title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 13. studenoga 2018.#Čepelnik d.o.o. protiv Michaela Vavtija.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bezirksgericht Bleiburg/Okrajno Sodišče Pliberk.#Zahtjev za prethodnu odluku – Članak 56. UFEU‑a – Slobodno pružanje usluga – Ograničenja – Usluge na unutarnjem tržištu – Direktiva 2006/123/EZ – Radno pravo – Upućivanje radnika radi obavljanja građevinskih radova – Prijava radnika – Čuvanje i prijevod platnih lista – Obustava plaćanja – Jamčevina koju uplaćuje primatelj usluga – Osiguranje plaćanja novčane kazne koja bi se mogla izreći pružatelju usluga.#Predmet C-33/17.

text:
         PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      13. studenoga 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Članak 56. UFEU‑a – Slobodno pružanje usluga – Ograničenja – Usluge na unutarnjem tržištu – Direktiva 2006/123/EZ – Radno pravo – Upućivanje radnika radi obavljanja građevinskih radova – Prijava radnika – Čuvanje i prijevod platnih lista – Obustava plaćanja – Jamčevina koju uplaćuje primatelj usluga – Osiguranje plaćanja novčane kazne koja bi se mogla izreći pružatelju usluga”
      U predmetu C‑33/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Bezirksgericht Bleiburg/Okrajno Sodišče Pliberk (Općinski sud u Bleiburgu, Austrija), odlukom od 17. siječnja 2017., koju je Sud zaprimio 23. siječnja 2017., u postupku

         Čepelnik d.o.o.

      protiv

         Michaela Vavtija,

      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: K. Lenaerts, predsjednik, R. Silva de Lapuerta, potpredsjednica, A. Arabadjiev, M. Vilaras, E. Regan i C. Toader, predsjednici vijeća, A. Rosas, E. Juhász, L. Bay Larsen (izvjestitelj), M. Safjan, D. Šváby, C. G. Fernlund i C. Vajda, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 26. veljače 2018.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Čepelnik d.o.o., R. Grilc, R. Vouk, M. Škof i M. Ranc, Rechtsanwälten, i M. Erman, odvetnica,

               –

               za austrijsku vladu, G. Hesse, u svojstvu agenta,

               –

               za češku vladu, M. Smolek, J. Pavliš i J. Vláčil, u svojstvu agenata,

               –

               za francusku vladu, E. de Moustier i R. Coesme, u svojstvu agenata,

               –

               za mađarsku vladu, M. M. Tátrai, G. Koós, M. Z. Fehér i G. Koós, u svojstvu agenata,

               –

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               –

               za slovensku vladu, A. Grum, u svojstvu agenta,

               –

               za slovačku vladu, B. Ricziová, u svojstvu agenta,

               –

               za Europsku komisiju, M. Kellerbauer, L. Malferrari i M. Kocjan, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 8. svibnja 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 56. UFEU‑a i Direktive 2014/67/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 15. svibnja 2014. o provedbi Direktive 96/71/EZ o upućivanju radnika u okviru pružanja usluga i izmjeni Uredbe (EU) br. 1024/2012 o administrativnoj suradnji putem Informacijskog sustava unutarnjeg tržišta („Uredba IMI”) (SL 2014., L 159, str. 11.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društva Čepelnik d.o.o. i Michaela Vavtija u vezi s plaćanjem iznosa od 5000 eura koji to društvo zahtijeva od potonjeg na temelju ispunjenja obveza iz ugovora o građenju.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               Uvodne izjave 7. i 14. Direktive 2006/123/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2006. o uslugama na unutarnjem tržištu (SL 2006., L 376, str. 36.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 47., str. 160.) glase ovako:

                        „(7)

                        Ova Direktiva uspostavlja opći pravni okvir za veliki niz usluga uzimajući u obzir različita obilježja svake djelatnosti ili struke i njihov sustav uređenja. […] Treba predvidjeti uravnoteženu kombinaciju mjera koje uključuju ciljno usklađivanje, administrativnu suradnju, osiguranje slobodnog pružanja usluga te poticanje razrade pravila ponašanja u odnosu na određena pitanja. Spomenuto usklađivanje nacionalnih zakonodavstava treba osigurati visoki stupanj pravne povezanosti na razini Zajednice i visoki stupanj zaštite ciljeva od općeg interesa, a posebno zaštite potrošača, što je nužno za uspostavu povjerenja između država članica. Ova Direktiva, također, uzima u obzir druge ciljeve od općeg interesa, uključujući zaštitu okoliša, javnu sigurnost i javno zdravstvo kao i potrebu za usklađivanjem sa zakonom o radu.

                  […]

                        (14)

                        Ova Direktiva ne utječe na uvjete zapošljavanja, uključujući maksimalni broj radnih sati i minimalno vrijeme odmora, minimalni plaćeni godišnji odmor, minimalne plaće te zdravstvene, sigurnosne i higijenske standarde na radnome mjestu, koje države članice primjenjuju u skladu s pravom Zajednice, niti utječe na odnose između socijalnih partnera. Ova Direktiva ne utječe na zakonodavstva država članica o socijalnoj sigurnosti.”

               4

               Člankom 1. stavkom 6. te direktive propisuje se:
               „Ova Direktiva ne utječe na radno pravo, to jest bilo koju zakonsku ili ugovornu odredbu koja se odnosi na uvjete zapošljavanja, radne uvjete, uključujući zdravstvene i sigurnosne standarde na radnome mjestu te odnos između poslodavaca i zaposlenika, koju države članice primjenjuju u skladu s nacionalnim zakonodavstvom koje je usklađeno s pravom Zajednice. Isto tako, ova Direktiva ne utječe na zakone država članica o socijalnoj sigurnosti.”

            Austrijsko pravo

               5

               Članak 7.b Arbeitsvertragsrechts‑Anpassungsgesetza (Zakon o prilagodbi zakonodavstva u području ugovora o radu, BGBl., 459/1993), u verziji koja se primjenjuje u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: AVRAG), u stavcima 3. i 8. propisuje:
               „3.   Poslodavci u smislu stavka 1. moraju središnjem uredu za nadzor nezakonitog zapošljavanja prijaviti zapošljavanje radnika ustupljenih za rad u Austriji najkasnije tjedan dana prije početka predmetnog rada […]
               […]
               8.   Tko god kao poslodavac u smislu stavka 1.

                        1.

                        protivno stavku 3. ne izvrši, ne izvrši na vrijeme ili ne izvrši potpunu prijavu ili ne prijavi naknadne promjene (prijava promjene) […]

                  […]
               čini upravni prekršaj i regionalno upravno tijelo mora mu za svakog predmetnog radnika izreći novčanu kaznu […]”

               6

               Članak 7.i stavak 4. AVRAG‑a glasi kako slijedi:
               „ Tko god

                        1.

                        kao poslodavac u smislu članaka 7., 7.a stavka 1. ili članka 7.b stavaka 1. i 9. ne raspolaže dokumentacijom o plaći, protivno članku 7.d

                  […]
               čini upravni prekršaj i regionalno upravno tijelo mora mu za svakog predmetnog radnika izreći novčanu kaznu […]”

               7

               Članak 7.m AVRAG‑a predviđa:
               „1.   Ako postoji osnovana sumnja da je počinjen upravni prekršaj u smislu članka 7.b stavka 8., članka 7.i ili članka 7.k stavka 4. te ako se zbog određenih okolnosti mora pretpostaviti da će progon ili izvršenje kazni biti nemoguće ili znatno otežano zbog razloga povezanih s osobom poslodavca (dobavljačem) ili društvom koje ustupa radnu snagu, tijela porezne uprave, zajedno s istražiteljima u smislu članka 7.f i Fondom za plaćene godišnje odmore i slučajeve otpuštanja građevinskih radnika, može, u slučaju ustupanja radne snage, od naručitelja radova pisano tražiti da ne plati cijenu građevinskih radova koje još valja obaviti ili još neplaćenu naknadu za ustupanje ili njezin dio (obustava plaćanja). […]
               […]
               3.   Ako postoji osnovana sumnja da je počinjen upravni prekršaj u smislu članka 7.b stavka 8., članka 7.i ili članka 7.k stavka 4. te ako se zbog određenih okolnosti mora pretpostaviti da će progon ili izvršenje kazni biti nemoguće ili znatno otežano zbog razloga povezanih s osobom poslodavca (dobavljačem) ili društvom koje ustupa radnu snagu, regionalno upravno tijelo može naručitelju radova, u slučaju ustupanja radnika poslodavcu, odlukom naložiti da, kao osiguranje izvršenja kazne, u razumnom roku plati cijenu građevinskih radova koje još valja obaviti ili još neplaćenu naknadu za ustupanje ili njezin dio. […]
               […]
               5.   Isplatom u smislu stavka 3. naručitelj radova ili poslodavac oslobađa se svojeg duga prema dobavljaču ili društvu koje ustupa radnu snagu.
               […]”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               8

               Čepelnik je društvo s ograničenom odgovornošću s poslovnim nastanom u Sloveniji.

               9

               To je društvo s M. Vavtijem sklopilo ugovor o građenju radi izvršenja građevinskih radova u kući potonjeg, smještenoj u Austriji, u ukupnom iznosu od 12200 eura.

               10

               Ugovorili su predujam u iznosu od 7000 eura, koji je M. Vavti platio.

               11

               Finanzpolizei/Finančna policija (Financijska policija, Austrija) 16. ožujka 2016. provela je inspekciju na gradilištu i zaključila, s jedne strane, da zaposlenje dvaju upućenih radnika na tom gradilištu Čepelnik nije prijavio nadležnom nacionalnom tijelu, protivno članku 7.b stavku 8. točki 1. AVRAG‑a u vezi s člankom 7.b stavkom 3. AVRAG‑a, i, s druge strane, da to društvo u pogledu četiriju upućenih radnika ne raspolaže platnim listama na njemačkom jeziku, protivno članku 7.i stavku 4. točki 1. AVRAG‑a u vezi s člankom 7.d stavkom 1. prvom i drugom rečenicom AVRAG‑a.

               12

               Nakon tog utvrđenja, financijska policija naložila je M. Vavtiju da obustavi plaćanja za predmetne građevinske radove. Osim toga, od Bezirkshauptmannschafta Völkermarkt/Okrajnog glavarstva Velikovec (Općinsko upravno tijelo Völkermarkta, Austrija) zatražila je da potonjem naloži plaćanje jamčevinu u iznosu koji odgovara cijeni preostalih građevinskih radova, to jest 5200 eura.

               13

               Općinsko upravno tijelo Völkermarkta 17. ožujka 2016. usvojilo je taj zahtjev i M. Vavtiju naložilo plaćanje jamčevine u iznosu od 5200 eura, radi osiguranja plaćanja novčane kazne koja bi se društvu Čepelnik mogla izreći u kasnijem postupku. M. Vavti nije se žalio protiv te odluke te je 20. travnja 2016. uplatilo tu jamčevinu.

               14

               Društvu Čepelnik presudama od 11. i 12. listopada 2016. izrečene su novčane kazne u iznosu od 1000 odnosno 8000 eura zbog dvaju upravnih prekršaja koje je financijska policija utvrdila tijekom inspekcije 16. ožujka 2016. Društvo Čepelnik 2. studenoga 2016. podnijelo je žalbe protiv tih presuda. Ti su žalbeni postupci u vrijeme podnošenja zahtjeva za prethodnu odluku još bili u tijeku.

               15

               Nakon što je završilo građevinske radove, društvo Čepelnik zatražilo je od M. Vavtija uplatu iznosa od 5000 eura. Budući da potonji nije izvršio uplatu tog iznosa, društvo Čepelnik pokrenulo je postupak pred sudom koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku.

               16

               Pred sudom koji je uputio zahtjev M. Vavti ističe da, s obzirom na to da je općinskom upravnom tijelu Völkermarkta uplatilo jamčevinu u iznosu od 5200 eura, taj iznos više ne duguje društvu Čepelnik. Naime, u skladu s primjenjivim austrijskim propisima, uplata te jamčevine oslobodila ga je duga.

               17

               U tim je okolnostima Bezirksgericht Bleiburg/Okrajno Sodišče Pliberk (Općinski sud u Bleiburgu, Austrija) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 56. UFEU‑a i [Direktivu 2014/67] tumačiti na način da im se protivi to da država članica odredi domaćem naručitelju radova obustavu plaćanja i polaganje jamčevine u iznosu jednakom preostalom iznosu dugovanja za građevinske radove ako obustava plaćanja i polaganje jamstva služe samo kao osiguranje plaćanja novčane kazne koja bi se u okviru zasebnog postupka kasnije mogla izreći pružatelju usluga s poslovnim nastanom u drugoj državi članici?

                        2.

                        U slučaju niječnog odgovora na to pitanje:

                                 (a)

                                 Treba li članak 56. UFEU‑a i [Direktivu 2014/67] tumačiti na način da im se protivi to da država članica domaćem naručitelju radova odredi obustavu plaćanja i polaganje jamčevine u iznosu jednakom preostalom iznosu dugovanja za građevinske radove ako pružatelj usluga s poslovnim nastanom u drugoj državi članici, kojemu bi se mogla izreći novčana kazna, u okviru postupka za polaganje jamčevine nema pravo ni na kakav pravni lijek protiv odluke kojom je određeno polaganje jamčevine te žalba domaćeg naručitelja radova protiv te odluke nema odgodni učinak?

                                 (b)

                                 Treba li članak 56. UFEU‑a i [Direktivu 2014/67] tumačiti na način da im se protivi to da država članica domaćem naručitelju radova odredi obustavu plaćanja i polaganje jamčevine u iznosu jednakom preostalom iznosu dugovanja za građevinske radove samo zato što pružatelj usluga ima poslovni nastan u drugoj državi članici?

                                 (c)

                                 Treba li članak 56. UFEU‑a i [Direktivu 2014/67] tumačiti na način da im se protivi to da država članica domaćem naručitelju radova odredi obustavu plaćanja i polaganje jamčevine u iznosu jednakom preostalom iznosu dugovanja za građevinske radove, iako iznos koji se duguje pružatelju usluga još nije dospio te konačni iznos još nije utvrđen zbog protuzahtjevâ i pravâ zadržanja?”

         O prethodnim pitanjima

            Dopuštenost

               18

               Austrijska vlada najprije ističe da je zahtjev za prethodnu odluku nedopušten jer odgovor Suda na prethodna pitanja nije nužan da bi sud koji je uputio zahtjev mogao donijeti odluku u glavnom postupku.

               19

               U tom pogledu tvrdi da se prethodna pitanja odnose na upravni postupak u okviru kojeg su naručitelju radova određeni obustava plaćanja i polaganje jamčevine, iako je sud koji je uputio zahtjev nadležan samo za građanskopravni zahtjev u vezi s cijenom građevinskih radova koja je još preostala nakon plaćanja takve jamčevine. U okviru potonjeg postupka sud koji je uputio zahtjev trebao bi uzeti u obzir samo činjenicu da je plaćanje nametnute mu jamčevine dotičnog naručitelja radova oslobodilo duga a da pritom ne može izmijeniti ili poništiti odluku koja se odnosi na nametanje te jamčevine. Takva se odluka može pobijati samo u zasebnom upravnom postupku.

               20

               U tom smislu valja podsjetiti na to da je, u okviru suradnje između Suda i nacionalnih sudova koja je određena člankom 267. UFEU‑a, isključivo na nacionalnom sudu pred kojim se vodi postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da, uvažavajući posebnosti predmeta, ocijeni nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu. Posljedično, ako se postavljena pitanja odnose na tumačenje prava Unije, Sud načelno mora donijeti odluku (presuda od 5. lipnja 2018., Wirtschaftsakademie Schleswig‑Holstein, C‑210/16, EU:C:2018:388, t. 47. i navedena sudska praksa).

               21

               Iz toga slijedi da pitanja o tumačenju prava Unije koja nacionalni sud uputi u pravnom i činjeničnom okviru koji utvrđuje pod vlastitom odgovornošću i čiju točnost Sud nije dužan provjeravati uživaju presumpciju relevantnosti. Sud može odbiti odlučivati o zahtjevu za prethodnu odluku koji je uputio nacionalni sud samo ako je očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora u glavnom postupku, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi se mogao dati koristan odgovor na upućena pitanja (vidjeti presudu od 6. rujna 2016., Petruhhin, C‑182/15, EU:C:2016:630, t. 20. i navedenu sudsku praksu).

               22

               U ovom slučaju iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je spor u glavnom postupku usko povezan s učincima mjera koje su predmet prethodnih pitanja jer bi se pitanje usklađenosti tih mjera s pravom Unije moglo odraziti na ishod tog spora. Naime, sud koji je uputio zahtjev navodi da je M. Vavti svoje odbijanje da društvu Čepelnik plati iznos od 5000 eura, koji odgovara preostalom iznosu dugovanja za predmetne građevinske radove, a iz kojeg je proizašao spor, obrazložio činjenicom da je, na temelju članka 7.m stavka 5. AVRAG‑a, polaganje jamčevine u iznosu od 5200 eura koja mu je bila određena na temelju članka 7.m stavka 3. tog istog zakona rezultiralo njegovim oslobađanjem od duga prema društvu Čepelnik.

               23

               U tim se okolnostima ne može smatrati da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora u glavnom postupku.

               24

               Osim toga, s obzirom na to da se argumentacija austrijske vlade u vezi s nedopuštenošću zahtjeva za prethodnu odluku djelomično temelji na činjenici da nacionalno pravo ne dopušta sudu koji je uputio zahtjev da u okviru spora iz glavnog postupka donese odluku u pogledu novčanih kazni izrečenih društvu Čepelnik, valja podsjetiti na to da se tom argumentacijom ne može oboriti presumpcija relevantnosti navedena u točki 21. ove presude jer je u okviru postupka iz članka 267. UFEU‑a tumačenje nacionalnog prava u isključivoj nadležnosti tog suda (presuda od 16. lipnja 2015., Gauweiler i dr., C‑62/14, EU:C:2015:400, t. 28.).

               25

               Iz prethodno navedenog slijedi da je zahtjev za prethodnu odluku dopušten.

            Meritum

               26

               Svojim pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 56. UFEU‑a i Direktivu 2014/67 tumačiti na način da im se protivi propis države članice poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, prema kojem nadležna tijela mogu naručitelju radova s poslovnim nastanom u toj državi članici odrediti da obustavi plaćanja drugoj ugovornoj stranci s poslovnim nastanom u drugoj državi članici, to jest da uplati jamčevinu u iznosu jednakom preostalom iznosu dugovanja za građevinske radove, kako bi se osiguralo plaćanje novčane kazne koja bi se mogla izreći drugoj ugovornoj stranci u slučaju povrede radnog prava prve države članice.

         Uvodne napomene

               27

               Najprije treba naglasiti da, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 41. svojeg mišljenja, iz očitovanja podnesenih Sudu proizlazi da je Direktiva 2014/67 – čiji je rok za prenošenje, u skladu s njezinim člankom 23., istekao 18. lipnja 2016. – u austrijsko pravo prenesena zakonom donesenim u lipnju 2016., koji je stupio na snagu 1. siječnja 2017. Budući da su činjenice u glavnom postupku nastale u ožujku 2016., Direktiva 2014/67 ne primjenjuje se na njih i stoga nije potrebno odgovoriti na prethodna pitanja u dijelu u kojem se odnose na tu direktivu (vidjeti analogijom presudu od 3. prosinca 2014., De Clercq i dr., C‑315/13, EU:C:2014:2408, t. 49. do 51.).

               28

               Nadalje, nekoliko zainteresiranih osoba koje su Sudu podnijele očitovanja navelo je da bi Sud svoj odgovor na prethodna pitanja također trebao temeljiti na Direktivi 2006/123.

               29

               U tom pogledu valja utvrditi da ta direktiva, prema njezinu članku 1. stavku 6., „ne utječe na radno pravo”.

               30

               U skladu s tom odredbom, pojam „radno pravo” u smislu navedene direktive obuhvaća zakonske ili ugovorne odredbe koje se odnose na uvjete zapošljavanja, radne uvjete, uključujući zdravstvene i sigurnosne standarde na radnome mjestu te odnos između poslodavaca i zaposlenika, koje države članice primjenjuju na temelju nacionalnog zakonodavstva koje je usklađeno s pravom Unije.

               31

               Dakle, članak 1. stavak 6. Direktive 2006/123 u vezi s njezinom uvodnom izjavom 14. široko određuje pojam „radno pravo”.

               32

               Tom se odredbom ne utvrđuje nikakvo razlikovanje između, s jedne strane, materijalnih pravila u području radnog prava i, s druge strane, pravila u vezi s mjerama predviđenima kako bi se osiguralo poštovanje tih materijalnih pravila i onih kojima se želi osigurati djelotvornost kazni izrečenih u slučaju njihova nepoštovanja.

               33

               Također treba istaknuti da je, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 7. te direktive, zakonodavac Unije njezinim donošenjem nastojao osigurati poštovanje ravnoteže između, s jedne strane, cilja uklanjanja prepreka slobodi poslovnog nastana pružatelja usluga kao i slobodnom kretanju usluga i, s druge strane, zahtjeva da se osigura visok stupanj zaštite ciljeva u općem interesu, osobito nužnost usklađivanja s radnim pravom (vidjeti analogijom presudu od 11. srpnja 2013., Femarbel, C‑57/12, EU:C:2013:517, t. 39.).

               34

               Činjenica da nacionalni propis, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, propisuje odvraćajuće mjere radi osiguranja poštovanja materijalnih pravila u području radnog prava i pravila kojima se želi osigurati djelotvornost kazni izrečenih u slučaju nepoštovanja tih materijalnih pravila pridonosi osiguravanju visokog stupnja zaštite cilja u općem interesu kao što je nužnost usklađivanja s radnim pravom.

               35

               Iz toga slijedi da pojam „radno pravo” u smislu članka 1. stavka 6. Direktive 2006/123 obuhvaća takav nacionalni propis.

               36

               Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, valja zaključiti da se Direktiva 2006/123 ne primjenjuje na mjere poput onih predviđenih predmetnim nacionalnim propisom o kojem je riječ u glavnom postupku, pri čemu ipak valja pojasniti da, prema samom tekstu njezina članka 1. stavka 6., taj zaključak ne oslobađa obveze da se provjeri je li takav propis u skladu s pravom Unije, točnije s člankom 56. UFEU‑a, na koje se odnose pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku.

         Ograničenje slobodnog pružanja usluga

               37

               Najprije valja podsjetiti na to da iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da se ograničenjima slobodnog pružanja usluga moraju smatrati sve mjere koje zabranjuju, ometaju ili umanjuju privlačnost korištenja tom slobodom (presuda od 4. svibnja 2017., Vanderborght, C‑339/15, EU:C:2017:335, t. 61. i navedena sudska praksa).

               38

               Osim toga, prema ustaljenoj sudskoj praksi, članak 56. UFEU‑a daje prava ne samo samom pružatelju usluga nego i njihovu korisniku (presude od 18. listopada 2012., X, C‑498/10, EU:C:2012:635, t. 23. i od 3. prosinca 2014., De Clercq i dr., C‑315/13, EU:C:2014:2408, t. 52.).

               39

               Međutim, valja utvrditi da mjere poput onih u glavnom postupku – koje naručitelju radova određuju obustavu plaćanja koja duguje drugoj ugovornoj stranci i plaćanje jamčevine u iznosu jednakom preostalom iznosu dugovanja za građevinske radove u slučaju osnovane sumnje da će pružatelj usluga počiniti upravni prekršaj protivno nacionalnom zakonodavstvu u području radnog prava – mogu odvratiti naručitelje radova u dotičnoj državi članici od toga da se odluče za pružatelje usluga s poslovnim nastanom u drugoj državi članici te potonje odvratiti od toga da nude svoje usluge prvospomenutima.

               40

               Naime, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točkama 37. i 38. svojeg mišljenja, takve mjere posebno mogu, s jedne strane, predvidjeti trenutak kada dotični primatelj usluga mora isplatiti preostali dugovani iznos za građevinske radove i time mu uskratiti mogućnost zadržavanja, kako je inače propisano primjenjivim nacionalnim propisom, dijela tog iznosa kao naknade za slučaj loše ili zakašnjelo izvršenih radova. S druge strane, te iste mjere mogu pružatelje usluga s poslovnim nastanom u drugim državama članicama lišiti prava da od svojih austrijskih klijenata zahtijevaju plaćanje preostalog iznosa dugovanja za predmetne građevinske radove te ih time izložiti riziku od kašnjenja u plaćanju.

               41

               Posljedično, treba smatrati da mjere poput onih predviđenih nacionalnim propisom o kojem je riječ u glavnom postupku dovode do ograničenja slobodnog pružanja usluga.

         Opravdanje ograničenja slobodnog pružanja usluga

               42

               Iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da se nacionalne mjere koje bi mogle otežati ili učiniti manje privlačnim uživanje temeljnih sloboda zajamčenih UFEU‑om ipak mogu opravdati ako odgovaraju važnim razlozima u općem interesu, ako su prikladne za osiguravanje ostvarenja cilja kojem teže i ako ne prekoračuju ono što je nužno za postizanje tog cilja (presuda od 18. svibnja 2017., Lahorgue, C‑99/16, EU:C:2017:391, t. 31. i navedena sudska praksa).

               43

               U ovom slučaju austrijska vlada smatra da je ograničenje slobodnog pružanja usluga o kojemu je riječ u glavnom postupku opravdano ciljevima socijalne zaštite radnika kao i borbe protiv prijevara, osobito socijalnih, te sprečavanja zlouporaba.

               44

               U tom pogledu valja navesti da su socijalna zaštita radnika kao i borba protiv prijevara, osobito socijalnih, te sprečavanje zlouporaba ciljevi koji se nalaze među važnim razlozima u općem interesu koji mogu opravdati ograničavanje slobodnog pružanja usluga (vidjeti u tom smislu presude od 19. prosinca 2012., Komisija/Belgija, C‑577/10, EU:C:2012:814, t. 45. i od 3. prosinca 2014., De Clercq i dr., C‑315/13, EU:C:2014:2408, t. 65. i navedenu sudsku praksu).

               45

               Mjere poput onih predviđenih nacionalnim propisom o kojem je riječ u glavnom postupku – čiji je cilj, među ostalim, osigurati djelotvornost sankcija koje bi se mogle izreći pružatelju usluga u slučaju povrede zakonodavstva o radnom pravu – mogu se smatrati prikladnima za osiguranje postizanja takvih ciljeva.

               46

               Što se tiče proporcionalnosti takvog propisa s obzirom na te ciljeve, najprije valja istaknuti da se njime predviđa mogućnost da nadležna tijela naručitelju radova odrede obustavu njegovih plaćanja pružatelju usluga kao i plaćanje jamčevine u iznosu koji odgovara preostalom iznosu dugovanja za građevinske radove na osnovi postojanja „osnovane sumnje da je počinjen upravni prekršaj” kojim se krši nacionalno zakonodavstvo u području radnog prava. Taj propis stoga omogućuje donošenje takvih mjera prije nego što nadležno tijelo utvrdi upravni prekršaj koji bi upućivao na prijevaru, osobito socijalnu, zlouporabu ili praksu koja može dovesti u pitanje zaštitu radnika.

               47

               Nadalje, taj isti propis ne predviđa da pružatelj usluga u pogledu kojeg postoji takva osnovana sumnja prije donošenja navedenih mjera može istaknuti svoja očitovanja o činjenicama koje mu se stavljaju na teret.

               48

               Naposljetku, važno je istaknuti da iznos jamčevine koji se od dotičnog primatelja usluga može zahtijevati odgovara, u skladu s nacionalnim propisom o kojem je riječ u glavnom postupku, preostalom iznosu dugovanja za građevinske radove u trenutku donošenja te mjere. Budući da iznos te jamčevine mogu odrediti nadležna tijela, ne uzimajući u obzir eventualne nedostatke u gradnji ili druge propuste pružatelja usluga pri izvršenju ugovora o građenju, taj bi iznos mogao prijeći, moguće i u velikoj mjeri, iznos koji bi predmetni naručitelj radova uobičajeno trebao platiti nakon njihova završetka.

               49

               Zbog svakog od razloga iznesenih u trima prethodnim točkama, za nacionalni propis poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku treba smatrati da prekoračuje ono što je nužno za postizanje ciljeva zaštite radnika kao i borbe protiv prijevara, osobito socijalnih, te sprečavanja zlouporaba.

               50

               Uzimajući u obzir sva prethodna razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti tako da članak 56. UFEU‑a treba tumačiti na način da mu se protivi propis države članice poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, prema kojem nadležna tijela mogu naručitelju radova s poslovnim nastanom u toj državi članici odrediti da obustavi plaćanja drugoj ugovornoj stranci s poslovnim nastanom u drugoj državi članici, to jest da uplati jamčevinu u iznosu jednakom preostalom iznosu dugovanja za građevinske radove, kako bi se osiguralo plaćanje novčane kazne koja bi se mogla izreći toj drugoj ugovornoj stranci u slučaju utvrđene povrede radnog prava prve države članice.

         Troškovi

               51

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (veliko vijeće) odlučuje:

                     Članak 56. UFEU‑a treba tumačiti na način da mu se protivi propis države članice poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, prema kojem nadležna tijela mogu naručitelju radova s poslovnim nastanom u toj državi članici odrediti da obustavi plaćanja drugoj ugovornoj stranci s poslovnim nastanom u drugoj državi članici, to jest da uplati jamčevinu u iznosu jednakom preostalom iznosu dugovanja za građevinske radove, kako bi se osiguralo plaćanje novčane kazne koja bi se mogla izreći toj drugoj ugovornoj stranci u slučaju utvrđene povrede radnog prava prve države članice.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezici postupka: njemački i slovenski


title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 13. studenoga 2018.#Levola Hengelo BV protiv Smilde Foods BV.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Gerechtshof Arnhem-Leeuwarden.#Zahtjev za prethodnu odluku – Intelektualno vlasništvo – Usklađivanje određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu – Direktiva 2001/29/EZ – Područje primjene – Članak 2. – Prava reproduciranja – Pojam ‚djelo’ – Okus prehrambenog proizvoda.#Predmet C-310/17.

text:
         PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      13. studenoga 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Intelektualno vlasništvo – Usklađivanje određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu – Direktiva 2001/29/EZ – Područje primjene – Članak 2. – Prava reproduciranja – Pojam ‚djelo’ – Okus prehrambenog proizvoda”
      U predmetu C‑310/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Gerechtshof Arnhem‑Leeuwarden (Žalbeni sud u Arnhem‑Leuvardeu, Nizozemska), odlukom od 23. svibnja 2017., koju je Sud zaprimio 29. svibnja 2017., u postupku

         Levola Hengelo BV

      protiv

         Smilde Foods BV,

      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: K. Lenaerts, predsjednik, R. Silva de Lapuerta, potpredsjednica, J.–C. Bonichot, A. Arabadjiev, M. Vilaras (izvjestitelj), E. Regan, T. von Danwitz i C. Toader, predsjednici vijeća, A. Rosas, E. Juhász, M. Ilešič, M. Safjan, C. G. Fernlund, C. Vajda i S. Rodin, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 4. lipnja 2018.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za društvo Levola Hengelo BV, S. Klos, A. Ringnalda i J. A. K. van den Berg, advocaten,

               –

               za društvo Smilde Foods BV, T. Cohen Jehoram i S. T. M. Terpstra, advocaten,

               –

               za nizozemsku vladu, C. S. Schillemans, u svojstvu agenta,

               –

               za francusku vladu, D. Segoin i D. Colas, u svojstvu agenata,

               –

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju P. Gentilija, avvocato dello Stato,

               –

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, G. Brown i Z. Lavery, u svojstvu agenata, uz asistenciju N. Saundersa, barrister,

               –

               za Europsku komisiju, J. Samnadda i F. Wilman, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 25. srpnja 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje pojma „djelo”, u smislu Direktive 2001/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2001. o usklađivanju određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu (SL 2001., L 167, str. 10.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 119.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društva Levola Hengelo BV (u daljnjem tekstu: društvo Levola) i društva Smilde Foods BV (u daljnjem tekstu: društvo Smilde) u vezi s navodnom povredom od strane društva Smilde pravâ intelektualnog vlasništva društva Levola o okusu prehrambenog proizvoda.

         Pravni okvir

            Međunarodno pravo

               3

               Članak 1. Bernske konvencije za zaštitu književnih i umjetničkih djela (Pariški akt od 24. srpnja 1971.), u verziji nakon izmjene od 28. rujna 1979. (u daljnjem tekstu: Bernska konvencija), glasi:
               „Zemlje na koje se ova Konvencija primjenjuje ustanovljuju Uniju za zaštitu autorskih prava na njihovim književnim i umjetničkim djelima.”

               4

               U skladu s člankom 2. stavcima 1. i 2. Bernske konvencije:
               „1.   Izraz ‚književna i umjetnička djela’ obuhvaća sve tvorevine iz književnog, znanstvenog i umjetničkog područja, bez obzira na način i oblik njihova izražavanja, kao što su knjige, brošure i ostali spisi; predavanja, govori i druga djela iste prirode; dramska ili dramsko‑glazbena djela; koreografska i pantomimska djela; glazbene skladbe s riječima ili bez njih; kinematografska djela, s kojima su izjednačena djela izražena postupkom sličnim kinematografiji; djela iz područja crtanja, slikarstva, arhitekture, kiparstva, rezbarstva, litografije; djela iz područja fotografije, s kojima su izjednačena djela izražena postupkom sličnim fotografiji; djela primijenjene umjetnosti; ilustracije, zemljopisne karte; planovi, skice i plastična djela koja se odnose na zemljopis, topografiju, arhitekturu ili znanost.
               2.   Pridržano je, međutim, zakonodavstvima zemalja Unije propisivanje da su književna i umjetnička djela, ili pak jedna ili više kategorija između njih, zaštićena samo ako su fiksirana na materijalnoj podlozi.”

               5

               U skladu s člankom 9. stavkom 1. Bernske konvencije autori književnih i umjetničkih djela zaštićenih tom konvencijom uživaju isključivo pravo da daju odobrenje za reproduciranje tih djela, bez obzira na način i u kojem obliku.

               6

               U skladu s člankom 9. Sporazuma o trgovinskim aspektima prava intelektualnog vlasništva iz Dodatka 1.C Sporazumu o osnivanju Svjetske trgovinske organizacije (WTO), potpisanom u Marakešu 15. travnja 1994. i potvrđenom Odlukom Vijeća 94/800/EZ od 22. prosinca 1994. o sklapanju u ime Europske zajednice, s obzirom na pitanja iz njezine nadležnosti, sporazuma postignutih u Urugvajskom krugu multilateralnih pregovora (1986. – 1994.) (SL 1994., L 336, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 74., str. 3.):
               „1.   Članice su dužne pridržavati se članaka 1. do 21. [Bernske Konvencije] i njezinog Dodatka. […]
               2.   Zaštita autorskog prava proteže se na način izražavanja, a ne na ideje, postupke, metode rada ili matematičke koncepte kao takve.”

               7

               Svjetska organizacija za intelektualno vlasništvo (WIPO) donijela je 20. prosinca 1996. u Ženevi WIPO‑ov Ugovor o autorskom pravu koji je stupio na snagu 6. ožujka 2002. Taj je ugovor odobren u ime Europske zajednice Odlukom Vijeća 2000/278/EZ od 16. ožujka 2000. (SL 2000., L 89, str. 6.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 122., str. 77.; u daljnjem tekstu: WIPO‑ov ugovor o autorskom pravu). U skladu s člankom 1. stavkom 4. tog ugovora:
               „Ugovorne će se stranke pridržavati članaka od 1. do 21. i Dodatka Bernskoj konvenciji.”

               8

               Članak 2. tog ugovora glasi:
               „Zaštita autorskog prava proteže se na izražaje, a ne na ideje, postupke, metode rada ili matematičke koncepte kao takve.”

            Pravo Unije

         Direktiva 2001/29

               9

               Članci 1. do 4. Direktive 2001/29 sadržavaju sljedeće odredbe:
               „Članak 1.
               Područje primjene
               1.   Ova se Direktiva odnosi na pravnu zaštitu autorskog i srodnih prava u okviru unutarnjeg tržišta, s posebnim naglaskom na informacijsko društvo.
               2.   Osim u slučajevima iz članka 11., ova Direktiva ostavlja netaknutima i ni na koji način ne utječe na postojeće odredbe [prava Unije] koj[e] se odnose na:

                        (a)

                        pravnu zaštitu računalnih programa;

                        (b)

                        pravo iznajmljivanja, pravo posudbe i određena prava srodna autorskom pravu u području intelektualnog vlasništva;

                        (c)

                        autorsko i srodna prava primjenjiva na radiodifuzijsko emitiranje programa putem satelita i kabelsko reemitiranje;

                        (d)

                        rok trajanja zaštite autorskog prava i određenih srodnih prava;

                        (e)

                        pravnu zaštitu baza podataka.

                  Članak 2.
               Pravo reproduciranja
               Države članice moraju predvidjeti isključivo pravo davanja ovlaštenja ili zabrane za izravno ili neizravno, privremeno ili trajno reproduciranje bilo kojim sredstvima i u bilo kojem obliku, u cijelosti ili u dijelovima:

                        (a)

                        autorima, njihovih djela;

                  […]
               Članak 3.
               Pravo priopćavanja autorskog djela javnosti i pravo stavljanja drugih predmeta zaštite na raspolaganje javnosti
               1.   Države članice moraju predvidjeti autorima isključivo pravo davanja ovlaštenja ili zabrane za svako priopćavanje njihovih djela javnosti, žicom ili bežičnim putem, uključujući stavljanje njihovih djela na raspolaganje javnosti tako da im pripadnici javnosti mogu pristupiti s mjesta i u vrijeme koje sami odaberu.
               […]
               Članak 4.
               Pravo distribucije
               1.   Države članice moraju predvidjeti autorima isključivo pravo davanja ovlaštenja ili zabrane za bilo koji oblik distribucije javnosti izvornika ili primjeraka njihovih djela prodajom ili na koji drugi način.
               […]”

               10

               U članku 5. Direktive 2001/29 navodi se niz iznimki i ograničenja isključivih prava koja su autorima na njihovim djelima dodijeljena člancima 2. do 4. te direktive.

         Poslovnik Suda

               11

               Člankom 94. Poslovnika Suda određuje se:
               „Osim teksta prethodnih pitanja postavljenih Sudu zahtjev za prethodnu odluku sadrži:

                        (a)

                        sažeti prikaz predmeta spora i relevantne činjenice kako ih je utvrdio sud koji je uputio zahtjev ili barem prikaz činjeničnih okolnosti na kojima se temelje pitanja;

                        (b)

                        sadržaj nacionalnih odredaba koje se mogu primijeniti u predmetu i, po potrebi, relevantnu nacionalnu sudsku praksu;

                        (c)

                        prikaz razloga koji su naveli sud koji je uputio zahtjev da se zapita o tumačenju ili valjanosti određenih odredaba prava Unije, kao i pojašnjenje veze koja po mišljenju tog suda postoji između tih odredaba i nacionalnog zakonodavstva primjenjivog u glavnom postupku.”

            Nizozemsko pravo

               12

               Članak 1. Auteursweta (Zakon o autorskom pravu) određuje:
               „Autorsko pravo isključivo je pravo autora književnog, znanstvenog ili umjetničkog djela ili njegovih sljednika da to djelo objave i reproduciraju, uz ograničenja predviđena zakonom.”

               13

               Članak 10. stavak 1. Zakona o autorskom pravu glasi:
               „Književnim, znanstvenim ili umjetničkim djelima ovim se zakonom smatraju:

                        1)

                        knjige, brošure, novine, časopisi i ostala pisana djela;

                        2)

                        dramska ili dramsko‑glazbena djela;

                        3)

                        predavanja i govori;

                        4)

                        koreografska i pantomimska djela;

                        5)

                        glazbene skladbe s riječima ili bez njih;

                        6)

                        djela crtanja, slikarstva, arhitekture, kiparstva, litografije, urezivanja i druge zbirke;

                        7)

                        zemljopisne karte;

                        8)

                        planovi, skice i plastična djela koja se odnose na arhitekturu, zemljopis, topografiju ili druge znanosti;

                        9)

                        fotografska djela;

                        10)

                        kinematografska djela;

                        11)

                        djela primijenjenih umjetnosti i industrijski dizajn (modeli i uzorci);

                        12)

                        računalni programi i pripremni materijal,

                  i općenito sve tvorevine iz književnoga, znanstvenoga ili umjetničkoga područja, bez obzira na način ili oblik njihova izražaja.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               14

               „Heksenkaas” ili „Heks’nkaas” (u daljnjem tekstu: Heksenkaas) sirni je namaz od vrhnja i začinskog bilja koji je 2007. proizveo nizozemski trgovac povrćem i svježim proizvodima. Ugovorom sklopljenim 2011. i kao protučinidbu za primitke u vezi s prihodom ostvarenim od njegove prodaje, njegov je tvorac prenio svoja prava intelektualnog vlasništva na tom proizvodu na društvo Levola.

               15

               Patent za način proizvodnje Heksenkaasa priznat je 10. srpnja 2012.

               16

               Od siječnja 2014. društvo Smilde proizvodi za lanac supermarketa u Nizozemskoj proizvod pod nazivom „Witte Wievenkaas”.

               17

               Budući da je društvo Levola smatralo da se proizvodnjom i prodajom potonjeg proizvoda krše njegova autorska prava na „okusu” Heksenkaasa, podnijelo je tužbu protiv društva Smilde pred Rechtbankom Gelderland (Sud u Gelderlandu, Nizozemska).

               18

               Nakon što je, naime, navelo da, po njegovu mišljenju, autorsko pravo na okusu navodi na „ukupni dojam koji stvara uživanje prehrambenog proizvoda na osjetilnim organima okusa, uključujući osjećaj u ustima koji se ostvaruje osjetilom dodira”, društvo Levola zahtijevalo je od Rechtbanka Gelderland (Sud u Gelderlandu) da presudi, s jedne strane, da je okus Heksenkaasa vlastita intelektualna tvorevina njegova proizvođača te da stoga uživa zaštitu autorskim pravom u svojstvu „djela” u smislu članka 1. Zakona o autorskom pravu i, s druge strane, da je okus proizvoda koji je proizvelo društvo Smilde reprodukcija tog djela. Od istog suda također je zatražilo da se društvu Smilde naloži da prestane sa svakom povredom njegova autorskog prava, a osobito da prekine proizvodnju, kupnju, prodaju i svaku drugu komercijalizaciju proizvoda pod nazivom „Witte Wievenkaas”.

               19

               Presudom od 10. lipnja 2015. Rechtbank Gelderland (Sud u Gelderlandu) utvrdio je da zahtjeve društva Levola u svakom slučaju treba odbiti, a da pritom nije potrebno donijeti odluku o tome je li okus Heksenkaasa mogao biti zaštićen autorskim pravom, s obzirom na to da društvo Levola nije navelo koji su to elementi ili kombinacija elemenata u okusu Heksenkaasa koji mu daju vlastito originalno svojstvo i osobni pečat.

               20

               Društvo Levola protiv te je presude podnijelo žalbu sudu koji je uputio zahtjev.

               21

               Potonji smatra da je središnje pitanje koje se postavlja u glavnom predmetu to može li okus prehrambenog proizvoda biti zaštićen autorskim pravom. Dodaje da predmetne stranke u glavnom postupku brane dijametralno suprotna stajališta o tom pitanju.

               22

               Prema mišljenju društva Levola, okus prehrambenog proizvoda može se kvalificirati kao književno, znanstveno ili umjetničko djelo zaštićeno autorskim pravom. Društvo Levola osobito se poziva na presudu od 16. lipnja 2006. koju je donio Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske), Lancôme (NL:HR:2006:AU8940), u kojoj je potonji sud načelno prihvatio mogućnost priznavanja autorskog prava na mirisu parfema.

               23

               Nasuprot tomu, prema mišljenju društva Smilde, zaštita okusâ nije u skladu sa sustavom autorskog prava koji se odnosi samo na vizualne i zvučne tvorevine. Osim toga, kvarljivost prehrambenog proizvoda i subjektivnost doživljaja okusa sprečavaju kvalifikaciju okusa prehrambenog proizvoda kao djela zaštićenog autorskim pravom. Štoviše, isključiva prava autora djela intelektualnog vlasništva i ograničenja kojima su ta prava podvrgnuta u praksi su neprimjenjiva na okuse.

               24

               Sud koji je uputio zahtjev ističe da je Cour de cassation (Kasacijski sud, Francuska) kategorički odbio mogućnost zaštite mirisa autorskim pravom, osobito u svojoj presudi od 10. prosinca 2013. (FR:CCASS:2013:CO01205). Sudska praksa nacionalnih vrhovnih sudova unutar Europske unije stoga se razlikuje kad je riječ o pitanju zaštite mirisa autorskim pravom, koje je slično onomu postavljenom u predmetu o kojem je riječ u glavnom postupku.

               25

               U tim je okolnostima Gerechtshof Arnhem‑Leeuwarden (Žalbeni sud u Arnhem‑Leuvardeu, Nizozemska) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                                 a)

                                 Protivi li se pravu Unije zaštita okusa prehrambenog proizvoda autorskim pravom kao vlastite intelektualne tvorevine autora? Posebno:

                                 b)

                                 Protivi li se zaštiti autorskim pravom činjenica da pojam ‚književna i umjetnička djela’ iz članka 2. stavka 1. Bernske konvencije, koja je obvezujuća za sve države članice Europske unije, obuhvaća ‚sve tvorevine iz književnoga, znanstvenoga i umjetničkoga područja, bez obzira na način i oblik njihova izražavanja’, ali se primjeri navedeni u toj odredbi odnose samo na vizualne i/ili zvučne tvorevine?

                                 c)

                                 Protivi li se (moguća) kvarljivost prehrambenog proizvoda i/ili subjektivnost doživljaja okusa tomu da se okus prehrambenog proizvoda smatra djelom zaštićenim autorskim pravom?

                                 d)

                                 Protivi li se sustav isključivih prava i ograničenja iz članaka 2. do 5. Direktive [2001/29] zaštiti okusa prehrambenog proizvoda autorskim pravom?

                        2.

                        U slučaju niječnog odgovora na prvo pitanje u točki (a):

                                 a)

                                 Koje uvjete treba ispuniti kako bi okus prehrambenog proizvoda mogao uživati zaštitu autorskim pravom?

                                 b)

                                 Temelji li se zaštita određenog okusa autorskim pravom samo na okusu kao takvom ili (također) i na recepturi predmetnog proizvoda?

                                 c)

                                 Što mora dokazati stranka koja u postupku (zbog povrede prava) tvrdi da je stvorila okus prehrambenog proizvoda zaštićen autorskim pravom? Je li dovoljno da ta stranka prehrambeni proizvod tijekom postupka podnese nacionalnom sudu kako bi on, mirisanjem i kušanjem, ocijenio ispunjava li okus prehrambenog proizvoda uvjete za zaštitu autorskim pravom? Ili tužitelj mora (također) opisati kreativne odluke koje se odnose na sastav okusa i/ili recepturu, na temelju kojih se taj okus može smatrati vlastitom intelektualnom tvorevinom autora?

                                 d)

                                 Kako bi nacionalni sud u postupku zbog povrede trebao utvrditi je li okus tuženikova prehrambenog proizvoda do te mjere sličan okusu tužiteljeva prehrambenog proizvoda da postoji povreda autorskih prava? Je li u tom smislu (također) odlučujuće da ukupni dojmovi dvaju okusa budu slični?”

         O prethodnim pitanjima

            Dopuštenost

               26

               Društvo Smilde ističe da je ovaj zahtjev za prethodnu odluku nedopušten zato što tužbu u glavnom postupku u svakom slučaju treba odbiti. Naime, društvo Levola nije navelo elemente Heksenkaasa koji ga čine vlastitom intelektualnom tvorevinom autora.

               27

               U tom pogledu treba podsjetiti da je samo na nacionalnim sudovima pred kojima je spor pokrenut i koji moraju preuzeti odgovornost za buduću sudsku odluku da, s obzirom na specifične okolnosti svakog predmeta, procijene i potrebu za prethodnom odlukom kako bi mogli donijeti vlastitu odluku i relevantnost pitanja koja upućuju Sudu. Posljedično, s obzirom na to da se postavljena pitanja odnose na tumačenje prava Unije, Sud je načelno dužan donijeti odluku (presude od 10. ožujka 2009., Hartlauer, C‑169/07, EU:C:2009:141, t. 24. i od 1. srpnja 2010.Sbarigia, C‑393/08, EU:C:2010:388, t. 19.).

               28

               Naime, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, za pitanja koja se odnose na tumačenje prava Unije koja postavi nacionalni sud unutar pravnog i činjeničnog okvira koji određuje u vlastitoj odgovornosti i čiju točnost Sud ne provjerava, postoji pretpostavka relevantnosti. Sud može odbiti odlučiti o zahtjevu za prethodnu odluku koji je uputio nacionalni sud samo ako je posve očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili glavnim postupkom, u slučaju kada je problem hipotetski ili kada Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi se moglo dati koristan odgovor na upućena pitanja (presude od 24. lipnja 2008., Commune de Mesquer, C‑188/07, EU:C:2008:359, t. 30. i navedena sudska praksa i od 21. svibnja 2015., Verder LabTec, C‑657/13, EU:C:2015:331, t. 29.).

               29

               S obzirom na podatke koje je dostavio sud koji je uputio zahtjev, ne može se smatrati da upućena pitanja nemaju veze s činjeničnim stanjem ili glavnim postupkom ili da se odnose na hipotetski problem. Puka činjenica da je prvostupanjski sud, čiju se odluku pobija pred sudom koji je uputio zahtjev, za razliku od potonjeg suda, smatrao da može odlučiti u sporu koji je pred njim pokrenut a da ne donese odluku o prethodnom pitanju može li okus prehrambenog proizvoda biti zaštićen autorskim pravom, ne može dovesti do drukčijeg zaključka.

               30

               Nadalje, treba utvrditi da je sud koji je uputio zahtjev Sudu dostavio činjenične i pravne elemente potrebne za davanje odgovora na upućena pitanja, u skladu s člankom 94. Poslovnika.

               31

               U tim su okolnostima upućena pitanja dopuštena.

            Prvo pitanje

               32

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li Direktivu 2001/29 tumačiti na način da joj se protivi to da okus prehrambenog proizvoda bude zaštićen autorskim pravom na temelju te direktive i to da se nacionalno zakonodavstvo tumači tako da se njime pruža autorskopravna zaštita takvom okusu.

               33

               U tom pogledu Direktiva 2001/29 u svojim člancima 2. do 4. određuje da države članice moraju predvidjeti niz isključivih prava autora na njihovim „djelima” te u članku 5. navodi niz iznimki i ograničenja tih prava. U toj direktivi nema nikakvog izričitog upućivanja na pravo država članica da utvrde smisao i doseg pojma „djelo”. Prema tome, uzimajući u obzir zahtjeve za ujednačenu primjenu prava Unije kao i načelo jednakosti, taj se pojam u cijeloj Uniji načelno treba tumačiti na autonoman i ujednačen način (vidjeti u tom smislu presude od 16. srpnja 2009., Infopaq International, C‑5/08, EU:C:2009:465, t. 27. i 28. i od 3. rujna 2014., Deckmyn i Vrijheidsfonds, C‑201/13, EU:C:2014:2132, t. 14. i 15.).

               34

               Iz toga slijedi da okus prehrambenog proizvoda može biti zaštićen autorskim pravom na temelju Direktive 2001/29 samo ako se takav okus može kvalificirati kao „djelo”, u smislu te direktive (vidjeti po analogiji presudu od 16. srpnja 2009., Infopaq International, C‑5/08, EU:C:2009:465, t. 29. i navedenu sudsku praksu).

               35

               U tom pogledu, da bi se neki predmet mogao kvalificirati kao „djelo” u smislu Direktive 2001/29, potrebno je da se ispune dva kumulativna uvjeta.

               36

               S jedne strane, dotični predmet mora biti originalan, u smislu da je vlastita intelektualna tvorevina autora (presuda od 4. listopada 2011., Football Association Premier League i dr., C‑403/08 i C‑429/08, EU:C:2011:631, t. 97. i navedena sudska praksa).

               37

               S druge strane, kao „djelo”, u smislu Direktive 2001/29, mogu se kvalificirati samo elementi koji su izraz takvog intelektualnog stvaralaštva (vidjeti u tom smislu presude od 16. srpnja 2009., Infopaq International, C‑5/08, EU:C:2009:465, t. 39. i od 4. listopada 2011., Football Association Premier League i dr., C‑403/08 i C‑429/08, EU:C:2011:631, t. 159.).

               38

               U tom pogledu treba podsjetiti da se Unija, iako nije ugovorna stranka Bernske konvencije, ipak na temelju članka 1. stavka 4. WIPO‑ova Ugovora o autorskom pravu, čija je stranka i čija je provedba cilj Direktive 2001/29, dužna pridržavati članaka 1. do 21. Bernske konvencije (vidjeti u tom smislu presude od 9. veljače 2012., Luksan, C‑277/10, EU:C:2012:65, t. 59. i navedenu sudsku praksu i od 26. travnja 2012., DR i TV2 Danmark, C‑510/10, EU:C:2012:244, t. 29.).

               39

               U skladu s člankom 2. stavkom 1. Bernske konvencije, književna i umjetnička djela obuhvaćaju sve tvorevine iz književnog, znanstvenog i umjetničkog područja, bez obzira na način i oblik njihova izražavanja. Štoviše, u skladu s člankom 2. WIPO‑ova Ugovora o autorskom pravu i člankom 9. stavkom 2. Sporazuma o trgovinskim aspektima prava intelektualnog vlasništva, spomenutog u točki 6. ove presude koji je također dio pravnog poretka Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 15. ožujka 2012., SCF, C‑135/10, EU:C:2012:140, t. 39. i 40.), načini izražavanja, a ne ideje, postupci, metode rada ili matematičke koncepti kao takvi mogu biti zaštićeni autorskim pravom (vidjeti u tom smislu presudu od 2. svibnja 2012., SAS Institute, C‑406/10, EU:C:2012:259, t. 33.).

               40

               Prema tome, da bi bila riječ o „djelu” iz Direktive 2001/29 potrebno je da predmet zaštićen autorskim pravom bude izražen tako da ga se dovoljno precizno i objektivno može utvrditi, čak i ako taj način izražavanja nije nužno trajan.

               41

               Naime, s jedne strane, tijela odgovorna za zaštitu isključivih prava povezanih s autorskim pravom moraju biti u stanju jasno i precizno utvrditi predmete koji su na taj način zaštićeni. Isto vrijedi i za pojedince, osobito gospodarske subjekte, koji moraju biti u stanju jasno i precizno utvrditi predmete zaštićene u korist trećih, osobito konkurenata. S druge strane, nužnost isključenja svake subjektivnosti, koja je štetna za pravnu sigurnost, u procesu utvrđivanja zaštićenog predmeta znači da se potonji mora moći izraziti precizno i objektivno.

               42

               Međutim, okus prehrambenog proizvoda nije moguće precizno i objektivno utvrditi. Naime, za razliku od, primjerice, književnog, likovnog, filmskog ili glazbenog djela, koja su izražena na precizan i objektivan način, utvrđivanje okusa prehrambenog proizvoda uglavnom se temelji na okusnim osjetima i iskustvima koja su subjektivna i promjenjiva jer, među ostalim, ovise o čimbenicima povezanima s osobom koja konzumira predmetni proizvod, poput njezine dobi, prehrambenih preferencija i potrošačkih navika, kao i o okolišu ili kontekstu u kojem se taj proizvod konzumira.

               43

               Usto, precizno i objektivno utvrđivanje okusa prehrambenog proizvoda, na temelju kojeg ga se može razlikovati od okusa drugih proizvoda iste vrste, nije moguće uz pomoć tehničkih sredstava u trenutačnom stanju znanstvenog razvoja.

               44

               Stoga, na temelju prethodnih razmatranja treba zaključiti da se okus prehrambenog proizvoda ne može kvalificirati kao „djelo”, u smislu Direktive 2001/29.

               45

               S obzirom na uvjet, naveden u točki 33. ove presude, ujednačenog tumačenja pojma „djelo” u Uniji, treba zaključiti i da se Direktivi 2001/29 protivi to da se nacionalno zakonodavstvo tumači tako da se njime pruža autorskopravna zaštita okusu prehrambenog proizvoda.

               46

               Stoga na prvo pitanje treba odgovoriti tako da Direktivu 2001/29 treba tumačiti na način da joj se protivi to da okus prehrambenog proizvoda bude zaštićen autorskim pravom na temelju te direktive i to da se nacionalno zakonodavstvo tumači tako da se njime pruža autorskopravna zaštita takvom okusu.

            Drugo pitanje

               47

               Uzimajući u obzir odgovor na prvo pitanje, na drugo pitanje nije potrebno odgovoriti.

         Troškovi

               48

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (veliko vijeće) odlučuje:

                     Direktivu 2001/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2001. o usklađivanju određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu treba tumačiti na način da joj se protivi to da okus prehrambenog proizvoda bude zaštićen autorskim pravom na temelju te direktive i to da se nacionalno zakonodavstvo tumači tako da se njime pruža autorskopravna zaštita takvom okusu.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 13. studenoga 2018.#Denis Raugevicius.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Korkein oikeus.#Zahtjev za prethodnu odluku – Građanstvo Europske unije – Članci 18. i 21. UFEU-a – Zahtjev treće zemlje upućen državi članici za izručenje građanina Unije, državljanina druge države članice, koji se koristio pravom na slobodno kretanje u prvoj državi članici – Zahtjev podnesen u svrhe izvršenja kazne zatvora, a ne u svrhe kaznenog progona – Zabrana izručenja koja se primjenjuje samo na vlastite državljane – Ograničenje slobodnog kretanja – Opravdanje koje se temelji na sprečavanju nekažnjavanja – Proporcionalnost.#Predmet C-247/17.

text:
         PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      13. studenoga 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Građanstvo Europske unije – Članci 18. i 21. UFEU‑a – Zahtjev treće zemlje upućen državi članici za izručenje građanina Unije, državljanina druge države članice, koji se koristio pravom na slobodno kretanje u prvoj državi članici – Zahtjev podnesen u svrhe izvršenja kazne zatvora, a ne u svrhe kaznenog progona – Zabrana izručenja koja se primjenjuje samo na vlastite državljane – Ograničenje slobodnog kretanja – Opravdanje koje se temelji na sprečavanju nekažnjavanja – Proporcionalnost”
      U predmetu C‑247/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Korkein oikeus (Vrhovni sud, Finska), odlukom od 12. svibnja 2017., koju je Sud zaprimio 16. svibnja 2017., u postupku koji se odnosi na izručenje

         Denisa Raugeviciusa,

      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: K. Lenaerts, predsjednik, R. Silva de Lapuerta, potpredsjednica, J.-C. Bonichot, A. Arabadjiev, M. Vilaras, E. Regan, F. Biltgen i C. Lycourgos, predsjednici vijeća, M. Ilešič, E. Levits, L. Bay Larsen, C. G. Fernlund (izvjestitelj) i S. Rodin, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 14. svibnja 2018.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za finsku vladu, H. Leppo, u svojstvu agenta,

               –

               za češku vladu, M. Smolek, J. Vláčil i J. Pavliš, u svojstvu agenata,

               –

               za njemačku vladu, T. Henze, M. Hellmann i S. Weinkauff, u svojstvu agenata,

               –

               za Irsku, M. Browne, J. Quaney i A. Joyce, u svojstvu agenata, uz asistenciju M. Gray, BL,

               –

               za ciparsku vladu, E. Zachariadou, E. Neofytou i M. Spiliotopoulou, u svojstvu agenata,

               –

               za litavsku vladu, D. Kriaučiūnas i V. Čepaitė, u svojstvu agenata,

               –

               za mađarsku vladu, M. Z. Fehér, G. Koós i R. Kissné Berta, u svojstvu agenata,

               –

               za austrijsku vladu, G. Eberhard, u svojstvu agenta,

               –

               za rumunjsku vladu, C.-R. Canţăr, R. Mangu, E. Gane i C.-M. Florescu, u svojstvu agenata,

               –

               za švedsku vladu, A. Falk, H. Shev, C. Meyer‑Seitz, L. Zettergren i A. Alriksson, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, S. Grünheid, R. Troosters i M. Huttunen, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 25. srpnja 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 18. prvog stavka i članka 21. UFEU‑a.

               2

               On je upućen u okviru zahtjeva za izručenje Denisa Raugeviciusa, litavskog i ruskog državljanina, što su ga finskim tijelima uputile ruske vlasti, u svrhe izvršenja kazne zatvora.

         Pravni okvir

            Europska konvencija o izručenju

               3

               Člankom 1. Europske konvencije o izručenju od 13. prosinca 1957. (u daljnjem tekstu: Europska konvencija o izručenju) propisuje se:
               „Ugovorne strane se obvezuju izručiti jedna drugoj, u skladu s odredbama i uvjetima postavljenim u ovoj konvenciji, osobe protiv kojih se vodi postupak zbog kaznenog djela ili koje se traže zbog izdržavanja kazne ili sigurnosne mjere na temelju odluke sudskih vlasti strane koja izručenje traži.”

               4

               Člankom 6. te konvencije, naslovljenim „Izručenje vlastitih državljana”, predviđa se:

                        (a)

                        Ugovorna strana ima pravo odbiti izručenje svojih državljana.

                        (b)

                        Svaka ugovorna strana može, putem izjave date u trenutku potpisivanja Konvencije ili predaje dokumenta ratifikacije ili pristupa Konvenciji, odrediti što za nju znači termin ‚državljani’ u okviru značenja ove konvencije.

                        (c)

                        Državljanstvo će se odrediti u vrijeme donošenja odluke o izručenju. […]

                  2.   U slučaju da strana od koje se izručenje traži ne izruči svojeg državljanina, ona će tada na zahtjev strane koja izručenje traži predati slučaj nadležnim organima, kako bi se mogao provesti postupak ako se smatra odgovarajućim. U tu će se svrhu, spisi, podaci i dokazni materijal, vezani za kazneno djelo, dostaviti bez naknade, na način naveden u članku 12. stavku 1. Strana koja je tražila izručenje bit će obaviještena o odluci u svezi s njezinim zahtjevom.”

               5

               Člankom 10. navedene konvencije, naslovljenim „Zastara”, određuje se:
               „Izručenje se neće izvršiti kada je tražena osoba, u skladu sa zakonima strane koja izručenje traži ili sa zakonima strane od koje se isto traži, oslobođena zbog nastupanja zastare – proteka određenog vremena od podizanja optužnice ili donošenja presude.”

               6

               U skladu s člankom 17. te konvencije:
               „U slučaju da izručenje zatraži u isto vrijeme više zemalja, bilo zbog istih bilo zbog različitih kaznenih djela, strana od koje se izručenje traži će donijeti odluku o izručenju s obzirom na sve okolnosti, a naročito s obzirom na težinu i mjesto počinjenih kaznenih djela, vrijeme dostave zahtjeva, državljanstvo osobe koja se traži te mogućnosti daljnjeg izručenja drugoj zemlji.”

               7

               Republika Finska dala je sljedeću izjavu u smislu članka 6. Europske konvencije o izručenju:
               „U smislu ove konvencije, izraz ‚državljani’ označava državljane Finske, Danske, Islanda, Norveške i Švedske kao i strance s prebivalištem u tim državama.”

            Finsko pravo

               8

               U skladu s člankom 9. trećim stavkom finskog Ustava, u verziji koja se primjenjuje na činjenice u glavnom postupku, „[n]ijedan finski državljanin ne smije protiv svoje volje biti izručen ili predan drugoj državi. Zakonom se, međutim, može predvidjeti mogućnost izručenja odnosno transfera finskog državljanina zbog kaznenog djela ili u svrhe vođenja postupka […] državi u kojoj su zajamčena njegova temeljna prava i sudska zaštita”.

               9

               U skladu s člankom 2. rikoksen johdosta tapahtuvasta luovuttamisesta annettu laki (456/1970) (Zakon (456/1970) o izručenju zbog kaznenog djela; u daljnjem tekstu: Zakon o izručenju), finski državljanin ne može biti izručen.

               10

               Člankom 14. prvim stavkom Zakona o izručenju predviđa se:
               „Ministarstvo pravosuđa odlučuje hoće li prihvatiti zahtjev za izručenje.”

               11

               Člankom 16. prvim stavkom tog zakona propisuje se:
               „Ako tijekom istrage ili u okviru akta koji je Ministarstvu pravosuđa dostavljen prije donošenja odluke u predmetu osoba čije se izručenje traži izjavi da smatra da nisu ispunjene pravne pretpostavke za izručenje, a zahtjev za izručenje nije odmah odbijen, Ministarstvo prije donošenja odluke o predmetu zahtijeva mišljenje Korkein oikeusa (Vrhovni sud, Finska). Ministarstvo može zatražiti mišljenje i u drugim slučajevima, kada to smatra potrebnim.”

               12

               Članak 17. Zakona o izručenju glasi:
               „Korkein oikeus (Vrhovni sud) ispituje može li se zahtjev za izručenje prihvatiti uzimajući u obzir odredbe članaka 1. do 10. [tog] zakona i odgovarajuće odredbe međunarodnog sporazuma kojeg je Finska potpisnica.
               Ako Korkein oikeus (Vrhovni sud) smatra da postoji zapreka izručenju, zahtjev za izručenje ne može se prihvatiti.”

               13

               Kazna zatvora koju je izrekao sud države koja nije članica Europske unije može se izvršiti u Finskoj u skladu s kansainvälisestä yhteistoiminnasta eräiden rikosoikeudellisten seuraamusten täytäntöönpanosta annettu laki (21/1987) (Zakon (21/1987) o međunarodnoj suradnji u izvršenju određenih kaznenopravnih sankcija). Člankom 3. tog zakona predviđa se:
               „Kazna koju je izrekao sud druge države može se izvršiti u Finskoj pod sljedećim uvjetima:

                        (1)

                        osuđujuća presuda postala je pravomoćna i izvršiva u državi u kojoj je donesena;

                  […]

                        (3)

                        država u kojoj je kazna izrečena zatražila je njezino izvršenje ili je na njega pristala.

                  Kazna zatvora može se izvršiti u Finskoj u skladu s prvim stavkom ako je osuđenik finski državljanin ili strani državljanin sa stalnim boravištem u Finskoj i ako on na to pristane. […]”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               14

               Ruski je sud proglasio krivim D. Raugeviciusa 1. veljače 2011. za počinjenje kaznenog djela zlouporabe droga zbog posjedovanja, bez namjere prodaje, mješavine koja sadržava 3,04 grama heroina, za što je osuđen na uvjetnu kaznu zatvora s rokom kušnje.

               15

               Dana 16. studenoga 2011. sud sa sjedištem u regiji Lenjingrad (Rusija) opozvao je uvjetnu osudu zbog nepoštovanja obveza nadzora i osudio D. Raugeviciusa na kaznu zatvora u trajanju od četiri godine.

               16

               Protiv D. Raugeviciusa je 12. srpnja 2016. izdan međunarodni uhidbeni nalog.

               17

               Prvostupanjski sud u Finskoj izrekao je D. Raugeviciusu 12. prosinca 2016. zabranu putovanja izvan te države članice.

               18

               Dana 27. prosinca 2016. Ruska Federacija uputila je finskim vlastima zahtjev za uhićenje D. Raugeviciusa i njegovo izručenje Rusiji u svrhe izvršenja kazne zatvora.

               19

               D. Raugevicius usprotivio se izručenju pozivajući se, među ostalim, na činjenicu da već dulje vrijeme živi u Finskoj i da u toj državi članici boravi njegovo dvoje djece koja su njezini državljani.

               20

               Ministarstvo pravosuđa zatražilo je 7. veljače 2017. od Vrhovnog suda mišljenje o tome postoje li pravne zapreke izručenju D. Raugeviciusa Rusiji.

               21

               Korkein oikeus (Vrhovni sud) smatra se „sudom” u smislu sudske prakse Suda koja se tiče članka 267. UFEU‑a, čak i kada daje mišljenje u okviru zahtjeva za izručenje. Navodi da ispunjava kriterije koji se odnose na taj pojam, a na koje je Sud uputio, među ostalim, u presudi od 19. prosinca 2012., Epitropos tou Elegktikou Synedriou (C‑363/11, EU:C:2012:825, t. 18.), imajući u vidu da je utemeljen na zakonu, da je stalan, da je njegova nadležnost obvezna, da provodi postupak kontradiktorne prirode, da primjenjuje pravna pravila i da je neovisan. Osim toga, pred njim je doista pokrenut spor s obzirom na to da se D. Raugevicius usprotivio izručenju, a Ministarstvo pravosuđa nije smatralo da odmah valja odbiti zahtjev Ruske Federacije. Naposljetku, Korkein oikeus (Vrhovni sud) dodaje da je mišljenje koje mora dati obvezujuće, u smislu da predmetni zahtjev za izručenje nije moguće prihvatiti ako on ocijeni da postoji zapreka zatraženom izručenju.

               22

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da je Sud u presudi od 6. rujna 2016., Petruhhin (C‑182/15, EU:C:2016:630), na temelju članaka 18. i 21. UFEU‑a ocijenio da pravila koja se primjenjuju u području izručenja mogu utjecati na slobodu državljana država članica da se kreću i borave na području drugih država članica. Stoga ta pravila valja razmotriti i sa stajališta nediskriminacije.

               23

               Korkein oikeus (Vrhovni sud) navodi, međutim, postojanje razlika između ovog predmeta, koji se odnosi na zahtjev za izručenje u svrhe odsluženja kazne, i predmeta u kojem je donesena spomenuta presuda, koji se ticao zahtjeva za izručenje u svrhe progona.

               24

               Navedeni sud osobito ističe to da iako za državu članicu od koje se izručenje traži načelno postoji obveza progona vlastitih državljana u slučaju njihova neizručenja, ne postoji njezina istovrijedna obveza da na vlastitom državnom području omogući odsluženje kazne koja im je izrečena u trećoj zemlji.

               25

               U tim je okolnostima Korkein oikeus (Vrhovni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li nacionalne propise o izručenju zbog kaznenog djela ocijeniti s obzirom na slobodno kretanje državljana druge države članice na isti način, neovisno o tome odnosi li se zahtjev za izručenje koji je treća zemlja uputila na temelju sporazuma o izručenju na izvršenje kazne zatvora ili, kao što je to bio slučaj u predmetu u kojem je 6. rujna 2016.donesena presuda Petruhhin (C‑182/15, EU:C:2016:630), na vođenje kaznenog progona? Je li relevantno to da je osoba čije se izručenje traži ne samo građanin Unije nego i državljanin države koja je podnijela zahtjev za izručenje?

                        2.

                        Stavljaju li se državljani druge države članice neopravdano u nepovoljniji položaj na temelju nacionalnog propisa prema kojem se samo vlastiti državljani ne izručuju izvan Unije u svrhe izvršenja kazne? Treba li i u slučaju u kojem je riječ o izvršenju primijeniti mehanizme prava Unije koji omogućuju postizanje cilja koji je sam po sebi legitiman na manje ograničavajući način? Kako treba odgovoriti na zahtjev za izručenje ako je druga država članica primjenom takvih mehanizama o njemu obaviještena, ali ne poduzima, primjerice zbog pravnih zapreka, mjere u odnosu na svojeg državljanina?”

         O prethodnim pitanjima

               26

               Svojim pitanjima, koja valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članke 18. i 21. UFEU‑a tumačiti na način da je država članica od koje se izručenje traži – kojoj je treća zemlja, u svrhe izvršenja kazne zatvora, a ne u svrhe progona, podnijela zahtjev za izručenje građanina Unije koji se koristio pravom na slobodno kretanje – a čije nacionalno pravo zabranjuje izručenje vlastitih državljana izvan Unije u svrhe izvršenja kazne i predviđa mogućnost da se takva kazna izrečena u inozemstvu izvrši na njezinu državnom području, dužna ispitati postoji li alternativna mjera izručenju kojom bi se manje ograničavalo ostvarivanje spomenutog prava na slobodno kretanje.

               27

               U tom pogledu valja podsjetiti da se građanin Unije koji je, poput D. Raugeviciusa, državljanina jedne države članice, u ovom slučaju Republike Litve, otišao u drugu državu članicu, u ovom slučaju Republiku Finsku, koristi pravom na slobodno kretanje, tako da situacija u kojoj se nalazi potpada pod područje primjene članka 18. UFEU‑a, kojim se uspostavlja načelo nediskriminacije na temelju državljanstva (vidjeti u tom smislu presudu od 6. rujna 2016., Petruhhin, C‑182/15, EU:C:2016:630, t. 31.).

               28

               Nadalje, nacionalnim pravilom koje zabranjuje izručenje isključivo finskih državljana uspostavlja se razlika u postupanju prema tim državljanima i državljanima drugih država članica. Na taj način, spomenutim se pravilom uvodi nejednako postupanje koje može utjecati na slobodu kretanja potonjih unutar Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 6. rujna 2016., Petruhhin, C‑182/15, EU:C:2016:630, t. 32.).

               29

               Okolnost da državljanin države članice različite od one kojoj je upućen zahtjev za izručenje, poput D. Raugeviciusa, također ima državljanstvo treće zemlje koja je uputila taj zahtjev ne pobija to utvrđenje. Naime, dvostruko državljanstvo države članice i treće zemlje ne može zainteresiranoj osobi oduzeti slobode koje ona kao državljanin države članice izvodi iz prava Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 7. srpnja 1992., Micheletti i dr., C‑369/90, EU:C:1992:295, t. 15.).

               30

               Iz toga proizlazi da u situaciji poput one u glavnom postupku nejednako postupanje koje se sastoji u tome da se dopušta izručenje građanina Unije, državljanina druge države članice, poput D. Raugeviciusa, ima za posljedicu ograničenje slobode kretanja u smislu članka 21. UFEU‑a (presuda od 6. rujna 2016., Petruhhin, C‑182/15, EU:C:2016:630, t. 33.).

               31

               Takvo ograničenje može se opravdati samo ako se temelji na objektivnim razlozima i ako je proporcionalno legitimnom cilju koji se nacionalnim pravom želi postići (presuda od 6. rujna 2016., Petruhhin, C‑182/15, EU:C:2016:630, t. 34. i navedena sudska praksa).

               32

               U tom pogledu Sud je prihvatio da se cilj izbjegavanja opasnosti od nekažnjavanja osoba koje su počinile kazneno djelo mora smatrati legitimnim i da se njime može opravdati mjera ograničavanja pod uvjetom da je ona nužna za zaštitu interesa koji se njome nastoje osigurati te u mjeri u kojoj se ti ciljevi ne mogu postići manje ograničavajućim mjerama (presuda od 6. rujna 2016., Petruhhin, C‑182/15, EU:C:2016:630, t. 37. i 38.).

               33

               Sud je tako u točki 39. presude od 6. rujna 2016., Petruhhin (C‑182/15, EU:C:2016:630), zaključio da je izručenje postupak čiji je cilj borba protiv nekažnjavanja osobe koja se nalazi na državnom području koje nije područje navodnog počinjenja kaznenog djela. U istoj točki navedene presude, koja se odnosila na zahtjev za izručenje u svrhe progona, Sud je istaknuo da se neizručenje vlastitih državljana općenito nadomješta mogućnošću države članice od koje se izručenje traži da progoni vlastite državljane za teška kaznena djela počinjena izvan njezina državnog područja, pri čemu ona u pravilu nije nadležna za odlučivanje kada ni počinitelj ni žrtva navodnog kaznenog djela nisu državljani navedene države članice. Sud je iz toga zaključio da se izručenjem omogućuje izbjegavanje nekažnjavanja kaznenih djela što su ih na području jedne države počinile osobe koje su ga napustile.

               34

               Međutim, sud koji je uputio zahtjev dvoji o tome primjenjuju li se prethodna razmatranja i na slučaj u kojem je zahtjev za izručenje podnesen u svrhe izvršenja kazne.

               35

               Taj sud izražava sumnju u navedeno, ističući da Europska konvencija o izručenju u članku 6. stavku 2. predviđa mogućnost da država članica od koje se izručenje traži progoni vlastite državljane, ali da ona ne nalaže državi koja odbija izručenje vlastitih državljana donošenje mjera u svrhe izvršenja kazne koju je izrekao sud neke druge države koja je stranka te konvencije. Spomenuti sud i više vlada koje su se očitovale pred Sudom smatraju, također, da pokretanje novog progona protiv osobe koja je već gonjena i osuđena u državi koja traži izručenje može biti protivno načelu ne bis in idem, prema kojem ista osoba ne može dvaput biti gonjena za isto kazneno djelo.

               36

               Međutim, iako načelo ne bis in idem, kako je zajamčeno u nacionalnom pravu, može predstavljati zapreku za progon u državi članici osoba obuhvaćenih zahtjevom za izručenje u svrhe izvršenja kazne, u nacionalnom i/ili međunarodnom pravu postoje mehanizmi koji omogućuju da te osobe odsluže kaznu, među ostalim u državi čiji su državljani, čime se izbjegava opasnost od njihova nekažnjavanja, a ujedno povećavaju izgledi da se nakon odslužene kazne društveno reintegriraju.

               37

               To osobito vrijedi za Konvenciju o transferu osuđenih osoba od 21. ožujka 1983., čije su stranke sve države članice i Ruska Federacija. Naime, ta konvencija omogućuje osobi osuđenoj na području države potpisnice te konvencije da u skladu njezinim člankom 2. zatraži transfer na područje zemlje podrijetla kako bi ondje odslužila kaznu koja joj je izrečena, pri čemu se u njezinim uvodnim izjavama navodi da je cilj takvog transfera, među ostalim, olakšavanje društvene reintegracije osuđenih osoba tako što se strancima kojima je nakon počinjenja kaznenog djela oduzeta sloboda omogućuje da svoju kaznu izvrše u društvenom okruženju iz kojega potječu (vidjeti u tom smislu presudu od 20. siječnja 2005., Laurin Effing, C‑302/02, EU:C:2005:36, t. 12. i 13.).

               38

               K tomu, pojedine države, poput Republike Finske, također omogućuju vlastitim državljanima da na njihovu državnom području odsluže kaznu izrečenu u drugoj državi.

               39

               Prema tome, kada je riječ o zahtjevu za izručenje u svrhe izvršenja kazne valja istaknuti, s jedne strane, da iako progon nužno ne mora provesti država članica od koje se izručenje traži u pogledu vlastitih državljana, postoje mehanizmi koji omogućuju da potonji svoje kazne odsluže na području te države članice. Međutim, s druge strane, izručenjem se sprječava mogućnost da građani Unije koji nisu državljani spomenute države članice izbjegnu izvršenje izrečene im kazne.

               40

               Budući da se izručenjem, kako je upozoreno u točki 33. ove presude, može izbjeći opasnost od nekažnjavanja državljana država članica različitih od one od koje se izručenje traži i u kojoj predmetni nacionalni propisi dopuštaju izručenje državljana država članica s izuzetkom državljana Republike Finske, valja ispitati proporcionalnost tih propisa provjerom postoje li mjere koje omogućuju jednako učinkovito postizanje spomenutog cilja uz manje ograničavanje slobode kretanja navedenih državljana (presuda od 6. rujna 2016., Petruhhin, C‑182/15, EU:C:2016:630, t. 41.), vodeći računa o svim činjeničnim i pravnim okolnostima slučaja.

               41

               U ovom predmetu, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da se D. Raugevicius usprotivio svojem izručenju navodeći da već dulje vrijeme živi u Finskoj i da u toj državi članici boravi njegovo dvoje djece koja su njezini državljani. Te okolnosti nisu osporavane u postupku pred Sudom. Stoga se ne može isključiti mogućnost da se D. Raugevicius smatra stranim državljaninom sa stalnim boravištem u Finskoj u smislu članka 3. drugog stavka Zakona o međunarodnoj suradnji u izvršenju određenih kaznenopravnih sankcija.

               42

               Ako je to slučaj, iz navedene odredbe proizlazi da bi D. Raugevicius mogao na finskom državnom području odslužiti kaznu koja mu je izrečena u Rusiji, pod uvjetom da potonja država i on sam na to pristanu.

               43

               U tom pogledu valja podsjetiti da je, prema ustaljenoj sudskoj praksi, status građanina Unije predodređen da bude temeljni status državljana država članica (vidjeti osobito presude od 20. rujna 2001., Grzelczyk, C‑184/99, EU:C:2001:458, t. 31.; od 8. ožujka 2011., Ruiz Zambrano, C‑34/09, EU:C:2011:124, t. 41. i od 5. lipnja 2018., Coman i dr., C‑673/16, EU:C:2018:385, t. 30.).

               44

               Svaki građanin Unije može se dakle u svim situacijama koje ulaze u područje primjene prava Unije ratione materiae pozvati na zabranu diskriminacije na temelju državljanstva iz članka 18. UFEU‑a, što uključuje, kao u glavnom postupku, ostvarivanje temeljne slobode kretanja i boravka na području država članica koju dodjeljuje članak 21. UFEU‑a (vidjeti presude od 4. listopada 2012., Komisija/Austrija, C‑75/11, EU:C:2012:605, t. 39. i od 11. studenoga 2014., Dano, C‑333/13, EU:C:2014:2358, t. 59.).

               45

               Nadalje, države članice – unatoč tomu što su u uvjetima nepostojanja pravila prava Unije o izručenju svojih državljana Rusiji i dalje nadležne donositi takva pravila – dužne su tu svoju nadležnost izvršavati poštujući pravo Unije, osobito zabranu diskriminacije predviđenu u članku 18. UFEU‑a i slobodu kretanja i boravka na području država članica, zajamčenu u članku 21. stavku 1. UFEU‑a.

               46

               Međutim, finski državljani, s jedne strane, i državljani drugih država članica koji u Finskoj stalno borave i na taj način pokazuju nedvojbenu razinu integriranosti u tamošnje društvo, s druge strane, nalaze se u usporedivoj situaciji u odnosu na cilj koji se sastoji od izbjegavanja opasnosti od nekažnjavanja (vidjeti po analogiji presudu od 6. listopada 2009., Wolzenburg, C‑123/08, EU:C:2009:616, t. 67.). Na sudu je koji je uputio zahtjev da provjeri pripada li D. Raugevicius toj kategoriji državljana drugih država članica.

               47

               Prema tome, članci 18. i 21. UFEU‑a zahtijevaju da se državljani drugih država članica koji stalno borave u Finskoj i protiv kojih je treća zemlja podnijela zahtjev za izručenje u svrhe izvršenja kazne zatvora obuhvate pravilom o zabrani izručenja koje se primjenjuje na finske državljane i da mogu, pod istim uvjetima kao potonji, odslužiti svoju kaznu na finskom državnom području.

               48

               Suprotno tomu, ako se ne može smatrati da građanin poput D. Raugeviciusa stalno boravi u državi članici od koje se izručenje traži, pitanje njegova izručenja uređeno je na temelju primjenjivog nacionalnog odnosno međunarodnog prava.

               49

               Također valja napomenuti da država od koje se izručenje traži – u slučaju da na zahtjev treće zemlje namjerava izručiti državljanina druge države članice – mora provjeriti ugrožavaju li se izručenjem prava zajamčena Poveljom Europske unije o temeljnim pravima, osobito njezinim člankom 19. (vidjeti u tom smislu presudu od 6. rujna 2016., Petruhhin, C‑182/15, EU:C:2016:630, t. 60.).

               50

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na upućena pitanja valja odgovoriti tako da članke 18. i 21. UFEU‑a treba tumačiti na način da je država članica od koje se izručenje traži – kojoj je treća zemlja, u svrhe izvršenja kazne zatvora, a ne u svrhe progona, podnijela zahtjev za izručenje građanina Unije koji se koristio pravom na slobodno kretanje – a čije nacionalno pravo zabranjuje izručenje vlastitih državljana izvan Unije u svrhe izvršenja kazne i predviđa mogućnost da se takva kazna izrečena u inozemstvu izvrši na njezinu državnom području, dužna osigurati tom građaninu Unije, pod uvjetom da on trajno boravi na njezinu državnom području, postupanje jednako onom prema vlastitim državljanima u pitanjima izručenja.

         Troškovi

               51

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (veliko vijeće) odlučuje:

                     Članke 18. i 21. UFEU‑a treba tumačiti na način da je država članica od koje se izručenje traži – kojoj je treća zemlja, u svrhe izvršenja kazne zatvora, a ne u svrhe progona, podnijela zahtjev za izručenje građanina Unije koji se koristio pravom na slobodno kretanje – a čije nacionalno pravo zabranjuje izručenje vlastitih državljana izvan Unije u svrhe izvršenja kazne i predviđa mogućnost da se takva kazna izrečena u inozemstvu izvrši na njezinu državnom području, dužna osigurati tom građaninu Unije, pod uvjetom da on trajno boravi na njezinu državnom području, postupanje jednako onom prema vlastitim državljanima u pitanjima izručenja.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: finski