpnja 2009. # Mono Car Styling SA, u likvidaciji protiv Dervis Odemis i dr. # Zahtjev za prethodnu odluku: Cour du travail de Liège - Belgija. # Zahtjev za prethodnu odluku - Direktiva 98/59/EZ - Članci 2. i 6. # Predmet C-12/08.