title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 5. srpnja 2018.#Liam Jenkinson protiv Vijeća i dr.#Žalba – Arbitražna klauzula – Osoblje međunarodnih misija Europske unije – Nadležnost za odlučivanje o sporovima o ugovorima o radu – Uzastopni ugovori o radu na određeno vrijeme – Arbitražne klauzule koje u posljednjem ugovoru predviđaju nadležnost sudova Unije, a u prethodnim ugovorima sudova u Bruxellesu (Belgija) – Odluka o neobnavljanju posljednjeg ugovora – Zahtjev za prekvalifikaciju svih ugovornih odnosa u ‚ugovor na neodređeno vrijeme’ – Zahtjevi za naknadu štete zbog nezakonitog otkaza – Uzimanje u obzir ugovornih odnosa koji su prethodili posljednjem ugovoru – Nadležnost Općeg suda Europske unije.#Predmet C-43/17 P.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      5. srpnja 2018. (
            *1
         )
      „Žalba – Arbitražna klauzula – Osoblje međunarodnih misija Europske unije – Nadležnost za odlučivanje o sporovima o ugovorima o radu – Uzastopni ugovori o radu na određeno vrijeme – Arbitražne klauzule koje u posljednjem ugovoru predviđaju nadležnost sudova Unije, a u prethodnim ugovorima sudova u Bruxellesu (Belgija) – Odluka o neobnavljanju posljednjeg ugovora – Zahtjev za prekvalifikaciju svih ugovornih odnosa u ‚ugovor na neodređeno vrijeme’ – Zahtjevi za naknadu štete zbog nezakonitog otkaza – Uzimanje u obzir ugovornih odnosa koji su prethodili posljednjem ugovoru – Nadležnost Općeg suda Europske unije”
      U predmetu C‑43/17 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 25. siječnja 2017.,

         Liam Jenkinson, sa stalnom adresom u Killarneyju (Irska), kojeg zastupaju N. de Montigny i J.-N. Louis, avocats,
      žalitelj,
      a druge stranke postupka su:

         Vijeće Europske unije, koje zastupaju A. Vitro i M. Bishop, u svojstvu agenata,

         Europska komisija, koju su zastupali G. Gattinara, L. Radu Bouyon i S. Bartelt, u svojstvu agenata, a zatim G. Gattinara, A. Aresu i Radu Bouyon, u svojstvu agenata,

         Europska služba za vanjsko djelovanje (ESVD), koju zastupaju S. Marquardt, R. Spac i E. Orgován, u svojstvu agenata,

         Eulex Kosovo, sa sjedištem u Prištini (Kosovo), koji je zastupala M. Vicente Hernandez, avocate, a zatim E. Raoult, avocate,
      tuženici u prvom stupnju,
      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, C. G. Fernlund, J.-C. Bonichot, A. Arabadjiev (izvjestitelj) i E. Regan, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: V. Giacobbo‑Peyronnel, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 17. siječnja 2018.,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 11. travnja 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Svojom žalbom Liam Jenkinson zahtijeva ukidanje rješenja Općeg suda Europske unije od 9. studenoga 2016., Jenkinson/Vijeće i dr. (T‑602/15, u daljnjem tekstu: pobijano rješenje, EU:T:2016:660), kojim je on odbio njegovu tužbu kojom je, kao prvo, podnio zahtjev na temelju članka 272. UFEU‑a, s jedne strane, za prekvalifikaciju svih ugovornih odnosa L. Jenkinsona u „ugovor o radu na neodređeno vrijeme” te naknadu štete koju je navodno pretrpio zbog zlouporabe uzastopnih ugovora na određeno vrijeme i zbog nezakonitog otkaza i, s druge strane, da se utvrdi da su Vijeće Europske unije, Europska komisija i Europska služba za vanjsko djelovanje (ESVD) diskriminirali žalitelja te da im se slijedom toga naloži naknada štete i podredno zahtjev koji se temelji na izvanugovornoj odgovornosti europskih institucija.

         Okolnosti spora

               2

               Okolnosti spora sažete su u točkama 1. do 6. pobijanog rješenja na sljedeći način:

                        „1

                        Tužitelj, Liam Jenkinson, irski državljanin, početno je bio zaposlen od 20. kolovoza 1994. do 5. lipnja 2002. na temelju uzastopnih ugovora na određeno vrijeme u Promatračkoj misiji Europske unije uspostavljenoj Zajedničkom akcijom Vijeća 2000/811/ZVSP od 22. prosinca 2000. o promatračkoj misiji Europske unije (SL 2000., L 328., str. 53.).

                        2

                        Zatim je od 17. lipnja 2002. do 31. prosinca 2009. na temelju uzastopnih ugovora na određeno vrijeme bio zaposlen u Policijskoj misiji Europske unije uspostavljenoj Zajedničkom akcijom Vijeća 2002/210/ZVSP od 11. ožujka 2002. o policijskoj misiji Europske unije (SL 2002., L 70., str. 1.).

                        3

                        Konačno, tužitelj je od 5. travnja 2010. do 14. studenoga 2014. bio zaposlen u Misiji Eulex Kosovo, na temelju jedanaest uzastopnih ugovora na određeno vrijeme. Misija Eulex Kosovo je uspostavljena Zajedničkom akcijom Vijeća 2008/124/ZVSP od 4. veljače 2008. o Misiji Europske unije za uspostavu vladavine prava na Kosovu, Eulex Kosovo (SL 2008., L 42, str. 92.). Zajedničko stajalište je produljeno u nekoliko navrata. Produljeno je do 14. lipnja 2016. Odlukom Vijeća 2014/349/ZVSP od 12. lipnja 2014. o izmjeni Zajedničkog stajališta 2008/124 (SL 2014., L 174, str. 42.), primjenjivom na činjenice slučaja.

                        4

                        Naposljetku je Zajedničko stajalište produljeno do 14. lipnja 2018. Odlukom Vijeća 2016/947/ZVSP od 14. lipnja 2016. o izmjeni Zajedničkog stajališta 2008/124 (SL 2016., L 157, str. 26.).

                        5

                        Tijekom izvršenja ugovora o radu za razdoblje od 15. lipnja do 14. listopada 2014. tužitelj je pismom voditelja Misije Eulex Kosovo od 26. lipnja 2014. obaviješten o završetku svoje misije i neobnavljanju svojeg ugovora o radu nakon 14. studenoga 2014.

                        6

                        Potonji ugovor o radu na određeno vrijeme su sklopili [Misija] Eulex Kosovo i tužitelj za razdoblje od 15. listopada do 14. studenoga 2014. (u daljnjem tekstu: posljednji ugovor o radu na određeno vrijeme) i on nije obnovljen. Taj posljednji ugovor o radu na određeno vrijeme u članku 21. za sve sporove koji se odnose na ugovor predviđa nadležnost Suda Europske unije na temelju članka 272. UFEU‑a.”

         Postupak pred Općim sudom i pobijano rješenje

               3

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 23. listopada 2015. žalitelj je pokrenuo postupak protiv Vijeća, Komisije, ESVD‑a i Misije Eulex Kosovo, u kojem je zahtijevao od Općeg suda da:

                        –

                        primarno, promijeni njegov ugovorni odnos u „ugovor o radu na neodređeno vrijeme”, utvrdi povredu ugovornih obveza koju su počinili tuženici i dostave obavijesti o razvrgnuću ugovora na neodređeno vrijeme, utvrdi da je njegov otkaz bio nezakonit te im posljedično naloži da naknade štetu pretrpljenu zlouporabom uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme, povredom obveze dostave obavijesti o razvrgnuću ugovora i nezakonitim otkazom;

                        –

                        primarno, utvrdi da su ga Vijeće, Komisija i ESVD diskriminirali tijekom službe u okviru međunarodnih misija Europske unije (u daljnjem tekstu: misije) u pogledu njegove plaće, mirovinskih prava i povezanih pogodnosti, utvrdi da su ga trebali zaposliti kao člana privremenog osoblja jednog od njih i posljedično im naloži naknadu štete te

                        –

                        podredno, naloži tuženicima, na temelju njihove izvanugovorne odgovornosti, da naknade štetu koja proizlazi iz povreda njihovih obveza.

               4

               Pobijanim rješenjem Opći sud proglasio se očito nenadležnim za odlučivanje o dvama primarnim tužbenim zahtjevima te je odbacio podredni tužbeni zahtjev kao očito nedopušten. Posljedično, odbio je tužbu u cijelosti i naložio L. Jenkinsonu snošenje troškova.

         Zahtjevi stranaka

               5

               L. Jenkinson zahtijeva od Suda da:

                        –

                        ukine pobijano rješenje;

                        –

                        prihvati tužbu i

                        –

                        naloži tuženicima snošenje troškova obaju postupaka.

               6

               Vijeće i Komisija zahtijevaju odbijanje žalbe i nalaganje L. Jenkinsonu snošenja troškova.

               7

               ESVD i Misija Eulex Kosovo zahtijevaju od Suda da:

                        –

                        primarno, proglasi se nenadležnim za odlučivanje o žalbi;

                        –

                        podredno, odbije žalbu i

                        –

                        naloži L. Jenkinsonu snošenje troškova.

               8

               Osim toga, Vijeće i ESVD zahtijevaju od Suda da, u slučaju da odluči da je žalba osnovana, odbaci žalbu i tužbu kao nedopuštene u dijelu koji se odnosi na njih.

         O žalbi

               9

               Svojom žalbom L. Jenkinson zahtijeva od Suda da na temelju prvog dijela njegova žalbenog zahtjeva ukine pobijano rješenje i na temelju drugog dijela njegova žalbenog zahtjeva prihvati tužbu.

               10

               ESVD i Misija Eulex Kosovo osporavaju nadležnost Suda za ispitivanje žalbe. Usto, Misija Eulex Kosovo osporava dopuštenost žalbe u cijelosti, dok Komisija osporava samo dopuštenost drugog dijela žalbenog zahtjeva.

            Nadležnost Suda

               11

               ESVD i Misija Eulex Kosovo u biti tvrde da je Sud nenadležan za ispitivanje ove žalbe jer L. Jenkinson svoju argumentaciju temelji na ugovorima o radu koji su prethodili posljednjem ugovoru o radu na neodređeno vrijeme i da su na temelju arbitražnih klauzula u tim ugovorima za odlučivanje o takvom sporu nadležni jedino sudovi u Bruxellesu. Nadalje, tvrde da je L. Jenkinson u međuvremenu podnio u biti istovjetnu tužbu pred Tribunalom du travail francophone de Bruxelles (Radni sud na francuskom jeziku u Bruxellesu, Belgija).

               12

               U tom smislu valja podsjetiti na to da je, u skladu s člankom 256. stavkom 1. drugim podstavkom UFEU‑a i člankom 56. Statuta Suda Europske unije, potonji nadležan za odlučivanje o žalbama protiv odluka Općeg suda iz članka 256. stavka 1. prvog podstavka UFEU‑a. Nije sporno da je pobijano rješenje odluka iz potonje odredbe.

               13

               Nadalje, valja utvrditi da pitanje nadležnosti sudova Unije za odlučivanje o osnovanosti tvrdnji L. Jenkinsona u prvom stupnju, s obzirom na sadržaj pobijanog rješenja i tvrdnje L. Jenkinsona pred Sudom, ulazi u meritorna pitanja koja se ističu ovom žalbom.

               14

               U tim je okolnostima Sud nadležan za odlučivanje o ovoj žalbi.

            Prvi dio žalbenog zahtjeva

               15

               U prilog prvom dijelu žalbenog zahtjeva, kojim se zahtijeva ukidanje pobijanog rješenja, L. Jenkinson u biti ističe četiri žalbena razloga, od kojih se prvi odnosi na ocjenu Općeg suda opsega nadležnosti sudova Unije za odlučivanje o ugovornom aspektu spora. Svojim drugim žalbenim razlogom poziva se na svoje ugovorne odnose s Vijećem, Komisijom i ESVD‑om. Treći i četvrti žalbeni razlog temelje se na pogreškama koje se tiču prava koje je Opći sud navodno počinio prilikom ocjene zahtjeva u pogledu izvanugovorne odgovornosti institucija i podjele troškova.

               16

               Vijeće, ESVD i Misija Eulex Kosovo osporavaju, među ostalim, dopuštenost argumentacije na kojoj se temelji taj prvi dio žalbenog zahtjeva.

         Dopuštenost prvog dijela žalbenog zahtjeva

               17

               Vijeće i ESVD smatraju da je žalba u odnosu na njih nedopuštena. S jedne strane, oni nisu bili stranke posljednjeg ugovora o radu na određeno vrijeme i ne mogu se smatrati „poslodavcima” L. Jenkinsona, što je Opći sud utvrdio u točki 40. pobijanog rješenja i što nije bilo osporavano u ovom žalbenom postupku. S druge strane, L. Jenkinson nije precizirao nikakav akt koji bi uzrokovao njihovu izvanugovornu odgovornost.

               18

               Nadalje, Misija Eulex Kosovo tvrdi da žalba nije dovoljno jasna ni precizna kako bi ona mogla pripremiti svoju obranu i kako bi Sud mogao odlučivati.

               19

               Što se tiče prigovora Vijeća i ESVD‑a, valja podsjetiti na to da se, u skladu s člankom 171. Poslovnika Suda, žalba dostavlja ostalim strankama u postupku pred Općim sudom. Nije sporno da su Vijeće i ESVD bili stranke u postupku pred Općim sudom.

               20

               Nadalje, valja utvrditi da se argumentacija Vijeća i ESVD‑a u prilog navodnoj nedopuštenosti žalbe u odnosu na njih temelji na argumentima koji ulaze u meritum spora, tj. nadležnost Općeg suda za odlučivanje o tvrdnjama L. Jenkinsona u odnosu na njih, a ne u dopuštenost ove žalbe.

               21

               Što se tiče argumentacije Misije Eulex Kosovo koja se temelji na prigovoru obscuri libelli, valja navesti da, iako je ta misija u tom smislu pružila konkretnu argumentaciju u pogledu argumentacije L. Jenkinson o drugom dijelu njegova žalbenog zahtjeva, isto ne vrijedi za onu iznesenu u prilog prvom dijelu žalbenog zahtjeva.

               22

               Nadalje, valja utvrditi da u četirima žalbenim razlozima istaknutima u prilog prvom dijelu žalbenog zahtjeva L. Jenkinson precizno navodi točke obrazloženja pobijanog rješenja koje osporava, tako da je argumentacija koju u tom pogledu iznosi dovoljno jasna i precizna kako bi tuženici mogli pripremiti svoju obranu, kako to potvrđuju i njihovi odgovori na žalbu. Posljedično, Sud može odlučivati o četirima žalbenim razlozima istaknutima u prilog prvom dijelu žalbenog zahtjeva.

               23

               Iz toga slijedi da prigovore o dopuštenosti prvog dijela žalbenog zahtjeva koje su iznijeli Vijeće, ESVD i Misija Eulex Kosovo treba odbiti kao neosnovane.

         Prvi i drugi žalbeni razlog

               24

               Prvi žalbeni razlog podijeljen je na četiri dijela, od kojih najprije valja ispitati treći dio, zajedno s drugim žalbenim razlogom.

         – Argumentacija stranaka

               25

               Trećim dijelom prvog žalbenog razloga L. Jenkinson tvrdi da je u točki 39. pobijanog rješenja Opći sud ocijenio da ne može odlučiti o učincima prethodno zaključenih ugovora o radu jer je nadležan samo za posljednji ugovor na određeno vrijeme. Međutim, prekvalifikacija svih ugovornih odnosa s tuženicima u ugovor na neodređeno vrijeme ne može se ni u kojem slučaju odvojiti od postojanja posljednjeg ugovora na određeno vrijeme i od prestanka tog ugovora. Naime, njemu bi bilo nemoguće ostvariti prekvalifikaciju svojih ugovornog odnosa djelomično pred sudovima u Bruxellesu, a djelomično pred sudovima Unije. Opći sud time je u pobijano rješenje unio pogrešku koja se tiče prava.

               26

               Svojim drugim žalbenim razlogom L. Jenkinson ističe, među ostalim, da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava kad je u točki 40. pobijanog rješenja odbio svoju nadležnost za odlučivanje o zahtjevima za proglašavanje Vijeća, Komisije i ESVD‑a odgovornima za diskriminirajuće postupanje koje je on pretrpio u pogledu plaće, mirovinskih prava i drugih povlastica. U tom smislu L. Jenkinson ističe da su njegovi ugovorni odnosi s drugim misijama koje nisu Misija Eulex Kosovo bili okončani odlukama dotičnih institucija, a u svakom slučaju Vijeća, i iz toga zaključuje da je došlo do subrogacije prava i obveza s tih misija na te institucije. One stoga moraju odgovarati za posljedice ugovornih obveza koje su te misije imale prema svojem osoblju.

               27

               Komisija podsjeća na to da, s obzirom na argumente iznesene osobito u okviru trećeg dijela prvog žalbenog razloga, predmet spora ne može ispitivati nenadležni sudac jer pitanje nadležnosti prethodi onomu o meritumu.

               28

               Što se tiče drugog žalbenog razloga, Komisija smatra da su argumenti L. Jenkinsona bespredmetni jer on nije osporavao točke 30., 31. i 35. pobijanog rješenja i jer je Opći sud naveo da je posljednji ugovor o radu na određeno vrijeme bio sklopljen isključivo s Misijom Eulex Kosovo „u svojstvu poslodavca”, tako da se jedino potonja, koja ima pravnu sposobnost za sklapanje takvih ugovora, može smatrati poslodavcem. Argumenti o navodnoj subrogaciji s dotičnih triju institucija na misije s kojima je žalitelj radio ne mogu dovesti u pitanje navedena razmatranja Općeg suda.

               29

               Što se tiče trećeg dijela prvog žalbenog razloga, Vijeće navodi da trajanje posljednjeg ugovora o radu na određeno vrijeme ne može utjecati na žaliteljeva prava na ostvarivanje željene prekvalifikacije njegova položaja pred belgijskim sudovima i ističe da L. Jenkinson nije dokazao da odredbe o nadležnosti iz posljednjeg ugovora o radu na određeno vrijeme poništavaju odredbe sadržane u prethodnim ugovorima koji su dali nadležnost belgijskim sudovima ni da je to bila volja ugovornih stranaka.

               30

               Što se tiče drugog žalbenog razloga, Vijeće ističe da ono nije bilo stranka nijednog ugovora koji je sklopio L. Jenkinson i navodi da odluke o uspostavi misija kao ni strateški smjer za koji je zaduženo Vijeće ne sadržavaju nikakav element o posebnim ugovorima koji se sklapaju s osobljem zaposlenim u misijama. Točno je da je Vijeće nadležno za odlučivanje o smanjenju veličine misije za upravljanje krizom, za njezino eventualno ukidanje i za organizacijski raspored misije, no o ugovornim uvjetima zaposlenja i njihovoj provedbi ne odlučuje Vijeće. Dakle, o spornom konkretnom postupanju nije odlučilo Vijeće i njegovi akti nisu sporni. Naime, nije sporno da Misija Eulex Kosovo ima pravnu sposobnost i da je odgovorna za svaku pritužbu i obvezu koja proizlazi iz provedbe njezine zadaće.

               31

               Što se tiče trećeg dijela prvog žalbenog razloga, ESVD smatra da iz tužbe i argumenata L. Jenkinsona proizlazi da on svoje zahtjeve temelji na svim svojim radnim odnosima s Misijom Eulex Kosovo i, konkretno, na neobnavljanju svojeg zaposlenja koje mu je bilo priopćeno tijekom ugovora koji je prethodio posljednjem ugovoru o radu na određeno vrijeme. Posljedično, spor se ne odnosi na posljednji ugovor o radu na određeno vrijeme, nego na prethodni ugovorni odnos. Međutim, budući da nije sporno da su svi prethodni ugovori o radu sadržavali odredbu o dodjeli sudske nadležnosti belgijskim sudovima, Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava. Nadalje, L. Jenkinson nije objasnio na kojem je temelju posljednji ugovor o radu na određeno vrijeme izmijenio njegove prethodne ugovore.

               32

               Što se tiče drugog žalbenog razloga, ESVD odgovara da je Opći sud pravilno presudio da on nije bio ugovorna stranka posljednjeg ugovora o radu na određeno vrijeme.

               33

               Što se tiče trećeg dijela prvog žalbenog razloga, Misija Eulex Kosovo smatra da, s obzirom na to da je jedino posljednji ugovor o radu na određeno vrijeme sadržavao odredbu o dodjeli nadležnosti sudovima Unije i da takve arbitražne klauzule treba usko tumačiti, Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava kad se proglasio nenadležnim u pogledu zahtjeva L. Jenkinsona koji su se temeljili na njegovim prethodnim ugovorima. Ništa ne može ex post dovesti u pitanje pristanak L. Jenkinsona na odredbe o dodjeli nadležnosti belgijskim sudovima koje su se nalazile u prethodnim ugovorima.

         – Ocjena Suda

               34

               Budući da L. Jenkinson argumentacijom u okviru trećeg dijela prvog žalbenog razloga i u okviru drugog žalbenog razloga u biti osporava ocjenu Općeg suda da njegova nadležnost ne može obuhvaćati ugovore koji su prethodili posljednjem ugovoru o radu na određeno vrijeme, valja podsjetiti na to da je Opći sud u točkama 23., 26. i 38. do 40. pobijanog rješenja presudio sljedeće:

                        „23

                        […] [S] obzirom na to da je ova tužba podnesena na temelju članka 272. UFEU‑a, Opći sud nadležan [je] samo za posljednji ugovor o radu na određeno vrijeme, na temelju arbitražne klauzule koju sadržava. Opći je sud očito nenadležan za odlučivanje u sporovima koji bi mogli dovesti do izvršenja tužiteljevih ugovora o radu sklopljenih prije posljednjeg ugovora o radu na određeno vrijeme koji izričito dodjeljuju nadležnost belgijskim sudovima i, prema tome, za razmatranje ove tužbe u dijelu u kojem se odnosi na učinke tih ugovora.

                  […]

                        26

                        Doseg klauzule kojom se Sudu Europske unije dodjeljuje nadležnost izričito je ograničena na sporove koji se odnose na posljednji ugovor o radu na određeno vrijeme i ne može se proširiti na prethodne ugovore koji su predviđali nadležnost drugih sudova.

                  […]

                        38

                        Opći je sud na temelju članka 272. UFEU‑a nadležan samo u pogledu posljednjeg ugovora o radu na određeno vrijeme koji su sklopili tužitelj i Misija Eulex Kosovo.

                        39

                        Kao prvo, iz prethodno navedenog proizlazi da je Opći sud očito nenadležan za odlučivanje o prvom dijelu primarnog tužbenog zahtjeva. Prvi tužbeni zahtjev koji se odnosi na promjenu svih ugovornih odnosa između tužitelja i različitih misija koje su bile njegovi poslodavci u ugovor na neodređeno vrijeme pretpostavlja uzimanje u obzir učinaka prethodnih ugovora o radu sklopljenih između tih misija i tužitelja, koji izričito dodjeljuju nadležnost belgijskim sudovima. Budući da je nadležnost Općeg suda ograničena na posljednji ugovor o radu na određeno vrijeme, on ne može odlučivati o tom tužbenom zahtjevu. Opći je sud očito nenadležan za uzgredne zahtjeve kojima se traži utvrđenje da su tuženici povrijedili obvezu dostave obavijesti o razvrgnuću ugovora na neodređeno vrijeme, te da je njegov otkaz bio nezakonit. Međutim, Opći je sud također očito nenadležan za odlučivanje o uzgrednim zahtjevima za naknadu štete kojim se traži popravljanje štete proizašle iz zlouporabe uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme, povrede obveze dostave obavijesti o razvrgnuću ugovora na neodređeno vrijeme, te nezakonitog otkaza.

                        40

                        Kao drugo, Opći je sud očito nenadležan za odlučivanje o drugom dijelu primarnog tužbenog zahtjeva jer se njime zahtijeva da se utvrdi da su Vijeće, Komisija i ESVD diskriminirali tužitelja tijekom službe u okviru misija u pogledu njegove plaće, mirovinskih prava i povezanih beneficija, da utvrdi da su ga trebali zaposliti kao člana privremenog osoblja i da im naloži naknadu nastale štete. Naime, taj je tužbeni zahtjev upravljen protiv Vijeća, Komisije i ESVD‑a koji nisu stranke posljednjeg ugovora o radu na određeno vrijeme i prema tome se odnosi na prethodne ugovorne odnose za koje Opći sud nije nadležan.”

               35

               U skladu s člankom 274. UFEU‑a, sporovi u kojima je Unija jedna od stranaka nisu na osnovi toga izuzeti iz nadležnosti sudova država članica, osim kada je nadležnost dodijeljena Sudu Ugovorima.

               36

               U skladu s člankom 272. UFEU‑a, Sud je nadležan donositi presude na temelju svake arbitražne klauzule sadržane u ugovoru sklopljenom od strane Unije ili u njezino ime, bez obzira na to radi li se o javnopravnom ili privatnopravnom ugovoru.

               37

               Članak 256. stavak 1. UFEU‑a propisuje da je Opći sud nadležan za provođenje postupka i odlučivanje u prvom stupnju u slučaju predmeta i postupaka iz članka 272. UFEU‑a.

               38

               S obzirom na te odredbe, nadležnost Općeg suda koja se temelji na arbitražnoj klauzuli odstupa od općeg prava pa se mora usko tumačiti (presuda od 18. prosinca 1986., Komisija/Zoubek, 426/85, EU:C:1986:501, t. 11.).

               39

               Nadalje, iako u okviru arbitražne klauzule ugovorene na temelju članka 272. UFEU‑a Opći sud može biti pozvan odlučiti o sporu na temelju nacionalnog prava primjenjivog na ugovor, njegova se nadležnost za odlučivanje o sporu koji se odnosi na taj ugovor ocjenjuje samo na temelju odredaba tog članka i odredaba arbitražne klauzule te na to ne mogu utjecati odredbe nacionalnog prava koje navodno isključuju njegovu nadležnost (presuda od 26. veljače 2015., Planet/Komisija, C‑564/13 P, EU:C:2015:124, t. 21. i navedena sudska praksa).

               40

               Iz toga slijedi da Opći sud može odlučivati samo o zahtjevima koji proizlaze iz ugovora koji je sklopila Unija i koji sadržava arbitražnu klauzulu ili koji se izravno odnose na obveze koje proizlaze iz tog ugovora (vidjeti u tom smislu presudu od 18. prosinca 1986., Komisija/Zoubek, 426/85, EU:C:1986:501, t. 11.).

               41

               Posljedično, valja provjeriti dodjeljuju li, suprotno ocjeni Općeg suda, arbitražne klauzule u predmetnim ugovorima o radu nadležnost Općem sudu za odlučivanje o zahtjevima koje je L. Jenkinson istaknuo u okviru tužbe koju je podnio Općem sudu.

               42

               U tom smislu, kao što je to istaknuo Opći sud u točkama 21. i 22. pobijanog rješenja, nije sporno da svi prethodni ugovori o radu koje su sklopili misije i žalitelj sadržavaju klauzulu koja izričito predviđa da sporovi koji proizlaze iz tih ugovora ili u vezi s njima ulaze u nadležnost sudova u Bruxellesu i da jedino posljednji ugovor o radu na određeno vrijeme u članku 21. izričito predviđa da sporovi koji proizlaze iz tog ugovora ili u vezi s njime ulaze u nadležnost Suda na temelju članka 272. UFEU‑a.

               43

               Iz toga proizlazi da je, s obzirom na to da je tužba podnesena na temelju članka 272. UFEU‑a, Opći sud u načelu nadležan samo za zahtjeve koji proizlaze iz posljednjeg ugovora o radu na određeno vrijeme ili koji imaju izravnu vezu s obvezama koje proizlaze iz tog ugovora.

               44

               Međutim, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 45. i 46. svojeg mišljenja, u pogledu jednog radnog odnosa koji je bio sličan ovomu – po tome što se odnosio na niz uzastopnih ugovora o radu koji su bili sklapani u razdoblju od 15 godina i od kojih su samo posljednja četiri sadržavala arbitražnu klauzulu o dodjeli nadležnosti Sudu za odlučivanje o svim sporovima o valjanosti, tumačenju ili provedbi tih ugovora – Sud je presudio da činjenica da se ista klauzula ne nalazi u prethodnim ugovorima i da, što se tiče prvih godina, ne postoje čak ni pisani ugovori ne može biti prepreka tomu da Sud prilikom ocjene odnosa koji su postojali između stranaka uzme u obzir sve prošle ugovore (presuda od 1. srpnja 1982., Porta/Komisija, 109/81, EU:C:1982:253, t. 10.).

               45

               Iz toga slijedi da, za razliku od onoga što je Opći sud presudio u točkama 23., 26. i 38. do 40. pobijanog rješenja, njegova nadležnost može obuhvaćati prethodne ugovore o radu koji su predviđali nadležnost sudova u Bruxellesu, pod uvjetom da tužba koju je podnio L. Jenkinson sadržava zahtjeve koji proizlaze iz posljednjeg ugovora o radu na određeno vrijeme ili koji imaju izravnu vezu s obvezama koje iz njega proizlaze.

               46

               U tom smislu, kao što to proizlazi iz točke 10. pobijanog rješenja, primarnim tužbenih zahtjevom L. Jenkinson u biti je zahtijevao od Općeg suda da sve njegove ugovorne odnose prekvalificira u ugovor o radu na neodređeno vrijeme i da mu dodijeli prava koja, prema njegovu mišljenju, mogu proizići iz takve prekvalifikacije.

               47

               Kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 47. svojeg mišljenja, s obzirom na to da su zahtjevi L. Jenkinsona povezani s postojanjem jedinstvenog i neprekinutog radnog odnosa koji se temeljio na uzastopnim ugovorima o radu na određeno vrijeme, oni imaju za cilj prekvalifikaciju svih sklopljenih ugovora i temelje se na svim tim ugovorima, uključujući posljednji.

               48

               Posljedično, valja utvrditi da tužba koju je podnio L. Jenkinson sadržava zahtjeve koji također proizlaze iz posljednjeg ugovora o radu na određeno vrijeme.

               49

               Iz prethodnih razmatranja proizlazi da je Opći sud u točkama 39. i 40. pobijanog rješenja počinio pogrešku koja se tiče prava kad se proglasio očito nenadležnim za odlučivanje o primarnom tužbenom zahtjevu, uz obrazloženje da zahtjevi L. Jenkinsona podrazumijevaju uzimanje u obzir učinaka prethodnih ugovora o radu.

               50

               Naime, s obzirom na sudsku praksu navedenu u točki 44. ove presude, u ovom je slučaju bilo na Općem sudu da provjeri je li i, prema potrebi, u kojoj mjeri prilikom svoje ocjene zahtjeva L. Jenkinsona mogao uzeti u obzir prethodne ugovore o radu.

               51

               S obzirom na prethodna razmatranja, valja prihvatiti treći dio prvog žalbenog razloga i drugi žalbeni razlog koji su istaknuti u prilog prvom dijelu žalbenog zahtjeva i, prema tome, ukinuti pobijano rješenje, bez potrebe ispitivanja ostalih dijelova prvog žalbenog razloga i trećeg i četvrtog žalbenog razloga koji su istaknuti u prilog tom dijelu žalbenog zahtjeva, a koji se odnose na ocjenu Općeg suda podredne argumentacije i na podjelu troškova u prvostupanjskom postupku.

            Drugi dio žalbenog zahtjeva

               52

               Drugim dijelom svojeg žalbenog zahtjeva L. Jenkinson zahtijeva od Suda da prihvati tužbu koju je podnio Općem sudu.

               53

               U tom smislu valja podsjetiti na to da, u skladu s člankom 61. prvim stavkom Statuta Suda Europske unije, taj sud može, u slučaju ukidanja odluke Općeg suda, sam konačno odlučiti o sporu ako stanje postupka to dopušta.

               54

               Međutim, za razliku od onoga što smatra L. Jenkinson, stanje postupka ne dopušta konačno odlučivanje.

               55

               Naime, budući da je Opći sud odlučio samo o svojoj nadležnosti i o dopuštenosti tužbe a da nije razmatrao meritum predmeta, valja podsjetiti na to da iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da stanje postupka ne dopušta konačno odlučivanje o meritumu tužbe podnesene Općem sudu kad je potonji odbio tužbu kao nedopuštenu prihvativši prigovor o nedopuštenosti a da njegovo ispitivanje nije odgodio do odluke o meritumu (presuda od 17. prosinca 2009., Preispitivanje M/EMEA, C‑197/09 RX‑II, EU:C:2009:804, t. 29. i navedena sudska praksa).

               56

               Točno je da je pod određenim uvjetima moguće meritorno odlučiti o tužbi iako se postupak u prvom stupnju ograničio na prigovor nedopuštenosti koji je Opći sud prihvatio. To može biti slučaj kad, s jedne strane, ukidanje pobijane presude ili rješenja nužno podrazumijeva određeno rješenje u pogledu merituma predmetne tužbe ili, s druge strane, ispitivanje merituma tužbe za ukidanje počiva na argumentima koje su stranke razmijenile u okviru žalbenog postupka na temelju obrazloženja prvostupanjskog suda (presuda od 17. prosinca 2009., Preispitivanje M/EMEA, C‑197/09 RX‑II, EU:C:2009:804, t. 30. i navedena sudska praksa).

               57

               Međutim, u ovom slučaju, kao što to pravilno ističe Komisija, ne postoje takve posebne okolnosti koje bi Sudu omogućile da sam odluči o meritumu tužbe.

               58

               Iz toga slijedi da ovaj predmet treba vratiti Općem sudu na ponovno suđenje i da drugi dio žalbenog zahtjeva treba odbiti.

         Troškovi

               59

               Budući da se predmet vraća Općem sudu na ponovno suđenje, o troškovima će se odlučiti naknadno.

               Slijedom navedenog, Sud (prvo vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Ukida se rješenje Općeg suda Europske unije od 9. studenoga 2016., Jenkinson/Vijeće i dr. (T‑602/15, EU:T:2016:660).

                           2.

                           Predmet se vraća Općem sudu Europske unije na ponovno suđenje.

                           3.

                           O troškovima će se odlučiti naknadno.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 5. srpnja 2018.#Marcandi Limited protiv Commissioners for Her Majesty's Revenue & Customs.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio First-tier Tribunal (Tax Chamber).#Zahtjev za prethodnu odluku – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost (PDV) – Direktiva 2006/112/EZ – Članak 2. stavak 1. točka (c) – Dodjela ‚kredita’ koji omogućuju davanje ponuda na internetskoj dražbi – Isporuka usluga uz naknadu – Prethodna transakcija – Članak 73. – Porezna osnovica.#Predmet C-544/16.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      5. srpnja 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost (PDV) – Direktiva 2006/112/EZ – Članak 2. stavak 1. točka (c) – Dodjela ‚kredita’ koji omogućuju davanje ponuda na internetskoj dražbi – Isporuka usluga uz naknadu – Prethodna transakcija – Članak 73. – Porezna osnovica”
      U predmetu C‑544/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio First‑tier Tribunal (Tax Chamber) (Prvostupanjski sud, Odjel za poreze, Ujedinjena Kraljevina), odlukom od 17. listopada 2016., koju je Sud zaprimio 28. listopada 2016., u postupku

         Marcandi Ltd, koji posluje pod tvrtkom Madbid,
      protiv

         Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: J. L. da Cruz Vilaça, predsjednik vijeća, E. Levits, A. Borg Barthet (izvjestitelj), M. Berger i F. Biltgen, suci,
      nezavisni odvjetnik: E. Tanchev,
      tajnik: L. Hewlett, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 13. prosinca 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za društvo Marcandi Ltd, J. Brinsmead‑Stockham, barrister, C. Van Zyl, solicitor, i A. Brown, advocate,

               –

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, D. Robertson i Z. Lavery, u svojstvu agenata, uz asistenciju P. Mantlea, barrister,

               –

               za Europsku komisiju, R. Lyal i L. Lozano Palacios, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 7. ožujka 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 2. stavka 1., članaka 14., 24., 62., 63., 65. i 73. kao i članka 79. točke (b) Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL 2006., L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.; u daljnjem tekstu: Direktiva o PDV‑u).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društva Marcandi Ltd, koje posluje pod tvrtkom Madbid, i Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (Porezna i carinska uprava, Ujedinjena Kraljevina) (u daljnjem tekstu: Porezna uprava), u pogledu sustava poreza na dodanu vrijednost (PDV) primjenjivog na prodaju „kredita” koji omogućuju sudjelovanje na internetskim dražbama.

         Pravni okvir

               3

               U skladu s člankom 2. stavkom 1. Direktive o PDV‑u:
               „Sljedeće transakcije podliježu PDV‑u:

                        (a)

                        isporuka robe koju obavlja porezni obveznik koji djeluje kao takav na teritoriju države članice u zamjenu za plaćanje;

                  […]

                        (c)

                        isporuka usluga uz naknadu na teritoriju određene države članice koju obavlja porezni obveznik koji djeluje kao takav;

                  […]”

               4

               Članak 14. stavak 1. te direktive isporuku robe definira kao „prijenos prava raspolaganja materijalnom imovinom kao vlasnik”.

               5

               U skladu s člankom 24. stavkom 1. navedene direktive:
               „‚Isporuka usluga’ znači svaka transakcija koja ne čini isporuku robe.”

               6

               Članak 62. Direktive glasi:
               „Za potrebe ove Direktive:

                        (1)

                        ‚oporezivi događaj’ znači događaj kojim se ispunjavaju zakonski uvjeti potrebni za postojanje obveze obračuna PDV‑a;

                        (2)

                        ‚obveza obračuna’ PDV‑a nastaje kad porezna vlast ima pravo po zakonu, u danom trenutku, tražiti plaćanje poreza od osobe koja je odgovorna za [njegovo] plaćanje, čak i u slučaju kad je vrijeme plaćanja odgođeno.”

               7

               Članak 63. Direktive o PDV‑u propisuje:
               „Oporezivi događaj i obveza obračuna PDV‑a nastaju po isporuci robe ili usluga.”

               8

               Članak 65. te direktive glasi:
               „Kad se provodi plaćanje na račun prije isporuke robe ili usluga, obveza obračuna PDV‑a nastaje po primitku plaćanja i na primljeni iznos.”

               9

               Članak 73. navedene direktive predviđa:
               „U pogledu isporuke robe ili usluga, osim onih iz članaka od 74. do 77., oporezivi iznos uključuje sve što čini naknadu koju je dobio ili će dobiti dobavljač u zamjenu za isporuku od kupca ili neke treće strane, uključujući potpore izravno povezane s cijenom isporuke.”

               10

               Članak 79. Direktive glasi:
               „Oporezivi iznos ne uključuje sljedeće čimbenike:
               […]

                        (b)

                        cjenovne popuste i rabate koji se odobravaju kupcu i koje on dobiva u vrijeme isporuke;

                  […]”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               11

               Marcandi je društvo osnovano u Ujedinjenoj Kraljevini koje obavlja djelatnost internetske trgovine pod tvrtkom Madbid (u daljnjem tekstu: Madbid). Većina proizvoda koje prodaje Madbid su tzv. high tech proizvodi, poput mobilnih telefona, tableta, računala i televizora. Madbid povremeno prodaje proizvode veće vrijednosti, poput automobila.

               12

               Internetska stranica Madbida korisnicima omogućuje kupnju proizvoda koje on prodaje ili za određenu cijenu, u internetskoj trgovini, ili putem internetske dražbe.

               13

               Tijekom razdoblja na koje se odnosi glavni postupak Madbid je bio registriran kao porezni obveznik PDV‑a u Ujedinjenoj Kraljevini i u nekoliko drugih država članica, među kojima u Njemačkoj.

               14

               U skladu s odredbom 1.2. svojih općih uvjeta poslovanja, Madbid „upravlja stranicom za dražbe s plaćanjem za sudjelovanje na dražbi”. Korisnici koji žele sudjelovati na dražbama koje organizira Madbid moraju od njega kupiti „kredite”, koji su nužni za dražbu i ne mogu se upotrijebiti za druge svrhe. Konkretno, ti „krediti” ne mogu se upotrijebiti za kupnju robe koja se prodaje u internetskoj trgovini. Također se ne mogu zamijeniti za novac.

               15

               Svaka podstranica na internetskoj stranici Madbida sadržava gumb koji korisnicima omogućuje pristup podstranici na kojoj se prodaju „krediti”. Kad se kupe, dodaju se kreditu na korisničkom računu. Svaki „kredit” ima jedinstvenu identifikacijsku oznaku i dobiva novčanu vrijednost koja odgovara iznosu koji je platio korisnik. Korisnicima se ponekad dodjeljuju „besplatni krediti”. Oni imaju vrijednost od 0,00 funti sterlinga (GBP) i jedino omogućuju korisnicima da sudjeluju na dražbama koje organizira Madbid. Ti „besplatni krediti” propadaju nakon 30 dana, dok plaćeni „krediti” vrijede 180 dana.

               16

               Za svaku prodaju na dražbi početna cijena određena je na 0,00 funti, pri čemu se vrijeme za odbrojavanje uređuje na maksimalno zadano vrijeme za dražbu, koje je obično jedna minuta. Na svakoj novoj dražbi odbrojavanje vremena ponovno počinje s istim trajanjem kako je prvotno određeno. Za svaku se dražbu određuje broj kredita, između 1 i 8, koji korisnik mora platiti kako bi dao ponudu, a on klikom na gumb „ponuda” troši svoje kredite u visini tog iznosa. Tako dana korisnikova ponuda viša je za 0,01 funtu od prethodne ponude i postaje najviša ponuda za dotičnu prodaju. Prikazana prodajna cijena proizvoda također se povećava za 0,01 funtu.

               17

               Korisnik koji pobijedi na dražbi ima pravo kupiti proizvod po cijeni ponude koja je pobijedila, uvećano za troškove dostave i isporuke. Vrijednost „kredita” koji su iskorišteni za nadmetanje tijekom te prodaje potrošena je i stoga se ne uračunava u cijenu dodijeljenog proizvoda. Tako dugo dok mu se proizvod ne pošalje, korisnik ima pravo poništiti svoju narudžbu. Prema potrebi, bit će mu nadoknađena cijena po kojoj je pobijedio na dražbi.

               18

               Nadalje, funkcija „kupiti sada” omogućuje korisniku kupnju robe istovjetne onoj za koju se provodi dražba na kojoj sudjeluje, za cijenu koja se tijekom dražbe smanjuje u visini protuvrijednosti „kredita” koje je iskoristio za davanje ponuda u okviru te dražbe. Korisnik koji kupi robu funkcijom „kupiti sada” za vrijeme te dražbe više ne može davati ponude.

               19

               Naposljetku, funkcija „skupljeni popust” omogućuje korisniku koji nije pobijedio na dražbi i koji nije upotrijebio funkciju „kupiti sada” da dobije popust koji će moći iskoristiti kasnije, tijekom kupnje proizvoda dostupnog u Madbidovoj internetskoj trgovini. „Skupljeni popust”, iznos kojega odgovara protuvrijednosti „kredita” koji su omogućili korisniku davanje ponuda na dražbi, propada nakon 365 dana.

               20

               Ako korisnik koji je obavio kupnju pomoću funkcija „skupljeni popust” ili „kupiti sada” poništi svoju narudžbu, dobiva povrat u visini iznosa koji je platio za dotične proizvode, osim protuvrijednosti „kredita” koji su bili uzeti u obzir radi izračuna konačne cijene po kojoj su mu proizvodi prodani.

               21

               Odlukom od 9. prosinca 2013. Porezna uprava smatrala je da je iznos koji Madbidovi kupci plaćaju u zamjenu za „kredite” naknada za pružanje usluga u Ujedinjenoj Kraljevini, tj. za dodjelu prava na sudjelovanje na internetskoj dražbi koju organizira Madbid.

               22

               Madbid je protiv te odluke podnio tužbu pred First‑tier Tribunalom (Tax Chamber) (Prvostupanjski sud, Odjel za poreze, Ujedinjena Kraljevina) ističući da dodjela „kredita” njegovim kupcima nije pružanje usluga, nego puka „prethodna transakcija” u smislu presude od 16. prosinca 2010., MacDonald Resorts (C‑270/09, EU:C:2010:780, t. 24.). Madbid iz toga zaključuje da je on porezni obveznik PDV‑a ne zbog dodjele „kredita” svojim kupcima, nego isključivo zbog isporuke robe. Naknada za te isporuke istodobno uključuje cijenu koju je kupac platio za stečenu robu i protuvrijednost „kredita” potrošenih prilikom kupnje te robe. Podredno, Madbid je pred sudom koji je uputio zahtjev tvrdio da kad bi on presudio da je dodjela „kredita” pružanje usluga, trebalo bi smatrati da se ta usluga ne pruža uz naknadu za potrebe članka 2. stavka 1. točke (c) i članka 73. Direktive o PDV‑u.

               23

               Porezna uprava istaknula je pred tim sudom da, kad Madbid dodjeljuje „kredite” svojim korisnicima, on im dodjeljuje pravo, koje korisnik može odmah iskoristiti, sudjelovanja na internetskim dražbama koje organizira. Smatra da je riječ o pružanju usluga. Nadalje, funkcije „kupiti sada” i „skupljeni popust” promotivni su mehanizmi u okviru kojih Madbid odobrava popuste, u smislu članka 79. točke (b) Direktive o PDV‑u, na prodajnu cijenu svojih proizvoda.

               24

               Nadalje, sud koji je uputio zahtjev navodi da je u odluci od 9. srpnja 2014. Finanzamt Hannover‑Nord (Porezna uprava u Hannover‑Nordu, Njemačka) ocijenio da Madbidova prodaja „kredita” nije ni isporuka robe ni pružanje usluga za potrebe PDV‑a. Prema mišljenju te uprave, Madbid je porezni obveznik PDV‑a u Njemačkoj za isporuke robe koje obavlja korisnicima koji se nalaze u toj državi članici. Naknada za te isporuke robe uključuje ne samo cijenu koju je kupac platio za stečenu robu, tj. cijenu po kojoj je ponuda pobijedila na dražbi, cijenu koja je rezultat upotrebe funkcije „kupiti sada” ili cijenu nakon smanjenja „skupljenog popusta” nego i vrijednost „kredita” potrošenih radi stjecanja tog proizvoda, tj. vrijednost „kredita” koji su omogućili pobjedu na dražbi ili smanjenje cijene pomoću funkcije „kupiti sada” ili „skupljeni popust”. Što se tiče korisnika koji su kupili „kredite” i sudjelovali na dražbi a da na njoj nisu pobijedili, Porezna uprava u Hannover‑Nordu smatra da je njima pružena usluga samo ako oni ne obave nikakvu kupnju upotrebom protuvrijednosti „kredita” koji su im omogućili davanje ponuda na dražbi. Naknada za to pružanje usluga, koje podliježe PDV‑u u Ujedinjenoj Kraljevini, odgovara vrijednosti tih „kredita”.

               25

               U tim je okolnostima First‑tier Tribunal (Tax Chamber) (Prvostupanjski sud, Odjel za poreze) odlučio prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Pravilnim tumačenjem članka 2. stavka 1., članaka 24., 62., 63., 65. i 73. Direktive [o PDV‑u], u okolnostima poput onih u glavnom postupku:

                                 (a)

                                 treba li se dodjela kredita od strane Madbida korisnicima u zamjenu za plaćanje u novcu smatrati:

                                          i.

                                          ‚prethodnom transakcijom’ izvan područja primjene članka 2. stavka 1. [Direktive o PDV‑u] koju je razvio Sud u presudi od 16. prosinca 2010., MacDonald Resorts (C‑270/09, EU:C:2010:780); ili

                                          ii.

                                          isporukom usluga koju Madbid izvršava u smislu članka 2. stavka 1. točke (c) [te direktive], tj. odobravanjem prava na sudjelovanje u internetskoj dražbi;

                                 (b)

                                 ako se odobravanje prava na sudjelovanje u internetskoj dražbi smatra isporukom usluga koju izvršava Madbid, može li se to onda smatrati isporukom ‚uz naknadu’ u smislu članka 2. stavka 1. točke (c) [te direktive], tj. plaćanjem za izvršenje (odnosno novac koji je Madbid primio od korisnika u zamjenu za kredite);

                                 (c)

                                 treba li na [prvo pitanje točku (b)] odgovoriti drukčije ako plaćanje za kredite korisniku također daje pravo da stekne robu iste vrijednosti u slučaju da on ne bude uspješan u dražbi;

                                 (d)

                                 ako Madbid ne isporuči usluge uz naknadu prilikom dodjele kredita svojim korisnicima u zamjenu za plaćanje u novcu, treba li izvršiti takvu isporuku u kojem drugom trenutku;

                           i koja načela se trebaju primijeniti prilikom davanja odgovora na ta pitanja?

                        2.

                        Pravilnim tumačenjem [članka 2. stavka 1. i članaka 14., 62., 63., 65., 73. i 79. točke (b) Direktive o PDV‑u], u okolnostima poput onih u glavnom postupku, koja je naknada koju je Madbid dobio u zamjenu za isporuke robe korisnicima, u smislu [članka 2. stavka 1. točke (a) i članka 73. te direktive]?
                        Osobito, uzimajući u obzir odgovor na [prvo pitanje]:

                                 (a)

                                 treba li novac koji je korisnik isplatio Madbidu za kredite smatrati ‚[plaćanjem na račun]’ za isporuku robe u smislu članka 65. [Direktive o PDV‑u] na način da obveza obračuna PDV‑a ‚nastaje’ po primitku plaćanja i da je plaćanje koje je Madbid primio od korisnika naknada za isporuku robe;

                                 (b)

                                 ako korisnik kupi robu koristeći opcije ‚kupiti sada’ ili ‚skupljeni popust’, treba li vrijednost kredita korištenih za davanje ponuda u dražbama i koja, kad ponuda nije bila uspješna, ima učinak stvaranja ‚skupljenog popusta’ ili smanjivanja cijene ‚kupiti sada’, smatrati:

                                          i.

                                          ‚cjenovnim popustom’ u smislu članka 79. točke (b) [Direktive o PDV‑u], na način da je naknada za isporuku robe koju izvršava Madbid novac koji je korisnik doista isplatio Madbidu prilikom kupnje robe i ništa više; ili

                                          ii.

                                          dijelom naknade za isporuku robe, na način da naknada za isporuku robe koju izvršava Madbid obuhvaća i novac koji je korisnik isplatio Madbidu prilikom kupnje robe i novac koji je korisnik isplatio za kredite koje je koristio prilikom davanja ponuda u aukcijama koje su bile neuspješne;

                                 (c)

                                 ako korisnik koristi pravo na kupnju robe nakon što je bio uspješan u internetskoj dražbi, treba li se naknadom za isporuku te robe smatrati navedena konačna cijena predmeta dražbe (uvećana za troškove dostave i isporuke) i ništa više ili vrijednost kredita, koje je pobjednik koristio prilikom davanja ponude u toj dražbi, treba smatrati uključenom i u naknadu za isporuku te robe koju za korisnika izvršava Madbid;

                           ili koja načela se trebaju primijeniti prilikom davanja odgovora na ta pitanja?

                        3.

                        Kada dvije države članice postupaju s transakcijom u svrhe PDV‑a na različit način, u kojoj mjeri sudovi jedne od tih država članica trebaju uzeti u obzir, prilikom tumačenja relevantnih odredbi prava Unije i nacionalnog prava, potrebu izbjegavanja:

                                 (a)

                                 dvostrukog oporezivanja transakcije ili

                                 (b)

                                 neoporezivanja transakcije;

                  i koja je važnost načela fiskalne neutralnosti u odnosu na ovo pitanje?”

         O prethodnim pitanjima

            Prvo pitanje

               26

               Sud koji je uputio zahtjev svojim prvim pitanjem u biti pita predstavlja li dodjela „kredita”, poput onih u glavnom postupku, u zamjenu za plaćanje „isporuku usluga uz naknadu” u smislu članka 2. stavka 1. točke (c) Direktive o PDV‑u ili se mora smatrati „prethodnom transakcijom” u odnosu na isporuku robe, u smislu točke 24. presude od 16. prosinca 2010., MacDonald Resorts (C‑270/09, EU:C:2010:780).

               27

               Valja podsjetiti na to da je Sud u toj presudi presudio da stjecanje ugovornih prava, nazvanih „prava na bodove”, koja omogućuju stjecanje bodova koji se mogu zamijeniti za pravo privremenog smještaja u hotelima, nije transakcija koja podliježe PDV‑u, nego prethodna transakcija provedena kako bi se moglo iskoristiti pravo na privremenu uporabu smještaja u hotelu ili druga usluga. Naime, Sud je smatrao da kupnja „prava na bodove” za kupca nije svrha sama za sebe jer on sklapa prvotni ugovor ne kako bi skupljao bodove, nego kako bi se privremeno koristio smještajem ili radi dobivanja drugih usluga koje se odabiru naknadno (presuda od 16. prosinca 2010., MacDonald Resorts, C‑270/09, EU:C:2010:780, t. 24. i 32.).

               28

               Iz toga je zaključio da je stvarna usluga radi koje se stječu „prava na bodove” usluga davanja sudioniku tog programa na raspolaganje raznih mogućih protučinidbi koje se mogu steći zahvaljujući bodovima koji su rezultat tih prava (presuda od 16. prosinca 2010., MacDonald Resorts, C‑270/09, EU:C:2010:780, t. 27.).

               29

               U glavnom postupku nije sporno da „krediti” omogućuju jedino davanje ponuda na dražbama koje organizira Madbid. Posljedično, korisnik koji kupuje „kredite” to čini nužno u namjeri sudjelovanja na tim dražbama.

               30

               Ta usluga stoga za korisnika predstavlja autonoman interes u odnosu na kupnju robe u Madbidovim internetskim trgovinama (vidjeti u tom smislu presudu od 2. prosinca 2010., Everything Everywhere, C‑276/09, EU:C:2010:730, t. 27.). Naime, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 39. svojeg mišljenja, sudjelovanje na dražbama koje organizira Madbid korisnicima daje priliku kupnje robe po nižoj cijeni od tržišne vrijednosti.

               31

               Međutim, budući da „krediti” koje dodjeljuje Madbid mogu služiti kao plaćanje za kupnju robe koju on prodaje u svojoj internetskoj trgovini samo ako, kao što to proizlazi iz točke 30. ove presude, od njezina stjecanja ti „krediti” predstavljaju naknadu za priliku danu korisnicima da steknu robu po nižim cijenama od njezine tržišne vrijednosti i samo ako se „krediti” iskorišteni za sudjelovanje na dražbi ne pripisuju cijeni kupnje određenoj na kraju dražbe, njihova dodjela ne može se kvalificirati kao „prethodna transakcija” u odnosu na isporuku robe u smislu točke 24. presude od 16. prosinca 2010., MacDonalds Resorts (C‑270/09, EU:C:2010:780).

               32

               Posljedično, pravo priznato korisnicima koji su stekli „kredite” da sudjeluju na dražbama koje organizira Madbid samo po sebi predstavlja zasebno pružanje usluga koje se ne može miješati s isporukom robe do koje može doći nakon tih dražbi.

               33

               Takav zaključak nameće se tim više kad korisnik „kredita” stekne robu aktiviranjem opcija „kupiti sada” i „skupljeni popust” jer, iako je upotrijebio uslugu koju mu omogućuju stečeni „krediti”, kupnja obavljena aktiviranjem tih opcija predstavlja neovisnu transakciju te usluge pružene kao naknada za kupnju „kredita”.

               34

               Međutim, Madbid tvrdi da, ako se dodjela „kredita” treba smatrati isporukom usluga, onda se ta isporuka treba smatrati obavljenom bez naknade.

               35

               U tom smislu valja podsjetiti na to da u skladu s člankom 2. stavkom 1. Direktive o PDV‑u PDV‑u podliježu isporuke usluga obavljene „uz naknadu” na teritoriju određene države članice od strane poreznog obveznika koji djeluje kao takav.

               36

               U skladu s ustaljenom sudskom praksom, isporuka usluga obavljena je „uz naknadu” u smislu te odredbe samo ako između pružatelja i korisnika usluge postoji pravni odnos u okviru kojeg se razmjenjuju uzajamne činidbe, pri čemu naknada koju je primio pružatelj usluge čini stvarnu protuvrijednost usluge pružene korisniku (presude od 16. prosinca 2010., MacDonald Resorts, C‑270/09, EU:C:2010:780, t. 16. i navedena sudska praksa i od 20. lipnja 2013., Newey, C‑653/11, EU:C:2013:409, t. 40.).

               37

               Sud je smatrao da je o takvom slučaju riječ ako postoji izravna veza između obavljene usluge i primljene protuvrijednosti, pri čemu isplaćeni iznosi čine stvarnu protučinidbu za odredivu uslugu pruženu u okviru takvog pravnog odnosa (presude od 3. ožujka 1994., Tolsma, C‑16/93, EU:C:1994:80, t. 13. i 14.; od 16. prosinca 2010., Macdonald Resorts, C‑270/09, EU:C:2010:780, t. 16. i 26. i od 10. studenoga 2016., Baštová, C‑432/15, EU:C:2016:855, t. 28.).

               38

               U glavnom postupku iz odredbe 1.2. Madbidovih općih uvjeta poslovanja proizlazi da on „upravlja stranicom za dražbe s plaćanjem za sudjelovanje na dražbi”.

               39

               Naime, korisnici koji žele sudjelovati na dražbama koje organizira Madbid obvezni su od njega steći „kredite” u zamjenu za plaćanje. Ti su „krediti” nužni za davanje ponuda na dražbi i ne mogu služiti u druge svrhe. Potreban broj „kredita” za davanje ponuda na dražbi razlikuje se ovisno o dražbi. Kad korisnik stavi ponudu, njegovi se „krediti” oduzimaju u visini tog broja i cijena robe na dražbi uvećava se za 0,01 funtu. Korisnik koji pobijedi na dražbi ima pravo kupiti proizvod po cijeni ponude koja je pobijedila, uvećano za troškove dostave i isporuke. Vrijednost „kredita” iskorištenih za davanje ponuda na dražbi ne vraća se. Naposljetku, kad pobjednik dražbe kupi robu koja je bila predmet dražbe te nakon toga poništi svoju kupnju, vraća mu se samo iznos konačne cijene predmeta dražbe, uz isključenje vrijednosti „kredita” koje je iskoristio za davanje ponuda.

               40

               Ti elementi pokazuju da plaćanje koje Madbid dobiva u zamjenu za „kredite” koje on dodjeljuje predstavlja stvarnu naknadu za uslugu koju pruža svojim korisnicima, tj. dodjelu prava na sudjelovanje na dražbama koje on organizira.

               41

               Taj zaključak nije doveden u pitanje okolnošću da se zahvaljujući funkciji „skupljeni popust” korisnicima koji ne pobijede na dražbi protuvrijednost njihovih „kredita” konvertira u popust koji mogu iskoristiti kasnije, prilikom kupnje robe u Madbidovoj internetskoj trgovini.

               42

               Također, u tom smislu nije relevantna činjenica da korisnik koji je kliknuo na gumb „kupiti sada” ima mogućnost kupiti proizvod istovjetan onom koji je bio predmet dražbe po smanjenoj cijeni u visini protuvrijednosti „kredita” koje je iskoristio za davanje ponuda na toj dražbi.

               43

               Naime, s jedne strane, samo se vrijednost „kredita” koji su prethodno bili iskorišteni za davanje ponuda na dražbi može pripisati cijeni robe kupljene pomoću funkcija „kupiti sada” i „skupljeni popust”.

               44

               S druge strane, korisnik koji odluči poništiti kupnju obavljenu pomoću funkcija „kupiti sada” ili „skupljeni popust” dobiva povrat samo u visini cijene nakon popusta, uvećane za troškove dostave, uz isključenje protuvrijednosti „kredita” koji su uzeti u obzir u izračunu cijene koju je platio za robu.

               45

               Prema tome, Madbidova argumentacija da dodjela „kredita” predstavlja pravo korisnika na kupnju robe u visini protuvrijednosti tih „kredita” ne odgovara ekonomskoj i komercijalnoj stvarnosti, koja je temeljni kriterij za primjenu zajedničkog sustava PDV‑a (presuda od 20. lipnja 2013., Newey, C‑653/11, EU:C:2013:409, t. 42. i navedena sudska praksa).

               46

               Iz prethodnih razmatranja slijedi da plaćanje koje prima Madbid u zamjenu za „kredite” koje dodjeljuje predstavlja stvarnu naknadu za uslugu koja se sastoji od dodjele prava na sudjelovanje u dražbama koje organizira, a koja se razlikuje od isporuke robe kupljene na njegovoj stranici.

               47

               U tom smislu valja precizirati da u glavnom postupku korisnici mogu kupiti robu koja se prodaje u Madbidovoj internetskoj trgovini kreditnom ili debitnom karticom, tj. bez sudjelovanja na dražbama koje on organizira. Nadalje, do isporuke robe ne dolazi nužno prilikom svakog sudjelovanja na dražbama koje organizira Madbid, bilo zato što korisnik koji je pobijedio na toj dražbi odabere ne kupiti robu koja mu je dodijeljena bilo zato što, kad ne pobijedi niti iskoristi funkciju „kupiti sada”, dobije popust koji ne iskoristi odmah.

               48

               Iz toga slijedi da, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 58. svojeg mišljenja, dodjela „kredita” i isporuka robe, s obzirom na to da nisu jedna neodvojiva ekonomska činidba, ne mogu se kvalificirati kao jedinstvena činidba. Zbog istih razloga i uzimajući u obzir pravilo da se svaka transakcija mora smatrati odvojenom i neovisnom od druge, dodjela „kredita” i isporuka robe također se ne mogu smatrati akcesornom jedna u odnosu na drugu.

               49

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 2. stavak 1. točku (c) Direktive o PDV‑u treba tumačiti na način da dodjela „kredita”, poput onih u glavnom postupku, koji klijentima određenog operatora omogućuju davanje ponuda na dražbama koje on organizira, predstavlja isporuku usluga uz naknadu, pri čemu je naknada iznos plaćen u zamjenu za te „kredite”.

            Drugo pitanje

               50

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 73. Direktive o PDV‑u tumačiti na način da je vrijednost „kredita” iskorištenih za davanje ponuda na dražbi uključena u naknadu koju dobiva porezni obveznik u zamjenu za isporuku robe koju obavlja za korisnike koji su pobijedili na dražbi koju je on organizirao ili za one koji su kupili robu pomoću funkcija „kupiti sada” ili „skupljeni popust”.

               51

               U skladu s člankom 73. Direktive o PDV‑u, oporezivi iznos za isporuku robe ili usluga uz naknadu uključuje „sve što čini naknadu koju je dobio ili će dobiti dobavljač u zamjenu za isporuku od kupca ili neke treće strane”.

               52

               U tom smislu najprije valja podsjetiti na to da, kao što to proizlazi iz odgovora na prvo pitanje, korisnikovo plaćanje u zamjenu za „kredite” koje dodjeljuje Madbid predstavlja naknadu za dodjelu prava na sudjelovanje na dražbama koje on organizira.

               53

               Međutim, kao što to ističe nezavisni odvjetnik u točki 79. svojeg mišljenja, iznos plaćen kao naknada za jednu transakciju ne može biti naknada za drugu transakciju ni predujam naknade za drugu transakciju.

               54

               Stoga valja navesti, u odgovoru na pitanje suda koji je uputio zahtjev, da se korisnikovo plaćanje u zamjenu za „kredite” ne može kvalificirati kao predujam plaćen prije isporuke robe u smislu članka 65. Direktive o PDV‑u.

               55

               Nadalje, naknada za isporuku robe koja je dodijeljena na dražbi ne može uključivati iznos plaćen u zamjenu za dodjelu „kredita” iskorištenih u okviru te dražbe, nego uključuje jedino cijenu po kojoj je roba dodijeljena i troškove dostave i održavanja.

               56

               Naposljetku, taj iznos ne može biti ni dio naknade za naknadnu isporuku robe kupljene korištenjem opcija „kupiti sada” ili „skupljeni popust”.

               57

               Kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 92. svojeg mišljenja, vrijednost „kredita” iskorištenih u davanju ponuda koja se uračunava u početnu cijenu koja je rezultat upotrebe funkcije „kupiti sada” ili u cijenu prikazanu u Madbidovoj trgovini treba se smatrati popustom na cijenu robe kupljene korištenjem opcija „kupiti sada” ili „skupljeni popust”. Prema tome, u skladu s člankom 79. točkom (b) Direktive o PDV‑u, vrijednost tih „kredita” ne može biti uključena u oporezivi iznos za isporuku takve robe.

               58

               To je slučaj i kad u okviru kupnje robe pomoću funkcija „kupiti sada” ili „skupljeni popust” vrijednost „kredita” iskorištenih za davanje ponuda na dražbi pokriva punu početnu cijenu koja je rezultat upotrebe funkcije „kupiti sada” ili cijenu prikazanu u internetskoj trgovini.

               59

               Naime, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 102. svojeg mišljenja, roba kupljena u takvom slučaju, za razliku od predmeta u kojem je donesena presuda od 27. travnja 1999., Kuwait Petroleum (C‑48/97, EU:C:1999:203), ne može se smatrati predmetom prijenosa bez naplate jer se isporučuje u zamjenu za odredivu naknadu, tj. za početnu cijenu koja je rezultat upotrebe funkcije „kupiti sada” ili za cijenu prikazanu u internetskoj trgovini.

               60

               S obzirom na prethodna razmatranja, na drugo pitanje treba odgovoriti tako da članak 73. Direktive o PDV‑u treba tumačiti na način da, u okolnostima poput onih u glavnom postupku, vrijednost „kredita” iskorištenih za davanje ponuda na dražbi nije uključena u naknadi koju dobiva porezni obveznik u zamjenu za isporuku robe koju obavlja za korisnike koji su pobijedili na dražbi koju je on organizirao ili za one koji su obavili svoje kupnje pomoću funkcija „kupiti sada” ili „skupljeni popust”.

            Treće pitanje

               61

               Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita jesu li, kad dvije države članice različito postupaju s istom transakcijom u svrhe PDV‑a, sudovi jedne od tih država članica prilikom tumačenja relevantnih odredaba prava Unije i nacionalnog prava obvezni uzeti u obzir nužnost izbjegavanja dvostrukog oporezivanja ili dvostrukog neoporezivanja te transakcije s obzirom na, među ostalim, načelo porezne neutralnosti.

               62

               U tom smislu valja podsjetiti na to da članak 267. UFEU‑a uspostavlja mehanizam prethodnog postupka koji upravo ima za cilj spriječiti različita tumačenja prava Unije koje nacionalni sudovi trebaju primijeniti (vidjeti u tom smislu presudu od 21. srpnja 2011., Kelly, C‑104/10, EU:C:2011:506, t. 60. i navedenu sudsku praksu).

               63

               Naime, članak 267. UFEU‑a nacionalnim sudovima daje mogućnost i, ovisno o slučaju, nameće im obvezu upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku, ovisno o tome ima li protiv njihovih odluka prema nacionalnom pravu pravnog lijeka, ako smatraju da postupak koji se pred njima vodi otvara pitanja o tumačenju odredaba prava Unije koja zahtijevaju njihovu odluku (vidjeti u tom smislu presudu od 21. srpnja 2011., Kelly, C‑104/10, EU:C:2011:506, t. 61. i navedenu sudsku praksu).

               64

               Prema tome, kad utvrde da se s istom transakcijom različito porezno postupa u drugoj državi članici, sudovi države članice pred kojima se vodi spor koji otvara pitanja o tumačenju odredaba prava Unije koja zahtijevaju njihovu odluku imaju mogućnost, ili i obvezu, uputiti Sudu zahtjev za prethodnu odluku.

               65

               Nadalje, valja pojasniti da postojanje u jednoj državi članici ili više njih pristupa koji se razlikuju od onog koji prevladava u dotičnoj državi članici u svakom slučaju ne može navesti sudove potonje države na pogrešno tumačenje odredaba Direktive o PDV‑u.

               66

               S obzirom na prethodna razmatranja, na treće pitanje treba odgovoriti tako da, kad tumače relevantne odredbe prava Unije i nacionalnog prava, sudovi jedne države članice koji utvrde da se s istom transakcijom u drugoj državi članici u svrhe PDV‑a različito postupa imaju mogućnost, ili i obvezu, ovisno o tome ima li protiv njihovih odluka prema nacionalnom pravu pravnog lijeka, uputiti Sudu zahtjev za prethodnu odluku.

         Troškovi

               67

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 2. stavak 1. točku (c) Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost treba tumačiti na način da dodjela „kredita”, poput onih u glavnom postupku, koji klijentima određenog operatora omogućuju davanje ponuda na dražbama koje on organizira, predstavlja isporuku usluga uz naknadu, pri čemu je naknada iznos plaćen u zamjenu za te „kredite”.

                           2.

                           Članak 73. Direktive 2006/112 treba tumačiti na način da, u okolnostima poput onih u glavnom postupku, vrijednost „kredita” iskorištenih za davanje ponuda na dražbi nije uključena u naknadu koju dobiva porezni obveznik u zamjenu za isporuku robe koju obavlja za korisnike koji su pobijedili na dražbi koju je on organizirao ili za one koji su obavili svoje kupnje pomoću funkcija „kupiti sada” ili „skupljeni popust”.

                           3.

                           Kad tumače relevantne odredbe prava Unije i nacionalnog prava, sudovi jedne države članice koji utvrde da se s istom transakcijom u drugoj državi članici u svrhe poreza na dodanu vrijednost različito postupa imaju mogućnost, ili i obvezu, ovisno o tome ima li protiv njihovih odluka prema nacionalnom pravu pravnog lijeka, uputiti Sudu Europske unije zahtjev za prethodnu odluku.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski