title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 9. lipnja 2016.#Nutrivet D.O.O.E.L. protiv Országos Környezetvédelmi és Természetvédelmi Főfelügyelőség.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság.#Zahtjev za prethodnu odluku – Okoliš – Otpad – Pošiljke – Uredba (EZ) br. 1013/2006 – Članak 2. točka 35. podtočka (g) iii. – Nezakonita pošiljka – Pogrešne ili nedosljedne informacije navedene u dokumentu iz Priloga VII. toj uredbi – Članak 50. stavak 1. – Sankcije koje se primjenjuju u slučaju povrede navedene uredbe – Proporcionalnost.#Predmet C-69/15.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      9. lipnja 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Okoliš — Otpad — Pošiljke — Uredba (EZ) br. 1013/2006 — Članak 2. točka 35. podtočka (g) iii. — Nezakonita pošiljka — Pogrešne ili nedosljedne informacije navedene u dokumentu iz Priloga VII. toj uredbi — Članak 50. stavak 1. — Sankcije koje se primjenjuju u slučaju povrede navedene uredbe — Proporcionalnost“
      U predmetu C‑69/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (sud za upravne i radne sporove u Budimpešti, Mađarska), odlukom od 2. veljače 2015., koju je Sud zaprimio 16. veljače 2015., u postupku

         Nutrivet D. O. O. E. L.

      protiv

         Országos Környezetvédelmi és Természetvédelmi Főfelügyelőség,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, C. Lycourgos (izvjestitelj), E. Juhász, C. Vajda i K. Jürimäe, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za mađarsku vladu, M. Z. Fehér i G. Koós kao i M. Tátrai, u svojstvu agenata,

               —

               za luksemburšku vladu, D. Holderer, u svojstvu agenta,

               —

               za nizozemsku vladu, B. Koopman, M. Bulterman i H. Stergiou, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, L. Havas, A. Sipos i D. Loma‑Osorio Lerena, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 2. točke 35. podtočke (g) iii., članka 18. stavka 1. točke (a) i članka 50. Uredbe Europskog parlamenta i Vijeća (EZ) br. 1013/2006 od 14. lipnja 2006. o pošiljkama otpada (SL 2006., L 190, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 16., str. 86.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EU) br. 255/2013 od 20. ožujka 2013. (SL 2013., L 79, str. 19.) (SL, poglavlje 15., svezak 34., str. 260.) (u daljnjem tekstu: Uredba br. 1013/2006), kao i točke 15. Priloga I C toj uredbi.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Nutrivet D. O. O. E. L. i Országos Környezetvédelmi és Természetvédelmi Főfelügyelőség (nacionalno tijelo nadležno za inspekcijski nadzor zaštite okoliša i prirode, u daljnjem tekstu: nacionalno inspekcijsko tijelo), u vezi s upravnim novčanim kaznama koje je to tijelo izreklo za povrede propisa o pošiljkama otpada.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Uredba br. 1013/2006;

               3

               Uvodne izjave 1., 7., 15., 21. i 33. Uredbe br. 1013/2006 navode:

                        „1.

                        Zaštita okoliša je glavni i prevladavajući cilj i sadržaj ove Uredbe, dok su njezini učinci na međunarodnu trgovinu tek uzgredni.

                  [...]

                        7.

                        Nadzor i kontrolu pošiljaka otpada važno je tako organizirati i zakonski urediti da se vodi računa o potrebi očuvanja, zaštite i unapređenja kvalitete okoliša i zdravlja ljudi, te da se promiče jednoobrazna primjena zakonske regulative u cijeloj Zajednici.

                  [...]

                        15.

                        Kod pošiljaka otpada navedenog u Prilogu III., III.A ili III.B koji je namijenjen postupcima oporabe, primjereno je osigurati minimalnu razinu nadzora i kontrole zahtijevajući da takve pošiljke budu popraćene određenim informacijama.

                  [...]

                        21.

                        U slučaju isporuka pošiljaka otpada namijenjenog oporabi, države članice trebaju moći osigurati da se u postrojenjima za gospodarenje otpadom obuhvaćenim Direktivom Vijeća 96/61/EZ [od 24. rujna 1996. o integriranoj prevenciji i smanjenju zagađenja (SL 1996., L 257, str. 26.) kako je izmijenjena Uredbom Europskog parlamenta i Vijeća (EZ) br. 166/2006 od 18. siječnja 2006. (SL 2006., L 33, str. 1.),] primjenjuju, u skladu s dozvolom za rad predmetnog pogona, najbolje raspoložive tehnike utvrđene tom Direktivom. Države članice također trebaju moći osigurati da se otpad obrađuje u skladu sa zakonski obvezujućim normama zaštite okoliša u odnosu na postupke oporabe koji su utvrđeni u zakonodavstvu Zajednice te, uzimajući u obzir članak 7. stavak 4. Direktive [Europskog parlamenta i Vijeća] 2006/12 [od 5. travnja 2006. o otpadu (SL 2006., L 114, str. 9.)] da se otpad obrađuje u skladu s planovima za gospodarenje otpadom utvrđenima prema toj Direktivi radi osiguravanja provedbe zakonski obvezujuće oporabe ili recikliranja kako se utvrđuje u zakonodavstvu Zajednice.

                  [...]

                        (33)

                        Treba poduzeti potrebne mjere kako bi se osiguralo, u skladu s Direktivom 2006/12/EZ i ostalim zakonodavstvom Zajednice o otpadu, da se otpadom koji se otprema unutar Zajednice i otpadom koji se uvozi u Zajednicu, cijelo vrijeme tijekom otpreme uključujući oporabu ili odlaganje u državi odredišta, gospodari tako da se ne ugrožava zdravlje ljudi i ne rabe postupci ili metode koje bi mogle štetiti okolišu. [...]”

               4

               Člankom 1. stavkom 1. Uredbe br. 1013/2006 predviđeno je da se tom uredbom utvrđuju postupci i režimi kontrole za pošiljke otpada, ovisno o podrijetlu, odredištu i putu otpreme, vrsti otpada koji se otprema i vrsti obrade koja se na otpad primjenjuje na odredištu.

               5

               Članak 2. te uredbe, naslovljen „Definicije”, propisuje:
               „Za potrebe ove Uredbe primjenjuju se sljedeće definicije:
               [...]

                        12)

                        ‚trgovac’ znači svatko tko u nabavci, a kasnije i prodaji otpada, djeluje u ulozi principala, uključujući i posrednike koji ne preuzimaju otpad u fizički posjed, a kao što je navedeno u članku 12. Direktive 2006/12/EZ;

                        13)

                        ‚posrednik’ znači svatko tko organizira oporabu ili odlaganje otpada u ime drugih, uključujući posrednike koji ne preuzimaju otpad u fizički posjed, kao što je navedeno u članku 12. Direktive 2006/12/EZ;

                        14)

                        ‚primatelj’ znači osoba ili poduzeće u nadležnosti države odredišta u koju se otpad otprema na oporabu ili odlaganje;

                        15)

                        ‚podnositelj obavijesti’ znači:

                                 a)

                                 kod pošiljke porijeklom iz države članice, svaka fizička ili pravna osoba u nadležnosti države članice koja namjerava izvršiti otpremu otpada ili namjerava dati da se izvrši otprema otpada i kojoj je dodijeljena obveza obavješćivanja. Podnositelj obavijesti je osoba ili tijelo iz dolje navedenog popisa, određeno prema redoslijedu utvrđenom u popisu:
                                 [...]

                                          iv)

                                          registrirani trgovac kojega je u pisanom obliku ovlastio izvorni proizvođač, novi proizvođač ili ovlašteni skupljač iz i., ii. i iii. da u njegovo/njezino ime bude podnositelj obavijesti;

                                          v)

                                          registrirani posrednik kojega je u pisanom obliku ovlastio izvorni proizvođač, novi proizvođač ili ovlašteni skupljač iz i., ii. i iii. da u njegovo/njezino ime bude podnositelj obavijesti;

                  [...]

                        22)

                        ‚država polazišta’ znači država iz koje se otprema pošiljke otpada planira započeti ili je započela;

                        23)

                        ‚država odredišta’ znači svaka država u koju se otpad planira otpremiti ili se otprema na oporabu ili odlaganje, ili radi utovara prije oporabe ili odlaganja u području koje nije pod nacionalnom nadležnošću nijedne države;

                  [...]

                        35.

                        ‚nezakonita pošiljka’, znači svaka pošiljka otpada koja se otprema:
                        [...]

                                 (c)

                                 uz odobrenje dobiveno od relevantnih nadležnih tijela krivotvorenjem, pogrešnim predstavljanjem ili prijevarom;

                           [...]

                                 (g)

                                 do koje je, u vezi s pošiljkama otpada koje se spominju u članku 3. stavcima 2. i 4., došlo zbog:
                                 [...]

                                          iii.

                                          toga što je otprema izvršena na način koji nije bitno naveden u dokumentu koji je utvrđen u Prilogu VII.”

               6

               Članak 3. Uredbe br. 1013/2006, naslovljen „Opći postupovni okvir”, u stavku 2. propisuje:
               „Pošiljke sljedećih vrsta otpada namijenjenog oporabi podliježu [općim] zahtjevima o dostavi [informacija] utvrđenih u članku 18., ako količina otpada koji se otprema prelazi 20 kg:

                        a)

                        otpad iz Priloga III. ili III.B;

                  [...]”

               7

               Članak 18. te uredbe, naslovljen „Otpad koji prate određene informacije” određuje:
               „1.   Otpad naveden u članku 3. stavcima 2. i 4. koji se planira otpremiti podliježe sljedećim postupovnim zahtjevima:

                        a)

                        Radi lakšeg praćenja pošiljaka takvog otpada, osoba u nadležnosti države polazišta koja organizira otpremu osigurava da je otpad popraćen dokumentom koji se nalazi u Prilogu VII.

                        b)

                        Dokument koji se nalazi u Prilogu VII. potpisuje osoba koja organizira otpremu prije početka otpreme, te postrojenje za oporabu ili laboratorij i primatelj po primitku predmetnog otpada.

                  [...]
               3.   U svrhe inspekcijskog nadzora, provođenja zakona, planiranja i statistike države članice mogu o otpremi pošiljaka obuhvaćenih ovim člankom, u skladu sa svojim nacionalnim zakonodavstvom, zahtijevati informacije koje se spominju u stavku 1.
               [...]”

               8

               Članak 24. navedene uredbe naslovljen „Povrat kad je otprema pošiljke nezakonita” određuje:
               „1.   Kad nadležno tijelo otkrije otpremu pošiljke koju smatra nezakonitom, odmah o tome obavješćuje druga relevantna nadležna tijela.
               2.   Ako je za nezakonitu otpremu odgovoran podnositelj obavijesti, nadležno tijelo polazišta osigurava da predmetni otpad:

                        (a)

                        vrati de facto podnositelj obavijesti; ili, ako obavijest nije podnesena;

                        (b)

                        vrati de jure podnositelj obavijesti; ili, ako to nije praktično;

                        (c)

                        vrati samo nadležno tijelo ili fizička ili pravna osoba u njegovo ime;

                        (d)

                        na drugi način oporabi ili zbrine u državi odredišta ili polazišta samo nadležno tijelo polazišta ili fizička ili pravna osoba u njegovo ime; ili, ako to nije izvedivo;

                        (e)

                        na drugi način oporabi ili zbrine u drugoj zemlji samo nadležno tijelo polazišta ili fizička ili pravna osoba u njegovo ime ako su sva relevantna nadležna tijela suglasna.
                        [...]

                  3.   Ako je za nezakonitu otpremu odgovoran primatelj, nadležno tijelo odredišta osigurava da predmetni otpad oporabi ili zbrine na način koji je prihvatljiv za okoliš:

                        (a)

                        primatelj; ili, ako to nije moguće,

                        (b)

                        samo nadležno tijelo ili fizička ili pravna osoba u njegovo ime.

                  [...]
               9.   U slučaju nezakonite pošiljke kako je utvrđeno u točki 35.g članka 2., osoba koja organizira otpremu podliježe istim obvezama koje se ovim člankom utvrđuju za podnositelja obavijesti.
               [...]”

               9

               Na temelju članka 42. te iste uredbe naslovljenog „Postupovni zahtjevi za uvoz iz države potpisnice Bazelske konvencije [o nadzoru prekograničnog prometa opasnog otpada i njegovu odlaganju, potpisane 22. ožujka 1989., odobrene, u ime Europske ekonomske zajednice, odlukom Vijeća 93/98/EEZ od 1. veljače 1993. (SL 1993., L 39, str. 1.] ili iz drugih područja u vrijeme kriznih stanja ili rata”:
               „1.   Kad se otpad namijenjen odlaganju uvozi u Zajednicu iz država potpisnica Bazelske konvencije, odredbe glave II. primjenjuju se mutatis mutandis, uz prilagodbe i dodatke navedene u stavcima 2. i 3.
               [...]
               4.   Do otpreme pošiljke može doći samo ako:

                        (a)

                        podnositelj obavijesti od nadležnih tijela polazišta, odredišta i, prema potrebi, provoza primi pisano odobrenje te ako su navedeni uvjeti zadovoljeni;

                        (b)

                        je ugovor između podnositelja obavijesti i primatelja zaključen i stupio na snagu, kako se zahtijeva u drugom podstavku točke 4. članka 4. i u članku 5.;

                        (c)

                        je financijsko jamstvo ili ekvivalentno osiguranje uspostavljeno i djelotvorno, kako se zahtijeva u drugom podstavku točke 5. članka 4. i u članku 6.; i

                        (d)

                        je osigurano gospodarenje na način prihvatljiv za okoliš koje se spominje u članku 49.

                  [...]”

               10

               Prema članku 45. Uredbe br. 1013/2006 naslovljenom „Postupovni zahtjevi za uvoz iz države potpisnice Bazelske konvencije na koju se ne primjenjuje [Odluka Vijeća C(2001) 107 final OECD‑a o nadzoru prekograničnog prometa otpada namijenjenog postupcima oporabe] ili iz drugih područja u vrijeme kriznih stanja ili rata:
               „Kad se u Zajednicu uvozi otpad namijenjen oporabi:

                        (a)

                        iz države na koju se Odluka [Organizacije za gospodarsku suradnju i razvoj (OECD‑a)] ne primjenjuje; [...]
                        [...]
                        Članak 42. primjenjuje se mutatis mutandis.”

               11

               Članak 49. te uredbe naslovljen „Zaštita okoliša”, u stavku 1. propisuje:
               „Proizvođač, podnositelj obavijesti i ostala poduzeća uključena u otpremu i/ili oporabu ili odlaganje otpada moraju poduzeti potrebne mjere kako bi osigurali da se cijelo vrijeme otpreme te tijekom oporabe i odlaganja otpadom koji prevoze upravlja ne ugrožavajući zdravlje ljudi i na način koji nije štetan za okoliš. Posebno, kad se otprema događa u Zajednici, treba poštovati zahtjeve iz članka 4. Direktive 2006/12/EZ i ostalo zakonodavstvo Zajednice koje se odnosi na otpad.”

               12

               Članak 50. te uredbe, naslovljen „Provedba u državama članica”, predviđa:
               „1.   Države članice utvrđuju pravila o primjeni sankcija za povredu odredaba ove Uredbe i poduzimaju sve potrebne mjere kako bi osigurale njihovu provedbu. Propisane sankcije moraju biti učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće. [...]
               [...]
               4.   Provjere pošiljaka uključuju kontrolu dokumenata, potvrdu identiteta i, kad je primjereno, fizički pregled otpada.
               [...]”

               13

               Točka 15. prvog dijela naslovljenog „Posebne upute za ispunjavanje obrasca obavijesti i dokumenta o prometu” Priloga I.C toj istoj uredbi glasi:
               „Obično je primatelj objekt za odlaganje ili oporabu naveden u rubrici 10. Ipak, u određenim slučajevima, primatelj može biti druga osoba, na primjer trgovac ili posrednik ili pravna osoba, kao što je sjedište ili poštanska adresa objekta za odlaganje ili oporabu koji prima otpad iz rubrike 10. Da bi trgovac, posrednik ili pravna osoba imali ulogu primatelja, moraju spadati u sudsku nadležnost države odredišta i izvršavati pravni nadzor otpada u trenutku njegova dolaska u državu odredišta. Informacije vezane uz trgovca, posrednika ili pravnu osobu moraju se dakle navesti u rubrici 2.”

               14

               U Prilogu III. Uredbi br. 1013/2006 naveden je „Popis otpada koji podliježe općim zahtjevima za dostavu informacija navedenima u članku 18. [te uredbe]”, naslovljen „Zeleni popis otpada” (u daljnjem tekstu: zeleni popis).

               15

               U Prilogu VII. Uredbi br. 1013/2006 naslovljenom „Informacije koje se prilažu pošiljkama otpada iz članka 3. stavaka 2. i 4.” nalazi se dokument iz članka 18. stavka 1. te uredbe (u daljnjem tekstu: prateća isprava). Taj Prilog VII. glasi:

         Mađarsko pravo

               16

               Članak 19. stavak 1. hulladékról szóló 2012. évi CLXXXV. törvény (Zakon br. CLXXXV iz 2012. koji se odnosi na otpad, Magyar Közlöny 2012/160., u daljnjem tekstu: Zakon o otpadu) određuje:
               „Otpad se može uvesti na mađarsko državno područje u skladu s odredbama Uredbe [br. 1013/2006] kao i Vladine uredbe o prekograničnom prometu otpadom.”

               17

               Članak 86. stavak 1. tog zakona predviđa:
               „Fizičke ili pravne osobe, samozaposlene osobe ili tijela bez pravne osobnosti koja:

                        a)

                        krše zakonske odredbe, izravno primjenjive odredbe akata Unije ili upravnih odluka u području gospodarenja otpadom,

                        b)

                        obavljaju djelatnost gospodarenja otpadom za koju je potrebno odobrenje ili pristanak tijela, registracija pri tim tijelima ili njihovo obavještavanje a da nisu pribavila takvo odobrenje, pristanak odnosno provela registraciju ili dala obavijest ili ako obavljaju navedenu djelatnost na način koji se razlikuje od tamo navedenog, ili

                        c)

                        nisu ili nisu uredno obavijestila tijelo nadležno za zaštitu okoliša o proizvodnji ili stvaranju nusproizvoda, ili o tome da koriste, stavljaju u optjecaj ili skladište otpad kao proizvode ili nusproizvode,
                        podliježu novčanoj kazni s naslova gospodarenja otpadom, koju izriče tijelo nadležno za zaštitu okoliša u skladu s Vladinom uredbom kojom su propisane detaljnije odredbe o novčanim kaznama s naslova gospodarenja otpadom.”

               18

               Članak 1. hulladékgazdálkodási bírság mértékéről, valamint kiszabásának és megállapításának módjáról szóló 271/2001. Kormányrendelet (Vladina uredba br. 271/2001 o iznosu novčane kazne s naslova gospodarenja otpadom i kojom se određuju načini njezina izricanja i određivanja), od 21. prosinca 2001. (Magyar Közlöny 2001/150., u daljnjem tekstu: Vladina uredba) određuje:
               „1.   Ne dovodeći u pitanje odredbe članka 2. stavaka 4. do 8. i članka 3. stavka 4. ove uredbe, iznos novčane kazne jednak je umnošku, izračunatom sukladno prilogu, osnovicâ novčanih kazni utvrđenih ovom uredbom s koeficijentima proporcionalnosti koji ih mijenjaju.
               [...]
               3.   Osnovica novčane kazne s naslova gospodarenja otpadom (u daljnjem tekstu: osnovica) ne prelazi:
               [...]

                        f)

                        dvije stotine tisuća [mađarskih] forinti (HUF), u slučaju nezakonitog prekograničnog prometa neopasnim otpadom.

                  [...]
               5.   Osnovica iznosi između 25 % i 100 % iznosa utvrđenih na temelju stavaka 3. i 4. ovog članka, i članka 2. stavka 3., uz iznimku slučajeva iz stavka 3. točke (e) ovog članka, ako je počinitelj povrede uklonio njezine posljedice i okončao izvršavanje povrede prije nego je bila donesena odluka o izricanju novčane kazne.”

               19

               Članak 3. Vladine uredbe određuje:
               „1.   Za utvrđivanje iznosa novčane kazne najprije će se utvrditi njezina osnovica.
               [...]
               4.   U slučaju nezakonitog prekograničnog prometa otpadom (uvoz, izvoz ili provoz preko državnog teritorija), iznos novčane kazne koji treba platiti utvrđuje se množenjem osnovice utvrđene u skladu s člankom 1. stavkom 3. točkama (f) ili (g) ove uredbe s težinom otpada. Ako se težina otpada ne može precizno utvrditi, uzima se u obzir prosječna vrijednost unutar procijenjenog raspona težina, izražena u tonama.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               20

               Iz odluke kojom je upućeno prethodno pitanje proizlazi da su kontrole koje su mađarska tijela izvršila 15. i 18. listopada 2013. na dvama kamionima registriranima u bivšoj jugoslavenskoj republici Makedoniji koja su namjeravala ući na mađarski teritorij dokazale da su ti kamioni prevozili 23,2 i 21,8 tona papirnatog otpada sa zelenog popisa. Svakoj pošiljci bila je priložena prateća isprava kao i međunarodni teretni list.

               21

               Kad je riječ o prvoj pošiljci, u pratećoj ispravi bilo je navedeno, u njezinoj rubrici 1., da Nutrivet organizira prijevoz, u njezinim rubrikama 2. i 7. da je Hamburger Recycling Group GmbH, sa sjedištem u Bečkom Novom Mjestu (Austrija) i uvoznik‑primatelj i postrojenje za oporabu otpada, dok je u međunarodnom teretnom listu bilo navedeno da je ta pošiljka trebala biti isporučena u sjedište Hamburger Hungária Kft., društva mađarskog prava sa sjedištem u Dunaújvárosu (Mađarska).

               22

               Kad je riječ o drugoj pošiljci, u rubrici 1. Prateće isprave bilo je navedeno da Nutrivet organizira otpremu, u rubrici 2. da je Hamburger Recycling Group uvoznik‑primatelj te u rubrici 7. da je Hamburger Hungária postrojenje za oporabu, dok je u međunarodnom teretnom listu i drugim dokumentima podnesenima mađarskim tijelima navedeno da je ta pošiljka trebala biti također isporučena u sjedište potonjeg društva.

               23

               U rubrici 11., koja se odnosi na „relevantne zemlje/države” obaju pratećih isprava navedene su bivša jugoslavenska republika Makedonija te Srbija i Mađarska.

               24

               Nacionalno inspekcijsko tijelo utvrdilo je za obje pošiljke otpada da prateća isprava nije u skladu s odredbama Uredbe br. 1013/2006 u mjeri u kojoj sadržaj njezinih rubrika 2. i 7. nije u skladu sa sadržajem rubrike 11. te da konačno odredište tih pošiljki nije moglo biti sa sigurnošću utvrđeno. Nutrivet je, u okviru postupka pokrenutog protiv sebe, surađivao s tim nacionalnim tijelom za inspekcijski nadzor dostavivši mu među ostalim, 18. i 25. listopada 2013., novu ispravljenu prateću ispravu za svaku pošiljku, kao i druge dokumente koji su potkrjepljivali informacije u toj ispravljenoj ispravi. Iz tih dokumenata je jasno proizlazilo da je primatelj i konačno odredište pošiljke bio, u oba slučaja, Hamburger Hungária.

               25

               Odlukama od 30. listopada 2013., nacionalno tijelo za inspekcijski nadzor je, u skladu sa zakonom koji se odnosi na otpad, Nutrivetu izreklo novčane kazne zbog povrede njegove obveze s naslova gospodarenja otpadom te mu je naložilo plaćanje troškova postupka. Kad je riječ o prvoj pošiljci, iznos novčane kazne i troškova postupka bio je 1160000 HUF (oko 3738 eura) i 124942 HUF (oko 402 eura). U pogledu druge pošiljke, iznos novčane kazne i troškova postupka bio je 1090000 HUF (oko 3513 eura) i 182250 HUF (oko 587 eura). To tijelo obrazložilo je svoje odluke navodeći da su, u pogledu zaključaka upravnog postupka, predmetne pošiljke bile nezakonite, u smislu članka 2. točke 35. podtočke (g) iii. Uredbe br. 1013/2006. Za utvrđivanje iznosa tih novčanih kazni, navedeno tijelo je primjenom Vladine uredbe za vrstu predmetnog otpada utvrdilo osnovicu (200000 UHF, odnosno oko 3205 eura), koju je smanjilo po najvišoj mogućoj stopi od 75 % radi uzimanja u obzir suradnje društva Nutrivet. Potom je pomnožila tako utvrđen iznos (50000 UHF) s težinom pošiljke otpada.

               26

               U svojoj tužbi pred Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (sud za upravne i radne sporove, Budimpešta, Mađarska) Nutrivet je među ostalim zatražio poništenje navedenih odluka. To društvo navodi da formulacija „na način koji nije bitno naveden u dokumentu koji je utvrđen u Prilogu VII.” iz članka 2. točke 35. podtočke (g) iii. Uredbe br. 1013/2006 upućuje na slučaj u kojem je informacija koja je relevantna sa stajališta zaštite okoliša prikrivena ili nije navedena, a ne na onaj u kojem prateća isprava sadržava pogrešne informacije, ali točne informacije jasno proizlaze iz drugih dostupnih dokumenata. Dodaje i da se tu odredba ne treba široko tumačiti, osim kako bi se nezakonitima smatrale sve pošiljke za koje je prateća isprava pogrešno ispunjena, i da valja utvrditi razliku između slučaja u kojem je pogreška počinjena namjerno kako bi se dovela u zabludu nadzorna tijela i slučaja u kojem pogreška proizlazi iz sâme povrede administrativne obveze.

               27

               Nacionalno inspekcijsko tijelo odbilo je taj zahtjev. Ono smatra da svakoj pošiljci otpada iz glavnog postupka mora biti priložena prateća isprava koja je valjano ispunjena u skladu sa zahtjevima iz članka 18. i Priloga VII. Uredbi br. 1013/2006. Ono priznaje da „uvoznik‑primatelj”, čije ime mora biti navedeno u rubrici 2. tog dokumenta, može biti različit od „pogona za oporabu” čije se ime mora nalaziti u rubrici 7., ali navodi da u takvom slučaju trgovac ili posrednik mora, na temelju točke 15. Priloga I.C toj uredbi potpadati pod sudsku nadležnost države odredišta.

               28

               Na zahtjev suda koji je uputio zahtjev, nacionalno inspekcijsko tijelo izričito je priznalo da je bilo upoznato s putom otpada iako su prateće isprave bile pogrešno ispunjene. Također je potvrdilo da nije provelo postupak iz članka 24. Uredbe br. 1013/2006, nije omogućilo sudjelovanje predmetnih nadležnih tijela te nije naložilo povrat pošiljki otpada koje je smatralo nezakonitima.

               29

               U tim je okolnostima Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Sud za upravne i radne sporove u Budimpešti) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li smatrati da je otprema otpada izvršena ‚na način koji nije bitno naveden u dokumentu koji je utvrđen u Prilogu VII.’ u smislu članka 2. točke 35. podtočke (g) iii. Uredbe (EZ) br. 1013/2006, kada je organizator otpreme ispunio, u dokumentu koji se nalazi u Prilogu VII. istoj uredbi, rubrike 2. (‚Uvoznik/primatelj’), 7. (‚Pogon za oporabu’) i 11. (‚Relevantne zemlje/države’) na način da navedene informacije nisu usklađene, iako su one jasno navedene u međunarodnom teretnom listu (te u drugim dostupnim dokumentima)?

                        2.

                        U slučaju da je odgovor na prvo pitanje potvrdan, može li se smatrati proporcionalnom novčana kazna izrečena iz tog razloga čiji iznos odgovara iznosu novčane kazne izrečene u slučaju povrede obveze ispunjenja dokumenta iz Priloga VII. Uredbi br. 1013/2006?

                        3.

                        Je li u svrhu zaključka da postoji nezakonita otprema otpada u smislu članka 2. točke 35. podtočke g) iii. Uredbe br. 1013/2006, potrebno da osoba koja ispunjava dokument iz Priloga VII. navedenoj uredbi namjerno dovodi u zabludu nadležno tijelo?

                        4.

                        Je li potrebno kako bi se zaključilo da postoji nezakonita otprema otpada izvršena ‚na način koji nije bitno naveden u dokumentu koji je utvrđen u Prilogu VII.’ u smislu članka 2. točke 35. podtočke (g) iii. Uredbe br. 1013/2006, da nespecificirane informacije ili podaci budu relevantni sa stajališta zaštite okoliša? U slučaju potvrdnog odgovora, koje se informacije ili podaci trebaju smatrati relevantnima u pogledu zaštite okoliša u dokumentu iz Priloga VII. navedenoj uredbi?

                        5.

                        Može li se zaključiti da postoji otprema otpada izvršena ‚na način koji nije bitno naveden u dokumentu koji je utvrđen u Prilogu VII.’ u smislu članka 2. točke 35. podtočke (g) iii. Uredbe br. 1013/2006, u slučaju da nadležno tijelo ne provede postupak iz članka 24. navedene uredbe, ne omogući zainteresiranim tijelima da u njemu sudjeluju i ne naloži vraćanje nezakonito otpremljenog otpada?

                        6.

                        Kako treba razumjeti i ispitati nadležnost iz članka 18. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 1013/2006?

                        7.

                        Kako treba tumačiti odredbu iz točke 15. Priloga IC Uredbi br. 1013/2006, sukladno kojoj pregovarač ili posrednik, da bi mogao biti primatelj, mora biti u nadležnosti države odredišta?”

         Uvodna očitovanja

               30

               Valja navesti, kao prvo, kao što i iz odluke o prethodnom pitanju proizlazi, da se čini da je otpad iz glavnog postupka uvezen iz treće zemlje, odnosno bivše jugoslavenske republike Makedonije. Prethodna pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev pretpostavljaju da se odredbe članaka 42. i 45. Uredbe br. 1013/2006 u ovom predmetu ne primjenjuju.

         O prethodnim pitanjima

         Prvo, treće, četvrto i peto pitanje

               31

               Prvim, trećim, četvrtim i petim pitanjem, koje valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev se pita, u biti, treba li članak 2. točku 35. podtočku (g) iii. Uredbe br. 1013/2006 tumačiti na način da pošiljku otpada, poput onog iz Priloga III. toj uredbi, namijenjenog postupcima oporabe, treba kvalificirati kao nezakonitu, u smislu te odredbe, kad prateća isprava priložena toj pošiljci sadržava pogrešne ili nedosljedne informacije u pogledu uvoznika/primatelja, pogona za oporabu, kao i relevantnih zemalja/država članica, te utječu li na tu kvalifikaciju pravilno navođenje informacija u drugim dokumentima stavljenim na raspolaganje nadležnim tijelima, namjera dovođenja u zabludu tih tijela, relevantnost navedenih informacija sa stajališta zaštite okoliša i provođenje od strane navedenih tijela postupaka iz članka 24. navedene uredbe.

               32

               Naime, u tom pogledu valja navesti da uvodna izjava 1. Uredbe br. 1013/2006 propisuje da je cilj te uredbe zaštita okoliša. Nadalje, prema uvodnoj izjavi 7. navedene uredbe, nadzor i kontrolu pošiljaka otpada važno je tako organizirati i zakonski urediti da se vodi računa o potrebi očuvanja, zaštite i unapređenja kvalitete okoliša i zdravlja ljudi.

               33

               Kad je riječ o pošiljkama otpada sa zelenog popisa namijenjenog postupcima oporabe, poput onog iz glavnog postupka, uvodna izjava 15. te iste uredbe navodi da je primjereno osigurati minimalnu razinu nadzora i kontrole zahtijevajući da takve pošiljke budu popraćene određenim informacijama.

               34

               Radi lakšeg praćenja pošiljaka takvog otpada, na temelju članka 18. Uredbe br. 1013/2006 osoba u nadležnosti države polazišta koja organizira otpremu osigurava da su otpadu priložene prateće isprave, a koje nacionalna tijela mogu zahtijevati u svrhe inspekcijskog nadzora, praćenja provedbe te uredbe, planiranja ili statistike (vidjeti, u tom smislu, presudu od 12. prosinca 2013., Ragn‑Sells, C‑292/12, EU:C:2013:820, t. 65.). Budući da je ta isprava jedini izvor preciznih informacija o otpremi otpada predviđenog tom uredbom kako bi se nacionalnim tijelima predmetnih država članica omogućilo izvršavanje zadaće nadzora i kontrole koju imaju na temelju te iste uredbe, treba ju valjano ispuniti organizator takve otpreme.

               35

               U tom pogledu, valja navesti da informacije koje obavezno mora sadržavati prateća isprava, kad je riječ osobito o uvozniku/primatelju, pogona za oporabu kao i relevantnim zemljama/državama članicama, omogućuju osiguranje primjerenog sustava nadzora pošiljaka. Ustvari, te informacije nisu samo relevantne sa stajališta zaštite okoliša, već su potrebne za dobro izvršavanje zadaća nadzora i kontrole u svrhu očuvanja, zaštite i unapređenja kvalitete okoliša i zdravlja ljudi.

               36

               Iz toga proizlazi da, u slučaju u kojem prateća isprava sadržava informaciju te vrste, bilo da je pogrešna ili nedosljedna, navedene zadaće nadzora i kontrole ne mogu biti osigurane u skladu s Uredbom br. 1013/2006, jer nadležna tijela, ako nisu valjano obaviještena o detaljnim pravilima za predmetne otpreme, ne mogu u pogledu te otpreme osigurati primjeren sustav praćenja kako bi se izbjegla šteta za okoliš kao i aktivnosti koje su štetne za ljudsko zdravlje.

               37

               U predmetnom slučaju, iz odluke o prethodnom pitanju proizlazi, s jedne strane, da u rubrici 2. prateće isprave iz glavnog postupka nije navedeno društvo kojem su pošiljke otpada iz glavnog postupka stvarno upućene, odnosno Hamburger Hungária sa sjedištem u Dunaújvárosu, već drugo društvo sa sjedištem u drugoj državi članici, odnosno Hamburger Recycling Group sa sjedištem u Bečkom Novom Mjestu. S druge strane, u rubrici 7. jedne od tih isprava, to je potonje društvo navedeno kao pogon za oporabu, iako se ne nalazi u državi odredišta navedenoj u rubrici 11. te isprave, odnosno Mađarskoj.

               38

               Vodeći računa o tim pogreškama i nedosljednostima, čini se da prateće isprave iz glavnog postupka kao takve nisu omogućile praćenje pošiljki otpada iz glavnog postupka. Stoga te pošiljke otpada treba smatrati nezakonitima u smislu članka 2. točke 35. podtočke (g) iii. Uredbe br. 1013/2006.

               39

               Posljedično tomu, valja utvrditi da pošiljku otpada, poput onog iz Priloga III. Uredbi br. 1013/2006, namijenjenog postupcima oporabe, treba okvalificirati kao nezakonitu, u smislu članka 2. točke 35. podtočke (g) iii. navedene uredbe, kad prateća isprava sadržava pogrešne ili nedosljedne informacije, poput onih sadržanih u pratećim ispravama iz glavnog postupka, u pogledu uvoznika/primatelja, pogona za oporabu kao i relevantnih zemalja/država članica.

               40

               Taj zaključak ne može se dovesti u pitanje činjenicom da su te informacije, čije se navođenje zahtijeva u pratećim ispravama, pravilno navedene u drugim dokumentima stavljenima na raspolaganje nadležnim tijelima. Također, na to ne utječe nepostojanje namjere i neprovođenje postupaka iz članka 24. navedene uredbe.

               41

               Valja navesti da u članku 2. točki 35. podtočki (g) iii. Uredbe br. 1013/2006 nije naveden nijedan od ta tri elementa.

               42

               Štoviše, kad je riječ, kao prvo, o postojanju, u drugim dokumentima, točnih informacija čije se navođenje zahtijeva u pratećoj ispravi, valja primijetiti da iz te prateće isprave moraju biti razvidni precizni podaci o pošiljci otpada, tako da budu postignuti ciljevi te uredbe u pogledu nadzora i kontrole pošiljaka. Takav dokument je stoga utvrđen posebnim propisom te je njegova svrha ispunjenje ciljeva zakonodavstva koje se odnosi na pošiljke otpada, dok drugi dokumenti, poput međunarodnog teretnog lista ili trgovačkog računa, nemaju tu svrhu.

               43

               Osim toga, iz članka 2. točke 35. podtočke (g) iii. Uredbe br. 1013/2006 proizlazi da način izvršenja predmetne otpreme otpada treba biti naveden u pratećoj ispravi, a ne drugdje. Ta obveza treba olakšati praćenje takve pošiljke, u skladu s člankom 18. stavkom 1. točkom (a) te uredbe, i osigurati učinkovitu kontrolu koja omogućava neposrednu ocjenu potrebe provođenja fizičkog pregleda predmetnog otpada. Učinkovitost kontrola otpada tijekom njegove otpreme ili dolaska na odredište unapređuje se time da se tijela države provoza ili odredišta, na temelju konzultiranja prateće isprave, odmah upoznaju sa zahtijevanim podacima a da nisu obvezna izvršiti daljnje provjere, koje su nužno dugotrajne i skupe, jer pretpostavljaju zadržavanje predmetne pošiljke.

               44

               Kao drugo, kad je riječ o tome treba li pitanje o namjeri dovođenja nadležnih tijela u zabludu uzeti u obzir kako bi se utvrdilo je li pošiljka otpada nezakonita, u smislu članka 2. točke 35. podtočke (g) iii. Uredbe br. 1013/2006, valja napomenuti da formulacija te odredbe ne predviđa da pogreške ili nedosljednosti podataka koji trebaju biti navedeni u pratećoj ispravi iz Priloga VII. navedenoj uredbi moraju biti rezultat prijevarne radnje.

               45

               Štoviše, neovisno o tome je li pogreška počinjena namjerno ili ne, ostaje činjenica da kad dovede do nedosljednosti, ona obvezuje tijela predmetnih država članica za nadzor da izvrše daljnje provjere, time onemogućavajući neposrednu kontrolu pošiljke samo na osnovi Priloga VII. Uredbi br. 1013/2006, tako da s tim dvjema vrstama pogrešaka valja postupati, barem u stadiju kvalifikacije povrede, na isti način.

               46

               Kad je riječ, kao treće, o neprovođenju postupaka iz članka 24. Uredbe br. 1013/2006, valja primijetiti da niti taj članak niti ijedna druga odredba te uredbe ne utvrđuju povezanost između tih postupaka i definicije nezakonite pošiljke. Naprotiv, budući da se taj članak, u skladu s vlastitom formulacijom, odnosi samo na otpad koji je predmet nezakonite pošiljke, neprovođenje navedenih postupaka ne može utjecati na kvalifikaciju predmetne pošiljke kao nezakonite u smislu članka 2. točke 35. te uredbe.

               47

               U odnosu na prethodne izjave, na prvo, treće, četvrto i peto pitanje valja odgovoriti tako da članak 2. točku 35. podtočku (g) iii. Uredbe br. 1013/2006 valja tumačiti na način da pošiljku otpada, poput onog iz Priloga III. navedenoj uredbi, namijenjenog postupcima oporabe, treba smatrati nezakonitom u smislu te odredbe, kad dokument iz Priloga VII. priložen toj pošiljci sadržava pogrešne ili nedosljedne informacije, poput onih sadržanih u dokumentima iz glavnog postupka, u pogledu uvoznika/primatelja, pogona za oporabu kao i relevantnih zemalja/država, neovisno o pravilnom navođenju tih informacija u drugim dokumentima stavljenima na raspolaganje nadležnim tijelima, namjeri dovođenja tih tijela u zabludu i provođenju od strane tih tijela postupaka iz članka 24. te iste uredbe.

         Drugo pitanje

               48

               Svojim drugim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev pita se, u biti, treba li članak 50. stavak 1. Uredbe br. 1013/2006 – na temelju kojeg sankcije koje države članice primjenjuju u slučaju povrede odredbi te uredbe, među ostalim, trebaju biti proporcionalne – tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis, poput onog iz glavnog postupka, koji predviđa, za slučaj u kojem prateće isprave sadržavaju pogrešne ili nedosljedne informacije, izricanje novčane kazne čija osnovica odgovara iznosu novčane kazne koji se primjenjuje u slučaju povrede obveze ispunjavanja te isprave.

               49

               U tom pogledu, valja navesti da članak 50. stavak 1. Uredbe br. 1013/2006 nalaže državama članicama da utvrde „pravila o primjeni sankcija za povredu odredaba [te] Uredbe […]” i pojašnjava da „[p]ropisane sankcije moraju biti učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće.” Mora se utvrditi da navedena uredba ne sadržava podrobnija pravila o određivanju navedenih nacionalnih sankcija i ne propisuje nikakve izričite kriterije za ocjenu proporcionalnosti takvih sankcija.

               50

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, u nedostatku usklađenosti propisa Unije u području sankcija primjenjivih u slučaju neispunjenja uvjeta iz režima uvedenog tim propisom, države članice ovlaštene su odabrati sankcije koje smatraju primjerenima. Ipak, one su dužne izvršavati svoju nadležnost poštujući pravo Unije i njegova opća načela te sukladno tomu i načelo proporcionalnosti (presuda od 9. veljače 2012., Urbán, C‑210/10, EU:C:2012:64, t. 23. i navedena sudska praksa).

               51

               U tom pogledu valja podsjetiti da, kako bi se ocijenilo je li predmetna sankcija usklađena s načelom proporcionalnosti, valja uzeti u obzir osobito narav i ozbiljnost povrede koja se tom sankcijom kažnjava, kao i načine utvrđivanja njezina iznosa (presuda od 20. lipnja 2013., Rodopi‑M 91, C‑259/12, EU:C:2013:414, t. 38. i navedena sudska praksa). Načelo proporcionalnosti nameće se dakle državama članicama i što se tiče ocjene elemenata koji se mogu uzeti u obzir prilikom utvrđivanja novčane kazne (presuda od 9. veljače 2012., Urbán, C‑210/10, EU:C:2012:64, t. 54.).

               52

               Međutim, u konačnici će biti na nacionalnom sudu da, uzimajući u obzir sve činjenične i pravne okolnosti svojstvene predmetu u kojem odlučuje, ocijeni prelazi li iznos sankcije ono što je nužno za postizanje ciljeva kojima teži zakonodavstvo u pitanju. Naime, za konkretnu primjenu načela proporcionalnosti odgovoran je sud koji je uputio zahtjev koji mora provjeriti sukladnost nacionalnih mjera s pravom Unije s obzirom na to da je Sud nadležan samo za to da mu pruži sve elemente tumačenja koji se odnose na pravo Unije, a koji bi mu omogućili da ocijeni takvu sukladnost (vidjeti, u tom smislu, presudu od 29. srpnja 2010., Profaktor Kulesza, Frankowski, Jóźwiak, Orłowski, C‑188/09, EU:C:2010:454, t. 30. i navedenu sudsku praksu).

               53

               Što se tiče sankcija primijenjenih u slučaju povrede odredaba Uredbe br. 1013/2006, kojoj je cilj osigurati visoku razinu zaštite okoliša i zdravlja ljudi, Sud je u svojoj presudi od 26. studenoga 2015. presudio da je nacionalni sud dužan, u okviru nadzora nad proporcionalnošću takve sankcije, posebice uzeti u obzir rizike koje može uzrokovati ta povreda u području zaštite okoliša i zdravlja ljudi.

               54

               U predmetnom slučaju, pogrešne i nedosljedne informacije sadržane u pratećim ispravama iz glavnog postupka činile su, kao što to proizlazi iz točke 38. ove presude, povredu odredbi Uredbe br. 1013/2006. Takva povreda može, u načelu, biti predmet sankcije ekvivalentne onoj predviđenoj za slučaj povrede obveze ispunjavanja te prateće isprave.

               55

               Međutim, prema sudskoj praksi Suda, izricanje novčane kazne kojom se sankcionira pošiljka otpada u odnosu na koju prateća isprava sadržava pogrešne ili nedosljedne informacije, čiji iznos odgovara iznosu novčane kazne koja se primjenjuje u slučaju povrede obveze ispunjavanja te isprave, može se smatrati proporcionalnim samo ako se iz okolnosti svojstvenih počinjenoj povredi može zaključiti da je riječ o povredama ekvivalentne ozbiljnosti u pogledu opasnosti za zaštitu okoliša i zdravlje ljudi, što je na sudu koji je uputio zahtjev da ocijeni (vidjeti, u tom smislu, presudu od 16. studenoga 2015., Total Waste Recycling, C‑487/14, EU:C:2015:780, t. 54. i 56.).

               56

               S obzirom na prethodna razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti na način da članak 50. stavak 1. Uredbe br. 1013/2006, prema kojemu sankcije koje države članice primjenjuju u slučaju povrede odredbi navedene uredbe trebaju biti proporcionalne, valja tumačiti na način da pošiljka otpada u odnosu na koju dokument iz Priloga VII. istoj uredbi sadržava pogrešne ili nedosljedne informacije može, u načelu, biti sankcionirana novčanom kaznom, čiji iznos odgovara iznosu novčane kazne koja se primjenjuje u slučaju povrede obveze ispunjavanja te isprave. U okviru kontrole proporcionalnosti takve sankcije, sud koji je uputio zahtjev mora posebno uzeti u obzir opasnosti koje može uzrokovati ta povreda za područje zaštite okoliša i zdravlja ljudi.

         Šesto i sedmo pitanje

               57

               Svojim šestim i sedmim pitanjem, koje valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev pita se u biti u kojem smislu valja tumačiti formulaciju „osoba u nadležnosti države polazišta” iz članka 18. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 1013/2006, kao i izraze „potpadati pod sudsku nadležnost države odredišta” iz točke 15. Priloga IC toj uredbi.

               58

               U tom pogledu, treba imati na umu da, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, postupak predviđen člankom 267. UFEU‑a predstavlja sredstvo suradnje između Suda i nacionalnih sudova putem kojeg Sud nacionalnim sudovima pruža elemente za tumačenje prava Unije koji su im potrebni za rješavanje spora koji se pred njima vodi (presude od 13. ožujka 2014., FIRIN, C‑107/13, EU:C:2014:151, t. 29., i od 6. listopada 2015., Capoda Import‑Export, C‑354/14, EU:C:2015:658, t. 23.).

               59

               U okviru te suradnje, za pitanja o pravu Unije vrijedi pretpostavka relevantnosti. U tim okolnostima, odbijanje od strane Suda zahtjeva za prethodnu odluku koji je uputio nacionalni sud moguće je samo ako je očigledno da traženo tumačenje prava Unije nije ni u kakvoj vezi s činjeničnim stanjem ili predmetom glavnog spora, ako je problem hipotetske naravi ili Sud ne raspolaže potrebnim činjeničnim ili pravnim elementima kako bi mogao dati koristan odgovor na postavljena pitanja (presude od 13. ožujka 2014., FIRIN, C‑107/13, EU:C:2014:151, t. 30., kao i od 5. ožujka 2015., Banco Privado Português i Massa Insolvente do Banco Privado Português, C‑667/13, EU:C:2015:151, t. 36.).

               60

               U predmetnom slučaju, valja utvrditi da u svojem zahtjevu za prethodnu odluku, sud koji je uputio zahtjev ne navodi zbog čega su šesto i sedmo pitanje potrebni za rješavanje glavnog spora i ne pruža potrebne elemente kako bi mogao valjano odgovoriti.

               61

               Stoga šesto i sedmo pitanje valja proglasiti nedopuštenima.

         Troškovi

               62

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 2. točku 35. podtočku (g) iii. Uredbe Europskog parlamenta i Vijeća (EZ) br. 1013/2006 od 14. lipnja 2006. o pošiljkama otpada, kako je izmijenjena Uredbom (EU) Komisije br. 255/2013 od 20. ožujka 2013., valja tumačiti na način da pošiljku otpada, poput onog iz Priloga III. navedenoj uredbi, namijenjenog postupcima oporabe, treba smatrati nezakonitom u smislu te odredbe, kad dokument iz Priloga VII. priložen toj pošiljci sadržava pogrešne ili nedosljedne informacije, poput onih sadržanih u pratećim ispravama iz glavnog postupka, u pogledu uvoznika/primatelja, pogona za oporabu kao i relevantnih zemalja/država, neovisno o pravilnom navođenju tih informacija u drugim dokumentima stavljenima na raspolaganje nadležnim tijelima, namjeri dovođenja tih tijela u zabludu i provođenju od strane tih tijela postupaka iz članka 24. te iste uredbe.

                           2.

                           Članak 50. stavak 1. Uredbe br. 1013/2006, kako je izmijenjena Uredbom br. 255/2013, prema kojemu sankcije koje države članice primjenjuju u slučaju povrede odredbi te uredbe trebaju biti proporcionalne, valja tumačiti na način da pošiljka otpada u odnosu na koju dokument iz Priloga VII. istoj uredbi sadržava pogrešne ili nedosljedne informacije može, u načelu, biti sankcionirana novčanom kaznom, čiji iznos odgovara iznosu novčane kazne koja se primjenjuje u slučaju povrede obveze ispunjavanja te isprave. U okviru kontrole proporcionalnosti takve sankcije, sud koji je uputio zahtjev mora posebno uzeti u obzir opasnosti koje može uzrokovati ta povreda za područje zaštite okoliša i zdravlja ljudi.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: mađarski


Presuda Prvostupanjskog suda (drugo vijeće) od 8. srpnja 2004. # JFE Engineering Corp., ranije NKK Corp. (T-67/00), Nippon Steel Corp. (T-68/00), JFE Steel Corp. (T-71/00) i Sumitomo Metal Industries Ltd (T-78/00) protiv Komisije Europskih zajednica. # Novčane kazne. # Spojeni predmeti T-67/00, T-68/00, T-71/00 i T-78/00.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 16. travnja 2015.#Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej i Telefonia Dialog sp. z o.o. protiv T-Mobile Polska SA.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Sąd Najwyższy.#Zahtjev za prethodnu odluku – Elektroničke komunikacijske mreže i usluge – Direktiva 2002/21/EZ – Članci 7. i 20. – Rješavanje sporova među poduzećima koja pružaju elektroničke komunikacijske mreže ili usluge – Obveza pokretanja postupka predviđenog u članku 7. stavku 3. – Mjere koje mogu utjecati na trgovinu među državama članicama – Direktiva 2002/19/EZ – Članak 5. – Ovlasti i odgovornosti državnih regulatornih tijela u vezi s pristupom i međusobnim povezivanjem – Direktiva 2002/22/EZ – Članak 28. – Nezemljopisni brojevi.#Predmet C-3/14.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑3/14,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Sąd Najwyższy (Poljska), odlukom od 6. studenoga 2013., koju je Sud zaprimio 3. siječnja 2014., u postupku
            Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej,
            Telefonia Dialog sp. z o.o.
            protiv
            T‑Mobile Polska SA, prije Polska Telefonia Cyfrowa SA,
            SUD (treće vijeće),
            u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, A. Ó Caoimh, C. Toader, E. Jarašiūnas (izvjestitelj) i C. G. Fernlund, suci,
            nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
            tajnik: M. Aleksejev, administrator,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 7. siječnja 2015.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej, M. Kołtoński i M. Chmielewska, radcowie prawni ,
            – za Telefonia Dialog sp. z o.o., R. Duczek, radca prawny ,
            – za T‑Mobile Polska SA, Ł. Dąbrowski, radca prawny ,
            – za poljsku vladu, B. Majczyna i D. Lutostańska, u svojstvu agenata,
            – za Europsku komisiju, J. Hottiaux i L. Nicolae, kao i G. Braun, u svojstvu agenata,
            saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 15. siječnja 2015.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 6., članka 7. stavka 3. i članka 20. Direktive 2002/21/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o zajedničkom regulatornom okviru za elektroničke komunikacijske mreže i usluge (Okvirna direktiva) (SL L 108, str. 33., SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 49., str. 25., u daljnjem tekstu: Okvirna direktiva) te članka 28. Direktive 2002/22/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o univerzalnoj usluzi i pravima korisnika u vezi s elektroničkim komunikacijskim mrežama i uslugama (Direktiva o univerzalnoj usluzi) (SL L 108, str. 51., SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 50., str. 3.).
            2. Zahtjev je upućen u okviru spora između Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej (predsjednik Ureda za elektroničke komunikacije, u daljnjem tekstu: predsjednik UKE‑a) i društva Telefonia Dialog sp. z o.o. (u daljnjem tekstu: Telefonia Dialog), s jedne strane, i društva T‑Mobile Polska SA, prije Polska Telefonia Cyfrowa SA (u daljnjem tekstu: T‑Mobile Polska), s druge strane, u vezi s odlukom predsjednika UKE‑a u okviru spora među tim poduzećima.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. Prema uvodnim izjavama 15., 32. i 38. Okvirne direktive:
            „(15)	Važno je da se državna regulatorna tijela konzultiraju sa svim zainteresiranim stranama o predloženoj odluci i da uzmu u obzir njihove primjedbe prije donošenja konačne odluke. Kako bi se osiguralo da odluke na nacionalnoj razini nemaju negativan učinak na jedinstveno tržište ili druge ciljeve iz Ugovora, državna regulatorna tijela također trebaju dostaviti nacrte odluka [Europskoj komisiji] i drugim državnim regulatornim tijelima dajući im mogućnost za primjedbe. Primjereno je da državna regulatorna tijela traže mišljenje svih zainteresiranih strana o svim prijedlozima mjera koje utječu na trgovinu među državama članicama. Slučajevi kod kojih se primjenjuju postupci iz članaka 6. i 7. definirani su u ovoj Direktivi i posebnim direktivama. […]
            […]
            (32) […] U postupku rješavanja spora među poduzećima koj[a] pružaju elektroničke komunikacijske mreže ili usluge u državi članici, državno regulatorno tijelo treba nastojati osigurati poštovanje obveza iz ove Direktive i posebnih direktiva.
            […]
            (38) Mjere koje bi mogle utjecati na trgovinu među državama članicama su mjere koje mogu imati utjecaj, izravni ili neizravni, stvarni ili mogući, na oblike trgovine među državama članicama i to na način kojim se mogu stvoriti prepreke jedinstvenom tržištu. One uključuju mjere koje imaju značajan učinak na operatore ili korisnike u drugim državama članicama, i obuhvaćaju, inter alia: mjere koje utječu na cijene za korisnike u drugim državama članicama; mjere koje utječu na mogućnost poduzeća s poslovnim nastanom u drugoj državi članici da pruža elektroničku komunikacijsku uslugu i posebno mjere koje utječu na mogućnost pružanja usluga na transnacionalnoj osnovi i mjere koje utječu na strukturu tržišta ili pristup tržištu, s posljedicama na poduzeća u državama članicama.“
            4. Članak 2. Okvirne direktive predviđa:
            „Za potrebe ove Direktive:
            […]
            l) ,Posebne direktive' znači Direktiva 2002/20/EZ [Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o ovlaštenju u području elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga (Direktiva o ovlaštenju) (SL L 108, str. 21.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 53., str. 62.)], Direktiva 2002/19/EZ [Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o pristupu i međusobnom povezivanju elektroničkih komunikacijskih mreža i pripadajuće opreme (Direktiva o pristupu) (SL L 108, str. 7.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 38., str. 69.)], [Direktiva o univerzalnoj usluzi] i Direktiva 97/66/EZ [Europskog parlamenta i Vijeća od 15. prosinca 1997. o obradi osobnih podataka i zaštiti privatnosti u području telekomunikacija (SL 1998, L 24, str. 1.)].
            […]“
            5. Članak 6. Okvirne direktive, naslovljen „Savjetovanja i mehanizmi transparentnosti“, propisuje uspostavu postupka nacionalnog savjetovanja između državnih regulatornih tijela (u daljnjem tekstu: DRT) i zainteresiranih stranaka, kad DRT‑ovi namjeravaju poduzeti mjere iz ove direktive ili posebnih direktiva koje imaju značajan utjecaj na mjerodavna tržišta.
            6. Članak 7. navedene direktive, naslovljen „Jačanje unutarnjeg tržišta elektroničkih komunikacija“, propisuje:
            „1. U obavljanju svojih zadaća slijedom ove Direktive i posebnih direktiva, [DRT‑ovi] u najvećoj mjeri uzimaju u obzir ciljeve navedene u članku 8., a posebno u onom dijelu koji se tiče funkcioniranja unutarnjeg tržišta.
            […]
            3. Uz savjetovanja iz članka 6., u slučaju kad [DRT] namjerava poduzeti mjere koje:
            (a) su obuhvaćene područjem primjene članka 15. ili članka 16. ove Direktive, članka 5. ili članka 8. [Direktive o pristupu] ili članka 16. [Direktive o univerzalnoj usluzi]; i
            (b) bi utjecale na trgovinu među državama članicama,
            ono istodobno čini dostupnim Komisiji i [DRT‑ovima] drugih država članica nacrt te mjere kao i razloge na kojima se ta mjera zasniva, u skladu s člankom 5. stavkom 3. i o tome obavješćuje Komisiju i ostal[e] [DRT‑ove]. […]
            […]“
            7. Članak 8. iste direktive utvrđuje ciljeve politike i regulativna načela čije poštovanje moraju osigurati DRT‑ovi. Stavak 3. tog članka glasi kako slijedi:
            „[DRT‑ovi] doprinose razvoju unutarnjeg tržišta, inter alia :
            […]
            (d) međusobnom suradnjom i suradnjom s Komisijom, na transparentan način, [s ciljem osiguranja razvoja] dosljedne regulatorne prakse i dosljedne primjene ove Direktive i posebnih direktiva.“
            8. Članak 20. Okvirne direktive, naslovljen „Rješavanje sporova među poduzećima“, propisuje:
            „1. U slučajevima spora u vezi s obvezama iz ove Direktive ili posebnih direktiva među poduzećima koji pružaju elektroničke komunikacijske mreže ili usluge u državi članici, [DRT] na zahtjev bilo koje od stranaka, ne dovodeći u pitanje odredbe stavka 2., donosi obvezujuću odluku radi rješavanja spora u najkraćem mogućem roku a najkasnije u roku od četiri mjeseca osim u izuzetnim okolnostima. […]
            […]
            3. Pri rješavanju spora [DRT] donosi odluke radi postizanja ciljeva navedenih u članku 8. Sve obveze koju [DRT] nametne poduzeću s ciljem rješavanja spora, sukladne su s odredbama ove Direktive i posebnih direktiva.
            […]“
            9. Članak 5. Direktive o pristupu, naslovljen „Ovlasti i odgovornosti [DRT‑ova] u vezi s pristupom i međusobnim povezivanjem“, propisuje:
            „1. Djelujući u svrhu ostvarenja ciljeva propisanih u članku 8. [Okvirne direktive], [DRT‑ovi] potiču i, ako je to potrebno, osiguravaju, u skladu s odredbama ove Direktive, odgovarajući pristup i međusobno povezivanje i interoperabilnost usluga, vršeći svoju odgovornost tako da promiču djelotvornost, održivo tržišno natjecanje, a krajnjim korisnicima pruže najveće pogodnosti.
            […]
            4. S obzirom na pristup i međusobno povezivanje, države članice osiguravaju da [DRT] bude ovlašteno intervenirati na vlastitu inicijativu ako je to opravdano ili, ako ne postoji sporazum između poduzeća, na zahtjev bilo koje uključene stranke, kako bi se osigurali politički ciljevi članka 8. [Okvirne direktive], u skladu s odredbama ove Direktive i postupcima navedenim u člancima 6. i 7., 20. i 21. [Okvirne direktive].“
            10. Članak 2. točka (f) Direktive o univerzalnoj usluzi sadrži sljedeću definiciju:
            „,nezemljopisni broj' znači broj iz nacionalnog plana numeriranja koji nije zemljopisni broj. On uključuje, između ostalog, brojeve u pokretnoj elektroničkoj komunikacijskoj mreži, brojeve za usluge besplatnog poziva i brojeve za usluge s posebnom tarifom.“
            11. Članak 28. te direktive, naslovljen „Nezemljopisni brojevi“, propisuje:
            „Države članice osiguravaju mogućnost pristupa krajnjih korisnika iz drugih država članica nezemljopisnim brojevima na svom državnom području gdje god je to tehnički i gospodarski izvedivo, osim u slučaju kada je pozvani pretplatnik odabrao, iz tržišnih razloga, ograničiti pristup pozivateljima koji se nalaze na određenim zemljopisnim područjima.“
            Poljsko pravo
            12. U skladu s člankom 15. Zakona o telekomunikacijama (ustawa Prawo telekomunikacyjne) od 16. srpnja 2004. (Dz. U. br. 171, poz. 1800.), u verziji primjenjivoj na činjenice u postupku (u daljnjem tekstu: Zakon od 16. srpnja 2004.):
            „Predsjednik UKE‑a, prije donošenja:
            […]
            2. odluke o nametanju, povlačenju, potvrđivanju ili izmjeni regulatornih obveza u pogledu telekomunikacijskog poduzeća sa značajnom tržišnom snagom ili bez nje,
            3. odluke o pristupu telekomunikacijama navedene u člancima 28. do 30.,
            4. odluke o drugim pitanjima navedenima u Zakonu,
            provodi postupak savjetovanja koji zainteresiranim stranama omogućuje da u određenom roku podnesu u pisanom obliku svoja stajališta o nacrtu odluke.“
            13. Članak 18. Zakona od 16. srpnja 2004. glasi kako slijedi:
            „Ako odluka u smislu članka 15. može utjecati na trgovinu među državama članicama, predsjednik UKE‑a pokreće, u isto vrijeme dok provodi postupak savjetovanja, postupak konsolidacije i prosljeđuje obrazložene nacrte odluke Komisiji […] i [DRT‑ovima] drugih država članica.“
            14. Članak 27. navedenog zakona propisuje:
            „1. Predsjednik UKE‑a može, odlukom po službenoj dužnosti ili na pisani zahtjev svake strane koja pregovara o ugovoru o pristupu, utvrditi rok završetka pregovora koji ne može biti dulji od 90 dana počevši od dana podnošenja zahtjeva za sklapanje takvog ugovora.
            2. Ako pregovori nisu započeli, ako ustanova koja je dužna pružiti pristup uskrati pristup ili ako se ugovor ne sklopi u roku predviđenom u stavku 1., svaka od strana može tražiti od predsjednika UKE‑a da donese odluku o spornim pitanjima ili utvrđivanju uvjeta suradnje.
            […]“
            15. Članak 28. tog zakona navodi:
            „1. Predsjednik UKE‑a donosi svoju odluku o odobrenju pristupa u roku od 90 dana računajući od dana podnošenja zahtjeva iz članka 27. stavka 2. […]
            […]
            4. Odluka o pristupu zamjenjuje dio ugovora o pristupu obuhvaćenog navedenom odlukom.
            […]
            6. Odluku o pristupu može izmijeniti predsjednik UKE‑a na zahtjev svake od dotičnih strana ili po službenoj dužnosti kada je to opravdano potrebom da se zajamči zaštita interesa krajnjih korisnika, učinkovito tržišno natjecanje ili međuoperabilnost usluga.
            7. Sudovi su nadležni za slučajeve financijskih potraživanja zbog neizvršenja ili pogrešnog izvršenja obveza koje proizlaze iz odluke o pristupu.
            […]“
            16. Članak 79. stavak 1. Zakona od 16. srpnja 2004. propisuje:
            „Operator javne telefonske mreže osigurava mogućnost pristupa krajnjih korisnika svoje mreže i drugih država članica nezemljopisnim brojevima na poljskom državnom području gdje god je to tehnički i gospodarski izvedivo, osim u slučaju kada je pozvani pretplatnik ograničio pristup krajnjim korisnicim a koji se nalaze na određenim zemljopisnim područjima.“
            Glavni postupak i prethodna pitanja
            17. Društvo Telefonia Dialog i društvo T‑Mobile Polska poduzeća su koja posjeduju elektroničke komunikacijske mreže otvorene javnosti i pružaju elektroničke komunikacijske usluge u Poljskoj. Ta su poduzeća 4. travnja 2000. sklopila ugovor o načinima suradnje i uređenja pristupa mrežnih korisnika društva T‑Mobile Polska uslugama „inteligentne mreže“ koje pruža mreža društva Telefonia Dialog (u daljnjem tekstu: ugovor o suradnji).
            18. Društvo Telefonia Dialog zatražilo je 2006. od društva T‑Mobile Polska otvaranje pregovora radi sklapanja aneksa ugovora o suradnji. Kako ta poduzeća nisu postigla sporazum, društvo Telefonia Dialog je od predsjednika UKE‑a zatražilo određivanje roka za dovršetak novih pregovora. Predsjednik UKE‑a je kao rok odredio 20. listopada 2006.
            19. Budući da pregovori nisu okončani do roka koji je odredio predsjednik UKE‑a, društvo Telefonia Dialog zatražilo je od njega pismom od 9. studenoga 2006. donošenje odluke radi rješavanja spora s društvom T‑Mobile Polska što se tiče moguće izmjene ugovora o suradnji.
            20. Predsjednik UKE‑a riješio je spor odlukom od 19. prosinca 2008., donesenoj na temelju članaka 28. i 79. Zakona od 16. srpnja 2004., koji prenose članak 5. Direktive o pristupu i članak 28. Direktive o univerzalnoj usluzi, te je društvu Telefonia Dialog nametnuo obvezu pružanja usluga završavanja poziva mrežnih korisnika društva T‑Mobile Polska u njegovoj mreži, a društvu T‑Mobile Polska obvezu osiguranja pristupa tih korisnika informativnim uslugama mreže društva Telefonia Dialog. Predsjednik UKE‑a je u toj odluci također odredio iznose plativih naknada za te usluge.
            21. Društvo T‑Mobile Polska podnijelo je tužbu protiv odluke predsjednika UKE‑a pred Sąd Okręgowy w Warszawie (regionalni sud u Varšavi, Poljska). Sąd Okręgowy w Warszawie je presudom od 21. ožujka 2011. poništio tu odluku jer predsjednik UKE‑a nije poštovao postupak konsolidacije predviđen u članku 18. Zakona od 16. srpnja 2004.
            22. Predsjednik UKE‑a i društvo Telefonia Dialog uložili su žalbu protiv presude Sąd Okręgowy w Warszawie pred Sąd Apelacyjny w Warszawie (žalbeni sud u Varšavi) koji je odbio te žalbe presudom od 1. veljače 2012. Predsjednik UKE‑a i društvo Telefonia Dialog uložili su kasacijske žalbe protiv te presude pred Sąd Najwyższy (vrhovni sud).
            23. Sąd Najwyższy navodi da se spor u glavnom postupku odnosi na pitanje je li predsjednik UKE‑a prije donošenja odluke o izmjeni ugovora o suradnji trebao slijediti postupak predviđen u članku 7. stavku 3. Okvirne direktive.
            24. U tom pogledu taj sud pita, kao prvo, treba li članak 7. stavak 3. Okvirne direktive tumačiti u smislu da mjera koju DRT poduzme primjenom članka 28. Direktive o univerzalnoj usluzi, u vezi s člankom 5. Direktive o pristupu, uvijek utječe na trgovinu među državama članicama u smislu članka 7. stavka 3. Okvirne direktive.
            25. Sąd Najwyższy navodi da se u predmetu u glavnom postupku može doimati da odluka predsjednika UKE‑a od 19. prosinca 2008. nema takav utjecaj jer se ne odnosi na međunarodne telekomunikacijske usluge, ne utvrđuje različite tarife za pozive prema nezemljopisnim brojevima i ne mijenja načine izračuna ovisno o tome koristi li te usluge poljski krajnji korisnik ili korisnik druge države članice, ne određuje cijenu koju krajnji korisnici iz drugih država članica u roamingu na mreži društva T‑Mobile Polska plaćaju tom društvu za pristup uslugama koje korisnicima pruža mreža društva Telefonia Dialog, ne određuje ni postojeće tarife između društva T‑Mobile Polska i korisničkih operatora iz drugih država članica za povezivanje na mrežu društva T‑Mobile Polska i, naposljetku, odnosi se na usluge koje se načelno pružaju na poljskom jeziku. Međutim, navodeći da članak 28. Direktive o univerzalnoj usluzi u biti nameće državama članicama obvezu osiguranja mogućnosti pristupa krajnjih korisnika iz drugih država članica nezemljopisnim brojevima na njihovom državnom području, taj sud izražava sumnje u vezi s odgovorom na pitanje navedenim u točki 23. ove presude.
            26. Kao drugo, Sąd Najwyższy postavlja pitanje treba li članak 6., članak 7. stavak 3. i članak 20. Okvirne direktive tumačiti u smislu da DRT uvijek mora provesti postupak predviđen u članku 7. stavku 3. te direktive kad radi rješavanja spora poduzima mjeru koja utječe na trgovinu među državama članicama.
            27. Kao treće, Sąd Najwyższy postavlja pitanje je li, u slučaju kada bi Sud smatrao da članak 6., članak 7. stavak 3. i članak 20. Okvirne direktive treba tumačiti smislu da se oni protive primjeni nacionalne odredbe koja propisuje poštovanje postupka kao što je onaj predviđen u članku 18. Zakona od 16. srpnja 2004., nacionalni sud dužan odbiti primjenu te odredbe.
            28. U tom pogledu Sąd Najwyższy primjećuje da bi, u slučaju potvrdnog odgovora, u predmetu u glavnom postupku bilo nemoguće članak 18. Zakona od 16. srpnja 2004. tumačiti usklađeno s pravom Unije. Naposljetku, taj sud smatra da članak 6., članak 7. stavak 3. i članak 20. Okvirne odluke ne bi imali horizontalni učinak.
            29. U tim je okolnostima Sąd Najwyższy odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
            „1. Treba li članak 7. stavak 3. Okvirne direktive u vezi s člankom 28. Direktive o univerzalnoj usluzi tumačiti tako da svaka mjera koju DRT poduzme za ispunjenje obveze koja proizlazi iz članka 28. Direktive o univerzalnoj usluzi utječe na trgovinu među državama članicama ako može omogućiti krajnjim korisnicima iz drugih država članica pristup nezemljopisnim brojevima na državnom području te države članice?
            2. Treba li članak 7. stavak 3. u vezi s člancima 6. i 20. Okvirne direktive tumačiti tako da DRT ne smije provoditi konsolidacijski postupak kada odlučuje o sporu među poduzećima koja pružaju elektroničke komunikacijske mreže ili usluge, a taj se spor odnosi na ispunjenje obveze jednoga od tih poduzetnika koja proizlazi iz članka 28. Direktive o univerzalnoj usluzi, čak ni onda kad mjera utječe na trgovinu među državama članicama i unutarnje pravo obvezuje DRT da provede konsolidacijski postupak kad mjera može utjecati na tu trgovinu?
            3. U slučaju potvrdnog odgovora na drugo pitanje: Treba li članak 7. stavak 3. u vezi s člankom 6. i 20. Okvirne direktive u vezi s člankom 288. UFEU‑a i člankom 4. stavkom 3. UEU‑a tumačiti tako da nacionalni sud ne smije primijeniti propise unutarnjeg prava koji DRT‑u propisuju obvezu provođenja konsolidacijskog postupka kad mjera koju je poduzeo može utjecati na trgovinu među državama članicama?“
            O prethodnim pitanjima
            Drugo pitanje
            30. Iz odluke o upućivanju zahtjeva proizlazi da svojim drugim pitanjem, koje valja ispitati kao prvo, sud koji je uputio zahtjev u biti pita je li DRT dužan provesti postupak predviđen u članku 7. stavku 3. Okvirne direktive u okolnostima kao što su one o kojima je riječ u glavnom postupku.
            31. Uvodno valja navesti da članak 6. Okvirne direktive nije relevantan za odgovor na to pitanje. Naime, taj članak određuje uvjete i načine provedbe postupka koji je različit od onog predviđenog u članku 7. stavku 3. te direktive, a sastoji se u davanju zainteresiranim strankama prilike da u razumnom roku daju svoje primjedbe na nacrt mjera kada DRT‑ovi namjeravaju poduzeti mjere koje imaju značajan utjecaj na mjerodavna tržišta.
            32. Stoga valja smatrati da svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 7. stavak 3. i članak 20. Okvirne direktive tumačiti u smislu da je DRT dužan provesti postupak predviđen u prvoj od tih odredaba kad, radi rješavanja spora među poduzećima koja pružaju elektroničke komunikacijske mreže ili usluge u državi članici, taj DRT namjerava nametnuti obveze kojima je cilj osiguranje pristupa nezemljopisnim brojevima u skladu s člankom 28. Direktive o univerzalnoj usluzi i kad te obveze mogu utjecati na trgovinu među državama članicama.
            33. Ni članak 7. stavak 3. Okvirne direktive ni članak 20. te direktive ne navode izrijekom da je DRT dužan provesti postupak predviđen u prvoj od tih odredaba kad, u okviru postupka rješavanja spora među poduzećima koji je predviđen u drugoj od tih odredaba, taj DRT namjerava donijeti obvezujuću odluku u cilju rješavanja spora.
            34. Međutim, kao prvo, iz članka 7. stavka 3. Okvirne direktive proizlazi da obveza provođenja postupka predviđenog u tom članku ne zavisi od naravi postupka u okviru kojega DRT namjerava poduzeti predmetnu mjeru, nego o samom predmetu te mjere kao i o utjecaju koji ona može imati na trgovinu među državama članicama.
            35. Naime, u skladu s člankom 7. stavkom 3. Okvirne direktive, DRT države članice dužan je učiniti dostupnim Komisiji i DRT‑ovima drugih država članica nacrt mjere koju namjerava poduzeti kad je, s jedne strane, ta mjera obuhvaćena člancima 15. ili 16. Okvirne direktive, člancima 5. ili 8. Direktive o pristupu ili člankom 16. Direktive o jedinstvenoj usluzi i kad, s druge strane, navedena mjera može utjecati na trgovinu među državama članicama.
            36. Kao drugo, kao što je to navedeno u uvodnoj izjavi 32. Okvirne direktive, u postupku rješavanja spora među poduzećima koja pružaju elektroničke komunikacijske mreže ili usluge u državi članici, DRT treba nastojati osigurati poštovanje obveza iz te Okvirne direktive i posebnih direktiva.
            37. Kad je osobito riječ o obvezama koje proizlaze iz Direktive o pristupu, članak 5. stavak 1. te direktive povjerava DRT‑ovima zadaću osiguranja odgovarajućeg pristupa i međusobnog povezivanja i interoperabilnost usluga.
            38. Članak 5. stavak 4. Direktive o pristupu pobliže navodi da ako ne postoji sporazum između poduzeća, DRT intervenira na zahtjev bilo koje uključene stranke u skladu s odredbama te direktive i postupcima navedenima u člancima 7. i 20. Okvirne direktive.
            39. Mjere iz članka 5. Direktive o pristupu su, uostalom, izričito navedene u članku 7. stavku 3. točki (a) Okvirne direktive.
            40. Iz svih tih elemenata proizlazi da se na mjere koje DRT namjerava poduzeti na temelju povezanih odredaba članka 20. Okvirne direktive i članka 5. Direktive o pristupu, u području pristupa i međusobnog povezivanja u okviru spora među poduzećima koja pružaju elektroničke komunikacijske mreže ili usluge u državi članici, treba primjenjivati postupak predviđen u članku 7. stavku 3. Okvirne direktive ako te mjere mogu utjecati na trgovinu među državama članicama.
            41. Doista, mjera kao što je ona o kojoj je riječ u glavnom postupku, koja je donesena u okviru spora među poduzećima i čiji je cilj osiguranje pristupa nezemljopisnim brojevima u skladu s člankom 28. Direktive o univerzalnoj usluzi, obuhvaćena je obvezama koje DRT može nametnuti, na temelju članka 5. Direktive o pristupu, radi osiguranja odgovarajućeg pristupa i međusobnog povezivanja i interoperabilnosti usluga. U ovom slučaju, kao što to proizlazi iz odluke o upućivanju zahtjeva, predmetna odluka u glavnom postupku donesena je primjenom članka 28. Zakona od 16. srpnja 2004., koji je prenio članak 5. Direktive o pristupu, i članka 79. tog zakona, koji je prenio članak 28. Direktive o univerzalnoj usluzi.
            42. Iz toga slijedi da se na nacrt koji se odnosi na mjeru kao što je ona o kojoj je riječ u glavnom postupku treba primjenjivati postupak predviđen u članku 7. stavku 3. Okvirne direktive ako ta mjera može utjecati na trgovinu među državama članicama.
            43. Uostalom, takvo je tumačenje usklađeno s ciljem postupka iz članka 7. stavka 3. Okvirne direktive koji se sastoji u tome, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 15. te direktive, da se osigura da odluke na nacionalnoj razini nemaju negativan učinak na jedinstveno tržište ili druge ciljeve iz UFEU‑a.
            44. Usto, to je isto tumačenje potvrđeno povezanim čitanjem članka 7. stavka 1., članka 8. stavka 3. točke (d) i članka 20. stavka 3. Okvirne direktive, kao i članka 5. stavaka 1. i 4. Direktive o pristupu.
            45. Naime, valja podsjetiti da članak 20. stavak 3. Okvirne direktive predviđa da pri rješavanju spora DRT donosi odluke radi postizanja ciljeva navedenih u članku 8. te direktive, da članak 7. stavak 1. te direktive propisuje da u obavljanju svojih zadaća slijedom te direktive i posebnih direktiva DRT‑ovi u najvećoj mjeri uzimaju u obzir te ciljeve, a posebno u onom dijelu koji se tiče funkcioniranja unutarnjeg tržišta, te da iz članka 5. stavaka 1. i 4. Direktive o pristupu proizlazi da se, što se tiče pristupa i međusobnog povezivanja, djelovanje DRT‑a također odnosi na te iste ciljeve i osiguranje njihovog poštovanja. Doista, u skladu s člankom 8. stavkom 3. točkom (d) Okvirne direktive, DRT‑ovi pridonose razvoju unutarnjeg tržišta, inter alia , međusobnom suradnjom i suradnjom s Komisijom, na transparentan način, s ciljem osiguranja razvoja dosljedne regulatorne prakse i dosljedne primjene te direktive i posebnih direktiva.
            46. S obzirom na sveukupna prethodna razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti da članak 7. stavak 3. i članak 20. Okvirne direktive treba tumačiti u smislu da je DRT dužan provesti postupak predviđen u prvoj od tih odredaba kad, radi rješavanja spora među poduzećima koja pružaju elektroničke komunikacijske mreže ili usluge u jednoj državi članici, taj DRT namjerava nametnuti obveze čiji je cilj osiguranje pristupa nezemljopisnim brojevima u skladu s člankom 28. Direktive o univerzalnoj usluzi i kad te obveze mogu utjecati na trgovinu među državama članicama.
            Prvo pitanje
            47. Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 7. stavak 3. Okvirne direktive tumačiti u smislu da valja smatrati da svaka mjera koju DRT poduzme za osiguranje pristupa krajnjih korisnika nezemljopisnim brojevima u skladu s člankom 28. Direktive o univerzalnoj usluzi utječe na trgovinu među državama članicama.
            48. U tom pogledu predsjednik UKE‑a navodi da predmetna odluka u glavnom postupku ne utječe značajno na trgovinu među državama članicama. Poljska vlada smatra da ta odluka ne utječe „nužno“ na trgovinu među tim državama članicama. Nasuprot tome, društvo Telefonia Dialog, društvo T‑Mobile Polska i Komisija navode da navedena odluka može imati takav utjecaj.
            49. Ni Okvirna direktiva ni posebne direktive ne sadrže definiciju pojma „utjeca[j] na trgovinu među državama članicama“ u smislu članka 7. stavka 3. točke (b) Okvirne direktive. Međutim, uvodna izjava 38. te direktive navodi da su mjere koje bi mogle utjecati na trgovinu među državama članicama one mjere koje mogu imati utjecaj, izravan ili neizravan, stvaran ili moguć, na oblike trgovine među državama članicama i to na način kojim se mogu stvoriti prepreke jedinstvenom tržištu.
            50. Kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točkama 61. do 64. svojeg mišljenja, definicija pojma „utjeca[j] na trgovinu među državama članicama“ u smislu članka 7. stavka 3. točke (b) Okvirne direktive analogna je definiciji pojma „utjeca[j] na trgovinu među državama članicama“ u smislu članaka 101. i 102. UFEU‑a i treba dakle imati isti opseg u cilju primjene članka 7. stavka 3. te direktive.
            51. Prema ustaljenoj praksi Suda u vezi s tim člancima, odluka, sporazum ili usklađeno djelovanje mogu utjecati na trgovinu između država članica ako se, na temelju zbroja objektivnih pravnih ili činjeničnih okolnosti s dostatnim stupnjem vjerojatnosti, može predvidjeti da oni neposredno ili posredno, stvarno ili potencijalno utječu na trgovinsku razmjenu među državama članicama i to na način koji bi mogao činiti prepreku za stvaranje jedinstvenog tržišta između država članica (presude Asnef‑Equifax i Administración del Estado, C‑238/05, EU:C:2006:734, t. 34. i navedena sudska praksa; Erste Group Bank i dr./Komisija, C‑125/07 P, C‑133/07 P i C‑137/07 P, EU:C:2009:576, t. 36., kao i Ordem dos Técnicos Oficiais de Contas, C‑1/12, EU:C:2013:127, t. 65.).
            52. U tom je kontekstu Sud presudio da taj utjecaj ne smije biti tek neznatan (vidjeti u tom smislu osobito presude Béguelin Import, 22/71, EU:C:1971:113, t. 16.; Manfredi i dr., C‑295/04 do C‑298/04, EU:C:2006:461, t. 42., kao i Erste Group Bank i dr./Komisija, C 125/07 P, C 133/07 P i C 137/07 P, EU:C:2009:576, t. 36. i navedenu sudsku praksu).
            53. Sud je pojasnio da utjecaj koji može imati odluka, sporazum ili usklađeno djelovanje na trgovinu među državama članicama općenito proizlazi iz skupa više čimbenika koji zasebno nisu nužno odlučujući (vidjeti u tom smislu presudu Manfredi i dr., C 295/04 do C 298/04, EU:C:2006:461, t. 43.) te da je radi provjere utječe li jedan zabranjeni sporazum značajno na trgovinu među državama članicama potrebno razmotriti taj sporazum u njegovom gospodarskom i pravnom kontekstu (presuda Asnef‑Equifax i Administración del Estado, C 238/05, EU:C:2006:734, t. 35.), uzimajući u obzir sve relevantne elemente konkretnog slučaja (presuda Ziegler/Komisija, C‑439/11 P, EU:C:2013:513, t. 95.). Taj utjecaj ocjenjuje se osobito s obzirom na narav predmetnog sporazuma ili usklađenog djelovanja, na narav dotičnih proizvoda ili usluga te na položaj i važnost stranaka na tržištu (vidjeti u tom smislu presudu Javico, C‑306/96, EU:C:1998:173, t. 17. i navedenu sudsku praksu). U tom je smislu Sud već presudio da prekogranično obilježje dotičnih usluga jest relevantan element u svrhu ocjene postoji li utjecaj na trgovinu među državama članicama (presuda Ziegler/Komisija, C 439/11 P, EU:C:2013:513, t. 94.).
            54. U području elektroničkih komunikacija, uvodna izjava 38. Okvirne direktive navodi da mjere koje mogu utjecati na trgovinu među državama članicama uključuju mjere koje imaju značajan učinak na operatore ili korisnike u drugim državama članicama i obuhvaćaju, inter alia,  mjere koje utječu na cijene za korisnike u drugim državama članicama, mjere koje utječu na mogućnost poduzeća s poslovnim nastanom u drugoj državi članici da pruža elektroničku komunikacijsku uslugu, posebno mjere koje utječu na mogućnost pružanja usluga na transnacionalnoj osnovi i mjere koje utječu na strukturu tržišta ili pristup tržištu, s posljedicama na poduzeća u državama članicama.
            55. Kad je riječ o mjeri za osiguranje pristupa krajnjih korisnika iz drugih država članica nezemljopisnim brojevima u skladu s člankom 28. Direktive o univerzalnoj usluzi, valja navesti da s obzirom na sâm tekst tog članka takva mjera po svojoj naravi načelno ima prekogranični učinak unutar Europske unije.
            56. Uostalom, kao što to proizlazi iz teksta odluke o upućivanju zahtjeva, odluka o kojoj je riječ u glavnom postupku, s jedne strane, omogućuje krajnjem korisniku iz druge države članice koji boravi u Poljskoj i koristi roaming  na mreži poljskog operatora da pristupi nezemljopisnim brojevima i, s druge strane, određuje tarife predmetnih usluga kao i načine izmjene tih tarifa.
            57. Budući da zbog roaminga  takva odluka ima transnacionalnu dimenziju i može utjecati na cijene koje plaćaju krajnji korisnici iz drugih država članica, ona može utjecati na trgovinu među državama članicama u smislu članka 7. stavka 3. Okvirne direktive.
            58. Kad je riječ o ocjeni činjenica, tada je ipak na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri može li mjera o kojoj je riječ u glavnom postupku značajno utjecati na trgovinu među državama članicama vršeći izravan ili neizravan, stvaran ili moguć utjecaj na trgovinu među tim državama članicama. Zbog toga je na njemu da uzme u obzir, među ostalim, narav te mjere i predmetnih usluga, kao i položaj i važnost dotičnih poduzeća na tržištu.
            59. S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 7. stavak 3. Okvirne direktive treba tumačiti u smislu da mjera koju DRT poduzme za osiguranje pristupa krajnjih korisnika nezemljopisnim brojevima u skladu s člankom 28. Direktive o univerzalnoj usluzi utječe na trgovinu među državama članicama u smislu te odredbe ako može značajno vršiti izravan ili neizravan, stvaran ili moguć utjecaj na tu trgovinu, a što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.
            Treće pitanje
            60. Uzevši u obzir odgovore na prvo i drugo pitanje, nije potrebno odgovoriti na treće pitanje.
            Troškovi
            61. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:
            1. Članak 7. stavak 3. i članak 20. Direktive 2002/21/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o zajedničkom regulatornom okviru za elektroničke komunikacijske mreže i usluge (Okvirna direktiva) treba tumačiti u smislu da je državno regulatorno tijelo dužno provesti postupak predviđen u prvoj od tih odredaba kad, radi rješavanja spora među poduzećima koja pružaju elektroničke komunikacijske mreže ili usluge u jednoj državi članici, to državno regulatorno tijelo namjerava nametnuti obveze kojima je cilj osiguranje pristupa nezemljopisnim brojevima u skladu s člankom 28. Direktive 2002/22/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o univerzalnoj usluzi i pravima korisnika u vezi s elektroničkim komunikacijskim mrežama i uslugama (Direktiva o univerzalnoj usluzi) i kad te obveze mogu utjecati na trgovinu među državama članicama.
            2. Članak 7. stavak 3. Direktive 2002/21 treba tumačiti u smislu da mjera koju državno regulatorno tijelo poduzme za osiguranje pristupa krajnjih korisnika nezemljopisnim brojevima u skladu s člankom 28. Direktive 2002/22 utječe na trgovinu među državama članicama u smislu te odredbe ako može značajno vršiti izravan ili neizravan, stvaran ili moguć utjecaj na tu trgovinu, a što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.


Presuda Prvostupanjskog suda (peto vijeće) od 3. veljače 2005. # Comafrica SpA i Dole Fresh Fruit Europe Ltd & Co. protiv Komisije Europskih zajednica. # Tužba za poništenje - Dopuštenost - Tužba za naknadu štete. # Predmet T-139/01.