title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 16. siječnja 2014.#Andreas Kainz protiv Pantherwerke AG.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Oberster Gerichtshof.#Zahtjev za prethodnu odluku – Sudska nadležnost u građanskim i trgovačkim stvarima – Uredba (EZ) br. 44/2001 – Odgovornost za neispravan proizvod – Roba koja se proizvodi u jednoj državi članici i prodaje u drugoj državi članici – Tumačenje pojma ,mjesta u kojem se dogodio štetni događaj ili bi se on mogao dogoditi’ – Mjesto događaja koji je uzrokovao štetu.#Predmet C‑45/13.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      16. siječnja 2014. (
            *1
         )
      „Prethodno pitanje — Sudska nadležnost u građanskim i trgovačkim stvarima — Uredba (EZ) br. 44/2001 — Odgovornost za neispravan proizvod — Roba koja se proizvodi u jednoj državi članici i prodaje u drugoj državi članici — Tumačenje pojma ‚mjesta u kojem se dogodio štetni događaj ili bi se on mogao dogoditi’ — Mjesto događaja koji je prouzročio štetu“
      U predmetu C‑45/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Oberster Gerichtshof (Austrija), odlukom od 28. studenoga 2012., koju je Sud zaprimio 28. siječnja 2013., u postupku

         Andreas Kainz

      protiv

         Pantherwerke AG,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, M. Safjan (izvjestitelj) i J. Malenovský, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Jääskinen,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za A. Kainza, K. Kozák, Rechtsanwalt,

               —

               za austrijsku vladu, A. Posch, u svojstvu agenta,

               —

               za češku vladu, M. Smolek i J. Vláčil, u svojstvu agenata,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, S. Brighouse, u svojstvu agenta, uz asistenciju S. Lee, barrister,

               —

               za Europsku komisiju, W. Bogensberger i A.-M. Rouchaud‑Joët, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 5. točke 3. Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001, L 12., str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.).

               2

               Taj je zahtjev upućen u okviru spora između A. Kainza, s boravištem u Salzburgu (Austrija), i društva Pantherwerke AG, sa sjedištem u Njemačkoj, zbog tužbe radi naknade štete na temelju odgovornosti za neispravan proizvod, koju je A. Kainz podnio nakon nezgode što ju je u Njemačkoj pretrpio biciklom koji je u toj državi članici proizveo Pantherwerke AG, a koji je kupio kod maloprodajnog trgovca u Austriji.

         Pravni okvir

         Uredba (EZ) br. 44/2001

               3

               Uvodne izjave 2., 11., 12. i 15. Uredbe br. 44/2001 glase:

                        „(2)

                        Određene razlike između nacionalnih propisa kojima su uređeni nadležnost i priznavanje sudskih odluka sprečavaju ispravno djelovanje unutarnjeg tržišta. Nužno je da države članice koje ova Uredba obvezuje usvoje propise za ujedinjavanje pravila o sukobu nadležnosti u građanskim i trgovačkim stvarima te za pojednostavljivanje formalnosti s ciljem brzog i jednostavnog priznavanja i izvršenja sudskih odluka.

                  [...]

                        (11)

                        Propisi o nadležnosti moraju biti izuzetno predvidljivi i utemeljeni na načelu da se nadležnost uglavnom utvrđuje prema domicilu tuženika, pri čemu takva nadležnost mora uvijek postojati, osim u nekim točno određenim slučajevima, u kojima je zbog predmeta spora ili autonomije stranaka opravdana neka druga poveznica. Domicil pravne osobe mora biti autonomno utvrđen kako bi zajednička pravila bila transparentnija i kako bi se izbjegli sukobi nadležnosti.

                        (12)

                        Osim domicila tuženika, trebale bi postojati alternativne osnove za utvrđivanje nadležnosti, utemeljene na bliskoj vezi između suda i postupka ili radi olakšavanja ispravnog suđenja.

                  [...]

                        (15)

                        U interesu skladnog zadovoljavanja pravde potrebno je smanjiti mogućnost vođenja paralelnih postupaka i osigurati da u dvjema državama članicama ne budu donesene dvije nepomirljive presude. [...]“

               4

               Članci 2. do 31. te uredbe, koji pripadaju u njezino poglavlje II., uređuju pravila nadležnosti.

               5

               U odjeljku 1. tog poglavlja, naslovljenom „Opće odredbe“, nalazi se članak 2. stavak 1., koji glasi kako slijedi:
               „Uz poštovanje odredaba ove Uredbe, osobama s domicilom u nekoj državi članici sudi se pred sudovima te države članice, bez obzira na njihovo državljanstvo.“

               6

               Članak 3. stavak 1. navedene uredbe, koji pripada u isti odjeljak, predviđa:
               „Protiv osoba s domicilom u državi članici može se podnijeti tužba pred sudovima druge države članice samo na temelju pravila iz odjeljaka 2. do 7. ovog poglavlja.“

               7

               Članak 5. točka 3. iste uredbe, koji pripada u odjeljak 2. njezinog poglavlja II., naslovljen je „Posebna nadležnost“. On predviđa kako slijedi:
               „Osoba s domicilom u državi članici može u drugoj državi članici biti tužena:
               [...]

                        3)

                        u stvarima koje se odnose na štetne radnje, delikte ili kvazidelikte, pred sudovima u mjestu u kojemu se dogodio štetni događaj ili bi se on mogao dogoditi.“

         Uredba (EZ) br. 864/2007

               8

               Prema uvodnoj izjavi 7. Uredbe br. 864/2007 (EZ) Europskog parlamenta i Vijeća od 11. srpnja 2007. o pravu koje se primjenjuje na izvanugovorne obveze („Rim II“) (SL L 199., str. 40.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 6., str. 73.):
               „Područje primjene u materijalnom smislu i odredbe ove Uredbe bi trebale biti u skladu s Uredbom [br. 44/2001] te s instrumentima koji uređuju koje se pravo primjenjuje na ugovorne obveze.“

               9

               Ta uredba u svom članku 5., naslovljenom „Odgovornost za proizvode“, predviđa:
               „1.   Ne dovodeći u pitanje članak 4. stavak 2., pravo koje se primjenjuje na izvanugovornu obvezu nastalu zbog štete koju je prouzrokovao proizvod:

                        a)

                        pravo je one države u kojoj je osoba koja je pretrpjela štetu imala uobičajeno boravište kada je šteta nastala, ako je proizvod bio prodavan u toj državi; ili, ako to nije tako

                        b)

                        pravo države u kojoj je proizvod kupljen, ako je proizvod bio prodavan u toj državi; ili, ako to nije tako

                        c)

                        propisi države u kojoj je šteta nastala, ako je proizvod bio prodavan u toj državi.

                  Međutim, pravo koje se primjenjuje je pravo one države u kojoj osoba kojoj je utvrđena odgovornost ima uobičajeno boravište, ako on ili ona objektivno nije mogla predvidjeti prodavanje tog proizvoda ili proizvoda iste vrste u državi čiji se propisi primjenjuju prema točkama (a), (b) i (c).
               2.   Ako je iz svih okolnosti slučaja jasno da je protupravno postupanje očito jače povezano s državom različitom od one iz stavka 1., primjenjuje se pravo te druge države. Očito se jača veza s drugom državom može temeljiti posebno na prethodno postojećem odnosu između stranaka, kao što je primjerice ugovor, koji je u uskoj vezi s tim protupravnim postupanjem.“

         Direktiva 85/374/EEZ

               10

               Članak 11. Direktive Vijeća 85/374/EEZ od 25. srpnja 1985. o usklađivanju zakona i drugih propisa država članica u vezi s odgovornošću za neispravne proizvode (SL L 210., str. 29.), izmijenjene Direktivom 1999/34/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 10. svibnja 1999. (SL L 141., str. 20., u daljnjem tekstu: Direktiva 85/374) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 43.), predviđa:
               „Države članice u svom zakonu predvidjet će da se prava dodijeljena oštećenoj osobi u skladu s ovom Direktivom gase po isteku razdoblja od deset godina od dana kada je proizvođač stavio u promet proizvod koji je prouzročio štetu, osim ako je oštećena osoba u međuvremenu pokrenula postupak protiv proizvođača.“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               11

               Pantherwerke AG je poduzetnik koji svoje sjedište ima u Njemačkoj i koji proizvodi i prodaje bicikle. A. Kainz, koji ima boravište u Salzburgu, kupio je 3. studenoga 2007. u Funbike GmbH, trgovačkom društvu sa sjedištem u Austriji, bicikl koji je proizveo Pantherwerke AG. Kada se 3. srpnja 2009. tim biciklom vozio u Njemačkoj, A. Kainz je pao, pri čemu se ozlijedio.

               12

               A. Kainz na temelju odgovornosti za neispravan proizvod pred Landesgericht Salzburg od Pantherwerke AG zahtijevao je isplatu iznosa od 21.200 eura uvećanog za kamate i popratne troškove kao i utvrđenje da je to društvo odgovorno i za buduću štetu nastalu zbog nezgode. Stajalište je A. Kainza da je do njegovog pada došlo zbog toga što su se nastavci vilice odlijepili od vilice kotača. Tvrdi da je Pantherwerke AG, kao proizvođač navedenog proizvoda, odgovoran za taj proizvodni nedostatak.

               13

               M. Kainz, kako bi opravdao nadležnost suda pred kojim se vodi postupak, poziva se na članak 5. točku 3. Uredbe br. 44/2001. On tvrdi da se mjesto događaja koji je uzrokovao štetu nalazi u Austriji jer je bicikl ondje stavljen u promet u tom smislu da je, u okviru komercijalne distribucije, ondje stavljen na raspolaganje krajnjem korisniku.

               14

               Pantherwerke AG osporava međunarodnu nadležnost austrijskih sudova. Njegovo je stajalište da se mjesto događaja koji je uzrokovao štetu nalazi u Njemačkoj. S jedne strane, proizvodni proces odvijao se u Njemačkoj i, s druge strane, proizvod je stavljen u promet u toj državi članici, tako što je otpremljen iz sjedišta navedenog društva.

               15

               Sudovi koji su odlučivali o tužbi koju je podnio A. Kainz u prvom stupnju i povodom žalbe oglasili su se međunarodno nenadležnima.

               16

               Sud koji je uputio zahtjev i koji je odlučivao o „reviziji“ smatra da je potrebno razjasniti pojam mjesta događaja koji je uzrokovao štetu u slučaju odgovornosti za neispravan proizvod.

               17

               U tim je okolnostima Oberster Gerichtshof odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1)

                        Treba li izraz ‚mjesto u kojem se dogodio štetni događaj ili bi se on mogao dogoditi’, koji se pojavljuje u članku 5. točki 3. [Uredbe br. 44/2001], u slučaju odgovornosti za neispravne proizvode tumačiti na način:

                                 a)

                                 da je mjesto događaja koji je uzrokovao štetu (Handlungsort) mjesto sjedišta proizvođača;

                                 b)

                                 da je mjesto događaja koji je uzrokovao štetu (Handlungsort) mjesto u kojem je proizvod stavljen u promet;

                                 c)

                                 da je mjesto događaja koji je uzrokovao štetu (Handlungsort) mjesto u kojem je korisnik kupio proizvod?

                        2)

                        Ako je odgovor na prvo pitanje pod točkom b) potvrdan:

                                 a)

                                 Stavlja li se proizvod u promet kada završi proizvodni proces koji je pokrenuo proizvođač i kada ulazi u postupak komercijalizacije u kojem je ponuđen javnosti kako bi se upotrijebio ili potrošio?

                                 b)

                                 Stavlja li se proizvod u promet kada se na strukturiran način distribuira konačnim potrošačima?“

         O prethodnim pitanjima

               18

               Svojim prethodnim pitanjima, koja je potrebno ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pokušava saznati kako, prilikom odlučivanja o odgovornosti proizvođača za neispravan proizvod, treba tumačiti članak 5. točku 3. Uredbe br. 44/2001 radi utvrđenja mjesta događaja koji je uzrokovao štetu.

               19

               Kako bi se odgovorilo na to pitanje, najprije treba podsjetiti da, sukladno ustaljenoj sudskoj praksi, odredbe Uredbe br. 44/2001 treba tumačiti na autonoman način pozivajući se na njezin sustav i ciljeve (vidjeti, posebno, presude od 16. srpnja 2009., Zuid‑Chemie, C-189/08, Zb., str. I-6917., t. 17. kao i od 3. listopada 2013., Pinckney, C‑170/12, t. 23.).

               20

               Nadalje treba precizirati da, iako iz uvodne izjave 7. Uredbe br. 864/2007 proizlazi da je zakonodavac Unije pokušao osigurati usklađenost između, s jedne strane, Uredbe br. 44/2001 i, s druge strane, materijalnog područja primjene i odredbi Uredbe br. 864/2007, iz toga ipak ne slijedi da zato odredbe Uredbe br. 44/2001 treba tumačiti u svjetlu odredbi Uredbe br. 864/2007. Ni u jednom slučaju željena usklađenost ne može dovesti do toga da se odredbe Uredbe br. 44/2001 tumače suprotno njezinom sustavu i ciljevima.

               21

               U tom pogledu treba podsjetiti da se sustav određivanja opće nadležnosti, predviđen odredbama iz poglavlja II. Uredbe br. 44/2001, temelji na općem pravilu predviđenom njezinim člankom 2. stavkom 1. prema kojem se osobe s domicilom u nekoj državi članici tuži pred sudovima te države članice neovisno o državljanstvu stranaka. Samo isključenjem općeg pravila o sudskoj nadležnosti prema domicilu tuženika odredbe poglavlja II., odjeljka 2. Uredbe br. 44/2001 predviđaju određeni broj pravila posebne nadležnosti među kojima je i ono iz članka 5. točke 3. te uredbe (presuda od 18. srpnja 2013., ÖFAB, C‑147/12, t. 30. i navedena sudska praksa).

               22

               Ta pravila o posebnoj nadležnosti treba strogo tumačiti ne dopuštajući tumačenje koje ide izvan slučajeva što ih ta uredba izrijekom predviđa (gore navedena presuda ÖFAB, t. 31. i navedena sudska praksa).

               23

               Međutim, iz ustaljene sudske prakse razvidno je da, u slučaju kada mjesto gdje se događaj koji bi za posljedicu mogao imati deliktnu ili kvazideliktnu odgovornost dogodio i mjesto u kojem je taj događaj rezultirao štetom nisu identični, izraz „mjesto u kojem se dogodio štetni događaj“ iz članka 5. točke 3. Uredbe br. 44/2001 treba shvatiti tako da on istodobno predviđa mjesto nastanka štete i mjesto događaja koji je uzrokovao tu štetu, tako da tuženik može prema izboru tužitelja biti tužen pred sudom jednog ili drugog od tih dvaju mjesta (vidjeti, posebno, gore navedene presude Zuid‑Chemie, t. 23. i Pinckney, t. 26.).

               24

               Budući da identifikacija jedne od tih dviju poveznica treba omogućiti određivanje nadležnosti suda koji je objektivno u najboljem položaju za procjenu postoje li konstitutivni elementi odgovornosti tužene osobe, sud pred kojim se valjano može pokrenuti postupak je samo sud u čiju nadležnost spada relevantna poveznica (vidjeti gore navedenu presudu Pinckney, t. 28. i navedenu sudsku praksu).

               25

               U okviru spora u glavnom postupku nije sporno da sud koji je uputio zahtjev dvoji isključivo u odnosu na određivanje mjesta događaja koji je uzrokovao štetu.

               26

               Sud je u vezi s tim već precizirao da se u slučaju odgovornosti za neispravan proizvod to mjesto nalazi ondje gdje je došlo do oštećenja samog proizvoda (u tom smislu vidjeti gore navedenu presudu Zuid‑Chemie, t. 27.). Ta okolnost u načelu nastupa u mjestu gdje je proizvod u pitanju proizveden.

               27

               Budući da blizina mjesta gdje je došlo do oštećenja samog proizvoda olakšava djelotvorno vođenje postupka i time ispravno suđenje, osobito zbog mogućnosti da se ondje prikupe dokazi kako bi se utvrdio predmetni nedostatak, određivanje nadležnosti suda u tom mjestu u skladu je sa svrhom posebne nadležnosti predviđene člankom 5. točkom 3. Uredbe br. 44/2001, što znači postojanje posebno čvrste poveznice između spora i suda na čijem se području štetni događaj dogodio (u tom smislu vidjeti gore navedene presude Zuid‑Chemie, t. 24. i Pinckney, t. 27.).

               28

               Određivanje nadležnosti suda na čijem je području proizvod u pitanju proizveden, usto, odgovara potrebi predvidljivosti pravila o nadležnosti, tako da i tuženi proizvođač i žrtva koja je tužitelj mogu lako predvidjeti da će taj sud biti u najboljem položaju donijeti odluku u sporu koji se, među ostalim, odnosi na utvrđenje nedostatka navedenog proizvoda.

               29

               Slijedom toga treba ustvrditi da je, prilikom odlučivanja o odgovornosti proizvođača za neispravan proizvod, mjesto događaja koji je uzrokovao štetu ono mjesto gdje je proizvod u pitanju proizveden.

               30

               Konačno, nije osnovan argument na koji se pozvao A. Kainz, da se pri tumačenju posebne nadležnosti u slučaju delikta ili kvazidelikta, osim interesa ispravnog suđenja, treba uzeti u obzir i interes osobe koja je pretrpjela štetu tako da joj se omogući da podnese tužbu pred sudom države članice u kojoj ima domicil.

               31

               Ne samo da je Sud već naveo da članak 5. točka 3. Uredbe br. 44/2001 najslabijoj stranci zapravo ne pruža pojačanu zaštitu (u tom smislu vidjeti presudu od 25. listopada 2012., Folien Fischer i Fofitec, C‑133/11, t. 46.) već još valja napomenuti da tumačenje koje predlaže A. Kainz, prema kojem bi mjesto događaja koji je uzrokovao štetu bilo ono gdje je predmetni proizvod prenesen na konačnog potrošača ili preprodavača, isto tako ne osigurava da će navedeni potrošač u svakom slučaju moći pokrenuti postupak pred sudom svoga domicila jer se to mjesto može nalaziti drugdje, čak i u drugoj državi.

               32

               U svakom slučaju, eventualna nemogućnost da se, primjenom objektivnih kriterija za tumačenje članka 5. točke 3. Uredbe br. 44/2001, odredi nadležnost suda države članice u kojoj tužitelj ima domicil u skladu je s općim pravilom nadležnosti sudova prema domicilu tuženika, spomenutom u točki 21. ove presude.

               33

               U vezi sa svim navedenim, na postavljena pitanja treba odgovoriti da članak 5. točku 3. Uredbe br. 44/2001 treba tumačiti na način da je, prilikom odlučivanja o odgovornosti proizvođača za neispravan proizvod, mjesto događaja koji je uzrokovao štetu ono mjesto gdje je proizvod u pitanju proizveden.

         Troškovi

               34

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                     Članak 5. točku 3. Uredbe Vijeća br. 44/2001 (EZ) od 22. prosinca 2000. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima treba tumačiti na način da je, prilikom odlučivanja o odgovornosti proizvođača za neispravan proizvod, mjesto događaja koji je uzrokovao štetu ono mjesto gdje je proizvod u pitanju proizveden.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Prvostupanjskog suda (četvrto vijeće) od 15. svibnja 1997. # N protiv Komisije Europskih zajednica. # Dužnosnici. # Predmet T-273/94.


Presuda Prvostupanjskog suda (četvrto vijeće) od 13. rujna 2006.#Sociedade de Indústrias Agricolas Açoreanas (Sinaga) SA protiv Komisije Europskih zajednica.#Tužba za poništenje - Dopuštenost - Obrazloženje.#Spojeni predmeti T-217/99, T-321/00, T-222/01.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 19. studenog 2014. # Out of the blue KG protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-344/13.


Presuda Suda (peto vijeće) od 10. ožujka 2005.#Kazneni postupak protiv Filomeno Mario Miraglia.#Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunale di Bologna - Italija.#Predmet C-469/03.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 11. studenog 2004.#Daewoo Electronics Manufacturing España SA (Demesa) (C-183/02 P) i Territorio Histórico de Álava - Diputación Foral de Álava (C-187/02 P) protiv Komisije Europskih zajednica.#Žalba.#Spojeni predmeti C-183/02 P i C-187/02 P.


Presuda Suda (treće vijeće) od 2013. veljača 21.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Ankenævnet for Uddannelsesstøtten.#Predmet C-46/12.


title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 18. prosinca 2014.#International Stem Cell Corporation protiv Comptroller General of Patents, Designs and Trade Marks.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents Court).#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 98/44/EZ – Članak 6. stavak 2. točka (c) – Pravna zaštita biotehnoloških izuma – Aktivacija oocita partenogenezom – Proizvodnja ljudskih embrionalnih matičnih stanica – Patentibilnost – Isključenje ,korištenja ljudskih embrija u industrijske ili komercijalne svrheʼ – Pojmovi ,ljudskog embrijaʼ i ,organizma sposobnog započeti postupak razvoja ljudskog bića’.#Predmet C‑364/13.

text:
         PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      18. prosinca 2014. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Direktiva 98/44/EZ — Članak 6. stavak 2. točka (c) — Pravna zaštita biotehnoloških izuma — Aktivacija oocita partenogenezom — Proizvodnja ljudskih embrionalnih matičnih stanica — Patentibilnost — Isključenje ,korištenja ljudskih embrija u industrijske ili komercijalne svrhe' — Pojmovi ,ljudskog embrija' i ,organizma sposobnog započeti postupak razvoja ljudskog bića'“
      U predmetu C‑364/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents Court) (Ujedinjena Kraljevina), odlukom od 17. travnja 2013., koju je Sud zaprimio 28. lipnja 2013., u postupku

         International Stem Cell Corporation

      protiv

         Comptroller General of Patents, Designs and Trade Marks,

      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: V. Skouris, predsjednik, K. Lenaerts, potpredsjednik, A. Tizzano, R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič i C. Vajda, predsjednici vijeća, A. Rosas, A. Borg Barthet, J. Malenovský, C. Toader, M. Safjan (izvjestitelj), D. Šváby i F. Biltgen, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
      tajnik: L. Hewlett, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 29. travnja 2014.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za International Stem Cell Corporation, P. Acland, QC i A. Cooke, solicitor,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, S. Brighouse, u svojstvu agenta, uz asistenciju T. Mitchesona, barrister,

               —

               za francusku vladu, D. Colas i F.‑X. Bréchot, u svojstvu agenata,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               —

               za portugalsku vladu, L. Inez Fernandes i R. Solnado Cruz, u svojstvu agenata,

               —

               za švedsku vladu, A. Falk, L. Swedenborg i C. Meyer‑Seitz, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, F. W. Bulst, J. Samnadda i T. van Rijn, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 17. srpnja 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 6. stavka 2. točke (c) Direktive 98/44/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 6. srpnja 1998. o pravnoj zaštiti biotehnoloških izuma (SL L 213, str. 13.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 62., str. 85.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između International Stem Cell Corporation (u daljnjem tekstu: ISCO) i Comptroller General of Patents, Designs and Trade Marks (u daljnjem tekstu: Comptroller) u vezi s odbijanjem registracije nacionalnih patenata s obrazloženjem da se prijave za registraciju, glede aktivacije oocita partenogenezom, odnose na korištenje „ljudskih embrija“ u smislu Direktive 98/44.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodne izjave 1. do 3., 16., 37. do 39., 42. i 43. Direktive 98/44 glase:
               „[budući da:]

                        (1)

                        Biotehnologija i genetski inženjering igraju sve veću ulogu u brojnim granama industrije te će zaštita biotehnoloških izuma sigurno biti od najveće važnosti za industrijski razvoj Zajednice.

                        (2)

                        Posebno na području genetskog inženjerstva, istraživanje i razvoj traže znatnu količinu visokorizičnog ulaganja, pa ih stoga jedino prikladna pravna zaštita može učiniti profitabilnima.

                        (3)

                        Učinkovita i usklađena zaštita u svim državama članicama od najveće je važnosti za održavanje i poticanje ulaganja na području biotehnologije.

                  [...]

                        (16)

                        Patentni zakon mora se primjenjivati tako da se poštuju temeljni principi zaštite dostojanstva i integriteta čovjeka; budući da je važno naglasiti princip da ljudsko tijelo, u bilo kojem stadiju svojeg oblikovanja ili razvoja, uključujući i spolne stanice, te jednostavno otkriće jednog od njegovih elemenata ili proizvoda, uključujući i sekvencu ili djelomičnu sekvencu nekog ljudskoga gena, ne može biti patentirano; budući da su ovi principi u skladu s kriterijima patentibilnosti sadržanima u patentnom zakonu, prema kojima samo otkriće ne može biti patentirano.

                  [...]

                        (37)

                        Princip prema kojem se izumi moraju isključiti iz patentibilnosti u slučaju da njihova komercijalna eksploatacija ugrožava javni red ili moral mora također biti istaknut u ovoj Direktivi.

                        (38)

                        Operativni dio ove Direktive trebao bi također uključivati ilustrativan popis izuma koji su isključeni iz patentibilnosti kako bi nacionalnim sudovima i uredima za patente pružili opći vodič za tumačenje reference o javnom redu i moralu; budući da je očigledno da taj popis ne može biti potpun; budući da je očigledno da se postupci čije korištenje narušava ljudsko dostojanstvo, odnosno postupci kojima se stvaraju himere od spolnih ili totipotentnih stanica ljudi i životinja također isključuju iz patentibilnosti.

                        (39)

                        Javni red i moral posebno odgovaraju etičkim ili moralnim principima priznatim u nekoj državi članici te je poštovanje tih principa posebno važno u području biotehnologije u svjetlu potencijalnog niza izuma na tom području te njihovog inherentnog odnosa prema živoj tvari; budući da takvi etički ili moralni principi nadopunjuju standardna pravna razmatranja u skladu s patentnim zakonom, bez obzira na tehničko područje izuma.

                  [...]

                        (42)

                        Nadalje, korištenje ljudskih embrija za industrijske ili komercijalne svrhe mora se isključiti iz patentibilnosti; budući da se izuzeci koji se odnose na upotrebu ljudskih embrija u industrijske ili komercijalne svrhe ne odnose na izume u terapijske ili dijagnostičke svrhe koji se primjenjuju na ljudski embrio i koriste mu.

                        (43)

                        Slijedom članka F stavka 2. Ugovora o Europskoj uniji, Unija mora poštovati temeljna prava, kako je zajamčeno Europskom konvencijom o zaštiti ljudskih prava i temeljnih sloboda potpisanom u Rimu 4. studenoga 1950. te budući da ta prava proizlaze iz ustavnih tradicija koje su zajedničke državama članicama, kao opći princip zakona Zajednice [...]“

               4

               Članak 1. te direktive glasi:
               „1.   Države članice štite biotehnološke izume u skladu s nacionalnim patentnim zakonom. Ako je potrebno, prilagođavaju svoj nacionalni patentni zakon kako bi u njega bile uključene i odredbe ove Direktive.
               2.   Ova Direktiva ne dovodi u pitanje obveze država članica prema međunarodnim sporazumima, a posebno prema Sporazumu o trgovinskim aspektima prava intelektualnog vlasništva te Konvenciji o biološkoj raznolikosti.“

               5

               Članak 3. navedene direktive predviđa:
               „1.   Za potrebe ove Direktive, izumi koji su novi, koji uključuju inventivan korak te koji su primjenljivi u industriji mogu se patentirati, čak i ako se odnose na proizvod koji se sastoji ili sadržava biološki materijal ili na postupak kojime se proizvodi, obrađuje ili koristi biološki materijal.
               2.   Biološki materijal koji je izoliran iz svog prirodnog okoliša ili proizveden putem tehničkog postupka može biti predmet izuma čak i ako se prethodno već javljao u prirodi.“

               6

               U skladu s člankom 5. stavcima 1. i 2. navedene direktive:
               „1.   Ljudsko tijelo u različitim fazama oblikovanja i razvoja i jednostavno otkriće nekog od njegovih elemenata, uključujući i sekvencu ili djelomičnu sekvencu gena ne mogu predstavljati izume koji se mogu patentirati.
               2.   Element izoliran iz ljudskog tijela ili proizveden na drugi način putem tehničkog postupka, uključujući i sekvencu ili djelomičnu sekvencu gena mogu predstavljati izum koji se može patentirati, čak i ako je struktura tog elementa identična strukturi prirodnog elementa.“

               7

               Članak 6. Direktive 98/44 glasi:
               „1.   Izumi se neće moći patentirati u slučaju da je njihovo komercijalno iskorištavanje u suprotnosti s javnim redom ili moralom; međutim, neće se smatrati da je iskorištenje u potpunoj suprotnosti samo zato što ga zabranjuje neki zakon ili propis.
               2.   Na temelju stavka 1., posebno se ne mogu patentirati:
               [...]

                        (c)

                        korištenje ljudskih embrija za industrijske ili komercijalne svrhe;

                  [...]“

         Pravo Ujedinjene Kraljevine

               8

               Točka 3. podtočka (d) Priloga A2 Zakonu Ujedinjene Kraljevine o patentima iz 1977. (UK Patents Act 1977), koja prenosi članak 6. stavak 2. točku (c) Direktive 98/44, glasi:
               „Sljedeći izumi ne mogu se patentirati:
               [...]

                        (d)

                        korištenje ljudskih embrija za industrijske ili komercijalne svrhe.“

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               9

               Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je ISCO podnio dvije prijave za registraciju nacionalnih patenata (u daljnjem tekstu: prijave za registraciju) pred United Kingdom Intellectual Property Officeom (Ured za intelektualno vlasništvo Ujedinjene Kraljevine).

               10

               Riječ je o sljedećim prijavama za registraciju:

                        —

                        prijava GB0621068.6, pod nazivom „Partenogenetska aktivacija oocita za proizvodnju ljudskih embrionalnih matičnih stanica“, koja se odnosi na metode proizvodnje pluripotentnih ljudskih linija matičnih stanica iz partenogenetski aktiviranih oocita i linija matičnih stanica proizvedenih u skladu s odnosnim metodama te

                        —

                        prijava GB0621069.4, pod nazivom „Sintetička rožnica iz matičnih stanica retine“, koja se odnosi na metode proizvodnje sintetske rožnice ili tkiva rožnice, koje uključuju izolaciju pluripotentnih matičnih stanica iz partenogenetski aktiviranih oocita, kao i na sintetičku rožnicu ili tkivo rožnice kao proizvod neposredno dobiven tim metodama.

               11

               Odlukom od 16. kolovoza 2012. Hearing Officer (službenik za saslušanja) United Kingdom Intellectual Property Officea, djelujući u ime Comptrollera, odbio je registraciju navedenih prijava.

               12

               S tim u svezi, Hearing Officer utvrdio je da se izumi opisani u prijavama za registraciju odnose na neoplođene ljudske jajne stanice čiji su dioba i daljnji razvoj stimulirani partenogenezom te da su one „sposobne započeti postupak razvoja ljudskog bića jednako kao i embrij stvoren oplodnjom jajne stanice“, u smislu točke 36. presude Brüstle (C‑34/10, EU:C:2011:669).

               13

               Stoga ti izumi predstavljaju, prema mišljenju Hearing Officera, „korištenje ljudskih embrija za industrijske ili komercijalne svrhe“, u smislu točke 3. podtočke (d) Priloga A2 Zakonu Ujedinjene Kraljevine o patentima iz 1977., kojom se provodi članak 6. stavak 2. točka (c) Direktive 98/44., te su sukladno tome isključeni od patentibilnosti.

               14

               ISCO je podnio žalbu protiv te odluke Hearing Officera pred High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents Court).

               15

               ISCO je u toj žalbi tvrdio da je namjera Suda u presudi Brüstle (EU:C:2011:669) bila isključiti od patentibilnosti samo organizme sposobne započeti postupak razvoja koji dovodi do ljudskog bića. Međutim, organizmi poput onih koji su predmet prijedloga za registraciju ne mogu prolaziti kroz takav postupak razvoja. Oni stoga mogu biti predmet patenta na temelju Direktive 98/44.

               16

               Comptroller naglašava da je temeljno pitanje što je, u presudi Brüstle (EU:C:2011:669), Sud mislio pod „organizam sposoban započeti postupak razvoja ljudskog bića jednako kao i embrij stvoren oplodnjom jajne stanice“. Navodi da je u pisanim očitovanjima podnesenima Sudu u tom predmetu mogla biti netočno opisana znanstvena i tehnička pozadina partenogeneze.

               17

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da se partenogeneza, u nedostatku spermija, sastoji u aktivaciji oocita kemijskim i električnim tehnikama. Taj oocit, pod nazivom „partenota“, sposoban je dijeliti se i razvijati. Međutim, u skladu s trenutačnim znanstvenim spoznajama, partenote sisavaca ne mogu se nikada do kraja razviti jer, za razliku od oplođene jajne stanice, ne sadrže očinski DNA, koji je nužan za razvoj izvanembrionalnog tkiva. Glede ljudskih partenota dokazano je da se one razvijaju samo do stadija blastociste, u otprilike pet dana.

               18

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da je ISCO pred Hearing Officerom izmijenio svoje prijave za registraciju kako bi isključio možebitno korištenje svake metode usmjerene na prevladavanje, dodatnim genetičkim intervencijama, nemogućnosti partenote da se razvije u ljudsko biće.

               19

               Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, isključivanje partenota od patentibilnosti ni u kojem slučaju ne osigurava ravnotežu između, s jedne strane, istraživanja u području biotehnologije koje treba podupirati putem patentnog prava i, s druge strane, poštovanja temeljnih načela koja jamče dostojanstvo i integritet čovjeka, ciljeva navedenih osobito u uvodnim izjavama 2. i 16. Direktive 98/44.

               20

               U tim je okolnostima High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents Court) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Obuhvaća li pojam ,ljudski embriji' iz članka 6. stavka 2. točke (c) Direktive 98/44 [...] neoplođene ljudske jajne stanice čiji su dioba i daljnji razvoj stimulirani partenogenezom i koje, za razliku od oplođenih jajnih stanica, sadrže samo pluripotentne stanice te nisu sposobne razviti se u ljudska bića?“

         O prethodnom pitanju

               21

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 6. stavak 2. točku (c) tumačiti u smislu da neoplođena ljudska jajna stanica, čiji su dioba i daljnji razvoj do određenog stadija stimulirani partenogenezom, čini „ljudski embrij“ u smislu te odredbe.

               22

               Treba najprije podsjetiti da svrha Direktive 98/44 nije regulirati korištenje ljudskih embrija u okviru znanstvenih istraživanja i da je njezina svrha ograničena na patentibilnost biotehnoloških izuma (vidjeti presudu Brüstle, EU:C:2011:669, t. 40.).

               23

               Nadalje, treba smatrati da pojam „ljudski embrij“, u smislu članka 6. stavka 2. točke (c) navedene direktive, označava autonomni pojam prava Europske unije, koji se mora tumačiti jednoobrazno na području potonje (vidjeti presudu Brüstle, EU:C:2011:669, t. 26.).

               24

               Glede tog tumačenja, Sud je u točki 34. presude Brüstle (EU:C:2011:669) istaknuo da je, kao što proizlazi iz konteksta i cilja Direktive 98/44, namjera zakonodavca Unije bila isključiti svaku mogućnost patentibilnosti tamo gdje bi poštovanje ljudskog dostojanstva moglo biti ugroženo i da slijedom toga pojam „ljudskog embrija“ u smislu članka 6. stavka 2. točke (c) te direktive treba shvatiti u širokom smislu.

               25

               Sud je u točki 35. te presude naveo da se, u tom smislu, svaka ljudska jajna stanica, počevši od stadija njezine oplodnje, mora smatrati „ljudskim embrijem“, u smislu i za potrebe primjene članka 6. stavka 2. točke (c) iste direktive, jer se tom oplodnjom može započeti postupak razvoja ljudskog bića.

               26

               Sud je u točki 36. iste presude istaknuo da se ta klasifikacija mora također primjenjivati na neoplođenu ljudsku jajnu stanicu u koju se ugradila stanična jezgra iz zrele ljudske stanice i neoplođenu ljudsku jajnu stanicu čiji su dioba i daljnji razvoj stimulirani partenogenezom. Sud je dodao da, iako ti organizmi nisu, strogo govoreći, bili predmet oplodnje, oni su, kao što proizlazi iz pisanih očitovanja podnesenih Sudu u predmetu u kojem je donesena presuda Brüstle (EU:C:2011:669), zbog učinka tehnike korištene za njihovo dobivanje sposobni započeti postupak razvoja u ljudsko biće jednako kao i embrij stvoren oplodnjom jajne stanice.

               27

               Iz presude Brüstle (EU:C:2011:669) stoga proizlazi da se neoplođena ljudska jajna stanica treba kvalificirati kao „ljudski embrij“, u smislu članka 6. stavka 2. točke (c) Direktive 98/44, pod uvjetom da je taj organizam „sposoban započeti postupak razvoja ljudskog bića“.

               28

               Kao što je nezavisni odvjetnik u biti istaknuo u točki 73. mišljenja u ovom predmetu, taj izraz treba shvatiti u smislu da neoplođena jajna stanica mora nužno imati inherentnu sposobnost razviti se u ljudsko biće kako bi se mogla kvalificirati kao „ljudski embrij“.

               29

               Stoga, u slučaju da neoplođena ljudska jajna stanica ne ispunjava taj uvjet, sama činjenica da je taj organizam započeo postupak razvoja nije dovoljna da bi ga se smatralo „ljudskim embrijem“ u smislu i za potrebe primjene Direktive 98/44.

               30

               Naprotiv, u slučaju da takva jajna stanica ima inherentnu sposobnost razviti se u ljudsko biće, trebala bi se, u skladu s člankom 6. stavkom 2. točkom (c) navedene direktive, tretirati na isti način kao i oplođena jajna stanica, u svim stadijima svojeg razvoja.

               31

               U predmetu u kojem je donesena presuda Brüstle (EU:C:2011:669), iz pisanih očitovanja podnesenih Sudu proizlazi da neoplođena ljudska jajna stanica čiji su podjela i razvoj inducirani partenogenezom ima sposobnost razviti se u ljudsko biće.

               32

               Sud je upravo zbog toga, na temelju tih očitovanja, u navedenoj presudi utvrdio da, kako bi se definirao pojam „ljudskog embrija“u smislu članka 6. stavka 2. točke (c) Direktive 98/44, neoplođenu ljudsku jajnu stanicu čiji su podjela i razvoj inducirani partenogenezom treba tretirati kao oplođenu jajnu stanicu i slijedom toga kvalificirati kao „embrij“.

               33

               Međutim, sud koji je uputio zahtjev u ovom je predmetu, kao što proizlazi iz točke 17. ove presude, u biti naglasio da, u skladu sa znanstvenim spoznajama kojima raspolaže, ljudska partenota zbog učinka tehnike korištene za njezino dobivanje nije kao takva sposobna započeti postupak razvoja u ljudsko biće. S tom se ocjenom slažu sve zainteresirane osobe koje su podnijele pisana očitovanja Sudu.

               34

               Osim toga, kao što je navedeno u točki 18. ove presude, ISCO je u glavnom postupku izmijenio svoje prijave za registraciju kako bi isključio možebitno korištenje dodatnih genetičkih intervencija.

               35

               U takvim okolnostima, glavni postupak odnosi se samo na kvalifikaciju, u smislu članka 6. stavka 2. točke (c) Direktive 98/44, ljudske partenote kao takve, a ne partenote koja je predmet dodatnih intervencija iz područja genetičkog inženjerstva.

               36

               Zadaća je suda koji je uputio zahtjev da provjeri imaju li ljudske partenote, poput onih koje su predmet zahtjeva za registraciju u glavnom postupku, inherentnu sposobnost razviti se u ljudsko biće, s obzirom na spoznaje koje su u međunarodnoj medicinskoj znanosti dovoljno dokazane i potvrđene (vidjeti po analogiji presudu Smits i Peerbooms, C‑157/99, EU:C:2001:404, t. 94.).

               37

               U slučaju da nacionalni sud utvrdi da te partenote nemaju takvu sposobnost, trebao bi utvrditi da one nisu „ljudski embriji“ u smislu članka 6. stavka 2. točke (c) Direktive 98/44.

               38

               S obzirom na prethodna razmatranja, odgovor na postavljeno pitanje jest da članak 6. stavak 2. točku (c) Direktive 98/44 treba tumačiti u smislu da neoplođena ljudska jajna stanica, čiji su dioba i daljnji razvoj stimulirani partenogenezom, nije „ljudski embrij“ u smislu te odredbe ako, s obzirom na sadašnje znanstvene spoznaje, sama po sebi nema inherentnu sposobnost razviti se u ljudsko biće, a što je na nacionalnom sudu da provjeri.

         Troškovi

               39

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) odlučuje:

                     Članak 6. stavak 2. točku (c) Direktive 98/44/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 6. srpnja 1998. o pravnoj zaštiti biotehnoloških izuma treba tumačiti u smislu da neoplođena ljudska jajna stanica, čiji su dioba i daljnji razvoj stimulirani partenogenezom, nije „ljudski embrij“ u smislu te odredbe ako, s obzirom na sadašnje znanstvene spoznaje, sama po sebi nema inherentnu sposobnost razviti se u ljudsko biće, a što je na nacionalnom sudu da provjeri.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


Presuda Suda (prvo vijeće) od 22. prosinca 2010.#Barbara Mercredi protiv Richard Chaffe.#Zahtjev za prethodnu odluku: Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) - Ujedinjena Kraljevina.#Predmet C-497/10 PPU.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 24. listopada 2013.#Samantha Elrick protiv Bezirksregierung Köln.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Verwaltungsgericht Hannover.#Građanstvo Unije – Članci 20. i 21. UFEU‑a – Pravo slobodnog kretanja i boravka – Državljanin države članice – Studij u drugoj državi članici – Financijska pomoć za obrazovanje – Uvjeti – Obrazovanje u trajanju od dvije ili više godina – Stjecanje stručne kvalifikacije.#Predmet C-275/12.

text:
      PRESUDA SUDA (treće vijeće)
   24. listopada 2013. (
         *1
      )
   „Građanstvo Unije — Članci 20. i 21. UFEU‑a — Pravo slobodnog kretanja i boravka — Državljanin države članice — Studij u drugoj državi članici — Financijska pomoć za obrazovanje — Uvjeti — Obrazovanje u trajanju od dvije ili više godina — Stjecanje stručne kvalifikacije“
   U predmetu C‑275/12,
   povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a koji je podnio Verwaltungsgericht Hannover (Savezna Republika Njemačka), odlukom od 22. svibnja 2012., koju je Sud zaprimio 4. lipnja 2012., u postupku

      Samantha Elrick

   protiv

      Bezirksregierung Köln,
   SUD (treće vijeće),
   u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, C. G. Fernlund, A. Ó Caoimh (izvjestitelj), C. Toader i E. Jarašiūnas, suci.
   nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
   tajnik: C. Strömholm, administratorica,
   uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 21. ožujka 2013.,
   uzimajući u obzir podnesena očitovanja:

            —

            za njemačku vladu, T. Henze i J. Möller, u svojstvu agenata,

            —

            za dansku vladu, V. P. Jørgensen i M. C. Thorning, u svojstvu agenata,

            —

            za austrijsku vladu, C. Pesendorfer, u svojstvu agenta,

            —

            za Europsku komisiju, V. Kreuschitz i D. Roussanov, u svojstvu agenata,

      odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, da u predmetu odluči bez mišljenja,
   donosi sljedeću

      Presudu

            1

            Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 20. i 21. UFEU‑a.

            2

            Taj zahtjev je podnesen u okviru spora između S. Elrick, njemačke državljanke, i Bezirksregierung Köln (Područna uprava Kölna) povodom odbijanja potonjeg da tužiteljici dodijeli financijsku pomoć za obrazovanje u Ujedinjenoj Kraljevini Velike Britanije i Sjeverne Irske.

      Pravni okvir

            3

            Članak 1., naslovljen „Načelo”, Saveznog zakona o individualnom poticanju obrazovanja [Bundesgesetz über individuelle Förderung der Ausbildung (Bundesausbildungsförderungsgesetz)], kako je izmijenjen i dopunjen 23. prosinca 2007. Dvadeset i drugim zakonom o izmjenama i dopunama Saveznog zakona o individualnom poticanju obrazovanja (BGB1. I, str. 3254, u daljnjem tekstu: BAföG), navodi sljedeće:
            „Ovim Zakonom uređuje se pravo na individualnu financijsku pomoć za obrazovanje koja se dodjeljuje za obrazovanje koje je u skladu s interesima, sposobnostima i uspjesima studenta ako on inače ne raspolaže drugim potrebnim sredstvima za svoje uzdržavanje i obrazovanje.”

            4

            Članak 2. BAföG‑a, naslovljen „Obrazovne ustanove”, navodi sljedeće:
            „1.   Financijska pomoć za obrazovanje dodjeljuje se za pohađanje

                     1)

                     srednjoškolskih ustanova općeg smjera [weiterführende allgemeinbildende Schulen] i srednjih strukovnih škola [Berufsfachschulen], uključujući sve oblike nastave temeljnog strukovnog obrazovanja, počevši od desetog razreda [što odgovara desetoj godini školovanja], kao i nastavu u višim strukovnim školama i srednjim tehničkim školama [Fach- und Fachoberschulklassen] koje polaznik ima pravo pohađati i ako nije prethodno završio program strukovnog obrazovanja ukoliko ispunjava uvjete iz stavka 1.a,

                     2)

                     nastave u srednjim strukovnim školama ili višim stukovnim školama [Berufsfachschulklassen und Fachschulklassen] za koje nije potreban prethodno završen program strukovnog obrazovanja, ukoliko se po završetku takve nastave u trajanju od najmanje dvije godine dobiva stručna kvalifikacija,

               […]
            Narav i sadržaj obrazovanja određuju njegovu kvalifikaciju. Financijska pomoć za obrazovanje dodjeljuje se ukoliko se student obrazuje u javnoj obrazovnoj ustanovi uz iznimku privatnih visokoškolskih ustanova ili privatnih alternativnih škola [Ersatzschule].
            […]
            1.a   Financijska pomoć za obrazovanje u obrazovnim ustanovama iz stavka 1. točke 1. dodjeljuje se samo ako student ne živi s roditeljima i

                     1)

                     ako se istovrsna obrazovna ustanova ne nalazi na razumnoj udaljenosti od prebivališta njegovih roditelja;

               […]
            5.   Financijska pomoć za obrazovanje dodjeljuje se samo za obrazovanje koje traje najmanje jedan školski ili sveučilišni semestar te općenito zahtjeva od studenta da mu se u potpunosti posveti. […]”

            5

            Sukladno članku 4. BAföG‑a, podložno člancima 5. i 6. tog Zakona, financijska pomoć za obrazovanje dodjeljuje se za obrazovanje u Njemačkoj.

            6

            Članak 5. BAföG‑a naslovljen „Obrazovanje u inozemstvu” glasi:
            „1.   Prebivalište u smislu ovog Zakona je mjesto koje nije tek privremeno središte životnih interesa osobe, pri čemu se ne zahtijeva namjera trajnog nastanjenja u tom mjestu; mjesto u kojem osoba boravi isključivo u svrhu obrazovanja nije prebivalište te osobe.
            2.   Studenti koji imaju prebivalište na državnom području Njemačke i koji studiraju u obrazovnim ustanovama u inozemstvu imaju pravo na financijsku pomoć za obrazovanje ako:
            […]

                     3.

                     student […] započinje ili nastavlja svoje obrazovanje u obrazovnoj ustanovi koja se nalazi u državi članici Europske Unije ili u Švicarskoj.

               […]
            4.   […] stavak 2. točka 3. primjenjuje se samo u slučaju kada student pohađa obrazovnu ustanovu istovjetnu srednjoj strukovnoj školi [Berufachschulklasse] u smislu članka 2. stavka 1. točke 2., veleučilište [höchere Fachschule], tehnički fakultet [Akademie] ili drugu visokoškolsku ustanovu [Hochschule] koja se nalazi u Njemačkoj. Procjena istovjetnosti obavlja se po službenoj dužnosti u okviru postupka dodjele [financijske pomoći za obrazovanje].”

      Okolnosti spora i prethodno pitanje

            7

            Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da S. Elrick, njemačka državljanka koja je rođena u Njemačkoj 1. srpnja 1989. i čije je prebivalište, u smislu članka 5. stavka 1. BAföG‑a kod njezinih roditelja u toj istoj državi članici, od 1998., pretežno boravi u Ujedinjenoj Kraljevini Velike Britanije i Sjeverne Irske.

            8

            Nakon što je završila srednjoškolsko obrazovanje u školskoj ustanovi u Devonu (Ujedinjena Kraljevina), upisala se u svojstvu redovnog studenta na South Devon College na nastavni program s početkom od 8. rujna 2008., po završetku kojeg se dobiva „First Diploma in Travel, Level 2”. Taj jednogodišnji program ne zahtjeva prethodno završeni program drugog strukovnog obrazovanja. S. Elrick je tijekom svog srednjoškolskog obrazovanja i za vrijeme upisa na South Devon College imala prebivalište kod svojih roditelja u Njemačkoj.

            9

            S. Elrick je 5. srpnja 2008. podnijela zahtjev za dodjelu financijske pomoći za obrazovanje na South Devon Collegeu od rujna 2008.

            10

            Bezirksregierung Köln odbio je taj zahtjev 13. kolovoza 2008. uz obrazloženje da je obrazovanje koje je odabrala S. Elrick, koje ne završava dobivanjem stručne kvalifikacije prema kriterijima iz članka 2. stavka 1. prve rečenice, točke 2. BAföG‑a, usporedivo s obrazovanjem strukovnog smjera u trajanju od jedne godine u sklopu njemačke strukovne škole [Berufsfachschule] i da takvo obrazovanje ne daje pravo na financijsku pomoć za obrazovanje u inozemstvu.

            11

            S. Elrick je 11. rujna 2008. podnijela tužbu protiv te odluke, u prilog kojoj je istaknula da njezino isključivanje iz financijske pomoći za obrazovanje predviđene BAföG‑om krši članke 20. i 21. UFEU‑a. Da je pohađala sličan obrazovni program u Njemačkoj, bila bi joj dodijeljena financijska pomoć za obrazovanje čak i da je ono trajalo samo jednu godinu. Stoga se ona, na temelju nacionalnog zakondavstva, pri odabiru obrazovne ustanove mora odreći ili svojeg prava na slobodno kretanje unutar Europske unije ili financijske pomoći za obrazovanje dodijeljene sukladno pravu države njezinog porijekla. Na taj način je njezino pravo na slobodno kretanje neopravdano ograničeno iz razloga koji nisu objektivno utemeljeni.

            12

            Verwaltungsgericht Hannover razmatra pitanje usklađenosti nacionalnog propisa s člancima 20. i 21. UFEU‑a. On najprije ističe da se, sukladno članku 5. stavku 2. točki 3. BAföG‑a, kada je riječ o obrazovanju koje se odvija isključivo u inozemstvu, financijska pomoć može dodijeliti za obrazovanje u obrazovnoj ustanovi istovjetnoj srednjoj strukovnoj školi u Saveznoj Republici Njemačkoj [Berufsfachschulklasse] samo ako su ispunjeni uvjeti iz članka 2. stavka 1. točke 2. BAföG‑a. Prema toj odredbi, predmetno obrazovanje treba trajati najmanje dvije godine i zaključiti se dobivanjem stručne kvalifikacije. Međutim u slučaju obrazovanja S. Elrick u Ujedinjenoj Kraljevini taj uvjet nije ispunjen.

            13

            Prema sudu koji je uputio zahtjev, da je S. Elrick obrazovanje koje je završila u Ujedinjenoj Kraljevini završila u Njemačkoj, ona bi, u pravilu, imala pravo na financijsku pomoć za obrazovanje na temelju članka 1. i članka 2. stavka 1. točke 1. te članka 4. zajedno s člankom 2. stavkom 1.a točkom 1. BAfoG‑a.

            14

            Naime, prema mišljenju tog suda, pohađanje ustanove najbliže prebivalištu njezinih roditelja u Njemačkoj koja nudi takav obrazovni program zahtijevalo bi da svako povratno putovanje traje više od sat vremena što ne predstavlja razuman rok u smislu upravnih odredbi o BAföG‑u (Verwaltungsvorschrift zum BAföG). Stoga, da je S. Elrick zasnovala prebivalište u Njemačkoj, u mjestu u kojem se nalazi usporediva obrazovna ustanova, ona bi, u načelu, imala pravo na financijsku pomoć za takav program.

            15

            Sud koji je uputio zahtjev izražava sumnju u usklađenost nacionalnog propisa o kojem je riječ u glavnom postupku s pravom Europske unije. Budući da obrazovanje u Ujedinjenoj Kraljevini ne daje pravo na financijsku pomoć prema BAföG‑u, a naprotiv to čini za usporediv program u Njemačkoj, S. Elrick je prisiljena odreći se ili ostvarivanja svog prava na slobodno kretanje ili ostvarivanja svog prava na financijsku pomoć za obrazovanje.

            16

            U tim je okolnostima Verwaltungsgericht Hannover odlučio prekinuti postupak i Sudu postaviti sljedeće prethodno pitanje:
            „Protive li se članci 20. i 21. UFEU‑a nacionalnom pravnom propisu na temelju kojeg je odbijena dodjela financijske pomoći za obrazovanje predviđene [BAföG‑om] za njemačku državljanku čije je prebivalište u Njemačkoj i koja pohađa obrazovnu ustanovu koja se nalazi u državi članici Europske unije, s obzirom na to da se obrazovna ustanova nalazi u inozemstvu, iz razloga što obrazovni program koji nudi traje samo jednu godinu, dok je tužiteljica mogla ostvariti financijsku pomoć iz BAföG‑a za slično obrazovanje u Njemačkoj također u trajanju od jedne godine?”

      O prethodnom pitanju

            17

            Ovim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li se članke 20. i 21. UFEU‑a tumačiti u smislu da se protive propisu države članice, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, a koji državljanki koja ima prebivalište u toj državi članici uvjetuje dodjelu financijske pomoći za obrazovanje za studij u drugoj državi članici time da se takvo obrazovanje zaključuje dobivanjem stručne kvalifikacije istovjetne onoj koju se dobiva po završetku srednje strukovne škole u državi članici koja ta davanja isplaćuje, nakon programa od najmanje dvije godine, dok bi joj, zbog posebnih okolnosti u kojima se nalazi, bila odobrena financijska pomoć da je odabrala obrazovanje u potonjoj državi koje je istovjetno onome koje je željela pohađati u drugoj državi članici i u trajanju kraćem od dvije godine.

            18

            Najprije valja ukazati na to da S. Elrick kao njemačka državljanka, u skladu s člankom 20. stavkom 1. UFEU‑a, ima status građanke Unije i da se u odnosu na državu članicu svog podrijetla može, u danom slučaju, pozivati na prava povezana s tim statusom (vidjeti presude od 26. listopada 2006., Tas–Hagen i Tas, C‑192/05, Recueil, str. I‑10451., točku 19.; od 23. listopada 2007., Morgan i Bucher, C‑11/06 i C‑12/06, Recueil, str. I‑9161., točku 22. i od 18. srpnja 2013., Prinz i Seeberger, C‑523/11 i C‑585/11 točku 23. i navedenu sudsku praksu).

            19

            Kao što je Sud u više navrata odlučio, status građanina Unije ima svrhu biti temeljni status državljana država članica koji, onima od tih državljana koje se nalaze u istoj situaciji omogućava da se u području primjene UFEU‑a ratione materiae, neovisno o njihovom državljanstvu i ne dovodeći u pitanje iznimke izričito predviđene s tim u vezi, prema njima primijenjuje isti pravni postupak (presude od 11. srpnja 2002, D’Hoop, C‑224/98, Recueil, str. I‑6191, točka 28.; od 21. veljače 2013., N., C‑46/12, točka 27.; kao i gore navedena presuda Prinz i Seeberger, točka 24. i navedena sudska praksa).

            20

            Među situacije koje pripadaju u područje primjene prava Unije ubrajaju se one koje se tiču ostvarivanja temeljnih prava zajamčenih Ugovorom, a posebice i one kod kojih je riječ o pravu na slobodno kretanje i boravak na državnom području država članica iz članka 21. UFEU‑a (gore navedene presude Morgan i Bucher, točka 23 kao i Prinz i Seeberger, točka 25. i navedena sudska praksa).

            21

            S tim u vezi, budući da države članice, na temelju članka 165. stavka 1. UFEU‑a, imaju nadležnost nad obrazovnim programom i organizacijom svojih obrazovnih sustava, one tu nadležnost moraju ostvarivati uz poštovanje prava Unije, a posebice odredaba Ugovora o slobodi kretanja i boravka na državnom području država članica kako je ista određena člankom 21. stavkom 1. UFEU‑a (vidjeti gore navedene presude Morgan i Bucher, točku 24.; Prinz i Seeberger, točku 26. i navedenu sudsku praksu).

            22

            Potom valja utvrditi da nacionalni pravni propis koji dovodi pojedine vlastite državljane u nepovoljniji položaj samo zbog toga što su ostvarivali slobodu kretanja i boravka u drugoj državi članici predstavlja ograničenje sloboda koje su člankom 21. stavkom 1. UFEU‑a priznate svim građanima Unije (presude od 18. srpnja 2006., De Cupyer, C‑406/04, Recueil, str. I‑6947., točka 39., gore navedena Morgan i Bucher, točka 25., kao i gore navedena Prinz i Seeberger, točka 27.). S tim u vezi, državljanin jedne države članice koji odlazi u drugu državu članicu da bi pohađao srednju školu, raspolaže svojim pravom na slobodno kretanje koje je zajamčeno člankom 20. UFEU‑a (vidjeti, u tom smislu gore navedenu presudu D’Hoop, točke 29. do 34. i presudu od 15. ožujka 2005., Bidar, C‑209/03, Recueil, str. I‑2119., točka 35.).

            23

            Ugovorom otvorene mogućnosti na području slobodnog kretanja građana Unije ne bi naime mogle razviti svoj puni učinak ako bi se državljanina neke države članice moglo odvratiti od njihova korištenja preprekama koje su nastale zbog njegovog boravka u drugoj državi članici, a slijedom pravnog propisa države njegovog podrijetla koji negativne posljedice za tog građanina veže uz samu činjenicu korištenja tih mogućnosti (vidjeti gore navedene presude D’Hoop, točka 31.; Morgan i Bucher, točka 26. te Prinz i Seeberger, točka 28.).

            24

            Navedeno je osobito važno u podučju obrazovanja, s obzirom na ciljeve koje nastoje ostvariti članak 6. točka (e) UFEU‑a i članak 165. stavak 2. druga alineja UFEU‑a, tj. među ostalim poticanje mobilnosti studenata i profesora (vidjeti gore navedenu presudu D’Hoop, točka 32.; presudu od 7. srpnja 2005., Komisija/ Austrija, C‑147/03, Recueil, str. I‑5969., točka 44.; gore navedene presude Morgan i Bucher, točka 27. te Prinz i Seeberger, točka 29.).

            25

            Nadalje, valja ukazati na to da pravo Unije ne nameće državama članicama obvezu uvođenja sustava financijske pomoći za obrazovanje u drugoj državi članici. Međutim, kada država članica uredi sustav financijske pomoći za obrazovanje tako da studenti ostvaruju pravo na financijsku pomoć za obrazovanje ona je dužna osigurati da načini na koje se ta pomoć dodjeljuje ne predstavljaju neopravdano ograničenje prava na slobodno kretanje i boravak na državnom području država članica (u tom smislu vidjeti gore navedene presude Morgan i Bucher, točka 28. te Prinz i Seeberger, točka 30.).

            26

            U ovom slučaju nesporno je da bi tužiteljica, da je u Njemačkoj završila obrazovanje istovjetno onome koje je pohađala u Ujedinjenoj Kraljevini, imala pravo na financijsku pomoć za obrazovanje, s obzirom na to da na razumnoj udaljenosti od prebivališta njezinih roditelja u Njemačkoj nema ustanove koja nudi istovjetno obrazovanje.

            27

            Njemačka vlada smatra da nacionalni pravni propis poput ovoga o kojem je riječ u glavnom postupku ne ograničava slobodu kretanja ni boravka budući da je njemački zakonodavac legitimno odlučio ne ustanoviti pravo na financijsku pomoć za vrstu obrazovanja koje je odabrala S. Elrick niti ga ikakva odredba prava Unije prisiljava da to učini. Prema mišljenju te vlade, svrha BAföG‑a je izvršiti kvalitativni odabir vrsta obrazovanja koje subvencionira Savezna Republika Njemačka. Takav pravni propis ne predstavlja ograničenje temeljnih sloboda kretanja i boravka.

            28

            Međutim, pravni propis poput ovoga o kojem je riječ u glavnom postupku, a koji pravo na dodjelu financijske pomoći za obrazovanje u inozemstvu vezuje uz uvjet istovjetnosti obrazovanja onome u srednjoj strukovnoj školi (Berufsfachschule), da traje najmanje dvije godine i da se zaključuje dobivanjem stručne kvalifikacije, predstavlja ograničenje članka 21. UFEU‑a s obzirom na to da bi se takva pomoć dodijelila i podnositelju zahtjeva koji se nalazi u istoj osobnoj situaciji kao i S. Elrick radi obrazovanja u Njemačkoj koje je istovjetno onome koje je pohađala drugoj državi članici.

            29

            Takav uvjet može građane Unije poput S. Elrick odvratiti od ostvarivanja njihovih prava na slobodno kretanje i boravak u drugoj državi članici, uzimajući u obzir učinke koje ostvarivanje te slobode može imati na pravo na financijsku pomoć za obrazovanje (vidjeti gore navedenu presudu Prinz i Seeberger, točku 32.). Osim toga, ne možemo smatrati da su ograničavajući učinci primjene takvog uvjeta toliko neizvjesni ni toliko nevažni da ne bi predstavljali povredu slobode kretanja i boravka (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu Morgan i Bucher, točku 32.).

            30

            Prema ustaljenoj sudskoj praksi, pravni se propis koji je takav da može ograničiti temeljnu slobodu zajamčenu Ugovorom može, prema pravu Unije, opravdati jedino ako počiva na objektivnim razlozima od općeg interesa koji su neovisni o državljanstvu osoba u pitanju i ako je razmjeran legitimnom cilju koji se naconalnim pravom želi postići (vidjeti gore navedene presude de Cuyper, točku 40.; Tas‑Hagen i Tas, točku 33. te Morgan i Bucher, točku 33.). Iz sudske prakse Suda proizlazi da je određena mjera razmjerna ako se njome može ostvarivati namjeravani cilj i ako ne prelazi ono što je nužno za ostvarenje tog cilja (gore navedene presude De Cuyper, točka 42.; Morgan i Bucher, točka 33 i Prinz i Seeberger, točka 33.).

            31

            Njemačka vlada smatra da je nacionalni pravni propis o kojem je riječ u glavnom postupku opravdan time što njemački zakonodavac pri dodjeli financijske pomoći za obrazovanje u inozemstvu uzima u obzir uobičajeno predvidljivu korisnost obrazovanja kao i odnos između boravka u inozemstvu i ukupnog trajanja spomenutog obrazovanja. Prema mišljenju te vlade, glavni cilj propisa o kojem je riječ u glavnom postupku je, dakle, dodjela financijske pomoći samo za ono obrazovanje u inozemstvu koje pruža najbolje mogućnosti za zapošljavanje. U tom pogledu, obrazovanje poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, a kojim se stječe niska stručna kvalifikacija, koristilo bi općem profesionalnom usmjeravanju studenta, ali bi tek neznatno povećalo njegove mogućnosti za zapošljavanje. Iz tih se razloga za takvo obrazovanje ne dodjeljuje financijska pomoć za obrazovanje u inozemstvu.

            32

            Međutim, iz argumenata njemačke vlade ne proizlazi jasno kako je zajamčen cilj subvencioniranja isključivo onog obrazovanja u inozemstvu koje ima za posljedicu poboljšanje položaja studenta na tržištu rada predmetnim propisom iz glavnog postupka, a osobito člankom 2. stavkom 2. BAföG‑a koji zahtijeva da obrazovanje traje najmanje dvije godine, neovisno o njegovoj naravi i sadržaju, dok se obrazovanje koje ne ispunjava takav uvjet, ali koje se odvija u Njemačkoj pod određenim okolnostima, kao što su one iz slučaja tužiteljice, subvencionira. Stoga uvjet dvogodišnjeg trajanja nije ni u kakvoj vezi sa stupnjem odabranog obrazovanja.

            33

            Iz toga proizlazi da je nametanje uvjeta trajanja obrazovanja poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku nedosljedno i ne može se smatrati razmjernim tom cilju (vidjeti po sličnosti gore navedenu presudu Morgan i Bucher, točku 36.).

            34

            S obzirom na prethodno navedeno, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da članke 20. i 21. UFEU‑a treba tumačiti u smislu da se oni protive pravnom propisu države članice poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, a koji državljanki s prebivalištem u toj državi članici uvjetuje dodjelu financijske pomoći za obrazovanje u drugoj državi članici stjecanjem stručne kvalifikacije istovjetne onoj koju izdaje srednja strukovna škola u državi članici koja ta davanja isplaćuje nakon programa koji traje najmanje dvije godine, dok bi joj, s obzirom na okolnosti u kojima se nalazi, financijska pomoć bila dodijeljena da je bila odabrala obrazovni program u Njemačkoj istovjetan onome koji je željela pohađati u drugoj državi članici, i u trajanju kraćem od dvije godine.

      Troškovi

            35

            Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio ovaj zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Slijedom navedenog, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                  Članke 20. i 21. UFEU‑a treba tumačiti u smislu da se oni protive pravnom propisu države članice poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, a koji državljanki s prebivalištem u toj državi članici uvjetuje dodjelu financijske pomoći za obrazovanje u drugoj državi članici stjecanjem stručne kvalifikacije istovjetne onoj koju izdaje srednja strukovna škola u državi članici koja ta davanja isplaćuje nakon programa koji traje najmanje dvije godine, dok bi joj, s obzirom na okolnosti u kojima se nalazi, financijska pomoć bila dodijeljena da je bila odabrala obrazovni program u potonjoj državi istovjetan onome koji je željela pohađati u drugoj državi članici, i u trajanju kraćem od dvije godine.

                  Potpisi

         (
         *1
      )	Jezik postupka: njemački


Presuda Suda (peto vijeće) 06. rujna 2012.#United States Polo Association protiv Ured Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Predmet C-327/11 P.


Presuda Suda (treće vijeće) od 22. rujna 1988. # Mads Peder Jensen protiv Landbrugsministeriet. # Zahtjev za prethodnu odluku: Højesteret - Danska. # Predmet 199/87.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 2012. ožujak 01.#Dermod Patrick O'Brien protiv Ministry of Justice (Formerly the Department for Constitutional Affairs).#Zahtjev za prethodnu odluku, podnesena po Supreme Court of the United Kingdom.#Predmet C-393/10.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 18. srpnja 2013.#Laurence Prinz protiv Region Hannover (C‑523/11) i Philipp Seeberger protiv Studentenwerk Heidelberg (C‑585/11).#Zahtjevi za prethodnu odluku koje je uputio Verwaltungsgericht Hannover.#Građanstvo Unije – Članci 20. i 21. UFEU‑a – Pravo slobodnog kretanja i boravka – Financijska pomoć za obrazovanje koja se državljaninu jedne države članice dodjeljuje za studij u drugoj državi članici – Obveza imati prebivalište u državi članici podrijetla najmanje tri godine prije početka studija.#Spojeni predmeti C-523/11 i C-585/11.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      18. srpnja 2013. (
            *1
         )
      „Građanstvo Unije — Članci 20. i 21. UFEU‑a — Pravo slobodnog kretanja i boravka — Financijska pomoć za obrazovanje koja se državljaninu jedne države članice dodjeljuje za studij u drugoj državi članici — Obveza imati prebivalište u državi članici podrijetla najmanje tri godine prije početka studija“
      U spojenim predmetima C‑523/11 i C‑585/11,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koje su podnijeli Verwaltungsgericht Hannover (Njemačka) i Verwaltungsgericht Karlsruhe (Njemačka), odlukama od 5. listopada i 16. studenog 2011., koje je Sud zaprimio 13. listopada i 24. studenog 2011., u postupcima

         Laurence Prinz

      protiv

         Region Hannover (C‑523/11),
      i

         Philipp Seeberger

      protiv

         Studentenwerk Heidelberg (C‑585/11),
      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, K. Lenaerts, potpredsjednik vijeća, u funkciji suca trećeg vijeća, E. Jarašiūnas, A. Ó Caoimh (izvjestitelj) i C. G. Fernlund, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: A. Impellizzeri, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon ročišta održanog 29. studenog 2012.,
      uzimajući u obzir podnesena očitovanja:

               —

               za P. Seebergera, M. Y. Popper, odvjetnik,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i J. Möller, u svojstvu agenata,

               —

               za dansku vladu, V. Pasternak Jørgensen i C. Thorning, u svojstvu agenata,

               —

               za grčku vladu, G. Papagianni, u svojstvu agentice,

               —

               za nizozemsku vladu, B. Koopman i C. Wissels, u svojstvu agentica,

               —

               za austrijsku vladu, C. Pesendorfer i G. Eberhard, u svojstvu agenata,

               —

               za finsku vladu, M. Pere i J. Leppo, u svojstvu agenata,

               —

               za švedsku vladu, A. Falk, C. Stege i U. Persson, u svojstvu agentica,

               —

               za Europsku komisiju, S. Grünheid te D. Roussanov i V. Kreuschitz, u svojstvu agenata,

         nakon saslušanja prijedloga odluke nezavisnog odvjetnika na ročištu održanom 21. veljače 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje članaka 20. i 21. UFEU‑a.

               2

               Ti su zahtjevi podneseni u okviru sporova između gđe Prinz, njemačke državljanke, protiv Region Hannover (Hannoverska regija, Služba za financijsku pomoć za obrazovanje, u daljnjem tekstu: Hannoverska regija), s jedne strane, i g. Seebergera, također njemačkog državljanina, protiv Studentenwerk Heidelberg, Amt für Ausbildungsförderung (Studentski centar Heidelberg, Ured za financijsku pomoć za obrazovanje, u daljnjem tekstu: Studentenwerk) o pravu na financijsku pomoć za studij koji se pohađa u obrazovnim institucijama koje se nalaze u drugim državama članicama, a ne u Republici Njemačkoj.

         Pravni okvir

               3

               Članak 5. (Obrazovanje u inozemstvu) Saveznog zakona o individualnom poticanju obrazovanja (Bundesgesetz über individuelle Förderung der Ausbildung - Bundesausbildungsförderungsgesetz), kako je izmijenjen i dopunjen 1. siječnja 2008. Dvadeset drugim zakonom o izmjenama i dopunama Saveznog zakona o individualnom poticanju obrazovanja (BGBl. I, str. 3254., u daljnjem tekstu: BAföG), navodi sljedeće:
               „1.   Stalno prebivalište u smislu ovog zakona je mjesto koje nije tek privremeno središte životnih interesa osobe, pri čemu nije važna namjera stalnog nastanjenja u tom mjestu; mjesto u kojem osoba boravi isključivo u svrhu obrazovanja nije stalno prebivalište te osobe.
               2.   Studenti koji imaju stalno prebivalište na državnom području Savezne Republike Njemačke i koji studiraju u obrazovnim ustanovama koje se nalaze u inozemstvu primaju financijsku pomoć za obrazovanje ako:
               […]

                        3)

                        student započinje ili nastavlja svoje obrazovanje u obrazovnoj ustanovi koja se nalazi u državi članici Europske unije ili u Švicarskoj.

                  […]”

               4

               Članak 6. (Financijska pomoć za obrazovanje Nijemaca u inozemstvu) BAföG‑a propisuje da njemačkim državljanima koji imaju stalno prebivalište u stranoj državi, i u toj državi u kojoj imaju stalno prebivalište ili u nekoj susjednoj državi pohađaju obrazovnu ustanovu, može biti dodijeljena financijska pomoć za obrazovanje ako posebne okolnosti konkretnog slučaja to opravdavaju.

               5

               Članak 16. (Trajanje financijske pomoći za obrazovanje u inozemstvu) BAföG‑a glasi:
               „1.   Za obrazovanje u inozemstvu, u smislu članka 5. stavka 2. točke 1. ili stavka 5., financijska pomoć za obrazovanje isplaćuje se najdulje jednu godinu […]
               […]
               3.   U slučajevima iz članka 5. stavka 2. točaka 2. i 3. financijska pomoć za obrazovanje dodjeljuje se bez primjene vremenskog ograničenja propisanog u stavcima 1. i 2., ali se ista na razdoblje dulje od jedne godine dodjeljuje samo ako je student na početku svog boravka u inozemstvu, započetog nakon 31. prosinca 2007., već najmanje tri godine imao stalno prebivalište u Saveznoj Republici Njemačkoj.”

         Činjenična osnova glavnih postupaka i prethodna pitanja

         Predmet C‑523/11

               6

               Gospođa Prinz, rođena 1991. u Njemačkoj, živjela je sa svojom obitelj 10 godina Tunisu gdje je njezin otac radio za jednu njemačku tvrtku. Nakon povratka u Njemačku, u siječnju 2007., gđa Prinz je položila maturu (Abitur) u lipnju 2009. u Frankfurtu (Njemačka) te je time završila svoje školsko obrazovanje. Studij na sveučilištu Erazmo Roterdamski (Nizozemska) započela je 1. rujna 2009.

               7

               Hannoverska regija prihvatila je odlukom od 30. travnja 2010. zahtjev za dodjelu financijske pomoći za studijsku godinu 2009./2010. koji je gđa Prinz podnijela 18. kolovoza 2009., te joj je dodijelila financijsku pomoć za razdoblje od rujna 2009. do kolovoza 2010.

               8

               Protivno tome, zahtjev gđe Prinz za financijsku pomoć za studijsku godinu 2010./2011. odbijen je odlukom od 4. svibnja 2010. uz obrazloženje da gđa Prinz nema pravo na vremenski neograničenu financijsku pomoć za obrazovanje jer ne ispunjava uvjet prebivališta, a koji BAföG propisuje, tako da je njeno pravo, na temelju članka 16. stavka 3. BAföG‑a, ograničeno na razdoblje od jedne godine.

               9

               Gospođa Prinz je 1. lipnja 2010. podnijela tužbu protiv te odluke. Istaknula je da ispunjava spomenuti uvjet jer je boravila u Njemačkoj od rujna 1993. do travnja 1994. i od siječnja 2007. do kolovoza 2009., to jest tijekom razdoblja od tri godine i četiri mjeseca. Gospođa Prinz je također navela da je uvjet prebivališta koji određuje BAföG protivan članku 21. UFEU‑a te je ukazala na veze koje je održavala s državom članicom u pitanju, napomenuvši da je u toj državi rođena, da ima njemačko državljanstvo, da je iz te države članice otišla samo zbog odlaska njenog oca na rad u inozemstvo i da je uvijek održavala veze sa svojom domovinom. Dodatni boravak u trajanju od četiri mjeseca, prema mišljenju gđe Prinz, ne bi bio znatno ojačao te veze.

               10

               Hanoverska regija zastupa stajalište da se, kad je riječ o minimalnom razdoblju od tri godine, propisanom člankom 16. stavkom 3. BAföG‑a, mora raditi o cjelovitom razdoblju. Ona drži da taj zakon ni na koji način ne krši pravo Unije na području slobode kretanja i boravka, jer to pravo ne nameće državama članicama nikakvu obvezu neograničenog dodjeljivanja financijske pomoći svojim državljanima.

               11

               Sud koji je postavio prethodno pitanje razmatra pitanje usklađenosti uvjeta koji se odnosi na prebivalište, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, s pravom Unije. On drži da bi uvjet o kojem je u glavnom postupku riječ, jednako kao i uvjet koji se primjenjivao prije stupanja na snagu Dvadeset drugog zakona o izmjenama i dopunama Saveznog zakon o individualnom poticanju obrazovanja, a to je obveza najmanje jednogodišnjeg pohađanja neke njemačke obrazovne ustanove, mogao biti takve naravi da građanina Unije odvrati od započinjanja studija u nekoj drugoj državi članici jer taj građanin, nakon isteka razdoblja od godine dana, više neće primati financijsku pomoć za obrazovanje. Prema mišljenju nacionalnog suda moglo bi doduše biti opravdano da država članica dodjeljuje financijsku pomoć za obrazovanje samo onim studentima koji su pokazali određenu razinu integriranosti u društvo te države članice, ali kriterij neprekidnog boravka u Njemačkoj u trajanju od tri godine prije početka boravka u inozemstvu nije takve naravi da bi mogao poslužiti za utvrđivanje postojanja te integriranosti.

               12

               U tim je okolnostima Verwaltungsgericht Hannover odlučio prekinuti postupak i Sudu postaviti sljedeće prethodno pitanje:
               „Predstavlja li, u smislu prava [Unije], neopravdano ograničenje prava slobodnog kretanja i boravka koje građanima Unije dodjeljuju članci 20. i 21. UFEU‑a, činjenica da se njemačkoj državljanki, koja ima stalno prebivalište na državnom području Savezne Republike Njemačke i pohađa obrazovnu ustanovu koja se nalazi u državi članici Europske unije, dodjeljuje financijska pomoć za obrazovanje u skladu s BAföG‑om za pohađanje te strane obrazovne ustanove samo za razdoblje od godine dana jer ona u trenutku početka boravka u inozemstvu nije imala stalno prebivalište na državnom području Savezne Republike Njemačke tijekom razdoblja od najmanje tri godine?”

         Predmet C‑585/11

               13

               Gospodin Seeberger, rođen 1983. u Njemačkoj, živio je u toj državi zajedno sa svojim roditeljima, također njemačkim državljanima, sve do 1994. Od 1989. do 1994. pohađao je osnovnu školu u Münchenu (Njemačka), a nakon toga gimnaziju. Od 1994. do prosinca 2005. živio je sa svojim roditeljima na Mallorci (Španjolska) gdje je njegov otac radio kao korporativni savjetnik.

               14

               Roditelji g. Seebergera nastanili su se tijekom siječnja 2006. u Kölnu (Njemačka). Iako je g. Seeberger imao prijavljeno prebivalište u Münchenu tek od 26. listopada 2009., on tvrdi da je imao stalno prebivalište u Njemačkoj od siječnja 2006.

               15

               U rujnu 2009. g. Seeberger započeo je studij ekonomije na balearskom sveučilištu u Palma de Mallorci (Španjolska) i podnio je Studentenwerku svoj zahtjev za dodjelu financijske pomoći za obrazovanje.

               16

               Studentenwerk je odbio taj zahtjev uz obrazloženje da podnositelj zahtjeva ne ispunjava uvjet prebivališta iz članka 16. stavka 3. BAföG‑a, što je zapreka dodjeljivanju te financijske pomoći na temelju članka 5. stavka 2. prve rečenice točke 3. tog zakona.

               17

               Gospodin Seeberger izjavio je prigovor protiv te odluke pozivajući se kao građanin Unije na svoje pravo slobodnog kretanja, a Studentenwerk je taj prigovor odbio odlukom od 14. lipnja 2010.

               18

               U tužbi koju je podnio pred Verwaltungsgericht u Karlsruheu g. Seeberger ističe da uvjet prebivališta iz članka 16. stavka 3. BAföG‑a krši njegovo pravo slobodnog kretanja time što ga obvezuju na odricanje od stalnog prebivališta u drugoj državi članici ili pravovremeno ponovno prijavljivanje svog stalnog prebivališta u Njemačkoj, jer bi u protivnom riskirao gubitak financijske pomoći za obrazovanje za studij koji pohađa u Španjolskoj. S tim u svezi, on ističe da mu je jedino u Španjolskoj priznato pravo na pristup visokoškolskom obrazovanju i da on cijeli studij želi pohađati u toj državi članici.

               19

               Studentenwerk ističe da se BAföG‑om propisana obveza imati prebivalište može primjenjivati i na građane Unije iz drugih država članica koji uživaju pravo slobodnog kretanja jer se ta obveza pod istim uvjetima primjenjuje na sve njemačke državljane. Studentenwerk drži da ta obveza predstavlja samo konkretizaciju opravdanog interesa države članice koja isplaćuje socijalna davanja da se ta davanja koja se isplaćuju iz proračunskih sredstava ostvarenih ubiranjem poreza ograniče na onu skupinu osoba koje mogu dokazati minimalnu vezu s državom članicom koja ta davanja isplaćuje.

               20

               U svom zahtjevu za prethodnu odluku Verwaltungsgericht Karlsruhe utvrđuje da se uvjet prebivališta o kojem je riječ u glavnom postupku ne primjenjuje na financijsku pomoć za obrazovanje koje se pohađa u Njemačkoj. On tvrdi da takav uvjet prebivališta zbog osobnih neugodnosti, dodatnih troškova i možebitnih kašnjenja koje izaziva može biti takve naravi da građane Unije odvrati od napuštanja Njemačke u svrhu pohađanja studija u nekoj drugoj državi članici. Verwaltungsgericht postavlja pitanje opravdanosti uvjeta prema kojem podnositelj zahtjeva za financijsku pomoć u trenutku započinjanja obrazovanja mora imati najmanje tri godine stalno prebivalište u Njemačkoj, i također se pita nije li se u predmetnom glavnom postupku mogao pretpostaviti određeni stupanj integriranosti podnositelja zahtjeva u društvo države članice, koji ona ima pravo zahtijevati već i zbog toga što je podnositelj zahtjeva koji je njemački državljanin odrastao sa svojim roditeljima u Njemačkoj i u toj državi članici je pohađao školu sve do prelaska u šesti razred, kada se, u dobi od 12 godina, odselio zajedno sa svojom obitelji zbog toga što je njegov otac iskoristio prava koja je imao na temelju članaka 45. i 49. UFEU‑a. Kriterij koji se zasniva samo na određenom datumu i razdoblju od tri godine prije početka obrazovanja u inozemstvu čini se, prema tom sudu, a priori vrlo uvjetno prikladnim za dokazivanje tražene integriranosti.

               21

               Pod tim okolnostima Verwaltungsgericht Karlsruhe odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Protivi li se pravo Unije nacionalnom pravnom propisu koji uskraćuje dodjeljivanje financijske pomoći za obrazovanje za studij u drugoj državi članici isključivo zbog toga što student koji je koristio pravo na slobodno kretanje nije pri početku studija imao najmanje tri godine stalno prebivalište u svojoj državi članici?”

         O prethodnim pitanjima

               22

               Ovim pitanjima, koja valja ispitati zajedno, nacionalni sudovi u biti žele saznati treba li se članke 20. i 21. UFEU‑a tumačiti u smislu da su protivni pravnom propisu države članice koji za dodjeljivanje financijske pomoći za obrazovanje za studij u drugoj državi članici tijekom razdoblja duljeg od godine dana postavlja jedan jedinstveni uvjet, poput onoga iz članka 16. stavka 3. BAföG‑a koji podnositelju zahtjeva nameće obvezu da tijekom razdoblja od najmanje tri godine prije početka navedenog studija mora imati na državnom području te države članice stalno prebivalište u smislu tog zakona.

               23

               Najprije valja ukazati na to da gđa Prinz i g. Seeberger imaju kao njemački državljani, u skladu s člankom 20. stavkom 1. UEFU‑a, status građana Unije i da se u odnosu na državu članicu svog podrijetla, u danom slučaju, mogu pozivati na prava povezana s tim statusom (vidjeti presude od 26. listopada 2006., Tas‑Hagen i Tas, C‑192/05, Zb., str. I‑10451., točka 19. i od 23. listopada 2007., Morgan i Bucher, C‑11/06 i C‑12/06, Zb., str. I‑9161., točka 22.).

               24

               Kao što je to Sud u više navrata presudio, status građanina Unije predodređen je da bude temeljni status državljana država članica, koji onima od tih državljana koji se nalaze u istoj situaciji omogućava da se u području primjene UFEU‑a ratione materiae, neovisno o njihovu državljanstvu i ne dovodeći u pitanje iznimke izričito predviđene s tim u vezi, prema njima jednako pravno postupa (presude od 20. rujna 2001., Grzelczyk, C‑184/99, Zb., str. I‑6193., točka 31.; od 11. srpnja 2002., D’Hoop, C‑224/98, Zb., str. I‑6191., točka 28. i od 21. veljače 2013., L. N. C‑46/12, točka 27.).

               25

               Među situacije koje pripadaju u područje primjene prava Unije ubrajaju se one koje se tiču ostvarivanja temeljnih prava zajamčenih Ugovorom, a posebice i one kod kojih je riječ o pravu na slobodno kretanje i boravak na državnom području država članica iz članka 21. UFEU‑a (gore navedena presuda Tas‑Hagen i Tas, točka 22.; presuda od 11. rujna 2007., Schwarz i Gootjes‑Schwarz, C‑75/05, Zb., str. I‑6849., točka 87. i navedena sudska praksa kao i gore navedena presuda Morgan i Bucher, točka 23.).

               26

               S tim u svezi valja ukazati na činjenicu, kao što su to istaknule njemačka vlada i Komisija, da države članice, na temelju članka 165. stavka 1. UFEU‑a, imaju nadležnost nad obrazovnim programima i organizacijom svojih obrazovnih sustava, ali i da one tu nadležnost moraju ostvarivati uz poštovanje prava Unije, a posebice odredaba Ugovora o slobodi kretanja i boravka na državnom području država članica kako je ista određena člankom 21. stavkom 1. UFEU‑a (vidjeti gore navedenu presudu Morgan i Bucher, točku 24. i navedenu sudsku praksu).

               27

               Potom valja utvrditi da nacionalni pravni propis koji dovodi pojedine vlastite državljane u nepovoljniji položaj samo zbog toga što su oni ostvarivali slobodu kretanja i boravka u drugoj državi članici predstavlja ograničenje sloboda koje su člankom 21. stavkom 1. UFEU‑a priznate svim građanima Unije (vidjeti presude od 18. srpnja 2006., De Cuyper, C‑406/04, Zb., str. I‑6947., točka 39.; gore navedene presude Tas‑Hagen i Tas, točku 31. i Morgan i Bucher, točku 25.).

               28

               Ugovorom otvorene mogućnosti na području slobodnog kretanja građana Unije ne bi naime mogle razviti svoj puni učinak ako bi se državljanina neke države članice moglo odvratiti od njihova korištenja preprekama koje su nastale zbog njegovog boravka u drugoj državi članici, a slijedom pravnog propisa države njegovog podrijetla koji negativne posljedice za tog građanina veže uz samu činjenicu korištenja tih mogućnosti (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu D'Hoop, točku 31.; presudu od 29. travnja 2004. Pusa, C‑224/02, Zb., str. I‑5763., točku 19. kao i ranije navedenu presudu Morgan i Bucher, točku 26.)

               29

               Taj navod osobito je važan u području obrazovanja, s obzirom na ciljeve koje nastoje ostvariti članak 6. točka (e) UFEU‑a i članak 165. stavak 2. druga alineja UFEU‑a, tj. među ostalim poticanje mobilnosti studenata i profesora, posebice u području obrazovanja (vidjeti gore navedenu presudu D'Hoop, točku 32.; presudu od 7. srpnja 2005. Komisija protiv Austrije, C‑147/03, Zb., str. I‑5969., točku 44. kao i gore navedenu presudu Morgan i Bucher, točku 27.).

               30

               Kada država članica uredi sustav financijske pomoći za obrazovanje na način da studenti koji pohađaju studij u drugoj državi članici ostvaruju pravo na tu pomoć, ona je dužna osigurati da načini na koje se ta pomoć dodjeljuje ne predstavljaju neopravdano ograničenje prava na slobodno kretanje i boravak na državnom području država članica koje je propisano u članku 21. UFEU‑a. (vidjeti gore navedenu presudu Morgan i Bucher, točku 28.).

               31

               Valja utvrditi da uvjet trogodišnjeg neprekidnog prebivanja na način kako je propisan u članku 16. stavku 3. BAföG‑a predstavlja ograničenje prava na slobodno kretanje i boravak koje na temelju članka 21. UFEU‑a uživaju svi građani Unije, čak i u slučaju kada se taj uvjet bez razlike primjenjuje na njemačke državljane i druge građane Unije.

               32

               Uzimajući u obzir učinke koje ostvarivanje slobode odlaska u drugu državu članicu i boravka u istoj može imati na pravo na primanje financijske pomoći za obrazovanje, taj uvjet je takav da može vlastite državljane, kao što su tužitelji u glavnom postupku, odvratiti od ostvarivanja te slobode.

               33

               Ograničenje koje proizlazi iz propisa o kojem je riječ u glavnom postupku može se, prema pravu Unije, opravdati jedino ako počiva na objektivnim razlozima od općeg interesa koji su neovisni o državljanstvu osoba u pitanju i ako je proporcionalan legitimnom cilju koji se nacionalnim pravom želi postići (vidjeti gore navedene presude De Cuyper, točku 40.; Tas‑Hagen i Tas, točku 33. kao i Morgan i Bucher, točku 33.). Iz sudske prakse Suda također proizlazi da je određena mjera proporcionalna ako se njome može ostvariti namjeravani cilj i ako ne nailazi na ono što je potrebno za ostvarenje tog cilja (gore navedene presude De Cuyper, točka 42.; Morgan i Bucher, točka 33. kao i presuda od 13. prosinca 2012., Caves Krier Frères, C‑379/11, točka 48. i navedena sudska praksa).

               34

               U ovim predmetima njemačka vlada ističe da se BAföG temelji na objektivnim razlozima općeg interesa. Vlada naime smatra da članak 16. stavak 3. tog zakona omogućava jamstvo da financijska pomoć za obrazovanje za cijeli studij u inozemstvu bude dodijeljena samo onim studentima koji su dokazali postojanje dovoljnog stupnja integriranosti u njemačko društvo. Uvjet minimalne razine integriranosti tako omogućava zaštitu nacionalnog sustava financijske pomoći za obrazovanje na studijima u inozemstvu na način da državu koja isplaćuje financijsku pomoć štiti od prekomjernog ekonomskog opterećenja.

               35

               Njemačka vlada smatra da je opravdano za cijeli studij u inozemstvu financijski podupirati samo one studente koji su dokazali dovoljnu integracijsku vezu s Njemačkom, pri čemu se smatra da je neoborivi dokaz takve integriranosti dao onaj student koji može ispuniti uvjet neprekidnog trogodišnjeg prebivanja u njoj.

               36

               S tim u svezi valja podsjetiti da je Sud doduše prihvatio da može biti opravdano za državu članicu da ona, kako bi izbjegla da dodjela financijske pomoći namijenjene podmirivanju troškova života studenata koji dolaze iz drugih država članica postane prekomjerno opterećenje koje bi moglo imati posljedice na ukupnu razinu financijske pomoći koju ta država dodijeliti, takvu financijsku pomoć dodjeljuje samo onim studentima koji su pokazali određeni stupanj integriranosti u društvo navedene države i da se slična argumentacija, ako za neku državu članicu postoji opasnost da bi morala snositi takvo prekomjerno opterećenje, u načelu može primijeniti na dodjelu financijske pomoći za obrazovanje od strane te države članice studentima koji žele pohađati studij u drugim državama članicama (gore navedena presuda Morgan i Bucher, točke 43. i 44. i navedena sudska praksa).

               37

               Međutim, prema ustaljenoj sudskoj praksi, dokaz koji država članica zahtijeva radi dokazivanja postojanja stvarne veze integriranosti ne smije imati pretjerano isključujući karakter koji bi se očitovao u neopravdanom davanju prednosti jednom elementu koji nije nužno pokazatelj stvarnog i učinkovitog stupnja povezanosti podnositelja zahtjeva s tom državom članicom i koji istovremeno isključuje sve druge relevantne pokazatelje (vidjeti gore navedenu presudu D’Hoop, točku 39.; presudu od 21. srpnja 2011., Stewart C‑503/09, još neobjavljena u Zb., točku 95. i presudu od 4. listopada 2012., Komisija protiv Austrije, C‑75/11, točku 62.).

               38

               Iako se postojanje određenog stupnja integriranosti može smatrati dokazanim na temelju utvrđenja da je student tijekom određenog razdoblja boravio u državi članici u kojoj je podnio zahtjev za financijsku pomoć za obrazovanje, jedinstveni uvjet prebivališta, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, krije opasnost da od dobivanja predmetne financijske pomoći, kao što je to u točki 95. svog prijedloga odluke istaknula nezavisna odvjetnica, budu isključeni oni studenti koji usprkos činjenici da nisu imali prebivalište u Njemačkoj tijekom neprekinutog razdoblja od tri godine neposredno prije početka studija u inozemstvu ipak raspolažu vezama koje ih u dovoljnoj mjeri povezuju s njemačkim društvom. To može biti slučaj kada student ima državljanstvo države članice o kojoj je riječ i kad je u toj državi proveo znatan dio svog školovanja ili zbog drugih čimbenika, poput primjerice njegove obitelji, zaposlenja, znanja jezika ili postojanja drugih društvenih ili ekonomskih veza. Uostalom, druge odredbe pravnog propisa o kojem je riječ u glavnom postupku i same dopuštaju primjenjivost čimbenika različitih od prebivališta podnositelja zahtjeva kako u svrhu utvrđivanja središta njegovih životnih interesa tako i u svrhu utvrđivanja ispunjenosti uvjeta za dodjeljivanje predmetne financijske pomoći u slučaju kada su državljani te države članice prijavili prebivalište u inozemstvu.

               39

               Uzimajući u obzir prethodno navedeno, nacionalni sud je dužan provesti ispitivanja potrebna u svrhu ocjene pokazuju li osobe o kojima je riječ dovoljne veze koje ih povezuju s njemačkim društvom na način da mogu dokazati svoju integriranost u to društvo.

               40

               Iz toga proizlazi da je jedinstveni uvjet po kojem osoba mora imati prebivalište u neprekidnom trajanju od tri godine, o kakvom je riječ u predmetnom glavnom postupku, pretjerano općenit i isključiv. Taj uvjet nadilazi ono što je potrebno za ostvarivanje postavljenih ciljeva te se slijedom navedenog ne može smatrati proporcionalnim.

               41

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti tako da članke 20. UFEU‑a i 21. UFEU‑a treba tumačiti u smislu da se oni protive pravnom propisu države članice koji za dodjeljivanje financijske pomoći za obrazovanje na razdoblje dulje od jedne godine, za studij koji se pohađa u drugoj državi članici, postavlja jedan jedinstveni uvjet, poput onoga predviđenog člankom 16. stavkom 3. BAföG‑a, koji podnositelju zahtjeva nameće obveza da na državnom području te države članice tijekom razdoblja od najmanje tri godine prije početka navedenog studija ima stalno prebivalište u smislu tog zakona.

         Troškovi

               42

               Budući da postupak, u odnosu na stranke glavnog postupka, ima svojstvo prethodnog pitanja pred nacionalnim sudom, na nacionalnom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, različiti od onih spomenutih stranaka, ne mogu biti predmet naknade.

               Slijedom navedenog, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Članke 20. UFEU‑a i 21. UFEU‑a treba tumačiti u smislu da se oni protive pravnom propisu države članice koji za dodjeljivanje financijske pomoći za obrazovanje na razdoblje dulje od jedne godine, za studij koji se pohađa u drugoj državi članici, postavlja jedan jedinstveni uvjet, poput onoga predviđenog člankom 16. stavkom 3. Saveznog zakona o individualnom poticanju obrazovanja (Bundesgesetz über individuelle Förderung der Ausbildung - Bundesausbildungsförderungsgesetz) kako je izmijenjen i dopunjen 1. siječnja 2008., Dvadeset drugim zakonom o izmjenama i dopunama Saveznog zakona o individualnom poticanju obrazovanja, kojim se podnositelju zahtjeva nameće obveza da na državnom području te države članice tijekom razdoblja od najmanje tri godine prije početka navedenog studija ima stalno prebivalište u smislu tog zakona.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Suda (veliko vijeće) od 18. srpnja 2006.#Gérald De Cuyper protiv Office national de l'emploi.#Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunal du travail de Bruxelles - Belgija.#Predmet C-406/04.