title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 13. listopada 2016.#Servoprax GmbH protiv Roche Diagnostics Deutschland GmbH.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bundesgerichtshof.#Zahtjev za prethodnu odluku – Usklađivanje zakonodavstava – In vitro dijagnostički medicinski proizvodi – Direktiva 98/79/EZ – Paralelni uvoz – Uvoznikovo prevođenje podataka i uputa za uporabu koje je podnio proizvođač – Postupak dodatne ocjene sukladnosti.#Predmet C-277/15.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      13. listopada 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Usklađivanje zakonodavstava — In vitro dijagnostički medicinski proizvodi — Direktiva 98/79/EZ — Paralelni uvoz — Uvoznikovo prevođenje podataka i uputa za uporabu koje je podnio proizvođač — Postupak dodatne ocjene sukladnosti“
      U predmetu C‑277/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud, Njemačka), odlukom od 30. travnja 2015., koju je Sud zaprimio 9. lipnja 2015., u postupku

         Servoprax GmbH

      protiv

         Roche Diagnostics Deutschland GmbH,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednik vijeća, A. Arabadjiev, J.-C. Bonichot, C. G. Fernlund (izvjestitelj) i E. Regan, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: K. Malacek, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 6. travnja 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Servoprax GmbH, M. Merx, Rechtsanwalt,

               —

               za Roche Diagnostics Deutschland GmbH, U. Grundmann, Rechtsanwalt,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i A. Lippstreu, u svojstvu agenata,

               —

               za litavsku vladu, D. Kriaučiūnas kao i A. Svinkūnaitė i R. Butvydytė, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, C. Hermes i P. Mihaylova, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 16. lipnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive Europskog parlamenta i Vijeća 98/79/EZ od 27. listopada 1998. o in vitro dijagnostičkim medicinskim proizvodima (SL 1998., L 331, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 54., str. 33.; u daljnjem tekstu: Direktiva 98/79).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Servopraxa i Roche Diagnostics Deutschland GmbH (u daljnjem tekstu: RDD) povodom uvjeta o stavljanju na njemačko tržište in vitro dijagnostičkih medicinskih proizvoda uvezenih iz druge države članice.

         Pravni okvir

               3

               Uvodne izjave 3., 5. i 6. Direktive 98/79 glase kako slijedi:

                        „3.

                        Budući da je usklađivanje nacionalnog zakonodavstva jedino sredstvo za uklanjanje takvih prepreka slobodnoj trgovini i sprečavanju stvaranja novih; budući da se taj cilj ne može postići na prihvatljiv način drugim sredstvima samih država članica; budući da ova Direktiva navodi samo one zahtjeve koji su bitni i dovoljni za osiguravanje, pod najboljim sigurnosnim uvjetima, slobodnog kretanja in vitro dijagnostičkih medicinskih proizvoda na koje se odnosi;

                  [...]

                        5.

                        Budući da bi in vitro dijagnostički medicinski proizvodi morali osigurati pacijentima, korisnicima i trećim stranama visok stupanj zdravstvene zaštite, te postići stupanj učinkovitosti koji im je propisao proizvođač; budući da je stoga održavanje ili unapređivanje stupnja zaštite zdravlja u državama članicama jedan od osnovnih ciljeva ove Direktive;

                        6.

                        Budući da se u skladu s načelima iz [Rezolucije Vijeća od 7. svibnja 1985. o novom pristupu tehničkom usklađivanju i normizaciji (SL 1985, C 136, str.1)], propisi o projektiranju, proizvodnji i pakiranju odgovarajućih proizvoda moraju ograničiti na odredbe potrebne za ispunjavanje bitnih zahtjeva; budući da su bitni, ti zahtjevi trebaju zamijeniti odgovarajuće nacionalne odredbe; budući da se bitni zahtjevi, uključujući zahtjeve o smanjivanju rizika na najmanju mjeru, moraju primijeniti diskrecijski, uzimajući u obzir tehnologiju i praksu u vrijeme projektiranja te tehnička i gospodarska pitanja spojiva s visokim stupnjem zaštite zdravlja i sigurnosti.”

               4

               Članak 1. stavak 2. točka (f) te direktive definira pojam „proizvođač” na sljedeći način:
               „[...] fizička ili pravna osoba odgovorna za projektiranje, proizvodnju, pakiranje i označivanje proizvoda prije stavljanja u promet pod njegovim imenom, bez obzira na to provodi li navedene operacije ta osoba sama, ili to u ime te osobe čini treća strana.
               Obveze iz ove Direktive koje moraju ispuniti proizvođači također se odnose na fizičku ili pravnu osobu koja sklapa, pakira, obrađuje, potpuno obnavlja i/ili označuje jedan ili više gotovih proizvoda i/ili im određuje namjenu kao proizvod u cilju njegova stavljanja na tržište pod svojim vlastitim imenom. Ovaj podstavak ne odnosi se na osobu koja, iako nije proizvođač u smislu podstavka 1., sastavlja ili prilagođava medicinske proizvode određene namjene koji se već nalaze na tržištu i namijenjeni su određenom korisniku;
               [...]”

               5

               Članak 2. navedene direktive, pod naslovom „Stavljanje u promet i stavljanje u uporabu”, određuje:
               „Države članice poduzimaju sve potrebne mjere kako bi osigurale da se proizvodi mogu staviti u promet i/ili u uporabu, samo ako zadovoljavaju bitne zahtjeve navedene u ovoj Direktivi, ako su propisno nabavljeni i postavljeni, održavani i upotrebljavani u skladu sa svojom namjenom. To uključuje obvezu država članica da nadgledaju sigurnost i kvalitetu ovih proizvoda. Ovaj se članak također odnosi i na proizvode za evaluaciju.”

               6

               Na temelju članka 3. iste direktive, pod naslovom „Bitni zahtjevi”:
               „Proizvodi moraju biti u skladu s bitnim zahtjevima propisanim u Prilogu I. koji se na njih odnose, vodeći računa o namjeni tih proizvoda.”

               7

               Članak 4. Direktive 98/79, naslovljen „Sloboda kretanja”, propisuje:
               „1.   Države članice ne smiju stvarati nikakve prepreke stavljanju u promet ili stavljanju u uporabu unutar svoga područja proizvoda koji nose CE oznaku sukladnosti u skladu s člankom 16. ako su ti proizvodi prošli ocjenu sukladnosti prema članku 9.”
               [...]
               4.   Države članice mogu zatražiti obavijesti iz Priloga I. dijela B, odjeljak 8. na svom [službenom (službenim)] jeziku (jezicima) kad proizvod dospije do krajnjeg korisnika.
               U slučaju da je sigurna i pravilna uporaba proizvoda osigurana, države članice mogu odobriti da se obavijesti iz prve točke navedu na jednom ili više službenih jezika [Unije].
               U primjeni ove odredbe države članice uzimaju u obzir načelo proporcionalnosti, a posebno:

                        (a)

                        mogu li se obavijesti dati s pomoću usklađenih simbola, priznatih šifara ili na drugi način;

                        (b)

                        vrstu korisnika predviđenog za proizvod.

                  [...]”

               8

               Članak 9. stavci 3. i 11. te direktive, naslovljen „Postupci ocjenjivanja sukladnosti”, određuje:
               „3.   Za sve proizvode navedene na Popisu B u Prilogu II. osim onih namijenjenih za evaluaciju, proizvođač radi postavljanja CE oznake sukladnosti provodi:

                        (a)

                        postupak povezan s EZ izjavom o sukladnosti naveden u Prilogu IV. (potpuni sustav osiguravanja kvalitete), ili

                        (b)

                        postupak povezan s EZ ispitivanjem tipa naveden u Prilogu V., s obzirom na:

                                 i.

                                 postupak koji se odnosi na EZ provjeru u skladu s Prilogom VI.,
                                 ili

                                 ii.

                                 postupak vezan uz EZ izjavu o sukladnosti naveden u Prilogu VII. (osiguranje kvalitete proizvodnje).

                  […]
               11.   Dokumentacija i prepiska u vezi s postupcima iz stavaka 1. do 4. ovog članka moraju biti na službenom jeziku države članice u kojoj se postupci provode i/ili na nekom drugom jeziku [Unije] koji je prihvatljiv prijavljenom tijelu.”

               9

               Članak 16. navedene direktive pod naslovom „CE oznaka sukladnosti” određuje:
               „1.   Proizvodi, osim onih koji se upotrebljavaju za evaluaciju, za koje se smatra da zadovoljavaju bitne zahtjeve iz članka 3. moraju nositi CE oznaku sukladnosti kada se stavljaju u promet.
               2.   CE oznaka sukladnosti kako je prikazano u Prilogu X. mora biti vidljiva, čitljiva i neizbrisiva na proizvodu, kad je to izvedivo i primjereno, kao i na uputama za uporabu. Gdje je to primjenjivo, CE oznaka sukladnosti mora se također vidjeti na prodajnom pakiranju. Uz nju stoji identifikacijski broj prijavljenog tijela odgovornog za provedbu postupaka izloženih u prilozima III., IV., VI. i VII.
               3.   Zabranjeno je isticati oznake ili natpise koji bi treće osobe mogli dovesti u zabludu u vezi s značenjem ili grafičkim izgledom CE oznake sukladnosti. Svaka druga oznaka može se nalijepiti na proizvod, pakiranje ili na priložene upute za uporabu uz proizvod, pod uvjetom da se time ne umanjuje vidljivost i čitljivost CE oznake sukladnosti.”

               10

               Proizvodi namijenjeni samotestiranju razine šećera u krvi nalaze se na Popisu B. Priloga II. Direktivi 98/79 naslovljenom „Popis medicinskih proizvoda iz članka 9. stavaka 2. i 3.”

               11

               Prilog I. Direktivi 98/79 naslovljen „Bitni zahtjevi” određuje u točki 1. dijelu A. naslovljenom „Opći zahtjevi”:
               „Proizvodi se moraju projektirati i proizvesti na takav način da kad se koriste pod utvrđenim uvjetima i namjenski ne ugrožavaju, izravno ili neizravno, kliničko stanje ili sigurnost pacijenata, sigurnost ili zdravlje korisnika ili, ako je primjenjivo, drugih ljudi, kao ni sigurnost imovine. Svaki rizik povezan s njihovom uporabom mora biti prihvatljiv u odnosu na korist pacijenata te mora biti u skladu s visokim stupnjem zaštite zdravlja i sigurnosti.”

               12

               U skladu s točkom 8. dijela B. naslovljenog „Zahtjevi projektiranja i proizvodnje” tog Priloga I:
               „Označivanje i uputa za uporabu koje osigurava proizvođač

                        8.1.

                        Uz svaki proizvod moraju biti odgovarajući podaci potrebni za njegovu sigurnu i pravilnu uporabu, s obzirom na izobrazbu i znanje potencijalnih korisnika te za identifikaciju proizvođača.
                        Te obavijesti podrazumijevaju podatke na označivanju i u uputama za uporabu.
                        U mjeri u kojoj je to moguće i izvedivo, obavijesti potrebne za sigurnu i pravilnu uporabu proizvoda moraju se navesti na samom proizvodu i/ili prema potrebi na prodajnom pakiranju. Ako nije moguće navesti sve obavijesti na pojedinačnom pakiranju, obavijesti se navode na pakiranju i/ili u uputama za uporabu, koje se prilažu za jedan ili nekoliko proizvoda.
                        Upute za uporabu se pridružuju ili su uključene u pakiranje jednog ili nekoliko proizvoda.
                        U opravdanim i izuzetnim slučajevima, takve upute nisu potrebne, ako se proizvod i bez njih može pravilno i sigurno upotrebljavati.
                        Odluka o prevođenju uputa za uporabu i oznake na jedan ili više jezika Europske unije prepušta se državama članicama, osim što u slučaju proizvoda za samotestiranje upute za uporabu i oznaka moraju sadržavati prijevod na službeni jezik, odnosno službene jezike, države članice u kojoj proizvod za samotestiranje dospijeva do krajnjeg korisnika.

                  [...]”

               13

               Prilog IV. Direktivi 98/79 naslovljen „EZ‑Izjava o sukladnosti (potpuni sustav za osiguravanje kvalitete)” u točki 1. određuje:
               „Proizvođač mora osigurati primjenu sustava kvalitete odobrenog za projektiranje, proizvodnju i završno ispitivanje proizvoda, kako je navedeno u odjeljku 3. koji podliježe nadzoru u skladu s odjeljkom 3.3. kao i nadzoru prema navodima odjeljka 5. Nadalje, proizvođač se za proizvode navedene u Prilogu II. Popisu A mora pridržavati postupaka navedenih u odjeljcima 4. i 6.”

               14

               Na temelju točke 1. Priloga V. Direktivi 98/79 naslovljenog „EZ‑Ispitivanje tipa”:
               „EZ–ispitivanje tipa dio je postupka kojim prijavljeno tijelo utvrđuje i potvrđuje da reprezentativan uzorak predviđene proizvodnje ispunjava odgovarajuće odredbe ove Direktive.”

         Zahtjev za ponovno otvaranje usmenog postupka

               15

               Aktom podnesenim tajništvu Suda 12. srpnja 2016. RDD je zatražio određivanje nove rasprave i, pod pretpostavkom da je već bilo proglašeno zatvaranje usmenog dijela postupka, određivanje ponovnog otvaranja usmenog dijela postupka. U prilog tom zahtjevu RDD navodi da se, u biti, mišljenje koje je iznijela nezavisna odvjetnica oslanja na pogreške koje se tiču činjenica u pogledu opisa njegovih aktivnosti kao i aktivnosti njegova društva majke, Roche Diagnostics GmbH.

               16

               Taj je zahtjev podnesen nakon iznošenja mišljenja nezavisne odvjetnice i, stoga, nakon zatvaranja usmenog dijela postupka koje je objavljeno sukladno članku 82. stavku 2. Poslovnika Suda. Zbog toga ga treba razumjeti kao zahtjev za ponovno otvaranje usmenog dijela postupka.

               17

               U tom pogledu treba istaknuti da Sud može u svakom trenutku, nakon što sasluša nezavisnog odvjetnika, odrediti ponovno otvaranje usmenog dijela postupka, u skladu s člankom 83. Poslovnika Suda, osobito ako smatra da stvar nije dovoljno razjašnjena ili pak ako je u predmetu potrebno odlučiti na temelju argumenta o kojem stranke ili zainteresirane osobe iz članka 23. Statuta Suda Europske unije nisu raspravile.

               18

               U ovom slučaju Sud, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, smatra da raspolaže svim potrebnim podacima za odgovor na pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev i da predmet ne treba ispitivati s obzirom na novu činjenicu koja može imati odlučujući utjecaj na njegovu odluku ili novi argument o kojem se pred njim nije raspravljalo.

               19

               U tim uvjetima, zahtjev se odbija.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               20

               RDD stavlja na tržište dvije vrste test‑traka koje proizvodi Roche Diagnostics, a koje su namijenjene samotestiranju razine šećera u krvi. Ti proizvodi bili su predmet ocjene sukladnosti koju je izvršilo prijavljeno tijelo sa sjedištem u Ujedinjenoj Kraljevini i nose CE oznaku.

               21

               RDD prodaje te proizvode u Njemačkoj zajedno s oznakom i uputama za uporabu na njemačkom jeziku te su na njima kao mjerne jedinice navedeni „mmol/l” kao i „mg/dl”. Roche Diagnostics stavlja te proizvode na tržište u Ujedinjenoj Kraljevini navodeći kao jedinu mjernu jedinicu „mmol/l”.

               22

               Servoprax u Ujedinjenoj Kraljevini kupuje dvije vrste test‑traka koje proizvodi Roche Diagnostics kako bi ih preprodao u Njemačkoj. Servoprax na te proizvode stavlja oznaku i upute za uporabu na njemačkom jeziku. Tijekom razdoblja između mjeseca lipnja i jeseni 2010. granične vrijednosti medicinskih proizvoda koje je Servoprax stavio u promet bile su izražene isključivo u „mmol/l”, kao što je slučaj za one koji su prodani u Ujedinjenoj Kraljevini.

               23

               RDD je obavijestio Servoprax da u Njemačkoj ne smije stavljati u promet te proizvode a da ih ne podvrgne dodatnoj ocjeni sukladnosti. Servoprax se stoga obratio prijavljenom tijelu sa sjedištem u Nizozemskoj. To je tijelo 13. prosinca 2010. ovjerilo predmetne proizvode.

               24

               RDD je Landgerichtu (Zemaljski sud, Njemačka) podnio tužbu primarno kako bi se Servopraxu naložilo plaćanje štete i kamata za štetu pretrpljenu zbog prodaje predmetnih proizvoda do 13. prosinca 2010. Taj je tužba odbijena.

               25

               RDD je uložio žalbu protiv te odluke. Žalbeni sud je presudio da je Servoprax povrijedio nacionalni propis koji se odnosi na označivanje in vitro dijagnostičkih medicinskih proizvoda.

               26

               Sud koji je uputio zahtjev, kojem je Servoprax podnio prijedlog za ponavljanje postupka, smatra da rješenje spora ovisi o tumačenju Direktive 98/79. Taj sud ocjenjuje da zahtjevi društva RDD trebaju biti prihvaćeni ako je, time što je predmetne proizvode stavio u promet prije 13. prosinca 2010., Servoprax povrijedio odredbe koje se odnose na označivanje in vitro dijagnostičkih medicinskih proizvoda.

               27

               Iz Priloga I., B., točke 8.1. Direktivi 98/79 proizlazi da su dio bitnih zahtjeva iz članka 3. te direktive podaci koji moraju pratiti svaki proizvod, a koji su potrebni za njegovu sigurnu i pravilnu uporabu, s obzirom na izobrazbu i znanje potencijalnih korisnika te za identifikaciju proizvođača. Ti podaci podrazumijevaju informacije na oznaci i u uputama za uporabu, a potonji moraju sadržavati prijevod na službeni jezik, odnosno službene jezike, države članice u kojoj proizvod za samotestiranje dospijeva do krajnjeg korisnika.

               28

               U mjeri u kojoj su oznaka i upute za uporabu obuhvaćeni postupcima ovjeravanja i ispitivanja sukladnosti iz priloga IV. i V. Direktivi 98/79 i u kojoj su oznake dio bitnih zahtjeva, u smislu članka 3. Priloga I. toj direktivi, sud koji je uputio zahtjev ocjenjuje da paralelni uvoznik ne smije u Njemačkoj staviti u promet in vitro dijagnostičke medicinske proizvode namijenjene samotestiranju razine šećera u krvi koji su bili ponovno označeni te su im priložene upute za uporabu na njemačkom jeziku a da nije izvršio dodatnu ocjenu sukladnosti.

               29

               U predmetnom slučaju neprimjenjiva je iznimka iz članka 1. stavka 2. točke (f) Direktive 98/79 u korist osobe koja, iako nije proizvođač, sastavlja ili prilagođuje proizvode koji su već u prometu, namjeni za individualnog korisnika. Široko tumačenje te iznimke sukobilo bi se s činjenicom da bi ponovno označivanje i stavljanje uputa za uporabu odgovarajućeg proizvoda, a da prijavljeno tijelo nije učinilo provjere, moglo dovesti u opasnost zdravlje pacijenata. U predmetnom slučaju proizvodi o kojima je riječ, a koji su stavljeni u promet u Njemačkoj, kao mjernu jedinicu sadržavaju samo „mmol/l”. Pacijenti su stoga primorani izvršiti konverziju u „mg/dl” kako bi se koristili test‑trakama u uređaju koji sadržava samo mjere izražene u „mg/dl”.

               30

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da činjenica da je uputa koju je priložio Servoprax od riječi do riječi istovjetna onoj koju rabi RDD ne smije ići u korist paralelnog uvoznika. Tijekom dodatnog postupka, kontrola sukladnosti mogla bi se dakle ograničiti na provjeru odgovaraju li informacije na oznaci i u uputi za uporabu informacijama koje su već bile predmet postupka ocjene koji je proveo proizvođač.

               31

               U tim je okolnostima Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud, Njemačka) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Mora li treća osoba podvrgnuti in vitro dijagnostički medicinski proizvod namijenjen samotestiranju (razine šećera u krvi) – koji je proizvođač u državi članici A (konkretno: u Ujedinjenoj Kraljevini) podvrgnuo postupku ocjenjivanja sukladnosti u skladu s člankom 9. Direktive 98/79/EZ i koji ima CE oznaku sukladnosti u skladu s člankom 16. te direktive i ispunjava bitne zahtjeve u skladu s člankom 3. i Prilogom I. navedenoj direktivi – ponovnom ili dopunskom postupku ocjenjivanja sukladnosti u skladu s člankom 9. te direktive prije nego što proizvod stavi na tržište u državi članici B (konkretno: Savezna Republika Njemačka) u pakiranjima na kojima se nalaze upute na službenom jeziku države članice B koji se razlikuje od službenog jezika države članice A (konkretno: na njemačkom umjesto na engleskom jeziku) i kojima su priložene upute za uporabu na službenom jeziku države članice B umjesto države članice A?

                        2.

                        Je li pritom bitno odgovaraju li upute za uporabu koje je priložila treća osoba od riječi do riječi informacijama koje proizvođač koristi u okviru distribucije proizvoda u državi članici B?”

         O prethodnim pitanjima

               32

               Svojim dvama pitanjima, koja valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev se u biti pita treba li članak 9. Direktive 98/79 tumačiti na način da paralelnom uvozniku medicinskog proizvoda za samotestiranje razine šećera u krvi, koji nosi oznaku CE i čiju je sukladnost ocijenilo prijavljeno tijelo, nalaže da izvrši ponovnu ocjenu radi potvrđivanja sukladnosti oznake i uputa za uporabu tog medicinskog proizvoda zbog njihova prijevoda na službeni jezik države članice uvoza.

               33

               Kako bi odgovorio na postavljeno pitanje, valja podsjetiti na obveze koje proizvođačima i paralelnim uvoznicima nameće Direktiva 98/79 u svrhu ocjene sukladnosti medicinskog proizvoda namijenjenog samotestiranju poput onog iz glavnog postupka.

               34

               U tom pogledu valja navesti da je cilj Direktive 98/79, koja predstavlja mjeru usklađivanja donesenu na temelju članka 100. A Ugovora o EZ‑u (koji je postao članak 95. UEZ‑a), doprinijeti slobodnom kretanju in vitro dijagnostičkih medicinskih proizvoda koji su u skladu sa zahtjevima te direktive, u svrhu zamjene različitih zakona i drugih propisa koji su na snazi u državama članicama, a koji stvaraju prepreke slobodi trgovine.

               35

               Direktiva 98/79 ujednačava bitne zahtjeve koje moraju ispuniti in vitro dijagnostički medicinski proizvodi koji ulaze u područje njezine primjene. Te se proizvode, od trenutka kada odgovaraju usklađenim normama i kada su ovjereni u skladu s postupcima predviđenima spomenutom Direktivom, mora smatrati usklađenima s navedenim bitnim zahtjevima i, slijedom toga, primjerenima za uporabu za koju su namijenjeni.

               36

               U tom smislu članak 16. stavak 1. Direktive 98/79 predviđa da svi proizvodi, osim onih koji se upotrebljavaju za evaluaciju, za koje se smatra da zadovoljavaju bitne zahtjeve iz članka 3. te direktive, moraju nositi CE oznaku sukladnosti kada se stavljaju u promet. Članak 4. stavak 1. navedene direktive državama članicama zabranjuje stvaranje ikakvih prepreka stavljanju u promet proizvoda koji nose CE oznaku sukladnosti ako su ti proizvodi prošli ocjenu sukladnosti prema članku 9. iste direktive.

               37

               Iz tih odredbi stoga proizlazi da in vitro dijagnostički proizvodi, čija je sukladnost s bitnim zahtjevima iz Direktive 98/79 ovjerena i koji nose CE oznaku sukladnosti, moraju imati zajamčenu slobodu kretanja u čitavoj Uniji a da neka država članica ne može zahtijevati da takav proizvod bude podvrgnut novom postupku ocjene sukladnosti (vidjeti, analogijom, presudu od 14. lipnja 2007.,Medipac‑Kazantzidis, C‑6/05, EU:C:2007:337, t. 42.). To je razlog zbog kojeg Direktiva 98/79 ne predviđa nikakav mehanizam kontrole sukladnosti koji bi se mogao dodati onome iz članka 9. te direktive ili ga nadopuniti.

               38

               Kad je riječ o jezičnim uvjetima koji moraju biti ispunjeni radi distribucije in vitro dijagnostičkih proizvoda, članak 9. stavak 11. Direktive 98/79 zahtijeva da dokumentacija i prepiska u vezi s postupcima ocjene sukladnosti bude „na službenom jeziku države članice u kojoj se postupci provode i/ili na nekom drugom jeziku [Unije] koji je prihvatljiv prijavljenom tijelu.” Ta odredba dakle ne zahtijeva da dokumentacija u vezi s postupkom ocjene bude na svakom službenom jeziku država članica u kojima se in vitro dijagnostički proizvod namjerava prodavati.

               39

               Članak 4. stavak 4. Direktive 98/79 međutim određuje da države članice mogu zatražiti da podaci, potrebni za sigurnu i pravilnu uporabu proizvoda, s obzirom na izobrazbu i znanje potencijalnih korisnika te za identifikaciju proizvođača, budu na njihovim službenim jezicima kad proizvod dospije do krajnjeg korisnika. U posebnom slučaju proizvoda namijenjenih samotestiranju ta mogućnost postaje obveza. Iz zajedničkog tumačenja članka 4. stavka 4. Direktive 98/79 i njezina Priloga I. B, točke 8.1. posljednjeg podstavka proizlazi da kod proizvoda te vrste uputa za uporabu i oznaka moraju sadržavati prijevod na službeni jezik, odnosno službene jezike, države članice u kojoj proizvod za samotestiranje dospijeva do krajnjeg korisnika.

               40

               Valja podsjetiti da se pravila iz točaka 37. i 39. ove presude primjenjuju bez razlike na proizvođača i paralelnog uvoznika in vitro dijagnostičkog proizvoda. U biti se zabrana nametnuta državama članicama da zatraže novu ocjenu sukladnosti odnosi na sve proizvode koji nose CE oznaku i koji su podvrgnuti postupku ocjene njihove sukladnosti u skladu s člankom 9. Direktive 98/79. Također, mogućnost ili, u slučaju proizvoda namijenjenih samotestiranju, obveza država članica da zahtijevaju, kad proizvod dospijeva do krajnjeg korisnika, prijevod na službeni jezik ili jezike te države članice podataka potrebnih za sigurnu uporabu in vitro dijagnostičkog proizvoda, odnosi se na sve proizvode, neovisno o tome prodaje li ih proizvođač ili treća osoba.

               41

               Iz tih elemenata proizlazi da, iako su države članice obvezne u odnosu na proizvod za samotestiranje poput onog u glavnom postupku zahtijevati prijevod tih informacija na svoje službene jezike, one ne mogu i naložiti uvozniku takvog proizvoda koji nosi CE oznaku i koji je bio podvrgnut ocjeni sukladnosti prijavljenog tijela da taj proizvod podnesu prijavljenom tijelu radi ocjene sukladnosti izmjena nastalih tom obvezom prevođenja.

               42

               Sud koji je uputio zahtjev pita se međutim treba li, kao što to navodi RDD, zbog razloga vezanih uz sigurnost pacijenata, izjednačiti paralelnog uvoznika in vitro dijagnostičkog medicinskog proizvoda koji prilaže oznaku i upute za uporabu na jeziku države članice uvoza s proizvođačem i, posljedično tomu, izvršiti dodatnu ocjenu sukladnosti.

               43

               Ipak, kao što je to nezavisna odvjetnica istaknula u točki 27. svojeg mišljenja, obveza ispitivanja sukladnosti iz članka 9. Direktive 98/79 upućena je samo proizvođačima. Taj pojam, definiran u članku 1. stavku 2. točki (f) te direktive obuhvaća osobu koja stavlja u promet proizvod pod vlastitim imenom. Kad neka osoba kupuje u državi članici in vitro dijagnostičke proizvode nakon što ih je njihov proizvođač stavio na tržište Unije, kako bi ih zatim preprodala u drugoj državi članici a da pritom ne mijenja njihovo pakiranje ili prvotni oblik osim stavljanjem oznake i uputa za uporabu na službenom jeziku ili jezicima države članice uvoza, neće se smatrati da je ta osoba prepakirala ili stavila taj proizvod na tržište „pod vlastitim imenom”.

               44

               U tim okolnostima, ako paralelni uvoznik proizvoda namijenjenih samotestiranju poput onih u glavnom postupku ne stavlja na tržište te proizvode pod vlastitim imenom, on se ne može smatrati „proizvođačem” u smislu članka 1. stavka 2. točke (f) Direktive 98/79. Posljedično tomu, taj uvoznik ne može biti obvezan podvrgnuti predmetne proizvode novom postupku ocjene sukladnosti na temelju članka 9. te direktive kako bi potvrdio sukladnost izmjena koje je izvršio u pogledu oznake i uputa za uporabu tog proizvoda zbog njihova prevođenja na službeni jezik države članice uvoza.

               45

               U svakom slučaju, kad je riječ o dvojbama suda koji je uputio zahtjev u odnosu na nenavođenje dviju mjernih jedinica na proizvodima koje je uvezao Servoprax („mmol/l” i „mg/dl”), a koje se nalaze na proizvodima koje u Njemačkoj prodaje RDD, valja istaknuti da nijedan element spisa podnesen Sudu ne upućuje na to da je takvo predstavljanje protivno njemačkom pravu. Njemačka vlada je na raspravi nadalje izričito osporila postojanje u njemačkom pravu zabrane prodaje proizvoda za mjerenje šećera u krvi koji nose samo mjernu jedinicu „mmol/l”.

               46

               Pod pretpostavkom da bude utvrđeno da određeni proizvodi namijenjeni samotestiranju i koji nose CE oznaku sukladnosti, poput onih u glavnom postupku, mogu dovesti do opasnosti za zdravlje ili sigurnost, valja podsjetiti da Direktiva 98/79, čiji je jedan od glavnih ciljeva, kao što to proizlazi iz njezine uvodne izjave 5., održavanje ili unapređivanje stupnja zaštite zdravlja u državama članicama, predviđa provođenje mjera zaštite. Članak 8. te direktive nalaže državama članicama koje su utvrdile opasnost za zdravlje i/ili sigurnost pacijenata, korisnika ili, gdje je to primjenljivo, drugih osoba, kao i sigurnost robe, da poduzmu sve odgovarajuće privremene mjere povlačenja takvih proizvoda iz prometa ili zabranjivanja ili ograničavanja njihova stavljanja u promet ili uporabu. U tim okolnostima, predmetna država članica je, u skladu s tom istom odredbom, obvezna odmah obavijestiti Komisiju o svim donesenim mjerama, ukazujući na razloge za svoju odluku.

               47

               Taj mehanizam zaštite dopunjen je postupkom stručnog nadzora iz članka 11. Direktive 98/79. Taj postupak nalaže državama članicama da poduzimaju potrebne korake u svrhu osiguranja da se sve obavijesti koje su im dostupne, osobito, „svaka neispravnost na označivanju ili u uputama za uporabu [proizvoda koji nose CE oznaku] koji, izravno ili neizravno, mogu dovesti do ili su doveli do smrti pacijenta, korisnika ili drugih osoba, ili do ozbiljnog pogoršanja njihova zdravlja”, odmah priopće Europskoj komisiji kao i drugim državama članicama te da se evidentiraju i ocjenjuju centralno.

               48

               Kombinacija postupaka zaštite i stručnog nadzora tako omogućuje zaštitu zdravlja i sigurnosti osoba, pritom ograničavajući povrede slobodnog kretanja robe koje bi podrazumijevale primjenu nacionalnih mjera koje uvozniku nalažu izvršavanje ocjene sukladnosti koja se odnosi na izmjene izvršene na oznaci i uputama za uporabu proizvoda radi usklađivanja s jezičnim obvezama države uvoza.

               49

               U tom pogledu, Komisija smatra, na temelju analogije sa sudskom praksom Suda koja se odnosi na primjenu prava žigova na prepakiravanje proizvoda, konkretno presudom od 11. srpnja 1996., Bristol‑Myers Squibb i dr. (C‑427/93, C‑429/93 i C‑436/93, EU:C:1996:282) i rješenjem od 11. prosinca 2002., Merkur Chemical (C‑134/00, neobjavljeno, EU:C:2002:743), da se proizvođač ne može protiviti tomu da paralelni uvoznik stavi oznaku ili priloži prijevod uputa za uporabu kada se taj uvoznik pobrinuo da unaprijed obavijesti proizvođača o stavljanju u prodaju prepakiranog proizvoda kako bi mu omogućio da provjeri točnost informacija te da jamči sigurnost proizvoda i pacijenata. Takva kontrola će obuhvatiti mjerne jedinice i omogućiti učinkovit odgovor na pitanja koja se odnose na zdravlje pacijenata.

               50

               Ipak, kao što je to navela nezavisna odvjetnica u točki 46. svojeg mišljenja, mehanizam prethodne obavijesti kako ga je predložila Komisija nema nikakav pravni temelj u trenutno važećem pravu Unije. Direktiva 98/79 ne sadržava nikakvu odredbu na temelju koje bi se moglo utvrditi da je zakonodavac Unije, makar i prešutno, uveo takav mehanizam.

               51

               Štoviše, bilo bi protivno strukturi i svrsi Direktive 98/79 kad bi se proizvođaču in vitro dijagnostičkog proizvoda priznalo pravo da bude unaprijed obaviješten o paralelnom uvozu samo na temelju činjenice da taj proizvod nosi CE oznaku. CE oznaka ne dodjeljuje proizvođaču, koji je stavlja na in vitro dijagnostički proizvod nakon što ga je podvrgnuo ocjeni sukladnosti u skladu s člankom 9. Direktive 98/79, nikakvo isključivo pravo usporedivo s onim koje žig nudi svojem nositelju.

               52

               S obzirom na prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da članak 9. Direktive 98/79 valja tumačiti na način da ne nalaže paralelnom uvozniku proizvoda za samotestiranje razine šećera u krvi, koji nosi CE oznaku sukladnosti i čiju je sukladnost ocijenilo prijavljeno tijelo, da izvrši novu ocjenu namijenjenu potvrđivanju sukladnosti oznake i uputa za uporabu tog proizvoda zbog njihova prevođenja na službeni jezik države članice uvoza.

         Troškovi

               53

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                     Članak 9. Direktive Europskog parlamenta i Vijeća 98/79 /EZ od 27. listopada 1998. o in vitro dijagnostičkim medicinskim proizvodima valja tumačiti na način da ne nalaže paralelnom uvozniku proizvoda za samotestiranje razine šećera u krvi, koji nosi CE oznaku sukladnosti i čiju je sukladnost ocijenilo prijavljeno tijelo, da izvrši novu ocjenu namijenjenu potvrđivanju sukladnosti oznake i uputa za uporabu tog proizvoda zbog njihova prevođenja na službeni jezik države članice uvoza.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Suda (veliko vijeće) od 2012. rujan 11.#Nomarchiaki Aftodioikisi Aitoloakarnanias i drugi protiv Ypourgos Perivallontos, Chorotaxias kai Dimosion ergon i drugi.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Symvoulio tis Epikrateias.#Predmet C-43/10.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 5. travnja 2017.#Anta (China) Co. Ltd protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Prijava figurativnog žiga Europske unije koji prikazuje dvije linije koje čine oštar kut – Apsolutni razlog za odbijanje – Nepostojanje razlikovnog karaktera – Članak 7. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-291/16.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 29. siječnja 2015. # Zitro IP Sàrl protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-665/13.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 20. siječnja 2010.#Sungro, SA (T-252/07), Eurosemillas, SA (T-271/07) i Surcotton, SA (T-272/07) protiv Vijeća Europske unije i Europske komisije.#Predmeti T-252/07, T-271/07 i T-272/07.


Presuda Službeničkog suda (drugo vijeće) od 28. lipnja 2016.#FV protiv Vijeća Europske unije.#Javna služba – Ocjenjivanje – Izvješće o ocjeni – Pravni interes – Degradiranje analitičkih procjena – Zahtjev za mišljenjem odbora za izvješća – Izmjena određenih ocjena koje je izvršio drugi ocjenjivač i koje ne utječu na ukupnu ocjenu – Očita pogreška u ocjeni – Obveza obrazlaganja – Dužnost brižnog postupanja.#Predmet F-40/15.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 28. studenog 1978. # Fritz Schumalla. # Zahtjev za prethodnu odluku: Oberlandesgericht Düsseldorf - Njemačka. # Predmet 97/78.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 21. rujna 2017.#The Logistical Approach BV protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije Idealogistic – Raniji nacionalni verbalni žig idéa logistique – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Ispitivanje činjenica po službenoj dužnosti – Članak 76. stavak 1. Uredbe br. 207/2009.#Predmet T-620/16.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 8. srpnja 2010.#Europska komisija protiv Portugalske Republike.#Povreda obveze države članice - Članci 56. i 43. UEZ-a.#Predmet C-171/08.


Presuda Suda (treće vijeće) od 10. svibnja 2007.#Ypourgos Oikonomikon i Proïstamenos DOY Amfissas protiv Charilaos Georgakis.#Zahtjev za prethodnu odluku: Symvoulio tis Epikrateias - Grčka.#Direktiva 89/592/EEZ.#Predmet C-391/04.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 12. travnja 2005. # Komisija Europskih zajednica protiv Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske. # Povreda obveze države članice. # Predmet C-61/03.


Presuda Suda (treće vijeće) od 2013. veljača 28.#Margaret Kenny i drugi protiv Minister for Justice, Equality and Law Reform i drugi.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po High Court of Ireland.#Predmet C-427/11.


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 28. srpnja 2016.#Ordre des barreaux francophones et germanophone i dr. protiv Conseil des ministres.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Cour constitutionnelle (Belgija).#PDV – Direktiva 2006/112/EZ – Valjanost i tumačenje direktive – Isporuke usluga koje obavljaju odvjetnici – Neizuzimanje od PDV‑a – Pravo na djelotvoran pravni lijek – Jednakost oružja – Besplatna pravna pomoć.#Predmet C-543/14.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      28. srpnja 2016. (
            *1
         )
      „PDV — Direktiva 2006/112/EZ — Valjanost i tumačenje direktive — Isporuke usluga koje obavljaju odvjetnici — Neizuzimanje od PDV‑a — Pravo na djelotvoran pravni lijek — Jednakost oružja — Besplatna pravna pomoć“
      U predmetu C‑543/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Cour constitutionnelle (Belgija), odlukom od 13. studenoga 2014., koju je Sud zaprimio 27. studenoga 2014., u postupcima

         Ordre des barreaux francophones et germanophone i dr.

         Jimmy Tessens i dr.,

         Orde van Vlaamse Balies,

         Ordre des avocats du barreau d’Arlon i dr.

      protiv

         Conseil des ministres

      uz sudjelovanje:

         Association Syndicale des Magistrats ASBL,

         Conseil des barreaux européens,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz (izvjestitelj), predsjednik vijeća, C. Lycourgos, E. Juhász, C. Vajda i K. Jürimäe, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: V. Tourrès, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 16. prosinca 2015.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Ordre des barreaux francophones i germanophone i dr., V. Letellier, R. Leloup, E. Huisman, J. Buelens i C. T’Sjoen, odvjetnici,

               —

               za Tessens i dr., J. Toury i M. Denys, odvjetnici,

               —

               za Orde van Vlaamse Balies, D. Lindemans i E. Traversa, odvjetnici,

               —

               za Ordre des avocats du barreau d’Arlon i dr., D. Lagasse, odvjetnik,

               —

               za Association Syndicale des Magistrats ASBL, V. Letellier, odvjetnik,

               —

               za Conseil des barreaux européens, M. Maus i M. Delanote, odvjetnici,

               —

               za belgijsku vladu, M. Jacobs i J.-C. Halleux, u svojstvu agenata,

               —

               za grčku vladu, K. Georgiadis i A. Dimitrakopoulou, u svojstvu agenata,

               —

               za francusku vladu, D. Colas i J.-S. Pilczer, u svojstvu agenata,

               —

               za Vijeće Europske unije, E. Chatziioakeimidou i E. Moro kao i M. Moore, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, H. Krämer i J.-F. Brakeland kao i M. Owsiany‑Hornung, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 10. ožujka 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje i valjanost Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL L 2006., L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru sporova između Ordre des barreaux francophones et germanophone, Jimmyja Tessensa, Orde van Vlaamse Balies, Ordre des avocats du barreau d’Arlon kao i četiriju drugih fizičkih i pravnih osoba i Conseil des ministres (Belgija) u vezi sa zahtjevom za poništenje članka 60. Zakona od 30. srpnja 2013. o različitim odredbama (Moniteur belge od 1. kolovoza 2013., str. 48270.; u daljnjem tekstu: Zakon od 30. srpnja 2013.), kojim je ukinuto izuzeće od poreza na dodanu vrijednost (PDV) za usluge koje pružaju odvjetnici u obavljanju svoje redovne djelatnosti.

         Pravni okvir

         Međunarodno pravo

      EKLJP

               3

               Članak 6. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu: EKLJP) određuje:
               „1.   Radi utvrđivanja svojih prava i obveza građanske naravi, ili u slučaju podizanja optužnice za kazneno djelo protiv njega, svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično, javno i u razumnom roku ispita njegov slučaj. [...]
               [...]
               3.   Svatko optužen za kazneno djelo ima najmanje sljedeća prava:
               [...]

                        (c)

                        da se brani sam ili uz branitelja po vlastitom izboru, a ako nema dovoljno sredstava platiti branitelja, ima pravo na besplatnog branitelja, kad to nalažu interesi pravde;

                  [...]”

               4

               Članak 14. EKLJP‑a glasi:
               „Uživanje prava i sloboda koje su priznate u ovoj Konvenciji osigurat će se bez diskriminacije na bilo kojoj osnovi, kao što je spol, rasa, boja kože, jezik, vjeroispovijed, političko ili drugo mišljenje, nacionalno ili društveno podrijetlo, pripadnost nacionalnoj manjini, imovina, rođenje ili druga okolnost.”

         Međunarodni pakt o građanskim i političkim pravima

               5

               Članak 14. stavci 1. i 3. Međunarodnog pakta o građanskim i političkim pravima koji je donijela Opća skupština 16. prosinca 1996. i koji je stupio na snagu 23. ožujka 1976. (u daljnjem tekstu: MPGPP), glasi:
               „1.   Svi moraju biti jednaki pred sudom i sudovima pravde. U slučaju podizanja optužnice za kazneno djelo protiv njega ili utvrđivanja njegovih prava i obveza građanske naravi, svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni nadležni, neovisni i nepristrani sud pravično i javno ispita njegov slučaj. [...]
               [...]
               3.   Radi utvrđivanja opravdanosti podizanja bilo koje optužbe za kazneno djelo protiv njega, svatko ima u punoj jednakosti pravo na najmanje sljedeća jamstva:
               [...]

                        (b)

                        da ima odgovarajuće vrijeme i uvjete za pripremu svoje obrane i za razgovore s braniteljem kojega sam izabere;

                  [...]

                        (d)

                        da mu se sudi u njegovoj prisutnosti i da se brani sam ili uz pomoć službenog branitelja po svom osobnom izboru; da ga se, ako nema svoga branitelja, uputi u pravo na njegov izbor i da mu se uvijek kad to nalažu interesi pravde po službenoj dužnosti dodijeli besplatni branitelj, svaki put kad on nema dovoljno sredstava da plati branitelja;

                  [...]”

               6

               Sukladno članku 26. MPGPP‑a:
               „Sve osobe jednake su pred zakonom i imaju pravo na jednaku pravnu zaštitu bez ikakve diskriminacije. U tom smislu, zakonom se mora zabraniti svaka diskriminacija i svim osobama jamčiti jednaku i djelotvornu zaštitu protiv svakog oblika diskriminacije, osobito glede rase, boje kože, spola, jezika, vjere, političkog ili drugog uvjerenja, nacionalnog ili socijalnog podrijetla, imovine, rođenja ili neke druge okolnosti.”

         Arhuška konvencija

               7

               Konvencija o pristupu informacijama, sudjelovanju javnosti u odlučivanju i pristupu pravosuđu u pitanjima okoliša, potpisana u Aarhusu 25. lipnja 1998. i potvrđena u ime Europske zajednice Odlukom Vijeća 2005/370/EZ od 17. veljače 2005. (SL L 2005., L 124, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 3., str. 10.; u daljnjem tekstu: Aarhuška konvencija) u članku 9. propisuje:
               „1.   U okviru svojeg domaćeg zakonodavstva svaka je stranka dužna osigurati da svaka osoba koja smatra kako je njegov ili njezin zahtjev za informacijom prema članku 4. zanemaren, nepravilno odbijen, bilo djelomično ili u cijelosti, kako je na njega odgovoreno na neodgovarajući način ili kako se s njime nije postupalo sukladno odredbama toga članka, ima pristup postupku ocjene pred sudom ili nekim drugim neovisnim i nepristranim zakonski utemeljenim tijelom.
               [...]
               2.   U okviru svojeg domaćeg zakonodavstva, svaka je stranka dužna osigurati da pripadnici zainteresirane javnosti

                        (a)

                        koji imaju dovoljan interes ili, kao druga mogućnost;

                        (b)

                        koji dokažu povredu prava, tamo gdje to upravnopostupovno pravo stranke zahtijeva kao preduvjet;

                  imaju pristup postupku ocjene pred sudom i/ili nekim drugim zakonski utemeljenim neovisnim i nepristranim tijelom, kako bi osporili materijalnu i proceduralnu zakonitost neke odluke, čina ili propusta u ovisnosti od odredbi iz članka 6. i, tamo gdje je to predviđeno domaćim zakonodavstvom i bez utjecaja na stavak 3. ovoga članka, drugih odgovarajućih odredbi ove Konvencije.
               Ono što predstavlja dovoljan interes i povredu prava bit će utvrđeno u skladu sa zahtjevima domaćeg zakonodavstva i dosljedno cilju osiguranja zainteresiranoj javnosti širokog pristupa pravosuđu u okvirima ove Konvencije. U tu će se svrhu interes svake nevladine udruge koja ispunjava uvjete navedene u članku 2. stavku 5. smatrati dovoljnima u smislu gornjeg podstavka (a). Također će se smatrati kako takve udruge imaju prava koja se mogu povrijediti u smislu gornjeg podstavka (b).
               [...]
               3.   Osim i bez obzira na postupke ocjene navedene u stavcima 1. i 2. ovoga članka, svaka je stranka dužna osigurati pripadnicima javnosti, koji udovoljavaju mjerilima, ako ih ima, utvrđenima domaćim zakonodavstvom, pristup administrativnim ili sudbenim postupcima kojima se osporavaju činjenja i nečinjenja privatnih osoba i tijela vlasti koji su u suprotnosti s odredbama domaćega zakonodavstva koje se odnose na okoliš.
               4.   Pored stavka 1. i bez utjecaja na njega, postupci navedeni u stavcima 1., 2. i 3. ovoga članka imaju osigurati odgovarajuće i djelotvorne pravne lijekove, uključujući sudsku zabranu gdje je to prikladno, trebaju biti pravični, jednakopravni, pravodobni i ne toliko skupi da bi se time sprječavalo njihovo provođenje. Odluke prema ovom članku treba donijeti ili zabilježiti u pisanom obliku. Odluke sudova, a gdje god je to moguće, drugih tijela, moraju biti dostupne javnosti.
               5.   Kako bi poboljšala djelotvornost odredbi ovoga članka, svaka stranka treba osigurati obaviještenost javnosti o pristupu postupcima administrativne i sudbene ocjene i dužna je razmotriti mogućnost uspostavljanja odgovarajućih pomoćnih mehanizama za uklanjanje ili smanjivanje novčanih i drugih prepreka pristupu pravosuđu.”

         Pravo Unije

               8

               Članak 1. stavak 2. Direktive 2006/112 određuje:
               „Načelo zajedničkog sustava PDV‑a podrazumijeva primjenu na robu i usluge općeg poreza na potrošnju koji je točno razmjeran cijeni roba i usluga, bez obzira na broj transakcija koje se odvijaju u postupku proizvodnje i distribucije prije faze u kojoj se porez obračunava.
               Pri svakoj transakciji se PDV, izračunat na temelju cijene robe ili usluga po stopi koja se primjenjuje na takvu robu ili usluge, obračunava po odbitku iznosa PDV‑a koji otpada izravno na pojedine troškovne komponente.
               Zajednički sustav PDV‑a primjenjuje se do i uključujući razinu maloprodaje.”

               9

               Prema članku 2. stavku 1. te direktive:
               „Sljedeće transakcije podliježu PDV‑u:
               [...]

                        (c)

                        isporuka usluga uz naknadu na teritoriju određene države članice koju obavlja porezni obveznik koji djeluje kao takav;

                  [...]”

               10

               U skladu s člankom 96. navedene direktive, države članice primjenjuju standardnu stopu PDV‑a, koju sve države članice utvrđuju kao postotak oporezivog iznosa i koja je jednaka i za isporuku roba i za isporuku usluga.

               11

               Članak 98. stavak 1. i 2. te iste direktive glasi:
               „1.   Države članice mogu primijeniti jednu ili dvije snižene stope.
               2.   Snižene stope primjenjuju se samo na isporuke robe ili usluga u kategorijama navedenim u Prilogu III.
               [...]”

               12

               Prilog III. Direktivi 2006/112 pod naslovom „Popis isporuke robe i usluga na koje je moguće primijeniti snižene stope iz članka 98.”, u točki 15. navodi „isporuke robe i usluga od strane organizacija, koje države članice priznaju kao dobrotvorne, te koje se bave socijalnom skrbi i zaštitom, ukoliko te transakcije nisu izuzete u skladu s člancima 132., 135. i 136.”

               13

               Članak 132. te direktive u poglavlju 2. njezine glave IX., pri čemu to poglavlje nosi naslov „Izuzeća koja se odnose na određene aktivnosti od javnog interesa”, u svojem stavku 1. određuje:
               „Države članice dužne su izuzeti sljedeće transakcije:
               [...]

                        (g)

                        isporuk[u] usluga i robe usko povezane uz rad koji se odnosi na socijalnu skrb i socijalnu zaštitu, uključujući one koje pružaju domovi umirovljenika, subjekti javnog prava ili druga tijela koja se u dotičnoj državi članici priznaju kao tijela koja su posvećena socijalnoj dobrobiti;

                  [...]”

               14

               U skladu s člankom 168. točkom (a) navedene direktive:
               „Ako se roba i usluge koriste u svrhu oporezovanih transakcija poreznog obveznika, porezni obveznik ima pravo, u državi članici u kojoj provodi predmetne transakcije, odbiti sljedeće od PDV‑a koji je dužan platiti:

                        (a)

                        PDV koji se mora platiti ili koji je plaćen u toj državi članici za isporuku robe ili usluga koje je za njega izvršio ili će ih izvršiti drugi porezni obveznik;

                  [...]”

               15

               U skladu s člankom 371. te iste direktive „[d]ržave članice koje su na dan 1. siječnja 1978. izuzimale od PDV‑a transakcije navedene u Prilogu X. dijelu B., mogu nastaviti izuzimati te transakcije, u skladu s uvjetima koji su se primjenjivali u dotičnoj državi članici na taj datum”. Među transakcijama s tog popisa nalaze se, među ostalim, i isporuke usluga odvjetnika.

         Belgijsko pravo

               16

               Članak 44. stavak 1. Zakona od 3. srpnja 1969. kojim se uspostavlja Zakonik o porezu na dodanu vrijednost (Moniteur belge od 17. srpnja 1969., str. 7046.), u verziji koja je prethodila stupanju na snagu Zakona od 30. srpnja 2013., određivao je:
               „Izuzima se od poreza pružanje usluga koje su prilikom obavljanja svoje uobičajene djelatnosti izvršile sljedeće osobe:

                        1°

                        odvjetnici

                  [...]”

               17

               U skladu s člankom 60. Zakona od 30. srpnja 2013., koji je stupio na snagu 1. siječnja 2014.:
               „U članku 44. [stavku 1.] Zakonika o porezu na dodanu vrijednost, zamijenjenog Zakonom od 28. prosinca 1992. i izmijenjenog Zakonom od 28. prosinca 2011. točka 1° stavlja se izvan snage.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               18

               U glavnom postupku, Cour constitutionnelleu (Ustavni sud, Belgija) podnesen je niz tužbi za poništenje članka 60. Zakona od 30. srpnja 2013. Tom je odredbom, s učinkom od 1. siječnja 2014. ukinuto izuzeće od PDV‑a za isporuke usluga odvjetnika, koje je Kraljevina Belgija zadržala na temelju prijelazne odredbe članka 371. Direktive 2006/112.

               19

               Zakonska stopa PDV‑a koja se primjenjuje na isporuke usluga odvjetnika u Belgiji je 21 %.

               20

               Sud koji je uputio zahtjev pita je li neizuzimanje isporuka usluga odvjetnika od PDV‑a i povećanje troškova tih usluga koje podrazumijeva to neizuzimanje u skladu s pravom na djelotvoran pravni lijek i, osobito, s pravom na pomoć odvjetnika. Ostim toga, taj sud pita je li propis o kojem je riječ u glavnom postupku u skladu s načelom jednakosti oružja s obzirom na to da to povećanje pogađa samo stranke koje nisu porezni obveznici i koje nemaju pravo na besplatnu pravnu pomoć, dok stranke koje su porezni obveznici mogu odbiti PDV koji su platile za te isporuke.

               21

               U tim okolnostima, Cour constitutionelle odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                                 a)

                                 Je li, podvrgavajući pružanje usluga koje obavljaju odvjetnici PDV‑u bez uzimanja u obzir, u pogledu prava na pomoć odvjetnika i načela jednakosti oružja, okolnosti je li stranka koja ne uživa pravo na besplatnu pravnu pomoć obveznik PDV‑a, Direktiva 2006/112 u skladu s člankom 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima u svezi s člankom 14. MPGPP‑a i člankom 6. EKLJP‑a s obzirom na to da taj članak priznaje svakome pravo na pošteno suđenje, mogućnost biti savjetovan, branjen i zastupan i pravo na besplatnu pravnu pomoć za osobe koje nemaju dostatna sredstva, ako je takva pomoć potrebna za osiguravanje učinkovitoga pristupa pravosuđu?

                                 b)

                                 Je li, iz istih razloga, Direktiva 2006/112 u skladu s člankom 9. stavcima 4. i 5. Aarhuške konvencije s obzirom na to da te odredbe predviđaju pravo na pristup pravosuđu, a da trošak tih postupaka ne bude toliko skup da bi se time sprječavalo njihovo provođenje putem „uspostavljanja odgovarajućih pomoćnih mehanizama za uklanjanje ili smanjivanje novčanih i drugih prepreka pristupu pravosuđu”?

                                 c)

                                 Mogu li usluge koje pružaju odvjetnici u okviru nacionalnog sustava besplatne pravne pomoći biti uključene u usluge navedene u članku 132. stavku 1. točki (g) gore navedene Direktive 2006/112, koje su usko vezane uz socijalnu skrb i socijalnu zaštitu, ili mogu biti izuzete na temelju neke druge odredbe Direktive? U slučaju negativnog odgovora na to pitanje, je li Direktiva 2006/112 tumačena u smislu da ne dopušta izuzeće od PDV‑a za usluge koje pružaju odvjetnici u korist stranaka koje uživaju pravo na besplatnu pravnu pomoć u okviru nacionalnog sustava besplatne pravne pomoći, u skladu s člankom 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima u svezi s člankom 14. MPGPP‑a i člankom 6. EKLJP‑a?

                        2.

                        U slučaju negativnog odgovora na [prvo pitanje, točke a) do c)], je li članak 98. Direktive 2006/112, s obzirom na to da ne predviđa mogućnost primjene snižene stope PDV‑a za usluge koje pružaju odvjetnici, ako je potrebno, ovisno o tome je li stranka koja ne uživa pravo na besplatnu pravnu pomoć obveznik PDV‑a, u skladu s člankom 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima u svezi s člankom 14. MPGPP‑a i člankom 6. EKLJP‑a, s obzirom na to da taj članak priznaje svakome pravo na pošteno suđenje, mogućnost biti savjetovan, branjen i zastupan i pravo na besplatnu pravnu pomoć za osobe koje nemaju dostatna sredstva, ako je takva pomoć potrebna za osiguravanje učinkovitoga pristupa pravosuđu?

                        3.

                        U slučaju negativnog odgovora na [prvo pitanje, točke a) do c)], je li članak 132. Direktive 2006/112 u skladu s načelima jednakosti pred zakonom i nediskriminacije, sadržanima u člancima 20. i 21. Povelje Europske unije o temeljnim pravima i u članku 9. Ugovora o Europskoj uniji, u svezi s člankom 47. te Povelje, jer ne predviđa, među aktivnostima od javnog interesa, izuzeće od PDV‑a u korist isporuka odvjetničkih usluga, dok su druge usluge izuzete kao aktivnosti od javnog interesa, na primjer isporuka usluga koju obavljaju javne poštanske službe, različite medicinske usluge ili usluge u vezi s obrazovanjem, spotom ili kulturom, iako razlika u tretmanu odvjetničkih usluga i usluga izuzetih prema članku 132. Direktive izaziva dovoljne sumnje s obzirom na to da odvjetničke usluge pridonose poštovanju određenih temeljnih prava?

                        4.

                                 a)

                                 U slučaju negativnog odgovora na [prvo pitanje, točke a) do c)] i [treće pitanje], može li se članak 371. Direktive 2006/112 tumačiti, u skladu s člankom 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, na način da ovlašćuje državu članicu Unije da djelomično zadrži izuzeće odvjetničkih usluga ukoliko su te usluge pružene strankama koje nisu obveznici PDV‑a?

                                 b)

                                 Može li se članak 371. Direktive 2006/112 također tumačiti, u skladu s člankom 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, na način da ovlašćuje državu članicu Unije da djelomično zadrži izuzeće odvjetničkih usluga ako su te usluge pružene strankama koje uživaju pravo na besplatnu pravnu pomoć u okviru nacionalnog sustava besplatne pravne pomoći?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje, točka a)

               22

               Svojim prvim pitanjem, točkom a), sud koji je uputio zahtjev u biti zahtijeva od Suda da ispita valjanost članka 1. stavka 2. i članka 2. stavka 1. točke (c) Direktive 2006/112 s obzirom na pravo na djelotvoran pravni lijek i načelo jednakosti oružja koji su zajamčeni člankom 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja), utoliko što je tim odredbama propisano da se na isporuke usluga odvjetnika obavljene strankama koje nemaju pravo na besplatnu pravnu pomoć u okviru nacionalnog sustava besplatne pravne pomoći plaća PDV.

               23

               Budući da se sud koji je uputio zahtjev poziva ne samo na članak 47. Povelje, već i na članak 14. MPGPP‑a i članak 6. EKLJP‑a, treba podsjetiti da – iako temeljna prava iz EKLJP‑a kao opća načela predstavljaju dio pravnog poretka Unije, a što potvrđuje i članak 6. stavak 3. UEU‑a, te iako članak 52. stavak 3. Povelje određuje da u njoj sadržana prava koja odgovaraju pravima sadržanima u EKLJP‑u imaju jednako značenje i opseg primjene kao i ona iz spomenute konvencije – navedena konvencija nije pravni instrument koji formalno predstavlja dio pravnog poretka Unije jer joj Unija nije pristupila (presude od 26. veljače 2013., Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105; od 3. rujna 2015.; Inuit Tapiriit Kanatami i dr./Komisija, C‑398/13 P, EU:C:2015:535, t. 45., kao i od 15. veljače 2016., N., C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, t. 45.). Potonje utvrđenje vrijedi i za MPGPP. Tako valjanost Direktive 2006/112 treba ispitati samo s obzirom na temeljna prava zajamčena Poveljom (vidjeti u tom smislu presudu od 15. veljače 2016., N., C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, t. 46. i navedenu sudsku praksu).

               24

               Kad je riječ o opsegu ispitivanja koje se zahtijeva postavljenim pitanjem, treba istaknuti da je on ograničen samo na konkretan trošak koji je posljedica plaćanja PDV‑a na isporuke usluga odvjetnika po stopi od 21 % te da se ne odnosi na sve troškove u vezi sa sudskim postupkom.

               25

               Osim toga, dvojbe suda koji je uputio zahtjev odnose se samo na situaciju stranaka koje nemaju pravo na besplatnu pravnu pomoć na temelju relevantnih odredaba nacionalnog prava. Naime, prema navodima tog suda, na stranke koje imaju pravo na tu pomoć ne utječe eventualno povećanje odvjetničkih troškova koje može biti posljedica plaćanja PDV‑a na isporuke usluga odvjetnika s obzirom na to da te isporuke usluga plaća Belgijska država.

               26

               S druge strane, druge stranke moraju, na temelju pravila nacionalnog prava, načelno snositi odvjetničke troškove, uključujući PDV, čime se, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, postavljaju pitanja sukladnosti takvog poreznog opterećenja s pravom na djelotvoran pravni lijek zajamčenim člankom 47. Povelje. Taj sud osim toga gaji sumnje i u pogledu sukladnosti tog poreznog opterećenja s načelom jednakosti oružja, s obzirom na to da samo stranke koje imaju svojstvo poreznog obveznika na temelju članka 168. točke (a) imaju pravo odbiti plaćeni pretporez za isporuke usluga odvjetnika, te da plaćanje PDV‑a za te isporuke usluge na taj način različito utječe na stranke ovisno o tome imaju li svojstvo poreznog obveznika ili ne.

         Pravo na djelotvoran pravni lijek

               27

               Člankom 47. Povelje utvrđeno je pravo na djelotvoran pravni lijek, pri čemu to pravo, prema stavku 2. navedenog članka, među ostalim, uključuje mogućnost za svakoga da ga savjetuje, brani i zastupa odvjetnik. Stavkom 3. tog članka jamči se pravo na djelotvoran pravni lijek dodjelom besplatne pravne pomoći strankama koje nemaju dostatna sredstva.

               28

               U tom pogledu treba istaknuti da iz spisa dostavljenog Sudu proizlazi da se za stranke koje nemaju pravo na besplatnu pravnu pomoć, na koje se jedine odnosi prvo pitanje, točka a), na temelju relevantnih odredaba nacionalnog prava pretpostavlja da imaju dostatna sredstva za pristup pravosuđu na način da ih zastupa odvjetnik. Međutim, kad je riječ o tim strankama, pravom na djelotvoran pravni lijek utvrđenim člankom 47. Povelje načelno se ne jamči pravo na izuzimanje isporuka usluga odvjetnika od PDV‑a.

               29

               Prvo pitanje, točka a) koje se odnosi na valjanost članka 1. stavka 2. i članka 2. stavka 1. točke (c) Direktive 2006/112 s obzirom na članak 47. Povelje, ocjenjuje se u odnosu na posebne značajke tih odredbi i ne može ovisiti o posebnim okolnostima konkretnog slučaja.

               30

               Osim toga, iako pristup pravosuđu i djelotvornost sudske zaštite ovise o brojnim i raznolikim čimbenicima, unatoč tomu troškovi sudskog postupka koji uključuju troškove PDV‑a koji se plaća na isporuke usluga odvjetnika mogu također imati utjecaj na odluku stranke da sudskim putem zatraži ostvarivanje svojih prava na način da je zastupa odvjetnik.

               31

               Međutim, iz sudske prakse Suda, koja se razvila u drugim područjima osim prava PDV‑a, proizlazi da se određivanje takvih troškova može osporavati s obzirom na pravo na djelotvoran pravni lijek zajamčeno člankom 47. Povelje samo ako su ti troškovi nepremostivi (vidjeti po analogiji presudu od 22. prosinca 2010., DEB, C‑279/09, EU:C:2010:811, t. 61., i rješenje od 13. lipnja 2012., GREP, C‑156/12, neobjavljeno, EU:C:2012:342, t. 46.) ili ako ostvarivanje prava dodijeljenih pravom Unije čine gotovo nemogućim ili pretjerano teškim (vidjeti po analogiji presudu od 6. listopada 2015., Orizzonte Salute, C‑61/14, EU:C:2015:655, t. 48., 49. i 58.).

               32

               Točno je da su tužitelji u glavnom postupku naglasili da plaćanje PDV‑a na isporuke usluga odvjetnika po stopi od 21 % za stranke koje nemaju pravo na besplatnu pravnu pomoć, na koje se jedine odnosi prvo pitanje točka a), znači veliko povećanje troškova sudskog postupka.

               33

               Međutim, kao što je osobito istaknula belgijska vlada u svojim pisanim očitovanjima, plaćanje PDV‑a na isporuke usluga odvjetnika po stopi od 21 % ne znači, u istom omjeru, povećanje odvjetničkih troškova s obzirom na to da, kao porezni obveznici, potonji, u skladu s člankom 168. točkom (a) Direktive 2006/112, imaju pravo odbiti PDV koji se plaća na stjecanje robe ili usluga u okviru usluga koje oni pružaju. Međutim, budući da pravo na odbitak može utjecati na smanjenje njihovih troškova, upitno je u kojoj je mjeri ekonomski isplativo za odvjetnike trošak koji je posljedica primjene PDV‑a prenijeti na njihovu naknadu.

               34

               Opseg eventualnog povećanja tih nagrada tim je više neizvjestan što se u Belgiji primjenjuje sustav slobodno ugovorene naknade. U okviru takvog sustava naknada, koji se temelji na tržišnom natjecanju među odvjetnicima, potonji moraju uzeti u obzir financijsku situaciju svojih stranaka. Osim toga, kao što je nezavisna odvjetnica istaknula u točki 85. svojega mišljenja, odvjetničke naknade moraju poštovati granice koje proizlaze iz zahtjeva pravične umjerenosti.

               35

               Stoga se ne može utvrditi nikakva bliska, odnosno, mehanička veza između plaćanja PDV‑a na isporuke usluga odvjetnika i povećanja cijene tih usluga.

               36

               U svakom slučaju, budući da iznos PDV‑a o kojem je riječ u glavnom postupku nije ni izdaleka najveći dio troškova sudskog postupka, ne može se smatrati da plaćanje PDV‑a na isporuke usluga odvjetnika, samo po sebi, predstavlja nepremostivu prepreku pristupu pravosuđu ili da ostvarivanje prava dodijeljenih pravom Unije čini gotovo nemogućim ili pretjerano teškim. U tim okolnostima, činjenica da to oporezivanje eventualno može dovesti do povećanja tih troškova ne može, s obzirom na pravo na djelotvoran pravni lijek zajamčeno člankom 47. Povelje, dovesti u pitanje takvo oporezivanje.

               37

               U slučaju da posebne okolnosti konkretnog slučaja imaju za posljedicu da plaćanje PDV‑a na isporuke usluga odvjetnika, samo po sebi, predstavlja nepremostivu prepreku pristupu pravosuđu ili da ostvarivanje prava dodijeljenih pravom Unije čini gotovo nemogućim ili pretjerano teškim, to treba uzeti u obzir na način da se primjereno uredi ostvarivanje prava na besplatnu pravnu pomoć, u skladu s člankom 47. stavkom 3. Povelje.

               38

               S obzirom na prethodna razmatranja, treba utvrditi da se zaštita pravom na djelotvoran pravni lijek ne odnosi na plaćanje PDV‑a na isporuke usluga odvjetnika.

         Načelo jednakosti oružja

               39

               Tužitelji iz glavnog postupka osporavaju valjanost članka 1. stavka 2. i članka 2. stavka 1. točke (c) Direktive 2006/12 i u pogledu načela jednakosti oružja zato što plaćanje PDV‑a na isporuke usluga odvjetnika po stopi od 21 % dovodi u slabiji položaj stranke koje nisu porezni obveznici u odnosu na stranke koje to jesu. Taj slabiji položaj proizlazi iz činjenice da ti potonji, za razliku od onih prvih, imaju pravo na odbitak i ne snose financijski trošak koji je posljedica primjene PDV‑a.

               40

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, načelo ravnopravnosti stranaka, koje proizlazi iz samog pojma pravičnog suđenja i ima za cilj zajamčiti ravnotežu između stranaka u postupku, uključuje obvezu da se svakoj stranci pruži razumna mogućnost da iznese svoje stajalište, uključujući dokaze, u uvjetima koji je u odnosu na protivnu stranu ne stavljaju u znatno slabiji položaj (vidjeti u tom smislu presude od 6. studenoga 2012., Otis i dr., C‑199/11, EU:C:2012:684, t. 71. i 72.; od 12. studenoga 2014., Guardian Industries i Guardian Europe/Komisija, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, t. 31., kao i rješenje od 16. srpnja 2015., Sánchez Morcillo i Abril García, C‑539/14, EU:C:2015:508, t. 48.).

               41

               To načelo ima za cilj zajamčiti ravnotežu između stranaka u postupku jamčenjem jednakih prava i obveza u pogledu, osobito, pravila koja uređuju izvođenje dokaza i kontradiktornu raspravu pred sudom (vidjeti u tom smislu presudu od 6. studenoga 2012., Otis i dr., C‑199/11, EU:C:2012:684, t. 71. i 72.) kao i prava navedenih stranaka na pravne lijekove (presuda od 17. srpnja 2014., Sánchez Morcillo i Abril García, C‑169/14, EU:C:2014:2099, t. 44., 48. i 49.).

               42

               Načelo jednakosti oružja ne podrazumijeva da, kao što je Vijeće istaknulo u svojim pisanim očitovanjima dostavljenima Sudu, obvezu da se stranke stavi u jednak položaj u pogledu financijskih troškova koji se snose u okviru sudskog postupka.

               43

               Kad je riječ o plaćanju PDV‑a na isporuke usluga odvjetnika po stopi od 21 %, treba istaknuti da iako plaćanje tog poreza i izvršavanje prava na odbitak, za identični iznos naknade, stranci koja ima svojstvo poreznog obveznika može dati novčanu pogodnost u odnosu na stranku koja nije porezni obveznik, ta novčana pogodnost ipak ne može utjecati na procesnu ravnotežu stranaka.

               44

               Naime, u točki 28. ove presude utvrđeno je da se za te stranke pretpostavlja da imaju dostatna sredstva za plaćanje troškova sudskog postupka, uključujući odvjetničkih naknada. Stoga, unatoč eventualnoj financijskoj pogodnosti koju može uzrokovati za bilo koju od tih stranaka, plaćanje PDV‑a na isporuke usluga odvjetnika o kojem je riječ u glavnom postupku ne može, kad je riječ o pravu na pravično suđenje, stranke koje nisu porezni obveznici staviti u znatno slabiji položaj u odnosu na stranke koje to jesu.

               45

               Kao što je Komisija istaknula u svojim pisanim očitovanjima dostavljenima Sudu, sposobnost stranke u sporu da odvjetniku plati viši iznos naknade od onoga koji je platio njezin protivnik nema nužno za posljedicu bolje pravno zastupanje. Naime, u skladu s utvrđenjem iz točke 34. ove presude, u okviru sustava slobodno ugovorene odvjetničke naknade, kakav je na snazi u Belgiji, odvjetnici mogu uzeti u obzir financijsku situaciju svojih stranaka i onim svojim strankama koje nisu porezni obveznici naplaćivati naknade, s PDV‑om, koje su niže od onih koje naplaćuju svojim strankama koje jesu porezni obveznici.

               46

               Stoga treba utvrditi da se jamstvo koje se pruža načelom jednakosti oružja ne proteže na plaćanje PDV‑a na isporuke usluga odvjetnika po stopi od 21 %.

               47

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo pitanje točku a) treba odgovoriti tako da ispitivanjem članka 1. stavka 2. i članka 2. stavka 1. točke (c) Direktive 2006/112 s obzirom na pravo na djelotvoran pravni lijek i načelo jednakosti oružja koji su zajamčeni člankom 47. Povelje nije utvrđen nijedan element koji bi utjecao na njihovu valjanost, utoliko što je tim odredbama propisano da se na isporuke usluga odvjetnika obavljene strankama koje nemaju pravo na besplatnu pravnu pomoć u okviru nacionalnog sustava besplatne pravne pomoći plaća PDV.

         Prvo pitanje, točka b)

               48

               Svojim prvim pitanjem, točkom b), sud koji je uputio zahtjev u biti zahtijeva od Suda da ispita valjanost članka 1. stavka 2. i članka 2. stavka 1. točke c) Direktive 2006/112 s obzirom na članak 9. stavak 4. i 5. Aarhuške konvencije, utoliko što je njima propisano da se na isporuke usluga odvjetnika plaća PDV.

               49

               U tom pogledu treba podsjetiti da iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da se u prilog tužbi za poništenje akta sekundarnog prava Unije ili prigovoru utemeljenom na nezakonitosti takvog akta na odredbe međunarodnog sporazuma kojega je Unija stranka može pozvati samo pod uvjetom da, s jedne strane, to nije protivno naravi i strukturi tog sporazuma i, s druge strane, da su te odredbe sadržajno bezuvjetne i dovoljno precizne (presuda od 13. siječnja 2015., Vijeće i dr./Vereniging Milieudefensie i Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht, C‑401/12 P do C‑403/12 P, EU:C:2015:4, t. 54., kao i navedena sudska praksa).

               50

               Kad je riječ o članku 9. stavku 4. Aarhuške konvencije, iz samog teksta te odredbe proizlazi da se ona primjenjuje samo na postupke iz članka 9. stavaka 1., 2. i 3. te konvencije. Međutim, potonje odredbe ne sadrže nikakvu bezuvjetnu i dovoljno preciznu obvezu kojom se može izravno uređivati pravni položaj pojedinaca.

               51

               Naime, Sud je u pogledu članka 9. stavka 3. navedene konvencije presudio da budući da su samo „pripadnici javnosti, koji udovoljavaju mjerilima, ako ih ima, utvrđenima domaćim zakonodavstvom” nositelji pravâ iz spomenute odredbe, provedba ili učinci te odredbe ovise o donošenju naknadnog akta (presude od 8. ožujka 2011., Lesoochranárske zoskupenie, C‑240/09, EU:C:2011:125, t. 45., kao i od 13. siječnja 2015., Vijeće i dr./Vereniging Milieudefensie i Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht, C‑401/12 P do C‑403/12 P, EU:C:2015:4, t. 55.).

               52

               Kao što je nezavisna odvjetnica istaknula u točki 92. svojega mišljenja, članak 9. stavci 1. i 2. Aarhuške konvencije odnosi se i na kriterije utvrđene nacionalnim pravom. Naime, u skladu s tekstom tih odredbi, postupci koji se na njih odnose moraju se odrediti „u okviru [...] domaćeg zakonodavstva” stranaka te konvencije, pri čemu nacionalni zakonodavac osobito mora odlučiti želi li predvidjeti mogućnost postupka „pred sudom ili nekim drugim neovisnim i nepristranim zakonski utemeljenim tijelom”. Osim toga, iz članka 9. stavka 2. podstavka 2. navedene konvencije proizlazi da je na odredbama unutarnjeg prava da utvrde „[...] što predstavlja dovoljan interes i povredu prava”.

               53

               Iz toga slijedi da se primjena članka 9. stavka 4. Aarhuške konvencije isključivo odnosi na odredbe te konvencije koje ne ispunjavaju uvjete iz točke 49. ove presude da bi se na njih moglo pozvati u prilog tužbi za poništenje akta sekundarnog prava Unije.

               54

               Stoga se na članak 9. stavak 4. navedene konvencije ne može pozivati da bi se dovela u pitanje valjanost Direktive 2006/112.

               55

               Kad je riječ o članku 9. stavku 5. Aarhuške konvencije iz te odredbe, u skladu s kojom je svaka stranka konvencije dužna „razmotriti mogućnost” uspostavljanja „odgovarajućih pomoćnih mehanizama” za uklanjanje ili smanjivanje novčanih i drugih prepreka pristupu pravosuđu, proizlazi da ne uključuje ni bezuvjetnu i dovoljno preciznu obvezu i da njezina provedba ili učinci ovise o donošenju naknadnog akta.

               56

               U tim okolnostima, na članak 9. stavak 5. navedene konvencije, se zbog same njegove prirode ne može pozivati radi osporavanja valjanosti Direktive 2006/112.

               57

               S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo pitanje točku b) treba odgovoriti tako da se na članak 9. stavak 4. i 5. Aarhuške konvencije ne može pozivati radi ocjene valjanosti članka 1. stavka 2. i članka 2. stavka 1. točke (c) Direktive 2006/112.

         Prvo pitanje, točka (c)

               58

               Svojim prvim pitanjem, točkom c), sud koji je uputio zahtjev u biti pita trebaju li se članak 132. stavak 1. točka (g) Direktive 2006/112 ili „druge odredbe” te direktive tumačiti na način da su isporuke usluga koje obavljaju odvjetnici za stranke koje imaju pravo na besplatnu pravnu pomoć u okviru nacionalnog sustava besplatne pravne pomoći, poput onog o kojem je riječ u glavnpm postupku, izuzete od PDV‑a. U slučaju negativnog odgovora na to pitanje, taj sud u biti zahtijeva od Suda da ispita valjanost članka 1. stavka 2. i članka 2. stavka 1. točke (c) te direktive s obzirom na članak 47. Povelje, utoliko što je tim odredbama propisano da se na te isporuke usluga plaća PDV.

               59

               Najprije treba istaknuti da iako se glavno pitanje odnosi i na članak 132. stavak 1. točku (g) Direktive 2006/112 i na eventualne „druge odredbe” te direktive, iz zahtjeva za prethodnu odluku ne mogu se utvrditi druge odredbe navedene direktive osim njezina članka 132. stavka 1. točke (g), na temelju kojih isporuke usluga koje obavljaju odvjetnici u okviru nacionalnog sustava besplatne pravne pomoći mogu biti izuzete od PDV‑a.

               60

               Kao što je nezavisna odvjetnica istaknula u točkama 54. i 55. svojega mišljenja, iako Sud još nije odlučio o primjeni izuzeća propisanog člankom 132. stavkom 1. točkom (g) Direktive 2006/112 na isporuke usluga odvjetnika u okviru nacionalnog sustava besplatne pravne pomoći, ipak je presudio da se na te isporuke usluga ne može plaćati snižena stopa PDV‑a na temelju članka 98. stavka 2. te direktive u vezi s točkom 15. njezina priloga III. (vidjeti, u tom smislu, presudu od 17. lipnja 2010., Komisija/Francuska, C‑492/08, EU:C:2010:348, t. 47.).

               61

               U toj je presudi Sud smatrao da bi, s obzirom na to da se točkom 15. Priloga III. navedenoj direktivi državama članicama dopušta primjena snižene stope PDV‑a ne na sve isporuke usluga posvećene socijalnoj dobrobiti nego isključivo na one koje pružaju organizacije koje ispunjavaju dvostruki uvjet da su i same posvećene socijalnoj dobrobiti te da se bave socijalnom skrbi i zaštitom, namjera zakonodavca Unije da se snižena stopa primjenjuje samo na isporuke usluga koje pružaju organizacije koje ispunjavaju dvostruki uvjet bila onemogućena ako bi države članice mogle slobodno klasificirati privatne subjekte s ciljem stjecanja dobiti kao organizacije u smislu točke 15. samo zato što, među ostalim, pružaju usluge povezane sa socijalnom dobrobiti (vidjeti, u tom smislu, presudu od 17. lipnja 2010., Komisija/Francuska, C‑492/08, EU:C:2010:348, t. 43. i 44.).

               62

               Tako je Sud presudio da država članica ne može primijeniti sniženu stopu PDV‑a na isporuke usluga koje pružaju privatni subjekti s ciljem stjecanja dobiti samo na temelju ocjene naravi tih usluga a da, među ostalim, ne uzme u obzir ciljeve tih subjekata u cjelini te bave li se socijalnom skrbi kao stalnom djelatnošću. Međutim, s obzirom na opće ciljeve i nestalnost eventualnog bavljenja socijalnom skrbi, kategorija odvjetničke struke u cjelini ne može se smatrati posvećenom socijalnoj dobrobiti (vidjeti, u tom smislu, presudu od 17. lipnja 2010., Komisija/Francuska, C‑492/08, EU:C:2010:348, t. 45. i 46.).

               63

               Ta se sudska praksa primjenjuje mutatis mutandis i na izuzeće propisano člankom 132. stavkom 1. točkom (g) Direktive 2006/112 s obzirom na to da je njegova primjena uvjetovana time da su predmetne isporuke usluga posvećene socijalnoj dobrobiti, pri čemu moraju biti u uskoj vezi sa socijalnom skrbi i socijalnom sigurnosti, nego je, osim toga, ograničena i na isporuke usluga koje obavljaju tijela priznata kao tijela posvećena socijalnoj dobrobiti.

               64

               U ovom slučaju, iz spisa dostavljenog Sudu proizlazi da isporuke usluga u nacionalnom sustavu besplatne pravne pomoći nisu pružali svi odvjetnici, nego samo oni koji dragovoljno pružaju te isporuke usluga kao glavnu ili sporednu djelatnost i koji su uvršteni na popis koji se sastavlja svake godine. Stoga je pružanje isporuka usluga odvjetnika u takvom sustavu samo jedan od ciljeva odvjetničke struke.

               65

               Stoga isporuke usluga odvjetnika u okviru nacionalnog sustava besplatne pravne pomoći o kojem je riječ u glavnom postupku nisu izuzete od PDV‑a na temelju članka 132. stavka 1. točke (g) Direktive 2006/112.

               66

               Naposljetku, u slučaju da te isporuke usluga nisu izuzete od PDV‑a, sud koji je uputio zahtjev postavlja pitanje o valjanosti članka 1. stavka 2. i članka 2. stavka 1. točke (c) navedene direktive s obzirom na članak 47. Povelje, utoliko što je njima propisano da se na navedene isporuke usluga plaća PDV po stopi od 21 %. U tom pogledu, čini se da iz podataka suda koji je uputio zahtjev proizlazi da nacionalni sustav besplatne pravne pomoći o kojem je riječ u glavnom postupku snosi sve troškove odvjetnika stranaka koje imaju pravo na tu pomoć, uključujući i PDV koji se plaća na isporuke usluga odvjetnika.

               67

               Međutim, u nedostatku dodatnih podataka suda koji je uputio zahtjev o njegovim učincima, plaćanje PDV‑a na isporuke usluga odvjetnika u okviru nacionalnog sustava besplatne pravne pomoći ne dovodi u pitanje pravo na djelotvoran pravni lijek stranaka koje imaju pravo na takvu pomoć.

               68

               S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo pitanje, točku c) treba odgovoriti da članak 132. stavak 1. točku (g) Direktive 2006/112 treba tumačiti na način da isporuke usluga koje obavljaju odvjetnici za stranke koje imaju pravo na besplatnu pravnu pomoć u okviru nacionalnog sustava besplatne pravne pomoći, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, nisu izuzete od PDV‑a.

         Drugo, treće i četvrto pitanje

               69

               S obzirom na odgovor na prvo pitanje točke a) do c), nije potrebno ispitati drugo, treće i četvrto pitanje.

         Troškovi

               70

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Ispitivanjem članka 1. stavka 2. i članka 2. stavka 1. točke (c) Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost, s obzirom na pravo na djelotvoran pravni lijek i načelo jednakosti oružja koji su zajamčeni člankom 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, nije utvrđen nijedan element koji bi utjecao na njihovu valjanost, utoliko što je tim odredbama propisano da se na isporuke usluga odvjetnika obavljene strankama koje nemaju pravo na besplatnu pravnu pomoć u okviru nacionalnog sustava besplatne pravne pomoći plaća PDV.

                           2.

                           Na članak 9. stavak 4. i 5. Konvencije o pristupu informacijama, sudjelovanju javnosti u odlučivanju i pristupu pravosuđu u pitanjima okoliša, potpisane u Aarhusu 25. lipnja 1998., ne može se pozivati radi ocjene valjanosti članka 1. stavka 2. i članka 2. stavka 1. točke (c) Direktive 2006/112.

                           3.

                           Članak 132. stavak 1. točku (g) Direktive 2006/112 treba tumačiti na način da isporuke usluga koje obavljaju odvjetnici za stranke koje imaju pravo na besplatnu pravnu pomoć u okviru nacionalnog sustava besplatne pravne pomoći, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, nisu izuzete od poreza na dodanu vrijednost.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski