title: Presuda Suda (osmo vijeće) od 24. siječnja 2018.#Presidenza del Consiglio dei Ministri i dr. protiv Giannija Pantusa i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputila Corte suprema di cassazione.#Zahtjev za prethodnu odluku – Usklađivanje odredbi utvrđenih zakonima i drugim propisima u vezi s djelatnostima liječnika – Direktive 75/363/EEZ i 82/76/EEZ – Specijalističko usavršavanje liječnika – Odgovarajuća naknada – Primjena Direktive 82/76/EEZ na usavršavanja koja su započela prije roka koji su države članice odredile za njezino prenošenje, a dovršena su nakon tog roka.#Predmet C-616/16.

text:
         PRESUDA SUDA (osmo vijeće)
      24. siječnja 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Usklađivanje odredbi utvrđenih zakonima i drugim propisima u vezi s djelatnostima liječnika – Direktive 75/363/EEZ i 82/76/EEZ – Specijalističko usavršavanje liječnika – Odgovarajuća naknada – Primjena Direktive 82/76/EEZ na usavršavanja koja su započela prije roka koji su države članice odredile za njezino prenošenje, a dovršena su nakon tog roka”
      U spojenim predmetima C‑616/16 i C‑617/16,
      povodom zahtjevâ za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koje je uputio Corte suprema di cassazione (Kasacijski sud, Italija), odlukama od 5. srpnja 2016., pristiglima na Sud 28. studenoga 2016., u postupcima

         Presidenza del Consiglio dei Ministri,

         Università degli Studi di Palermo,

         Ministero della Salute,

         Ministero dell’Istruzione, dell’Università e della Ricerca,

         Ministero del Tesoro

      protiv

         Giannija Pantusa,

         Angela Tralonga,

         Marije Michele D’Alessandro,

         Nella Grassija,

         Carmele Amato (C‑616/16),

         Giovanne Castellano,

         Marije Concette Pandolfo,

         Antonija Marlette,

         Vita Mannina,

         Olge Gagliardo,

         Emilija Nardija,

         Marije Catanije,

         Massima Galluccija,

         Giovanne Pischedde,

         Giambattiste Gagliarda (C‑617/16),
      SUD (osmo vijeće),
      u sastavu: J. Malenovský, predsjednik vijeća, M. Safjan (izvjestitelj) i M. Vilaras, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za G. Castellano i dr., F. Mazzarella i G. Mazzarella, avvocati,

               –

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju G. Pignatonea i B. Tidore, avvocati dello Stato,

               –

               za Europsku komisiju, H. Støvlbæk i L. Malferrari, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje Direktive Vijeća 75/363/EEZ od 16. lipnja 1975. o usklađivanju odredbi utvrđenih zakonima i drugim propisima u vezi s djelatnostima liječnika (SL 1975., L 167, str. 14.), kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 82/76/EEZ od 26. siječnja 1982. (SL 1982., L 43, str. 21.) (u daljnjem tekstu: izmijenjena Direktiva 75/363).

               2

               Ti zahtjevi podneseni su u okviru sporova između Presidenza del Consiglio dei Ministri (Predsjedništvo Vijeća ministara, Italija), Università degli Studi di Palermo (Sveučilište u Palermu, Italija), Ministero della Salute (Ministarstvo zdravstva, Italija), Ministero dell’Istruzione, dell’Università e della Ricerca (Ministarstvo obrazovanja, sveučilišta i istraživanja, Italija) i Ministero del Tesoro (Ministarstvo državne riznice, Italija), s jedne strane, i liječnika specijalista, s druge strane, radi, primarno, isplate potonjima odgovarajuće naknade, u smislu Priloga izmijenjenoj Direktivi 75/363 ili, podredno, naknade štete koju su potonji pretrpjeli zbog nepravilnog i nepravodobnog prenošenja Direktive 82/76.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

         Direktiva 75/363

               3

               Članak 2. stavak 1. Direktive 75/363 određivao je:
               „Države članice osiguravaju da usavršavanje na temelju kojeg se stječu diploma, svjedodžba ili drugi dokazi o formalnim kvalifikacijama u specijalističkoj medicini udovoljava barem sljedećim zahtjevima:

                        (a)

                        preduvjet mu je uspješan završetak šestogodišnjeg studija u okviru programa usavršavanja navedenog u članku 1.;

                        (b)

                        teorijsko i praktično usavršavanje;

                        (c)

                        provodi se u punoj satnici pod nadzorom nadležnih vlasti ili tijela;

                        (d)

                        provodi se u sveučilišnom centru, kliničkoj bolnici ili, ako je to prikladno, u zdravstvenoj ustanovi koju su u tu svrhu ovlastile nadležne vlasti ili tijela;

                        (e)

                        obuhvaća osobno sudjelovanje liječnika specijalizanta u djelatnostima i odgovornostima tih ustanova.”

                  [neslužbeni prijevod]

               4

               Članak 3. te direktive glasio je:
               „1.   Ne dovodeći u pitanje načelo usavršavanja u punom radnom vremenu iz članka 2. stavka 1. točke (c) i dok Vijeće ne donese odluke u skladu sa stavkom 3., države članice mogu odobriti specijalističko usavršavanje u nepunom radnom vremenu, pod uvjetima koje su odobrila nadležna nacionalna tijela, ako zbog opravdanih razloga nije moguće usavršavanje u punom radnom vremenu.
               2.   Ukupno trajanje specijalističkog usavršavanja ne smije se skratiti na temelju stavka 1. Priroda usavršavanja u nepunom radnom vremenu i privatno obavljanje profesionalne djelatnosti uz naknadu ne smiju utjecati na standard usavršavanja.
               3.   Najkasnije četiri godine nakon priopćenja ove direktive, nakon preispitivanja stanja i na prijedlog Komisije, uzimajući u obzir to da mogućnost usavršavanja u nepunom radnom vremenu mora i dalje postojati u određenim okolnostima koje treba razmotriti za svaku specijalizaciju zasebno, Vijeće odlučuje treba li odredbe stavaka 1. i 2. zadržati ili izmijeniti.” [neslužbeni prijevod]

               5

               Članak 7. navedene direktive glasio je:
               „Kao prijelazna mjera i odstupajući od članka 2. stavka 1. točke (c) i članka 3., države članice u čijim je zakonima i drugim propisima predviđeno specijalističko usavršavanje u nepunom radnom vremenu u trenutku priopćenja ove direktive mogu nastaviti primjenjivati te odredbe na kandidate koji su započeli svoje specijalističko usavršavanje najkasnije četiri godine nakon priopćenja ove direktive. To razdoblje može se produžiti ako Vijeće nije donijelo odluku na temelju čanka 3. stavka 3.” [neslužbeni prijevod]

               6

               Direktiva 75/363 priopćena je državama članicama 20. lipnja 1976.

         Direktiva 82/76

               7

               Sukladno članku 9. stavku 1. Direktive 82/76, tekst članka 2. stavka 1. točke (c) Direktive 75/363 izmijenjen je na sljedeći način:

                        „c)

                        provodi se u punoj satnici pod nadzorom nadležnih vlasti ili tijela u skladu s točkom 1 Priloga.” [neslužbeni prijevod]

               8

               U skladu s člankom 10. Direktive 82/76, tekst članka 3. Direktive 75/363 izmijenjen je na sljedeći način:
               „1.   Ne dovodeći u pitanje načelo usavršavanja u punom radnom vremenu iz članka 2. stavka 1. točke (c) i dok Vijeće ne donese odluke u skladu sa stavkom 3., države članice mogu odobriti specijalističko usavršavanje u nepunom radnom vremenu, pod uvjetima koje su odobrila nadležna nacionalna tijela, ako zbog pojedinačnih opravdanih razloga nije moguće usavršavanje u punom radnom vremenu.
               2.   Usavršavanje u nepunom radnom vremenu mora se provoditi u skladu s točkom 2. Priloga i njegov standard kvalitete mora biti istovjetan onome usavršavanja u punom radnom vremenu. Ni priroda tog usavršavanja ni privatno obavljanje profesionalne djelatnosti uz naknadu ne smiju utjecati na taj standard usavršavanja.
               Ukupno trajanje specijalističkog usavršavanja ne smije se skratiti zato toga što se obavlja u nepunom radnom vremenu.
               3.   Vijeće će, nakon preispitivanja stanja i na prijedlog Komisije, uzimajući u obzir to da mogućnost usavršavanja u nepunom radnom vremenu mora i dalje postojati u određenim okolnostima koje treba razmotriti za svaku specijalizaciju zasebno, najkasnije do 25. siječnja 1989. odlučiti treba li odredbe stavaka 1. i 2. zadržati ili izmijeniti.” [neslužbeni prijevod]

               9

               Sukladno članku 12. Direktive 82/76, tekst članka 7. Direktive 75/363 izmijenjen je na sljedeći način:
               „Kao prijelazna mjera i odstupajući od članka 2. stavka 1. točke (c) i članka 3., države članice u čijim je zakonima i drugim propisima predviđeno specijalističko usavršavanje u nepunom radnom vremenu u trenutku priopćenja [Direktive 75/363] mogu nastaviti primjenjivati te odredbe na kandidate koji su započeli svoje specijalističko usavršavanje najkasnije 31. prosinca 1983.
               Svaka država članica domaćin ima pravo od kandidatâ iz prethodnog stavka zahtijevati da svojim diplomama, svjedodžbama i drugim dokazima prilože potvrdu o tome da su stvarno i zakonito obavljali predmetnu djelatnost kao liječnici specijalisti tijekom najmanje tri uzastopne godine u okviru pet godina koje su prethodile izdavanju potvrde.” [neslužbeni prijevod]

               10

               Člankom 13. Direktive 82/76 je Direktivi 75/363 dodan prilog, naslovljen „Značajke specijalističkog usavršavanja liječnika u punom i nepunom radnom vremenu”. U tom prilogu bilo je određeno:

                        „1.

                           Specijalističko usavršavanje u punom radnom vremenu

                  To usavršavanje obavlja se na posebnim radnim mjestima koja odobravaju nadležna tijela.
               Ono podrazumijeva sudjelovanje u svim zdravstvenim djelatnostima odjela u kojem se obavlja usavršavanje, uključujući dežurstva, tako da specijalizant cijelu svoju profesionalnu djelatnost tijekom cijelog radnog tjedna i tijekom cijele godine posvećuje tom praktičnom i teorijskom usavršavanju u skladu s podrobnim pravilima koja određuju nadležna tijela. Slijedom toga, za ta se radna mjesta isplaćuje odgovarajuća naknada.
               To usavršavanje može se prekinuti zbog razloga kao što su služenje vojnog roka, upućivanja u svrhu znanosti, trudnoća ili bolest. Prekid ne može biti razlog skraćivanja ukupnog trajanja usavršavanja.

                        2.

                           Specijalističko usavršavanje u nepunom radnom vremenu

                  Na to usavršavanje primjenjuju se jednaki zahtjevi kao na usavršavanje u punom radnom vremenu, a razlika je samo u mogućnosti ograničavanja sudjelovanja u zdravstvenim djelatnostima u trajanju koje je najmanje polovica onoga predviđenog u točki 1. drugog stavka.
               Nadležna tijela osiguravaju da ukupno trajanje i kvaliteta specijalističkog usavršavanja u punom radnom vremenu ne bude niža od usavršavanja u punom radnom vremenu.
               Slijedom toga, za to usavršavanje u nepunom radnom vremenu isplaćuje se odgovarajuća naknada.” [neslužbeni prijevod]

               11

               Članak 14. Direktive 82/76 predviđao je:
               „Specijalistička usavršavanja liječnika u nepunom radnom vremenu koja su započela prije 1. siječnja 1983. na temelju članka 3. Direktive 75/363/EEZ mogu se dovršiti u skladu s tom direktivom.” [neslužbeni prijevod]

               12

               Sukladno članku 16. Direktive 82/76:
               „Države članice poduzimaju mjere potrebne za usklađivanje s ovom direktivom najkasnije 31. prosinca 1982. O tome će bez odgode obavijestiti Komisiju.” [neslužbeni prijevod]

               13

               Direktiva 82/76 priopćena je državama člancima 29. siječnja 1982. te je, u skladu s člankom 191. drugim stavkom UEEZ‑a, stupila na snagu istoga dana.

               14

               Izmijenjena Direktiva 75/363 stavljena je izvan snage 15. travnja 1993. Direktivom Vijeća 93/16/EEZ od 5. travnja 1993. o olakšavanju slobodnog kretanja liječnika te o uzajamnom priznavanju njihovih diploma, svjedodžbi i drugih dokaza o formalnim kvalifikacijama (SL 1993., L 165, str. 1.), dok je potonja stavljena izvan snage Direktivom 2005/36/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. rujna 2005. o priznavanju stručnih kvalifikacija (SL 2005., L 255, str. 22.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 125., str. 1.).

         Talijansko pravo

               15

               Direktiva 82/76 prenesena je u talijansko pravo s decreto legislativo n. 257 – Attuazione della direttiva n. 82/76/CEE del Consiglio del 26 gennaio 1982, recante modifica di precedenti direttive in tema di formazione dei medici specialisti, a norma dell’art. 6 della legge 29 dicembre 1990, n. 428 (Zakonodavni dekret br. 257 o prenošenju Direktive 82/76/EEZ od 26. siječnja 1982. kojom se izmjenjuju ranije direktive u području specijalističkog usavršavanja liječnika na temelju članka 6. Zakona o interesu Zajednice od 29. prosinca 1990., br. 428), od 8. kolovoza 1991. (GURI br. 191 od 16. kolovoza 1991., u daljnjem tekstu: Zakonodavni dekret br. 257). Zakonodavni dekret stupio je na snagu petnaest dana nakon dana njegove objave, a zatim je zamijenjen s decreto legislativo n. 368 – Attuazione della direttiva 93/16/CEE in materia di libera circolazione dei medici e di reciproco riconoscimento dei loro diplomi, certificati ed altri titoli e delle direttive 97/50/CE, 98/21/CE, 98/63/CE e 99/46/CE che modificano la direttiva 93/16/CEE (Zakonodavni dekret br. 368 o prenošenju Direktive 93/16/EEZ o olakšavanju slobodnog kretanja liječnika te o uzajamnom priznavanju njihovih diploma, svjedodžbi i drugih dokaza o formalnim kvalifikacijama i direktiva 97/50/EZ, 98/21/EZ, 98/63/EZ i 99/46/EZ kojima se izmjenjuje Direktiva 93/16/EEZ), od 17. kolovoza 1999. (redovni dodatka GURI‑ju br. 250 od 23. listopada 1999.).

               16

               Članak 8.2. Zakonodavnog dekreta br. 257 predviđao je da se njegove odredbe primjenjuju od akademske godine 1991./1992.

         Glavni postupci i prethodna pitanja

               17

               Liječnici koji su pokrenuli glavne postupke su se u razdoblju od 1982. do 1990. u Italiji obučavali u okviru specijalističkog usavršavanja liječnika.

               18

               Oni su 16. veljače 2001. (predmet C‑617/16) i 18. ožujka 2003. (predmet C‑616/16) pri Tribunale di Palermo (sud u Palermu, Italija) podnijeli tužbe protiv Sveučilišta u Palermu, Ministarstva obrazovanja, sveučilišta i istraživanja, Ministarstva zdravstva, Ministarstva državne riznice i Predsjedništva Vijeća ministara.

               19

               Ti liječnici su primarno zahtijevali da se tom sveučilištu i tim državnim tijelima naloži da im isplate odgovarajuću naknadu, u smislu Priloga izmijenjenoj Direktivi 75/363, na ime specijalističkih usavršavanja koje su završili. Podredno su zahtijevali naknadu štete koju su pretrpjeli zbog nepravilnog i nepravodobnog prenošenja Direktive 82/76.

               20

               Tribunale di Palermo (sud u Palermu) je presudama od 27. travnja i 17. lipnja 2006. (predmet C‑616/16) te od 30. travnja i 28. svibnja 2007. (predmet C‑617/16) odbio te tužbe.

               21

               Odlučujući o žalbama protiv tih presuda Corte d’appello di Palermo (Žalbeni sud u Palermu, Italija) je presudama od 18. srpnja i 27. rujna 2012. (predmet C‑616/16) i od 10. listopada 2012. (predmet C‑617/16) naložio Predsjedništvu Vijeća ministara da svakome od dotičnih liječnika isplati iznos od 11103,82 eura (predmet C‑616/16) i iznos od 6713,93 eura (predmet C‑617/16), uvećane za zakonske kamate.

               22

               Predsjedništvo Vijeća ministara i pojedine druge stranke u glavnom postupku podnijele su kasacijske žalbe protiv navedenih presuda.

               23

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da se glavni predmeti odnose na ocjenu pravnog uređenja koji se primjenjivalo na specijalistička usavršavanja liječnika koja su započela prije 31. prosinca 1982., a dovršila su se nakon tog datuma.

               24

               Smatrajući da odluka u glavnim sporovima ovisi o tumačenju izmijenjene Direktive 75/363, Corte suprema di cassazione (Kasacijski sud, Italija) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja, koja u predmetima C‑616/16 i C‑617/16 jednako glase:

                        „1.

                        Treba li [izmijenjenu Direktivu 75/363] tumačiti na način da su njezinim područjem primjene obuhvaćena i specijalistička usavršavanja liječnika u punom i nepunom radnom vremenu, koja su započela prije 31. prosinca 1982. i nastavljena su nakon tog datuma, koji predstavlja rok određen u članku 16. Direktive [82/76] u kojem države članice moraju usvojiti potrebne mjere za prenošenje te direktive?

                  U slučaju pozitivnog odgovora na prvo pitanje:

                        2.

                        Treba li prilog koji je člankom 13. Direktive [82/76] dodan Direktivi [75/363] tumačiti na način da za specijalističko usavršavanje koje je započelo prije 31. prosinca 1982. nastanak obveze plaćanja odgovarajuće naknade liječnicima specijalizantima ovisi o ispunjavanju obveze reorganizacije ili o provjeri usklađenosti s odredbama navedenih direktiva?

                        3.

                        Je li u odnosu na liječnike koji su završili specijalizaciju prema programima koji su započeli prije 1. siječnja 1983., ali koji se nisu dovršili do tog datuma, nastala obveza plaćanja odgovarajuće naknade za cjelokupno trajanje usavršavanja ili samo za razdoblje nakon 31. prosinca 1982. i pod kojim eventualnim uvjetima?”

               25

               Odlukom predsjednika Suda od 16. prosinca 2016. predmeti C‑616/16 i C‑617/16 spojeni su u svrhu pisanog i usmenog postupka kao i presude.

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               26

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti želi saznati treba li članak 2. stavak 1. točku (c), članak 3. stavke 1. i 2. i Prilog izmijenjenoj Direktivi 75/363 tumačiti na način da se za cjelokupno razdoblje specijalističkog usavršavanja liječnika u punom ili nepunom radnom vremenu koje je započelo tijekom 1982. i nastavilo se do 1990. treba isplatiti odgovarajuća naknada, u smislu navedenog priloga.

               27

               Najprije valja podsjetiti da se, na temelju odredbi navedenih u prethodnoj točki ove presude, a koje su stavljene izvan snage 15. travnja 1993. Direktivom 93/16, za usavršavanja u punom ili nepunom radnom vremenu na temelju kojih se stječe diploma, svjedodžba ili drugi dokaz o formalnim kvalifikacijama u pravilu dodjeljuje odgovarajuća naknada.

               28

               Zatim valja podsjetiti da se obveza država članica da osiguraju odgovarajuću naknadu primjenjuje samo u odnosu na specijalizacije liječnika zajedničke svim državama članicama ili dvjema ili više njih i koje su navedene u člancima 5. ili 7. Direktive Vijeća 75/362/EEZ od 16. lipnja 1975. o uzajamnom priznavanju diploma, svjedodžbi i drugih dokaza o formalnim kvalifikacijama u medicini, uključujući o mjerama za lakše ostvarivanje prava na poslovni nastan i slobode pružanja usluga (SL 1975., L 167, str. 1.) (vidjeti u tom smislu presudu od 3. listopada 2000., Gozza i dr., C‑371/97, EU:C:2000:526, t. 35. i navedenu sudsku praksu).

               29

               Iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da je ta obveza plaćanja razdobljâ specijalističkog usavršavanja liječnika iz priloga izmijenjenoj Direktivi 75/363 sama po sebi bezuvjetna i dovoljno precizna (vidjeti u tom smislu presude od 25. veljače 1999., Carbonari i dr., C‑131/97, EU:C:1999:98, t. 44., i od 3. listopada 2000., Gozza i dr., C‑371/97, EU:C:2000:526, t. 34. i 41.).

               30

               S tim u vezi valja podsjetiti da je navedena obveza, koja prvotno nije bila predviđena Direktivom 75/363, uvedena Direktivom 82/76, koja je stupila na snagu 29. siječnja 1982. i koja je, u skladu s njezinim člankom 16., obvezivala države članice da je prenesu u svoje zakonodavstvo najkasnije do 31. prosinca 1982.

               31

               Direktiva 82/76 je prenesena u talijansko pravo Zakonodavnim dekretom br. 257, koji je stupio na snagu petnaest dana nakon njegove objave 16. kolovoza 1991.

               32

               Točno je da je u članku 14. Direktive 82/76 bilo predviđeno da se specijalistička usavršavanja liječnika u nepunom radnom vremenu koja su započela prije 1983. na temelju članka 3. Direktive 75/363/EEZ mogu dovršiti u skladu s tim člankom.

               33

               Međutim, kao što ističe Komisija u svojim pisanim očitovanjima, prijelazno pravilo iz članka 14. Direktive 82/76 odnosi se na samu zakonitost tih specijalističkih usavršavanja liječnika u nepunom radnom vremenu, a ne na obvezu njihova naknađivanja.

               34

               Naime, mogućnost država članica da odobre specijalistička usavršavanja liječnika u nepunom radnom vremenu već je bila predviđena u članku 3. Direktive 75/363 kao iznimka od obveze pohađanja takvih usavršavanja u punom radnom vremenu, pri čemu je nužnost zadržavanja te iznimke bila uvjetovana redovitim preispitivanjem od strane zakonodavca Unije.

               35

               Isto tako, ne može se smatrati ni da je prijelazno pravilo o specijalističkim usavršavanjima liječnika u nepunom radnom vremenu iz članka 12. Direktive 82/76, koji je izmijenio članak 7. Direktive 75/363, vremenski ograničilo obvezu isplate odgovarajuće naknade za usavršavanja.

               36

               To tumačenje potvrđuju pripremni radovi za Direktivu 82/76. Naime, iz točaka 4. i 8. Glave II. obrazloženja prijedloga Direktive Vijeća o izmjeni Direktive 75/362 i Direktive 75/363 [COM (80) 914 final], i koji je bio temelj Direktivi 82/76, proizlazi da su dvije prijelazne odredbe iz točaka 33. i 35. ove presude bile predviđene u interesu liječnika koji su započeli svoje usavršavanje prije isteka roka za prenošenje te direktive radi osiguranja kontinuiteta tog usavršavanja.

               37

               S obzirom na prethodna razmatranja, iz izmijenjene Direktiva 75/363 ne proizlazi da se obveza država članica da isplate odgovarajuću naknadu za specijalističko usavršavanje liječnika u punom i nepunom radnom vremenu ne primjenjuje na ona usavršavanja koja su započela prije isteka roka za prenošenje Direktive 82/76, odnosno 1. siječnja 1983., i nastavila su se nakon tog datuma.

               38

               U tim okolnostima na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 2. stavak 1. točku (c), članak 3. stavke 1. i 2. i Prilog izmijenjenoj Direktivi 75/363 treba tumačiti na način da se za sva specijalistička usavršavanja liječnika u punom ili nepunom radnom vremenu koja su započela tijekom 1982. i nastavila se do 1990. treba isplatiti odgovarajuća naknada, u smislu navedenog priloga, pod uvjetom da se predmetna usavršavanja odnose na specijalizacije liječnika zajedničke svim državama članicama ili dvjema ili više njih i koje su navedene u člancima 5. ili 7. Direktive 75/362.

         Drugo pitanje

               39

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 2. stavak 1. točku (c), članak 3. stavke 1. i 2. i Prilog izmijenjenoj Direktivi 75/363 tumačiti na način da postojanje obveze države članice da, u smislu tog priloga, predvidi odgovarajuću naknadu za sva specijalistička usavršavanja liječnika u punom ili nepunom radnom vremenu koja su započela tijekom 1982. i nastavila se do 1990. ovisi o tome je li ta država članica donijela mjere za prenošenje Direktive 82/76 kao i o učinkovitoj provedbi tih mjera.

               40

               S tim u vezi, u skladu sa sudskom praskom Suda navedenoj u točki 29. ove presude, obveza predviđanja odgovarajuće naknade, koja je utvrđena izmijenjenom Direktivom 75/363, je sama po sebi bezuvjetna i dovoljno precizna.

               41

               Točno je da iz te sudske prakse proizlazi da izmijenjena Direktiva 75/363 ne sadržava ni definiciju naknade koju bi trebalo smatrati odgovarajućom ni definiciju načina određivanja te naknade. Takve definicije u načelu ulaze u nadležnost država članica koje u tom području moraju donijeti posebne provedbene mjere (vidjeti u tom smislu presudu od 25. veljače 1999., Carbonari i dr., C‑131/97, EU:C:1999:98, t. 45., i od 3. listopada 2000., Gozza i dr., C‑371/97, EU:C:2000:526, t. 36.).

               42

               Međutim, Sud je već presudio da su obveza država članica, koja proizlazi iz direktive, da postignu njome predviđen rezultat i njihova dužnost da poduzmu sve opće ili posebne mjere koje osiguravaju provedbu te obveze nametnute svim tijelima država članica, uključujući i sudska tijela u okviru njihovih nadležnosti. Tako je nacionalni sud, kada primjenjuje nacionalno pravo, a osobito odredbe zakona koje su posebno donesene radi osiguranja prenošenja direktive, dužan tumačiti svoje nacionalno pravo u najvećoj mogućoj mjeri s obzirom na tekst i svrhu direktive radi ostvarivanja rezultata koji se njome želi postići (vidjeti u tom smislu presudu od 25. veljače 1999., Carbonari i dr., C‑131/97, EU:C:1999:98, t. 48. i navedenu sudsku praksu).

               43

               U predmetnom slučaju, kao što je to istaknuto u točki 31. ove presude, Direktiva 82/76 je prenesena u talijansko pravo Zakonodavnim dekretom br. 257, koji je stupio na snagu petnaest dana nakon njegove objave 16. kolovoza 1991.

               44

               Što se tiče osobito prethodnih pitanja upućenih radi tumačenja izmijenjene Direktive 75/363, Sud je presudio da je nacionalni sud, kada primjenjuje odredbe nacionalnog prava koje su donesene prije ili nakon direktive, dužan tumačiti ih u najvećoj mogućoj mjeri s obzirom na tekst i svrhu te direktive (presude od 25. veljače 1999., Carbonari i dr., C‑131/97, EU:C:1999:98, t. 54., i od 3. listopada 2000., Gozza i dr., C‑371/97, EU:C:2000:526, t. 45.).

               45

               U skladu s time, valja podsjetiti da je na nacionalnom sucu da tumači nacionalno pravo u najvećoj mogućoj mjeri u svjetlu teksta i svrhe predmetne direktive kako bi ostvario njome predviđeni rezultat, što zahtijeva da učini sve što je u njegovoj nadležnosti uzimajući u obzir ukupnost nacionalnog prava i primjenjujući metode tumačenja koje ono priznaje (vidjeti u tom smislu presude od 18. prosinca 2014., Schoenimport „Italmoda”Mariano Previti i dr., C‑131/13, C‑163/13 i C‑164/13, EU:C:2014:2455, t. 52. i navedenu sudsku praksu).

               46

               Kad je riječ o svrsi Priloga izmijenjenoj Direktivi 75/363, Sud je već presudio da je njegov cilj osigurati da predmetni liječnici cijelu svoju profesionalnu djelatnost tijekom cijelog radnog tjedna, ili u slučaju specijalizanta koji se usavršava u nepunom radnom vremenu, značajan dio te djelatnosti posvete praktičnom i teorijskom usavršavanju (vidjeti u tom smislu presude od 25. veljače 1999., Carbonari i dr., C‑131/97, EU:C:1999:98, t. 33., i od 3. listopada 2000., Gozza i dr., C‑371/97, EU:C:2000:526, t. 43.).

               47

               Stoga je, kada tumači nacionalno pravo u skladu s izmijenjenom Direktivom 75/363, nacionalni sud dužan uzeti u obzir njezinu svrhu, navedenu u prethodnoj točki ove presude. S tim u vezi, radi određivanja razine i načina utvrđivanja odgovarajuće naknade za razdoblje koje je prethodilo prenošenju Direktive 82/76 u talijansko pravo, valja uzeti u obzir osobito rješenja koja su u vezi s time primijenjena u nacionalnom propisu kojim je prenesena ta direktiva.

               48

               Tako se, kao što proizlazi iz odgovora na prvo pitanje, obveza isplate odgovarajuće naknade predmetnim liječnicima odnosi na sva specijalistička usavršavanja liječnika u punom ili nepunom radnom vremenu koja su započela tijekom 1982. i nastavila se do 1990.

               49

               Valja podsjetiti da je Sud u više navrata presudio da, u slučaju kada se rezultat propisan tom direktivom ne može postići tumačenjem, uzimajući u obzir cjelokupno nacionalno pravo i primjenom metoda tumačenja koje ono priznaje, pravo Unije nameće državama članicama da naknade štetu koju su uzrokovale pojedincima zbog neprenošenja navedene direktive ako su ispunjena tri uvjeta, to jest da je povrijeđeno pravno pravilo koje dodjeljuje pojedincima prava čiji je sadržaj odrediv, da je povreda dovoljno ozbiljna i da postoji izravna uzročna veza između povrede obveze države članice i štete koju su pretrpjeli oštećene osobe (vidjeti u tom smislu presudu od 25. veljače 1999., Carbonari i dr., C‑131/97, EU:C:1999:98, t. 52.).

               50

               S tim u vezi, retroaktivna i potpuna primjena mjera za provedbu Direktive 82/76 omogućila bi popravljanje štete nastale njezinim nepravodobnim prenošenjem, pod uvjetom da je ta direktiva pravilno prenesena. Međutim, zadaća nacionalnog suda je osigurati da naknada štete koju su pretrpjeli kandidati bude odgovarajuća. Za to je dostatna retroaktivna, pravilna i potpuna primjena mjera za provedbu Direktive 82/76, osim ako kandidati ne dokažu postojanje dodatnih gubitaka koje su pretrpjeli zbog toga što u željenom trenutku nisu mogli raspolagati financijskim pogodnostima zajamčenima direktivom i koje će stoga također trebati naknaditi (vidjeti u tom smislu presude od 25. veljače 1999., Carbonari i dr., C‑131/97, EU:C:1999:98, t. 53., i od 3. listopada 2000., Gozza i dr., C‑371/97, EU:C:2000:526, t. 39.).

               51

               S obzirom na prethodna razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti tako da članak 2. stavak 1. točku (c), članak 3. stavke 1. i 2. i Prilog izmijenjenoj Direktivi 75/363 treba tumačiti na način da postojanje obveze države članice da predvidi odgovarajuću naknadu, u smislu tog priloga, za sva specijalistička usavršavanja liječnika u punom ili nepunom radnom vremenu koja su započela tijekom 1982. i nastavila se do 1990. ne ovisi o tome je li ta država članica donijela mjere za prenošenje Direktive 82/76. Nacionalni sud je dužan, kada primjenjuje odredbe nacionalnog prava koje su donesene prije i nakon direktive, da ih u najvećoj mogućoj mjeri tumači s obzirom na tekst i svrhu tih direktiva. U slučaju da se zbog nepostojanja nacionalnih mjera za prenošenje Direktive 82/76 rezultat propisan tom direktivom ne može postići tumačenjem, uzimajući u obzir cjelokupno nacionalno pravo i primjenom metoda tumačenja koje ono priznaje, pravo Unije nameće državama članicama da naknade štetu koju su uzrokovale pojedincima zbog neprenošenja navedene direktive. Zadaća je suda koji je uputio zahtjev da provjeri jesu li ispunjeni svi uvjeti koje s tim u vezi propisuje sudska praksa Suda kako bi na temelju prava Unije postojala odgovornost te države članice.

         Treće pitanje

               52

               Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti želi saznati treba li članak 2. stavak 1. točku (c), članak 3. stavke 1. i 2. i Prilog izmijenjenoj Direktivi 75/363 tumačiti na način da za cjelokupno razdoblje trajanja specijalističkog usavršavanja liječnika u punom i nepunom radnom vremenu koje je započelo tijekom 1982. i nastavilo se do 1990. treba isplatiti odgovarajuću naknadu, u smislu tog priloga.

               53

               S tim u vezi valja podsjetiti da, budući da je svrha roka za prenošenje direktive osobito ta da države članice imaju dovoljno vremena potrebnog za prilagodbu mjera za prenošenje, protiv tih država članica ne može se isticati da nisu prenijele navedenu direktivu u svoj pravni poredak prije isteka navedenog roka (vidjeti u tom smislu presudu od 27. listopada 2016., Milev, C‑439/16 PPU, EU:C:2016:818, t. 30. i navedenu sudsku praksu).

               54

               U predmetnom slučaju, iz samog teksta Direktive 82/76 proizlazi da su države članice bile dužne poduzeti mjere potrebne za usklađivanje s ovom direktivom najkasnije do 31. prosinca 1982.

               55

               Točno je da, kao što to proizlazi iz sudske prakse Suda, od datuma na koji je direktiva stupila na snagu tijela država članica kao i nacionalni sudovi moraju se suzdržati koliko je moguće od toga da tumače nacionalno pravo na način kojim bi se moglo ozbiljno ugroziti ostvarenje njezina cilja nakon isteka roka za prijenos te direktive (presuda od 27. listopada 2016., Milev, C‑439/16 PPU, EU:C:2016:818, t. 32. i navedena sudska praksa).

               56

               Međutim, ni na koji način nije dokazano da bi, u slučaju razdoblja specijalističkog usavršavanja liječnika u punom ili nepunom radnom vremenu koje je započelo tijekom 1982. i nastavilo se do 1990., činjenica predviđanja odgovarajuće naknade samo za razdoblje koje je uslijedilo nakon isteka roka za prenošenje Direktive 82/76 mogla ozbiljno ugroziti cilj koji se njome želio postići.

               57

               U tim okolnostima na treće pitanje valja odgovoriti tako da članak 2. stavak 1. točku (c), članak 3. stavke 1. i 2. i Prilog izmijenjenoj Direktivi 75/363 treba tumačiti na način da za specijalističko usavršavanje liječnika u punom i nepunom radnom vremenu koje je započelo tijekom 1982. i nastavilo se do 1990. treba isplatiti odgovarajuću naknadu, u smislu tog priloga, za razdoblje tog usavršavanja od 1. siječnja 1983. do dovršenja navedenog usavršavanja.

         Troškovi

               58

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (osmo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 2. stavak 1. točku (c), članak 3. stavke 1. i 2. i prilog Direktivi Vijeća 75/363/EEZ od 16. lipnja 1975. o usklađivanju odredbi utvrđenih zakonima i drugim propisima u vezi s djelatnostima liječnika, kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 82/76/EEZ od 26. siječnja 1982., treba tumačiti na način da se za sva specijalistička usavršavanja liječnika u punom ili nepunom radnom vremenu koja su započela tijekom 1982. i nastavila se do 1990. treba isplatiti odgovarajuća naknada, u smislu navedenog priloga, pod uvjetom da se predmetna usavršavanja odnose na specijalizacije liječnika zajedničke svim državama članicama ili dvjema ili više njih i koje su navedene u člancima 5. ili 7. Direktive 75/362/EEZ od 16. lipnja 1975. o uzajamnom priznavanju diploma, svjedodžbi i drugih dokaza o formalnim kvalifikacijama u medicini, uključujući o mjerama za lakše ostvarivanje prava na poslovni nastan i slobode pružanja usluga.

                           2.

                           Članak 2. stavak 1. točku (c), članak 3. stavke 1. i 2. i prilog Direktivi 75/363, kako je izmijenjena Direktivom 82/76, treba tumačiti na način da postojanje obveze države članice da predvidi odgovarajuću naknadu, u smislu tog priloga, za sva specijalistička usavršavanja liječnika u punom ili nepunom radnom vremenu koja su započela tijekom 1982. i nastavila se do 1990. ne ovisi o tome je li ta država članica donijela mjere za prenošenje Direktive 82/76. Nacionalni sud dužan je, kada primjenjuje odredbe nacionalnog prava koje su donesene prije i nakon direktive, da ih u najvećoj mogućoj mjeri tumači s obzirom na tekst i svrhu tih direktiva. U slučaju da se zbog nepostojanja nacionalnih mjera za prenošenje Direktive 82/76 rezultat propisan tom direktivom ne može postići tumačenjem, uzimajući u obzir cjelokupno nacionalno pravo i primjenom metoda tumačenja koje ono priznaje, pravo Unije nameće državama članicama da naknade štetu koju su uzrokovale pojedincima zbog neprenošenja navedene direktive. Zadaća je suda koji je uputio zahtjev da provjeri jesu li ispunjeni svi uvjeti koje s tim u vezi propisuje sudska praksa Suda kako bi na temelju prava Unije postojala odgovornost te države članice.

                           3.

                           Članak 2. stavak 1. točku (c), članak 3. stavke 1. i 2. i Prilog Direktivi 75/363, kako je izmijenjena Direktivom 82/76, treba tumačiti na način da za specijalističko usavršavanje liječnika u punom i nepunom radnom vremenu koje je započelo tijekom 1982. i nastavilo se do 1990. treba isplatiti odgovarajuću naknadu, u smislu tog priloga, za razdoblje tog usavršavanja od 1. siječnja 1983. do dovršenja navedenog usavršavanja.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 24. siječnja 2018.#Ured Europske unije za intelektualno vlasništvo protiv European Food SA.#Žalba – Žig Europske unije – Postupak za proglašavanje žiga ništavim – Verbalni žig FITNESS – Odbijanje zahtjeva za proglašavanje žiga ništavim.#Predmet C-634/16 P.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      24. siječnja 2018. (
            *1
         )
      „Žalba – Žig Europske unije – Postupak za proglašavanje žiga ništavim – Verbalni žig FITNESS – Odbijanje zahtjeva za proglašavanje žiga ništavim”
      U predmetu C‑634/16 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 7. prosinca 2016.,

         Ured Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO), koji zastupa M. Rajh, u svojstvu agenta,
      žalitelj,
      a druga stranka postupka je:

         European Food SA, sa sjedištem u Drăgăneştiju (Rumunjska), koji zastupa I. Speciac, odvjetnik,
      tužitelj u prvom stupnju,

         Société des produits Nestlé SA, sa sjedištem u Veveyu (Švicarska), koji zastupaju A. Jaeger‑Lenz i S. Cobet‑Nüse, Rechtsanwältinnen, kao i A. Lambrecht, Rechtsanwalt,
      intervenijent u prvom stupnju,
      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta (izvjestiteljica), predsjednica vijeća, C. G. Fernlund, J.-C. Bonichot, S. Rodin i E. Regan, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Svojom žalbom Ured Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) zahtijeva ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 28. rujna 2016., European Food/EUIPO – Société des produits Nestlé (FITNESS) (T‑476/15, EU:T:2016:568, u daljnjem tekstu: pobijana presuda), kojom je taj sud poništio odluku četvrtog žalbenog vijeća EUIPO‑a od 19. lipnja 2015. (R 2542/2013‑4) (u daljnjem tekstu: sporna odluka), donesenu u okviru postupka za proglašavanje žiga ništavim između društava European Food SA i Société des produits Nestlé SA.

         Pravni okvir

         Uredba br. 2868/95

               2

               Pravilo 37. točka (b) podtočka iv. Uredbe Komisije (EZ) br. 2868/95 od 13. prosinca 1995. o provedbi Uredbe Vijeća (EZ) br. 40/94 o žigu Zajednice (SL 1995., L 303, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 84.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 1041/2005 od 29. lipnja 2005. (SL 2005., L 172, str. 4., u daljnjem tekstu: Uredba br. 2868/95), određuje:
               „Zahtjev Uredu za opoziv ili proglašenje ništavosti [žiga Europske unije] u skladu s člankom 55. Uredbe sadržava:
               […]

                        (b)

                        vezano za razloge na kojima se temelji zahtjev:
                        […]

                                 iv.

                                 činjenice, dokaz[e] i obrazloženja iznesen[e] u prilog tih razloga”.

               3

               Pravilo 40. te uredbe određuje:

                        „1.

                        O svakom zahtjevu za opoziv ili za proglašenje ništavosti koji se smatra podnesenim, obavješćuje se nositelj žiga [Europske unije]. Ako Ured zahtjev smatra dopuštenim, poziva nositelja žiga [Europske unije] da podnese svoje primjedbe u roku koji odobri Ured.

                        2.

                        Ako se nositelj žiga Zajednice ne očituje, Ured može odlučiti o opozivu ili ništavosti na temelju dokaza kojima raspolaže.

                        3.

                        Svako očitovanje nositelja žiga [Europske unije] dostavlja se podnositelju zahtjeva, kojeg Ured poziva, ako to smatra potrebnim, da odgovori u roku koji odredi Ured.”

               4

               Pravilo 50. stavak 1. navedene uredbe određuje:

                        „1.

                        Osim ako je drukčije propisano, odredbe koje se odnose na postupke koje primjenjuje odjel koji je donio odluku protiv koje se podnosi žalba, primjenjuju se na žalbene postupke mutatis mutandis.
                        Osobito kada se žalba ulaže protiv odluke donesene u postupku prigovora, članak 78.a Uredbe ne primjenjuje se na rokove određene sukladno s člankom 61. stavkom 2. Uredbe.
                        Ako je žalba uložena protiv odluke Odjela za prigovore, žalbeno vijeće ograničuje svoje ispitivanje žalbe na činjenice i dokaze podnesene u roku koji odredi Odjel za prigovore sukladno s Uredbom i ovim pravilima, osim ako žalbeno vijeće smatra da se u obzir trebaju uzeti dodatne i dopunske činjenice i dokazi sukladno s člankom 74. stavkom 2. Uredbe.”

         Uredba (EZ) br. 207/2009

               5

               Članak 7. Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu [Europske unije] (SL 2009., L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.), pod naslovom „Apsolutni razlozi za odbijanje”, u stavku 1. određuje:
               „1.   Neće se registrirati sljedeće:
               […]

                        (b)

                        žigovi koji nemaju nikakav razlikovni karakter;

                        (c)

                        žigovi koji se sastoje isključivo od oznaka ili podataka koji u trgovini mogu služiti za označivanje vrste, kakvoće, količine, namjene, vrijednosti, zemljopisnog podrijetla, ili vremena proizvodnje proizvoda ili pružanja usluge ili nekih drugih obilježja proizvoda ili usluga;

                  […]”

               6

               Članak 41. stavak 1. te uredbe propisuje:
               „U roku od tri mjeseca od objave prijave žiga [Europske unije], obavijest o prigovoru na registraciju žiga koji se temelji na razlozima iz članka 8. zbog kojih se žig ne može registrirati mogu podnijeti:
               […]”

               7

               U odjeljku 3., naslovljenom „Razlozi ništavosti”, glave VI. navedene uredbe članak 52., naslovljen „Apsolutni razlozi ništavosti”, navodi:
               „1.   Žig [Europske unije] proglašava se ništavim na zahtjev podnesen Uredu ili na protutužbu podnesenu u postupku zbog povrede:

                        (a)

                        kad je žig [Europske unije] registriran protivno odredbama članka 7.;

                        (b)

                        kad je podnositelj prijave postupao u zloj vjeri kada je podnosio prijavu žiga.

                  2.   Kad je žig [Europske unije] registriran protivno odredbama članka 7. stavka 1. točaka (b), (c) ili (d), ipak ne može biti proglašen ništavim, ako je zbog svoje uporabe nakon registracije stekao razlikovni karakter u odnosu na proizvode ili usluge za koje je registriran.
               […]”

               8

               U članku 57. stavku 1. iste uredbe predviđeno je:
               „U postupku ispitivanja zahtjeva za opoziv prava ili zahtjeva za proglašavanje žiga ništavim, Ured poziva stranke onoliko puta koliko je to potrebno da podnesu primjedbe na podneske drugih stranaka ili na njegove odluke u roku koji odredi Ured.”

               9

               Članak 60. Uredbe br. 207/2009 iz glave VII., naslovljene „Žalbe”, predviđa:
               „Obavijest o žalbi [Žalba] podnosi se Uredu u pisanom obliku u roku od dva mjeseca od datuma obavijesti o odluci protiv koje se podnosi žalba. Obavijest [Žalba] se smatra podnesenom tek kad je uplaćena pristojba za žalbu. U roku od četiri mjeseca od datuma obavijesti o odluci podnosi se obrazloženje žalbe u pisanom obliku.”

               10

               Članak 63. te uredbe, naslovljen „Ispitivanje žalbi”, u stavku 2. određuje:
               „U ispitivanju žalbe, žalbeno vijeće poziva stranke, onoliko puta koliko je to potrebno, da u roku koji žalbeno vijeće odredi, podnesu primjedbe na podneske drugih stranaka ili na njegove odluke.”

               11

               Članak 76., naslovljen „Ispitivanje činjenica od strane Ureda po službenoj dužnosti”, koji se nalazi u odjeljku 1., naslovljenom „Opće odredbe”, glave IX. navedene uredbe, naslovljene „Postupak”, predviđa:
               „1.   U postupcima koji se pred njim vode, Ured po službenoj dužnosti ispituje činjenice; međutim u postupcima koji se odnose na relativne razloge za odbijanje registracije, Ured to ispitivanje ograničava na činjenice, dokaze i argumente te zahtjeve što su ih podnijele stranke.
               2.   Ured ne mora uzeti u obzir činjenice ili dokaze koje predmetne stranke nisu pravodobno podnijele.”

               12

               Članak 78. stavak 1. iste uredbe određuje:
               „U svakom postupku pred Uredom, izvođenje dokaza uključuje sljedeće:

                        (a)

                        saslušanje stranaka;

                        (b)

                        prikupljanje podataka;

                        (c)

                        predočenje dokumenata i dokaznog materijala;

                        (d)

                        saslušanje svjedoka;

                        (e)

                        vještačenje;

                        (f)

                        izjave pisane pod prisegom ili svečane izjave ili izjave sa sličnim učinkom sukladno zakonu države u kojoj je izjava sastavljena.”

         Okolnosti spora

               13

               Opći je sud u pobijanoj presudi činjenično stanje iz kojeg proizlazi spor o kojem je odlučivao sažeo na sljedeći način:

                        „1

                        Intervenijent [Société des produits Nestlé] podnio je 20. studenoga 2001. [EUIPO‑u] prijavu za registraciju žiga Europske unije na temelju Uredbe [br. 207/2009].

                        2

                        Žig za koji je zatražena registracija verbalni je znak FITNESS.

                        3

                        Proizvodi za koje je zatražena registracija potpadaju pod razrede 29., 30. i 32. Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga radi registracije žigova od 15. lipnja 1957., kako je revidiran i izmijenjen, a koji, za svaki od razreda, odgovaraju sljedećem opisu:

                                 –

                                 razred 29.: ‚Mlijeko, vrhnje, maslac, sir, jogurt i ostali prehrambeni proizvodi na bazi mlijeka, nadomjestci mliječnih proizvoda, jaja, želei, voće, povrće, proteinski pripravci za prehranu ljudi’;

                                 –

                                 razred 30.: ‚Žitarice i pripravci od žitarica; žitarice spremne za konzumaciju; žitarice za doručak; prehrambeni proizvodi na bazi riže ili brašna’;

                                 –

                                 razred 32.: ‚Negazirane vode, gazirane vode ili vode s dodanim ugljikovim dioksidom, izvorske vode, mineralne vode, aromatizirane vode, voćni napitci, voćni sokovi, nektari, limunade, sode i ostala bezalkoholna pića, sirupi i ostali pripravci za pripravu pića’.

                        4

                        Žig za koji je podnesena prijava registriran je 30. svibnja 2005. kao žig Europske unije, pod brojem 2470326, za proizvode iz točke 3. ove presude (u daljnjem tekstu: osporavani žig).

                        5

                        Tužitelj [European Food] podnio je 2. rujna 2011. zahtjev za proglašavanje osporavanog žiga ništavim na temelju članka 52. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009 u vezi s člankom 7. stavkom 1. točkama (b) i (c) te uredbe.

                        6

                        Odjel za poništaje odbio je 18. listopada 2013. u cijelosti zahtjev za proglašavanje žiga ništavim.

                        7

                        Tužitelj je 16. prosinca 2013. podnio EUIPO‑u žalbu protiv odluke Odjela za poništaje.

                        8

                        Četvrto žalbeno vijeće EUIPO‑a odlukom od 19. lipnja 2015. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) odbilo je žalbu.

                        9

                        Žalbeno vijeće utvrdilo je, u okviru postupka za proglašavanje žiga ništavim, da je teret dokazivanja da osporavani žig nema razlikovni karakter ili da je opisan u smislu članka 7. stavka 1. točaka (b) i (c) Uredbe br. 207/2009 na stranci koja zahtijeva proglašavanje ništavosti. Dodao je da je relevantan datum na koji su dokazi morali biti podneseni datum podnošenja prijave osporavanog žiga, odnosno 20. studenoga 2001. Usto, prema njegovu mišljenju, budući da je riječ o jeftinim proizvodima široke potrošnje, relevantna javnost ima niži stupanj pozornosti od prosječnog.

                        10

                        Glede navodnog opisnog karaktera, žalbeno vijeće utvrdilo je da je većina dokaza podnesenih pred Odjelom za poništaje iz razdoblja nakon relevantnog datuma ili se odnosila na državno područje Rumunjske prije njezina pristupanja Europskoj uniji. Glede kopija iz rječnika vezano za pojam ‚fitness’, utvrdilo je da taj pojam 2001. s gledišta potrošača nije označavao bitnu karakteristiku odnosnih proizvoda. Ocijenilo je da je za odnosne proizvode navedeni pojam sugestivan i da je njihovo prizivanje nejasno. Stoga, prema njegovu mišljenju, dokazi podneseni pred Odjel za poništaje nisu bili dovoljni da bi se utvrdio opisni karakter osporavanog žiga.

                        11

                        Nadalje, žalbeno vijeće niz dokaza koji su bili prvi put pred njim podneseni odbilo je kao zakašnjele, ne uzimajući ih u obzir. S tim u svezi, primijenilo je po analogiji pravilo 50. stavak 1. treći podstavak Uredbe [br. 2868/95], u vezi s pravilom 37. točkom (b) podtočkom iv. te uredbe.

                        12

                        Žalbeno vijeće također je utvrdilo da se pojmom ‚fitness’, s obzirom na to da je po svojem sadržaju sugestivan i dvoznačan, proizvode na koje se odnosi osporavani žig može označiti kao intervenijentove proizvode i na taj ih način razlikovati od proizvoda drugih poduzetnika. Stoga je utvrdilo da tužitelj nije dokazao nepostojanje razlikovnog karaktera tog žiga.”

         Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

               14

               European Food podnio je 19. kolovoza 2015. tajništvu Općeg suda tužbu za poništenje sporne odluke.

               15

               European Food u potporu svojoj tužbi istaknuo je tri tužbena razloga, koji se odnose, prvi, na odbijanje uzimanja u obzir dokaza podnesenih prvi put pred žalbenim vijećem, drugi, na opisni karakter osporavanog žiga i, treći, na nepostojanje razlikovnog karaktera navedenog žiga.

               16

               Pobijanom presudom Opći je sud poništio spornu odluku i naložio EUIPO‑u snošenje vlastitih troškova i troškova koje je imao European Food.

         Zahtjevi stranaka pred Sudom

               17

               EUIPO svojom žalbom od Suda zahtijeva da:

                        –

                        ukine pobijanu presudu i

                        –

                        naloži European Foodu snošenje troškova postupka.

               18

               European Food od Suda zahtijeva da:

                        –

                        odbije žalbu i

                        –

                        naloži EUIPO‑u snošenje troškova ovog postupka.

         O žalbi

         Prvi žalbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 76. stavka 2. Uredbe br. 207/2009 u vezi s pravilom 50. stavkom 1. Uredbe br. 2868/95

         Argumentacija stranaka

               19

               Prvi žalbeni razlog u biti se sastoji od četiriju dijelova.

               20

               U prvom dijelu svojeg žalbenog razloga EUIPO tvrdi da je Opći sud u točki 56. pobijane presude pogrešno naveo da uredbe br. 207/2009 i 2868/95 ne sadržavaju nijednu odredbu kojom se određuje rok za podnošenje dokaza u okviru zahtjeva za proglašavanje ništavosti zbog apsolutnog razloga za odbijanje.

               21

               Iako u uredbama br. 207/2009 i 2868/95 ne postoji nikakav izričit unaprijed predviđen rok, EUIPO na temelju članka 57. stavka 1. Uredbe br. 207/2009 i pravila 40. Uredbe br. 2868/95 ipak ima ovlast odrediti rokove na temelju mjera upravljanja postupkom.

               22

               Posljedično, mogućnost ostavljena EUIPO‑u na temelju članka 76. stavka 2. Uredbe br. 207/2009 da ne uzme u obzir činjenice ili dokaze koje predmetne stranke nisu pravodobno podnijele primjenjuje se i na rokove određene izravno uredbama br. 207/2009 i 2868/95 kao i na one koje EUIPO odredi u okviru mjera upravljanja postupkom.

               23

               Osim toga, navedeni se članak primjenjuje na sve vrste postupaka pred EUIPO‑om i, dakle, ne uspostavlja razliku između postupaka povodom prigovora i postupaka za proglašavanje žiga ništavim.

               24

               U drugom dijelu navedenog žalbenog razloga EUIPO navodi da je Opći sud u točkama 57. i 58. pobijane presude pogrešno presudio da se, s obzirom na to da nisu određeni rokovi koje valja poštovati, dokazi mogu podnijeti u svakom trenutku, uključujući stadij žalbe.

               25

               U trećem dijelu prvog žalbenog razloga EUIPO ističe da opseg pravila 50. stavka 1. Uredbe br. 2868/95 nije ograničen na postupak povodom prigovora jer se tom odredbom ne pojašnjava priroda predmetnog postupka. Usredotočivši se u svojem obrazloženju na tekst pravila 50. stavka 1. trećeg podstavka Uredbe br. 2868/95, koji izričito upućuje na postupak povodom prigovora, Opći je sud prekršio pravilo navedeno u prvom podstavku navedenog pravila, na temelju kojeg se odredbe koje se odnose na postupke koje primjenjuje odjel koji je donio pobijanu odluku mutatis mutandis primjenjuju na žalbene postupke, osim ako je drukčije propisano. Stoga se članak 76. stavak 2. Uredbe br. 207/2009 također primjenjuje u kontekstu postupka za proglašavanje žiga ništavim.

               26

               Naposljetku, u okviru četvrtog dijela prvog žalbenog razloga EUIPO tvrdi da je pobijanom presudom žalbenom vijeću uskraćena ovlast koja mu je dodijeljena člankom 76. stavkom 2. Uredbe br. 207/2009. U tom smislu EUIPO ističe da je dopuštenost dodatnih dokaza koji su Odjelu za poništaje podneseni nakon zatvaranja pisanog dijela postupka uvjetovana time da Odjel za poništaje ima diskrecijsku ovlast dodijeljenu člankom 76. stavkom 2. Uredbe br. 207/2009.

               27

               EUIPO smatra da, imajući u vidu rokove koje odredi Odjel za poništaje i kako bi se European Foodu omogućilo da odgovori na činjenice i argumente koje je istaknuo Société des produits Nestlé, žalbeno vijeće mora izvršavati svoju diskrecijsku ovlast na temelju članka 76. stavka 2. Uredbe br. 207/2009, kako bi odlučilo je li trebalo uzeti u obzir dokaze koji su prvi put pred njim podneseni. Međutim, EUIPO, nakon detaljne analize svih relevantnih činjenica ovog slučaja, tvrdi da je žalbeno vijeće zaključilo da odnosni dokazi nisu bili ni dodatni ni dopunski, nego samo novi i time nedopušteni.

               28

               Stoga žalbeno vijeće nije trebalo uzeti u obzir dokaze o razlogu ništavosti jer oni nisu bili pravodobno podneseni u okviru postupka za proglašavanje žiga ništavim.

               29

               European Food osporava EUIPO‑ovu argumentaciju.

         Ocjena Suda

               30

               Prvim i drugim dijelom prvog žalbenog razloga, koje valja razmotriti zajedno, EUIPO ističe, s jedne strane, da je Opći sud pogriješio kada je u točki 56. pobijane presude smatrao da uredbe br. 207/2009 i 2868/95 ne sadržavaju odredbe kojima se utvrđuje rok za podnošenje dokaza u okviru zahtjeva za proglašavanje žiga ništavim na temelju apsolutnih razloga za ništavost i, s druge strane, da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava kada je u točkama 57. i 58. pobijane presude presudio da su se dokazi, zbog toga što nisu bili utvrđeni rokovi za podnošenje dokaza u okviru zahtjeva za proglašavanje žiga ništavim na temelju apsolutnih razloga za ništavost, mogli podnijeti u svakom trenutku, uključujući stadij žalbe.

               31

               Prema članku 52. Uredbe br. 207/2009, nakon što se žig registrira kao žig Europske unije, navedeni se žig u određenim okolnostima, a osobito kada je registriran protivno odredbama članka 7. te uredbe, može proglasiti ništavim na zahtjev podnesen EUIPO‑u. Taj zahtjev, u skladu s pravilom 37. točkom (b) podtočkom iv. Uredbe br. 2868/95, mora sadržavati činjenice, dokaze i obrazloženja iznesena u potporu tom zahtjevu. Osim toga, na temelju članaka 57. i 78. Uredbe br. 207/2009, tijekom takvog postupka EUIPO poziva stranke, onoliko puta koliko je to potrebno, da podnesu svoje primjedbe i može odlučiti o mjerama izvođenja dokazâ, među kojima su i podnošenje činjenica ili dokaza.

               32

               Iz tih odredaba proizlazi da, iako u okviru postupka za proglašavanje žiga ništavim koji se temelji na apsolutnom razlogu za ništavost nije određen nikakav rok za podnošenje zahtjeva za poništenje registracije žiga – za razliku od onoga što je predviđeno u članku 41. Uredbe br. 207/2009 u pogledu prigovora registracije žiga zbog relativnih razloga za odbijanje, u skladu s kojim rok za podnošenje prigovora iznosi tri mjeseca – ipak se može odrediti rok za podnošenje dokaza u okviru zahtjeva za proglašavanje žiga ništavim ili ga EUIPO može odrediti na temelju svoje nadležnosti za upravljanje postupkom.

               33

               Stoga je Opći sud, time što je u točki 56. pobijane presude utvrdio da Uredba br. 207/2009 ne sadržava nikakvu odredbu kojom se uspostavlja rok za podnošenje dokaza, počinio pogrešku koja se tiče prava. Međutim, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da, ako obrazloženje presude Općeg suda sadržava povredu prava Unije, ali je njezina izreka utemeljena na drugim pravnim razlozima, žalbu valja odbiti (presuda od 21. srpnja 2016., EUIPO/Grau Ferrer, C‑597/14 P, EU:C:2016:579, t. 29. i navedena sudska praksa).

               34

               To je slučaj u ovom predmetu. Točnije, Opći sud poništenje sporne odluke nije utemeljio na tome da ne postoji rok za podnošenje dokaza, nego na činjenici da je žalbeno vijeće pogrešno zaključilo da ne valja uzeti u obzir dokaze koje je žalitelj prvi put podnio pred žalbenim vijećem jer su nepravodobno podneseni.

               35

               U tom smislu najprije valja podsjetiti da je, suprotno onomu što tvrdi EUIPO, Opći sud u točki 58. pobijane presude presudio da članak 76. stavak 2. Uredbe br. 207/2009 u vezi s pravilom 37. točkom (b) podtočkom iv. Uredbe br. 2868/95 ne podrazumijeva da dokaze prvi put podnesene pred žalbenim vijećem treba smatrati nepravodobno podnesenima tom vijeću.

               36

               Nadalje, iz sudske prakse proizlazi da nijedan načelni razlog povezan s prirodom postupka pred žalbenim vijećem ili nadležnošću tog vijeća ne isključuje da, u svrhu odlučivanja o žalbi koja mu je podnesena, navedeno vijeće uzme u obzir činjenice ili dokaze koji su prvi put podneseni u stadiju žalbe (presuda od 13. ožujka 2007., OHIM/Kaul, C‑29/05 P, EU:C:2007:162, t. 49.).

               37

               Usto, iz članka 64. stavka 1. Uredbe br. 207/2009 proizlazi da po žalbi koja mu je podnesena žalbeno vijeće može odlučivati u okviru nadležnosti odjela koji je donio spornu odluku i koja je stoga predmet žalbe te u tom kontekstu treba pristupiti novom cjelovitom ispitivanju osnovanosti žalbe, činjenične i pravne (presuda od 13. ožujka 2007., OHIM/Kaul, C‑29/05 P, EU:C:2007:162, t. 57.).

               38

               Kao što to proizlazi iz članaka 63. i 78. Uredbe br. 207/2009, radi istraživanja merituma žalbe koja mu je podnesena žalbeno vijeće poziva stranke, onoliko puta koliko je to potrebno, da u roku koji im žalbeno vijeće odredi podnesu svoje primjedbe na obavijesti koje im je ono dostavilo ili na podneske drugih stranaka te može odlučiti o mjerama izvođenja dokaza, među kojima je i podnošenje činjenica ili dokaza. Takve odredbe potvrđuju mogućnost proširivanja činjenične osnove u različitim stadijima postupka koji se vodi pred EUIPO‑om (presuda od 13. ožujka 2007., OHIM/Kaul, C‑29/05 P, EU:C:2007:162, t. 58.).

               39

               Doduše, Sud je u točkama 60. i 61. presude od 13. ožujka 2007., OHIM/Kaul (C‑29/05 P, EU:C:2007:162) naveo da se članak 59. Uredbe Vijeća (EZ) br. 40/94 od 20. prosinca 1993. o žigu Zajednice (SL 1994., L 11, str. 1.) – čiji je sadržaj istovjetan sadržaju članka 60. Uredbe br. 207/2009, kojim se utvrđuju uvjeti za podnošenje žalbe pred žalbenim vijećem – ne odnosi na izlaganje činjenica ili dokaza, nego isključivo na dostavu podneska, u roku od četiri mjeseca, u kojem se iznose žalbeni razlozi i stoga se ne može tumačiti kao da daje podnositelju takve žalbe pravo na novi rok za izlaganje činjenica i dokaza u prilog svojem prigovoru.

               40

               Međutim, iz presude od 13. ožujka 2007., OHIM/Kaul (C‑29/05 P, EU:C:2007:162) ne može se zaključiti da u svim okolnostima sve dokaze podnesene pred žalbenim vijećem treba smatrati nepravodobnima.

               41

               S jedne strane, valja utvrditi da se, za razliku od ovog predmeta, onaj u kojem je donesena presuda od 13. ožujka 2007., OHIM/Kaul (C‑29/05 P, EU:C:2007:162) odnosio na postupak povodom prigovora registraciji žiga. Međutim, u skladu s pravilom 50. stavkom 1. trećim podstavkom Uredbe br. 2868/95, ako je žalba podnesena protiv odluke Odjela za prigovore, žalbeno vijeće ograničava njezino ispitivanje na činjenice i dokaze koji su podneseni u rokovima koje je odredio ili naveo Odjel za prigovore. Stoga se u tom kontekstu dokazi podneseni pred žalbenim vijećem smatraju nepravodobnima, ali se, prema potrebi, mogu uzimati u obzir, u skladu s člankom 76. stavkom 2. Uredbe br. 207/2009.

               42

               S druge strane, bez obzira na posebno pravilo koje se primjenjuje na postupak povodom prigovora, a predviđeno je u pravilu 50. stavku 1. trećem podstavku Uredbe br. 2868/95, uvijek je moguće pravodobno podnijeti te dokaze prvi put pred žalbenim vijećem ako se tim dokazima osporava obrazloženje Odjela za poništaje u pobijanoj odluci. Ti dokazi stoga ili dopunjuju one podnesene u postupku pred Odjelom za poništaje ili se odnose na neki novi element koji se nije mogao istaknuti tijekom navedenog postupka.

               43

               Usto valja naglasiti da je na onoj stranci koja prvi put podnosi dokaze pred žalbenim vijećem da obrazloži razloge zbog kojih se ti dokazi podnose u tom stadiju postupka i dokaže nemogućnost takvog podnošenja tijekom postupka pred Odjelom za poništaje.

               44

               Naposljetku, kao što je to utvrđeno u točki 38. ove presude, dokazi se mogu prvi put podnijeti pred žalbenim vijećem na njegov zahtjev, kao mjere izvođenja dokaza i u rokovima predviđenima za stranke.

               45

               Iz toga slijedi da je Opći sud u točki 58. pobijane presude pravilno presudio da žalbeno vijeće ne može dokaze koji su prvi put podneseni u postupku pred njim u svim okolnostima smatrati nepravodobnima.

               46

               Stoga treba odbiti prvi i drugi dio prvog žalbenog razloga.

               47

               U trećem dijelu prvog žalbenog razloga EUIPO tvrdi da pobijana presuda sadržava pogrešku koja se tiče prava jer se u njezinoj točki 60. zaključuje da je doseg pravila 50. stavka 1. trećeg podstavka Uredbe br. 2868/95 ograničen na postupak povodom prigovora.

               48

               U tom smislu valjda utvrditi da – iako se pravilom 50. stavkom 1. prvim podstavkom Uredbe br. 2868/95, koje se nalazi u glavi X., naslovljenoj „Žalbe”, uspostavlja načelo da se odredbe koje se odnose na postupke pred odjelom koji je donio pobijanu odluku primjenjuju mutatis mutandis na žalbeni postupak – treći podstavak te odredbe predstavlja posebno pravilo koje odstupa od tog načela. To posebno pravilo specifično je za žalbeni postupak protiv odluke Odjela za prigovore i detaljnije određuje sustav pravila pred žalbenim vijećem glede činjenica i dokaza podnesenih nakon isteka rokova određenih ili navedenih u prvom stupnju (u tom smislu vidjeti presudu od 3. listopada 2013., Rintisch/OHIM, C‑120/12 P, EU:C:2013:638, t. 28.).

               49

               Stoga je Opći sud u točki 60. pobijane presude pravilno presudio da se to posebno pravilo, čiji je sadržaj određen u pravilu 50. stavku 1. trećem podstavku Uredbe br. 2868/95, ne primjenjuje u okviru postupka za proglašavanje žiga ništavim koji se temelji na apsolutnim razlozima za ništavost.

               50

               Iz toga slijedi da treći dio prvog žalbenog razloga treba odbiti.

               51

               U četvrtom dijelu prvog žalbenog razloga EUIPO ističe da se pobijanom presudom žalbenom vijeću oduzima ovlast koja mu je dodijeljena člankom 76. stavkom 2. Uredbe br. 207/2009 da ocijeni mogu li se dokazi podneseni prvi put pred njim uzeti u obzir.

               52

               Ta EUIPO‑ova argumentacija temelji se na pogrešnom tumačenju pobijane presude.

               53

               Naime, iz točke 66. pobijane presude ne proizlazi da se EUIPO nije mogao koristiti svojom diskrecijskom ovlašću, nego da je, time što je smatralo da ne valja uzeti u obzir dokaze koje je European Food prvi puta iznio pred žalbenim vijećem jer su nepravodobni, to vijeće počinilo pogrešku koja se tiče prava.

               54

               S tim u vezi valja podsjetiti da, na temelju članka 76. stavka 2. Uredbe br. 207/2009, EUIPO ne mora uzeti u obzir činjenice na koje se stranke nisu pozvale ili dokaze koje nisu pravodobno podnijele.

               55

               Iz teksta tog članka proizlazi da, kao opće pravilo i ako nije drukčije predviđeno, stranke mogu podnositi činjenice i dokaze i nakon isteka rokova za njihovo podnošenje određenih na temelju primjene odredaba Uredbe br. 207/2009 te da EUIPO‑u nipošto nije zabranjeno uzeti u obzir činjenice i dokaze koji su nepravodobno istaknuti ili podneseni (vidjeti u tom smislu presudu od 13. ožujka 2007., OHIM/Kaul, C‑29/05 P, EU:C:2007:162, t. 42.).

               56

               Suprotno tomu, iz navedenog članka isto tako jasno proizlazi da takvo isticanje ili podnošenje činjenica i dokaza ne daje stranci koja je tako postupila bezuvjetno pravo da EUIPO te činjenice i dokaze uzme u obzir. Članak 76. stavak 2. Uredbe br. 207/2009, time što navodi da potonji u usporedivom slučaju „može” odlučiti ne uzeti u obzir takve činjenice i dokaze, u biti dodjeljuje EUIPO‑u široku diskrecijsku ovlast u pogledu donošenja odluke hoće li ih uzeti u obzir, koju temelji na toj odredbi (vidjeti u tom smislu presudu od 13. ožujka 2007., OHIM/Kaul, C‑29/05 P, EU:C:2007:162, t. 43.).

               57

               Valja istaknuti da se može opravdati to što EUIPO uzima u obzir nepravodobno podnesene činjenice i dokaze ako EUIPO smatra da, s jedne strane, nepravodobno podneseni elementi mogu na prvi pogled biti stvarno relevantni i da se, s druge strane, stadij postupka u kojem ih se nepravodobno podnosi i okolnosti koje ga okružuju ne protive tom uzimanju u obzir (vidjeti u tom smislu presude od 13. ožujka 2007., OHIM/Kaul, C‑29/05 P, EU:C:2007:162, t. 44. i od 3. listopada 2013., Rintisch/OHIM, C‑120/12 P, EU:C:2013:638, t. 38.).

               58

               Dakle, eventualno uzimanje u obzir navedenih dodatnih dokaza nikako ne predstavlja „povlasticu” jednoj ili drugoj stranci, nego ono mora odražavati ishod objektivnog i obrazloženog izvršavanja diskrecijske ovlasti koju navedeni članak 76. stavak 2. daje EUIPO‑u (presuda od 26. rujna 2013., Centrotherm Systemtechnik/OHIM i centrotherm Clean Solutions, C‑610/11 P, EU:C:2013:593, t. 111.).

               59

               Iz navedenog proizlazi da četvrti dio prvog žalbenog razloga također treba odbiti.

               60

               Stoga prvi žalbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.

         Drugi žalbeni razlog, koji se temelji na narušavanju ravnoteže između postupovnih prava stranaka i povrede načela ekonomičnosti postupka i dobre uprave

         Argumentacija stranaka

               61

               EUIPO tvrdi da se pobijanom presudom narušava ravnoteža između postupovnih prava stranaka u inter partes postupcima pred EUIPO‑om i da se, osim toga, protivi načelima ekonomičnosti postupka i dobre uprave jer stranke mogu odabrati ne podnijeti dokaze ili očitovanja ili njihove određene aspekte sačuvati za kasnije u okviru „taktike nemara ili odugovlačenja”.

               62

               European Food odgovara da drugi žalbeni razlog nije osnovan i da se temelji na običnim nagađanjima, a da ni na koji način ne upućuje ni na kakve relevantne pravne odredbe.

         Ocjena Suda

               63

               U skladu s člankom 168. stavkom 1. točkom (b) i člankom 169. stavkom 2. Poslovnika Suda, u žalbi se moraju jasno navesti osporavani dijelovi presude čije se ukidanje traži te pravni argumenti koji posebno podupiru taj zahtjev, pod prijetnjom nedopuštenosti žalbe ili predmetnog žalbenog razloga (vidjeti u tom smislu presudu od 10. srpnja 2014., Telefónica i Telefónica de España/Komisija, C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, t. 29.).

               64

               Sud je također presudio da kao očito nedopušten treba odbaciti i žalbeni razlog koji se ograničava na općenite tvrdnje te ne sadržava točne navode o točkama pobijane presude koje bi sadržavale navodne povrede koje se tiču prava (vidjeti u tom smislu presudu od 10. srpnja 2014., Telefónica i Telefónica de España/Komisija, C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, t. 30.).

               65

               Drugi žalbeni razlog ne odnosi se na točno određene točke pobijane presude, nego je samo općenito kritizira a da ne navodi točke u kojima bi se nalazile pogreške koje se tiču prava. Stoga takav žalbeni razlog treba odbaciti kao nedopušten.

               66

               Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da žalbu treba odbiti u cijelosti.

         Troškovi

               67

               Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima. U skladu s člankom 138. stavkom 1. istog Poslovnika, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.

               68

               Budući da je European Food podnio zahtjev da se EUIPO‑u naloži snošenje troškova i da on nije uspio u svojem žalbenom zahtjevu, treba mu naložiti snošenje troškova.

               Slijedom navedenog, Sud (prvo vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Žalba se odbija.

                           2.

                           Uredu Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) nalaže se snošenje troškova.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 23. siječnja 2018.#Wenger SA protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak za proglašavanje žiga ništavim – Verbalni žig Europske unije SWISSGEAR – Apsolutni razlozi za odbijanje – Nepostojanje razlikovnog karaktera – Opisni karakter – Članak 7. stavak 1. točke (b) i (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009 [koji je postao članak 7. stavak 1. točke (b) i (c) Uredbe (EU) br. 2017/1001] – Članak 52. stavak 1. točka (a) i članak 76. Uredbe br. 207/2009 [koji su postali članak 59. stavak 1. točka (a) i članak 95. Uredbe 2017/1001].#Predmet T-869/16.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 24. siječnja 2018.#Constantin Film Produktion GmbH protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Prijava verbalnog žiga Europske unije Fack Ju Göhte – Aposlutni razlog za odbijanje – Žig protivan javnom poretku ili prihvaćenim moralnim načelima – Članak 7. stavak 1. točka (f) Uredbe (EZ) br. 207/2009 [koji je postao članak 7. stavak 1. točka (f) Uredbe (EU) 2017/1001].#Predmet T-69/17.