title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 16. rujna 2015.#Europska komisija protiv Republike Slovačke.#Povreda obveze države članice – Uredba (EZ) br. 883/2004 – Članak 7. – Davanja za slučaj starosti – Božićnica – Pravilo o boravištu.#Predmet C-361/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑361/13,
            povodom tužbe zbog povrede obveze države članice podnesene 26. lipnja 2013. na temelju članka 258. UFEU‑a,
            Europska komisija , koju zastupaju A. Tokár, D. Martin i F. Schatz, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
            tužitelj,
            protiv
            Slovačke Republike , koju zastupa B. Ricziová, u svojstvu agenta,
            tuženik,
            SUD (prvo vijeće),
            u sastavu: A. Tizzano, predsjednik vijeća, S. Rodin, A. Borg Barthet, E. Levits (izvjestitelj) i M. Berger, suci,
            nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
            tajnik: A. Calot Escobar,
            uzimajući u obzir pisani postupak,
            odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, da u predmetu odluči bez njezina mišljenja,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Svojom tužbom Europska komisija od Suda zahtijeva da utvrdi da je time što je odbila dodijeliti korisnicima koji borave u državi različitoj od Slovačke Republike božićnicu predviđenu Zakonom br. 592/2006 o dodjeli božićnice određenim umirovljenicima i dopuni određenih zakona, kako je zadnje izmijenjen (u daljnjem tekstu: Zakon br. 592/2006), Slovačka Republika povrijedila obveze koje ima na temelju članaka 45. i 48. UFEU‑a kao i članka 7. Uredbe (EZ) br. 883/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti (SL L 166, str. 1. i ispravak SL L 200, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 160.), kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 988/2009 Europskog parlamenta i Vijeća, od 16. rujna 2009. (SL L 284, str. 43., (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 213.) u daljnjem tekstu: Uredba br. 883/2004).
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            2. Uvodna izjava 16. Uredbe br. 883/2004 propisuje:
            „Unutar Zajednice u načelu nema opravdanja da prava iz sustava socijalne sigurnosti ovise o mjestu boravišta određene osobe; međutim, u posebnim slučajevima, posebno obzirom na posebna davanja povezana s gospodarskom i socijalnom situacijom određene osobe, mjesto boravišta može se uzeti u obzir.“
            3. Uvodna izjava 37. te uredbe glasi:
            „Kao što je Sud više puta istaknuo, odredbe koje odstupaju od načela izvoza davanja iz sustava socijalne sigurnosti moraju se strogo tumačiti. To znači da se one mogu primjenjivati jedino na davanja koja ispunjavaju posebno određene uvjete. Iz tog proizlazi da se poglavlje 9. glave III. ove Uredbe može primjenjivati isključivo na davanja koja su istodobno posebna i nedoprinosna te su navedena u Prilogu X ovoj Uredbi.“
            4. Članak 1. točka (w) Uredbe br. 883/2004 propisuje:
            „U smislu ove Uredbe:
            [...]
            w) ,mirovina' ne obuhvaća samo mirovine već i paušalna davanja koja mogu zamijeniti i davanja u obliku povrata doprinosa i, u skladu s odredbama glave III., povećanja na ime usklađivanja ili dodatne doplatke.“
            5. Članak 3. navedene uredbe pod naslovom „Materijalno područje primjene“ predviđa:
            „1. Ova se Uredba primjenjuje na sve zakonodavstvo s obzirom na sljedeće grane socijalne sigurnosti:
            [...]
            d) davanja za slučaj starosti;
            [...]
            2. Ako nije drugačije predviđeno Prilogom XI., ova se Uredba primjenjuje na opće i posebne sustave socijalne sigurnosti, bilo da su doprinosni ili nedoprinosni, te na sustave koji se odnose na obveze poslodavca ili vlasnika broda.
            3. Ova se Uredba također primjenjuje na posebna nedoprinosna novčana davanja predviđena člankom 70.
            [...]
            5. Ova se Uredba ne primjenjuje na:
            a) socijalnu i medicinsku skrb;
            [...]“
            6. Sukladno članku 7. Uredbe br. 883/2004, pod naslovom „Odstupanje od pravila o boravištu“:
            „Ako ovom Uredbom nije drugačije predviđeno, novčana davanja koja se isplaćuju na temelju zakonodavstva jedne ili više država članica ili na temelju ove Uredbe ne podliježu nikakvom smanjenju, izmjeni, obustavi, ukidanju ili pljenidbi po računu zbog činjenice da korisnik ili članovi njegove obitelji borave u državi članici različitoj od one u kojoj se nalazi ustanova nadležna za pružanje davanja.“
            Slovačko pravo
            7. Zakon br. 592/2006 u članku 1. predviđa:
            „1) Ako nije drukčije predviđeno ovim zakonom, korisnici starosne imovine, prijevremene starosne mirovine, invalidske mirovine, socijalne mirovine, udovičine/udovčeve mirovine ili mirovine za siročad na temelju posebnog propisa, koji imaju pravo na isplatu navedene mirovine u prosincu kalendarske godine i boravište na teritoriju Slovačke Republike, primaju od socijalnog osiguranja božićnicu koja predstavlja državno socijalno davanje ako iznos mirovine isplaćene u prosincu kalendarske godine ne prelazi 60 % prosječne mjesečne plaće u Slovačkoj Republici, koju objavljuje nacionalni ured za statistiku za kalendarsku godinu koja prethodi onoj u kojoj je isplaćena božićnica.
            2) Korisnici vojne i policijske mirovine, vojne i policijske invalidske mirovine, udovičke/udovčeve mirovine iza pripadnika vojnih i policijskih snaga ili mirovine za siročad iza pripadnika vojnih i policijskih snaga na temelju posebnog propisa, čija je mirovina prvotno klasificirana kao starosna mirovina, invalidska mirovina, djelomična mirovinska mirovina, mirovina za dugogodišnju službu, udovička/udovčeva mirovina ili mirovina za siročad, dodijeljene na temelju općeg propisa u području socijalne sigurnosti, koje su se primjenjivale do 30. travnja 1998. i koje su postale davanja za osiguranje vojske i policije na temelju postojećih propisa od 1. svibnja 1998. ili su se primjenjivale do 30. lipnja 2002. te su postale davanja za osiguranje vojske i policije na temelju posebnog propisa, i korisnici udovičke/udovčeve mirovine iza pripadnika vojnih i policijskih snaga ili mirovine za siročad iza pripadnika vojnih i policijskih snaga priznate nakon smrti korisnika kategorizirane starosne mirovine, kategorizirane invalidske mirovine, kategorizirane djelomične invalidske mirovine ili kategorizirane mirovine zbog dugogodišnje službe, koji imaju pravo na isplatu navedene mirovine u prosincu kalendarske godine i boravište na području Slovačke Republike, primaju od odjela za socijalnu sigurnost ministarstva unutarnjih poslova, ministarstva pravosuđa, obavještajne službe, ureda za nacionalnu sigurnost, ministarstva prometa, pošte i telekomunikacija, ministarstva financija i vojnog ureda socijalne sigurnosti (u daljnjem tekstu: tijela) božićnicu koja predstavlja državno socijalno davanje ako iznos mirovine isplaćene u prosincu kalendarske godine ne prelazi iznos izračunat sukladno stavku 1.
            [...]
            5) Korisnici starosne ili invalidske mirovine koji istodobno primaju socijalnu mirovinu primit će samo jednom božićnicu iz stavka 1. ako ukupnost iznosa starosne i socijalne mirovine ili invalidske i socijalne mirovine isplaćene u prosincu kalendarske godine ne prelazi iznos izračunat u skladu sa stavkom 1. Korisnici starosne mirovine, prijevremene starosne mirovine, socijalne mirovine, vojne i policijske mirovine iz stavaka 1. do 3. koji istodobno primaju udovičku/udovčevu mirovinu, mirovinu za siročad, udovičku/udovčevu mirovinu iza pripadnika vojnih i policijskih snaga ili mirovinu za siročad iza pripadnika vojnih i policijskih snaga primit će božićnicu ako ukupnost iznosa mirovina isplaćenih u prosincu kalendarske mirovine ne prelazi iznos izračunat sukladno stavku 1. Ako korisnici mirovine iz stavaka 1. do 3. primaju istodobno mirovinu socijalne sigurnosti i tijela i ako iznosi tih mirovina isplaćeni u prosincu kalendarske godine ne prelaze iznos izračunat sukladno stavku 1., božićnica se dodaje mirovini čiji je iznos najviši.
            [...]
            8) Iznos božićnice
            a) jest 66,39 eura ako je iznos mirovine ili ukupnost mirovina niža ili jednaka najnižem prihodu za osnovne životne potrebe za punoljetnu osobu na temelju važećeg posebnog propisa [...],
            b) izračunava se pomoću formule iz priloga ako je iznos mirovine ili ukupnost mirovina viša od najnižeg prihoda za osnovne životne potrebe za punoljetnu osobu na temelju važećeg posebnog propisa.“
            8. Formula iz priloga Zakonu br. 592/2006 predviđa da se, ako iznos mirovine ili ukupnost mirovina prelazi najniži prihod za osnovne životne potrebe za punoljetnu osobu, iznos božićnice progresivno smanjuje.
            Predsudski postupak
            9. Nakon što je zaprimila pritužbu nekoliko slovačkih umirovljenika te se u vezi s tim dopisivala sa Slovačkom Republikom, Komisija je 28. veljače 2012. toj državi članici uputila pismo opomene, ističući da se božićnica predviđena Zakonom br. 592/2006 morala smatrati „davanjem“ u smislu Uredbe br. 883/2004. Stoga se, sukladno članku 7. te uredbe, njezina isplata ne može uvjetovati mjestom boravišta korisnika.
            10. Slovačka Republika odgovorila je na pismo opomene dopisom od 17. travnja 2012. iznoseći da je božićnica posebno državno socijalno davanje koje ima karakteristike posebnih nedoprinosnih novčanih davanja iz članka 70. Uredbe br. 883/2004 i da stoga pravo koje uređuje dodjelu te božićnice ne krši ni navedenu uredbu ni članke 45. i 48. UFEU‑a.
            11. S obzirom na to da ju nije uvjerila argumentacija Slovačke Republike, Komisija je 22. studenoga 2012. izdala obrazloženo mišljenje kojim poziva tu državu članicu da poduzme potrebne mjere kako bi se s njime uskladila u roku od dva mjeseca od njegova primitka. Komisija je u tom mišljenju iznijela da se božićnica morala smatrati „davanjem za slučaj starosti“ u smislu Uredbe br. 883/2004, a ne „posebnim nedoprinosnim novčanim davanjem“ u smislu članka 70. stavka 2. navedene uredbe i da je Slovačka Republika stoga trebala isplatiti taj doprinos također korisnicima koji nemaju boravište na slovačkom teritoriju.
            12. Slovačka Republika je na to obrazloženo mišljenje odgovorila dopisom od 16. siječnja 2013. ističući da božićnica predstavlja davanje socijalne pomoći koje ne ulazi u područje primjene Uredbe br. 883/2004.
            13. S obzirom na to da ju argumenti Slovačke Republike nisu uvjerili, Komisija je odlučila pokrenuti ovaj postupak.
            O tužbi
            O dosegu tužbe
            Argumentacija stranaka
            14. Slovačka Republika ističe i u svojem odgovoru na tužbu i u odgovoru na repliku, kao prvo, da u mjeri u kojoj je tužba Komisije utemeljena na tvrdnji prema kojoj je božićnica „davanje za slučaj starosti“ u smislu članka 3. stavka 1. točke (d) Uredbe 883/2004, ona se ne može odnositi na odbijanje dodjele navedenog davanja korisnicima mirovina koje pokrivaju rizike različite od gubitka prihoda zbog dobi, kao što je invalidska mirovina, udovičina/udovčeva mirovina, mirovina za siročad ili socijalna mirovina, koji nemaju boravište u Slovačkoj.
            15. Stoga, Slovačka Republika smatra da joj svojom tužbom Komisija predbacuje jedino odbijanje dodjele božićnice korisnicima starosne mirovine, prijevremene starosne imovine ili vojne i policijske mirovine koji nemaju boravište u Slovačkoj.
            16. U tom pogledu Komisija nije iznijela očitovanja.
            17. Kao drugo, Slovačka Republika ističe da je tužba nedopuštena što se tiče navodne povrede članaka 45. i 48. UFEU‑a, u mjeri u kojoj tužba ne sadrži obrazloženje sukladno članku 120. točki (c) Poslovnika Suda kada se radi o navodnoj povredi navedenih članaka.
            18. U tom pogledu Komisija navodi u svojoj replici da članci 45. i 48. UFEU‑a kao i Uredba br. 883/2004 čine jedinstveni pravni okvir, prikladan u ovom slučaju, i da je time što nije isplatila božićnicu korisnicima koji imaju boravište izvan njezina područja Slovačka Republika istodobno povrijedila Uredbu br. 883/2004, načelo prijenosa prava iz članka 48. UFEU‑a i pravo na slobodno kretanje osoba unutar Unije utvrđeno člankom 45. UFEU‑a.
            Ocjena Suda
            19. Kao prvo, valja istaknuti da kako bi se ocijenili učinci koji s obzirom na krug korisnika božićnice proizlaze iz tvrdnje Komisije prema kojoj je božićnica primanje za slučaj starosti, treba pristupiti kvalifikaciji božićnice u odnosu na Uredbu br. 883/2004, a pogotovo njezin članak 3. stavak 1. točku (d) kako ih tumači Sud.
            20. Takva ocjena predstavlja meritorno pitanje i treba je izvršiti tijekom ispitivanja osnovanosti tužbe.
            21. Kao drugo, treba podsjetiti da iz članka 120. točke (c) Poslovnika i sudske prakse koja se odnosi na tu odredbu proizlazi da svaka tužba kojom se pokreće postupak mora sadržavati predmet spora, tužbene razloge i argumente kao i sažeti prikaz tih razloga te da to navođenje mora biti dovoljno jasno i precizno da omogući tuženiku pripremu obrane, a Sudu obavljanje kontrole. Iz toga slijedi da temeljni činjenični i pravni elementi na kojima se tužba temelji trebaju biti na dosljedan i razumljiv način vidljivi iz samog teksta tužbe te da u njoj istaknuti zahtjevi trebaju biti formulirani na nedvosmislen način kako bi se izbjeglo da sud odluči ultra petita  ili propusti odlučiti o nekom od prigovora (vidjeti u tom smislu presude Komisija/Češka Republika, C‑343/08, EU:C:2010:14, t. 26. i navedenu sudsku praksu te Komisija/Španjolska, C‑360/11, EU:C:2013:17, t. 26.).
            22. Treba utvrditi da iako Komisija u svojoj tužbi iznosi da članak 7. Uredbe br. 883/2004, čija se povreda predbacuje Slovačkoj Republici, treba tumačiti u skladu s člankom 48. UFEU‑a, tužba ne sadrži argumentaciju koja se odnosi na iznošenje prigovora koji se tiču navodne povrede članaka 45. i 48. UFEU‑a.
            23. U tim okolnostima, prigovore koji se odnose na povredu članaka 45. i 48. UFEU‑a treba smatrati nedopuštenima i valja ocijeniti osnovanost tužbe Komisije samo u odnosu na članak 7. Uredbe br. 883/2004.
            O meritumu
            Argumentacija stranaka
            24. Komisija tvrdi da je božićnica „davanje za slučaj starosti“ u smislu članka 3. stavka 1. točke (d) Uredbe br. 883/2004 i stoga treba biti također isplaćena korisnicima koji nemaju boravište u Slovačkoj. Predviđajući da samo korisnici koji imaju boravište u toj državi članici mogu primiti to davanje, Slovačka Republika krši članak 7. Uredbe br. 883/2004.
            25. Komisija ističe da božićnica ispunjava dva uvjeta utvrđena sudskom praksom Suda, što omogućava da se posebno davanje smatra davanjem socijalne sigurnosti koje ulazi u područje primjene Uredbe br. 883/2004.
            26. Tako, kao prvo, božićnica se korisnicima dodjeljuje izvan individualne i diskrecijske ocjene osobnih potreba, na temelju zakonski definirane situacije. Naime, božićnica se dodjeljuje svim osobama koje ispunjavaju uvjete predviđene nacionalnim propisima, odnosno umirovljenicima u jednoj od vrsta mirovina definiranih zakonom i koji ostvaruju na temelju mirovina isplaćenih u prosincu kalendarske godine prihod čiji iznos ne prelazi 60 % prosječne mjesečne plaće u Slovačkoj. Ti su uvjeti općenite naravi i ne uključuju ni individualno postupanje ni diskrecijsku ocjenu slovačkih vlasti.
            27. Kao drugo, božićnica se odnosi na rizične kategorije iz članka 3. stavka 1. točke Uredbe br. 883/2004. Konkretno, članak 3. stavak 1. točka (d) te uredbe stavlja davanja za slučaj starosti u područje primjene ratione materiae  Uredbe br. 883/2004. Ono bi odgovaralo području primjene Zakona br. 592/2006, koji predviđa da se božićnica dodjeljuje korisnicima starosne mirovine ili prijevremene starosne mirovine, udovičke/udovčeve mirovine ili mirovine za siročad te socijalne mirovine.
            28. Osim toga, okolnost da božićnica kao takva ne dopušta pokriti osnovne životne potrebe korisnika ne protivi se njezinoj kvalifikaciji kao „davanje za slučaj starosti“ jer bi poprimila oblik „povećanja prihoda umirovljenika“ u smislu članka 1. točke (w) Uredbe br. 883/2004.
            29. Cilj božićnice jest povećanje prihoda korisnika mirovine, što bi potvrdilo njezinu klasifikaciju kao davanje za slučaj starosti iz članka 3. stavka 1. točke (d) Uredbe br. 883/2004 i davanje koje je uređeno člankom 7. te uredbe.
            30. U tom pogledu nevažno je to što se božićnica ne financira na isti način kao sama mirovina jer bi takav zahtjev bio protivan članku 3. stavku 2. Uredbe br. 883/2004, značajno bi umanjio koristan učinak navedene uredbe i ne bi se mogao izvući iz presude Noteboom (C‑101/04, EU:C:2005:51, t. 27.) jer korištenje veznika „osim toga“ kako bi se označio prikladan način financiranja predmetnih davanja upućuje na to da taj element nije bio neophodan za argumentaciju Suda.
            31. Okolnost da se u predmetu koji je rezultirao presudom Noteboom (C‑101/04, EU:C:2005:51) radilo o doprinosnom davanju isplaćenom svim umirovljenicima ne umanjuje mjerodavnost navedene presude za ovaj predmet. Činjenica da je božićnica isplaćena samo određenom krugu umirovljenika važna je samo ako bi pripadnost određenom krugu ovisila o individualnoj i diskrecijskoj ocjeni, što nije slučaj s obzirom na to da se davanje isplaćuje svim osobama koje ispunjavaju uvjete utvrđene zakonom.
            32. Kao davanje za slučaj starosti, božićnica bi stoga bila navedena u članku 7. Uredbe br. 883/2004. Taj članak, koji treba tumačiti u skladu s člankom 48. UFEU‑a, nameće državama članicama da osiguraju da davanja koja spadaju u područje primjene te uredbe ne podliježu nikakvom „smanjenju, izmjeni, obustavi, ukidanju ili pljenidbi po računu zbog činjenice da korisnik ili članovi njegove obitelji borave u državi članici različitoj od one u kojoj se nalazi ustanova nadležna za pružanje davanja“. Iz navedenog članka proizlazi da iznimke od tog pravila moraju biti predviđene tom istom uredbom. Slovačka Republika ne može dakle odbiti isplatu božićnice osobama koje imaju boravište izvan Slovačke Republike jer joj ni Uredba br. 883/2004 ni bilo koja druga odredba prava Unije ne daje tu mogućnost.
            33. Konačno, Komisija ističe da božićnica ne predstavlja „posebno nedoprinosno novčano davanje“ u smislu članka 70. stavka 2. Uredbe br. 883/2004 s obzirom na to da se radi o „davanju“ u smislu članka 3. stavka 1. te uredbe.
            34. Slovačka Republika slaže se s Komisijom da božićnica nije „posebno nedoprinosno novčano davanje“ u smislu članka 3. stavka 3. i članka 70. Uredbe br. 883/2004.
            35. Međutim, suprotno onomu što tvrdi Komisija, prema toj državi članici božićnica ne spada pod Uredbu br. 883/2004 jer ispunjava potrebne uvjete kako bi se kvalificirala „davanjem socijalne pomoći“ koja je izričito isključena iz područja primjene Uredbe br. 883/2004.
            36. Naime, božićnica za cilj nema samo povećati prihode primatelja naknade, već umanjiti težak socijalni položaj primatelja s niskim prihodom, provodeći razlikovanje prema iznosu njihovih prihoda. Kao nesustavno posebno socijalno davanje koje se financira izvorima iz državnog proračuna, to davanje predstavlja solidarnu gestu cjelokupnog društva u odnosu na skupinu primatelja s niskim prihodom, kako bi im se zajamčio minimalni prihod tijekom razdoblja u kojem osobno mogu osjetiti ekonomski i društveni teret svojih niskih primanja.
            37. Pri dodjeli i izračunu iznosa božićnice uzima se u obzir osobna situacija korisnika s obzirom na to da se ne dodjeljuje primateljima čiji iznos doplataka prelazi 60 % prosječne mjesečne plaće u Slovačkoj i njezin iznos se progresivno smanjuje ako je iznos njihovih davanja veći od najnižeg prihoda za pokrivanje osnovnih životnih potreba punoljetne fizičke osobe u toj državi članici.
            38. Uzimajući u obzir jednokratnost božićnice te njezin mali iznos, detaljnije razmatranje individualne situacije svakog korisnika, uključujući određivanje preciznog iznosa njegove imovine i ostalih prihoda, predstavljalo bi neproporcionalni administrativni teret za socijalno osiguranje koje isplaćuje božićnicu.
            39. Dodjela i iznos božićnice neovisni su o razdoblju zaposlenosti, članstva ili doprinosa korisnika. Međutim, nedoprinosni načini financiranja božićnice, iako nisu sami po sebi odlučujući pri utvrđivanju radi li se o davanju socijalnog osiguranja, razmatrani zajedno sa svrhom i uvjetima dodjele, potvrđuju karakter socijalne pomoći tog davanja.
            40. Konačno, božićnica ne ispunjava nijedan od dva uvjeta kako bi se mogla kvalificirati „davanjem socijalne sigurnosti“ koja spada pod Uredbu br. 883/2004 s obzirom na to da korisnici ne raspolažu nikakvim drugim pravom na to davanje i da se ono ne odnosi na rizične kategorije iz članka 3. stavka 1. Uredbe br. 883/2004.
            41. Kada se radi o posljednjoj točki, Slovačka Republika ističe da božićnica nije ni „davanje za slučaj starosti“ u smislu članka 3. stavka 1. točke (d) Uredbe br. 883/2004 ni „mirovina“ kao takva u smislu članka 1. točke (w) te uredbe. Naime, uzevši u obzir barem mali iznos i jednokratnost tog davanja, njegov cilj nije jamčiti dovoljna sredstva za pokrivanje osnovnih potreba osoba koje su, nakon što su navršile dob za mirovinu, napustile svoj posao.
            42. Božićnica ne odgovara nijednom drugom posebnom davanju iz članka 1. točke (w) Uredbe br. 883/2004 koje se mora kvalificirati kao „mirovina“ niti osobito dodatnim doplatcima s obzirom na to da se ona ne financira doprinosima, već ju financira izravno država članica potpuno neovisno o ubiranju doprinosa za osiguranje na druga davanja koja isplaćuje ured za socijalnu sigurnost.
            43. U svakom slučaju, odbijanje mogućnosti izvoza predmetnog davanja nije arbitrarno, već proizlazi iz okolnosti koje se tiču specifične situacije u Slovačkoj. Te se okolnosti odražavaju u uvjetima dodjele božićnice i izračunu njezina iznosa pomoću parametara koji se tiču prosječne plaće i minimalnog prihoda za osnovne životne potrebe u Slovačkoj. Mogućnost izvoza bila bi u potpunoj suprotnosti s njezinom povezanošću s unutrašnjom socijalnom situacijom.
            Ocjena Suda
            44. Valja podsjetiti na početku da je prema ustaljenoj sudskoj praksi u okviru tužbe zbog povrede obveze Komisija obvezna utvrditi postojanje navodne povrede. Ona je dužna dostaviti Sudu elemente koji su mu nužni za ispitivanje postojanja povrede a da se Komisija ne može pozvati ni na kakvu pretpostavku (vidjeti među ostalim presude Komisija/Nizozemska, 96/81, EU:C:1982:192, t. 6.; Komisija/Španjolska, C‑404/00, EU:C:2003:373, t. 26.; i Komisija/Italija, C‑135/05, EU:C:2007:250, t. 26. te Komisija/Grčka, C‑305/06, EU:C:2008:486, t. 41.).
            45. U ovom slučaju, kako bi se ocijenila osnovanost ove tužbe, valja odrediti predstavlja li božićnica „davanje socijalne sigurnosti“ u smislu Uredbe br. 883/2004, na koje se primjenjuje odstupanje od pravila o boravištu predviđenog člankom 7. te uredbe.
            46. Valja podsjetiti da razlika između davanja koja ulaze u područje primjene Uredbe br. 883/2004 i onih koja su iz nje isključena ne leži u činjenici je li davanje kvalificirano kao „davanje socijalne sigurnosti“ nacionalnim zakonom, već se u bitnome temelji na konstitutivnim elementima svakog davanja, osobito njegovoj svrsi i uvjetima dodjele (presuda Molenaar, C‑160/96, EU:C:1998:84, t. 19.).
            47. Prema ustaljenoj sudskoj praksi, davanje se može smatrati davanjem socijalne sigurnosti ako se ono korisnicima dodjeljuje, bez individualne i diskrecijske ocjene osobnih potreba, na temelju zakonom utvrđene situacije i ako se odnosi na rizike izričito nabrojene u članku 3. stavku 1. Uredbe br. 883/2004 (vidjeti osobito presudu da Silva Martins, C‑388/09, EU:C:2011:439, t. 38. i navedenu sudsku praksu).
            48. Iz odredaba koje se odnose na dodjelu božićnice proizlazi najprije da se ona dodjeljuje korisnicima jedne od vrsta mirovina iz članka 1. stavaka 1. i 2. Zakona br. 592/2006 koji imaju pravo na isplatu navedene mirovine u prosincu predmetne kalendarske godine, koji imaju boravište u Slovačkoj i čiji je iznos prihoda zakonske mirovine niži od 60 % prosječne mjesečne plaće u Slovačkoj tijekom referentnog razdoblja.
            49. Nadalje, članak 1. stavak 5. Zakona br. 592/2006 utvrđuje pravila prema kojima osobe koje primaju nekoliko mirovina iz stavaka 1. do 3. tog članka 1. mogu primati božićnicu.
            50. Konačno, članak 1. stavak 8. Zakona br. 592/2006 kao i prilog tom zakonu utvrđuju pravila prema kojima se izračunava iznos božićnice.
            51. Slijedi da je dodjela božićnice, što se tiče prvog uvjeta dodjele davanja bez individualne i diskrecijske ocjene osobnih potreba, podvrgnuta uvjetima taksativno nabrojenima u članku 1. Zakona br. 592/2006 te nadležna tijela ne raspolažu diskrecijskom ocjenom u vezi s tom dodjelom.
            52. Istina, božićnica se dodjeljuje ili odbija i njezin iznos se izračunava s obzirom na iznos mirovinskih prihoda korisnika. Međutim, radi se o objektivnom i zakonski definiranom kriteriju koji daje pravo na to davanje te nadležno tijelo ne može uzeti u obzir ostale osobne okolnosti. Dodjela božićnice ne ovisi stoga o individualnoj ocjeni osobnih potreba podnositelja zahtjeva, što je karakteristično za socijalnu pomoć (vidjeti u tom smislu presude Hughes, C‑78/91, EU:C:1992:331, t. 17.; Acciardi, C‑66/92, EU:C:1993:341, t. 15. i De Cuyper, C‑406/04, EU:C:2006:491, t. 23.).
            53. Što se tiče drugog uvjeta, valja podsjetiti da prema Komisiji božićnicu treba kvalificirati kao „davanje za slučaj starosti“ u smislu članka 3. stavka 1. točke (d) Uredbe br. 883/2004 i ona poprima oblik „povećanja prihoda umirovljenika“ u smislu članka 1. točke (w) te uredbe.
            54. Sukladno sudskoj praksi navedenoj u točki 46. ove presude, kako bi se odredilo može li se božićnica kvalificirati kao „davanje za slučaj starosti“ u smislu članka 3. stavka 1. točke (d) Uredbe br. 883/2004, treba ocijeniti konstitutivne elemente tog davanja, osobito njegov cilj i uvjete dodjele.
            55. U tom pogledu, valja primijetiti da su davanja za slučaj starosti iz članka 3. stavka 1. točke (d) Uredbe br. 883/2004 u biti karakterizirana činjenicom da se njima žele osigurati sredstva za osobne životne potrebe osobama koje su, kada su dosegnule određenu dob, napustile svoj posao i nisu više primorane staviti se na raspolaganje upravi za zapošljavanje (vidjeti presudu Valentini, 171/82, EU:C:1983:189, t. 14.).
            56. Osim toga, Sud je odlučio da se osobito može smatrati „davanjem za slučaj starosti“ u smislu članka 3. stavka 1. točke (d) Uredbe br. 883/2004, isplaćenim kao dodatni doplatak, doplatak koji se isplaćuje isključivo korisnicima osobne mirovine i/ili mirovine za nadživjele osobe, čiji su izvori financiranja isti kao oni predviđeni za financiranje starosne i obiteljske mirovine i koji prati starosnu mirovinu te kojim se korisnicima omogućava da zadovolje svoje potrebe jamčenjem financijskog dodatka koji im eventualno omogućava odlazak na odmor (presuda Noteboom, C‑101/04, EU:C:2005:51, t. 25. do 29.).
            57. U ovom slučaju valja utvrditi da se božićnica ne isplaćuje isključivo korisnicima starosne mirovine, prijevremene starosne mirovine i vojne ili policijske mirovine, već krug korisnika uključuje također korisnike ostalih vrsta mirovine, među ostalim invalidske mirovine, socijalne mirovine, udovičke/udovčeve mirovine ili mirovine za siročad.
            58. Međutim Komisija ne navodi razloge zbog kojih, s obzirom na područje primjene ratione personae koje je tako široko određeno, smatra da božićnicu treba kvalificirati „davanjem za slučaj starosti“ u smislu članka 3. stavka 1. točke (d) Uredbe br. 883/2004.
            59. Iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da je cilj božićnice pružiti financijski dodatak korisnicima tih različitih zakonskih mirovina čiji prihodi ne prelaze zakonski definiran prag.
            60. S obzirom da se božićnica isplaćuje korisnicima starosne mirovine ili s njome izjednačenih mirovina, ona ima za cilj dopuniti sredstva za osnovne potrebe osoba koje su dosegnule određenu dob. Iako je to tako, ne može se smatrati da cilj božićnice ovisi isključivo o vrsti mirovine koju dopunjava.
            61. Naime, s jedne strane, kako to ističe Slovačka Republika, financijski dodatak isplaćen u obliku božićnice ima za cilj ublažiti težak socijalni položaj primatelja s niskim prihodima tijekom razdoblja u kojem mogu osobno osjetiti ekonomsku i socijalnu težinu svojih niskih prihoda. S druge strane, sam cilj božićnice proizlazi također iz pravila predviđenih u članku 1. stavku 5. Zakona br. 592/2006 koja se odnose na njezino primanje kada korisnik prima nekoliko mirovina. Iz te odredbe u bitnome proizlazi da korisnici nekoliko mirovina božićnicu mogu primiti samo jedanput i to ako ukupni iznos mirovina ne prelazi utvrđeni prag.
            62. Dakle, valja smatrati da Komisija nije utvrdila da konstitutivni elementi božićnice omogućavaju da ju se kvalificira kao „davanje za slučaj starosti“ u smislu članka 3. stavka 1. točke (d) Uredbe br. 883/2004.
            63. Stoga treba odbaciti tužbu Komisije.
            Troškovi
            64. Na temelju članka 138. stavka 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Slovačka Republika postavila zahtjev da se Komisiji naloži snošenje troškova i da ona nije uspjela u postupku, Komisiji se nalaže snošenje troškova.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) proglašava i presuđuje:
            1. Tužba se odbija.
            2. Europska komisija snosi troškove.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 22. prosinca 2010.#RTL Belgium SA.#Zahtjev za prethodnu odluku: Collège d'autorisation et de contrôle du Conseil supérieur de l'audiovisuel - Belgija.#Direktiva 89/552/EEZ.#Predmet C-517/09.


title: Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 9. prosinca 2014. # Inter-Union Technohandel GmbH protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Postupak povodom prigovora - Prijava figurativnog žiga Zajednice PROFLEX - Raniji nacionalni verbalni žig PROFEX - Stvarna uporaba ranijeg žiga - Članak 42. stavci 2. i 3. Uredbe (EZ) br. 207/2009. # Predmet T-278/12.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (prvo vijeće)
      9. prosinca 2014. (
            *1
         )
      „Žig Zajednice — Postupak povodom prigovora — Prijava figurativnog žiga Zajednice PROFLEX — Raniji nacionalni verbalni žig PROFEX — Stvarna uporaba ranijeg žiga — Članak 42. stavci 2. i 3. Uredbe (EZ) br. 207/2009“
      U predmetu T‑278/12,

         Inter‑Union Technohandel GmbH, sa sjedištem u Landauu in der Pfalz (Njemačka), koji zastupaju K. Schmidt‑Hern i A. Feutlinske, odvjetnici,
      tužitelj,
      protiv

         Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM), koji zastupa P. Bullock, u svojstvu agenta,
      tuženik,
      a druga stranka u postupku pred žalbenim vijećem OHIM‑a bila je:

         Gumersport Mediterranea de Distribuciones, SL, sa sjedištem u Barceloni (Španjolska),
      povodom tužbe podnesene protiv odluke drugog žalbenog vijeća OHIM‑a od 27. ožujka 2012. (predmet R 413/2011‑2), koja se odnosi na postupak povodom prigovora između društva Inter‑Union Technohandel GmbH i društva Gumersport Mediterranea de Distribuciones, SL,
      OPĆI SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: H. Kanninen, predsjednik, I. Pelikánová i E. Buttigieg (izvjestitelj), suci,
      tajnik: E. Coulon,
      uzimajući u obzir tužbu podnesenu tajništvu Općeg suda 22. lipnja 2012.,
      uzimajući u obzir odgovor na tužbu podnesen tajništvu Općeg suda 4. listopada 2012.,
      uzimajući u obzir repliku podnesenu tajništvu Općeg suda 9. siječnja 2013.,
      uzimajući u obzir da stranke nisu podnijele zahtjev za zakazivanje rasprave u roku od mjesec dana od dostave obavijesti o zaključenju pisanog dijela postupka i da je stoga odlučeno, na temelju izvještaja suca izvjestitelja, u skladu s člankom 135.a Poslovnika Općeg suda, da se odluka donese bez usmenog dijela postupka,
      donosi sljedeću

         Presudu

         Okolnosti spora

               1

               Društvo Gumersport Mediterranea de Distribuciones, SL podnijelo je 13. prosinca 2005. prijavu za registraciju žiga Zajednice Uredu za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM), na temelju Uredbe Vijeća (EZ) br. 40/94 od 20. prosinca 1993. o žigu Zajednice (SL 1994 L 11, str. 1.), kako je izmijenjena (zamijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Zajednice (SL L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.)).

               2

               Žig za koji je zatražena registracija jest sljedeći figurativni znak:

               3

               Proizvodi za koje je zatražena registracija pripadaju razredima 9., 12. i 25. Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga radi registracije žigova od 15. lipnja 1957., kako je revidiran i izmijenjen, a koji, za svaki od razreda, odgovaraju sljedećem opisu:

                        —

                        razred 9.: „Sportske zaštitne kacige, sportske zaštitne naočale, sunčane naočale; indikatori pokazivači brzine, automatski pokazatelji niskog tlaka u gumama“;

                        —

                        razred 12.: „Vozila; uređaji za kretanje po kopnu, zraku ili vodi; bicikli i oprema za bicikle, zvona za bicikle, zračnice za bicikle, okviri za bicikle, gume za bicikle, glavine bicikla, zupčanici bicikla, kočnice za bicikle, blatobrani bicikla, pokazivači smjera za bicikle, naplatci za kotače bicikala, ručke za bicikle, kurble bicikala, motori za bicikle (mopedi); pneumatici za bicikle, pedale bicikala, žbice za bicikle, zaštitne mrežice na kotaču bicikla, kotači bicikla, sjedala bicikla, stalci za bicikle, zvona za bicikle, gume bez zračnice za bicikle, lanci za bicikle, košare prilagođene za bicikle, retrovizori, oprema za popravak zračnica, nosači za bicikle, lanci protiv klizanja, okviri za bicikle, osovine vozila, napinjači žbica kotača (uređaji), tricikli“;

                        —

                        razred 25.: „košulje, majice s kratkim rukavima, ženske košulje, kratke jakne koje nalikuju na bluze, gornji dijelovi trenirka, parke (sportske jakne s kapuljačom), jakne (odjeća), hlače, rukavice (odjeća), muške čarape, čarape, donje rublje, pidžame, spavaćice, prsluci, mantili, šalovi, jakne, lente (odjeća), džemperi (puloveri), suknje, odjeća, kravate, pojasevi, podvezice, kupaći kostimi, odjeća za sport iz ovog razreda; odjeća i obuća za bicikliste; donje rublje koje upija znoj; ženske kape, odjela za kišu, parke (sportske jakne s kapuljačom), kućni ogrtači, šalovi, stole; nošnje; donje rublje; obuća i pokrivala za glavu; pletena tkanina (odjeća)“.

               4

               Prijava žiga Zajednice objavljena je u Glasniku žigova Zajednice br. 26/2006 od 26. lipnja 2006.

               5

               Tužitelj, društvo Inter‑Union Technohandel GmbH, podnio je 6. rujna 2006., temeljem članka 42. Uredbe br. 40/94 (koji je postao članak 41. Uredbe br. 207/2009), prigovor na prijavu za registraciju predmetnog žiga za sve proizvode iz točke 3. ove presude.

               6

               Prigovor se temeljio na registraciji br. 39628817 njemačkog žiga PROFEX koja je učinjena 12. veljače 1997. i obnovljena 14. srpnja 2006. te koja se odnosi na sljedeće proizvode iz razreda 6., 8., 9., 11., 12., 16., 17. i 21.: „Protuprovalni lanci, lokoti u obliku slova ,U', protuprovalna zaštita koja je sastoji od metalnog kabela, spiralne protuprovalne naprave, protuprovalna zaštita koja se sastoji od kabela; termometri, tahometri, brojači kilometara i kompasi za kopnena vozila; zaštitna oprema za glavu, zaštitne rukavice; električni osigurači, držači za osigurače, električni generatori i dinama za kopnena vozila; električni i elektronički alarmni sustavi; protuprovalne mehaničke naprave (osim za kopnena vozila); oprema za kopnena vozila, što uključuje reflektore, reflektore za vožnju unatrag, stražnja svjetla, trepćuća svjetla (svjetlosna signalizacija), ručne lampe; svjetla za čitanje karata, rasvjetne žaruljice i reflektori; oprema za kopnena vozila, što uključuje navlake za upravljač, kutije za prvu pomoć, ispušne cijevi, navlake za kotače, zatvarače za spremnike, blatobrane, naslonjače, korice za sigurnosne remene, naslonjače za glavu, naslonjače za leđa, sjedala za djecu, retrovizore, sklopke za upravljanje (ne od metala), odbojnike za vrata, zračne pumpe (oprema za vozila), bočice za pića, potpornje za održavanje u zaustavljenom položaju, protuprovalne mehaničke naprave za vozila; rezervni dijelovi za kopnena vozila, što uključuje gume, nemetalne savitljive cijevi, kočnice, spojnice kočnica, pločice kočnica, kabele kočnica, ručice kočnica, mehaničke prijenosnike, stražnje mjenjače brzina, ručice mjenjača brzina, kabele za promjenu brzina, pogonske zupčanike, lance, zaštitu za lance, blatobrane, pedale, zvona, sjedala bicikala, upravljače bicikala (ručice), ručke upravljača (dijelovi bicikala); prikolice za kopnena vozila, sjedala za djecu za kopnena vozila; oprema za kopnena vozila, osobito košare, kutije, spremnici i učvršćivači za prtljagu i mali predmeti, nosači za prtljagu, torbe za sjedala, upravljači i okviri (prazni); rokovnici, naljepnice, ljepljive vrpce, izolacijske trake i vrpce; oprema za kopnena vozila, što uključuje folije, sjenila, žaluzije i plastične štitnike kao štitnike od sunca“.

               7

               Prigovor je istaknut iz razloga navedenog u članku 8. stavku 1. točki (b) Uredbe br. 40/94 (koji je postao članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe br. 207/2009).

               8

               Na zahtjev društva Gumersport Mediterranea de Distribuciones, OHIM je u postupku pozvao tuženika da podnese dokaz o stvarnoj uporabi ranijeg žiga u smislu članka 43. stavaka 2. i 3. Uredbe br. 40/94 (koji je postao članak 42. stavci 2. i 3. Uredbe br. 207/2009). Tužitelj je s tim u vezi podnio različite dokaze koje je ispitao odjel za prigovore.

               9

               Odlukom od 2. srpnja 2009. odjel za prigovore odbio je prigovor u cijelosti temeljem članka 42. stavaka 2. i 3. Uredbe br. 207/2009, smatrajući da tužitelj nije podnio dovoljno dokaza o stvarnoj uporabi ranijeg žiga.

               10

               Tužitelj je 26. kolovoza 2009., na temelju članaka 58. do 64. Uredbe br. 207/2009, podnio žalbu OHIM‑u protiv odluke odjela za prigovore od 2. srpnja 2009.

               11

               Odlukom od 14. lipnja 2010. drugo žalbeno vijeće ukinulo je odluku odjela za prigovore i vratilo predmet toj instanci. Žalbeno vijeće smatralo je u biti da je odjel za prigovore temeljio svoju odluku na nepotpuno utvrđenom činjeničnom stanju, s obzirom na to da nije uzeo u obzir određene dokaze koje je podnio tužitelj.

               12

               Odjel za prigovore 17. prosinca 2010. donio je novu odluku kojom je utvrdio postojanje stvarne uporabe ranijeg žiga u pogledu jednog dijela proizvoda za koje je on bio registriran, što uključuje različite vrste opreme za bicikle i automobile. Prema odjelu za prigovore, proizvodi za koje je raniji žig rabljen ili su izričito spomenuti u podnesenim dokazima ili su navedeni u sljedećim potkategorijama ranijeg žiga: protuprovalne mehaničke naprave (osim za kopnena vozila); oprema za kopnena vozila, što uključuje reflektore, reflektore za vožnju unatrag, stražnja svjetla, trepćuća svjetla (svjetlosna signalizacija), ručne lampe; svjetla za čitanje karata, rasvjetne žaruljice i reflektori; oprema za kopnena vozila, što uključuje navlake za upravljač, ispušne cijevi, korice za sigurnosne remene, naslonjače za glavu, pokrivala za sjedala, sjedala za djecu, retrovizore, zračne pumpe (oprema za vozila), bočice za pića, potpornje za održavanje u zaustavljenom položaju; rezervni dijelovi za kopnena vozila, što uključuje gume, nemetalne savitljive cijevi, kočnice, spojnice kočnica, pločice kočnica, kabele kočnica, ručice kočnica, mehaničke prijenosnike, stražnje mjenjače brzina, ručice mjenjača brzina, kabele za promjenu brzina, pogonske zupčanike, lance, zaštitu za lance, blatobrane, pedale, zvona, sjedala bicikala, upravljače bicikala (ručice), ručke upravljača (dijelovi bicikala); prikolice za kopnena vozila; oprema za kopnena vozila, što uključuje folije, sjenila, žaluzije i plastične štitnike kao štitnike od sunca i osobito lokote u obliku slova ,U', spiralne protuprovalne naprave; termometri, tahometri, brojači kilometara i kompasi za kopnena vozila; zaštitna oprema za glavu, sjedala za djecu za kopnena vozila.

               13

               Odjel za prigovore zatim je ispitao vjerojatnost dovođenja u zabludu te je djelomično usvojio prigovor u pogledu „sportskih zaštitnih kaciga, indikatora brzine, automatskih pokazatelja niskog tlaka u gumama“iz razreda 9. i proizvoda „vozila; uređaji za kretanje po kopnu; bicikli i oprema za bicikle, zvona za bicikle, zračnice za bicikle, okviri za bicikle, gume za bicikle, glavine bicikla, zupčanici bicikla, kočnice za bicikle, blatobrani bicikla, pokazivači smjera za bicikle, naplatci za kotače bicikala, ručke za bicikle, kurble bicikala, motori za bicikle (mopedi); pneumatici za bicikle, pedale bicikala, žbice za bicikle, zaštitne mrežice na kotaču bicikla, kotači bicikla, sjedala bicikla, stalci za bicikle, zvona za bicikle, gume bez zračnice za bicikle, lanci za bicikle, košare prilagođene za bicikle, retrovizori, oprema za popravak zračnica, nosači za bicikle, lanci protiv klizanja, okviri za bicikle, osovine vozila, napinjači žbica kotača (uređaji), tricikli“ iz razreda 12. Odjel za prigovore stoga je odbio zahtjev za žig Zajednice za navedene proizvode.

               14

               Društvo Gumersport Mediterranea de Distribuciones podnijelo je 16. veljače 2011. žalbu OHIM‑u protiv odluke odjela za prigovore od 17. prosinca 2010. u dijelu u kojem je djelomično usvojen prigovor i odbijen zahtjev za žig Zajednice.

               15

               Odlukom od 27. ožujka 2012. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) drugo žalbeno vijeće OHIM‑a usvojilo je žalbu i ukinulo odluku odjela za prigovore od 17. prosinca 2010.

               16

               U prvom redu, žalbeno vijeće navelo je da su žalbom bili obuhvaćeni samo oni proizvodi za koje je usvojen prigovor i odbijen zahtjev za žig Zajednice, što obuhvaća proizvode iz razreda 9. i 12. koji su navedeni u točki 13. ove presude (točke 13. i 14. pobijane odluke).

               17

               Žalbeno je vijeće, nadalje, u biti smatralo, suprotno onomu što je odlučio odjel za prigovore, da tužitelj nije dokazao opseg uporabe i, posljedično, stvarnu uporabu ranijeg žiga (točke 32. do 39. pobijane odluke). Stoga je žalbeno vijeće zaključilo da je prigovor valjalo odbiti temeljem članka 42. stavaka 2. i 3. Uredbe br. 207/2009 i pravila 22. stavka 2. Uredbe Komisije (EZ) br. 2868/95 od 13. prosinca 1995. o provedbi Uredbe br. 40/94 (SL L 303, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 84.), kako je izmijenjena (točka 40. pobijane odluke).

         Zahtjevi stranaka

               18

               Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        poništi pobijanu odluku;

                        —

                        naloži OHIM‑u snošenje troškova.

               19

               OHIM od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        odbije tužbu;

                        —

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

         Pravo

               20

               Tužitelj navodi dva tužbena razloga u prilog svojoj tužbi, od kojih se prvi odnosi na povredu članka 42. stavaka 2. i 3. Uredbe br. 207/2009 i pravila 22. Uredbe br. 2868/95, a drugi na povredu članka 76. stavka 1. Uredbe br. 207/2009.

               21

               Opći sud smatra prikladnim najprije ispitati prvi tužbeni razlog.

               22

               Tužitelj u okviru tog tužbenog razloga prigovara da je žalbeno vijeće pogrešno zaključilo da iz dokaza koji su mu podneseni ne proizlazi opseg uporabe ranijeg žiga. Tužitelj u biti smatra da je žalbeno vijeće pogrešno ocijenilo dokaze podnesene u upravnom postupku. Navedena pogrešna ocjena proizišla je osobito iz toga što je žalbeno vijeće primijenilo pogrešne, to jest „previše zahtjevne“ kriterije za dokazivanje uporabe ranijeg žiga.

               23

               OHIM osporava tužiteljeve argumente.

               24

               Valja podsjetiti da, temeljem članka 42. stavaka 2. i 3. Uredbe br. 207/2009, podnositelj prijave za registraciju žiga Zajednice protiv koje je podnesen prigovor može zatražiti dokaz da je raniji žig Zajednice u vezi s kojim je podnesen prigovor bio u stvarnoj uporabi tijekom pet godina koje su prethodile datumu objave prijave žiga.

               25

               Nadalje, sukladno pravilu 22. stavku 3. Uredbe br. 2868/95, kako je izmijenjena, dokaz o uporabi mora se odnositi na mjesto, vrijeme, opseg i prirodu uporabe ranijeg žiga.

               26

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, iz gore navedenih odredaba proizlazi, uzimajući također u obzir uvodnu izjavu 10. Uredbe br. 207/2009, da je ratio legis zahtjeva prema kojem raniji žig mora biti u stvarnoj uporabi, kako bi mogao poslužiti za prigovor protiv prijave žiga Zajednice, u tome da se ograniče sukobi između dvaju žigova kada ne postoji opravdani ekonomski razlog koji proizlazi iz stvarnog djelovanja žiga na tržištu. Međutim, svrha navedenih odredaba nije ni procjena tržišnog uspjeha ni kontrola ekonomske strategije nekog poduzeća ni ograničavanje zaštite žigova samo na njihovu količinski značajnu tržišnu uporabu (vidjeti u tom smislu presudu od 8. srpnja 2004., Sunrider/OHIM – Espadafor Caba (VITAFRUIT), T‑203/02, Zb., EU:T:2004:225, t. 36. do 38. i navedenu sudsku praksu).

               27

               Žig je u stvarnoj uporabi ako se rabi sukladno svojoj osnovnoj funkciji koja se sastoji u jamčenju istovjetnosti podrijetla proizvoda ili usluga za koje je registriran kako bi stvorio ili sačuvao tržište za te proizvode ili usluge, iz čega su isključene uporabe simbolične naravi čiji je jedini cilj osiguranje prava zajamčenih žigom (vidjeti analogijom presudu od 11. ožujka 2003., Ansul, C‑40/01, Zb., EU:C:2003:145, t. 43.). Štoviše, uvjet stvarne uporabe žiga zahtijeva da žig bude rabljen javno i prema van onako kako je zaštićen na relevantnom području (presuda VITAFRUIT, t. 26. supra, EU:T:2004:225, t. 39.; vidjeti također u tom smislu i analogno gore navedenu presudu Ansul, EU:C:2003:145, t. 37.).

               28

               Ocjena karaktera stvarnosti uporabe žiga treba se zasnivati na ukupnosti činjenica i okolnosti koje su prikladne za utvrđivanje kakva je doista njegova tržišna uporaba, osobito imajući u vidu onu koja se smatra opravdanom u relevantnom ekonomskom sektoru kako bi se održali ili stvorili dijelovi tržišta u korist proizvoda ili usluga koji su zaštićeni žigom, prirodu tih proizvoda ili usluga, karakteristike tržišta te opseg i učestalost uporabe žiga (presuda VITAFRUIT, t. 26. supra, EU:T:2004:225, t. 40.; vidjeti također analogijom presudu Ansul, t. 27. supra, EU:C:2003:145, t. 43.).

               29

               Što se tiče opsega uporabe ranijeg žiga, valja osobito uzeti u obzir tržišni volumen ukupne uporabe, s jedne strane, te trajanje razdoblja uporabe kao i njezinu učestalost, s druge strane (presuda VITAFRUIT, t. 26. supra, EU:T:2004:225, t. 41. i presuda od 8. srpnja 2004., MFE Marienfelde/OHIM – Vétoquinol (HIPOVITON), T‑334/01, Zb., EU:T:2004:223, t. 35.).

               30

               Radi ispitivanja je li uporaba ranijeg žiga stvarna, potrebno je učiniti sveobuhvatnu ocjenu imajući u vidu sve relevantne faktore konkretnog slučaja. Ta ocjena obuhvaća određenu međuovisnost faktora koji su uzeti u obzir. Stoga, manji volumen proizvoda koji su stavljeni na tržište pod navedenim žigom može biti kompenziran snažnim intenzitetom ili velikom konstantom u vremenu uporabe tog žiga i obrnuto (presude VITAFRUIT, t. 26. supra, EU:T:2004:225, t. 42., i HIPOVITON, t. 29. supra, EU:T:2004:223, t. 36.).

               31

               Stvarna uporaba žiga ne može biti dokazana putem vjerojatnosti ili presumpcija, već se mora zasnivati na konkretnim i objektivnim elementima koji dokazuju efektivnu i dostatnu uporabu žiga na dotičnom tržištu (presuda od 12. prosinca 2002., Kabushiki Kaisha Fernandes/OHIM – Harrison (HIWATT), T‑39/01, Zb., EU:T:2002:316, t. 47. i presuda od 6. listopada 2004., Vitakraft‑Werke Wührmann/OHIM – Krafft (VITAKRAFT), T‑356/02, Zb., EU:T:2004:292, t. 28.).

               32

               Predmetni tužbeni razlog treba ispitati u svjetlu tih razmatranja.

               33

               Budući da je prijava žiga Zajednice koju je podnijelo društvo Gumersport Mediterranea de Distribuciones objavljena 26. lipnja 2006., razdoblje od pet godina iz članka 42. stavaka 2. i 3. Uredbe br. 207/2009 teče, kao što to ispravno upozorava žalbeno vijeće u točki 25. pobijane odluke, od 26. lipnja 2001. do 25. lipnja 2006.

               34

               Kako bi procijenilo je li uporaba ranijeg žiga u relevantnom razdoblju bila stvarna, iz točke 28. pobijane odluke proizlazi da je žalbeno vijeće uzelo u obzir sljedeće dokaze koje je podnio tužitelj.

               35

               Na prvome mjestu, žalbeno vijeće uzelo je u obzir ispravu koju je tužitelj uputio društvu Deutsche Bahn AG 5. ožujka 2007., koja je sadržavala tablicu u kojoj je naveden godišnji promet između 1997. i 2006. ostvaren prodajom opreme za bicikle kojom se trgovalo pod ranijim žigom.

               36

               Na drugome mjestu, žalbeno vijeće uzelo je u obzir pisanu izjavu koju je M. S., ovlašteni predstavnik tužitelja, potpisao 30. listopada 2009. Toj ispravi priložene su također potpisane i datirane tablice koje sadrže podatke o prometu ostvarenom prodajom više vrsta opreme za bicikle i automobile kojima se trgovalo pod ranijim žigom.

               37

               Na trećemu mjestu, žalbeno vijeće uzelo je u obzir tri računa agencije za oglašavanje R & P koji se odnose na izradu kataloga i drugih oglasnih materijala za opremu kojom se trgovalo pod ranijim žigom.

               38

               Na četvrtome mjestu, žalbeno vijeće uzelo je u obzir primjere oglasa koji se odnose na raniji žig.

               39

               Na petome mjestu, žalbeno vijeće je uzelo u obzir članak na njemačkom jeziku iz svibnja 2002. koji navodi raniji žig u naslovu i tekstu.

               40

               Na šestome mjestu, žalbeno vijeće uzelo je u obzir tri članka iz mjesečnika test Stiftung Warentesta (službeno tijelo za testiranje proizvoda). Dva članka iz travnja 2005. spominju kacige za bicikliste kojima se trgovalo pod ranijim žigom. Treći članak iz lipnja 2002. spominje autosjedalo kojim se trgovalo pod ranijim žigom.

               41

               Konačno, na sedmome mjestu, žalbeno vijeće uzelo je u obzir kataloge iz 2002., 2005. i 2006. koji se odnose na opremu za bicikle i automobile kojom se trgovalo pod ranijim žigom.

               42

               Sukladno odluci odjela za prigovore, žalbeno vijeće u pobijanoj je odluci smatralo da iz podnesenih dokaza proizlazi da je razdoblje uporabe ranijeg žiga bilo unutar relevantnog razdoblja (točka 29. pobijane odluke). Žalbeno vijeće također se složilo sa zaključkom odjela za prigovore da se raniji žig rabio u Njemačkoj (točka 30. pobijane odluke). Usto, sukladno odluci odjela za prigovore, žalbeno vijeće smatralo je da iz podnesenih dokaza proizlazi da se raniji žig rabio sukladno registraciji (točka 31. pobijane odluke).

               43

               Suprotno tome, žalbeno vijeće nije se složilo s odjelom za prigovore glede ocjene opsega uporabe ranijeg žiga.

               44

               Imajući u vezi „očite“ veze između autora pisane izjave i tužitelja, žalbeno vijeće smatralo je da ta izjava može imati dokaznu snagu samo ako je potkrijepljena drugim dokazima (točka 36. pobijane odluke).

               45

               Žalbeno je vijeće, nadalje, u biti smatralo da drugi dokazi koje je podnio tužitelj ne potvrđuju sadržaj izjave i da stoga opseg uporabe ranijeg žiga nije dokazan (točke 37. do 40. pobijane odluke).

               46

               Tužitelj u prvome redu prigovara tomu što žalbeno vijeće nije smatralo da pisana izjava i tablice ostvarenog prometa koje su joj priložene same po sebi predstavljaju dovoljan dokaz o stvarnoj uporabi ranijeg žiga.

               47

               U tom smislu tužitelj smatra da pisana izjava odgovara kriterijima koji proizlaze iz mjerodavnog zakonodavstva Unije. Također prigovara žalbenom vijeću da nije prepoznalo značenje i dokaznu snagu pisane izjave u njemačkom pravu. Takva izjava bila bi prihvaćena kao dokazno sredstvo pred njemačkim sudom, a svaka lažna izjava bila bi kažnjiva temeljem članka 156. Strafgesetzbucha (njemački kazneni zakonik). Konačno, tužitelj prigovara da žalbeno vijeće nije uzelo u obzir okolnost da pisana izjava izgleda smisleno i vjerodostojno.

               48

               Valja navesti da je M. S.-ova pisana izjava datirana i potpisana. M. S. u navedenoj izjavi ističe da je bio obaviješten o tome da će ona biti dostavljena OHIM‑u i da se lažna izjava kazneno sankcionira. U toj je ispravi M. S. izjavio da tužitelj prodaje na veliko opremu za bicikle i automobile pod ranijim žigom. Izjavi je također priložio datirane i potpisane tablice o podacima o prometu ostvarenom prodajom više vrsta opreme za bicikle i automobile između 2001. i 2006. Te informacije bile su razvrstane po godini i po proizvodu. Prema M. S.-u, približno 90% prometa dolazilo je od prodaja u Njemačkoj. Pojasnio je također da se učinci te pisane izjave odnose i na podatke o prometu iz priloženih tablica. Konačno, naveo je da su katalozi proizvoda kojima se trgovalo pod žigom Zajednice, uključujući one koji su u upravnom postupku dostavljeni OHIM‑u, poslani svim osobama odgovornima za nabavu, direktorima marketinga i upraviteljima velikih trgovina u maloprodajnom sektoru.

               49

               Valja navesti da navedena pisana izjava potpada pod „izjave pisane pod prisegom ili svečane izjave ili izjave sa sličnim učinkom sukladno zakonu države u kojoj je izjava sastavljena“ iz članka 78. stavka 1. točke (f) Uredbe br. 207/2009. Čitajući navedenu odredbu zajedno s pravilom 22. stavkom 4. Uredbe br. 2868/95, valja zaključiti da navedena pisana izjava predstavlja jedno od dokaznih sredstava kojima se dokazuje uporaba žiga (vidjeti u tom smislu presudu od 7. lipnja 2005., Lidl Stiftung/OHIM – REWE‑Zentral (Salvita), T‑303/03, Zb., EU:T:2005:200, t. 40. i presudu od 28. ožujka 2012., Rehbein/OHIM – Dias Martinho (OUTBURST), T‑214/08, Zb., EU:T:2012:161, t. 32.). Stranke nisu suglasne u vezi s dokaznom vrijednošću te pisane izjave.

               50

               U tom smislu, kako bi se ocijenila dokazna snaga neke isprave, prvo treba provjeriti vjerodostojnost podataka koje ona sadrži. Također treba uzeti u obzir tko je izdao ispravu, okolnosti njezina nastanka i tko je njezin adresat te razmotriti doima li se ona u sadržajnom smislu smislenom i vjerodostojnom (presuda Salvita, t. 49. supra, EU:T:2005:200, t. 42. i presuda od 13. lipnja 2012., Süd‑Chemie/OHIM – Byk‑Cera (CERATIX), T‑312/11, EU:T:2012:296, t. 29.).

               51

               Osim toga, iz sudske prakse proizlazi da izjavi u smislu članka 78. stavka 1. točke (f) Uredbe br. 207/2009 koju je sastavila osoba koja je tužiteljev rukovoditelj može biti pripisana dokazna vrijednost ako je potkrijepljena drugim dokazima (vidjeti u tom smislu presudu od 13. svibnja 2009., Schuhpark Fascies/OHIM – Leder & Schuh (jello SCHUHPARK), T‑183/08, EU:T:2009:156, t. 39.; CERATIX, t. 50. supra, EU:T:2012:296, t. 30. i presuda od 12. ožujka 2014., Globosat Programadora/OHIM – Sport TV Portugal (SPORT TV INTERNACIONAL), T‑348/12, EU:T:2014:116, t. 33.).

               52

               Iako u predmetnom slučaju M. S.-ova pisana izjava ima karakter svečane izjave i sadrži podatke koji se odnose osobito na opseg uporabe ranijeg žiga u Njemačkoj, u obliku tablice s podacima o prometu koji su razvrstani po proizvodu i godini, valja naglasiti da ona potječe od osobe koja je tužiteljev rukovoditelj, a ne od neke druge osobe, u kojem bi slučaju predstavljala jamstvo veće objektivnosti. Slijedom navedenog, sukladan je sudskoj praksi navedenoj u točkama 50. i 51. ove presude ispravan zaključak žalbenog vijeća, naveden u točki 36. pobijane presude, da se zbog „očitih“ veza između autora pisane izjave i tužitelja dokazna snaga toj izjavi može pripisati kad je potkrijepljena drugim dokazima.

               53

               Tužiteljev argument koji se odnosi na dokaznu snagu pisane izjave u njemačkom pravu ne može dovesti u pitanje gore navedeni zaključak. Neovisno o dokaznoj snazi koju bi ta izjava mogla imati u njemačkom pravu, valja navesti da ništa u Uredbi br. 207/2009 ni u Uredbi br. 2868/95 ne dopušta zaključak da dokazna snaga dokaza uporabe žiga, što obuhvaća i pisane izjave iz članka 78. stavka 1. točke (f) Uredbe br. 207/2009, mora biti analizirana s obzirom na nacionalno zakonodavstvo neke države članice (vidjeti u tom smislu presude Salvita, t. 49. supra, EU:T:2005:200, t. 42. i jello SCHUHPARK, t. 51. supra, EU:T:2009:156, t. 38.).

               54

               S obzirom na navedena razmatranja, valja odbiti tužiteljev prigovor temeljem kojeg je žalbeno vijeće trebalo zaključiti da je M. S.-ova pisana izjava sama po sebi predstavljala dovoljan dokaz o stvarnoj uporabi ranijeg žiga.

               55

               Nadalje valja ispitati je li žalbeno vijeće ispravno smatralo da ostali dokazi koje je podnio tužitelj tijekom upravnog postupka ne potkrepljuju sadržaj pisane izjave.

               56

               Na prvome mjestu, žalbeno vijeće ispravno je smatralo u točki 38. pobijane odluke da isprava koju je tužitelj uputio Deutsche Bahnu ne potkrepljuje M. S.-ovu pisanu izjavu (vidjeti točku 35. ove presude). Kao što to navodi žalbeno vijeće, ta isprava ne može potkrijepiti pisanu izjavu zato što nije potpisana, ne navodi konkretno proizvode na koje se odnosi, a podaci o prometu koje navodi različiti su od onih u pisanoj izjavi. Iz navedenoga Opći sud zaključuje da podaci o prometu iz izjave upućene Deutsche Bahnu, iako različiti, nisu suprotni onima iz M. S.‑ove pisane izjave, kao što to navodi OHIM u odgovoru na tužbu pred Općim sudom. Zapravo, podaci iz isprave upućene Deutche Bahnu navode veći promet od podataka iz M. S.-ove pisane izjave za iste godine, s obzirom na to da se odnose, kao što to proizlazi iz navedene isprave, na ukupnu prodanu dodatnu opremu za bicikle, dok se podaci o prometu iz pisane izjave odnose samo na određenu dodatnu opremu. Slijedom navedenog, dokument upućen Deutsche Bahnu, premda ne potkrepljuje sadržaj pisane izjave, ne umanjuje njezinu dokaznu snagu.

               57

               Na drugome mjestu, u točki 37. pobijane odluke žalbeno vijeće navelo je da pisana izjava ne može biti potkrijepljena katalozima (vidjeti točku 41. ove presude) ili člancima o testiranju proizvoda (vidjeti točku 40. ove presude). Čini se da razmatranja navedena u dvjema točkama pobijane odluke služe opravdanju tog navoda žalbenog vijeća.

               58

               S jedne strane, u točki 37. pobijane odluke, nakon što je navelo da katalozi ili članci o testiranju proizvoda ne mogu potkrijepiti M. S.-ovu pisanu izjavu, istaknulo je sljedeće:
               „U vezi s tim [to jest o pitanju opsega uporabe], [svečanoj] izjavi priloženi su podaci o prometu od 2001. do 2006. za više različite opreme za bicikle i vozila pod ranijim žigom PROFEX na koje se odnosi [svečana] izjava, međutim te podatke o prometu izdao je sam podnositelj prigovora pa činjenica da se poziva na [svečanu] izjavu ne znači da su oni potkrijepljeni ni katalozima ni citiranim člancima“.

               59

               Navedeni odlomak iz točke 37. pobijane odluke ne može podržati navod žalbenog vijeća prema kojem katalozi ili članci o testiranju proizvoda ne mogu potkrijepiti pisanu izjavu.

               60

               S druge strane, u točki 39. pobijane presude, pozivajući se na presudu od 8. ožujka 2012., Arrieta D. Gross/OHIM – International Biocentric Foundation i dr. (BIODANZA) (T‑298/10, EU:T:2012:113), žalbeno vijeće navodi sljedeće:
               „Oglasima, katalozima i novinskim člancima ne može se dokazati činjenica da su bili distribuirani njemačkim potencijalnim klijentima kao ni opseg ukupne distribucije ili broj prodaja ili ugovora sklopljenih za proizvode zaštićene tim žigom. Samo postojanje oglasa, kataloga ili novinskih članaka najviše bi moglo učiniti vjerojatnom ili uvjerljivom okolnost da su proizvodi oglašavani pod ranijim žigom prodani ili barem nuđeni za prodaju na relevantnom tržištu, ali ne mogu dokazati ni činjenicu, a još manje važnost uporabe, kako je pogrešno navedeno u odluci [odjela za prigovore] (vidjeti presudu od 5. ožujka 2012., T‑298/10, ‘BIODANZA’, t. 36.)“.

               61

               Iz točke 39. pobijane odluke proizlazi da je žalbeno vijeće, temeljeći se na presudi BIODANZA, točka 60. supra (EU:T:2012:113), smatralo da različiti katalozi, novinski članci i oglasi koje je dostavio tužitelj, uključujući članke o testiranju proizvoda iz časopisa test Stiftung Warentesta, ne mogu dokazati nikakvu uporabu, a još manje važnost uporabe ranijeg žiga te da stoga ne potkrepljuju sadržaj M. S.-ove pisane izjave.

               62

               Međutim, žalbeno vijeće trebalo je ispitati potkrepljuju li dokazi različiti od M. S.-ove pisane izjave podatke koje ona sadrži kako bi se utvrdio opseg uporabe ranijeg žiga. Iz pobijane odluke razvidno je da žalbeno vijeće nije sporilo da ta pisana izjava i tablice podataka o prometu na koje se ona odnosi sadrže dovoljno podataka, osobito glede tržišnog volumena, trajanja i učestalosti uporabe (vidjeti točku 29. ove presude), radi utvrđivanja opsega uporabe dotičnog ranijeg žiga, barem za proizvode navedene u toj izjavi i u tablici podataka o prometu koja joj je priložena. Žalbeno vijeće jedino je ispravno izrazilo dvojbu u vezi s vjerodostojnošću podataka iz pisane izjave zbog „očitih“ veza koje su postojale između njezina autora i tužitelja.

               63

               Drugim riječima, žalbeno vijeće trebalo je ispitati potkrepljuju li dokazi različiti od pisane izjave podatke koje ona sadrži i nije se trebalo ograničiti na ispitivanje utvrđuju li dokazi sami po sebi, bez pisane izjave, opseg uporabe ranijeg žiga. Da je žalbeno vijeće tako postupilo, uskratilo bi M. S.-ovoj pisanoj izjavi svu dokaznu vrijednost. Međutim, Opći sud već je istaknuo da okolnost da je neku izjavu u smislu članka 78. stavka 2. točke (f) Uredbe br. 207/2009 sastavio radnik društva, kao što je to u predmetnom slučaju M. S.-ova, ne može sama po sebi toj izjavi oduzeti svu dokaznu vrijednost (vidjeti u tom smislu presudu CERATIX, t. 50. supra, EU:T:2012:296, t. 30. i navedenu sudsku praksu).

               64

               Što se tiče ove uvodne napomene, Opći sud smatra da žalbeno vijeće nije prikladno ispitalo dokaze koje je podnio tužitelj, što obuhvaća M. S.-ovu pisanu izjavu te „oglase, kataloge i novinske članke“, uključujući članke iz časopisa test Stiftung Warentesta. Zapravo, kao što to proizlazi iz točaka 37. i 39. pobijane presude, žalbeno vijeće ispitalo je može li se samo „člancima o testiranju određenih proizvoda“ i „oglasima, katalozima i novinskim člancima“dokazati opseg uporabe ranijeg žiga te je, temeljeći se na presudi BIODANZA, t. 60. supra (EU:T:2012:113), zaključilo da to nije moguće. Ni iz jednog dijela pobijane odluke nije razvidno da je žalbeno vijeće ispitalo sadržaj M. S.-ove pisane izjave zajedno s „oglasima, katalozima i novinskim člancima“, uključujući članke iz časopisa test Stiftung Warentesta. Taj zaključak potvrđen je pozivanjem žalbenog vijeća na presudu BIODANZA, t. 60. supra (EU:T:2012:113), u kojoj je bilo sporno, kao što je to navedeno u točkama 69. i 70. ove presude, može li oglasni materijal kojim se koristio nositelj ranijeg žiga – koji je bio jedini podneseni dokaz o stvarnoj uporabi tog žiga – dokazati takvu uporabu.

               65

               Međutim, u predmetnom slučaju, suprotno od činjeničnog stanja iz presude BIODANZA, t. 60. supra (EU:T:2012:113), žalbeno vijeće ima na raspolaganju više raznovrsnih dokaza koje je podnio tužitelj te je trebalo ispitati potkrepljuju li ti dokazi sadržaj pisane izjave i potvrđuju li točnost u njoj sadržanih podataka.

               66

               Pogrešna ocjena žalbenog vijeća utjecala je na pobijanu odluku i predstavlja dovoljnu osnovu za njezino poništenje.

               67

               Osim toga, neovisno o navedenoj pogrešnoj ocjeni, Opći sud smatra da je žalbeno vijeće također počinilo pogrešku u pogledu dokazne vrijednosti članaka o testiranju proizvoda iz časopisa test Stiftung Warentesta.

               68

               Iz točke 39. pobijane odluke proizlazi da je žalbeno vijeće smatralo da „oglasi, katalozi i novinski članci“, što uključuje članke o testiranju proizvoda iz časopisa test Stiftung Warentesta, ne mogu dokazati činjenicu, a još manje opseg uporabe ranijeg žiga. U tu svrhu poziva se na presudu BIODANZA, t. 60. supra (EU:T:2012:113).

               69

               U presudi BIODANZA, t. 60. supra (EU:T:2012:113), Opći sud trebao je ispitati dokazuje li oglasni materijal koji je nositelj ranijeg žiga objavio u novinama ili distribuirao u obliku letaka ili prospekata stvarnu uporabu ranijeg žiga. U predmetu u kojem je donesena navedena presuda oglasni materijal predstavljao je jedini dokaz koji je podnio nositelj ranijeg žiga radi dokazivanja njegove stvarne uporabe (presuda BIODANZA, t. 60. supra, EU:T:2012:113), t. 63. do 66.).

               70

               Opći sud u tim je okolnostima u točkama 68. i 69. presude BIODANZA, t. 60. supra (EU:T:2012:113), naveo da stvarna uporaba dotičnog žiga ne može biti dokazana samo dostavom preslika oglasnog materijala koji spominje navedeni žig u vezi s dotičnim proizvodima ili uslugama. Opći je sud naveo da je, kako bi se dokazala stvarna uporaba dotičnog žiga, trebalo pokazati da je taj materijal, kakve god naravi bio, u dovoljnoj mjeri distribuiran relevantnoj javnosti. Opći sud pojasnio je da u slučaju oglasa u tiskovinama to obuhvaća dostavljanje dokaza o distribuciji novina ili časopisa relevantnoj javnosti, osim ako je riječ o oglasima u vrlo poznatim novinama ili časopisima čija je distribucija notorna.

               71

               U predmetnom slučaju žalbeno vijeće pogrešno se temeljilo na presudi BIODANZA, t. 60. supra (EU:T:2012:113), zaključivši u točki 39. pobijane odluke da članci o testiranju proizvoda iz časopisa test Stiftung Warentesta ne mogu dokazati opseg uporabe ranijeg žiga.

               72

               Valja navesti da su članci o testiranju proizvoda iz časopisa test Stiftung Warentesta bili različite naravi i imali drukčiju funkciju od oglasnog materijala iz presude BIODANZA, t. 60. supra (EU:T:2012:113).

               73

               Konkretno, funkcija oglasnog materijala iz presude BIODANZA, t. 60. supra (EU:T:2012:113), sastojala se u promociji prodaje proizvoda ili usluge pod dotičnim žigom, bez davanja informacije o njegovoj stvarnoj uporabi. Zbog tog nedostatka u informaciji Opći sud naveo je da nositelj ranijeg žiga treba dokazati dovoljnu distribuciju oglasnog materijala relevantnoj javnosti, osim ako ta distribucija predstavlja notornu činjenicu.

               74

               Za razliku od toga, svrha članaka iz časopisa test Stiftung Warentesta koje je podnio tužitelj nije u oglašavanju proizvoda, već u predstavljanju njegovih prednosti i nedostataka te njegova usporedba s identičnim proizvodima kojima se trguje pod drugim žigom kako bi se pomoglo potrošačima u odabiru prilikom kupnje. Još određenije, iz teksta tih članaka proizlazi da se oni odnose na proizvode koji su već prisutni na tržištu. Naime, članci su sadržavali podatke o prosječnoj cijeni proizvoda na tržištu.

               75

               Za razliku od oglasnog materijala iz presude BIODANZA, t. 60. supra (EU:T:2012:113), članci iz časopisa test Stiftung Warentesta koje je podnio tužitelj daju informacije koje se odnose na važnost uporabe ranijeg žiga u odnosu na testirane proizvode, što je žalbeno vijeće trebalo uzeti u obzir zajedno s drugim podnesenim dokazima, a osobito s M. S.-ovom pisanom izjavom. Iz istih razloga žalbeno vijeće trebalo je također uzeti u obzir pozivanje na testove koje je proveo Stiftung Warentest, a koje je navedeno u oglasnim katalozima što ih je dostavio tužitelj u upravnom postupku.

               76

               Konačno valja navesti, imajući u vidu narav i funkciju časopisa test Stiftung Warentesta, opseg njegove distribucije relevantnoj javnosti – pitanje koje su široko dotaknule stranke u pisanim podnescima Općem sudu – nema odlučujući karakter. Neovisno o opsegu distribucije, članci iz časopisa test, s obzirom na to da se odnose na proizvode kojima se trgovalo pod ranijim žigom, daju podatke o opsegu njegove uporabe u odnosu na te proizvode i imaju dokaznu snagu koju je žalbeno vijeće trebalo uzeti u obzir.

               77

               Iz točaka 62. do 66. ove presude proizlazi da je žalbeno vijeće propuštanjem ispitivanja potkrepljuju li oglasi, katalozi i novinski članci, što obuhvaća članke u časopisu test Stiftung Warentesta, sadržaj M. S.-ove pisane izjave i tablice s podacima o prometu koji su im priloženi pogrešno ocijenilo dokaze. Iz točaka 67. do 75. ove presude također proizlazi da je žalbeno vijeće pogrešno odbilo priznati bilo kakvu dokaznu snagu člancima o testiranju proizvoda iz časopisa test Stiftung Warentesta i tužiteljevim oglasnim katalozima koji se pozivaju na testove što ih je Stiftung Warentest proveo na nekima od njegovih proizvoda. Stoga valja zaključiti da je žalbeno vijeće povrijedilo članak 42. stavke 2. i 3. Uredbe br. 207/2009 i da pobijanu odluku treba poništiti.

               78

               Iz svega prethodnog proizlazi da valja usvojiti tužiteljev prvi tužbeni razlog i poništiti pobijanu odluku bez ispitivanja tužiteljeva drugog tužbenog razloga.

         Troškovi

               79

               U skladu s člankom 87. stavkom 2. Poslovnika Općeg suda, svakoj stranci koja ne uspije u postupku nalaže se snošenje troškova, ako je postavljen takav zahtjev. Budući da je OHIM izgubio spor, treba mu naložiti snošenje troškova, u skladu s tužiteljevim zahtjevima.

               Slijedom navedenoga,
               OPĆI SUD (prvo vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Poništava se odluka drugog žalbenog vijeća Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM) od 27. ožujka 2012. (predmet R 413/2011‑2).

                           2.

                           OHIM‑u se nalaže snošenje troškova.

                           Kanninen

                           Pelikánová

                           Buttigieg

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu, 9. prosinca 2014.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 4. svibnja 2017.#Valsts policijas Rīgas reģiona pārvaldes Kārtības policijas pārvalde protiv Rīgas pašvaldības SIA "Rīgas satiksme".#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputila Augstākā tiesa.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 95/46/EZ – Članak 7. točka (f) – Osobni podaci – Uvjeti zakonitosti obrade osobnih podataka – Pojam ,potrebna u svrhe zakonitog interesa treće osobe’ – Zahtjev za priopćavanje osobnih podataka o osobi odgovornoj za prometnu nesreću, radi pokretanja sudskog postupka – Dužnost nadzornika da udovolji takvom zahtjevu – Nepostojanje.#Predmet C-13/16.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      4. svibnja 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Direktiva 95/46/EZ — Članak 7. točka (f) — Osobni podaci — Uvjeti zakonitosti obrade osobnih podataka — Pojam ‚potrebna u svrhe zakonitog interesa treće osobe’ — Zahtjev za priopćavanje osobnih podataka o osobi odgovornoj za prometnu nesreću, radi pokretanja sudskog postupka — Dužnost nadzornika da udovolji takvom zahtjevu — Nepostojanje“
      U predmetu C‑13/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Augstākās tiesas, Administratīvo lietu departaments (Vrhovni sud, odjel za upravno pravo, Latvija), odlukom od 30. prosinca 2015., koju je Sud zaprimio 8. siječnja 2016., u postupku

         Valsts policijas Rīgas reģiona pārvaldes Kārtības policijas pārvalde

      protiv

         Rīgas pašvaldības SIA „Rīgas satiksme”,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, A. Prechal, A. Rosas (izvjestitelj), C. Toader i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Bobek,
      tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 24. studenoga 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Rīgas pašvaldības SIA „Rīgas satiksme”, L. Bemhens, u svojstvu agenta,

               —

               za latvijsku vladu, I. Kalniņš kao i A. Bogdanova, u svojstvu agenata,

               —

               za češku vladu, J. Vláčil i M. Smolek, u svojstvu agenata,

               —

               za španjolsku vladu, M. J. García‑Valdecasas Dorrego, u svojstvu agenta,

               —

               za austrijsku vladu, G. Eberhard, u svojstvu agenta,

               —

               za portugalsku vladu, L. Inez Fernandes i M. Figueiredo kao i C. Vieira Guerra, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, D. Nardi i H. Kranenborg kao i I. Rubene, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 26. siječnja 2017.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 7. točke (f) Direktive 95/46/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 24. listopada 1995. o zaštiti pojedinaca u vezi s obradom osobnih podataka i o slobodnom protoku takvih podataka (SL 1995., L 281, str. 31.)(SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 7., str. 88.).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između Valsts policijas Rīgas reģiona pārvaldes Kārtības policijas pārvalde (Ured za upravne prekršaje u vezi prometa Odjela policije za održavanje reda Odjela državne policije Općine Riga, Latvija) (u daljnjem teksu: državna policija) i Rīgas pašvaldības SIA „Rīgas satiksme” (u daljnjem tekstu: Rīgas satiksme), trgovačkog društva za prijevoz trolejbusima u gradu Rigi, u vezi sa zahtjevom za pružanje podataka o osobi koja je prouzročila prometnu nesreću.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               Člankom 1. Direktive 95/46 naslovljenim „Cilj i načela” propisano je:
               „1.   U skladu s ovom Direktivom, države članice štite temeljna prava i slobode fizičkih osoba, a posebno njihova prava na privatnost u vezi s obradom osobnih podataka.
               2.   Države članice ne ograničavaju ni zabranjuju slobodni prijenos osobnih podataka između država članica iz razloga povezanih sa zaštitom osiguranom u stavku 1. ovog članka.”

               4

               Članak 2. te direktive određuje:
               „U smislu ove Direktive:

                        (a)

                        ‚osobni podaci’ znači bilo koji podaci koji se odnose na utvrđenu fizičku osobu ili fizičku osobu koju se može utvrditi (‚osoba čiji se podaci obrađuju’); osoba koja se može utvrditi je osoba čiji je identitet moguće utvrditi, izravno ili neizravno, a posebno navođenjem identifikacijskog broja ili jednog ili više činitelja značajnih za njegov fizički, fiziološki, mentalni, gospodarski, kulturni ili socijalni identitet;

                        (b)

                        ‚obrada osobnih podataka’ (‚obrada’) znači bilo koji postupak ili skup postupaka koji se provode nad osobnim podacima, bilo automatskim putem ili ne, kao što je prikupljanje, snimanje, organiziranje, pohrana, prilagođavanje ili mijenjanje, vraćanje, obavljanje uvida, uporaba, otkrivanje prijenosom i širenjem ili stavljanje na raspolaganje drugim načinom, poravnavanje ili kombiniranje, blokiranje, brisanje ili uništavanje;

                  […]

                        (d)

                        ‚nadzornik’ znači fizička ili pravna osoba, javno tijelo, agencija ili bilo koje drugo tijelo koje samo ili zajedno s drugima utvrđuje svrhu i načine obrade osobnih podataka; kada su svrha i načini obrade utvrđeni nacionalnim zakonodavstvom ili pravom Zajednice, nadzornik ili posebna mjerila za njegovo imenovanje mogu se utvrditi nacionalnim zakonodavstvom ili pravom Zajednice;

                  […]”

               5

               Člankom 5. Direktive 95/46 propisano je:
               „Države članice u granicama odredbi ovog poglavlja podrobno utvrđuju uvjete pod kojima je obrada podataka zakonita.”

               6

               U poglavlju II. odjeljku II. Direktive 95/46, naslovljenom „Mjerila za zakonitost obrade podataka”, člankom 7. propisano je:
               „Države članice osiguravaju da se osobni podaci mogu obrađivati jedino ako:

                        (a)

                        je osoba čiji se podaci obrađuju nedvosmisleno dala svoju suglasnost
                        ili

                        (b)

                        je obrada potrebna za izvršavanje ugovora kojem je osoba čiji se podaci obrađuju stranka ili kako bi se poduzele mjere na zahtjev osobe čiji se podaci obrađuju prije sklapanja ugovora
                        ili

                        (c)

                        je obrada potrebna za sukladnost sa zakonskom obvezom kojoj nadzornik podliježe
                        ili

                        (d)

                        je obrada potrebna kako bi se zaštitili vitalni interesi osobe čiji se podaci obrađuju
                        ili

                        (e)

                        je obrada potrebna za izvršavanje zadatka koji se provodi zbog javnog interesa ili pri izvršavanju javne ovlasti koju ima nadzornik ili treća stranka kojoj se podaci otkrivaju
                        ili

                        (f)

                        je obrada potrebna u svrhe zakonitog interesa koji ima nadzornik ili treća stranka ili stranke kojima se podaci otkrivaju, osim kada su ti podaci [taj interes] podređeni interesu za temeljna prava i slobode osobe čiji se podaci obrađuju koja zahtijeva zaštitu na temelju članka 1. stavka 1. ove Direktive.”

               7

               Člankom 8. stavkom 2. točkom (e) Direktive 95/46 predviđeno je da se zabrana obrade osobnih podataka, poput onih kojima se otkriva rasno ili etničko podrijetlo ili politička mišljenja ne primjenjuje kad se obrada odnosi na podatke koje je objavila osoba čiji se podaci obrađuju ili kada je to potrebno radi uspostave, provedbe ili obrane pravnih zahtjeva.

            Latvijsko pravo

               8

               Člankom 6. Fizisko personu datu aizsardzības likums (Zakon o zaštiti osobnih podataka fizičkih osoba) od 23. ožujka 2000. (Latvijas Vēstnesis, 2000, br. 123/124) propisano je:
               „Svatko ima pravo na zaštitu osobnih podataka koji se na njega ili nju odnose.”

               9

               Člankom 7. tog zakona kojim se prenosi članak 7. Direktive 95/46 predviđeno je da se osobni podaci mogu obrađivati samo ako tim zakonom nije drugačije propisano i ako je ispunjen barem jedan od sljedećih uvjeta:

                        „1

                        osoba čiji se podaci obrađuju nedvosmisleno je dala svoju suglasnost;

                        2.

                        obrada je potrebna za izvršavanje ugovornih obveza osobe čiji se podaci obrađuju ili u svrhu sklapanja ugovora o kojem je riječ, na zahtjev osobe čiji se podaci obrađuju;

                        3.

                        obrada je potrebna za sukladnost sa zakonskom obvezom kojoj nadzornik podliježe;

                        4.

                        obrada je potrebna kako bi se zaštitili vitalni interesi osobe čiji se podaci obrađuju, uključujući život i zdravlje;

                        5.

                        obrada je potrebna za izvršavanje zadatka koji se provodi zbog javnog interesa ili pri izvršavanju javne ovlasti koju ima nadzornik ili treća stranka kojoj se podaci otkrivaju;

                        6.

                        obrada je potrebna u svrhe zakonitog interesa nadzornika ili treće stranke kojoj se podaci otkrivaju, uz poštovanje temeljnih prava i sloboda osobe čiji se podaci obrađuju.”

               10

               Člankom 12. tog zakona predviđeno je da osobne podatke koji se odnose na kaznena djela, kaznene osude i upravna pitanja kao i sudske odluke ili sudski spisi mogu obrađivati samo zakonom predviđene osobe, u zakonom predviđenim slučajevima.

               11

               U skladu s člankom 261. Latvijas Administratīvo pārkāpumu kodekss (latvijski Zakonik o upravnim prekršajima), tijelo ili službenik ovlašten za rješavanje predmeta može osobi koja je pretrpjela štetu prouzročenu prekršajem priznati status oštećenika u okviru postupka za upravne prekršaje. Tom su odredbom predviđena prava oštećenih osoba, uključujući pravo na uvid u spis i na korištenje postupovnih prava u svrhu ishođenja naknade štete.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               12

               U prosincu 2012. u Rigi se dogodila prometna nesreća. Vozač taksi vozila parkirao je svoje vozilo uz rub ceste. Dok je trolejbus društva Rīgas satiksme prolazio pokraj tog taksi vozila, putnik koji se nalazio na njegovu stražnjem sjedalu otvorio je vrata vozila koja su udarila i oštetila trolejbus. Pokrenut je postupak za upravni prekršaj te je utvrđeno počinjenje upravnog prekršaja.

               13

               Budući da se prvotno smatralo da je za nesreću odgovoran vozač taksi vozila, društvo Rīgas satiksme zatražilo je naknadu štete od osiguravajućeg društva koje pokriva građanskopravnu odgovornost vozača taksi vozila o kojem je riječ ili njegova zakonita korisnika. Međutim, to je osiguravajuće društvo obavijestilo društvo Rīgas satiksme da mu neće isplatiti nikakvu naknadu štete, s obzirom na to da je nesreću uzrokovao putnik u tom taksi vozilu, a ne vozač. To je društvo pojasnilo da Rīgas satiksme ostvarenje svojih potraživanja može zahtijevati od tog putnika, u okviru građanskopravnog postupka.

               14

               Društvo Rīgas satiksme zatim se obratilo državnoj policiji zatraživši podatke o osobi kojoj je zbog nesreće izrečena upravna kazna te presliku izjava vozača taksi vozila i putnika o okolnostima nesreće kao i prezime, ime, identifikacijski broj i adresu putnika u taksi vozilu. Društvo Rīgas satiksme pojasnilo je državnoj policiji da će se zatraženi podaci upotrijebiti samo u svrhu pokretanja građanskopravnog postupka.

               15

               Državna policija djelomično je udovoljila zahtjevu društva Rīgas satiksme, priopćivši prezime i ime putnika, ali odbila je priopćiti identifikacijski broj i adresu tog putnika. Državna policija nije poslala niti presliku izjava osoba koje su sudjelovale u nesreći.

               16

               Odluka državne policije temelji se na tome da podatke o postupku za upravne prekršaje mogu dobiti samo stranke tog postupka. Međutim, društvo Rīgas satiksme nije stranka postupka o kojem je riječ. Naime, u skladu s latvijskim Zakonikom o upravnim prekršajima, tijelo ili službenik ovlašten za rješavanje predmeta može osobi na njezin zahtjev, priznati status žrtve u okviru postupka za upravne prekršaje. U konkretnom slučaju, društvo Rīgas satiksme nije iskoristilo to pravo.

               17

               Društvo Rīgas satiksme podnijelo je tužbu administratīvā rajona tiesa (Općinski upravni sud, Latvija) protiv odluke državne policije, u dijelu u kojem je ona odbila otkriti identifikacijski broj i adresu putnika koji je sudjelovao u nesreći. Odlukom od 16. svibnja 2014. taj je sud prihvatio tužbu društva Rīgas satiksme i naložio državnoj policiji da priopći podatke o identifikacijskom broju i adresi boravišta tog putnika.

               18

               Državna policija podnijela je žalbu u kasacijskom postupku sudu koji je uputio zahtjev. Taj je sud zatražio mišljenje Datu valsts inspekcija (nacionalno tijelo za zaštitu podataka, Latvija) koji je u svom odgovoru od 13. listopada 2015. naveo da članak 7. točka 6. Zakona o zaštiti osobnih podataka fizičkih osoba ne može biti pravna osnova za priopćavanje osobnih podataka u glavnom postupku, s obzirom na to da su u latvijskom Zakoniku o upravnim prekršajima navedene osobe kojima državna policija smije priopćiti podatke koji se odnose na određeni predmet. Slijedom navedenog, prema mišljenju nacionalnog tijela za zaštitu podataka, osobni podaci iz predmeta vezanog uz upravni prekršaj mogu se priopćiti samo na temelju točaka 3. i 5. tog članka, u zakonom predviđenim slučajevima. Prema mišljenju toga tijela, člankom 7. tog zakona ne nameće se obveza, nego se daje ovlast provođenja obrade podataka subjektu odgovornom za obradu, u ovom slučaju državnoj policiji.

               19

               Nacionalno tijelo za zaštitu podataka navelo je da je društvo Rīgas satiksme imalo dvije mogućnosti za ishođenje podataka. Moglo je uputiti obrazloženi zahtjev matičnom uredu ili podnijeti tužbu na temelju članaka 98. do 100. Zakona o parničnom postupku s ciljem ishođenja dokaza, tražeći od suda da naloži državnoj policiji pružanje osobnih podataka potrebnih za pokretanje sudskog postupka protiv osobe o kojoj je riječ.

               20

               Sud koji je uputio zahtjev ima dvojbe o učinkovitosti mogućnosti za ishođenje osobnih podataka, koje je navelo nacionalno tijelo za zaštitu podataka. U vezi s time pojašnjava da, ako je u zahtjevu upućenom matičnom uredu navedeno samo prezime putnika u taksi vozilu, njegov identitet možda nije moguće utvrditi bez identifikacijskog broja, s obzirom na to da može biti više osoba istog prezimena i imena. S druge strane, sud koji je uputio zahtjev smatra da, u skladu s nacionalnim odredbama o pružanju dokaza, tužitelj za pokretanje građanskopravnog postupka mora znati barem adresu tuženikova boravišta.

               21

               U vezi s time, sud koji je uputio zahtjev ima dvojbe o tumačenju pojma „potrebe” iz članka 7. točke (f) te direktive.

               22

               U tim je okolnostima Augstākās tiesas, Administratīvo lietu departaments (Vrhovni sud, odjel za upravno pravo) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li izraz ‚potrebna u svrhe zakonitog interesa koji ima […] treća stranka ili stranke kojima se podaci otkrivaju’, iz članka 7. točke (f) Direktive 95/46/EZ tumačiti na način da je državna policija dužna otkriti društvu Rīgas satiksme osobne podatke koje potonje zahtijeva, a koji su nužni radi podnošenja građanskopravne tužbe?

                        2.

                        Utječe li na odgovor na prethodno pitanje činjenica koja proizlazi iz okolnosti predmeta, odnosno to da je putnik u taksi vozilu čije podatke Rīgas satiksme nastoji prikupiti u trenutku prometne nesreće bio maloljetan?”

         O prethodnim pitanjima

               23

               Sud koji je uputio zahtjev svojim pitanjima koja valja razmotriti zajedno u biti pita treba li članak 7. točku (f) Direktive 95/46 tumačiti na način da se njime nameće obveza priopćavanja osobnih podataka trećoj osobi kako bi joj se omogućilo pokretanje postupka pred građanskim sudom za naknadu štete koju je prouzročila osoba na koju se odnosi zaštita tih podataka te može li činjenica da je ta osoba maloljetna utjecati na tumačenje te odredbe.

               24

               U glavnom postupku nesporno je da identifikacijski broj i adresa putnika u taksi vozilu, priopćenje kojih zahtijeva društvo Rīgas satiksme, predstavljaju podatke koji se odnose na određenu ili odredivu fizičku osobu te, slijedom toga, na „osobne podatke” u smislu članka 2. točke (a) Direktive 95/46. Nije sporno ni da je, u skladu s člankom 2. točkom (d) te direktive, za obradu tih podataka i, osobito, njihovo eventualno priopćavanje nadležna državna policija kojoj je taj zahtjev upućen.

               25

               U skladu s člankom 5. Direktive 95/46, države članice podrobno utvrđuju, u granicama odredaba te direktive, uvjete pod kojima je obrada podataka zakonita. U vezi s time, člankom 7. te direktive, kojim se navode mjerila za zakonitost takve obrade, propisano je da „[d]ržave članice osiguravaju da se osobni podaci mogu obrađivati jedino ako” je ispunjen jedan od uvjeta taksativno navedenih u toj odredbi. U skladu s tim člankom 7. točkom (f), takva se obrada može provesti kad je potrebna u svrhe zakonitog interesa nadzornika ili treće stranke odnosno stranaka kojima se podaci otkrivaju, osim kad interes ili temeljna prava i slobode osobe čiji se podaci obrađuju, koji zahtijevaju zaštitu na temelju članka 1. stavka 1. Direktive 95/46, prevladavaju nad tim interesima.

               26

               Slijedom navedenog, iz strukture Direktive 95/46 i formulacije njezina članka 7. proizlazi da članak 7. točka (f) Direktive 95/46 sam za sebe ne propisuje obvezu nego mogućnost provedbe obrade podataka poput priopćavanja trećima podataka potrebnih za ostvarenje njihovih zakonitih interesa. Kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 43. do 46. svojega mišljenja, takvo se tumačenje može izvesti i iz drugih instrumenata prava Unije povezanih s osobnim podacima (vidjeti, u tom smislu, kad je riječ o osobnim podacima u sektoru elektroničkih komunikacija, presudu od 29. siječnja 2008., Promusicae, C‑275/06, EU:C:2008:54, t. 54 i 55.).

               27

               Međutim, valja istaknuti da se takvo priopćavanje ne bi protivilo članku 7. točki (f) Direktive br. 95/46, ako bi bilo izvršeno na temelju nacionalnog prava, uz poštovanje uvjeta predviđenih tom odredbom.

               28

               U tom pogledu, člankom 7. točkom (f) Direktive 95/46 predviđena su tri kumulativna uvjeta zakonitosti obrade osobnih podataka, odnosno, kao prvo, da je svrha obrade zakonit interes nadzornika ili treće stranke odnosno stranaka kojima se podaci otkrivaju, kao drugo, da je obrada osobnih podataka potrebna za ostvarenje tog zakonitog interesa i, kao treće, da interes ili temeljna prava i slobode osobe čiji se podaci obrađuju ne prevladavaju nad tim zakonitim interesom.

               29

               Kad je riječ o uvjetu povezanim sa zakonitim interesom, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točkama 65., 79. i 80. svojega mišljenja, nedvojbeno je da interes treće osobe za dobivanje osobnih podataka o osobi koja je nanijela štetu stvarima u njegovu vlasništvu, kako bi protiv nje pokrenula sudski postupak za naknadu štete, predstavlja zakonit interes (vidjeti, u tom smislu, presudu od 29. siječnja 2008, Promusicae, C‑275/06, EU:C:2008:54, t. 53.). To razmatranje potvrđuje članak 8. stavak 2. točka (e) Direktive 95/46 kojim je predviđeno da se zabrana obrade određenih vrsta osobnih podataka, poput onih kojima se otkriva rasno podrijetlo ili politička mišljenja, ne primjenjuje, među ostalim, kad je obrada potrebna radi uspostave, provedbe ili obrane pravnih zahtjeva.

               30

               Glede uvjeta povezanog s potrebom obrade podataka, valja podsjetiti da odstupanja od načela zaštite osobnih podataka i njegova ograničenja treba predvidjeti u granicama onog što je nužno (presude od 9. studenoga 2010., Volker und Markus Schecke i Eifert, C‑92/09 i C‑93/09, EU:C:2010:662, t. 86., od 7. studenoga 2013., IPI, C‑473/12, EU:C:2013:715, t. 39. kao i od 11. prosinca 2014., Ryneš, C‑212/13, EU:C:2014:2428, t. 28.). U vezi s time, valja utvrditi da, u skladu s navodima suda koji je uputio zahtjev, priopćenje samo prezimena i imena osobe koja je prouzročila štetu nije dostatno za dovoljno precizno utvrđenje njezina identiteta kako bi se protiv nje mogao pokrenuti sudski postupak. Dakle, čini se da je u tu svrhu potrebno dobiti i podatak o adresi i/ili identifikacijskom broju te osobe.

               31

               Naposljetku, glede uvjeta povezanog s usporedbom značaja suprotstavljenih prava i interesa o kojima je riječ, on načelno ovisi o konkretnim okolnostima pojedinog slučaja (vidjeti, u tom smislu, presude od 24. studenoga 2011., Asociación Nacional de Establecimientos Financieros de Crédito, C‑468/10 i C‑469/10, EU:C:2011:777, t. 40., i od 19. listopada 2016., Breyer, C‑582/14, EU:C:2016:779, t. 62.).

               32

               U tom pogledu, Sud je presudio da se može uzeti u obzir činjenica da težina povrede temeljnih prava osobe čiji se podaci obrađuju može varirati ovisno o mogućnosti pristupa podacima o kojima je riječ u izvorima dostupnim javnosti (vidjeti, u tom smislu, presudu od 24. studenoga 2011., Asociación Nacional de Establecimientos Financieros de Crédito, C‑468/10 i C‑469/10, EU:C:2011:777, t. 44.).

               33

               Kad je riječ o drugom dijelu prethodnog pitanja kako je preoblikovano u točki 23. ove presude, valja istaknuti da dob osobe o kojoj je riječ može predstavljati jedan od elemenata o kojima treba voditi računa u okviru te usporedbe značaja. Međutim, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točkama 82. do 84. svojeg mišljenja i što treba provjeriti nacionalni sud, u okolnostima poput onih u glavnom postupku nije opravdano odbiti oštećenoj strani priopćiti osobne podatke potrebne za pokretanje postupka naknade štete protiv osobe koja je prouzročila štetu ili, kad je to primjenjivo, protiv osoba koje imaju roditeljsku odgovornost ako je štetu prouzročila maloljetna osoba.

               34

               Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da članak 7. točku (f) Direktive 95/46 treba tumačiti na način da se njime ne nameće obveza priopćavanja osobnih podataka trećoj osobi kako bi joj se omogućilo pokretanje postupka pred građanskim sudom za naknadu štete koju je prouzročila osoba na koju se odnosi zaštita tih podataka. Međutim, članku 7. točki (f) te direktive ne protivi se takvo priopćavanje na temelju nacionalnog prava.

         Troškovi

               35

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                     Članak 7. točku (f) Direktive 95/46/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 24. listopada 1995. o zaštiti pojedinaca u vezi s obradom osobnih podataka i o slobodnom protoku takvih podataka, treba tumačiti na način da se njime ne nameće obveza priopćavanja osobnih podataka trećoj osobi kako bi joj se omogućilo pokretanje postupka pred građanskim sudom za naknadu štete koju je prouzročila osoba na koju se odnosi zaštita tih podataka. Međutim, članku 7. točki (f) te direktive ne protivi se takvo priopćavanje na temelju nacionalnog prava.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: latvijski