title: Presuda Suda od 21. rujna 1999.#Albany International BV protiv Stichting Bedrijfspensioenfonds Textielindustrie.#Zahtjev za prethodnu odluku: Kantongerecht Arnhem - Nizozemska.#Predmet C-67/96.

text:
PRESUDA SUDA21. rujna 1999.(*)Poduzetnici – Sektorski mirovinski fondovi – Obvezno članstvo u sektorskom mirovinskom fonduU predmetu C-67/96, povodom
 zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 234. UEZ-a, koji je
uputio Kantongerecht te Arnhem (Nizozemska), odlukom od 4. ožujka 1996.,
 koju je Sud zaprimio 11. ožujka 1996., u postupkuAlbany International BVprotivStichting Bedrijfspensioenfonds Textielindustrie,SUD,u
 sastavu: G. C. Rodríguez Iglesias, predsjednik, J.–P. Puissochet, G.
Hirsch i P. Jann (predsjednik vijeća), J. C. Moitinho de Almeida
(izvjestitelj), C. Gulmann, J. L. Murray, D. A. O. Edward, H. Ragnemalm,
 L. Sevón i M. Wathelet, suci,nezavisni odvjetnik: F. G. Jacobs,tajnik: D. Loterman-Hubeau, glavna administratorica,uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:–        za Albany International BV, T. Ottervanger, advocaat,–        za Stichting Bedrijfspensioenfonds Textielindustrie, E. Lutjens, advocaat i M. Meulenbelt,–        za
 Saveznu Republiku Njemačku, E. Röder, u svojstvu agenta, i C.-D.
Quassowski, u svojstvu agenta,–        za
 Francusku Republiku, C. Chavance, u svojstvu agenta, K.
Rispal-Bellanger, u svojstvu agenta, i C. Bergeot-Nunes, u svojstvu
agenta,–        za
 Kraljevinu Nizozemsku, A. Bos, u svojstvu agenta, i M. Fierstra, u
svojstvu agenta,–        za Komisija Europskih zajednica, W. Wils, u svojstvu agenta,saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 28. siječnja 1999.,donosi sljedećuPresudu1        Presudom
 od 4. ožujka 1996., koju je Sud zaprimio 11. ožujka 1996.,
Kantongerecht te Arnhem na temelju članka 177. UEZ-a (kasnije članak
234. UEZ-a) uputio je tri prethodna pitanja koja se odnose na tumačenje
članaka 85., 86. i 90. UEZ-a (kasnije članci 81., 82. i 86. UEZ-a).2        Pitanja
 su se pojavila u okviru spora između Albany International BV (u
daljnjem tekstu: Albany) i Stichting Bedrijfspensioenfonds
Textielindustrie (sektorski mirovinski fond tekstilne industrije, u
daljnjem tekstu: Fond) vezano za odbijanje Albanyja da u Fond uplati
doprinose za 1989. uz obrazloženje da je obvezno članstvo u Fondu na
temelju kojeg se od njega zahtijevaju doprinosi protivno članku 3. točki
 (g) UEZ-a (kasnije, nakon izmjena, članak 3. stavak 1. točka (g) UEZ-a)
 i člancima 85., 86. i 90. Ugovora. Nacionalno zakonodavstvo3        Nizozemski mirovinski sustav temelji se na trima stupovima. 4        Prvi
 stup čini osnovna zakonska mirovina koju u skladu s Općim zakonom o
programu starosnih mirovina (Algemene Ouderdomswet, u daljnjem tekstu:
AOW) i Općim zakonom o osiguranju nadživjelih (Algemene Nabestaandenwet)
 dodjeljuje država. Taj obvezni zakonski program daje svem stanovništvu
pravo na mirovinu ograničenog iznosa, neovisno o plaći koju su prethodno
 primali, i računa se na osnovi minimalne zakonske plaće. 5        Drugi
 stup obuhvaća dopunske mirovine koje se isplaćuju vezano za
profesionalnu aktivnost radnika ili samozaposlene osobe i koje u većini
slučajeva dopunjuju osnovnu mirovinu. Tim dopunskim mirovinama u okviru
kolektivnih programa koji se primjenjuju na neki gospodarski sektor,
zanimanje ili na radnike poduzetnika načelno upravljaju mirovinski
fondovi u kojima je članstvo postalo obvezno, kao primjerice u glavnom
postupku na temelju Zakona od 17. ožujka 1949. o pravilima koja se
odnose na obvezno članstvo u sektorskom mirovinskim fondu (Wet van 17
maart 1949 houdende vaststelling van en regeling betreffende verpflichte
 deelneming in een bedrijfspensioenfonds, u daljnjem tekstu: BPW).6        Treći
 stup čine pojedinačni ugovori o mirovinskom osiguranju ili životnom
osiguranju koji se mogu dobrovoljno sklopiti.7        Zakon
 o porezu na plaće (Wet op de loonbelasting) predviđa da se premije
mirovinskog osiguranja mogu odbiti od poreza kada te mirovine ne prelaze
 ono što je „razumno“. Premije se ne mogu odbiti u slučaju kada mirovina
 za koju se uplaćuju prelazi tu razinu. Ta razina za staž od 40 godina
iznosi do 70 % zadnje plaće pojedinca. Posljedica tog fiskalnog propisa
jest da je u području mirovina trenutačno pravilo u Nizozemskoj da
mirovina, uključujući onu na temelju AOW-a, iznosi 70 % zadnje plaće.8        Članak
 1. stavak 1. BPW-a, kako je izmijenjen Zakonom od 11. veljače 1988.,
određuje:„1. U smislu ovog zakona i odredaba koje se na njemu temelje, sljedeće pojmove valja tumačiti kako slijedi: …b.      sektorski
 mirovinski fond: fond u okviru nekog sektora u koji se prikupljaju
sredstva u korist radnika koji su u predmetnom sektoru zaposleni ili u
korist osoba koje u nekom drugom svojstvu obavljaju djelatnost u
spomenutom sektoru; …f.      naš ministar: ministar socijalne politike i rada.“ 9        Članak 3. izmijenjenog BPW-a predviđa: „1.
 Naš ministar može, na zahtjev sektorske organizacije radnika za koju
ocijeni da u dovoljnoj mjeri predstavlja strukturu gospodarskog života
nekog sektora djelatnosti, nakon dogovora s načelnikom odjela predmetne
opće uprave u čije nadležnosti pripadaju i poslovi predmetnog sektora
djelatnosti i nakon savjetovanja sa Sociaal-Economische Raad (ekonomsko i
 socijalno vijeće) i Verzekeringskamer (odbor za osiguranje), za sve
radnike ili za određene kategorije radnika predmetnog sektora
djelatnosti članstvo u sektorskom mirovinskom fondu učiniti obveznim. 2.
 U slučaju iz prethodnog stavka sve osobe iz predmetnih kategorija i,
kada je riječ o radnicima, njihovi poslodavci moraju poštovati odredbe
koje u pogledu njih predviđaju pravila i propisi sektorskog mirovinskog
fonda ili odredbe koje se na njima temelje. Poštovanje tih odredaba,
osobito što se tiče uplata doprinosa, može biti predmet sudskog
progona.“ 10      Članak
 5. stavak 2. izmijenjenog BPW-a nabraja nekoliko uvjeta pod kojima
ministar socijalne politike i rada može odobriti zahtjev za obvezno
članstvo kao što je ono iz članka 3. stavka 1. Tako pravila i propisi
sektorskog mirovinskog fonda, u skladu s člankom 5. stavkom 2. točkama
III. i IV. izmijenjenog BPW-a, moraju dovoljno štititi interese njegovih
 članova, a predstavnici udruženja poslodavaca i radnici predmetnog
sektora moraju imati jednak broj mjesta u upravi fonda. 11      Članak
 5. stavak 2. točka II. pod (l) izmijenjenog BPW-a također predviđa da
pravila i propisi sektorskog mirovinskog fonda moraju sadržavati odredbe
 o slučajevima u kojima i uvjetima pod kojima radnici iz predmetnog
sektora nisu obvezni učlaniti se u spomenuti fond ili se u pogledu
potonjega mogu osloboditi određenih obveza.12      Članak 5. stavak 3. izmijenjenog BPW-a detaljno navodi:„Saslušavši
 odbor za osiguranje i socijalno i ekonomsko vijeće, naš ministar
socijalne politike i rada određuje smjernice o pitanjima iz stavka 2.
točke II. pod (l). Prilikom provedbe tih smjernica trebat će uzeti u
obzir načelo prema kojem predmetni radnici koji su već učlanjeni u
mirovinski fond poduzetnika ili su se najmanje šest mjeseci prije nego
što je podnesen zahtjev iz članka 3. stavka 1. osigurali kod nekog
društva za životno osiguranje nisu obvezni učlaniti se u sektorski
mirovinski fond ili su u cijelosti ili u razumnoj mjeri oslobođeni
obveze uplaćivanja doprinosa u njega, pod uvjetom da mogu dokazati da
tijekom razdoblja u kojem se ne moraju učlaniti ili su u potpunosti ili
razumno oslobođeni obveze uplaćivanja doprinosa imaju pravo na mirovinu
koja je barem istovrijedna mirovini na koju bi imali pravo da su
učlanjeni u sektorski mirovinski fond, tako dugo dok to mogu dokazati.
Naš ministar također može odrediti smjernice o drugim dijelovima stavka
2.“ 13      Ministar
 socijalne politike i rada, u skladu s Odlukom od 29. prosinca 1952.
kojom se određuju smjernice o oslobođenju od članstva u sektorskom
mirovinskom fondu zbog članstva u posebnom mirovinskom programu
(Beschikking van 29 december 1952 betreffende de vaststelling van de
richtlijnen voor de vrijstelling van deelneming in een
bedrijfspensioenfonds wegens een bijzondere pensioenvoorziening, kako je
 izmijenjena Odlukom od 15. kolovoza 1988., u daljnjem tekstu: Smjernice
 o oslobođenju od članstva), odredio je smjernice iz članka 5. stavka 3.
 izmijenjenog BPW‑a. 14      Članak 1. izmijenjenih Smjernica o oslobođenju od članstva predviđa:„Oslobođenje
 od članstva u sektorskom mirovinskom fondu ili obveze uplaćivanja
doprinosa u takav fond na zahtjev svake zainteresirane osobe može
odobriti taj fond, pod uvjetom da radnik predmetnog sektora koristi
poseban mirovinski program koji ispunjava sljedeće pretpostavke: a.
 taj program mora biti vezan za mirovinski fond poduzetnika, sektorski
mirovinski fond ili osiguratelja koji posjeduje dozvolu predviđenu
člankom 10. Zakona o nadzoru društava za osiguranje (Wet toezicht
verzekeringsbedrijf, Stb. 1986, str. 638.) ili se mora temeljiti na
Općem zakonu o mirovinama javnih službenika (Algemene burgerlijke
pensioenwet, Stb. 1986, str. 540.), Zakonu o mirovinama radnika
Nizozemskih željeznica i njihovih obitelji (Spoorwegenpensioenwet, Stb.
1986, str. 541.) ili na Općem zakonu o vojnim mirovinama (Algemene
Militaire pensioenwet, Stb. 1979, str. 305.);b.
 prava koja iz takvog fonda mogu proizići, ukupno gledajući, moraju biti
 barem istovrijedna pravima koja proizlaze iz sektorskog mirovinskog
fonda;c. moraju biti dovoljno osigurana prava predmetnog radnika i poštovanje njegovih obveza;d.
 ako zbog oslobođenja dođe do istupanja iz fonda, odbor za osiguranje
mora ponuditi s aktuarskog stajališta razumnu naknadu štete za koju
procijeni da je eventualno nastala fondu.“ 15      Članak 5. izmijenjenih Smjernica dodaje: „1.
 Oslobođenje se dodjeljuje kad su ispunjeni uvjeti iz članka 1. točki
(a), (b) i (c), da se posebni mirovinski program primjenjivao najmanje
šest mjeseci prije podnošenja zahtjeva na temelju kojeg je članstvo u
sektorskom mirovinskom fondu postalo obvezno i da je dokazano da će
tijekom razdoblja u kojem se predmetni radnik nije morao učlaniti ili je
 u cijelosti ili u razumnoj mjeri bio oslobođen obveze uplaćivanja
doprinosa radnik stjecati prava na mirovinu koja su barem istovrijedna
onima koja bi stekao da se učlanio u sektorski mirovinski fond. 2.
 Ako u trenutku iz stavka 1. posebni mirovinski program ne ispunjava
uvjet iz članka 1. točke (b), prije donošenja odluke o zahtjevu valja
ostaviti dovoljno vremena radi prilagođavanja tom uvjetu. 3.
 Oslobođenje na temelju ovog članka treba stupiti na snagu u trenutku
kada članstvo u sektorskom mirovinskom fondu postane obvezno.“ 16      Članak 9. izmijenjenih Smjernica navodi:„1.
 Protiv odluka iz članka 8. moguće je podnijeti prigovore odboru za
osiguranje u roku od 30 dana od kada zainteresirana osoba primi odluku.
Sektorski mirovinski fond o pravu iz prethodne rečenice mora pisanim
putem obavijestiti zainteresiranu osobu istodobno s odlukom. 2.
 Odbor za osiguranje o odluci povodom prigovora obavještava sektorski
mirovinski fond kao i osobe koje su podnijele spomenute prigovore.“ 17      Ocjena
 koju odbor za osiguranje donese pokušaj je mirenja. Nije riječ o odluci
 koja je obvezujuća u okviru spora. Protiv ocjene odbora za osiguranje
nije moguće podnijeti ni prigovor ni žalbu. 18      Uz
 odredbe BPW-a, na sektorske mirovinske fondove u kojem je članstvo
postalo obvezno primjenjuje se i Zakon od 15. svibnja 1962. o
mirovinskim i štednim fondovima (Wet van 15 mei 1962 houdende regelen
betreffende pensioen- en spaarvoorzieningen, koji je nakon toga nekoliko
 puta bio izmijenjen, u daljnjem tekstu: PSW).19      PSW
 ima za cilj u najvećoj mogućoj mjeri jamčiti da su obveze preuzete u
vezi s mirovinama radnika stvarno ispunjene. 20      Radi
 toga članak 2. stavak 1. PSW-a propisuje obvezu za poslodavce da
odaberu jedan od triju načina uređenja odvajanja sredstava prikupljenih
za mirovinu od ostatka imovine poduzetnika. Poslodavac može pristupiti
sektorskom mirovinskom fondu, osnovati mirovinski fond poduzetnika ili s
 društvom za osiguranje ugovoriti grupne ili pojedinačne police
osiguranja.21      Članak
 1. stavak 6. PSW-a navodi da se također primjenjuje na sektorske
mirovinske fondove u koje se na temelju BPW-a postalo obvezno učlaniti.22      PSW
 također predviđa niz uvjeta koje moraju zadovoljiti pravila i propisi
sektorskog mirovinskog fonda. Članak 4. PSW-a tako određuje da se o
osnivanju takvog fonda mora obavijestiti ministra socijalne politike i
rada kao i odbor za osiguranje. Članak 6. stavak 1. PSW-a propisuje da
predstavnici udruga poslodavaca i radničkih organizacija iz predmetnog
sektora imaju jednak broj mjesta u upravi sektorskog mirovinskog fonda.23      Osim
 toga, PSW u člancima 9. i 10. definira načine upravljanja prikupljenim
sredstvima. Opće pravilo za to navedeno je u članku 9., koji obvezuje
mirovinski fond da prenese rizik koji se odnosi na obveze povezane s
mirovinama ili da ga reosigura. Iznimno od tog pravila, članak 10.
omogućava mirovinskim fondovima da sami, na vlastiti rizik, upravljaju
prikupljenim kapitalom i ulažu ga. Da bi tako mogao postupiti,
mirovinski fond mora odgovornim tijelima dostaviti plan upravljanja u
kojem je precizno izložen prijedlog o načinu suočavanja s aktuarskim i
financijskim rizicima. Taj plan treba odobriti odbor za osiguranje. Osim
 toga, nadzor nad mirovinskim fondovima je stalan. Aktuarski računi o
rezultatima programa moraju se redovito podnositi na odobrenje odboru za
 osiguranje.24      Naposljetku,
 članci 13. do 16. PSW-a navode pravila koja se odnose na ulaganje
prikupljenih iznosa. Na temelju članka 13., imovina programa uvećana za
očekivane prihode mora biti dovoljna za pokrivanje obveza vezanih za
mirovine. Članak 14. navodi da se ulaganja moraju obavljati s oprezom. Spor u glavnom postupku25      Fond
 je osnovan na temelju BPW-a. Članstvo u Fondu postalo je obvezno
dekretom ministra socijalne politike i rada od 4. prosinca 1975. (u
daljnjem tekstu: dekret na temelju kojeg je članstvo postalo obvezno).26      Društvo Albany ima tekstilno poduzeće koje je od 1975. član Fonda. 27      Do
 1989. mirovinski program Fonda bio je program koji je isplaćivao
paušalne iznose. Mirovina koja se dodjeljivala radnicima nije bila
proporcionalna njihovim plaćama, već je bila riječ o fiksnom iznosu za
svakog radnika. Budući da je društvo Albany smatralo da taj iznos nije
dovoljno izdašan, ono je 1981. kod društva za osiguranje sklopilo ugovor
 o dopunskom mirovinskom programu za svoje radnike, kako bi ukupna
mirovina na koju nakon 40 godina imaju pravo iznosila do 70 % njihove
zadnje plaće. 28      Fond
 je s učinkom od 1. siječnja 1989. izmijenio svoj mirovinski program. Od
 tada je taj program isplaćivao radnicima iznos koji je odgovarao iznosu
 od 70 % njihove zadnje plaće.29      Nakon
 promjene mirovinskog programa Fonda, društvo Albany 22. srpnja 1989.
podnijelo je zahtjev za oslobođenje od obveze članstva. Fond je taj
zahtjev odbio 28. prosinca 1990. Naime, smatrao je da se na temelju
Smjernica o oslobođenju od članstva takvo oslobođenje može odobriti samo
 kada su poštovani uvjeti određeni spomenutim smjernicama i kada su
posebne odredbe iz područja mirovina već bile primjenjive šest mjeseci
prije nego što su socijalni partneri podnijeli zahtjev povodom kojeg je
članstvo u sektorskom mirovinskom fondu proglašeno obveznim.30      Društvo
 Albany protiv odluke Fonda podnijelo je prigovor odboru za osiguranje.
Odlukom od 18. ožujka 1992. odbor je ocijenio da je, iako Fond u tom
slučaju nije morao odobriti traženo oslobođenje, ipak bilo utemeljeno od
 njega tražiti da iskoristi svoju ovlast i odobri to oslobođenje ili da
barem odredi otkazni rok, s obzirom na to da je društvo Albany nekoliko
godina prije toga za svoje osoblje ugovorilo dopunski mirovinski program
 i da je taj program od 1. siječnja 1989. bio analogan onomu koji je
ustanovio Fond.31      Fond
 nije slijedio mišljenje odbora za osiguranje, već je 11. studenoga
1992. obavijestio društvo Albany o nalogu za uplatu iznosa od 36.700,29
nizozemskih guldena koji je odgovarao iznosu zakonskih doprinosa za
1989. uvećanom za kamate, troškove naplate, izvansudske troškove i
troškove pravne pomoći.32      Društvo
 Albany podnijelo je protiv tog naloga prigovor Kantongerecht te Arnhem.
 Osobito je istaknulo da je sustav obveznog članstva u Fondu protivan
člancima 3. točki (g), 52. i 59. Ugovora o EZ-u (kasnije, nakon izmjena,
 članci 43. i 49. UEZ-a) te člancima 85., 86. i 90. Ugovora.33      Prema
 Albanyju, to što mu je Fond odbio odobriti oslobođenje imalo je za
njega štetne posljedice. Njegovo društvo za osiguranje u biti mu je
ponudilo nepovoljnije uvjete zato što se moralo nadovezati na dopunski
mirovinski program koji je ustanovio Fond. Usto, suprotno onomu što
tvrdi Fond, drugi sektorski mirovinski fondovi, kao što je
Bedrijfspensioenfonds voor de Bouwnijverheid in Bedrijfspensioenfonds
voor de Schildersbedrijf, odobrili su oslobođenje poduzetnicima koji su
prethodno ugovorili dopunski mirovinski program.34      Fond
 je ostao pri tvrdnji da u ovom slučaju ne postoji nikakva zakonska
obveza odobravanja traženog oslobođenja. Stoga sudac u tom pogledu može
provoditi samo ograničen nadzor. U skladu s člankom 5. stavkom 3. BPW-a,
 oslobođenje se obvezno odobrava samo kada je poduzetnik ustanovio
istovrijedan mirovinski program najmanje šest mjeseci prije nego što je
članstvo postalo obvezno. Takva obveza oslobođenja postojala bi samo u
trenutku kada se prvi put učlanjuje u Fond i ne bi vrijedila u slučaju
da se pravila o mirovinama izmijene. Fond je usto naglasio važnost
zadržavanja dobrog mirovinskog programa koji se temelji na solidarnosti u
 korist svih radnika i poduzetnika iz sektora tekstilne industrije te je
 u tom pogledu istaknuo da bi odobrenje oslobođenja društvu Albany
značilo odlazak 110 od njegovih otprilike 8800 članova.35      Kantongerecht
 se složio s mišljenjem odbora za osiguranje prema kojem je dopunski
program društva Albany od 1. siječnja 1989. bio istovrijedan mirovinskom
 programu što ga je ustanovio Fond. Istaknuo je da odnose između
sektorskog mirovinskog fonda i nekog člana uređuju zahtjevi
primjerenosti i jednakosti kao i opća načela dobre uprave. Stoga bi
sektorski mirovinski fond prilikom donošenja odluke o odobravanju
oslobođenja u velikoj mjeri trebao voditi računa o mišljenju za to
zakonom određenog neovisnog stručnog tijela, kao što je odbor za
osiguranje. 36      Kantongerecht
 je tvrdio da Sud u presudi od 14. prosinca 1995., Van Schijndel i Van
Veen (C-430/93 i C-431/93, Zb., str. I-4705.), nije ispitao posljednja
tri pitanja koja su se odnosila na usklađenost nizozemskog sustava
obveznog članstva u profesionalnom mirovinskom programu s pravilima
Zajednice o tržišnom natjecanju.37      U
 tim je okolnostima Kantongerecht te Arnhem, uputivši svoje djelomične
presude od 19. travnja 1993., 17. siječnja 1994. i 9. siječnja 1995.,
odlučio prekinuti postupak i Sudu postaviti sljedeća prethodna pitanja:„1)
 Je li sektorski mirovinski fond u smislu članka 1. stavka 1. točke (b)
[BPW-a] poduzetnik u smislu članaka 85., 86. ili 90. Ugovora o EZ-u? 2)
 Ako je odgovor na prvo pitanje potvrdan, je li činjenica da je država
članica propisala da je članstvo poduzetnikâ neke industrije u
sektorskom mirovinskom fondu obvezno mjera koja poništava korisne učinke
 pravila tržišnog natjecanja primjenjivih na poduzetnike? 3)
 Ako je odgovor na drugo pitanje niječan, mogu li druge okolnosti imati
za posljedicu to da obvezno članstvo nije u skladu s odredbama članka
90. Ugovora i koje su to okolnosti u tom slučaju?“  Dopuštenost38      Nizozemska
 i francuska vlada kao i Komisija dovode u sumnju dopuštenost
postavljenih pitanja zbog toga što u odluci kojom se upućuje zahtjev za
prethodnu odluku nedostaje dovoljno precizno određenje činjeničnog i
pravnog okvira spora u glavnom postupku. Budući da sud koji je uputio
zahtjev nije dovoljno detaljno naveo propise primjenjive na spor u
glavnom postupku, okolnosti u kojima je ustanovljen Fond kao ni pravila o
 upravljanju Fondom, Sud ne može dati korisno tumačenje prava Zajednice i
 države članice kao i druge zainteresirane osobe ne mogu podnijeti svoja
 pisana očitovanja u kojima predlažu odgovor na prethodna pitanja.39      Valja
 podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, potreba za tumačenjem
prava Zajednice koje će biti korisno nacionalnom sucu zahtijeva da on
odredi činjenični i pravni okvir u koji se smještaju postavljena pitanja
 ili da, u najmanju ruku, objasni činjenične pretpostavke na kojima se
ona temelje. Ti zahtjevi osobito vrijede u području tržišnog natjecanja
koje karakteriziraju složene činjenične i pravne situacije (osobito
vidjeti presude od 26. siječnja 1993., Telemarsicabruzzo i dr., od
C‑320/90 do C‑322/90, Zb., str. I-393., t. 6. i 7.; od 14. srpnja 1998.,
 Safety Hi-Tech, C‑284/95, Zb., str. I-4301., t. 69. i 70. i Bettati,
C‑341/95, Zb., str. I-4355., t. 67. i 68.).40      Podaci
 dostavljeni u zahtjevima za prethodnu odluku ne služe samo tome da
omoguće Sudu da pruži korisne odgovore, već i da omoguće vladama država
članica kao i drugim zainteresiranim osobama podnošenje očitovanja u
skladu s člankom 20. Statuta Suda EZ-a. Na Sudu je da, vodeći računa o
činjenici da na temelju te odredbe zainteresiranim osobama priopćava
samo odluke kojima se upućuju zahtjevi za prethodnu odluku, pazi da
zaštiti tu mogućnost. (osobito vidjeti rješenja od 30. travnja 1998.,
Testa i Modesti, C‑128/97 i C‑137/97, Zb., str. I-2181., t. 6. i od 11. svibnja 1999., Anssens, C‑325/98, Zb., str. I-2969., t. 8.).41      U
 ovom slučaju iz očitovanja koja su vlade država članica i druge
zainteresirane stranke podnijele u skladu s člankom 20. Statuta Suda
EZ-a proizlazi da su im podaci koji se nalaze u presudi kojom je upućen
zahtjev za prethodnu odluku omogućili da zauzmu stav o pitanjima
postavljenima Sudu.42      Osim
 toga, francuska vlada u svojim očitovanjima upućuje na ona koja je
podnijela u predmetima Brentjens (presuda od 21. rujna 1997., C-115/97
do C-117/97, Zb., str. I-6025.), koji se izričito pozivaju na predmet Drijvende Bokken (presuda od 21. rujna 1997., C-219/97, Zb.,
 str. I-6121.), dok Komisija izravno navodi ovaj potonji predmet. Odluka
 kojom je u gore navedenom predmetu Drijvende Bokken upućen zahtjev za
prethodnu odluku, koja se također tiče usklađenosti obveznog članstva u
sektorskom mirovinskom fondu s pravilima Zajednice o tržišnom
natjecanju, sadrži detaljan prikaz propisa primjenjivih na spor u
glavnom postupku.43      Osim
 toga, iako su nizozemska i francuska vlada u ovom slučaju mogle
smatrati da podaci koje im je dostavio sudac koji je uputio zahtjev za
prethodnu odluku ne omogućuju da zauzmu stav o određenim dijelovima
pitanja postavljenih Sudu, valja istaknuti da su ti podaci upotpunjeni
onima koji proizlaze iz spisa što ga je dostavio nacionalni sud, pisanim
 očitovanjima i odgovorima na pitanja postavljena Sudu. Vlade država
članica i druge zainteresirane stranke o tim podacima, koji su uključeni
 u izvještaj za raspravu, obaviještene su radi rasprave tijekom koje su,
 ako su htjele, mogle upotpuniti svoja očitovanja.44      Naposljetku
 valja zaključiti da podaci koje je dostavio sudac koji je uputio
zahtjev, koji su u slučaju potrebe upotpunjeni gore navedenim podacima,
daju Sudu dovoljan uvid u činjenični i pravni okvir spora u glavnom
postupku da bi mogao protumačiti pravila Zajednice o tržišnom natjecanju
 u pogledu slučaja koji je predmet ovog spora.45      Iz toga slijedi da su postavljena pitanja dopuštena. Drugo pitanje46      Svojim
 drugim pitanjem, koje valja ispitati na prvome mjestu, sud koji je
uputio zahtjev u biti pita je li odluka javnih vlasti kojom na zahtjev
predstavničkih organizacija poslodavaca i radnika određenog sektora
članstvo u sektorskom mirovinskom fondu postaje obvezno protivna
člancima 3. točki (g) Ugovora, 5. Ugovora o EZ-u (kasnije članak 10.
UEZ-a) i 85. Ugovora. 47      Društvo
 Albany ističe da je zahtjev socijalnih partnera za propisivanje obveze
članstva u sektorskom mirovinskom fondu sporazum između poduzetnika koji
 djeluju u predmetnom sektoru protivan članku 85. stavku 1. Ugovora. 48      Takav
 sporazum, po njegovom mišljenju, ograničava tržišno natjecanje na dva
načina. S jedne strane, povjeravajući vođenje obveznog programa samo
jednom upravitelju poduzetnike koji su aktivni u predmetnom sektoru
lišava ih se mogućnosti da se učlane u neki drugi mirovinski program
kojim upravljaju drugi osiguratelji. S druge strane, taj sporazum
isključuje osiguratelje iz znatnog dijela tržišta mirovinskog
osiguranja. 49      Posljedice
 koje takav sporazum ima na tržišno natjecanje su „znatne“, s obzirom na
 to da se odnose na cijeli nizozemski tekstilni sektor. Te posljedice
pojačane su kumulativnim učinkom koji je povezan s činjenicom da je
članstvo u mirovinskim programima postalo obvezno u mnogim gospodarskim
sektorima i za sve poduzetnike iz tih sektora. 50      Osim
 toga, takav sporazum utječe na trgovinu među državama članicama jer se
odnosi na poduzetnike koji se bave prekograničnim djelatnostima i zato
što osiguratelje koji imaju sjedište u drugim državama članicama lišava
mogućnosti da u Nizozemskoj putem prekograničnog pružanja usluga ili
društava kćeri odnosno podružnica ponude puni mirovinski program. 51      Stoga
 društvo Albany smatra da su javne vlasti, time što su stvorile pravni
okvir i prihvatile zahtjev socijalnih partnera da članstvo u sektorskom
mirovinskom fondu postane obvezno, potaknule ili ojačale provedbu i
djelovanje sporazuma među poduzetnicima koji djeluju u predmetnim
sektorima, a koji su protivni članku 85. stavku 1. Ugovora, prekršivši
pritom članke 3. točku (g), 5. i 85. Ugovora. 52      Da
 bi se odgovorilo na drugo pitanje, najprije valja ispitati je li članku
 85. Ugovora protivna odluka koju su u okviru kolektivnog sporazuma
donijele predstavničke organizacije poslodavaca i radnika određenog
sektora o tome da se u tom sektoru osnuje samo jedan mirovinski fond
zadužen za upravljanje dopunskim mirovinskim programom i kojom se od
javnih vlasti zahtijeva da članstvo u tom fondu propišu obveznim za sve
radnike spomenutog sektora.53      Prije
 svega valja podsjetiti da članak 85. stavak 1. Ugovora zabranjuje sve
sporazume među poduzetnicima, odluke udruženja poduzetnika i usklađeno
djelovanje koji bi mogli utjecati na trgovinu među državama članicama i
koji imaju za cilj ili posljedicu sprečavanje, ograničavanje ili
narušavanje tržišnog natjecanja na unutarnjem tržištu. Važnost tog
pravila navela je tvorce Ugovora da u članku 85. stavku 2. Ugovora
izričito predvide da su ništavi svi sporazumi ili odluke koji su
zabranjeni na temelju tog članka.54      Zatim
 valja podsjetiti da, u skladu s člankom 3. točkama (g) i (i) Ugovora o
EZ-u [kasnije, nakon izmjena, članak 3. stavak 1. točke (g) i (j)
UEZ-a], aktivnosti Zajednice ne obuhvaćaju samo „sustav koji na
unutarnjem tržištu štiti tržišno natjecanje“, već i „socijalnu
politiku“. Članak 2. Ugovora o EZ-u (kasnije, nakon izmjena, članak 2.
UEZ-a) u biti navodi da je zadaća Zajednice, među ostalim, „promicati
usklađen i uravnotežen gospodarski razvoj“ i „visoku razinu
zapošljavanja i socijalne zaštite“.55      S
 tim u vezi, članak 118. Ugovora o EZ-u (članci 117. do 120. Ugovora o
EZ-u zamijenjeni su člancima 136. do 143. UEZ-a) određuje da je zadaća
Komisije promicati blisku suradnju među državama članicama u području
socijalnih pitanja, osobito u stvarima koje se odnose na sindikalno
pravo i kolektivne pregovore poslodavaca i radnika.56      Članak
 118.b Ugovora o EZ-u (članci 117. do 120. Ugovora o EZ-u zamijenjeni su
 člancima 136. do 143. UEZ-a) dodaje da se Komisija trudi razviti
dijalog među socijalnim partnerima na europskoj razini, što, ako to
potonji žele, može dovesti do odnosa utemeljenih na sporazumima.57      Osim
 toga, članak 1. Sporazuma o socijalnoj politici (SL 1992, C 191, str.
91., u daljnjem tekstu: Sporazum o socijalnoj politici) navodi da su
ciljevi Zajednice i država članica, među ostalim, poboljšanje uvjeta
života i rada, primjerena socijalna zaštita, socijalni dijalog, razvoj
ljudskih potencijala koji omogućuje visoku i dugotrajnu razinu
zapošljavanja i borba protiv isključivanja.58      U
 skladu s člankom 4. stavcima 1. i 2. Sporazuma o socijalnoj politici,
dijalog socijalnih partnera na europskoj razini može, ako to potonji
žele, dovesti do odnosa utemeljenih na konvencijama, kao i do sporazuma
koji se provode na temelju postupaka i vlastitih praksi socijalnih
partnera i država članica ili, na zajednički zahtjev potpisanih
stranaka, na temelju odluke Vijeća na prijedlog Komisije.59      Istina
 je da su kolektivnim ugovorima sklopljenima između predstavničkih
organizacija poslodavaca i radnika svojstveni određeni učinci koji
ograničavaju tržišno natjecanje. Međutim, ciljevi socijalne politike
koje takvi ugovori slijede bili bi ozbiljno ugroženi kada bi se prilikom
 traženja zajedničkih mjera za poboljšanje uvjeta zapošljavanja i rada
na socijalne partnere primjenjivao članak 85. stavak 1. Ugovora.60      Tako
 iz teleološkog i dosljednog tumačenja odredaba Ugovora u njihovoj
cijelosti proizlazi da, s obzirom na takve ciljeve, treba smatrati da
ugovori sklopljeni u okviru kolektivnih pregovora socijalnih partnera
zbog svoje prirode i svrhe ne ulaze u područje primjene članka 85.
stavka 1. Ugovora. 61      Stoga
 valja ispitati opravdavaju li priroda i cilj predmetnog ugovora u
glavnom postupku to da ga se isključi iz područja primjene članka 85.
stavka 1. Ugovora.62      U
 ovom slučaju s jedne strane valja ustvrditi da je, kao i gore navedena
skupina sporazuma koji su nastali iz socijalnog dijaloga, predmetni
ugovor sklopljen u obliku kolektivnog ugovora i posljedica je
kolektivnog pregovaranja predstavničkih organizacija poslodavaca i
radnika.63      S
 druge strane, u vezi s njegovim ciljem, ugovor o kojem je riječ u
glavnom postupku uvodi u određeni sektor dopunski mirovinski program
kojim upravlja mirovinski fond članstvo u kojem može postati obvezno.
Cilj je cijelog tog programa jamčiti određenu razinu mirovine za sve
radnike u tom sektoru, čime izravno pridonosi poboljšanju nekih uvjeta
rada radnika odnosno njihovoj plaći.64      Dakle,
 valja zaključiti da zbog svoje prirode i svrhe ugovor o kojem je riječ u
 glavnom postupku ne ulazi u područje primjene članka 85. stavka 1.
Ugovora.65      Nadalje
 valja podsjetiti da se članak 85. Ugovora, kao što je to Sud osobito
presudio u presudi od 21. rujna 1988., Van Eycke (267/86, Zb., str.
4769., t. 16.), sam po sebi odnosi samo na ponašanje poduzetnika, a ne
na zakonske mjere ili propise država članica. Međutim, iz ustaljene
sudske prakse Suda proizlazi da članak 84. Ugovora, zajedno s člankom
5., sprečava države članice da poduzimaju ili održavaju na snazi
zakonske mjere ili propise koji bi mogli poništiti koristan učinak
pravila o tržišnom natjecanju primjenjivih na poduzetnike. Na temelju te
 iste sudske prakse, o takvom je slučaju riječ kada država članica
nameće ili potiče sklapanje zabranjenih sporazuma koji su protivni
članku 85. Ugovora ili pojačava učinke takvih zabranjenih sporazuma ili
kada vlastite propise lišava njihova javnog karaktera time što
odgovornost za donošenje odluka o uplitanju u područje gospodarstva
prenosi na privatne subjekte (također vidjeti presude od 17. studenoga
1993., Meng, C-2/91, Zb., str. I-5751., t. 14.; Reiff, C-185/91, Zb.,
str. I-5801., t. 14.; Ohra Schadeverzekeringen, C-245/91, Zb., str.
I-5851., t. 10.; od 18. lipnja 1998., Komisija/Italija, C-35/96, Zb., str. I-3851., t. 53. i 54. i Corsica Ferries France, C-266/96, Zb., str. I-3949., t. 35., 36. i 49.).66      U
 tom pogledu valja primijetiti da je zahtjev koji su predstavničke
organizacije poslodavaca i radnika o tome da članstvo u sektorskom
mirovinskom fondu koji su one osnovale postane obvezno podnijele javnim
vlastima, dio sustava predviđenog u nekoliko nacionalnih prava kojemu je
 cilj izvršavanje zakonodavnih ovlasti u području socijalnih pitanja.
Budući da, kao što to proizlazi iz točaka 52. do 64. ove presude,
sporazum o kojem je riječ u glavnom postupku ne ulazi u područje
primjene članka 85. stavka 1. Ugovora, države članice slobodne su
propisati da je on obvezan i za osobe koje nisu njime vezane kao stranke
 tog sporazuma. 67      Uostalom,
 članak 4. stavak 2. Sporazuma o socijalnoj politici na razini Zajednice
 izričito propisuje mogućnost da socijalni partneri zajednički
zahtijevaju od Vijeća provedbu socijalnih sporazuma.68      Stoga
 se za odluku javnih vlasti da članstvo u takvom fondu postane obvezno
ne može smatrati da nameće ili potiče sklapanje zabranjenih sporazuma
protivnih članku 85. Ugovora ili da pojačava učinke takvih zabranjenih
sporazuma.69      Iz
 prethodnih razmatranja slijedi da odluka javnih vlasti kojom članstvo u
 sektorskom mirovinskom fondu postaje obvezno ne ulazi u skupinu
zakonodavnih mjera koje prema sudskoj praksi Suda štete učinkovitosti
članaka 3. točke (g), 5. i 85. Ugovora.70      Stoga
 na drugo pitanje treba odgovoriti da odluka javnih vlasti kojom, na
zahtjev predstavničkih organizacija poslodavaca i radnika određenog
sektora, članstvo u sektorskom mirovinskom fondu postaje obvezno nije
protivna člancima 3. točki (g), 5. i 85. Ugovora. Prvo pitanje71      Svojim
 prvim pitanjem, koje valja ispitati na drugome mjestu, sud koji je
uputio zahtjev u biti pita je li mirovinski fond zadužen za upravljanje
dopunskim mirovinskim programom koji su kolektivnim ugovorom osnovale
predstavničke organizacije poslodavaca i radnika određenog sektora i za
koji su javne vlasti za radnike tog sektora propisale obvezno članstvo
poduzetnik u smislu članka 85. i pratećih članaka Ugovora. 72      Prema
 Fondu i vladama koje su intervenirale, takav fond nije poduzetnik u
smislu članka 85. i pratećih članaka Ugovora. U tom smislu podsjećaju na
 različita obilježja sektorskog mirovinskog fonda i dopunskog
mirovinskog programa kojim upravlja.73      Na
 prvome mjestu, obvezno članstvo svih radnika nekog sektora u dopunskom
mirovinskom programu ima bitnu socijalnu ulogu u mirovinskom sustavu
primjenjivom u Nizozemskoj, zbog iznimno ograničenog iznosa zakonske
mirovine koji se računa na osnovi minimalne zakonske plaće. Budući da je
 dopunski mirovinski program osnovan kolektivnim ugovorom u zakonski
određenom okviru i da je na temelju odluke javnih vlasti članstvo u tom
programu postalo obvezno, taj program čini dio nizozemskog sustava
socijalne zaštite te treba smatrati da se sektorski mirovinski fond
zadužen za njegovo upravljanje pridonosi upravljanju javnim sustavom
socijalne sigurnosti.74      Na
 drugome mjestu, sektorski mirovinski fond neprofitno je tijelo. Njime
zajednički upravljaju socijalni partneri koji u upravi imaju jednak broj
 predstavničkih mjesta. Doprinosi sektorskom mirovinskom fondu
prosječnog su iznosa koji taj odbor određuje s obzirom na ukupnu
ravnotežu između iznosa premija, vrijednosti davanja i opsega rizika.
Osim toga, doprinosi ne mogu biti niži od određenog iznosa, kako bi
očekivani izdaci bili primjereni, i ne mogu biti viši od gornje granice,
 kako ne bi postao profitno tijelo, o čemu se brinu socijalni partneri i
 odbor za osiguranje. Iako se uplaćeni doprinosi raspodjeljuju prema
sustavu kapitalizacije, takve raspodjele obavljaju se pod nadzorom
odbora za osiguranje i u skladu s odredbama PSW-a te statuta sektorskog
mirovinskog fonda.75      Na
 trećemu mjestu, sektorski mirovinski fond funkcionira na osnovi načela
solidarnosti. Ta solidarnost vidi se u obvezi prihvaćanja svih radnika,
bez prethodnog liječničkog pregleda, u tome što se stjecanje prava na
mirovinu nastavlja i kod oslobođenja od uplaćivanja doprinosa u slučaju
nesposobnosti za rad, u tome što fond preuzima na sebe doprinose koji
nisu uplaćeni zbog stečaja poslodavca kao i u tome što se iznosi
mirovina indeksiraju kako bi se održala njihova vrijednost. Posljedica
načela solidarnosti također je to da u pojedinačnim slučajevima uplaćeni
 doprinosi, koji su prosječni doprinosi i ne ovise o rizicima, nisu
istovrijedni pravima na mirovinu, koja se određuju vodeći računa o
prosječnoj plaći. Takva solidarnost čini obvezno članstvo u dopunskom
mirovinskom programu nezaobilaznim. U suprotnome bi izlazak osoba koje
predstavljaju „dobre“ rizike iz programa imalo negativan lančani učinak
koji bi doveo u opasnost financijsku stabilnost programa.76      Vodeći
 računa o prethodnome, Fond i vlade koje su intervenirale smatraju da je
 sektorski mirovinski fond tijelo zaduženo za upravljanje programom
socijalne sigurnosti, kao i tijela o kojima je bila riječ u presudi od
17. veljače 1993., Poucet i Pistre (C‑159/91 i C-160/91, Zb.,
str. I-637.), a različito od tijela o kojem je riječ u presudi od 16.
studenoga 1995., Fédération Française des Sociétés d'Assurance i dr.
(C‑244/94, Zb., str. I-4013.), za koje se smatralo da je poduzetnik u
smislu članka 85. i pratećih članaka Ugovora.77      Valja
 podsjetiti da je Sud, u kontekstu prava tržišnog natjecanja, presudio
da pojam poduzetnika obuhvaća svaki subjekt koji se bavi gospodarskom
djelatnošću, neovisno o pravnom statusu tog subjekta i načinu njegova
financiranja (osobito vidjeti presudu od 23. travnja 1991., Höfner i
Elser, C‑41/90, Zb., str. I-1979., t. 21. i gore navedene presude Poucet
 i Pistre, t. 17. i Fédération Française des Sociétés d'Assurance i dr.,
 t. 14.). 78      Osim
 toga, Sud je u gore navedenoj presudi Poucet i Pistre iz tog pojma
isključio tijela zadužena za upravljanje određenim obveznim programima
socijalne sigurnosti koji se temelje na načelu solidarnosti. U okviru
sustava u kojem su se nalazili program zdravstvenog i rodiljnog
osiguranja, davanja su u biti bila istovjetna za sve korisnike, iako su
doprinosi bili proporcionalni prihodima; u programu starosnog
osiguranja, starosne mirovine financirali su aktivni radnici; osim toga,
 prava na mirovinu određena zakonom nisu bila proporcionalna doprinosima
 uplaćenima u okviru programa starosnog osiguranja; naposljetku,
programi koji su poslovali s dobiti sudjelovali su u financiranju
programa koji su imali strukturnih financijskih teškoća. Ta solidarnost
nužno je podrazumijevala da različitim programima upravlja samo jedno
tijelo i da je članstvo obvezno.79      Suprotno
 tomu, Sud je u gore navedenoj presudi Fédération Française des Sociétés
 d'Assurance i dr. presudio da je neprofitno tijelo koje upravlja
programom starosnog osiguranja kojemu je cilj upotpuniti obvezni osnovni
 program i koje je zakonom osnovano kao fakultativno te funkcionira
prema načelu kapitalizacije poduzetnik u smislu članka 85. i pratećih
članaka Ugovora. Fakultativno članstvo, primjena načela kapitalizacije i
 činjenica da su davanja ovisila isključivo o iznosima koje su korisnici
 uplatili kao i o financijskim rezultatima ulaganja koja je obavljalo
upravljačko tijelo podrazumijevali su da je to tijelo obavljalo
gospodarsku djelatnost koja je u tržišnom natjecanju s društvima za
životno osiguranje. Ni ostvarivanje socijalnog cilja, ni to što cilj
nije dobit, ni zahtjevi solidarnosti ni druga pravila koja se, među
ostalim, odnose na ograničenja s kojima se upravljačko tijelo susreće
prilikom provođenja ulaganja ne mijenja zaključak da je djelatnost koju
je upravljačko tijelo obavljalo ekonomske prirode. 80      Pitanje
 je li tijelo kao što je sektorski mirovinski fond o kojem je riječ u
glavnom postupku obuhvaćeno pojmom poduzetnika u smislu članka 85. i
pratećih članaka Ugovora treba se ocijeniti s obzirom na prethodno
navedeno.81      U
 tom pogledu valja ustvrditi da sektorski mirovinski fond sam određuje
iznose doprinosa i davanja te da fond funkcionira prema načelu
kapitalizacije.82      Stoga,
 suprotno od davanja koja isplaćuju tijela zadužena za upravljanje
obveznim programima socijalne sigurnosti na koja se odnosi gore navedena
 presuda Poucet i Pistre, iznos davanja koja isplaćuje fond ovisi o
financijskim rezultatima ulaganja koja on obavlja i zbog kojih je, kao i
 društva za osiguranje, podvrgnut nadzoru odbora za osiguranje.83      Osim
 toga, kao što to proizlazi iz članka 5. BPW-a i članaka 1. i 5.
Smjernica o oslobođenju od članstva, sektorski mirovinski fond obvezan
je odobriti nekom poduzetniku oslobođenje kada je taj poduzetnik već
osigurao svoje radnike, najmanje šest mjeseci prije nego što je podnesen
 zahtjev na temelju kojeg je članstvo postalo obvezno, u mirovinskom
programu u kojem imaju pravo na mirovinu koja je barem istovrijedna
mirovini na koju bi imali pravo da su učlanjeni u sektorski mirovinski
fond. Usto, na temelju članka 1. gore navedenih smjernica, taj fond
također može odobriti oslobođenje poduzetniku koji svoje radnike osigura
 u mirovinskom programu koji dodjeljuje prava na mirovinu barem
istovrijedna onima koja proizlaze iz sektorskog mirovinskog fonda, pod
uvjetom da u slučaju istupanja iz fonda odbor za osiguranje ponudi s
aktuarskog stajališta razumnu naknadu štete za koju procijeni da je
eventualno nastala fondu. 84      Iz
 toga slijedi da sektorski mirovinski fond kao što je onaj o kojem je
riječ u glavnom postupku obavlja gospodarsku djelatnost koja je u
tržišnom natjecanju s društvima za osiguranje.85      U
 tim okolnostima to što cilj Fonda nije dobit i zahtjevi solidarnosti
koje su istaknuli Fond i vlade koje su intervenirale nisu dovoljni za
zaključak da sektorski mirovinski fond nije poduzetnik u smislu pravila
Ugovora o tržišnom natjecanju.86      Doduše,
 ostvarivanje socijalnog cilja, gore navedeni zahtjevi solidarnosti kao i
 ograničenja ili nadzor koji se odnose na ulaganja sektorskog
mirovinskog fonda mogli bi uslugu koju taj fond pruža učiniti manje
konkurentnom od usporedive usluge koju pružaju društva za osiguranje.
Iako takva ograničenja ne sprečavaju da se djelatnost kojom se fond bavi
 smatra gospodarskom djelatnošću, ona bi mogla opravdati isključivo
pravo takvog tijela da upravlja dopunskim mirovinskim programom. 87      Stoga
 na prvo pitanje valja odgovoriti da mirovinski fond zadužen za
upravljanje dopunskim mirovinskim programom, osnovan kolektivnim
ugovorom sklopljenim između predstavničkih organizacija radnika i
poslodavaca određenog sektora i za koji su javne vlasti za radnike tog
sektora propisale obvezno članstvo, jest poduzetnik u smislu članka 85. i
 pratećih članaka Ugovora.  Treće pitanje88      Svojim
 trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita je li protivno
člancima 86. i 90. Ugovora da javne vlasti u određenom sektoru dodijele
mirovinskom fondu isključivo pravo upravljanja dopunskim mirovinskim
programom. 89      Nizozemska
 vlada ističe da je jedini cilj dekreta kojim je članstvo postalo
obvezno prisiliti radnike predmetnog sektora da se učlane u Fond. Taj
dekret ne dodjeljuje Fondu isključivo pravo u području dopunskih
mirovina. Fond isto tako nema vladajući položaj u smislu članka 86.
Ugovora. 90      Najprije
 valja ustvrditi da odluka javnih vlasti kojom, kao u ovom slučaju,
članstvo u sektorskom mirovinskom fondu postaje obvezno nužno
podrazumijeva dodjeljivanje tom fondu isključivog prava prikupljanja i
upravljanja doprinosima koji se uplaćuju radi stjecanja prava na
mirovinu. Stoga takav fond treba smatrati poduzetnikom kojemu su javne
vlasti dodijelile isključiva prava u smislu članka 90. stavka 1.
Ugovora. 91      Nadalje
 valja podsjetiti da je ustaljena sudska praksa da se za poduzetnika
koji ima zakonski monopol nad znatnim dijelom zajedničkog tržišta može
smatrati da se nalazi u vladajućem položaju u smislu članka 86. Ugovora
(vidjeti presude od 10. prosinca 1991., Merci Convenzionali Porto di
Genova, C‑179/90, Zb., str. I-5889., t. 14. i od 13. prosinca 1991.,
GB-Inno-BM, C‑18/88, Zb., str. I-5941., t. 17.) 92      Stoga
 se za sektorski mirovinski fond kao što je onaj o kojem je riječ u
glavnom postupku, koji ima isključivo pravo upravljanja dopunskim
mirovinskim programom u određenom gospodarskom sektoru države članice i,
 dakle, u znatnom dijelu zajedničkog tržišta, može smatrati da se nalazi
 u vladajućem položaju u smislu članka 86. Ugovora. 93      Međutim,
 valja dodati da činjenica da se dodjeljivanjem isključivih prava stvara
 vladajući položaj u smislu članka 90. stavka 1. Ugovora nije sama po
sebi suprotna članku 86. Ugovora. Država članica krši zabrane propisane
tim dvjema odredbama, samo kada je predmetni poduzetnik doveden u
položaj u kojem samim korištenjem svojim isključivim pravima koja su mu
dodijeljena može zlouporabiti vladajući položaj ili kada ta prava mogu
stvoriti situaciju koja potiče poduzetnika da počini takve zlouporabe
(gore navedena presuda Höfner i Elser, t. 29.; presuda od 18. lipnja
1991., ERT, C‑260/89, Zb., str. I-2925., t. 37.; gore navedena presuda
Merci Convenzionali Porto di Genova, t. 16. i 17.; presude od 5.
listopada 1994., Centre d'Insémination de la Crespelle, C‑323/93, Zb.,
str. I-5077., t. 18. i od 12. veljače 1998., Raso i dr., C‑163/96, Zb.,
str. I-533., t. 27.). 94      Albany
 u tom pogledu ističe da je sustav obveznog članstva u dopunskom
mirovinskom programu kojim upravlja Fond protivan odredbama povezanih
članaka 86. i 90. Ugovora. Mirovinska davanja koja Fond nudi ne
odgovaraju ili više ne odgovaraju potrebama poduzetnikâ. Ta su davanja
preniska, nevezana za plaću i stoga u pravilu neprimjerena. Poslodavci
zato u području mirovina moraju predvidjeti druge mjere. Sustav obveznog
 članstva lišava poslodavce mogućnosti da u području mirovina s društvom
 za osiguranje sklope ugovor o općem osiguranju. Ugovaranje više
mirovinskih programa s različitim osigurateljima povećava
administrativne troškove i smanjuje učinkovitost. 95      Valja
 podsjetiti da je Sud u točki 34. gore navedene presude Höfner i Elser
presudio da država članica koja je javnom zavodu za zapošljavanje
povjerila isključivo pravo zapošljavanja krši članak 90. stavak 1.
Ugovora jer stvara situaciju u kojoj je spomenuti zavod nužno stavljen u
 položaj da postupa protivno članku 86. Ugovora, osobito zato što očito
nije u mogućnosti zadovoljiti potrebe tržišta za takvu vrstu
djelatnosti. 96      U
 ovom slučaju valja napomenuti da se dopunski mirovinski program kakav
Fond nudi temelji na propisu koji je na snazi u Nizozemskoj odnosno da
svi radnici koji su tijekom najduljeg mogućeg razdoblja članstva
uplaćivali doprinose u spomenuti program stječu mirovinu, uključujući
onu na temelju AOW-a koja je jednaka iznosu 70 % njihove zadnje plaće.97      Istina
 je da određeni sektorski poduzetnici također mogu poželjeti za svoje
radnike ugovoriti osiguranje kod mirovinskog programa koji nudi više od
Fonda. Međutim, nemogućnost tih poduzetnika da upravljanje takvim
mirovinskim programom povjere samo jednom osiguratelju i ograničenje
tržišnog natjecanja koje je posljedica toga proizlaze izravno iz
isključivog prava dodijeljenog sektorskom mirovinskom fondu.98      Stoga
 valja ispitati mogu li se isključivo pravo sektorskog mirovinskog fonda
 da upravlja dopunskim mirovinama u određenom sektoru i ograničenje
tržišnog natjecanja koje iz toga proizlazi opravdati na temelju članka
90. stavka 2. Ugovora kao mjera nužna za postizanje posebne socijalne
zadaće u općem interesu, kao što to tvrde Fond, nizozemska vlada i
Komisija. 99      Albany
 ističe da obvezno članstvo u sektorskom mirovinskom fondu nije nužno da
 bi se osigurala primjerena razina mirovine za sve radnike. Takav cilj
može se postići tako da ili socijalni partneri na poticaj javnih vlasti
ili izravno javne vlasti odrede minimalne zahtjeve koje bi mirovine
morale zadovoljiti. Kolektivni ugovori redovito predviđaju obvezu
poslodavaca da osiguraju minimalni mirovinski program, ostavljajući im
pritom slobodu da za svojeg poduzetnika osnuju vlastiti mirovinski fond,
 da se učlane u sektorski mirovinski fond ili da se obrate društvu za
osiguranje.100    Prema
 Albanyju, ni uplaćivanje „prosječne premije“ ne opravdava obvezno
članstvo. S jedne strane, ni BPW ni dekret kojim je članstvo postalo
obvezno nisu zahtijevali da se sustav temelji na takvoj premiji. S druge
 strane, različiti sektorski mirovinski fondovi za koje nije propisano
obvezno članstvo savršeno funkcioniraju na temelju sustava „prosječne
premije“.101    Što
 se tiče prihvaćanja svih radnika iz iste grane djelatnosti bez
prethodnog liječničkog pregleda, čime se ne mogu odbiti „loši“ rizici,
Albany tvrdi da ugovori o mirovinskom osiguranju sklopljeni s
osigurateljima u praksi predviđaju obvezu poslodavca da prijavi sve
svoje radnike kao i obvezu osiguratelja da bez prethodnog liječničkog
pregleda  prihvati sve prijavljene radnike.102    Najprije
 valja podsjetiti da se, u skladu s člankom 90. stavkom 2. Ugovora, na
poduzetnike zadužene za upravljanje uslugama od općeg gospodarskog
interesa primjenjuju pravila tržišnog natjecanja dok god primjena tih
pravila pravno ili činjenično ne ugrožava ostvarivanje posebne zadaće
koja im je povjerena.103    Članak
 90. stavak 2. Ugovora, dopuštajući pod određenim uvjetima odstupanja od
 općih pravila Ugovora, želi pomiriti interes država članica da određene
 poduzetnike, osobito iz javnog sektora, koriste kao instrument
ekonomske ili socijalne politike i interes Zajednice da se poštuju
pravila o tržišnom natjecanju i da se očuva jedinstvo zajedničkog
tržišta (presude od 19. ožujka 1991., Francuska/Komisija, C‑202/88, Zb., str. I-1223., t. 12. i od 23. listopada 1997., Komisija/Nizozemska, C‑157/94, Zb., str. I-5699., t. 39.). 104    Vodeći
 računa o tako određenom interesu država članica, ne može im se
zabraniti da, kada određuju usluge od općeg gospodarskog interesa za
koje zadužuju određene poduzetnike, vode računa o ciljevima vlastite
nacionalne politike i da ih pokušaju ostvariti pomoću obveza i
ograničenja koje nameću spomenutim poduzetnicima (gore navedena presuda
Komisija/Nizozemska, t. 40.).105    Dopunski
 mirovinski program o kojem je riječ u glavnom postupku ispunjava bitnu
socijalnu zadaću u mirovinskom sustavu Nizozemske zbog ograničenog
iznosa zakonske mirovine, koji se računa na osnovi minimalne zakonske
plaće.106    Osim
 toga, važnost socijalne zadaće koja je dodijeljena dopunskim mirovinama
 nedavno je prepoznao zakonodavac Zajednice usvojivši Direktivu Vijeća
98/49/EZ od 29. lipnja 1998. o zaštiti prava na dopunsku mirovinu
zaposlenih i samozaposlenih osoba koje se kreću unutar Zajednice (SL L
209, str. 46.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5.,
svezak 3., str. 138.).107    Zatim
 valja podsjetiti da za ispunjenje pretpostavki primjene članka 90.
stavka 2. Ugovora nije nužno da je ugrožena financijska ravnoteža ili
ekonomska održivost poduzetnika zaduženog za upravljanje uslugom od
općeg gospodarskog interesa. Dovoljno je da se, u nedostatku spornih
prava, ugrožava ostvarivanje posebnih zadaća dodijeljenih poduzetniku,
kako su detaljno određene obvezama i ograničenjima koji su mu nametnuti
(gore navedena presuda Komisija/Nizozemska, t. 52.) ili da je
odražavanje tih prava nužno kako bi se njihovu nositelju omogućilo da
zadaće od općeg interesa koje su mu dodijeljene ispuni pod ekonomski
prihvatljivim uvjetima (presuda od 19. svibnja 1993., Corbeau, C‑320/91,
 Zb., str. I-2533, t. 14. do 16. i gore navedena presuda Komisija/Nizozemska, t. 53.).108    U
 slučaju kada bi se ukinulo isključivo pravo fonda da upravlja dopunskim
 mirovinskim programom za sve radnike određenog sektora, poduzetnici
koji zapošljavaju mlado osoblje dobrog zdravlja koje ne obavlja opasne
djelatnosti zahtijevali bi od privatnih osiguratelja povoljnije uvjete
osiguranja. U slučaju progresivnog odlaska „dobrih“ rizika sektorskom
mirovinskom fondu preostalo bi upravljanje rastućim dijelom „loših“
rizika, čime bi došlo do povećanja troškova mirovina radnika, a osobito
malih i srednjih poduzetnika koji raspolažu starijim osobljem koje
obavlja opasne djelatnosti, kojima fond više ne bi mogao ponuditi
mirovinu uz prihvatljiv trošak.109    To
 bi osobito bilo tako kada bi se radilo o slučaju kao što je onaj o
kojem je riječ u glavnom postupku, u kojem dopunski mirovinski program
kojim upravlja isključivo Fond obilježava visoka razina solidarnosti,
osobito zbog toga što doprinosi ne ovise o riziku, zbog obveze
prihvaćanja svih radnika, bez prethodnog liječničkog pregleda, zbog
nastavljanja stjecanja prava na mirovinu i kod oslobođenja od
uplaćivanja doprinosa u slučaju nesposobnosti za rad, zbog toga što fond
 preuzima na sebe doprinose koji nisu uplaćeni zbog stečaja poslodavca
kao i zbog toga što se iznosi mirovina indeksiraju kako bi se održala
njihova vrijednost.110    Naime,
 takva ograničenja, koja uslugu koju Fond pruža čine manje konkurentnom
od usporedive usluge koju pružaju društva za osiguranje, upućuju na to
da je isključivo pravo Fonda da upravlja dopunskim mirovinskim sustavom
opravdano.111    Iz
 prethodno navedenog slijedi da bi ukidanje isključivog prava
dodijeljenog Fondu moglo dovesti do njegove nemogućnosti da ostvari
svoje opće ekonomske zadaće koje su mu dodijeljene u ekonomski
prihvatljivim uvjetima i ugroziti njegovu financijsku ravnotežu.112    Međutim,
 društvo Albany, pozivajući se na točku 28. gore navedene presude
GB-Inno-BM, smatra da činjenica da Fond ima dvostruku ulogu upravitelja
mirovinskog programa i tijela koje ima ovlast odobriti oslobođenja može
dovesti do nepravilnog korištenja ovlastima odobravanja oslobođenja.113    Valja
 ustvrditi da je Sud u točki 28. gore navedene presude GB-Inno-BM
presudio da je protivno člancima 3. točka (g), 86. i 90. Ugovora da
država članica ovlast propisivanja odredaba koje se odnose na telefonske
 aparate i ovlast provjeravanja poštuju li gospodarski operatori te
odredbe dodijeli društvu koje se koristi javnom telekomunikacijskom
mrežom, kada je ono na tržištu tih aparata u tržišnom natjecanju sa
spomenutim operatorima.114    U
 točki 25. potonje presude Sud je u biti smatrao da bi davanje skupa
ovlasti takvom društvu da, s jedne strane, odobrava ili odbija spajanje
telefonskih priključaka na mrežu i da, s druge strane, detaljno određuje
 tehničke norme koje takva oprema treba zadovoljiti te da provjerava
jesu li aparati koje nije proizvelo to društvo u skladu s propisanim
specifikacijama, značilo dodijeliti ovlast slobodnog određivanja koju je
 terminalnu opremu moguće spojiti na javnu mrežu i time dati tom društvu
 očitu prednost pred njegovim konkurentima. 115    Međutim,
 slučaj predmeta u glavnom postupku razlikuje se od onoga koji je bio
predmet gore navedene presude GB-Inno-BM.116    Valja
 u biti najprije ustvrditi da na temelju članka 5. stavka 1. Smjernica o
 oslobođenju od članstva sektorski mirovinski fond ima obvezu odobriti
oslobođenje društvu kada je to društvo svoje radnike već osiguralo,
najmanje šest mjeseci prije nego što je podnesen zahtjev na temelju
kojeg je članstvo u fondu postalo obvezno, u mirovinskom programu koji
im dodjeljuje prava barem istovrijedna onima koja bi imali da su
učlanjeni u fond.117    Budući
 da gore navedena odredba veže sektorski mirovinski fond kad je riječ o
korištenju ovlasti davanja oslobođenja, ne može se smatrati da bi mogla
navesti fond da zlouporabi tu ovlast. Fond se u biti u takvom slučaju
ograničava na provjeru jesu li ispunjeni uvjeti propisani dekretom
nadležnog ministra (u tom smislu vidjeti presudu od 27. listopada 1993.,
 Lagauche i dr., C‑46/90 i C‑93/91, Zb., str. I-5267., t. 49.).118    Nadalje
 valja ustvrditi da sektorski mirovinski fond, na temelju članka 1.
Smjernica o oslobođenju od članstva, ima mogućnost odobriti oslobođenje
poduzetniku kada taj poduzetnik osigurava svoje radnike u mirovinskom
programu koji im dodjeljuje prava barem istovrijedna onima koja bi imali
 da su učlanjeni u fond, pod uvjetom da u slučaju istupanja iz fonda
odbor za osiguranje ponudi s aktuarskog stajališta razumnu naknadu štete
 za koju procijeni da je eventualno nastala fondu.119    Gore
 navedena odredba tako omogućava sektorskom mirovinskom fondu da
oslobodi obveze članstva poduzetnika koji svoje radnike osigurava u
mirovinskom programu istovrijednom onome kojim upravlja, ako takvo
oslobođenje ne dovodi u opasnost njegovu financijsku ravnotežu.
Korištenje tom ovlasti davanja oslobođenja nosi sa sobom složenu
procjenu podataka koji se odnose na predmetne mirovinske programe i na
financijsku ravnotežu fonda koja nužno podrazumijeva široku marginu
diskrecije.120    Vodeći
 računa o složenosti takve procjene kao i o rizicima koje odobravanje i
oslobođenja nosi sa sobom za financijsku ravnotežu sektorskog
mirovinskog fonda te stoga i za ostvarivanje socijalne zadaće koja mu je
 dodijeljena, država članica može ocijeniti da se ovlast davanja
oslobođenja ne dodijeli nekom odvojenom tijelu. 121    Međutim,
 valja ustvrditi da nacionalni sudovi koji su, kao u ovom slučaju,
nadležni za donošenje odluke o prigovoru protiv zahtjeva za plaćanje
doprinosa moraju obavljati nadzor nad odlukom fonda kojom se odbija
osloboditi članstva, koja im barem omogućuje provjeriti je li taj fond
zlouporabio mogućnost da odobri oslobođenje i je li poštovano načelo
nediskriminacije kao i druge pretpostavke zakonitosti te odluke.122    Naposljetku,
 što se tiče argumenta društva Albany prema kojem bi se primjerena
razina mirovine za sve radnike mogla osigurati određivanjem minimalnih
zahtjeva koje bi mirovine što ih nude društva za osiguranje morale
zadovoljiti, valja istaknuti da, s obzirom na socijalnu ulogu dopunskih
mirovinskih programa i margine prosudbe kojom države članice raspolažu u
 uređenju vlastitih sustava socijalne sigurnosti, prema ustaljenoj
sudskoj praksi (presuda od 7. veljače 1984., Duphar i dr., 238/82, Zb.,
str. 523., t. 16., gore navedena presuda Poucet i Pistre, t. 6. i
presuda od 17. lipnja 1997., Sodemare i dr., C‑70/95, Zb., str.
I-3395., t. 27.), na svakoj je državi članici da ispita bi li joj
određivanje minimalnih zahtjeva, vodeći računa o posebnostima svojeg
nacionalnog mirovinskog sustava, i dalje omogućilo jamčiti razinu
mirovina u nekom sektoru koju želi postići propisujući obvezno članstvo u
 mirovinskom fondu.123    Stoga
 na treće pitanje valja odgovoriti da nije protivno člancima 86. i 90.
Ugovora da javne vlasti u određenom sektoru dodijele mirovinskom fondu
isključivo pravo upravljanja dopunskim mirovinskim programom.  Troškovi124    Troškovi
 podnošenja očitovanja Sudu koje su imale nizozemska, njemačka,
francuska i švedska vlada kao i Komisija ne nadoknađuju se. Budući da
ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka
pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima
 postupka.Slijedom navedenoga, SUDu vezi s pitanjima koja je odlukom od 4. ožujka 1996. uputio Kantongerecht te Arnhem odlučuje: 1)      Nije
 protivna članku 3. točki (g) Ugovora o EZ-u [kasnije, nakon izmjena,
članak 3. stavak 1. točka (g) UEZ-a] i člancima 5. i 85. Ugovora o EZ-u
[kasnije članci 10. i 81. UEZ-a] odluka javnih vlasti kojom, na zahtjev
predstavničkih organizacija poslodavaca i radnika određenog sektora,
članstvo u sektorskom mirovinskom fondu postaje obvezno.2)      Mirovinski
 fond zadužen za upravljanje dopunskim mirovinskim programom, osnovan
kolektivnim ugovorom sklopljenim između predstavničkih organizacija
radnika i poslodavaca određenog sektora i za koji su javne vlasti za
radnike tog sektora propisale obvezno članstvo, jest poduzetnik u smislu
 članka 85. i pratećih članaka Ugovora.3)      Nije
 protivno člancima 86. i 90. Ugovora (kasnije članci 82. i 86. UEZ-a) da
 javne vlasti u određenom sektoru dodijele mirovinskom fondu isključivo
pravo upravljanja dopunskim mirovinskim programom.Rodríguez IglesiasPuissochetHirschJannMoitinho de AlmeidaGulmannMurrayEdwardRagnemalmSevón WatheletObjavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 21. rujna 1999. Tajnik        PredsjednikR.
 Grass
                                        G.
 C. Rodríguez Iglesias* Jezik postupka: nizozemski


Presuda Suda od 16. siječnja 1974. # Rheinmühlen-Düsseldorf protiv Einfuhr- und Vorratsstelle für Getreide und Futtermittel. # Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesfinanzhof - Njemačka. # Predmet 166-73.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) 09. rujna 2010.#Carpent Languages protiv Europska komisija.#Predmet T-582/08.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 24. svibnja 2011.#Europska komisija protiv Helenske Republike.#Povreda obveze države članice - Članak 43. UEZ-a - Članak 45. UEZ-a - Direktiva 89/48/EEZ.#Predmet C-61/08.


Presuda Suda (peto vijeće) od 14. siječnja 1988. # Asociación provincial de armadores de buques de pesca de Gran Sol de Pontevedra (Arposol) protiv Vijeća Europskih zajednica. # Dopuštenost. # Predmet 55/86.


title: Presuda Suda (osmo vijeće) od 26. veljače 2015.#Ministero delle Politiche agricole, alimentari e forestali protiv Federazione Italiana Consorzi Agrari Soc. coop. arl - Federconsorzi i Liquidazione giudiziale dei beni ceduti ai creditori della Federazione Italiana Consorzi Agrari Soc. coop. arl - Federconsorzi.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Corte suprema di cassazione.#Zahtjev za prethodnu odluku – Članak 288. stavak 3. UFEU‑a – Borba protiv kašnjenja u plaćanju u poslovnim transakcijama – Direktiva 2000/35/EZ – Članci 2., 3. i 6. – Direktiva 2011/7/EU – Članci 2., 7. i 12. – Zakonodavstvo države članice koje na štetu vjerovnika države omogućuje izmjenu kamata na tražbinu nastalu prije tih direktiva.#Predmet C-104/14.

text:
         PRESUDA SUDA (osmo vijeće)
      26. veljače 2015. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Članak 288. stavak 3. UFEU‑a — Borba protiv kašnjenja u plaćanju u poslovnim transakcijama — Direktiva 2000/35/EZ — Članci 2., 3. i 6. — Direktiva 2011/7/EU — Članci 2., 7. i 12. — Zakonodavstvo države članice koje na štetu vjerovnika države omogućuje izmjenu kamata na tražbinu nastalu prije tih direktiva“
      U predmetu C‑104/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Corte suprema di cassazione (Italija), odlukom od 28. studenoga 2013., koju je Sud zaprimio 5. ožujka 2014., u postupku

         Ministero delle Politiche agricole, alimentari e forestali

      protiv

         Federazione Italiana Consorzi Agrari Soc. coop. arl – Federconsorzi, u postupku predstečajne nagodbe,

         Liquidazione giudiziale dei beni ceduti ai creditori della Federazione Italiana Consorzi Agrari Soc. coop. arl – Federconsorzi,

      SUD (osmo vijeće),
      u sastavu: A. Ó Caoimh, predsjednik vijeća, E. Jarašiūnas (izvjestiteljica) i C. G. Fernlund, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Liquidazione giudiziale dei beni ceduti ai creditori della Federazione Italiana Consorzi Agrari Soc. coop. arl – Federconsorzi, D. Santosuosso i G. Niccolini, avvocati,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju S. Fiorentina, avvocato dello Stato,

               —

               za Europsku komisiju, G. Zavvos, u svojstvu agenta, uz asistenciju A. Franchi, avvocatessa,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 2., 3. i 6. Direktive 2000/35/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. lipnja 2000. o borbi protiv kašnjenja u plaćanju u poslovnim transakcijama (SL L 200, str. 35.) (SL posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 3., str. 3.), kao i članaka 2., 7. i 12. Direktive 2011/7/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 16. veljače 2011. o borbi protiv kašnjenja u plaćanju u poslovnim transakcijama (SL L 48, str. 1., i ispravak SL 2012, L 233, str. 3.) ( SL posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 2., str. 200.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Ministero delle Politiche agricole, alimentari e forestali (Ministarstvo poljoprivredne, prehrambene i šumarske politike, u daljnjem tekstu: Ministero) i Federazione Italiana Consorzi Agrari Soc. coop. arl (Talijanski savez poljoprivrednih zadruga), u postupku predstečajne nagodbe (u daljnjem tekstu: Federconsorzi), te Liquidazione giudiziale dei beni ceduti ai creditori della Federazione Italiana Consorzi Agrari Soc. coop. arl – Federconsorzi (Upravitelj imovinom ustupljenom vjerovnicima Federconsorzija) u pogledu kamata na tražbinu koju Federconsorzi ima prema Ministeru.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Direktiva 2000/35, koja je stavljena izvan snage Direktivom 2011/7 s učinkom od 16. ožujka 2013., predviđala je u svojem članku 1. da se njene odredbe primjenjuju na sva plaćanja izvršena radi naplate u poslovanju. Prema njenom članku 2., „poslovanje“ čini „transakcija između poduzetnika ili između poduzetnika i javnih tijela koja rezultira isporukom robe ili pružanjem usluga za naknadu.

               4

               Članak 3. Direktive 2000/35 stvara obvezu država članica da osiguraju da je vjerovnik ovlašten na kamatu radi kašnjenja s plaćanjem ako je ispunio svoje ugovorne i zakonske obveze; i ako nije primio iznos dugovanja na vrijeme, osim ako dužnik, nije odgovoran za kašnjenje; te uspostavlja pravila o datumu dospijeća kamata i određivanju njihove visine. Taj članak 3. stavak 3. također glasi:
               „Države članice određuju da dogovor o datumu plaćanja ili posljedicama o zakašnjenju plaćanja koji nije u skladu s odredbama stavka 1. točaka (b) do (d) i stavka 2. neće biti valjan ili će biti temelj za naknadu štete ako to predstavlja, kada se razmotre sve okolnosti slučaja uključujući dobre trgovačke običaje i narav proizvoda, tešku nepravdu prema vjerovniku. Pri odlučivanju predstavlja li ugovor tešku nepravdu prema vjerovniku uzet će se među ostalim u obzir je li dužnik imao neki objektivni razlog ne postupiti u skladu s odredbama stavka 1. točaka (b) do (d) i stavka 2. Ako je utvrđeno da takav ugovor predstavlja tešku nepravdu, primjenjuju se zakonske odredbe, osim ako nacionalni sudovi utvrde da su bitne druge okolnosti koje govore u korist pravičnosti.“

               5

               Članak 6. te direktive predviđao je:
               „1.   Države članice donose zakone i druge propise kako bi se uskladili s ovom Direktivom do 8. kolovoza 2002. [...]
               [...]
               2.   Države članice mogu ostaviti na snazi ili donijeti odredbe koje su povoljnije za vjerovnika od odredaba koje su potrebne za usklađivanje s ovom Direktivom.
               3.   Prilikom prenošenja ove Direktive u svoje nacionalno zakonodavstvo, države članice mogu isključiti iz primjene sljedeće:
               [...]

                        b)

                        (b) ugovore koji su zaključeni prije 8. kolovoza 2002. [...]

                  [...]“

               6

               Direktiva 2011/7 u svom članku 1. određuje:
               „1.   Cilj je ove Direktive suzbijanje zakašnjelih plaćanja u poslovnim transakcijama, da bi se osiguralo uredno funkcioniranje unutarnjeg tržišta i time potaknula konkurentnost poduzeća, posebno malih i srednjih.
               2.   Ova se Direktiva primjenjuje na sva plaćanja koja se izvršavaju kao naknada za poslovnu transakciju.
               [...]“

               7

               Definicija „poslovne transakcije“ utvrđena u članku 2. stavku 1. Direktive 2011/7 jednaka je onoj prethodno utvrđenoj Direktivom 2000/35.

               8

               Članak 7. Direktive 2011/7 predviđa:
               „1.   Države članice osiguravaju da ugovorni uvjet ili postupanje, vezani uz datum ili razdoblje plaćanja, kamatnu stopu na zakašnjelo plaćanje, odnosno, uz naknadu za troškove naplate, budu ili neizvršivi ili upotrijebljeni kao podloga za zahtjev za naknadu štete ako su posebno nepravedni prema vjerovniku.
               Pri određivanju je li ugovorni uvjet ili postupanje posebno nepravedno prema vjerovniku u smislu prvog podstavka razmatraju se sve okolnosti slučaja, uključujući:

                        (a)

                        svako posebno odstupanje od dobre poslovne prakse, suprotno dobroj vjeri i poštenom poslovanju;

                        (b)

                        prirodu proizvoda ili usluge; i

                        (c)

                        pitanje ima li dužnik neki opravdan razlog odstupati od zakonske kamatne stope na zakašnjelo plaćanje, od razdoblja plaćanja navedenog u članku 3. stavku 5., u članku 4. stavku 3. točki (a), u članku 4. stavku 4. i članku 4. stavku 6., odnosno od fiksnog iznosa iz članka 6. stavka 1.

                  2.   U smislu stavka 1., ugovorni uvjet ili postupanje koje isključuje kamate na zakašnjelo plaćanje smatra se posebno nepravednim.
               3.   U smislu stavka 1., za ugovorni uvjet ili postupanje koje isključuje naknadu za troškove naplate, kao što je navedeno u članku 6., pretpostavlja se da je posebno nepravedno.
               [...]“

               9

               Članak 12. te direktive određuje:
               „1.   Države članice donose zakone i druge propise potrebne za usklađivanje s člancima 1. do 8. i 10. do 16. ožujka 2013. [...]
               [...]
               3.   Države članice mogu zadržati ili donijeti odredbe koje su povoljnije za vjerovnika od odredaba koje su potrebne za usklađivanje s ovom Direktivom.
               4.   Prilikom prenošenja Direktive države članice odlučuju hoće li isključiti ugovore sklopljene prije 16. ožujka 2013.“

         Talijansko pravo

               10

               U razdoblju nakon Drugog svjetskog rata talijanska su tijela uspostavila centralizirani sustav upravljanja opskrbom žitaricama i ostalim prehrambenim proizvodima koji je uređivala Zakonodavna uredba br. 169 o državnom preuzimanju obveza koje proizlaze iz uvoza žitarica, derivata i ostalih proizvoda namijenjenih proizvodnji kruha i tjestenine računajući od tržišne godine za žitarice iz 1946.‑1947. (Zakonodavna uredba br. 169 ‐ Assunzione carico dello Stato dell’onere risultante dalle importazioni di prodotti e cereali derivati comunque destinati alla pani‑pastificazione a decorrere dalla campagna cerealicola 1946‑1947) od 23. siječnja 1948., a zatim Zakon br. 1294 o kupnji, za račun države, sirovina, prehrambenih proizvoda i ostalih nužnih proizvoda u inozemstvu (Legge n. 1294 ‐ Acquisti dall’estero per conto dello Stato di materie prime, prodotti alimentari ed altri prodotti essenziali) od 22. prosinca 1957. (GURI br. 9, od 13. siječnja 1958.).

               11

               U tom zakonodavnom okviru upravljanje obveznim skladištenjem te hrane bilo je povjereno postojećim organizacijama poljoprivrednika osnovanima u obliku zadruga u svakoj pokrajini. Federconsorzi je bila organizacija osnovana na nacionalnoj razini koja je okupljala sve te zadruge koje je država zadužila za osiguranje opskrbe hranom, s obvezom da godišnje podnose račun za svoje upravljanje državi, koja im je nadoknađivala troškove.

               12

               Poljoprivredne zadruge reformirane su Zakonom br. 410 o novom uređenju poljoprivrednih zadruga (Legge n. 410 ‐ Nuovo ordinamento dei consorzi agrari) od 28. listopada 1999. (GURI br. 265 od 11. studenoga 1999.) kojim je Federconsorzi raspušten te je nad njim pokrenut postupak predstečajne nagodbe. Postojeće tražbine podliježu članku 8. stavku 1. toga zakona, koji propisuje:
               „Tražbine koje proizlaze iz upravljanja obveznim skladištenjem i stavljanja na tržište domaćih poljoprivrednih proizvoda od strane poljoprivrednih zadruga za račun i u interesu države koje na datum stupanja na snagu ovoga Zakona imaju poljoprivredne zadruge, kao i one koje proizlaze iz podnesenih računa odobrenih konačnim i izvršnim uredbama ministra poljoprivrede i šumarstva i registrirane pri Corte dei Conti [Revizorskom sudu], kao i troškovi i kamate nastali od datuma zatvaranja dotičnih računa, navedeni u tim uredbama, do 31. prosinca 1997. podmiruju se na način da ministar financija, proračuna i gospodarskog planiranja dodijeli zadrugama državne obveznice.“

               13

               Taj je članak izmijenjen Zakonom br. 388 o odredbama za uspostavu godišnjeg i višegodišnjeg državnog proračuna (Zakon o financijama iz 2001.) [Legge n. 388 ‐ Disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge finanziaria 2001)] od 23. prosinca 2000. (redovni dodatak GURI‑ju br. 302 od 29. prosinca 2000.), čiji članak 130. propisuje:
               „[...]

                        b)

                        Na kraju članka 8. stavka 1. dodaje se sljedeći podstavak: „Kamate iz ovoga podstavka obračunavaju se: do 31. prosinca 1995. na temelju službene eskontne stope uvećane za 4,4 poena, s godišnjom kapitalizacijom; za godine 1996. i 1997. isključivo na temelju zakonskih kamata.“

                  [...]“

               14

               Usvojena nakon pokretanja glavnog postupka pred Corte suprema di cassazione (Vrhovnim sudom), Uredba sa zakonskom snagom br. 16 o hitnim odredbama u području poreznog pojednostavljenja, o učinkovitosti i osnaženju postupaka kontrole (Decreto‑legge br. 16 ‐ Disposizioni urgenti in materia di semplificazioni tributarie, di efficientamento potenziamento e delle procedure di accertamento) od 2. ožujka 2012. godine (GURI br. 52 od 2. ožujka 2012., u daljnjem tekstu: Uredba sa zakonskom snagom br. 16/2012), koja je s izmjenama na temelju Zakona br. 44 od 26. travnja 2012. postala zakon (Redovni dodatak GURI‑ju br. 99 od 28. travnja 2012.), u svom članku 12. predviđa:
               „Na tražbine koje proizlaze iz upravljanja obveznim skladištenjem i stavljanja na tržište nacionalnih poljoprivrednih proizvoda od strane poljoprivrednih zadruga za račun i u interesu države, osim onih koje su podmirene u skladu s člankom 8. stavkom 1. Zakona br. 410 od 28. listopada 1999., kako je izmijenjen člankom 130. Zakona br. 388 od 23. prosinca 2000., kao i na one koje su proizašle iz podnesenih računa odobrenih konačnim i izvršnim uredbama ministra poljoprivrede i šumarstva i registrirane pri Corte dei conti, te na one koje će se osobama koje na njih imaju pravo podmiriti, kao i na troškove i na kamate nastale od dana zatvaranja dotičnih računa, navedene u istim uredbama, obračunavaju se kamate: za razdoblje do 31. prosinca 1995., na temelju službene eskontne stope uvećane za 4,4 postotnih poena, s godišnjom kapitalizacijom, a za sljedeće razdoblje isključivo na temelju zakonskih kamata.“

               15

               Nadalje, Direktiva 2000/35 prenesena je u talijanski pravni poredak Zakonodavnom uredbom br. 231 (decreto legislativo n. 231 – Attuazione della direttiva 2000/35/CE relativa alla lotta contro i ritardi di pagamento nelle transazioni commerciali) od 9. listopada 2002. (GURI br. 249 od 23. listopada 2002.), koja u svojem članku 11. određuje da se njene odredbe ne primjenjuju na ugovore sklopljene prije 8. kolovoza 2002.

               16

               Direktiva 2011/7 prenesena je Zakonodavnom uredbom br. 192 o izmjenama Zakonodavne uredbe br. 231 od 9. listopada 2002. za cjelovit prijenos Direktive 2011/7/EU o borbi protiv kašnjenja u plaćanju u poslovnim transakcijama, na temelju članka 10. stavka 1. Zakona br. 180 od 11. studenoga 2011. (decreto legislativo n. 192 – Modifiche al decreto legislativo 9 ottobre 2002, n. 231, per l’integrale recepimento della direttiva 2011/7/UE relativa alla lotta contro i ritardi di pagamento nelle transazioni commerciali, a norma dell’articolo 10, comma 1, della legge 11 novembre 2011, n. 180), od 9. studenoga 2012. (GURI br. 267 od 15. studenoga 2012.). Ona u svom članku 3. određuje da se njene odredbe primjenjuju na transakcije zaključene nakon 1. siječnja 2013.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               17

               Presudom od 22. studenoga 2004. Corte d’Appello di Roma (Rimski žalbeni sud) utvrdio je da tražbina Federconsorzija kao stjecatelja tražbina 58 pokrajinskih poljoprivrednih zadruga kojima Ministero duguje na ime troškova koji su im nastali do 1967. godine u okviru upravljanja obveznim skladištenjem iznosi 511878997,39 eura. Kako bi utvrdio taj iznos, sud je otklonio primjenu članka 8. stavka 1. Zakona br. 410 od 28. listopada 1999. smatrajući da je svrha te odredbe samo rješavanje neriješenih sporova s poljoprivrednim zadrugama, te da se ne primjenjuje na druge osobe, stjecatelje tražbina tih zadruga. Odlučio je da su kamate počele teći 31. siječnja 1982., datuma utvrđenja te tražbine, prebio je međusobne tražbine obiju stranaka na dan 4. srpnja 1991. i obračunao kamate koje treba platiti na saldo, s polugodišnjom kapitalizacijom, za razdoblje od 5. srpnja 1991. do 30. lipnja 2004. s daljnjim kamatama do stvarne isplate.

               18

               Ova je presuda ukinuta presudom Corte suprema di cassazione od 13. prosinca 2007., koji je predmet vratio pred Corte d’Appello di Roma, koji je presudom od 14. listopada 2011. ponovno utvrdio da je dug Ministera do 30. lipnja 2004. dosegao iznos od 551878997,39 eura, uvećan za dodatne kamate koje odgovaraju službenoj eskontnoj stopi uvećanoj za 4,4 poena, s polugodišnjom kapitalizacijom, počevši od 1. srpnja 2004. do stvarne isplate. Taj je sud osobito naglasio da je između države i Federconsorzija postojao mandat ex lege čiji je predmet bio prijenos dužnosti osiguravanja opskrbe poljoprivredno‑prehrambenim proizvodima, pri čemu se taj mandat izvršavao s potpunom upravljačkom i financijskom neovisnošću i uz godišnju obvezu podnošenja računa i pravo na povrat troškova.

               19

               Ministero je uložilo kasacijsku žalbu protiv te presude pozivajući se ponajprije na povredu članka 8. stavka 1. Zakona br. 410 od 28. listopada 1999.

               20

               Tijekom postupka upravitelj Federconsorzija tvrdio je osobito da članak 12. stavak 6. Uredbe sa zakonskom snagom br. 16/2012, koja je usvojena nakon ulaganja žalbe i čiju je primjenu zatražio Ministero, nije bio u skladu s direktivama 2000/35 i 2011/7. U tom pogledu istaknuo je da je tim zakonodavnim aktom koji je bio donesen nakon tih direktiva talijanska država svom vjerovniku nametala ne samo smanjenje kamata na zakašnjelo plaćanje dugovanih do 1995., odredivši godišnju kapitalizaciju navedenih kamata umjesto polugodišnje, već i primjenu samih zakonskih kamata počevši od 1995., premda smatra da je navedenim direktivama protivno to da nacionalni zakonodavac intervenira kako bi isključio pravo vjerovnika države na kamate na zakašnjelo plaćanje već postojećih tražbina, uključivo s tražbinama koje proizlaze iz odnosa nastalih prije 8. kolovoza 2002. odnosno 16. ožujka 2013.

               21

               Ministero je zaključio da se Direktiva 2000/35 i Zakonodavna uredba br. 231 od 9. listopada 2002. ne primjenjuju na činjenično stanje u glavnom postupku jer, s jedne strane, među strankama nije bilo poslovne transakcije, već je postojao javnopravni odnos, i jer se, s druge strane, ta direktiva i zakonodavna uredba ne primjenjuju na ugovore sklopljene prije 8. kolovoza 2002.

               22

               Corte suprema di cassazione najprije navodi da se članak 12. stavak 6. Uredbe sa zakonskom snagom br. 16/2012 primjenjuje u glavnom postupku jer u trenutku stupanja na snagu te uredbe sa zakonskom snagom primjenjiva kamatna stopa i anatocizam nisu bili predmetom odluke koja je imala snagu presuđene stvari.

               23

               Sud koji je uputio zahtjev, kao prvo, ističe da se ne može isključiti da je mandat ex lege koji postoji između poljoprivrednih zadruga i države za upravljanje obveznim skladištenjem poslovna transakcija u smislu direktiva 2000/35 i 2011/7.

               24

               Kao drugo, ističe da nije očito neutemeljena teza upravitelja Federconsorzija, prema kojoj te direktive ne dopuštaju donošenje odredaba koje bi bile primjenjive na odnose nastale prije 8. kolovoza 2002. ili 16. ožujka 2013., isključujući isplatu kamata na zakašnjelo plaćanje. Stoga smatra da je potrebno ocijeniti sukladnost članka 12. stavka 6. Uredbe sa zakonskom snagom br. 16/2012 s odredbama prava Unije.

               25

               U tim je okolnostima Corte suprema di cassazione odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Obuhvaća li definicija poslovne transakcije, kako je određena u članku 2. Direktive 2000/35 i u članku 2. Direktive 2011/7 zakonski ugovorni odnos koji postoji između javne uprave i poljoprivrednih zadruga (odnos iz kojeg je proizašla tražbina koju su kasnije zadruge prenijele na Federconsorzi, a on na svoje vjerovnike u okviru postupka predstečajne nagodbe) za opskrbu i distribuciju poljoprivrednih proizvoda kao što proizlazi iz Zakonodavne uredbe br. 169 od 23. siječnja 1948. i iz Zakona br. 1294 od 22. prosinca 1957.?

                        2.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje, podrazumijeva li obveza prenošenja Direktive 2000/35 (članka 6. stavka 2.) i Direktive 2011/7 (članka 12. stavka 3.), uz mogućnost održavanja na snazi povoljnijih odredaba, zabranu reformatio in peius, odnosno isključenje, kamatne stope na zakašnjelo plaćanje primjenjive na odnose koji već postoje u trenutku stupanja na snagu tih direktiva?

                        3.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na drugo pitanje, treba li obvezu zabrane reformatio in peius kamatne stope na zakašnjelo plaćanje primjenjive na odnose koji već postoje razumjeti tako da je primjenjiva na jedinstveno uređenje kamata koje za određeno razdoblje (u konkretnom slučaju od 31. siječnja 1982. do 31. prosinca 1995.) određuje kamatnu stopu koja je različita od one određene zakonom i njene godišnje, a ne polugodišnje, kapitalizacije, za razliku od onoga što traži vjerovnik, te nakon tog razdoblja isključivo plaćanje zakonske kamate, stvarajući uređenje koje, uzimajući u obzir okolnosti predmetnog slučaja [...], nije nužno nepovoljno za vjerovnika?

                        4.

                        Podrazumijeva li obveza prenošenja direktiva 2000/35 (članka 6.) i 2011/7 (članka 12.), u dijelu u kojem predviđaju, što se tiče zabrane zloupotrebe slobode ugovaranja na štetu vjerovnika, u članku 3. stavku 3. i članku 7., nevaljanost nepravednih ugovornih odredaba ili postupanja, zabranu državi da intervenira donošenjem pravila koja, u pogledu odnosa kojih je država strankom i koji su u tijeku u trenutku stupanja direktiva na snagu, isključuju plaćanje kamata na zakašnjelo plaćanje?

                        5.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na četvrto pitanje, primjenjuje li se obveza neintervencije u već postojeće odnose, a kojih je država strankom, odredbom koja isključuje kamate na zakašnjelo plaćanje na jedinstveno uređenje kamata koje za određeno razdoblje (u konkretnom slučaju od 31. siječnja 1982. do 31. prosinca 1995.) predviđa priznanje stope drugačije od zakonske stope i njene godišnje, a ne polugodišnje kapitalizacije, za razliku od onoga što traži vjerovnik te nakon tog razdoblja isključivo plaćanje zakonske kamate, stvarajući režim uređenja koje, uzimajući u obzir okolnosti predmetnog slučaja [...], nije nužno nepovoljno za vjerovnika?

         O prethodnim pitanjima

               26

               Uvodno valja istaknuti da je Uredba sa zakonskom snagom br. 16/2012 usvojena dok je Direktiva 2000/35 još bila na snazi, nakon donošenja i stupanja na snagu Direktive 2011/7, ali prije isteka roka za prenošenje potonje.

               27

               Nadalje, kao što proizlazi iz točaka 15. i 16. ove presude, Talijanska Republika je iskoristila mogućnost koju državama članicama daje članak 6. stavak 3. točka (b) Direktive 2000/35 da prilikom njenog prenošenja isključi iz primjene ugovore sklopljene prije 8. kolovoza 2002. te je nakon donošenja Uredbe sa zakonskom snagom br. 16/2012 također iskoristila mogućnost predviđenu u članku 12. stavku 4. Direktive 2011/7 da isključi ugovore sklopljene prije 16. ožujka 2013.

               28

               Međutim, iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da je dotična tražbina Federconsorzija iz glavnog postupka nastala u okviru odnosa koje sud koji je uputio zahtjev kvalificira kao mandat ex lege, koji su postojali do 1967. između talijanske države i poljoprivrednih zadruga, te je ta tražbina proizašla iz ustupanja tražbina koje su nastale kao rezultat troškova koje su te zadruge imale prije tog datuma za račun i u interesu države u okviru navedenog mandata.

               29

               Sud koji je uputio zahtjev se ipak pita proizlazi li iz obveze prenošenja direktiva 2000/35 i 2011/7 kao i iz članka 3. stavka 3. i članka 6. prve od tih dviju direktiva te iz članaka 7. i 12. druge direktive da Talijanska Republika nije mogla valjano donijeti odredbe Uredbe sa zakonskom snagom br. 16/2012, preoblikovane u zakon, koje mogu izmijeniti kamate na tražbinu Federconsorzija njemu na štetu.

               30

               Imajući u vidu te elemente, valja utvrditi da svojim drugim do petim pitanjem, koje valja ispitati zajedno i odmah na početku, sud koji je uputio zahtjev pita treba li članak 288. treći stavak UFEU‑a i članak 3. stavak 3. i članak 6. Direktive 2000/35 kao i članke 7. i 12. Direktive 2011/7 tumačiti u smislu da im je protivno to da država članica, koja se koristila mogućnošću predviđenom u članku 6. stavku 3. točki (b) prve od tih dviju direktiva, može tijekom roka za prenošenje druge od njih donijeti zakonodavne odredbe poput ovih u glavnom postupku koje mogu na štetu vjerovnika države izmijeniti kamate na tražbinu nastale kao rezultat izvršenja ugovora sklopljenog prije 8. kolovoza 2002.

               31

               U tom je pogledu dovoljno istaknuti da je mogućnost države članice da prilikom prenošenja Direktive 2000/35 isključi ugovore sklopljene prije 8. kolovoza 2002., kao što je i učinila Talijanska Republika donošenjem članka 11. Zakonodavne uredbe br. 231 od 9. listopada 2002., izričito predviđena u članku 6. stavku 3. točki (b) te direktive i da, ako se primijeni, kao učinak ima neprimjenjivost ratione temporis svih odredaba tih ugovora.

               32

               Nadalje, u svakom slučaju ne može se smatrati da bi izmjena kamata na štetu vjerovnika države na tražbinu proizašlu iz izvršenja ugovora sklopljenog prije 16. ožujka 2013., a do koje je došlo donošenjem zakonodavnog akta tijekom trajanja roka za prenošenje Direktive 2011/7, mogla ozbiljno ugroziti ostvarenje cilja propisanog tom direktivom (vidjeti presudu Inter‑Environnement Wallonie, C‑129/96, EU:C:1997:628, t. 45.) jer njen članak 12. stavak 4. državama članicama daje mogućnost da isključe ugovore sklopljene prije toga datuma, pa je dotična država članica stoga mogla odlučiti iskoristiti tu mogućnost.

               33

               Posljedično, iz obveze prenošenja Direktive 2011/7 ne može proizaći, niti se iz njenog članka 12. stavka 3. može zaključiti, dopuštajući državama članicama da zadrže ili donesu odredbe koje su povoljnije za vjerovnika od onih potrebnih za usklađivanje s tom direktivom ili iz članka 7. te iste direktive koji se odnosi na sporazume, nepravedne ugovorne uvjete ili postupanja, da država članica koja je iskoristila mogućnost predviđenu u članku 6. stavku 3. točki (b) Direktive 2000/35, ne može tijekom trajanja roka za prenošenje Direktive 2011/7 na štetu vjerovnika izmijeniti kamate na tražbinu koje su rezultat izvršenja ugovora zaključenog prije 8. kolovoza 2002., ne dovodeći u pitanje međutim pravna sredstva koja eventualno protiv te izmjene postoje u unutarnjem pravu.

               34

               Stoga u glavnom postupku, uz pretpostavku da se odnos koji je postojao između talijanske države i poljoprivrednih zadruga može kvalificirati kao „poslovna transakcija“ u smislu članka 2. Direktive 2011/7 i prema tome ulaziti u materijalno područje primjene te direktive, potonja u svakom slučaju nije bila prepreka donošenju odredaba Uredbe sa zakonskom snagom br. 16/2012.

               35

               Imajući u vidu ta razmatranja, na drugo do peto pitanje valja odgovoriti da članak 288. stavak 3. UFEU‑a i članak 3. stavak 3. i članak 6. Direktive 2000/35 kao i članke 7. i 12. Direktive 2011/7 treba tumačiti na način da im nije protivno to da država članica, koja se koristila mogućnošću predviđenom u članku 6. stavku 3. točki (b) prve od tih direktiva, može tijekom roka za prenošenje druge od njih donijeti zakonodavne odredbe poput onih u glavnom postupku koje mogu na štetu vjerovnika države izmijeniti kamate na tražbinu nastale kao rezultat izvršenja ugovora sklopljenog prije 8. kolovoza 2002.

               36

               S obzirom na odgovor na drugo do peto pitanje, nije potrebno odgovoriti na prvo pitanje.

         Troškovi

               37

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (osmo vijeće) odlučuje:

                     Članak 288. stavak 3. UFEU‑a i članak 3. stavak 3. i članak 6. Direktive 2000/35/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. lipnja 2000. o borbi protiv kašnjenja u plaćanju u poslovnim transakcijama kao i članke 7. i 12. Direktive 2011/7/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 16. veljače 2011. o borbi protiv kašnjenja u plaćanju u poslovnim transakcijama treba tumačiti na način da im nije protivno to da država članica, koja se koristi mogućnošću predviđenom u članku 6. stavku 3. točki (b) prve od tih direktiva, može tijekom roka za prenošenje druge od njih donijeti zakonodavne odredbe poput ovih u glavnom postupku koje mogu na štetu vjerovnika države izmijeniti kamate na tražbinu nastale kao rezultat izvršenja ugovora sklopljenog prije 8. kolovoza 2002.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 4. rujna 2015.#National Iranian Oil Company PTE Ltd (NIOC) i dr. protiv Vijeća Europske unije.#Zajednička vanjska i sigurnosna politika – Mjere ograničavanja protiv Irana s ciljem sprječavanja širenja nuklearnog oružja – Zamrzavanje financijskih sredstava – Tužba za poništenje – Poddržavno tijelo – Aktivna procesna legitimacija i pravni interes – Dopuštenost – Obveza obrazlaganja – Naznaka i izbor pravne osnove – Ovlasti Vijeća – Načelo predvidljivosti akata Unije – Pojam povezanog subjekta – Očita pogreška u ocjeni – Pravo na obranu – Pravo na djelotvornu sudsku zaštitu – Proporcionalnost – Pravo vlasništva.#Predmet T-577/12.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 18. ožujka 2015.#Jean-Marie Cahier i dr. protiv Vijeća Europske unije i Europske komisije.#Izvanugovorna odgovornost – Zabrana proizvođačima vina od sorti dvostruke namjene da sami destiliraju jaka alkoholna pića iz vina od sorti dvostruke namjene proizvedenog prelazeći količine koje se uobičajeno proizvode – Primjena toga zakonodavstva od nacionalnih vlasti.#Predmeti T‑195/11, T‑458/11, T‑448/12 i T‑41/13.