title: Presuda Suda (peto vijeće) od 5. veljače 2015.#Miguel M. i dr.#Zahtjevi za prethodnu odluku koje je uputio Bundesgerichtshof.#Prethodno pitanje – Prekursori za droge – Praćenje trgovine između država članica – Uredba (EZ) br. 273/2004 – Praćenje trgovine između Europske unije i trećih zemalja – Uredba br. 111/2005 – Promet lijekovima koji sadrže efedrin ili pseudoefedrin – Pojam ,predviđenih tvari’ – Sastav – Isključenje lijekova kao takvih ili samo onih koji predviđene tvari sadrže u takvim spojevima da se ne mogu lako ekstrahirati – Direktiva 2001/83/EZ – Pojam ,lijeka’.#Spojeni predmeti C-627/13 i C-2/14.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      5. veljače 2015. (
            *1
         )
      „Prethodno pitanje — Prekursori za droge — Praćenje trgovine između država članica — Uredba (EZ) br. 273/2004 — Praćenje trgovine između Europske unije i trećih zemalja — Uredba br. 111/2005 — Promet lijekovima koji sadrže efedrin ili pseudoefedrin — Pojam ‚predviđenih tvari’ — Sastav — Isključenje lijekova kao takvih ili samo onih koji predviđene tvari sadrže u takvim spojevima da se ne mogu lako ekstrahirati — Direktiva 2001/83/EZ — Pojam ‚lijeka’“
      U spojenim predmetima C‑627/13 i C‑2/14,
      povodom zahtjevâ za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koje je uputio Bundesgerichtshof (Njemačka), odlukama od 22. listopada i 5. prosinca 2013., koje je Sud zaprimio 2. prosinca 2013. odnosno 3. siječnja 2014., u kaznenim postupcima protiv

         Miguela M. (C‑627/13),
      i

         Thi Bich Ngoc Nguyen,

         Nadine Schönherr (C‑2/14),
      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, C. Vajda, A. Rosas, E. Juhász i D. Šváby (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Generalbundesanwalt beim Bundesgerichtshof, H. Range, u svojstvu agenta,

               —

               za španjolsku vladu, L. Banciella Rodríguez‑Miñón, u svojstvu agenta,

               —

               za portugalsku vladu, L. Inez Fernandes i A. P. Antunes, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, T. Maxian Rusche i K. Talabér‑Ritz, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetima odluči bez njegovog mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje članka 2. točke (a) Uredbe (EZ) Europskog parlamenta i Vijeća br. 273/2004 od 11. veljače 2004. o prekursorima za droge (SL L 47, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 6., str. 83.) i članka 2. točke (a) Uredbe Vijeća (EZ) br. 111/2005 od 22. prosinca 2004. o utvrđivanju pravila za nadzor trgovine prekursorima za droge između Zajednice i trećih zemalja (SL 2005., L 22, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 8., str. 56.).

               2

               Ti su zahtjevi podneseni u okviru postupka povodom pravnih lijekova „revizije“koji su podneseni protiv presuda koje su objavili njemački sudovi, kojima su M. M., T. B. N. Nguyen i N. Schönherr osuđeni zbog sudjelovanja, u svojstvu počinitelja ili sudionika, u nezakonitoj trgovini „osnovnom tvari“ koja se koristi za nezakonitu proizvodnju opojnih droga.

         Pravni okvir

         Međunarodno pravo

               3

               Pod naslovom „Tvari koje se često koriste u nezakonitoj proizvodnji opojnih droga ili psihotropnih tvari“, članak 12. Konvencije Ujedinjenih naroda protiv nezakonite trgovine opojnim drogama i psihotropnim tvarima, zaključene u Beču 20. prosinca 1988. (Zbornik ugovora Ujedinjenih naroda, svezak 1582., br. 1-27627, str. 305.) i odobrene od strane Zajednice Odlukom Vijeća od 22. listopada 1990. (SL L 326, str. 56.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 122., str. 41.; u daljnjem tekstu: Konvencija Ujedinjenih naroda iz 1988.), predviđa u stavku 1. da će „potpisnice poduzimati mjere koje smatraju pogodnima za sprečavanje preusmjeravanja tvari iz Tablice I. i Tablice II. koje se koriste za svrhe nezakonite proizvodnje i prerade opojnih droga ili psihotropnih tvari i u tom cilju će međusobno surađivati.“

               4

               Članak 12. stavak 14. te konvencije propisuje:
               „Odredbe ovog članka neće se primjenjivati na farmaceutske preparate ni na druge preparate koji sadrže tvari navedene u Tablici I. ili Tablici II., koji su pomiješani tako da se te tvari ne mogu lako koristiti ili vratiti u prvobitno stanje postojećim primjenjivim sredstvima [ekstrahirati lako primjenjivim sredstvima].“

               5

               Efedrin i pseudoefedrin navedeni su u popisu tvari koji se nalazi u Tablici I. Konvencije Ujedinjenih naroda iz 1988.

         Pravo Unije

      Direktiva 2001/83

               6

               Kao što to proizlazi iz uvodnih izjava 2. i 3. Direktive Europskog parlamenta i Vijeća 2001/83/EZ od 6. studenoga 2001. o zakoniku Zajednice o lijekovima za humanu primjenu (SL L 311, str. 67.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 56., str. 27.), kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 1901/2006 Europskog parlamenta i Vijeća (SL L 378, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 64., str. 111.; u daljnjem tekstu: Direktiva 2001/83), njezin je osnovni cilj zaštita zdravlja ljudi, s time da se ne sprečava razvoj farmaceutske industrije ili promet lijekovima unutar Europske unije.

               7

               Uvodne izjave 6., 29., 32. i 35. te direktive glase:

                        „(6)

                        Radi smanjivanja preostalih razlika, potrebno je propisati pravila provjere lijekova i obveze nadležnih tijela država članica s ciljem da se osigura poštovanje zakonskih uvjeta.

                  [...]

                        (29)

                        Uvjeti za opskrbu stanovništva lijekovima trebaju biti usklađeni.

                  [...]

                        (32)

                        Stoga je prikladno uskladiti osnovna načela za klasifikaciju izdavanja lijekova u Zajednici ili određenoj državi članici, polazeći od utvrđenih načela Vijeća Europe kao i dovršenog postupka usklađivanja u vezi s narkoticima [opojnim drogama] i psihotropnim tvarima u okviru Ujedinjenih naroda.

                  [...]

                        (35)

                        Nužno je provoditi nadzor cjelokupnog lanca prometa lijekova, od proizvodnje ili uvoza u Zajednicu pa do izdavanja lijekova stanovništvu, na način kojim se jamči da se lijekovi čuvaju, prevoze i da se njima rukuje u odgovarajućim uvjetima. Uvjeti koje u tu svrhu treba utvrditi značajno će olakšati povlačenje neispravnih lijekova iz prometa i omogućiti učinkovitije postupanje u slučaju krivotvorina.“

               8

               Članak 1. točka 2. te direktive propisuje:
               „Za potrebe ove Direktive, sljedeći pojmovi imaju sljedeće značenje:

                        2.

                        lijek:

                                 (a)

                                 Svaka tvar ili kombinacija tvari prikazana sa svojstvima liječenja ili za sprečavanje bolesti kod ljudi ili

                                 (b)

                                 svaka tvar ili kombinacija tvari koja se može primijeniti na ljudima za postavljanje medicinske dijagnoze ili u svrhu obnavljanja, ispravljanja ili prilagodbe fizioloških funkcija kod ljudi, također se smatra lijekom“.

               9

               Članak 2. navedene direktive, koji se nalazi u njezinoj glavi II. pod naslovom „Područje primjene“, predviđa u stavku 2.:
               „U slučaju nedoumice, kada se uzimajući u obzir sve njegove karakteristike proizvod može definirati i kao „lijek” i kao proizvod obuhvaćen drugim propisima Zajednice, primjenjuju se odredbe ove Direktive.“

               10

               Članak 6. stavak 1. iste direktive glasi:
               „1.   Lijek ne može biti stavljen u promet u državi članici, ako nadležno tijelo te države članice nije dalo odobrenje za stavljanje u promet lijeka u skladu s ovom Direktivom, ili ako nije dano odobrenje u skladu s Uredbom (EZ) broj 726/2004 [Europskog parlamenta i Vijeća od 31. ožujka 2004. o utvrđivanju postupaka odobravanja primjene i postupaka nadzora nad primjenom lijekova koji se rabe u humanoj i veterinarskoj medicini, te uspostavi Europske agencije za lijekove (SL L 136, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 31., str. 18.)] , uz poštovanje odredbi Uredbe (EZ) broj 1901/2006 […]“

               11

               U glavi IV. Direktive 2001/83 pod nazivom „Proizvodnja i uvoz“ članci 40. do 53. propisuju da države članice poduzimaju sve potrebne mjere kako bi se osiguralo da proizvodnja lijekova na njihovom državnom području podliježe posjedovanju dozvole, koja se traži i za lijekove namijenjene izvozu, te propisuju uvjete i načine izdavanja takve dozvole.

               12

               Članak 71. stavak 2. navedene direktive propisuje:

                        „1.

                        Lijekovi se izdaju samo na liječnički recept ako:
                        [...]

                                 —

                                 se često i u velikim razmjerima primjenjuju nepravilno te bi tako mogli predstavljati izravnu ili neizravnu opasnost za zdravlje ljudi,

                  [...]“

               13

               Članci 77. do 81. te iste direktive predviđaju da države članice poduzimaju sve potrebne mjere kojima se osigurava da je obavljanje prometa na veliko lijekovima uvjetovano posjedovanjem dozvole za obavljanje djelatnosti prometa lijekovima na veliko te određuju uvjete i načine izdavanja takve dozvole.

               14

               Članak 80. točke (b) i (c) Direktive 2001/83 predviđaju:
               „Nositelji dozvola za obavljanje djelatnosti prometa na veliko lijekovima obvezni su ispuniti sljedeće minimalne uvjete:
               [...]

                        (b)

                        obvezni su nabavljati lijekove samo od osoba koje imaju dozvolu za obavljanje djelatnosti prometa na veliko lijekovima ili koje su izuzete od obveze posjedovanja takve dozvole u skladu s uvjetima članka 77. stavka 3.;

                        (c)

                        obvezni su isporučivati lijekove samo osobama koje imaju dozvolu za obavljanje djelatnosti prometa na veliko lijekovima ili koje su ovlaštene izdavati lijekove stanovništvu u toj državi članici“.

         Uredbe br. 273/2004 i br. 111/2005

               15

               Kako bi spriječio zlouporabu tvari koje se često koriste za nedopuštenu proizvodnju opojnih droga kao i psihotropnih tvari te ispunio uvjete predviđene u članku 12. Konvencije Ujedinjenih naroda iz 1988., zakonodavac Unije donio je mjere praćenja te mjere unutarnje i vanjske kontrole koje su definirane Uredbama br. 273/2004 i br. 111/2005.

         – Uredba br. 273/2004

               16

               Uvodna izjava 13. Uredbe br. 273/2004 propisuje:
               „Znatan broj drugih tvari, od kojih se mnogima trguje u velikim količinama u skladu sa zakonom, utvrđene su kao prekursori za nedopuštenu proizvodnju sintetičkih droga i psihotropnih tvari. Podvrgavanje tih tvari istim strogim kontrolama kojima podliježu tvari navedene u Prilogu I. predstavljalo bi nepotrebnu prepreku trgovini u vidu dozvola za rad te dokumentiranja poslova. Stoga bi na razini Zajednice trebalo utvrditi fleksibilnije mehanizme pomoću kojih bi se nadležna tijela u državama članicama obavješćivala o takvim poslovima.“

               17

               Članak 2. točka (a) te uredbe propisuje:
               „Za potrebe ove Uredbe primjenjuju se sljedeće definicije:

                        (a)

                        ,predviđene tvari' znači sve tvari navedene u Prilogu I., uključujući i prirodne proizvode koji sadrže takve tvari. Iz toga su isključeni lijekovi kako su definirani Direktivom [2001/83] farmaceutski preparati, mješavine, prirodni proizvodi i drugi preparati koji predviđene tvari sadrže u takvim spojevima da se ne mogu lako koristiti ni ekstrahirati lako primjenjivim ili ekonomski isplativim sredstvima“.

               18

               Članak 3. stavci 2. i 3. navedene uredbe glase:
               „2.   Subjekti su dužni kod nadležnih tijela ishoditi dozvolu prije nego što mogu posjedovati ili staviti na tržište predviđene tvari iz kategorije 1. Priloga I. [...]
               3.   Svi subjekti koji posjeduju dozvolu iz stavka 2. isporučuju predviđene tvari iz kategorije 1. Priloga I. samo fizičkim ili pravnim osobama koje imaju takvu dozvolu i koje su potpisale izjavu kupca kako je predviđena u članku 4. stavku 1.“

               19

               Prilog I. istoj Uredbi br. 273/2004 sadrži iscrpan popis „predviđenih tvari“ u smislu članka 2. točke (a) iste uredbe, u kojemu se nalaze, u kategoriji 1, efedrin i pseudoefedrin.

         – Uredba br. 111/2005

               20

               Definicija pojma „predviđenih tvari“ koja je dana u članku 2. točki (a) Uredbe br. 111/2005 u bitnome je istovjetna onoj iz članka 2. točke (a) Uredbe br. 273/2004.

               21

               Članak 6. stavak 1. te uredbe predviđa da „gospodarski subjekti s poslovnim nastanom u Zajednici, osim carinskih posrednika i prijevoznika kada djeluju samo u tom svojstvu, a koji obavljaju poslove uvoza, izvoza ili posredničke aktivnosti koje uključuju predviđene tvari navedene u kategoriji 1. Priloga, trebaju imati dozvolu. [...]“

               22

               Prilog Uredbi br. 111/2005 na koji upućuje članak 2. točka (a) te uredbe također je u bitnome istovjetan Prilogu I. Uredbi br. 273/2004.

         Uredbe br. 1258/2013 i br. 1259/2013

               23

               Definicija pojma „predviđenih tvari“ koja je zadržana u člancima 2. točkama (a) Uredbe br. 273/2004 i Uredbe br. 111/2005 izmijenjena je Uredbom (EZ) br. 1258/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 20. studenoga 2013. (SL L 330, str. 21.) i Uredbom (EZ) br. 1259/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 20. studenoga 2013. (SL L 330, str. 30.). Međutim, s obzirom na to da su te uredbe stupile na snagu tek 30. prosinca 2013., ne primjenjuju se na glavni postupak.

         Njemačko pravo

               24

               Članak 1. točka 1. Zakona o praćenju kretanja prekursora za droge koji se mogu zlorabiti za nedopuštenu proizvodnju opojnih droga (Gesetz zur Überwachung des Verkehrs mit Grundstoffen, die für die unerlaubte Herstellung von Betäubungsmitteln missbraucht werden können) (u daljnjem tekstu: GÜG) definira pojam „osnovne tvari“kao „predviđenu tvar“ u smislu članka 2. točke (a) Uredbe br. 273/2004 u svezi s njezinim Prilogom I. i članka 2. točke (a) Uredbe br. 111/2005 u svezi s Prilogom potonjoj.

               25

               Članak 3. GÜG‑a propisuje da je „zabranjeno posjedovanje, proizvodnja, stavljanje u promet ili, kada ne dolazi do stavljanja u promet, uvoz ili izvoz, tranzit ili prijevoz u smislu ovog zakona, prodaja ili ustupanje osnovne tvari koja je namijenjena nezakonitoj proizvodnji opojnih droga ili postupanje na takav način da omogućuje drugome stvarno raspolaganje, stjecanje ili nabavljanje takve tvari na bilo koji način“.

               26

               Članak 19. GÜG‑a propisuje:
               „1)   Kaznit će se kaznom zatvora do pet godina ili novčanom kaznom tko:

                        1.

                        kršeći članak 3. drži, proizvodi ili stavlja u promet ili, kada ne dolazi do stavljanja u promet, uvozi ili izvozi, provozi ili prevozi u smislu ovog zakona, prodaje ili ustupa osnovnu tvar ili postupa na takav način da omogućuje drugome stvarno raspolaganje, stjecanje ili nabavljanje takve tvari na bilo koji način.

                  [...]“

         Postupak pred Sudom

               27

               Odlukom predsjednika Suda od 20. siječnja 2014. predmeti C‑627/13 i C‑2/14 spojeni su u svrhu pisanog i usmenog dijela postupka i u svrhu donošenja presude.

               28

               U predmetu Nguyen i Schönherr (C‑2/14), nacionalni je sud u svojem zahtjevu za prethodnu odluku postavio zahtjev za primjenu ubrzanog postupka predviđenog u članku 105. Poslovnika Suda.

               29

               S obzirom na to da ne postoji potreba za hitnim postupanjem, taj je zahtjev odbijen rješenjem predsjednika Suda u predmetu Nguyen i Schönherr (C‑2/14, EU:C:2014:1999).

               30

               Dana 8. siječnja i 20. siječnja 2014. predsjednik Suda odlučio je da se predmetima C‑627/13 i C‑2/14 daje prednost pri odlučivanju sukladno članku 53. stavku 3. Poslovnika.

         Glavni postupci i prethodna pitanja

         Predmet C‑627/13

               31

               Preko M. M.-a društvo sa sjedištem u Bruxellesu (Belgija) je između 15. lipnja 2007. i 6. listopada 2008. poslalo u Belize i Meksiko tablete efedrina koje su zakonito proizvedene kako bi ih se upotrijebilo kao lijekove. Međutim, M M. je već prije početka isporuka znao da su te tablete, koje sadrže ukupno 4,179 kilograma efedrin‑hidroklorida, ustvari namijenjene proizvodnji metamfetamina.

               32

               Presudom od 23. siječnja 2013. Landgericht Krefeld je na temelju članka 19. stavka 1. točke 1. GÜG‑a u svezi s člankom 1. točkom 1. i člankom 3. toga zakona osudio M. M.-a na kaznu zatvora od tri godine i tri mjeseca zbog trgovanja „osnovnim tvarima“ koje su namijenjene za nezakonitu proizvodnju opojnih tvari te je izrekao mjeru oduzimanja protupravne imovinske koristi.

               33

               U okviru pravnog lijeka „revizije“ koji je podnio M. M. protiv te presude Bundesgerichtshof navodi da protupravna narav predmetnih činjenica ovisi o tome jesu li predmetni lijekovi, u odnosu na koje nije sporno da sadrže tvar koja potpada u kategoriju 1. Priloga Uredbi br. 273/2004 i br. 111/2005, isključeni iz područja primjene tih uredbi.

               34

               U tom pogledu, Bundesgerichtshof navodi da je pojam „osnovne tvari“u smislu članka 1. točke 1. GÜG‑a definiran tako da upućuje na definiciju „predviđene tvari“ iz članaka 2. točaka (a) Uredbe br. 273/204 i Uredbe br. 111/2005 te da potonja formulacija nije posve jasna.

               35

               Gramatičko čitanje te odredbe u verziji na njemačkom jeziku moglo bi dovesti do zaključka da su iz područja primjene tih uredbi isključeni samo lijekovi koji predviđene tvari sadrže u takvim spojevima da se ne mogu lako koristiti ni ekstrahirati lako primjenjivim ili ekonomski isplativim sredstvima, kao što su to već protumačili njemački sudovi. Osim toga, druge jezične verzije ne sadrže nikakve odlučujuće pokazatelje.

               36

               Suprotno tome, povijesno i teleološko tumačenje tih uredbi išlo bi više u prilog isključenju lijekova kao takvih iz definicije „predviđenih tvari“, što, s jedne strane, proizlazi iz Konvencije Ujedinjenih naroda iz 1988. implementirane uredbama br. 273/2004 i 111/2005 i, s druge strane, iz direktiva koje su prethodile tim uredbama. Rečeno vrijedi i za tumačenje koje je zauzela Europska komisija u nekim neobvezujućim dokumentima kao i u prijedlozima izmjena uredaba br. 273/2004 i br. 111/2005.

               37

               U tim je okolnostima Bundesgerichtshof odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Jesu li lijekovi, kako se definirani Direktivom 2001/83, koji sadrže predviđene tvari u smislu Uredbe br. 273/2004 i Uredbe br. 111/2005, uvijek isključeni na temelju članka 2. točke (a) jedne i druge navedene uredbe iz njihovog područja primjene ili je to slučaj samo kada se može zaključiti da se radi o lijekovima koji predviđene tvari sadrže u takvim spojevima da se ne mogu lako koristiti ni ekstrahirati lako primjenjivim ili ekonomski isplativim sredstvima?“

         Predmet C‑2/14

               38

               U razdoblju između kolovoza 2010. i ožujka 2011. T. B. N. Nguyen je kupila u osam navrata, što posredno što neposredno, u Njemačkoj i Mađarskoj velike količine lijekova kako bi proizvela opojnu drogu metamfetamin. Ti lijekovi, koji su potom preusmjereni prema Republici Češkoj, sadržavali su ukupno 29,5 kilograma pseudoefedrina, s kojima se može proizvesti 6,5 kilograma metamfetamina. N. Schönherr je svjesno sudjelovala u prijevozu dijela tih lijekova iz Njemačke prema Republici Češkoj.

               39

               Presudom od 13. veljače 2013. Landgericht München II je na temelju članka 19. stavka 1. točke 1. i članka 3. GÜG‑a osudio T. B. N. Nguyen na kaznu zatvora od šest godina i šest mjeseci zbog nezakonitog prometa „osnovnom tvari“ koja je namijenjena za nezakonitu proizvodnju opojnih sredstava. N. Schönherr je osuđena na temelju članka 19. stavka 1. točke 1. i članka 3. GÜG‑a kao i članka 27. Kaznenog zakona (Strafgesetzbuch) na kaznu zatvora od deset mjeseci na koju je primijenjena uvjetna osuda, zbog sudjelovanja u nezakonitoj trgovini osnovne tvari koja je namijenjena za nezakonitu proizvodnju opojnim sredstvima.

               40

               T. B. N. Nguyen i N. Schöneherr su obje sudu koji je uputio zahtjev podnijele pravni lijek „reviziju“protiv te presude. T. B. N. Nguyen je istaknula da se predmetni lijekovi ne mogu kvalificirati kao „osnovna tvar“ u smislu članka 19. stavka 1. točke 1. i članka 3. GÜG‑a.

               41

               Na temelju istovjetnih razloga kao što su oni koje je iznio u svojem rješenju od 22. listopada 2013., Bundesgerichtshof je odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu prethodno pitanje koje je u bitnome istovjetno onome upućenome u predmetu C‑627/13.

         Prethodno pitanje

               42

               Svojim pitanjem u dvama glavnim postupcima sud koji je uputio zahtjev pita u bitnome treba li članke 2. točke (a) Uredbe br. 273/2004 i Uredbe br. 111/2005 tumačiti tako da se lijek, kako je definiran u članku 1. točki (2) Direktive 2001/83, koji tvar navedenu u Prilogu I. Uredbi br. 273/2004 kao i u Prilogu Uredbi br. 111/2005 sadrži u takvim spojevima da se ne može lako koristiti ni ekstrahirati lako primjenjivim ili ekonomski isplativim sredstvima, mora kvalificirati kao „predviđena tvar“ili se „lijek“ kao takav nikad ne može kvalificirati kao „predviđena tvar“.

               43

               Uvodno, valja podsjetiti da je pojam „predviđena tvar“ definirana u člancima 2. točkama (a) Uredbe br. 273/2004 i Uredbe br. 111/2005 kao bilo koja tvar navedena u Prilogu I., uključujući i prirodne proizvode koji sadrže takve tvari, pri čemu su isključeni lijekovi kako su definirani Direktivom 2001/83, farmaceutski preparati, mješavine, prirodni proizvodi i drugi preparati koji predviđene tvari sadrže u takvim spojevima da se ne mogu lako koristiti ni ekstrahirati lako primjenjivim ili ekonomski isplativim sredstvima.

               44

               Iz te definicije proizlazi da pojam „predviđene tvari“na koji upućuje GÜG ne omogućuje, kako to navodi sud koji je uputio zahtjev, utvrđenje je li isključenje „lijekova“ u smislu Direktive 2001/83 iz te definicije uvjetovano time da se tvari popisane u pripadajućim prilozima Uredbi br. 273/2004 i Uredbi br. 111/2005 i koje sadrže ti „lijekovi“ ne mogu lako koristiti ni ekstrahirati lako primjenjivim ili ekonomski isplativim sredstvima.

               45

               Usporedba različitih jezičnih verzija tih odredbi pokazuje da neke verzije, osobito one na njemačkom, grčkom, engleskom, nizozemskom, slovačkom i švedskom jeziku, mogu gramatičkom analizom dovesti do zaključka da su „lijekovi“u smislu Direktive 2001/83 isključeni iz pojma „predviđene tvari“ samo ako su proizvedeni tako da se tvari od kojih se sastoje, a koje su popisane u pripadajućim prilozima Uredbi br. 273/2004 i Uredbi br. 111/2005, ne mogu lako koristiti ni ekstrahirati lako primjenjivim ili ekonomski isplativim sredstvima.

               46

               Suprotno tome, druge jezične verzije kao što su one na francuskom, talijanskom i portugalskom jeziku, ne omogućuju takvo tumačenje i isključuju kao takve „lijekove“u smislu članka 1. točke 2. Direktive 2001/83 iz definicije „predviđene tvari“ u smislu članaka 2. točaka (a) Uredbe br. 273/2004 i Uredbe br. 111/2005, s obzirom na to da se zadnji dio potonje definicije, i to izraz „koji predviđene tvari sadrže u takvim spojevima da se ne mogu lako koristiti ni ekstrahirati lako primjenjivim ili ekonomski isplativim sredstvima“, ne može na temelju gramatičke analize tumačiti tako da se odnosi na lijekove.

               47

               Osim toga, članak 12. stavak 14. Konvencije Ujedinjenih naroda iz 1988., implementirane u pravni poredak Unije uredbama br. 273/2004 i br. 111/2005 , ne potvrđuje nijedno od dvaju tumačenja.

               48

               U takvim okolnostima, prema ustaljenoj sudskoj praksi, formulacija korištena u jednoj od jezičnih verzija neke odredbe prava Unije ne može služiti kao jedini temelj za tumačenje te odredbe ili imati prednost u odnosu na ostale jezične verzije. Odredbe prava Unije treba tumačiti i primjenjivati na jednak način u skladu s verzijama na svim jezicima Unije (presuda Ivansson i dr., C‑307/13, EU:C:2014:2058, t. 40. kao i navedena sudska praksa).

               49

               U slučaju razlike između različitih jezičnih verzija nekog teksta prava Unije, predmetnu odredbu treba tumačiti u sklopu opće strukture i krajnjih ciljeva propisa kojeg je ona dio (vidjeti u tom smislu presudu Kirin Amgen, C‑66/09, EU:C:2010:484, t. 41. i navedenu sudsku praksu).

               50

               To što je zakonodavac Unije izričito uputio u člancima 2. točkama (a) Uredbe br. 273/2004 i Uredbe br. 111/2005 na pojam „lijeka“ kako je definiran Direktivom 2001/83 ima, u tom pogledu, značajnu važnost u njegovom tumačenju.

               51

               Radi toga, valja uzeti u obzir činjenicu da je taj pojam, u usporedbi s drugim pojmovima koji su korišteni u toj odredbi, i to „farmaceutski preparati“, „mješavine“, „prirodni proizvodi“i drugi „preparati“, jedini pojam koji je precizno definiran u drugom zakonodavnom tekstu, u konkretnom slučaju Direktivi 2001/83, čiji je cilj urediti proizvodnju, promet i korištenje lijekova na koje se odnosi.

               52

               Istodobno, valja navesti da je Uredbom br. 273/2004 i Uredbom br. 111/2005 zakonodavac Unije detaljno definirao sustav koji se primjenjuje na prekursore za droge.

               53

               U tim uvjetima i vodeći računa o ciljevima Uredbe br. 273/2004 i Uredbe br. 111/2005, koje su donesene radi učinkovite borbe protiv zlouporabe tvari koje se redovito upotrebljavaju u nezakonitoj proizvodnji opojnih droga ili psihotropnih tvari, uspostavljanjem sustava praćenja trgovine tim tvarima koji je popraćen učinkovitim, proporcionalnim i odvraćajućim sankcijama, tumačenje pojma „predviđene tvari“ ne može se izvršiti tako da se pritom ne uzme u obzir pravni sustav koji se primjenjuje na lijekove, kako su definirani Direktivom 2001/83, što uključuje njezine ciljeve i područje primjene.

               54

               U tom pogledu, u odnosu na pravni sustav koji se primjenjuje na lijekove na unutarnjem tržištu, valja navesti da članak 6. stavak 1. Direktive 2001/83 osobito predviđa da se lijek ne može staviti u promet u državi članici ako nadležno tijelo te države članice nije dalo odobrenje za stavljanje u promet lijeka u skladu s tom direktivom ili ako nije dano odobrenje u skladu s centraliziranim postupkom iz Uredbe br. 726/2004, i to za lijekove navedene u njezinom prilogu (presuda Commission/Pologne, C‑185/10, EU:C:2012:181, t. 26.).

               55

               Nadalje, s obzirom na to da to prethodno odobrenje upotpunjuje sustav koji sačinjavaju pravila koja se primjenjuju na proizvodnju, uvoz kao i promet na veliko lijekovima, kao što to osobito proizlazi iz članaka 40. do 77. Direktive 2001/83, obavljanje tih djelatnosti je uvjetovano ishođenjem odobrenja, jednako kao što se primjenom članka 3. stavka 2. Uredbe br. 273/2004 traži dozvola za držanje i stavljanje na tržište predviđenih tvari.

               56

               U odnosu na promet na veliko lijekovima, članak 80. točke (b) i (c) Direktive 2001/83 obvezuju posebno da nositelj dozvole nabavlja lijekove samo od osoba koje imaju dozvolu za obavljanje djelatnosti prometa na veliko lijekovima ili koje su izuzete od obveze posjedovanja takve dozvole i da isporučuje te lijekove samo osobama koje imaju dozvolu za obavljanje djelatnosti prometa na veliko lijekovima ili koje su ovlaštene izdavati lijekove stanovništvu u toj državi članici. Takav je sustav usporediv s onime koji je utvrđen u članku 3. stavku 3. Uredbe br. 273/2004.

               57

               Osim toga, posebno u odnosu na lijekove koji tvari iz Priloga I. Uredbi br. 273/2004 sadrže u takvim spojevima da se ne mogu lako koristiti ni ekstrahirati lako primjenjivim ili ekonomski isplativim sredstvima, kao što to Generalbundesanwalt beim Bundesgerichtshof, portugalska vlada te Komisija osnovano ističu, članak 71. stavak 1. druga alineja Direktive 2001/83 predviđa da se lijekovi izdaju samo na liječnički recept ako se „često i u velikim razmjerima primjenjuju nepravilno te bi tako mogli predstavljati izravnu ili neizravnu opasnost za zdravlje ljudi“, te u odnosu na te lijekove predviđa stroži nadzor.

               58

               Slijedom toga, sustavi izdavanja odobrenja i nadzora, koje je ustrojio zakonodavac Unije i koji su primjenjivi na predviđene tvari i na lijekove, na temelju Uredbe br. 273/2004 kao i Direktive 2001/83, u bitnome su slični.

               59

               Međutim, ni iz jednog elementa Uredbe br. 273/2004, u verziji koja se primjenjivala u vrijeme nastanka činjenica koje su bile povod glavnom postupku, ne proizlazi da je smisao te uredbe da za lijekove koji tvari iz njezinog Priloga I. sadrže u takvim spojevima da se ne mogu lako koristiti ni ekstrahirati lako primjenjivim ili ekonomski isplativim sredstvima, predvidi dodatna odobrenja ili nadzor, osim onog koji se primjenjuje na lijekove na temelju Direktive 2001/83.

               60

               Taj je zaključak u skladu s uvodnom izjavom 13. Uredbe br. 273/2004 iz koje proizlazi da valja ograničiti nepotrebne prepreke za promet tvarima kojima se zakonito trguje u velikim količinama, ali koje se smatraju prekursorima za nezakonitu proizvodnju sintetičkih droga i psihotropnih tvari.

               61

               Što se tiče Uredbe br. 111/2005, valja navesti da ona predviđa precizna pravila ekvivalent kojih se ne može pronaći u Direktivi 2001/83 koja se odnosi na lijekove. Posebno, odjeljak 5. te uredbe uređuje poseban sustav izdavanja odobrenja i nadzora izvoza predviđenih tvari.

               62

               Međutim, samo na temelju te činjenice ne može se zaključiti da je zakonodavac Unije želio da se na lijekove koji tvari iz Priloga Uredbi br. 111/2005 sadrže u takvim spojevima da se ne mogu lako koristiti ni ekstrahirati lako primjenjivim ili ekonomski isplativim sredstvima ne primjenjuje samo Direktiva 2001/83 već i Uredba 111/2005.

               63

               Na takav zaključak upućuje i sustavna analiza sustava prekursora za droge. Zapravo, iz članaka 2. točaka (a) Uredbe br. 273/2004 i Uredbe br. 111/2005 proizlazi da je definicija pojma „predviđene tvari“ istovjetna te stoga isključuje da se na lijekove, na koje se na unutarnjem tržištu ne primjenjuje Uredba br. 273/2004, primjeni Uredba br. 111/2005 kada se radi o njihovom izvozu prema trećim zemljama.

               64

               Zbog tog razloga iz uvodnih izjava 2., 3. i 7. Uredbe br. 1259/2013 o izmjeni Uredbe br. 111/2005 proizlazi, s jedne strane, da zakonodavac Unije procjenjuje da se trgovina lijekovima do stupanja na snagu te uredbe nije kontrolirala u postojećem kontrolnom sustavu Unije za prekursore za droge jer su lijekovi prema prethodnom važećem zakonodavstvu isključeni iz definicije „predviđenih tvari“.

               65

               S druge strane, zbog tog je razloga također zakonodavac Unije odlučio, u okviru Uredbe br. 1259/2013, isključivo lijekove koji sadrže predviđene tvari, u konkretnom slučaju efedrin i pseudoefedrin kao i njihove soli, podvrgnuti sustavu kontrole trgovine prekursorima za droge između Unije i trećih zemalja.

               66

               Slijedom toga, proizvod, kao što su oni u glavnom postupku, koji odgovara definiciji pojma „lijeka“u smislu Direktive 2001/83 ne može se kvalificirati kao „predviđena tvar“ u smislu članaka 2. točaka (a) Uredbe br. 273/2004 i Uredbe br. 111/2005.

               67

               S obzirom na prethodno navedeno, na postavljeno pitanje valja odgovoriti na način da se članci 2. točke (a) Uredbe br. 273/2004 i Uredbe br. 111/2005 moraju tumačiti tako da lijek, kako je definiran u članku 1. točki 2. Direktive 2001/83, ne može kao takav biti kvalificiran kao „predviđena tvar“, čak ni pod pretpostavkom da sadrži tvar iz Priloga I. Uredbi br. 273/2004 kao i iz Priloga Uredbi br. 111/2005 u takvim spojevima da se može lako koristiti ili ekstrahirati lako primjenjivim ili ekonomski isplativim sredstvima.

         Troškovi

               68

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                     Članak 2. točka (a) Uredbe (EZ) Europskog parlamenta i Vijeća br. 273/2004 od 11. veljače 2004. o prekursorima za droge i članak 2. točka (a) Uredbe Vijeća (EZ) br. 111/2005 od 22. prosinca 2004. o utvrđivanju pravila za nadzor trgovine prekursorima za droge između Zajednice i trećih zemalja moraju se tumačiti tako da lijek, kako je definiran u članku 1. točki 2. Direktive Europskog parlamenta i Vijeća 2001/83/EZ od 6. studenoga 2001. o zakoniku Zajednice o lijekovima za humanu primjenu, ne može kao takav biti kvalificiran kao „predviđena tvar“, čak ni pod pretpostavkom da sadrži tvar iz Priloga I. Uredbi br. 273/2004 kao i iz Priloga Uredbi br. 111/2005 u takvim spojevima da se može lako koristiti ili ekstrahirati lako primjenjivim ili ekonomski isplativim sredstvima.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


title: Presuda Suda (šesto vijeće) od 21. rujna 2016.#Peter Radgen i Lilian Radgen protiv Finanzamt Ettlingen.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Finanzgericht Baden-Württemberg.#Zahtjev za prethodnu odluku – Oporezivanje – Sporazum između Europske zajednice i njezinih država članica, s jedne strane, i Švicarske Konfederacije, s druge strane, o slobodnom kretanju osoba – Jednako postupanje – Porez na dohodak – Izuzimanje dohotka od obavljanja nastavničke djelatnosti kao sporedne djelatnosti u službi pravne osobe javnog prava sa sjedištem u državi članici Europske unije ili u državi u kojoj se primjenjuje Sporazum o Europskom gospodarskom prostoru od 2. svibnja 1992. – Propis države kojim se od tog izuzimanja isključuje dohodak od takve djelatnosti koja se obavlja u službi pravne osobe javnog prava sa sjedištem u Švicarskoj.#Predmet C-478/15.

text:
         PRESUDA SUDA (šesto vijeće)
      21. rujna 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Oporezivanje — Sporazum između Europske zajednice i njezinih država članica, s jedne strane, i Švicarske Konfederacije, s druge strane, o slobodnom kretanju osoba — Jednako postupanje — Porez na dohodak — Izuzimanje dohotka od obavljanja nastavničke djelatnosti kao sporedne djelatnosti u službi pravne osobe javnog prava sa sjedištem u državi članici Europske unije ili u državi u kojoj se primjenjuje Sporazum o Europskom gospodarskom prostoru od 2. svibnja 1992. — Propis države kojim se od tog izuzimanja isključuje dohodak od takve djelatnosti koja se obavlja u službi pravne osobe javnog prava sa sjedištem u Švicarskoj“
      u predmetu C‑478/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Finanzgericht Baden‑Württemberg (Financijski sud u Baden‑Wurtembergu, Njemačka), odlukom od 15. srpnja 2015., koju je Sud zaprimio 8. rujna 2015., u postupku

         Peter Radgen,

         Lilian Radgen

      protiv

         Finanzamt Ettlingen

      SUD (šesto vijeće),
      u sastavu: A. Arabadjiev, predsjednik vijeća, C. G. Fernlund (izvjestitelj) i E. Regan, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i J. Möller, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, B.-R. Killmann i W. Roels, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon saslušanja nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Sporazuma između Europske zajednice i njezinih država članica, s jedne strane, i Švicarske Konfederacije, s druge strane, o slobodnom kretanju osoba, potpisanog u Luxembourgu 21. lipnja 1999. (SL 2002., L 114, str. 6.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 60., str. 8.; u daljnjem tekstu: Sporazum o slobodnom kretanju osoba).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Petera Radgena i njegove supruge Lilian Radgen (u daljnjem tekstu, zajedno : supružnici Radgen), njemačkih državljana s boravištem u Njemačkoj, i Finanzamta Ettlingen (porezni ured u Ettlingenu, Njemačka; u daljnjem tekstu: porezna uprava), u vezi s odbijanjem te uprave da kao dohodak izuzet od poreza na dohodak za poreznu godinu 2009. uzme u obzir dohodak Petera Radgena od nastavničke djelatnosti koju je potonji obavljao u kao sporednu djelatnost u ustanovi javnog prava sa sjedištem u Švicarskoj.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Europska zajednica i njezine države članice, s jedne strane, i Švicarska Konfederacija, s druge strane, potpisale su 21. lipnja 1999. sedam sporazuma, među kojima i Sporazum o slobodnom kretanju osoba. Odlukom Vijeća i Komisije 2002/309/EZ, Euratom o sporazumu o znanstvenoj i tehnološkoj suradnji od 4. travnja 2002. o sklapanju sedam sporazuma sa Švicarskom Konfederacijom (SL L 2002., L 114, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 60., str. 3.) ti su sporazumi odobreni u ime Zajednice, a stupili su na snagu 1. lipnja 2002.

               4

               Sukladno preambuli Sporazuma o slobodnom kretanju osoba, ugovorne stranke su „odlučne postići slobodno kretanje osoba između njih na temelju pravila koja se primjenjuju u Europskoj zajednici“.

               5

               Člankom 1. tog sporazuma određuje se sljedeće:
               „Cilj je ovog Sporazuma, u korist državljana država članica Europske zajednice i Švicarske:

                        (a)

                        odobriti pravo ulaska, boravišta, pristupa radu u svojstvu zaposlenih osoba, poslovnog nastana na temelju samostalnog zaposlenja i pravo na boravište na području ugovornih stranaka;

                  [...]

                        (d)

                        odobriti uvjete života, zapošljavanja i rada istovjetne onima koji su odobreni državljanima.“

               6

               U članku 2. navedenog sporazuma, pod nazivom „Nediskriminacija“, predviđeno je:
               „Državljani jedne ugovorne stranke koji zakonito imaju boravište na području druge ugovorne stranke, primjenom i u skladu s odredbama priloga I., II. i III. ovom Sporazumu, ni na koji način ne smiju biti podvrgnuti diskriminaciji na temelju državljanstva.“

               7

               U članku 4. istog sporazuma, pod nazivom „Pravo boravišta i pristupa gospodarskoj djelatnosti“, propisano je:
               „Pravo boravišta i pristupa gospodarskoj djelatnosti zajamčeno je [...] u skladu s odredbama Priloga I.“

               8

               Članak 11. stavak 1. Sporazuma o slobodnom kretanju osoba pod nazivom „Obrada žalbi“ osobama obuhvaćenima tim sporazumom daje pravo žalbe nadležnim tijelima u vezi s primjenom njegovih odredaba.

               9

               Sukladno članku 15. Sporazuma o slobodnom kretanju osoba, prilozi i protokoli uz potonji čine njegov sastavni dio.

               10

               Članak 16. stavak 2. tog sporazuma, pod nazivom „Upućivanje na pravo Zajednice“, glasi:
               „U mjeri u kojoj primjena ovog Sporazuma uključuje pojmove prava Zajednice, vodi se računa o relevantnoj sudskoj praksi Suda Europskih zajednica prije dana njegova potpisivanja. Švicarskoj se pozornost skreće na sudsku praksu nakon tog datuma. Kako bi se osiguralo pravilno funkcioniranje Sporazuma, Zajednički odbor, na zahtjev jedne od ugovornih stranaka, određuje implikacije takve sudske prakse. “

               11

               Članak 21. navedenog sporazuma, pod nazivom „Odnos prema bilateralnim sporazumima o dvostrukom oporezivanju“, određuje:
               „1.   Odredbe ovog Sporazuma ne utječu na odredbe bilateralnih sporazuma između Švicarske i država članica Europske zajednice o dvostrukom oporezivanju. Ponajprije, odredbe ovog Sporazuma ne utječu na definiciju ‚pograničnih radnika’ iz ugovora o dvostrukom oporezivanju.
               2.   Nijedna odredba ovog Sporazuma ne može se tumačiti na takav način da sprečava ugovorne stranke da razlikuju pri primjeni relevantnih odredaba njihovog fiskalnog zakonodavstva između poreznih obveznika čije situacije nisu usporedive, posebno s obzirom na njihovo mjesto boravišta.
               [...]“

               12

               Prilog I. tom istom sporazumu posvećen je slobodnom kretanju osoba, a u njegovu Poglavlju II. sadržane su odredbe koje se odnose na zaposlene osobe.

               13

               Članak 6. stavak 1. tog istog priloga pod nazivom „Pravila u pogledu boravišta“ određuje da „[z]aposlena osoba koja je državljanin ugovorne stranke (dalje u tekstu ‚zaposlena osoba’) i koju poslodavac u državi domaćinu zapošljava na razdoblje od jedne godine ili dulje dobiva dozvolu boravišta koja vrijedi najmanje pet godina od datuma izdavanja [...]“. Stavak 2. tog članka uređuje pitanje dozvole boravišta [boravka] koja se izdaje zaposlenim osobama zaposlenima na manje od godinu dana. Stavci 3. do 7. navedenog članka, pak, sadržavaju postupovne odredbe o pravu boravišta [boravka] zaposlenih osoba.

               14

               U skladu s člankom 7. stavkom 1. navedenog priloga „[z]aposleni pogranični radnik državljanin je ugovorne stranke koji ima boravište na području ugovorne stranke, a obavlja djelatnost u svojstvu zaposlene osobe na području druge ugovorne stranke, te se vraća u mjesto boravišta u pravilu svaki dan ili najmanje jednom tjedno.“

               15

               Članak 9. stavci 1. i 2. Priloga I. Sporazumu o slobodnom kretanju osoba pod nazivom „Jednako postupanje“ određuje:
               „1.   Sa zaposlenom osobom koja je državljanin ugovorne stranke ne može se, zbog njezinog državljanstva, postupati na drugačiji način na području druge ugovorne stranke nego što se postupa sa zaposlenim osobama koje su državljani s obzirom na uvjete zapošljavanja i uvjete rada, a posebno po pitanju plaće, otkaza ili ponovne uspostave ili ponovnog zapošljavanja u slučaju da osoba postane nezaposlena.
               2.   Zaposlena osoba i članovi njezine obitelji iz članka 3. ovog Priloga uživaju iste porezne olakšice i socijalna davanja kao i zaposlene osobe koje su državljani i članovi njihovih obitelji.“

               16

               Poglavlje III. Priloga I. tom sporazumu pod nazivom „Samozaposlene osobe“ sadržava odredbe o samozaposlenim osobama.

         Njemačko pravo

               17

               U skladu s člankom 1. stavkom 1. Einkommensteuergesetza (Zakon o porezu na dohodak, BGBl. 2002 I, str. 4212.), u njegovoj verziji koja proizlazi iz Godišnjeg poreznog zakona od 19. prosinca 2008., za poreznu godinu 2009. (BGBl. 2009 I, str. 2794.) (u daljnjem tekstu: EStG), fizičke osobe s prebivalištem ili uobičajenim boravištem na nacionalnom državnom području neograničeni su porezni obveznici poreza na dohodak.

               18

               Člankom 3. točkom 26. EStG‑a propisano je da je dohodak od djelatnosti koje se obavljaju kao sporedne djelatnosti u svojstvu predavača, voditelja osposobljavanja, odgajatelja, instruktora ili druge usporedive djelatnosti koje se obavljaju kao sporedne djelatnosti u službi ili po nalogu pravne osobe javnoga prava sa sjedištem u državi članici Europske unije ili u državi na koju se primjenjuje Sporazum o Europskom gospodarskom prostoru od 2. svibnja 1992. (SL 1994, L 1, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 106., str. 3.; u daljnjem tekstu: Sporazum o EGP‑u) izuzet od poreza do ukupnog iznosa od 2100 eura po godini.

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               19

               Iz spisa dostavljenog Sudu proizlazi da su supružnici Radgen njemački državljani s boravištem u Njemačkoj. Oni se kao obveznici poreza na dohodak u toj državi članici zajednički oporezuju. Iz tog spisa također proizlazi da je Peter Radgen neograničeni porezni obveznik poreza na dohodak u navedenoj državi članici.

               20

               Tijekom 2009. Peter Radgen je obavljao nastavničku djelatnost kao sporednu djelatnost u ustanovi javnog prava u Švicarskoj. Obavljanje te djelatnosti bilo je regulirano ugovorom o radu između P. Radgena i te ustanove. Radi svojih predavanja P. Radgen je putovao u Zurich, u Švicarsku, te se potom vraćao u Njemačku. Za navedenu mu je djelatnost isplaćen iznos od 4095 švicarskih franaka (CHF) (otprilike 2702 eura). Supružnici Radgen su smatrali da se izuzeće propisano člankom 3. točkom 26. EStG‑a primjenjuje na te prihode.

               21

               U svojem poreznom rješenju o porezu na dohodak za 2009. porezna uprava je na taj iznos naplatila porez na dohodak nakon što je od iznosa koji se plaća na temelju tog poreza odbila iznos koji je švicarska porezna uprava naplatila na izvoru, u visini od 121,44 eura.

               22

               Supružnici Radgen su protiv tog rješenja podnijeli prigovor. Porezna uprava je taj prigovor odbila kao neosnovan, s obrazloženjem da odbijanje odobrenja izuzeća propisanog člankom 3. točkom 26. EStG‑a ne predstavlja prepreku Sporazumu o slobodnom kretanju osoba.

               23

               Supružnici Radgen su sudu koji je uputio zahtjev, Finanzgerichtu Baden‑Württemberg (Financijski sud u Baden‑Würtembergu, Njemačka), podnijeli tužbu. Kvalificiravši P. Radgena kao „zaposlenog pograničnog radnika“, u smislu članka 7. stavka 1. Priloga I. Sporazumu o slobodnom kretanju osoba, sud koji je uputio zahtjev pita mogu li se načela utvrđena presudom od 18. prosinca 2007., Jundt (C‑281/06, EU:C:2007:816), primijeniti i u okviru tog sporazuma.

               24

               U tom kontekstu, taj sud naglašava da je, sa stajališta njemačkog poreznog prava, nebitno obavlja li se djelatnost za koju se zahtijeva izuzeće kao samozaposlena ili zaposlena osoba. Osim toga, navedeni sud smatra da, iako je presuda od 18. prosinca 2007., Jundt (C‑281/06, EU:C:2007:816), donesena nakon potpisivanja navedenog sporazuma, njome se samo precizira pravno stanje koje je već postojalo prije potpisivanja tog istog sporazuma.

               25

               U tim je okolnostima Finanzgericht Baden‑Württemberg (Financijski sud u Baden‑Württembergu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li odredbe Sporazuma o slobodnom kretanju osoba, a osobito njegovu preambulu, članke 1., 2., 4., 11., 16., 21. i Prilog I. članke 7., 9. i 15. tumačiti na način da im se protivi pravilo države članice prema kojem se državljaninu koji je neograničeni porezni obveznik u toj državi odbije porezni odbitak za nastavničku djelatnost kao sporednu djelatnost jer ta djelatnost nije obavljana u službi ili po nalogu pravne osobe javnoga prava koja ima sjedište u državi članici Europske unije ili državi na koju se primjenjuje Sporazum o EGP‑u, nego u službi ili po nalogu pravne osobe javnoga prava koja ima sjedište na državnom području Švicarske Konfederacije? “

         O prethodnom pitanju

         Dopuštenost

               26

               Kao prvo, njemačka vlada i Europska komisija tvrde da je tumačenje članka 11. Sporazuma o slobodnom kretanju osoba o obradi žalbi i članka 15. Priloga I. tom sporazumu o samozaposlenoj osobi nebitno za rješenje spora koji je u tijeku pred sudom koji je uputio zahtjev.

               27

               U tom pogledu, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, pitanja o tumačenju prava Unije koja uputi nacionalni sud unutar pravnog i činjeničnog okvira koji utvrđuje pod vlastitom odgovornošću i čiju točnost Sud nije dužan provjeravati uživaju presumpciju relevantnosti. Sud može odbiti odlučivati o zahtjevu za prethodnu odluku koji je uputio nacionalni sud samo ako je očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora u glavnom postupku ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi se mogao dati koristan odgovor na upućena pitanja (presuda od 7. travnja 2016., KA Finanz, C‑483/14, EU:C:2016:205, t. 41. i navedena sudska praksa).

               28

               U ovom slučaju, s jedne strane, iz članka 11. Sporazuma o slobodnom kretanju osoba proizlazi da se tim člankom osobama obuhvaćenima tim sporazumom daje pravo žalbe nadležnim tijelima u vezi s primjenom njegovih odredaba. Međutim, iz spisa dostavljenog Sudu ne proizlazi da je takvo pravo bilo odbijeno supružnicima Radgen.

               29

               S druge strane, nesporno je da je djelatnost koju P. Radgen obavlja u Švicarskoj djelatnost koju obavlja kao zaposlena osoba. Budući da se članak 15. Priloga I. Sporazumu o slobodnom kretanju osoba primjenjuje na samozaposlene osobe, to jest na osobe koje obavljaju samostalnu djelatnost, P. Radgen nije obuhvaćen područjem primjene tog članka.

               30

               U tim okolnostima očito je da je tumačenje članka 11. Sporazuma o slobodnom kretanju osoba i ono članka 15. Priloga I. tom sporazumu nebitno za rješenje spora koji je u tijeku pred sudom koji je uputio zahtjev. Stoga je prethodno pitanje nedopušteno u dijelu u kojem se odnosi na tumačenje tih odredbi.

               31

               Kao drugo, njemačka vlada smatra da se P. Radgena ne može kvalificirati kao „zaposlenog pograničnog radnika“ u smislu članka 7. Priloga I. Sporazumu o slobodnom kretanju osoba. S druge strane, ta vlada ne tvrdi da se P. Radgen, radi obavljanja predmetne djelatnosti kao zaposlena osoba, nije koristio svojim pravom na slobodno kretanje.

               32

               Kao što proizlazi iz točke 27. ove presude, nacionalni sud je odgovoran za utvrđivanje pravnog i činjeničnog okvira spora koji je pred njim u tijeku. Budući da je sud koji je uputio zahtjev P. Radgena nedvosmisleno kvalificirao kao „zaposlenog pograničnog radnika“ u smislu članka 7. Priloga I. navedenom sporazumu, Sud se mora osloniti na pretpostavku da P. Radgen ima to svojstvo.

               33

               U svakom slučaju, budući da je nesporno da se P. Radgen koristio svojim pravom na slobodno kretanje radi obavljanja djelatnosti kao zaposlena osoba na području druge države ugovorne stranke Sporazuma o slobodnom kretanju osoba, to jest Švicarske Konfederacije, ne čini se da je zatraženo tumačenje odredaba tog sporazuma o jednakom postupanju prema zaposlenim osobama hipotetsko, tako da je prethodno pitanje dopušteno utoliko što se odnosi na to tumačenje.

               34

               Naime, Sporazum o slobodnom kretanju osoba navodi zaposlene pogranične radnike samo u jednom članku, u ovom slučaju članku 7. njegova Priloga I., i to u posebnu svrhu, to jest utvrđivanja, kao što proizlazi iz tog članka 7. u vezi s člankom 6. tog priloga, za njih povoljnijih uvjeta, kad je riječ o pravu boravka, od onih koji su utvrđeni za druge zaposlene osobe obuhvaćene područjem primjene tog sporazuma (vidjeti, u tom smislu, presudu od 22. prosinca 2008., Stamm i Hauser, C‑13/08, EU:C:2008:774, t. 39.).

         Meritum

               35

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti želi saznati treba li odredbe Sporazuma o slobodnom kretanju osoba o jednakom postupanju prema zaposlenim osobama tumačiti na način da im se protivi propis države članice, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koji državljanina rezidenta, neograničenog poreznog obveznika poreza na dohodak, koji se koristio svojim pravom na slobodno kretanje radi obavljanja nastavničke djelatnosti kao sporedne kao zaposlena osoba u službi pravne osobe javnog prava sa sjedištem u Švicarskoj ne izuzima od plaćanja poreza na dohodak od djelatnosti koju obavlja kao zaposlena osoba, dok bi takvo izuzeće bilo odobreno da se navedena djelatnost obavljala u službi pravne osobe javnog prava sa sjedištem u toj državi članici, u drugoj državi članici ili u drugoj državi na koju se primjenjuje Sporazum o EGP‑u.

               36

               Kao što to proizlazi iz preambule, članka 1. i članka 16. stavka 2. Sporazuma o slobodnom kretanju osoba, njegov je cilj da se u korist državljana Unije i Švicarske Konfederacije ostvari slobodno kretanje osoba na područjima država ugovornica tog sporazuma na temelju odredbi koje su u primjeni u Uniji, čiji se pojmovi moraju tumačiti sukladno sudskoj praksi Suda (presuda od 19. studenoga 2015., Bukovansky, C‑241/14, EU:C:2015:766, t. 40.).

               37

               U tom kontekstu treba istaknuti da taj cilj, na temelju članka 1. točaka (a) i (d) navedenog sporazuma, uključuje odobravanje tim državljanima, među ostalim, prava ulaska, boravka, pristupa radu u svojstvu zaposlenih osoba kao i istih uvjeta života, zapošljavanja i rada istovjetnih onima koja su odobrena vlastitim državljanima.

               38

               Tako članak 4. Sporazuma o slobodnom kretanju osoba jamči pravo pristupa gospodarskoj djelatnosti u skladu s odredbama Priloga I. tom sporazumu, poglavlja II. tog priloga koje sadržava odredbe o slobodnom kretanju zaposlenih osoba, i osobito onih o načelu jednakog postupanja.

               39

               U tom kontekstu, treba podsjetiti da se člankom 9. Priloga I. Sporazumu o slobodnom kretanju osoba, pod nazivom „Jednako postupanje“, jamči primjena načela nediskriminacije iz članka 2. tog sporazuma u okviru slobodnog kretanja radnika (presuda od 19. studenoga 2015., Bukovansky, C‑241/14, EU:C:2015:766, t. 47.).

               40

               Taj članak 9. u svojem stavku 2. predviđa posebno pravilo prema kojemu zaposlena osoba i članovi njezine obitelji uživaju iste porezne olakšice i socijalna davanja kao i zaposlene osobe koje su državljani i članovi njihovih obitelji. U području poreznih olakšica Sud je već presudio da se na načelo jednakog postupanja koje je uređeno tom odredbom može pozvati radnik državljanin države ugovornice koji se koristio svojim pravom na slobodu kretanja u odnosu na državu svojeg podrijetla (presuda od 19. studenoga 2015., Bukovansky, C‑241/14, EU:C:2015:766, t. 36. i navedena sudska praksa).

               41

               Kad je riječ o glavnom predmetu, kao što je navedeno u točki 33. ove presude, nesporno je da se P. Radgen koristio svojim pravom na slobodno kretanje obavljanjem djelatnosti kao zaposlena osoba na području Švicarske Konfederacije. Iz toga slijedi da je on obuhvaćen područjem primjene poglavlja II. Priloga I. Sporazumu o slobodnom kretanju osoba pa se stoga može pozvati na članak 9. poglavlja II. tog priloga u odnosu na državu svojeg podrijetla.

               42

               Stoga treba provjeriti je li P. Radgen bio u porezno nepovoljnijem položaju u odnosu na druge državljane s boravištem u Njemačkoj koji obavljaju djelatnost kao zaposlena osoba sličnu njegovoj i koji, za razliku od njega, tu djelatnost obavljaju u službi pravne osobe javnog prava sa sjedištem na nacionalnom državnom području, u drugoj državi članici Unije ili u drugoj državi na koju se primjenjuje Sporazum o EGP‑u.

               43

               U ovom slučaju dovoljno je utvrditi da nacionalni propis, o kojem je riječ u glavnom postupku, odbijanjem izuzimanja od poreza na dohodak od te djelatnosti obavljane kao zaposlena osoba poreznim obveznicima s boravištem u Njemačkoj koji kao sporednu djelatnost obavljaju nastavničku djelatnost u službi pravne osobe javnog prava sa sjedištem u Švicarskoj, dok bi takvo izuzeće bilo odobreno da se navedena djelatnost obavljala u službi pravne osobe javnog prava sa sjedištem na nacionalnom državnom području, u drugoj državi članici Unije ili u drugoj državi na koju se primjenjuje Sporazum o EGP‑u, dovodi do različitog poreznog tretmana njemačkih poreznih obveznika s boravištem u Njemačkoj ovisno o podrijetlu njihovog dohotka.

               44

               Taj različit tretman može odvratiti njemačke porezne obveznike s boravištem u Njemačkoj od ostvarivanja njihova prava na slobodno kretanje obavljanjem nastavničke djelatnosti kao zaposlena osoba na državnom području Švicarske Konfederacije koji istodobno i dalje borave u svojoj državi boravišta pa stoga predstavlja nejednako postupanje koje je načelno protivno članku 9. stavku 2. Priloga I. Sporazumu o slobodnom kretanju osoba.

               45

               Međutim, kao prvo, također treba uzeti u obzir članak 21. stavak 2. tog sporazuma kojim se dopušta primjena različitog tretmana u poreznim pitanjima prema poreznim obveznicima čije situacije nisu usporedive posebno s obzirom na njihovo mjesto boravišta.

               46

               Kao drugo, kad je situacija poreznih obveznika usporediva, iz ustaljene sudske prakse Suda o slobodi kretanja zajamčenoj Ugovorom proizlazi da različit tretman može biti opravdan važnim razlozima u općem interesu. Pod tom pretpostavkom, potrebno je još i da je takav tretman prikladan za osiguranje ostvarenja cilja i da ne nadilazi ono što je nužno za njegovo ostvarenje (vidjeti, među ostalim, presude od 31. ožujka 1993., Kraus, C‑19/92, EU:C:1993:125, t. 32. i navedenu sudsku praksu, i od 16. ožujka 2010., Olympique Lyonnais, C‑325/08, EU:C:2010:143, t. 38. i navedenu sudsku praksu).

               47

               Budući da je načelo jednakog postupanja pojam iz prava Unije (presuda od 6. listopada 2011., Graf i Engel, C‑506/10, EU:C:2011:643, t. 26.), potrebno je, radi utvrđivanja eventualnog nejednakog postupanja u okviru Sporazuma o slobodnom kretanju osoba, kao što proizlazi iz točke 36. ove presude, pozvati se, po analogiji, na načela utvrđena sudskom praksom Suda iz prethodne točke ove presude.

               48

               U ovom slučaju treba utvrditi da se nije tvrdilo da se njemački porezni obveznici s boravištem u Njemačkoj koji kao sporednu djelatnost obavljaju nastavničku djelatnost kao zaposlena osoba na državnom području Švicarske Konfederacije ne nalaze u situaciji usporedivoj s onom njemačkih poreznih obveznika s boravištem u Njemačkoj kojima je odobreno izuzeće o kojem je riječ u glavnom postupku.

               49

               Nejednako postupanje stoga se može opravdati samo važnim razlozima u općem interesu. Pod tom pretpostavkom, potrebno je još i da je to ono prikladno za osiguranje ostvarenja cilja i da ne nadilazi ono što je nužno za njegovo ostvarenje.

               50

               U tom pogledu, treba istaknuti da je Sud u svojoj presudi od 18. prosinca 2007., Jundt (C‑281/06, EU:C:2007:816), u pogledu fizičkih osoba koje su se koristile svojom slobodom kretanja obavljajući samostalno nastavničku djelatnost kao sporednu djelatnost na sveučilištu sa sjedištem u drugoj državi članici istodobno i dalje boraveći u svojoj državi boravišta, već ispitao je li se zabranjeni različit tretman između tih osoba i onih koje takvu djelatnost obavljaju na nacionalnom državnom području, koji proizlazi iz članka 3. točke 26. EStG‑a, mogao opravdati važnim razlozima u općem interesu.

               51

               Sud je u točkama 63. i 64. presude od 18. prosinca 2007., Jundt (C‑281/06, EU:C:2007:816), smatrao da takav različit tretman ne može biti opravdan razlogom u općem interesu povezanom s promicanjem obrazovanja, istraživanja i razvoja, s obzirom na to da on ugrožava slobodu nastavnika koji svoju djelatnost obavljaju kao sporednu djelatnost da odaberu mjesto pružanja svojih usluga u Uniji a da nije utvrđeno da je za ostvarenje navodnog cilja promicanja obrazovanja predmetno porezno izuzeće potrebno primijeniti samo na porezne obveznike koji sličnu djelatnost obavljaju na sveučilištima sa sjedištem na nacionalnom državnom području.

               52

               Sud je u točkama 69. do 71. te presude također odbio opravdanje utemeljeno na važnom razlogu u općem interesu povezano s potrebom jamčenja koherentnosti njemačkog poreznog sustava, u nedostatku izravne veze, sa stajališta poreznog sustava, između poreznog izuzeća naknade troškova rada koju su isplatila nacionalna sveučilišta i kompenzacije te olakšice konkretnim porezom.

               53

               Naposljetku, Sud je u točkama 83. do 88. navedene presude pojasnio, s jedne strane, da porezno izuzeće propisano člankom 3. točkom 26. EStG‑a nije mjera koja se odnosi na obrazovni sadržaj ili na uređenje obrazovnog sustava, nego opća porezna mjera kojom se dodjeljuje porezna olakšica kada pojedinac obavlja djelatnosti od interesa za zajednicu. S druge strane, države članice u svakom slučaju moraju, prilikom izvršavanja nadležnosti i odgovornosti kojima raspolažu radi uređenja svojeg obrazovnog sustava, poštovati odredbe Ugovora koje se odnose na slobodu kretanja. Iz toga slijedi da čak i ako nacionalni propis predstavlja mjeru koja se odnosi na takvo uređenje, on unatoč tomu nije u skladu s Ugovorom utoliko što utječe na izbor mjesta pružanja usluga nastavnika koji svoju djelatnost obavljaju kao sporednu.

               54

               Ta su razmatranja primjenjiva na situaciju poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku. Naime, činjenica da se djelatnost o kojoj je riječ obavlja samostalno, kao što je slučaj u predmetu u kojem je donesena presuda od 18. prosinca 2007., Jundt (C‑281/06, EU:C:2007:816), ili u svojstvu zaposlene osobe, kao što je to slučaj u glavnom predmetu, nije od odlučujuće važnosti. S druge strane, u oba slučaja porezni propis o kojem je riječ, u ovom slučaju članak 3. točka 26. EStG‑a može utjecati na izbor rezidentnih poreznih obveznika koji kao sporednu obavljaju nastavničku djelatnost kad je riječ o mjestu obavljanja te djelatnosti.

               55

               Navedena razmatranja su također u skladu s ciljem sporazuma o slobodnom kretanju osoba koji se sastoji u, kao što proizlazi iz njegove preambule, ostvarivanju slobodnog kretanja osoba u korist građana Unije i državljana Švicarske Konfederacije na područjima ugovornih stranaka tog sporazuma, na temelju pravila koja se primjenjuju u Uniji.

               56

               Iz toga slijedi da se nacionalnim propisom, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, kojim se odbija dodjeljivanje izuzeća rezidentnim poreznim obveznicima koji su se koristili svojim pravom na slobodno kretanje obavljanjem kao sporedne nastavničke djelatnosti u svojstvu zaposlene osobe u službi pravne osobe sa sjedištem na državnom području Švicarske Konfederacije, zbog mjesta obavljanja te djelatnosti uspostavlja neopravdano nejednako postupanje pa je on stoga protivan članku 9. stavku 2. Priloga I. Sporazumu o slobodnom kretanju osoba.

               57

               U tim okolnostima na postavljeno pitanje treba odgovoriti tako da odredbe Sporazuma o slobodnom kretanju osoba o jednakom postupanju prema zaposlenim osobama treba tumačiti na način da im se protivi propis države članice, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koji državljanina rezidenta, neograničenog poreznog obveznika poreza na dohodak koji se koristio svojim pravom na slobodno kretanje radi obavljanja nastavničke djelatnosti kao sporedne djelatnosti kao zaposlena osoba u službi pravne osobe javnog prava sa sjedištem u Švicarskoj, ne izuzima od plaćanja poreza na dohodak od djelatnosti koju obavlja kao zaposlena osoba, dok bi takvo izuzeće bilo odobreno da se navedena djelatnost obavljala u službi pravne osobe javnog prava sa sjedištem u toj državi članici, u drugoj državi članici Unije ili u drugoj državi na koju se primjenjuje Sporazum o EGP‑u.

         Troškovi

               58

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (šesto vijeće) odlučuje:

                     Odredbe Sporazuma između Europske zajednice i njezinih država članica, s jedne strane, i Švicarske Konfederacije, s druge strane, o slobodnom kretanju osoba, potpisanog u Luxembourgu 21. lipnja 1999., o jednakom postupanju prema zaposlenim osobama treba tumačiti na način da im se protivi propis države članice, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koji državljanina rezidenta, neograničenog poreznog obveznika poreza na dohodak koji se koristio svojim pravom na slobodno kretanje radi obavljanja nastavničke djelatnosti kao sporedne djelatnosti kao zaposlena osoba u službi pravne osobe javnog prava sa sjedištem u Švicarskoj, ne izuzima od plaćanja poreza na dohodak od djelatnosti koju obavlja kao zaposlena osoba, dok bi takvo izuzeće bilo odobreno da se navedena djelatnost obavljala u službi pravne osobe javnog prava sa sjedištem u toj državi članici, u drugoj državi članici Europske unije ili u drugoj državi na koju se primjenjuje Sporazum o Europskom gospodarskom prostoru od 2. svibnja 1992.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački.


title: Presuda Suda (deseto vijeće) od 23. siječnja 2014.#Europska komisija protiv Kraljevine Belgije.#Povreda obveze države članice – Sloboda pružanja usluga – Slobodno kretanje kapitala – Porez na dohodak – Doprinosi u okviru mirovinske štednje – Porezna olakšica primjenjiva isključivo na plaćanja u korist institucija ili fondova s poslovnim nastanom u istoj državi članici – Koherentnost fiskalnog sustava – Učinkovitost fiskalnog nadzora.#Predmet C‑296/12.

text:
         PRESUDA SUDA (deseto vijeće)
      23. siječnja 2014. (
            *1
         )
      „Povreda obveze države članice — Sloboda pružanja usluga — Slobodno kretanje kapitala — Porez na dohodak — Doprinosi u okviru mirovinske štednje — Porezna olakšica primjenjiva isključivo na plaćanja u korist institucija ili fondova s poslovnim nastanom u istoj državi članici — Koherentnost fiskalnog sustava — Učinkovitost fiskalnog nadzora“
      U predmetu C‑296/12,
      povodom tužbe zbog povrede obveze na temelju članka 258. UFEU‑a podnesene 14. lipnja 2012.,

         Europska komisija, koju zastupaju R. Lyal i W. Roels, u svojstvu agenata,
      tužitelj,
      protiv

         Kraljevine Belgije, koju zastupaju J.-C. Halleux i M. Jacobs, u svojstvu agenata,
      tuženika,
      SUD (deseto vijeće),
      u sastavu: E. Juhász, predsjednik vijeća, D. Šváby i C. Vajda (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Svojom tužbom Europska komisija od Suda zahtijeva da utvrdi da je Kraljevina Belgija, usvajanjem i zadržavanjem na snazi porezne olakšice za doprinose koji se plaćaju u okviru mirovinske štednje, u dijelu u kojem se ta olakšica primjenjuje samo na plaćanja u korist institucija ili fondova s poslovnim nastanom u Belgiji, povrijedila obveze koje proizlaze iz članaka 56. i 63. UFEU‑a.

         Belgijsko pravo

               2

               U skladu s člankom 34. stavcima 1. do 3. Zakona o porezima na dohodak iz 1992. (code des impôts sur les revenus 1992, u daljnjem tekstu: CIR 1992):
               „1.   Mirovine, rente i nadomjesne isplate obuhvaćaju, bez obzira na osobu dužnika, korisnika, kvalifikaciju i način utvrđivanja i dodjeljivanja:
               [...]

                        3°

                        dohodak od mirovinske štednje u skladu s člankom 145/8.

                  2.   Dohodak od mirovinske štednje obuhvaća:

                        1°

                        ušteđevinu koja se nalazi na kolektivnom ili individualnom štednom računu;

                        2°

                        mirovine, rente, kapital i otkupne vrijednosti štednog osiguranja;

                  [...]
               3.   Oporezivi iznos štednje iz stavka 2., 1° odgovara kapitaliziranom iznosu svih neto uplata na štedni račun, po stopi od 4,75% godišnje, koje se uzimaju u obzir za poreznu olakšicu.
               [...]“

               3

               Članak 39. stavak 2., 3° CIR 1992 navodi da su mirovine, dopunske mirovine, rente, kapital, ušteđevine i otkupne vrijednosti oslobođene od poreza ako proizlaze iz štednog računa ili ugovora o štednom osiguranju koji nisu uključivali poreznu olakšicu predviđenu člankom 145/1., 5° istog zakona.

               4

               Članak 145/1. CIR 1992 propisuje:
               „U granicama i pod pretpostavkama propisanim člancima 145/2. do 145/16. određuje se porezna olakšica koja se obračunava na sljedeće izdatke […]:
               [...]

                        5°

                        na osnovi uplata za mirovinsku štednju;

                  [...]“

               5

               Članak 145/8., prvi podstavak CIR 1992 glasi:
               „Iznosi koji se uzimaju u obzir za olakšicu u okviru mirovinske štednje u skladu s člankom 145/1., 5°, jesu iznosi koji su konačno plaćeni u Belgiji:

                        1°

                        radi održavanja kolektivnog štednog računa;

                        2°

                        radi održavanja individualnog štednog računa; ili

                        3°

                        na ime premije štednog osiguranja.“

               6

               Članak 145/11. CIR 1992 propisuje da je društvo za upravljanje fondom mirovinske štednje, koje ima odobrenje u skladu s člankom 145/16. istog zakona, dužno ulagati imovinu navedenog fonda kao i prihode od te imovine, uz odbitak troškova, isključivo kroz ulaganja predviđena člankom 145/11. i u skladu s ondje predviđenim ograničenjima.

               7

               Na temelju članaka 145/12. i 145/13. navedenog zakona, odredbe članka 145/11. primjenjuju se kako na individualne štedne račune tako i na mirovinska osiguranja.

               8

               Člankom 145/15. CIR 1992 određuje se:
               „Za otvaranje kolektivnih ili individualnih štednih računa ovlaštene su isključivo institucije navedene u članku 56. stavku 1. Kralj, ukazom o kojem se raspravljalo u Vijeću ministara i u skladu s pretpostavkama koje On odredi, može isto ovlaštenje dodijeliti brokerskim društvima osnovanim u skladu s belgijskim pravom.
               Za sklapanje ugovora o mirovinskoj štednji ovlaštena su isključivo društva za osiguranje koja obavljaju poslove životnog osiguranja u skladu sa Zakonom od 9. srpnja 1975. o nadzoru društava za osiguranje.“

               9

               U članku 145/16., 1° CIR 1992, kolektivni štedni račun definira se kao udjeli u fondovima mirovinske štednje odobreni od strane ministra financija u skladu s pretpostavkama koje propisuje Kralj, a radi stvaranja ušteđevine koja će biti na raspolaganju za slučaj doživljenja ili smrti.

               10

               Članak 63/5. stavak 1. Kraljevskog ukaza o provedbi Zakona o porezima na dohodak iz 1992. (u daljnjem tekstu: AR/CIR 1992) propisuje da, u prva dva mjeseca po isteku kalendarske godine u kojoj su plaćeni doprinosi u okviru mirovinske štednje, institucije i društva navedeni u članku 145/15. CIR 1992. dostavljaju Upravi za izravne poreze primjerak potvrde koju su predali svakom imatelju štednog računa ili ugovaratelju mirovinske štednje.

               11

               Članak 63/6. stavak 1. AR/CIR 1992 navodi koje dokumente mora podnijeti društvo za upravljanje u prilog zahtjeva za odobrenje osnivanja belgijskog investicijskog fonda u svojstvu fonda mirovinske štednje. Stavak 2. istog članka obvezuje društvo za upravljanje da obavijesti ministra financija o obveznim izmjenama navedenih dokumenata te da mu dostavi godišnja izvješća.

               12

               U skladu s člankom 63/7. AR/CIR 1992, poštivanje pretpostavki navedenih u članku 145/11 CIR 1992 utvrđuje se na temelju dokumenata koje društvo za upravljanje dostavlja ministru financija, najkasnije u roku od mjesec dana od isteka svakog kalendarskog tromjesečja računajući od odobrenja za osnivanje fonda, i koji detaljno prikazuju stanje osnovanog fonda na kraju posljednjeg bankarskog radnog dana svakog pojedinog mjeseca u svakom konkretnom kalendarskom tromjesečju.

               13

               Člankom 63/8. AR/CIR 1992 propisane su pretpostavke u kojima se fondu mirovinske štednje može oduzeti odobrenje.

         Predsudski postupak

               14

               Pismom od 18. listopada 2006. Komisija je pozvala Kraljevinu Belgiju da se očituje o suglasnosti određenih odredaba belgijskog zakonodavstva u području poreznih olakšica za plaćanja izvršena u okviru mirovinske štednje s Ugovorom o EZ‑u i Sporazumom o Europskom gospodarskom prostoru od 2. svibnja 1992. (SL 1994, L 1, str. 3.). Navedena država članica podnijela je 8. veljače 2007. odgovor na ovo pismo.

               15

               Dana 22. ožujka 2010. Komisija je Kraljevini Belgiji uputila obrazloženo mišljenje u kojem je izrazila stav prema kojem ta država članica nije ispunila obveze koje proizlaze iz članaka 56. i 63. UFEU‑a, kao i članaka 31. i 40. Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru, te ju je pozvala da poduzme mjere potrebne za postupanje u skladu s navedenim mišljenjem u roku od dva mjeseca od primitka mišljenja.

               16

               Nezadovoljna odgovorom Kraljevine Belgije na navedeno mišljenje od 13. srpnja 2010., Komisija je podnijela ovu tužbu.

         O tužbi

         Argumentacija stranaka

               17

               Komisija, s jedne strane, ističe da upravljanje fondom mirovinske štednje predstavlja uslugu u smislu članka 56. UFEU‑a. Nadalje smatra da činjenica, da uplate doprinosa u takve fondove daju pravo na poreznu olakšicu samo ako je riječ o uplatama u korist financijskih institucija s poslovnim nastanom u Belgiji, otežava slobodno pružanje usluga kako primateljima tih usluga tako i pružateljima usluga koji nemaju poslovni nastan na belgijskom državnom području.

               18

               S druge strane, deponiranje sredstava na individualni ili kolektivni račun, kao i plaćanje premije osiguranja za slučaj doživljenja, predstavljaju kretanje kapitala u smislu članka 63. UFEU‑a. Davanje porezne olakšice isključivo za depozite i plaćanja kod institucija s poslovnim nastanom u Belgiji predstavlja prepreku slobodnom kretanju kapitala utoliko što se belgijske deponente i ugovaratelje osiguranja odvraća od plaćanja za mirovinsku štednju kod institucija koje nemaju poslovni nastan na belgijskom državnom području.

               19

               Prema shvaćanju Komisije, ove prepreke ne može se opravdati potrebom da se osigura koherentnost belgijskog fiskalnog sustava. S tim u svezi, Sud je u svojoj presudi od 30. siječnja 2007., Komisija/Danska (C‑150/04, , str. I‑1163.), već odbio argument simetričnosti nacionalnih pravila koja isključuju oporezivanje isplata ako s njima povezani depoziti i plaćanje premija nisu uključivali porezne olakšice.

               20

               Osim toga, Komisija smatra da Kraljevina Belgija nije uspjela ostvariti zahtjev koherentnosti fiskalnog sustava kad je riječ o ugovorima za izbjegavanje dvostrukog oporezivanja sklopljenim s drugim državama članicama jer priličan broj navedenih ugovora ovlast za oporezivanje mirovine i drugih sličnih dohodaka daje državi u kojoj je korisnik mirovine rezident. U slučaju ugovora koji ovlast za oporezivanje daju državi podrijetla navedenog dohotka, zahtjev fiskalne koherentnosti ne bi mogao opravdati konkretne prepreke jer bi ta država mogla oporezivati isplate koje prima uplatitelj doprinosa čak i ako bi se on preselio u drugu državu ugovornicu.

               21

               Kad je riječ o opravdanju koje se temelji na zaštiti građana koji ulažu u mirovinsku štednju, Komisija smatra da se sigurnost uloženih sredstava može jamčiti bez zahtjeva da se doprinosi i premije plaćaju isključivo institucijama ili fondovima s poslovnim nastanom u Belgiji jer obveze iz belgijskih propisa u pogledu ulaganja, odobrenja i sastavljanja izvješća mogu ispunjavati i financijske institucije s poslovnim nastanom u drugim državama članicama. Nadzor nad ispunjavanjem obveza u pogledu sastavljanja izvješća moguć je s obzirom na to da podnošenje izvješća predstavlja pretpostavku za dobivanje i zadržavanje odobrenja izdanog u korist institucije ili fonda. Pored toga, za dobivanje informacija od uplatitelja doprinosa i nadzor nad stranom financijskom institucijom, Kraljevina Belgija mogla se osloniti na Direktivu Vijeća 77/799/EEZ od 19. prosinca 1977. o međusobnoj pomoći nadležnih tijela država članica u području izravnog i neizravnog oporezivanja (SL L 336, str. 15.), kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 92/12/EEZ od 25. veljače 1992. (SL L 76, str. 1., u daljnjem tekstu: Direktiva 77/799).

               22

               Kraljevina Belgija priznaje da konkretno belgijsko pravno uređenje mirovinske štednje predstavlja ograničenje slobodnom pružanju usluga kao i slobodnom kretanju kapitala. Ipak ističe da se takvo ograničenje može opravdati važnim razlozima u općem interesu.

               23

               S tim u svezi, kao prvo, poziva se na internu koherentnost fiskalnog sustava i navodi da je belgijsko uređenje mirovinske štednje u skladu s presudama od 28. siječnja 1992., Bachmann (C-204/90, Zb., str. I-249.), i Komisija/Belgija (C-300/90, Zb., str. I-305.), u kojima je Sud posebno zahtijevao postojanje izravne veze između fiskalne koristi i stvarnog nedostatka. Naime, dok su isplate mirovine načelno oporezive na temelju članka 34. stavka 1., 3° CIR 1992, one se, međutim, na temelju članka 39. stavka 2., 3° navedenog zakona oslobađaju od poreza ako porezna olakšica iz članka 145/1., 5° istog zakona nije bila odobrena za uplate na račune mirovinske štednje ili za premije štednog osiguranja, kao što je slučaj kada tim računima i štednim osiguranjem upravljaju institucije koje nemaju poslovni nastan u Belgiji.

               24

               Kraljevina Belgija, osim toga, ističe da se trudila osigurati fiskalnu koherentnost na razini ugovora o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja dodjeljivanjem nadležnosti za oporezivanje mirovina i drugih sličnih dohodaka državi podrijetla, no priznaje da isto nije uspjela postići u ugovorima sklopljenim s određenim državama članicama.

               25

               Kao drugo, Kraljevina Belgija poziva se na nužnost učinkovitog fiskalnog nadzora. S jedne strane, naglašava da belgijska porezna uprava može provoditi nadzor nad dodjeljivanjem porezne olakšice za plaćanja koja se vrše u okviru mirovinske štednje i osigurati ubiranje poreza na iznose koji se isplaćuju, među ostalim, na temelju članka 63/5. AR/CIR 1992, koji propisuje obveze financijskih institucija i fondova mirovinske štednje u pogledu obavještavanja porezne uprave o potvrdama koje izdaju uplatiteljima doprinosa.

               26

               S druge strane, Kraljevina Belgija poziva se na zaštitu interesa štediša kako bi im osigurala isplatu mirovine po dospijeću u budućnosti. Navedena zaštita jamči se člankom 145/11. istog zakona te člancima 63/6. i 63/8. AR/CIR 1992, koji, među ostalim, propisuju postupak za dobivanje odobrenja za fond mirovinske štednje, mogućnost oduzimanja odobrenja, kao i obveze u pogledu ulaganja i sastavljanja izvješća. Navedena država članica smatra da odredbe prava Unije u području razmjene informacija između država članica propisuju složene i spore postupke koji nikako ne jamče poštivanje obveza od strane institucija i fondova s poslovnim nastanom u drugim državama članicama.

         Ocjena Suda

               27

               U skladu sa stalnom sudskom praksom, iako se izravno oporezivanje nalazi u nadležnosti država članica, one ga moraju provoditi uz poštivanje prava Unije (vidjeti presudu od 25. listopada 2012., Komisija/Belgija, C‑387/11, t. 36. i ondje navedenu sudsku praksu).

         Povreda obveza koje proizlaze iz članka 56. UFEU‑a

               28

               Na samom početku valja podsjetiti da su pogodnosti u području mirovinske štednje koje na raspolaganje stavljaju financijske institucije i društva za osiguranje, uključujući društva za upravljanje fondom odobrene mirovinske štednje, usluge u smislu članka 57. UFEU‑a. Naime, treba istaknuti da takve usluge uključuju pogodnosti koje se obično stavljaju na raspolaganje uz naknadu čija se pak bitna značajka sastoji u tome da ta naknada predstavlja ekonomsku protučinidbu pogodnostima o kojima je riječ (vidjeti presudu od 3. listopada 2002., Danner, C-136/00, Zb., str. I-8147., t. 26.).

               29

               Iz perspektive jedinstvenog tržišta i radi ostvarenja ciljeva tog tržišta, također valja naglasiti da se članak 56. UFEU‑a protivi primjeni bilo kojeg nacionalnog propisa koja za učinak ima da je između država članica teže pružati usluge, u smislu članka 57. UFEU‑a, nego što je slučaj s pružanjem usluga isključivo unutar jedne države članice (vidjeti gore navedenu presudu Komisija/Danska, t. 38., kao i presudu od 6. lipnja 2013., Komisija/Belgija, C‑383/10, t. 42.).

               30

               U konkretnom slučaju, Kraljevina Belgija ne osporava činjenicu da sporne odredbe u CIR 1992 predstavljaju prepreku slobodnom pružanju usluga.

               31

               Naime, činjenica da doprinosi plaćeni u okviru mirovinske štednje daju pravo na poreznu olakšicu predviđenu člankom 145/1., 5° CIR 1992 samo ako su doprinosi plaćeni financijskim institucijama s poslovnim nastanom u Belgiji ima za učinak da je slobodno pružanje usluga u području mirovinske štednje teže iz drugih država članica nego što je slučaj s pružanjem tih usluga isključivo unutar Kraljevine Belgije. Ovo uređenje mirovinske štednje može jednako odvratiti uplatitelje doprinosa od sklapanja ugovora o individualnom ili kolektivnom štednom računu ili ugovora o štednom osiguranju s financijskim institucijama koje imaju poslovni nastan izvan Kraljevine Belgije u drugoj državi članici, kao i ove institucije od pružanja usluga na belgijskom tržištu (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu Danner, t. 31. te presudu od 5. srpnja 2007., Komisija/Belgija, C‑522/04, , str. I‑5701., t. 39.).

               32

               Međutim, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da se nacionalne mjere koje mogu otežati ili učiniti manje privlačnim ostvarivanje temeljnih sloboda zajamčenih Ugovorom o FEU mogu ipak dopustiti pod uvjetom da teže ostvarenju cilja od općeg interesa, da su prikladne za ostvarenje tog cilja i da ne prelaze ono što je nužno za postizanje zadanog cilja (vidjeti osobito gore navedenu presudu od 6. lipnja 2013., Komisija/Belgija, t. 49. i ondje navedenu sudsku praksu).

               33

               Prema također ustaljenoj sudskoj praksi, kada nacionalne vlasti usvoje mjeru koja odstupa od načela zaštićenog pravom Unije, na njima je da u svakom pojedinom slučaju dokažu da je gore navedeni uvjet ispunjen. Uz opravdavajuće razloge na koje se država članica može pozivati, ista država članica mora provesti analizu prikladnosti i proporcionalnosti mjere koju usvaja, kao i analizu posebnih dokaza koji potkrepljuju njezinu argumentaciju (vidjeti presudu od 14. lipnja 2012., Komisija/Nizozemska, C‑542/09, t. 81. i ondje navedenu sudsku praksu).

               34

               Kraljevina Belgija se, kao prvo, poziva na nužnost očuvanja koherentnosti belgijskog fiskalnog sustava ukazujući na simetričnost spornog uređenja prema kojem se prihodi od mirovinske štednje oporezuju ako su plaćanja izvršena u okviru štednje uključivala porezne olakšice odnosno oslobađaju se od oporezivanja ako takve olakšice nisu primijenjene.

               35

               S tim u svezi, Sud je već prihvatio mogućnost prema kojoj nužnost očuvanja koherentnosti fiskalnog uređenja može opravdati ograničenje ostvarivanju sloboda zajamčenih Ugovorom o FEU, ali ta nužnost iziskuje postojanje izravne veze između fiskalne koristi i odgovarajućeg nedostatka s druge strane (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu Komisija/Danska, t. 70., kao i presudu od 4. srpnja 2013. Argenta Spaarbank, C‑350/11, t. 41. i 42.).

               36

               U konkretnom slučaju doista postoji veza između porezne olakšice na koju pravo daju doprinosi uplaćeni u okviru mirovinske štednje i oporezivanja prihoda od te štednje. Naime, na temelju članka 39. stavka 2., 3° CIR 1992, mirovine, dopunske mirovine, rente, kapital, ušteđevine i otkupne vrijednosti oslobođene su od poreza ako proizlaze iz štednog računa ili ugovora o štednom osiguranju koji nisu uključivali poreznu olakšicu predviđenu člankom 145/1., 5° istog zakona (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu Bachmann, t. 21. i presudu od 28. siječnja 1992., Komisija/Belgija, t. 14.).

               37

               Međutim, kao što je Sud utvrdio u točki 71. gore navedene presude Komisija/Danska u svezi s uređenjem koje je propisivalo sličnu vezu između doprinosa za mirovinsko osiguranje kao porezno priznatih izdataka i oporezivanja pripadajućih isplata, rizik koji može naštetiti koherentnosti belgijskog sustava u pitanju ne proizlazi toliko iz činjenice da bi se financijska institucija koja vodi mirovinsku štednju nalazila u drugoj državi članici, nego u promjeni rezidentnosti uplatitelja doprinosa između dana uplate doprinosa za mirovinsku štednju i primanja dohotka od te štednje.

               38

               Naime, ako uplatitelj doprinosa, koji je ugovorio mirovinsku štednju s financijskom institucijom s poslovnim nastanom u Belgiji, ostvari poreznu olakšicu za doprinose uplaćene u okviru navedene mirovinske štednje, a zatim, prije nego što dohotci od te štednje dospiju za isplatu, promijeni rezidentnost u korist druge države članice, Kraljevina Belgija gubi ovlast za oporezivanje tih dohodaka ako je s tom državom članicom sklopila ugovor o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja prema kojem su mirovine i drugi slični dohotci oporezivi samo u državi u kojoj je primatelj tih dohodaka rezident (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu Komisija/Danska, t. 72.).

               39

               Nasuprot tome, ugovaranje mirovinske štednje s financijskom institucijom s poslovnim nastanom izvan Kraljevine Belgije u drugoj državi članici samo po sebi ne može naštetiti koherentnosti spornog pravnog uređenja. Naime, Kraljevinu Belgiju ništa ne sprječava u ostvarivanju ovlasti oporezivanja dohodaka od mirovinske štednje koje bi financijska institucija s poslovnim nastanom u drugoj državi članici isplaćivala uplatitelju doprinosa koji bi i dalje bio belgijski rezident u trenutku isplaćivanja tih dohodaka kao protučinidbe za izvršene uplate doprinosa kojima je odobrena porezna olakšica (vidjeti u tom smislu presudu Komisija/Danska, t. 73.).

               40

               Slijedom toga, sporno pravno uređenje koje općenito odbija dodijeliti poreznu olakšicu za doprinose uplaćene u okviru mirovinske štednje koju bi vodila financijska institucija s poslovnim nastanom izvan Kraljevine Belgije u drugoj državi članici ne može se opravdati nužnošću očuvanja koherentnosti fiskalnog sustava.

               41

               Kao drugo, Kraljevina Belgija pokušava opravdati pravno uređenje u pitanju ukazujući na nužnost učinkovitog fiskalnog nadzora.

               42

               S tim u svezi valja ustvrditi da, prema stalnoj sudskoj praksi, učinkovitost fiskalnog nadzora može opravdati ograničenje temeljnih sloboda (gore navedena presuda od 6. lipnja 2013., Komisija/Belgija, t. 51.).

               43

               Ovdje je potrebno podsjetiti da se država članica može pozivati na Direktivu 77/799 kako bi od nadležnih tijela druge države članice dobila sve informacije koje su joj potrebne za točno utvrđivanje iznosa poreza pokrivenih tom direktivom (vidjeti presudu od 19. studenoga 2009., Komisija/Italija, C‑540/07, str. I‑10983., t. 60.).

               44

               Osim toga, belgijska porezna tijela ništa ne sprječava da od uplatitelja doprinosa traže dokaze koji su prema njihovom shvaćanju potrebni za točno utvrđivanje dotičnih poreza, kao i da, ovisno o slučaju, odbiju zatraženu poreznu olakšicu ako ti dokazi nisu podneseni (vidjeti u tom smislu presudu od 11. listopada 2007., ELISA C‑451/05, , str. I‑8251., t. 95., kao i gore navedenu presudu od 6. lipnja 2013., Komisija/Belgija, t. 54.).

               45

               Pod tim pretpostavkama, opravdanje konkretnog pravnog uređenja nužnošću učinkovitog fiskalnog nadzora nije održivo.

               46

               Pored toga, Kraljevina Belgija ne može se valjano pozivati na zaštitu interesa štediša u smislu jamčenja isplate mirovine u budućnosti kao dio težnji da se osigura učinkovitost fiskalnog nadzora koji ima za cilj borbu protiv poreznih prijevara (vidjeti, per analogiam, presudu od 13. ožujka 2008., Komisija/Španjolska, C‑248/06, t. 34., i presudu od 5. srpnja 2012., SIAT, C‑318/10, t. 44.), a ne zaštitu uplatitelja doprinosa.

               47

               U dijelu u kojem se takva zaštita može kvalificirati kao važan razlog u općem interesu koji bi se sastojao od zaštite potrošača nameće se zaključak da Kraljevina Belgija nije dokazala da dotične odredbe ne prelaze ono što je nužno za postizanje cilja na koji se poziva.

               48

               S tim u svezi, Kraljevina Belgija u svom odgovoru na tužbu nije dokazala da, osim općeg isključenja porezne olakšice na mirovinsku štednju za sva plaćanja u korist institucija s poslovnim nastanom ili fondova kojima se upravlja u drugim državama članicama, ne postoje druge mjere za zaštitu potrošača.

               49

               Pod tim pretpostavkama, opravdanje na temelju zaštite uplatitelja doprinosa ne može se prihvatiti.

               50

               Iz prethodnih razmatranja proizlazi da prepreku slobodi pružanja usluga koja proizlazi iz konkretnog pravnog uređenja nije moguće opravdati ciljevima na koje se Kraljevina Belgija poziva.

         Povreda obveza koje proizlaze iz članka 63. UFEU‑a

               51

               Budući da se odredbe Ugovora o FEU o slobodi pružanja usluga protive spornom pravnom uređenju, nije ga potrebno odvojeno ispitati s obzirom na članak 63. UFEU‑a koji se odnosi na slobodno kretanje kapitala (vidjeti u tom smislu navedene presude Komisija/Danska, t. 76. i Komisija/Belgija od 6. lipnja 2013., t. 74.).

               52

               Stoga valja utvrditi da je Kraljevina Belgija, usvajanjem i zadržavanjem na snazi porezne olakšice za doprinose koji se plaćaju u okviru mirovinske štednje, u dijelu u kojem se ta olakšica primjenjuje samo na plaćanja u korist institucija ili fondova s poslovnim nastanom u Belgiji, povrijedila obveze koje proizlaze iz članka 56. UFEU‑a.

         Troškovi

               53

               Na temelju članka 138. stavka 1. Poslovnika Suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Komisija postavila zahtjev da se Kraljevini Belgiji naloži snošenje troškova i da ona nije uspjela u postupku, Kraljevini Belgiji nalaže se snošenje troškova.

               Slijedom navedenog, Sud (deseto vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Usvajanjem i zadržavanjem na snazi porezne olakšice za doprinose koji se plaćaju u okviru mirovinske štednje, u dijelu u kojem se ta olakšica primjenjuje samo na plaćanja u korist institucija ili fondova s poslovnim nastanom u Belgiji, Kraljevina Belgija povrijedila je obveze koje proizlaze iz članka 56. UFEU‑a.

                           2.

                           Kraljevini Belgiji nalaže se snošenje troškova.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski.