title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 12. travnja 2018.#A i S protiv Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio rechtbank Den Haag.#Zahtjev za prethodnu odluku – Pravo na spajanje obitelji – Direktiva 2003/86/EZ – Članak 2. uvodna rečenica i točka (f) – Pojam ‚maloljetnik bez pratnje’ – Članak 10. stavak 3. točka (a) – Pravo izbjeglice na spajanje obitelji sa svojim roditeljima – Izbjeglica koji je mlađi od 18 godina u trenutku ulaska na područje države članice i podnošenja zahtjeva za azil, ali koji je punoljetan u trenutku donošenja odluke kojom mu se odobrava azil i podnošenja zahtjeva za spajanje obitelji – Odlučujući datum za ocjenu statusa ‚maloljetnika’ osobe u pitanju.#Predmet C-550/16.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      12. travnja 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Pravo na spajanje obitelji – Direktiva 2003/86/EZ – Članak 2. initio i točka (f) – Pojam ‚maloljetnik bez pratnje’ – Članak 10. stavak 3. točka (a) – Pravo izbjeglice na spajanje obitelji sa svojim roditeljima – Izbjeglica koji je mlađi od osamnaest godina u trenutku ulaska na područje države članice i podnošenja zahtjeva za azil, ali koji je punoljetan u trenutku donošenja odluke kojom mu se odobrava azil i podnošenja zahtjeva za spajanje obitelji – Odlučujući datum za ocjenu statusa ‚maloljetnika’ osobe u pitanju”
      U predmetu C‑550/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio rechtbank Den Haag (Sud u Haagu, Nizozemska), odlukom od 26. listopada 2016., koju je Sud zaprimio 31. listopada 2016., u postupku

         A.,

         S.

      protiv

         Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič (izvjestitelj), predsjednik vijeća, A. Rosas, C. Toader, A. Prechal i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 14. rujna 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za A. i S., N. C. Blomjous i S. Wierink, advocaten,

               –

               za nizozemsku vladu, K. Bulterman, A. M. de Ree i H. S. Gijzen, u svojstvu agenata,

               –

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               –

               za Europsku komisiju, C. Cattabriga i G. Wils, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 26. listopada 2017.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 2. initio i točke (f) Direktive Vijeća 2003/86/EZ od 22. rujna 2003. o pravu na spajanje obitelji (SL 2003., L 251, str. 12.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 8., str. 70.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između osoba A. i S., državljana Eritreje, s jedne strane, i staatssecretaris van Veiligheid en Justitie (državni tajnik za sigurnost i pravosuđe, Nizozemska) (u daljnjem tekstu: državni tajnik), s druge strane, u vezi s odbijanjem potonjeg da njima i njihovim trima maloljetnim sinovima dodijeli privremenu dozvolu boravka na temelju spajanja obitelji sa svojom starijom kćeri.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

         Direktiva 2003/86

               3

               Direktivom 2003/86 utvrđuju se uvjeti za ostvarenje prava na spajanje obitelji državljana trećih zemalja koji zakonito borave na teritoriju država članica.

               4

               Uvodne izjave 2., 4., 6. i 8. do 10. Direktive 2003/86 glase kako slijedi:

                        „(2)

                        U skladu s obvezom zaštite obitelji i poštovanja obiteljskog života, ugrađeno[m] u mnogim instrumentima međunarodnog prava, trebale bi se usvojiti mjere koje se odnose na spajanje obitelji. Ova Direktiva poštuje temeljna prava i pridržava se načela priznatih posebno u članku 8. [Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda potpisane u Rimu 4. studenoga 1950.] te u Povelji Europske unije o temeljnim pravima.

                  […]

                        (4)

                        Spajanje obitelji prijeko je potreban način omogućavanja obiteljskog života. Ono pomaže stvaranju sociokulturne stabilnosti koja omogućava integraciju državljana trećih zemalja u državama članicama, što također služi promicanju ekonomske i socijalne kohezije, temeljnom cilju Zajednice navedenom u Ugovoru.

                  […]

                        (6)

                        U svrhu zaštite obitelji, zasnivanja i očuvanja obiteljskog života, materijalni uvjeti za ostvarenje prava na spajanje obitelji trebali bi biti utvrđeni na osnovu zajedničkih kriterija.

                  […]

                        (8)

                        Posebna pažnja trebala bi se pokloniti izbjegličkoj situaciji u vezi s razlozima koji su ih natjerali na bijeg iz svoje zemlje i priječe im tamo vođenje normalnog obiteljskog života. Povoljniji uvjeti trebali bi se stoga predvidjeti za ostvarenje njihovog prava na spajanje obitelji.

                        (9)

                        Spajanje obitelji trebalo bi se primijeniti u svakom slučaju na članove uže obitelji, to jest na supružnika i maloljetnu djecu.

                        (10)

                        Na državama članicama je da odluče žele li dopustiti spajanje obitelji za rodbinu u izravnoj uzlaznoj liniji, odraslu neudanu/neoženjenu djecu […]”

               5

               Članak 2. Direktive 2003/86 određuje:
               „U smislu ove Direktive:

                        (a)

                        ‚državljanin treće zemlje’ znači bilo koja osoba koja nije državljanin Unije u okviru značenja članka 17. stavka 1.

                        (b)

                        ‚izbjeglica’ znači bilo koji državljanin treće zemlje ili osoba bez državljanstva koja uživa status izbjeglice u okviru značenja Ženevske konvencije koja se odnosi na status izbjeglica od 28. srpnja 1951., kako je izmijenjena Protokolom potpisanim u New Yorku 31. siječnja 1967.;

                        (c)

                        ‚sponzor’ znači državljanin treće države koji zakonito boravi u državi članici i koji traži ili čiji članovi obitelji traže spajanje obitelji da bi mu/joj se pridružili;

                        (d)

                        ‚spajanje obitelji’ znači ulazak i [boravak] u državi članic[i] članova obitelji državljanina treće zemlje koji zakonito boravi u toj državi članici da bi se očuvala obiteljska zajednica;

                  […]

                        (f)

                        ‚maloljetnik bez pratnje’ znači državljani treće zemlje ili osobe bez državljanstva mlađe od osamnaest godina, koji stignu na državno područje države članice bez pratnje odrasle osobe odgovorne prema zakonu ili običaju, i tako dugo dok ne budu učinkovito pod zaštitom takve osobe, ili maloljetnici koju su ostavljeni bez pratnje nakon ulaska na državno područje država članica.”

               6

               Članak 3. Direktive 2003/86 određuje:
               „1.   Ova se Direktiva primjenjuje kada sponzor ima [dozvolu boravka] koju je izdala država članica za razdoblje važenja od godine dana ili više i koji ima osnovane izglede za dobivanje prava na staln[i] [boravak], ako su članovi njegove ili njezine obitelji državljani treće zemlje bez obzira na status.
               2.   Ova se Direktiva ne primjenjuje kada [je] sponzor [državljanin treće zemlje koji]:

                        (a)

                        traži priznavanje statusa izbjeglice, o kojem zahtjevu još nije donesena konačna odluka;

                        (b)

                        ovlašten je boraviti u državi članici na osnovu privremene zaštite ili traži [dozvolu boravka] na toj osnovi te je u očekivanju odluke o svojem statusu;

                        (c)

                        ovlašten je boraviti u državi članici na osnovu supsidijarnog oblika zaštite u skladu s međunarodnim obvezama, nacionalnim zakonodavstvom ili praksom država članica ili traži [dozvolu boravka] na toj osnovi te je u očekivanju odluke o svojem statusu.

                  […]
               5.   Ova Direktiva ne utječe na mogućnost država članica za usvajanje ili održavanje povoljnijih odredbi.”

               7

               Člankom 4. stavkom 2. Direktive 2003/86 određeno je sljedeće:
               „Slijedom ove Direktive i u skladu s uvjetima utvrđenim u poglavlju IV., države članice mogu zakonom ili propisom dopustiti ulazak i [boravak], sljedećim članovima obitelji:

                        (a)

                        rodbini u prvom stupnju u izravnoj uzlaznoj liniji sponzora ili njegovog ili njenog supružnika, kada su ovisni o njima i ne uživaju odgovarajuću obiteljsku potporu u državi porijekla.

                  […]”

               8

               U članku 5. Direktive 2003/86 navodi se:
               „1.   Da bi se ostvarilo pravo na spajanje obitelji, države članice utvrđuju hoće li zahtjev za ulazak i [boravak] nadležnim državnim tijelima države članice u pitanju podnijeti sponzor ili član ili članovi obitelji.
               […]
               4.   Nadležna državna tijela države članice dostavljaju osobi koja je podnijela zahtjev pisanu obavijest o odluci čim je prije moguće, a u svakom slučaju ne kasnije od devet mjeseci od datuma podnošenja zahtjeva.
               Rok određen u prvom stavku može se produljiti u iznimnim okolnostima povezanima sa složenošću ispitivanja zahtjeva.
               Za odbijanje zahtjeva navode se razlozi. Sve posljedice nastale nedonošenjem odluke do kraja roka utvrđenog u prvom podstavku utvrđuju se u nacionalnom zakonodavstvu odgovarajuće države članice.
               5.   Prilikom ispitivanja zahtjeva države članice procjenjuju najbolje interese maloljetne djece.”

               9

               Članak 7. stavak 1. Direktive 2003/86 predviđa da države članice mogu tražiti od osobe koja je podnijela zahtjev za spajanje obitelji dokaz da sponzor ima smještaj, osiguranje od bolesti i dovoljna novčana sredstva koja ispunjavaju zahtjeve koje utvrđuje ta odredba.

               10

               U poglavlju V. Direktive 2003/86, naslovljenom „Spajanje obitelji izbjeglica”, nalaze se članci 9. do 12. Članak 9. stavci 1. i 2. te direktive propisuje:
               „1.   Ovo se poglavlje ne primjenjuje na spajanje obitelji izbjeglica priznatih od država članica.
               2.   Države članice mogu ograničiti primjenu ovog poglavlja na izbjeglice čiji obiteljski odnosi prethode njihovom ulasku.”

               11

               U članku 10. Direktive 2003/86 navodi se:
               „1.   Na definiciju članova obitelji primjenjuje se članak 4., osim što se treći podstavak njegovog stavka 1. ne primjenjuje na djecu izbjeglica.
               2.   Države članice mogu dopustiti spajanje obitelji drugih članova obitelji koji nisu navedeni u članku 4. ako su ovisni o izbjeglici.
               3.   Ako je izbjeglica maloljetna osoba bez pratnje, države članice:

                        (a)

                        dopuštaju ulazak i [boravak] u svrhe spajanja obitelji njegove/njezine rodbine u prvom stupnju izravne uzlazne linije bez primjene uvjeta utvrđenih člankom 4. stavkom 2. točkom (a);

                        (b)

                        mogu dopustiti ulazak i [boravak] u svrhe okupljanja obitelji njihovog/njezinog zakonskog skrbnika ili bilo kojeg drugo člana obitelji, kada izbjeglica nema rodbine i izravnoj uzlaznoj liniji ili se takva rodbina ne može pronaći.”

               12

               Članak 11. Direktive 2003/86 glasi kako slijedi:
               „1.   Na podnošenje i ispitivanje zahtjeva primjenjuje se članak 5. pod uvjetima stavka 2. ovog članka.
               2.   Kada izbjeglica ne može pružiti službene dokumentacijske dokaze o obiteljskom odnosu, države članice uzimaju u obzir druge dokaze o postojanju takvog odnosa, koji će se procijeniti u skladu s nacionalnim pravom. Odluka kojom se odbija zahtjev ne može se osnivati isključivo na činjenici pomanjkanja dokumentacijskih dokaza.”

               13

               Člankom 12. stavkom 1. Direktive 2003/86 određeno je sljedeće:
               „Iznimno od članka 7., države članice ne traže da izbjeglica i/ili njegovi članovi obitelji dostave, u pogledu zahtjeva koji se odnose na one članove obitelji navedene u članku 4. stavku 1., dokaz da izbjeglica ispunjava uvjete navedene u članku 7.
               Ne dovodeći u pitanje međunarodne obveze kada je spajanje obitelji moguće u trećoj zemlji s kojom sponzor i/ili član obitelji ima posebne veze, države članice mogu tražiti pružanje dokaza navedenih u prvom podstavku.
               Države članice mogu tražiti od izbjeglice da udovolji uvjetima navedenima u članku 7. stavku 1. ako zahtjev za spajanje obitelji nije podnesen u roku od tri mjeseca nakon odobrenja statusa izbjeglice.”

         Direktiva 2011/95/EU

               14

               Prema uvodnim izjavama 18., 19. i 21. Direktive 2011/95/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 13. prosinca 2011. o standardima za kvalifikaciju državljana trećih zemalja ili osoba bez državljanstva za ostvarivanje međunarodne zaštite, za jedinstveni status izbjeglica ili osoba koje ispunjavaju uvjete za supsidijarnu zaštitu te sadržaj odobrene zaštite (SL 2011., L 337, str. 9.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 13., str. 248.):

                        „(18)

                        ‚Najbolji interes djeteta’ treba biti glavna briga država članica kada provode ovu Direktivu, u skladu s Konvencijom Ujedinjenih naroda o pravima djeteta iz 1989. Pri procjenjivanju najboljeg interesa djeteta države članice trebaju posebnu pažnju posvetiti načelu jedinstvenosti obitelji, dobrobiti maloljetnika i socijalnom razvoju, sigurnosti i sigurnosnim aspektima te mišljenju maloljetnika u skladu s njegovim ili njezinim godinama i zrelošću.

                        (19)

                        Potrebno je proširiti pojam članova obitelji, uzimajući u obzir posebne različite okolnosti ovisnosti, a posebnu pažnju potrebno je posvetiti najboljem interesu djeteta.

                  […]

                        (21)

                        Priznanje statusa izbjeglice deklaratorni je akt.”

               15

               U članku 2. Direktive 2011/95 navodi se:
               „Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
               […]

                        (d)

                        ‚izbjeglica’znači državljanin treće zemlje koji je, zbog osnovanog straha od proganjanja zbog svoje rase, vjere, nacionalnosti, političkog mišljenja ili pripadnosti određenoj društvenoj skupini, izbjegao iz svoje nacionalne države te nije u mogućnosti ili, zbog takvog straha, ne želi staviti se pod zaštitu te države, kao i osoba bez državljanstva koja se nalazi izvan države prethodnog uobičajenog boravišta, a koja se zbog istih gore navedenih razloga, ili zbog takvog straha, ne želi vratiti u tu državu, te na koju se ne primjenjuje članak 12.;

                        (e)

                        ‚status izbjeglice’ znači priznavanje kao izbjeglice državljanina treće zemlje ili osobe bez državljanstva od strane države članice;

                  […]”

               16

               Članak 13. Direktive 2011/95, naslovljen „Odobravanje statusa izbjeglice”, propisuje da će „[d]ržave članice […] odobriti izbjeglički status državljaninu treće zemlje ili osobi bez državljanstva koja ispunjava uvjete za stjecanje statusa izbjeglice u skladu s poglavljima II. i III.” Ta poglavlja odnose se na procjenu zahtjeva za međunarodnu zaštitu odnosno na uvjete za status izbjeglice.

         Direktiva 2013/32/EU

               17

               Uvodna izjava 33. Direktive 2013/32/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o zajedničkim postupcima za priznavanje i oduzimanje međunarodne zaštite (SL 2013., L 180, str. 60.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 12., str. 249.) određuje:

                        „(33)

                        Najbolji interes djeteta treba biti najvažnija briga država članica u primjeni ove Direktive, u skladu s [Poveljom Europske unije o temeljnim pravima] i Konvencijom Ujedinjenih naroda iz 1989. o pravima djeteta. U ocjenjivanju najboljeg interesa djeteta, države članice trebaju posebno uzeti u obzir dobrobit maloljetnika i njegov socijalni razvoj, uključujući njegovo ili njezino okružje iz kojeg dolazi.”

               18

               Članak 31. Direktive 2013/32, naslovljen „Postupak razmatranja”, u stavku 7. propisuje:
               „Države članice mogu dati prednost razmatranju zahtjeva za međunarodnu zaštitu u skladu s temeljnim načelima i jamstvima iz poglavlja II., posebno:

                        (a)

                        ako je vjerojatno da je zahtjev utemeljen;

                        (b)

                        ako je podnositelj zahtjeva ranjiv za potrebe članka 22. Direktive 2013/33/EU [Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o utvrđivanju standarda za prihvat podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu (SL 2013., L 180, str. 96.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 137.)] ili treba posebna postupovna jamstva, posebno maloljetnik bez pratnje.”

            Nizozemsko pravo

               19

               Na temelju članka 29. stavka 2. initio i točke (c) Vreemdelingenwet 2000 (Zakon o strancima iz 2000.), očevima i majkama stranog državljanina koji je maloljetnik bez pratnje u smislu članka 2. initio i točke (f) Direktive 2003/86 može se dodijeliti privremena dozvola boravka na temelju azila iz članka 28. istog zakona ako su u trenutku dolaska dotičnog stranog državljanina pripadali njegovoj nuklearnoj obitelji i ako su ili stigli u Nizozemsku u isto vrijeme kao i taj državljanin ili su mu se pridružili unutar tri mjeseca nakon što je tom državljaninu dodijeljena privremena dozvola boravka iz navedenog članka 28.

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               20

               Kći osoba A. i S. stigla je u Nizozemsku bez pratnje dok je još bila maloljetna. Dana 26. veljače 2014. podnijela je zahtjev za azil. Postala je punoljetna 2. lipnja 2014.

               21

               Odlukom od 21. listopada 2014. državni tajnik je osobi u pitanju izdao dozvolu boravka na temelju azila koja vrijedi pet godina, s učinkom od datuma podnošenja zahtjeva za azil.

               22

               Udruženje VluchtelingenWerk Midden‑Nederland 23. prosinca 2014. podnijelo je u ime kćeri osoba A. i S. zahtjev za izdavanje privremene dozvole boravka za njezine roditelje kao i za njezina tri maloljetna brata, na temelju spajanja obitelji.

               23

               Odlukom od 27. svibnja 2015. državni tajnik odbio je taj zahtjev s obrazloženjem da je na dan podnošenja kći osoba A. i S. bila punoljetna. Žalba protiv te odluke proglašena je odlukom od 13. kolovoza 2015. neosnovanom.

               24

               Dana 3. rujna 2015. osobe A. i S. podnijele su tužbu protiv te odluke o odbijanju pred rechtbank Den Haag (Sud u Haagu, Nizozemska).

               25

               U prilog svojoj tužbi osobe A. i S. tvrde da iz članka 2. initio i točke (f) Direktive 2003/86 proizlazi da, kako bi se utvrdilo može li se osoba kvalificirati kao „maloljetnik bez pratnje”, u smislu te odredbe, odlučujući je datum ulaska osobe u predmetnu državu članicu. Suprotno tomu, državni tajnik smatra da je datum podnošenja zahtjeva za spajanje obitelji onaj koji je odlučujući u tom pogledu.

               26

               Sud koji je uputio zahtjev ističe da je Raad van State (Državno vijeće, Nizozemska) dvjema presudama od 23. studenoga 2015. presudio da se činjenica da je strani državljanin postao punoljetan nakon dolaska u Nizozemsku može uzeti u obzir kako bi se utvrdilo je li obuhvaćen područjem primjene članka 2. initio i točke (f) Direktive 2003/86.

               27

               Sud koji je uputio zahtjev u tom pogledu smatra da iz članka 2. initio i točke (f) Direktive 2003/86 proizlazi da, načelno, status maloljetnika bez pratnje treba ocijeniti u odnosu na dan ulaska dotične osobe na područje države članice. Točno je da ta odredba predviđa dvije iznimke od tog načela, odnosno iznimku koja se odnosi na maloljetnika koji je prvotno u pratnji, a zatim ostavljen sam, i onu koja se odnosi na maloljetnika koji je bez pratnje pri svojem dolasku, a zatim se o njemu brine odrasla osoba odgovorna za njega. Međutim, okolnosti ovog slučaja ne spadaju ni u jednu od te dvije iznimke i ništa u tekstu navedene odredbe ne podupire ideju da ona dopušta još iznimaka od navedenog načela.

               28

               U tim je uvjetima rechtbank Den Haag (Sud u Haagu) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li u okviru spajanja obitelji izbjeglicâ ‚maloljetnikom bez pratnje’, u smislu članka 2. initio i točke (f) Direktive [2003/86], smatrati također državljanina treće zemlje ili osobu bez državljanstva mlađu od osamnaest godina, koja stigne na državno područje države članice bez pratnje odrasle osobe odgovorne za nju prema zakonu ili običaju i koja:

                        –

                        traži azil,

                        –

                        tijekom postupka azila na državnom području države članice navrši osamnaest godina,

                        –

                        dobije azil s retroaktivnim učinkom od datuma podnošenja zahtjeva i

                        –

                        zatim traži spajanje obitelji?”

         O prethodnom pitanju

               29

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 2. initio i točku (f) Direktive 2003/86 tumačiti na način da „maloljetnikom” u smislu te odredbe treba smatrati državljanina treće zemlje ili osobu bez državljanstva koja je bila mlađa od osamnaest godina u trenutku ulaska na područje države članice i podnošenja zahtjeva za azil u toj državi, ali koja je, tijekom postupka azila, postala punoljetna i zatim joj je odobren azil s retroaktivnim učinkom od datuma njezina zahtjeva.

               30

               Osobe A. i S. smatraju da na to pitanje treba odgovoriti potvrdno, dok nizozemska i poljska vlada te Europska komisija zagovaraju suprotno stajalište. Točnije, nizozemska vlada ističe da je na državama članicama da odrede koji je trenutak odlučujući za ocjenu treba li izbjeglicu smatrati maloljetnikom bez pratnje, u smislu članka 2. točke (f) Direktive 2003/86. Suprotno tomu, poljska vlada i Komisija smatraju da se taj trenutak može odrediti na osnovi te direktive. Prema Komisijinu mišljenju, taj trenutak je trenutak podnošenja zahtjeva za spajanje obitelji, dok poljska vlada smatra da je to trenutak kada je donesena odluka o tom zahtjevu.

               31

               Valja podsjetiti da, sukladno njezinu članku 1., cilj je Direktive 2003/86 utvrditi uvjete za ostvarenje prava na spajanje obitelji državljana trećih zemalja koji zakonito borave na teritoriju država članica.

               32

               U tom pogledu, iz uvodne izjave 8. te direktive proizlazi da su njome predviđeni povoljniji uvjeti za izbjeglice za ostvarivanje prava na spajanje obitelji s obzirom na to da njihova situacija zahtijeva posebnu pažnju zbog razloga koji su ih natjerali na bijeg iz svoje zemlje i tamo im priječe vođenje normalnog obiteljskog života.

               33

               Jedan od tih povoljnijih uvjeta odnosi se na spajanje obitelji sa srodnicima izbjeglice u prvom stupnju u izravnoj uzlaznoj liniji.

               34

               Naime, dok je u skladu s člankom 4. stavkom 2. točkom (a) Direktive 2003/86 mogućnost takvog spajanja u načelu prepuštena svakoj državi članici i posebno podređena uvjetu da su srodnici u prvom stupnju u izravnoj uzlaznoj liniji ovisni o sponzoru i da ne uživaju odgovarajuću obiteljsku potporu u državi podrijetla, člankom 10. stavkom 3. točkom (a) te direktive predviđeno je, iznimno od tog načela, pravo maloljetnih izbjeglica bez pratnje na takvo spajanje koje nije podređeno nikakvoj margini prosudbe država članica ni uvjetima iz tog članka 4. stavka 2. točke (a).

               35

               Pojam „maloljetnik bez pratnje”, koji se u Direktivi 2003/86 koristi samo u članku 10. stavku 3. točki (a), definiran je u članku 2. initio i točki (f) te direktive.

               36

               Prema toj odredbi, „maloljetnik bez pratnje” znači državljani treće zemlje ili osobe bez državljanstva mlađe od osamnaest godina, koji stignu na državno područje države članice bez pratnje odrasle osobe odgovorne prema zakonu ili običaju, i tako dugo dok ne budu učinkovito pod zaštitom takve osobe, ili maloljetnici koji su ostavljeni bez pratnje nakon ulaska na državno područje država članica.

               37

               Ta odredba dakle propisuje dva uvjeta, to jest da je osoba u pitanju „maloljetnik” i da je „bez pratnje”.

               38

               Iako u pogledu tog drugog uvjeta navedena odredba upućuje na trenutak ulaska osobe na državno područje dotične države članice, ipak iz te iste odredbe proizlazi da se kasnije okolnosti također moraju uzeti u obzir, i to u dva slučaja. Tako maloljetnik koji je bez pratnje u trenutku svojeg ulaska, a o kojem brigu zatim preuzme odrasla osoba odgovorna za njega prema zakonu ili običaju, ne udovoljava tom drugom uvjetu, dok se za maloljetnika koji je prvotno bio u pratnji, a zatim je ostao sam smatra da je bez pratnje i prema tome udovoljava tom uvjetu.

               39

               Što se tiče prvog od tih dvaju uvjeta navedenih u točki 37. ove presude, a koji je jedini o kojem je riječ u predmetu u glavnom postupku, članak 2. initio i točka (f) Direktive 2003/86 jedino naznačuju da osoba u pitanju mora biti „mlađa od 18 godina”, bez navođenja kada taj uvjet mora biti ispunjen.

               40

               Međutim, iz potonje okolnosti nipošto ne proizlazi da je na svakoj državi članici da odluči koji će trenutak uzeti u obzir za ocjenu je li taj uvjet ispunjen.

               41

               Valja podsjetiti da, u skladu sa zahtjevima ujednačene primjene prava Unije kao i načela jednakosti, odredba prava Unije koja ne sadržava nikakvo izravno upućivanje na pravo država članica radi utvrđenja svojeg smisla i dosega treba u cijeloj Uniji imati autonomno i ujednačeno tumačenje, uzimajući u obzir osobito kontekst odredbe i cilj predmetnog propisa (presuda od 26. srpnja 2017., Ouhrami, C‑225/16, EU:C:2017:590, t. 38. i navedena sudska praksa).

               42

               U tom pogledu, treba najprije istaknuti da ni članak 2. initio i točka (f) ni članak 10. stavak 3. točka (a) Direktive 2003/86 ne sadržavaju upućivanje na nacionalno pravo ili na države članice, i to za razliku od drugih odredaba te direktive, poput članka 5. stavka 1. i članka 11. stavka 2., što znači da, ako je zakonodavac Unije želio prepustiti diskreciji svake države brigu o određivanju u kojem trenutku osoba u pitanju treba biti maloljetna kako bi mogla uživati pravo na spajanje obitelji sa svojim roditeljima, bio bi predvidio takvo upućivanje i u tom kontekstu.

               43

               Nadalje, članak 10. stavak 3. točka (a) Direktive 2003/86 nameće državama članicama preciznu pozitivnu obvezu, kojoj odgovara jasno definirano pravo. Od njih se zahtijeva da, u slučaju iz te odredbe, odobre spajanje obitelji srodnika u prvom stupnju u izravnoj uzlaznoj liniji sponzora, pri čemu ne raspolažu marginom prosudbe.

               44

               Konačno, Direktiva 2003/86 ne teži samo općenito cilju poticanja spajanja obitelji i pružanja zaštite državljanima trećih zemalja, osobito maloljetnicima (vidjeti u tom smislu presudu od 6. prosinca 2012., O. i dr., C‑356/11 i C‑357/11, EU:C:2012:776, t. 69.), nego njezin članak 10. stavak 3. točka (a) posebno ide za tim da se zajamči dodatna zaštita onim izbjeglicama koji su maloljetnici bez pratnje.

               45

               U tim okolnostima, iako Direktiva 2003/86 izričito ne navodi do kojeg trenutka izbjeglica mora biti maloljetan kako bi mogao uživati pravo na spajanje obitelji iz njezina članka 10. stavka 3. točke (a), ipak iz cilja te odredbe i iz činjenice da ne ostavlja državama članicama nikakav manevarski prostor kao i iz toga da ne postoji upućivanje na nacionalno pravo u tom pogledu proizlazi da se određivanje navedenog trenutka ne može prepustiti ocjeni svake države članice.

               46

               Važno je još dodati da situacija o kojoj je riječ u glavnom postupku nije u tom pogledu usporediva s onom na koju se poziva nizozemska vlada, iz predmeta u kojem je donesena presuda od 17. srpnja 2014., Noorzia (C‑338/13, EU:C:2014:2092), u kojoj je bila riječ o članku 4. stavku 5. Direktive 2003/86, koji predviđa da, „[d]a bi se osigurala bolja integracija i spriječili prisilni brakovi, države članice mogu tražiti od sponzora i njegovog/njezinog supružnika da budu određene minimalne dobi, a najviše 21 godinu, prije nego što im se supružnik može pridružiti”.

               47

               Naime, za razliku od članka 10. stavka 3. točke (a) Direktive 2003/86, njezin članak 4. stavak 5. ima fakultativnu narav i osim toga izričito ostavlja državama članicama diskrecijski prostor za određivanje minimalne dobi sponzora i njegova bračnog druga koju žele, ovisno o slučaju, primjenjivati u legitimnom cilju osiguravanja bolje integracije i sprječavanja prisilnih brakova. Prema tome, razlike koje proizlaze iz činjenice da je svaka država članica slobodna definirati datum u odnosu na koji tijela trebaju ispitati je li ispunjen uvjet koji se odnosi na dob u potpunosti su pomirljive s naravi i ciljem članka 4. stavka 5. Direktive 2003/86, suprotno situaciji u pogledu njezina članka 10. stavka 3. točke (a).

               48

               Što se konkretno tiče pitanja u kojem trenutku, u konačnici, treba ocijeniti dob izbjeglice kako bi se mogao smatrati maloljetnikom i kako bi tako mogao uživati pravo na spajanje obitelji iz članka 10. stavka 3. točke (a) Direktive 2003/86, na njega treba odgovoriti uzimajući u obzir tekst, strukturu i cilj te direktive, vodeći računa o zakonodavnom kontekstu kojeg je dio i o općim načelima prava Unije.

               49

               S tim u vezi, iz točaka 38. i 39. ove presude proizlazi da ni tekst članka 2. initio i točke (f) Direktive 2003/86 ni članka 10. stavka 3. točke (a) te direktive ne mogu sami po sebi dati odgovor na navedeno pitanje.

               50

               Što se tiče strukture Direktive 2003/86, treba istaknuti da se ona, u skladu sa svojim člankom 3. stavkom 2. točkom (a), ne primjenjuje ako je sponzor državljanin treće zemlje koji podnosi zahtjev za priznavanje statusa izbjeglice i u pogledu čijeg zahtjeva još nije donesena konačna odluka. Članak 9. stavak 1. te direktive pak precizira da se poglavlje V., čiji je dio članak 10. stavak 3. točka (a), primjenjuje na spajanje obitelji izbjeglica koje su kao takve priznale države članice.

               51

               Iako je mogućnost tražitelja azila da podnese zahtjev za spajanje obitelji na temelju Direktive 2003/86 tako uvjetovana time da je o njegovu zahtjevu za azil već donesena pozitivna konačna odluka, valja ipak utvrditi da se taj uvjet lako objašnjava činjenicom da, prije donošenja takve odluke, nije moguće sa sigurnošću znati ispunjava li dotična osoba uvjete za priznavanje statusa izbjeglice, što pak utječe na njezino pravo na ishođenje spajanja obitelji.

               52

               U tom kontekstu treba podsjetiti da se status izbjeglice mora odobriti osobi kada ona udovoljava minimalnim uvjetima koje određuje pravo Unije. Na temelju članka 13. Direktive 2011/95, države članice odobrit će izbjeglički status državljaninu treće zemlje ili osobi bez državljanstva koja ispunjava uvjete za stjecanje statusa izbjeglice u skladu s poglavljima II. i III. te direktive, pri čemu ne raspolažu diskrecijskom ovlasti u tom pogledu (vidjeti u tom smislu presudu od 24. lipnja 2015., H. T., C‑373/13, EU:C:2015:413, t. 63.).

               53

               Uvodna izjava 21. Direktive 2011/95 precizira osim toga da je priznanje statusa izbjeglice deklaratorni akt.

               54

               Dakle, nakon podnošenja zahtjeva za međunarodnu zaštitu u skladu s poglavljem II. Direktive 2011/95, svaki državljanin treće zemlje ili osoba bez državljanstva koja ispunjava materijalne uvjete iz poglavlja III. te direktive ima subjektivno pravo da joj se prizna status izbjeglice, i to čak i prije nego što se donese formalna odluka u tom pogledu.

               55

               U tim okolnostima, kad bi pravo na spajanje obitelji iz članka 10. stavka 3. točke (a) Direktive 2003/86 ovisilo o trenutku u kojem nadležno nacionalno tijelo formalno donese odluku kojom se priznaje status izbjeglice dotičnoj osobi te, stoga, o većoj ili manjoj brzini kojom to tijelo obrađuje zahtjev za međunarodnu zaštitu, bio bi doveden u pitanje korisni učinak te odredbe i to bi bilo protivno ne samo cilju te direktive – koji se sastoji u promicanju spajanja obitelji i pružanja u tom pogledu posebne zaštite izbjeglicama, osobito maloljetnicima bez pratnje – nego i načelima jednakog postupanja i pravne sigurnosti.

               56

               Naime, takvo tumačenje imalo bi za posljedicu da bi se s dvama maloljetnicima bez pratnje iste dobi koji su u istom trenutku podnijeli zahtjev za međunarodnu zaštitu moglo – kad je riječ o pravu na spajanje obitelji – različito postupati ovisno o trajanju obrade tih zahtjeva, na koje oni općenito nemaju nikakvog utjecaja i koje, osim o složenosti situacije o pitanju, može ovisiti i o radnom opterećenju nadležnih tijela i o političkim izborima država članica u pogledu sredstava stavljenih na raspolaganje tim tijelima i slučajeva kojima treba dati prednost prilikom obrade.

               57

               Nadalje, uzimajući u obzir činjenicu da trajanje postupka azila može biti znatno i da se, osobito u razdobljima velikog priljeva tražitelja međunarodne zaštite, rokovi koje u tom pogledu predviđa pravo Unije često prekoračuju, učiniti pravo na spajanje obitelji ovisnim o trenutku u kojem je taj postupak okončan može velikom dijelu izbjeglica koji su podnijeli zahtjeve za međunarodnu zaštitu kao maloljetnici bez pratnje oduzeti uživanje tog prava i zaštite koju im članak 10. stavak 3. točka (a) Direktive 2003/86 treba pružiti.

               58

               Štoviše, umjesto da potakne nacionalna tijela da zahtjevima za međunarodnu zaštitu koje su podnijeli maloljetnici bez pratnje daju prednost prilikom obrade kako bi se vodilo računa o njihovoj osobitoj ranjivosti – što je mogućnost koju izričito nudi članak 31. stavak 7. točka (b) Direktive 2013/32, takvo tumačenje moglo bi imati suprotni učinak, osujećujući cilj i te direktive i direktiva 2003/86 i 2011/95, koji je da se, u skladu s člankom 24. stavkom 2. Povelje o temeljnim pravima, osigura da je najbolji interes djeteta stvarno najvažnija briga država članica prilikom primjene tih direktiva.

               59

               Osim toga, navedeno bi tumačenje imalo za posljedicu da bi za maloljetnika bez pratnje koji je podnio zahtjev za međunarodnu zaštitu bilo u potpunosti nepredvidljivo hoće li ostvariti pravo na spajanje obitelji sa svojim roditeljima, što bi moglo ugroziti pravnu sigurnost.

               60

               S druge strane, uzimanjem datuma podnošenja zahtjeva za međunarodnu zaštitu kao referentnog za ocjenu dobi izbjeglice za potrebe primjene članka 10. stavka 3. točke (a) Direktive 2003/86 može se zajamčiti jednako i predvidljivo postupanje prema svim podnositeljima zahtjeva koji se vremenski gledano nalaze u istoj situaciji, osiguravajući da uspjeh zahtjeva za spajanje obitelji uglavnom ovisi o okolnostima koje se odnose na podnositelja zahtjeva, a ne na upravu – kao što je to trajanje obrade zahtjeva za međunarodnu zaštitu ili zahtjeva za spajanje obitelji (vidjeti po analogiji presudu od 17. srpnja 2014., Noorzia, C‑338/13, EU:C:2014:2092, t. 17.).

               61

               Dakako, s obzirom na to da je, kao što su to istaknule nizozemska vlada i Komisija, nespojivo s ciljem članka 10. stavka 3. točke (a) Direktive 2003/86 to da se izbjeglica koji je imao status maloljetnika bez pratnje u trenutku kad je podnio svoj zahtjev, ali koji je postao punoljetan za vrijeme trajanja postupka, može osloniti na prava iz te odredbe bez ikakvog vremenskog ograničenja kako bi ishodio spajanje obitelji, njegov zahtjev za spajanje mora biti podnesen u razumnom roku. Kako bi se odredio takav razuman rok, rješenje zakonodavca Unije u sličnom kontekstu članka 12. stavka 1. trećeg podstavka te direktive ima indikativnu vrijednost, tako da treba smatrati da zahtjev za spajanje obitelji upućen na temelju članka 10. stavka 3. točke (a) navedene direktive mora, u načelu, u takvoj situaciji biti podnesen u roku od tri mjeseca od dana kad je dotičnom maloljetniku priznat status izbjeglice.

               62

               Što se tiče drugih datuma koji su u okviru ovog postupka predloženi za potrebe ocjene može li se izbjeglica smatrati maloljetnikom, valja utvrditi, s jedne strane, da se datum ulaska na područje države članice u načelu ne može smatrati odlučujućim u tom pogledu zbog intrinzične veze koja postoji između prava na spajanje obitelji iz članka 10. stavka 3. točke (a) Direktive 2003/86 i statusa izbjeglice, čije priznavanje ovisi o podnošenju zahtjeva za međunarodnu zaštitu osobe u pitanju.

               63

               Što se tiče, s druge strane, datuma podnošenja zahtjeva za spajanje obitelji i datuma odluke o njemu, dovoljno je podsjetiti da osobito iz točke 55. ove presude proizlazi da pravo na spajanje obitelji iz članka 10. stavka 3. točke (a) Direktive 2003/86 ne može ovisiti o trenutku u kojem nadležno nacionalno tijelo formalno donese odluku kojom se sponzoru priznaje status izbjeglice. Upravo bi to bio slučaj kad bi se odlučujućim smatrao jedan od tih datuma, s obzirom na to da, kako je navedeno u točkama 50. i 51. ove presude, sponzor može podnijeti zahtjev za spajanje obitelji tek nakon donošenja odluke kojom mu se priznaje status izbjeglice.

               64

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, članak 2. initio i točku (f) Direktive 2003/86, u vezi s njezinim člankom 10. stavkom 3. točkom (a), treba tumačiti na način da „maloljetnikom” u smislu te odredbe treba smatrati državljanina treće zemlje ili osobu bez državljanstva koja je bila mlađa od osamnaest godina u trenutku ulaska na područje države članice i podnošenja zahtjeva za azil u toj državi, ali koja je, tijekom postupka azila, postala punoljetna i zatim joj je priznat status izbjeglice.

         Troškovi

               65

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                     Članak 2. initio i točku (f) Direktive Vijeća 2003/86/EZ od 22. rujna 2003. o pravu na spajanje obitelji, u vezi s njezinim člankom 10. stavkom 3. točkom (a), treba tumačiti na način da „maloljetnikom” u smislu te odredbe treba smatrati državljanina treće zemlje ili osobu bez državljanstva koja je bila mlađa od osamnaest godina u trenutku ulaska na područje države članice i podnošenja zahtjeva za azil u toj državi, ali koja je, tijekom postupka azila, postala punoljetna i zatim joj je priznat status izbjeglice.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 12. travnja 2018.#Finnair Oyj protiv Keskinäinen Vakuutusyhtiö Fennia.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Korkein oikeus.#Zahtjev za prethodnu odluku – Zračni prijevoz – Montrealska konvencija – Članak 31. – Odgovornost zračnih prijevoznika za predanu prtljagu – Zahtjevi glede oblika i sadržaja pisane pritužbe upućene zračnom prijevozniku – Pritužba podnesena elektroničkim putem i registrirana u informacijskom sustavu zračnog prijevoznika – Pritužba koju je zastupnik zračnog prijevoznika podnio u ime osobe koja ima pravo na isporuku.#Predmet C-258/16.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      12. travnja 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Zračni prijevoz – Montrealska konvencija – Članak 31. – Odgovornost zračnih prijevoznika za predanu prtljagu – Zahtjevi glede oblika i sadržaja pisane pritužbe upućene zračnom prijevozniku – Pritužba podnesena elektroničkim putem i registrirana u informacijskom sustavu zračnog prijevoznika – Pritužba koju je zastupnik zračnog prijevoznika podnio u ime osobe koja ima pravo na isporuku”
      U predmetu C‑258/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Korkein oikeus (Vrhovni sud, Finska), odlukom od 2. svibnja 2016., koju je Sud zaprimio 9. svibnja 2016., u postupku

         Finnair Oyj

      protiv

         Keskinäinen Vakuutusyhtiö Fennia,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, J. Malenovský (izvjestitelj), M. Safjan, D. Šváby i M. Vilaras, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: C. Strömholm, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 23. ožujka 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Finnair Oyj, T. Väätäinen, asianajaja,

               –

               za Keskinäinen Vakuutusyhtiö Fennia, V. Teiramaa, asianajaja,

               –

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju M. Capolupa, avvocato dello Stato,

               –

               za Europsku komisiju, I. Koskinen i K. Simonsson, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 20. prosinca 2017.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 31. Konvencije o ujednačavanju određenih pravila za međunarodni zračni prijevoz, zaključene u Montrealu 28. svibnja 1999. i odobrene u ime Europske zajednice Odlukom Vijeća 2001/539/EZ od 5. travnja 2001. (SL 2001., L 194, str. 38.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 21., str. 5.; u daljnjem tekstu: Montrealska konvencija).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između zračnog prijevoznika Finnair Oyj i društva za osiguranje Keskinäinen Vakuutusyhtiö Fennia (u daljnjem tekstu: Fennia) u vezi s odgovornošću tog zračnog prijevoznika za štetu nastalu gubitkom predmeta koji su se nalazili u prtljazi.

         Pravni okvir

            Montrealska konvencija

               3

               U preambuli Montrealske konvencije navodi se, među ostalim, u njezinoj trećoj alineji, da države stranke te konvencije „prepoznaj[u] značaj zajamčene zaštite interesa korisnika u međunarodnom zračnom prijevozu i potrebe za pravičnom naknadom temeljenom na načelu naknade štete”.

               4

               U skladu s petom alinejom te preambule:
               „[…] [Z]ajedničko djelovanje država s ciljem daljnjeg usklađivanja i kodifikacije određenih pravila koja uređuju međunarodni zračni prijevoz kroz novu Konvenciju najprikladniji je način postizanja pravedne uravnoteženosti interesa […]”

               5

               Članak 17. Montrealske konvencije, naslovljen „Smrt ili povreda putnika – oštećenje prtljage”, u stavku 2. predviđa:
               „Prijevoznik je odgovoran za pretrpljenu štetu u slučaju uništenja ili gubitka, ili štete na predanoj prtljazi isključivo pod uvjetom da je događaj koji je prouzročio uništenje, gubitak ili štetu dogodio u zrakoplovu ili tijekom bilo kojeg razdoblja u kojem je predana prtljaga bila pod nadzorom prijevoznika. Međutim, prijevoznik nije odgovoran ako i u mjeri u kojoj je šteta nastala radi svojstvenog nedostatka, kvalitete ili greške na prtljazi. U slučaju prtljage koja nije predana, uključujući osobne stvari, prijevoznik je odgovoran ako je šteta nastala njegovom greškom ili greškom njegovih službenika ili agenata.”

               6

               Člankom 31. te konvencije, naslovljenim „Pravodobno obavještavanje o pritužbama”, propisano je:
               „1.   Kada osoba zadužena za isporuku predane prtljage ili tereta tu prtljagu ili teret primi bez pritužbi navedeni primitak predstavlja prima facie dokaz da su prtljaga ili teret isporučeni u dobrom stanju i sukladno prijevozničkom dokumentu ili uz zapis pohranjen na nekom drugom sredstvu navedenom u stavku 2. članka 3. i stavku 2. članka 4.
               2.   U slučaju nastanka štete, osoba koja ima pravo na isporuku mora pritužbu uputiti prijevozniku bez odgode nakon otkrića štete, a najkasnije u roku od sedam dana od datuma primitka u slučaju predane prtljage i četrnaest dana od datuma primitka u slučaju tereta. U slučaju kašnjenja, ova pritužba mora biti podnijeta najkasnije u roku od dvadeset jednog dana od datuma na koji joj je prtljaga ili teret stavljen na raspolaganje.
               3.   Svaka pritužba mora biti sastavljena u pisanom obliku i predana ili poslana u prethodno navedenim rokovima.
               4.   Ako nikakva pritužba nije podnesena u prethodno navedenim rokovima, nikakva tužba neće se podnositi [ne može se podnijeti] protiv prijevoznika, osim u slučaju prijevare na njegovoj strani.”

            Pravo Unije

               7

               Člankom 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 2027/97 od 9. listopada 1997. o odgovornosti zračnih prijevoznika u pogledu zračnog prijevoza putnika i njihove prtljage (SL 1997., L 285, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 3., str. 45.), izmijenjene Uredbom (EZ) br. 889/2002 Europskog parlamenta i Vijeća od 13. svibnja 2002. (SL 2002., L 140, str. 2.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 4., str. 60.) (u daljnjem tekstu: Uredba br. 2027/97), propisano je:
               „Ovom se Uredbom provode odgovarajuće odredbe Montrealske konvencije u pogledu zračnog prijevoza putnika i njihove prtljage te se utvrđuju određene dodatne odredbe.
               […]”

               8

               Člankom 3. stavkom 1. Uredbe br. 2027/97 propisano je sljedeće:
               „Odgovornost zračnog prijevoznika Zajednice u pogledu putnika i njihove prtljage uređena je svim odredbama Montrealske konvencije koje se odnose na takvu odgovornost.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               9

               K. Mäkelä-Dermedesiotis bila je putnica na letu društva Finnair iz Malage (Španjolska) u Helsinki (Finska). Kada je 1. studenoga 2010. stigla u Helsinki, otkrila je da joj u prtljazi koju je predala nedostaju određene stvari.

               10

               K. Mäkelä-Dermedesiotis o tome je istog dana telefonski obavijestila zastupnika službe za korisnike društva Finnair. Odredila je izgubljene stvari i tom zastupniku navela njihovu vrijednost, a on je potom te informacije unio u informacijski sustav društva Finnair. Dana 3. studenoga 2010. K. Mäkelä-Dermedesiotis ponovno je telefonski kontaktirala sa službom za korisnike društva Finnair kako bi dobila potvrdu za potrebe njezina društva za osiguranje Fennia. Društvo Finnair slijedom tog zahtjeva izdalo joj je potvrdu o podnošenju prijave štete.

               11

               Društvo Fennia potom je K. Mäkelä-Dermedesiotis nadoknadilo pretrpljenu štetu te je, stekavši na temelju subrogacije prava svoje osiguranice, 2. rujna 2011. podnijelo tužbu Helsingin käräjäoikeusu (Prvostupanjski sud u Helsinkiju, Finska) zahtijevajući od društva Finnair povrat plaćenih iznosa.

               12

               Društvo Finnair osporilo je dopuštenost te tužbe ističući, u bitnome, da K. Mäkelä-Dermedesiotis nije podnijela pisanu pritužbu u roku od sedam dana od primitka prtljage, u skladu s člankom 31. stavkom 2. Montrealske konvencije.

               13

               Presudom od 4. rujna 2012. Helsingin käräjäoikeus (Prvostupanjski sud u Helsinkiju) presudio je u korist društva Finnair i odbio tužbu za povrat plaćenih iznosa.

               14

               Društvo Fennia podnijelo je žalbu protiv te presude Helsingin hovioikeusu (Žalbeni sud u Helsinkiju, Finska).

               15

               Taj je sud razmotrio, među ostalim, upute putnicima objavljene na internetskoj stranici društva Finnair, koje su sadržavale različite navode o postupku prijave štete i podnošenju pisane pritužbe u užem smislu. Taj je sud utvrdio da se prijava štete mogla izvršiti telefonskim putem, dok se pisana pritužba morala podnijeti u roku od sedam dana od primitka prtljage u obliku posebnog obrasca. Helsingin hovioijeus (Žalbeni sud u Helsinkiju) smatrao je da upute na internetskoj stranici društva Finnair „nisu dovoljno jasne i nedvosmislene za putnika kao potrošača”. Prema mišljenju tog suda, budući da u uputama nije bila navedena svrha prijave štete, putnik kao potrošač opravdano je mogao vjerovati da će i pritužba koju izrazi telefonskim putem i koju registrira zaposlenik društva također udovoljavati zahtjevima formalne pisane pritužbe. U ovom slučaju K. Mäkelä-Dermedesiotis detaljno je društvu Finnair opisala gubitak do kojega je došlo te je u pisanoj potvrdi podnošenja prijave štete koju je izdalo to društvo stajalo da je u realnom vremenu učinjen transkript njezine pritužbe u informacijskom sustavu društva Finnair. Nadalje, to je društvo zaprimilo predmetnu prijavu štete, ali nije obavijestilo K. Mäkelä-Dermedesiotis da je smatralo da to nije dovoljno za kasniju mogućnost podnošenja tužbe radi utvrđenja odgovornosti tog zračnog prijevoznika te joj nije pojasnilo da je u tu svrhu potrebno podnijeti i pisanu pritužbu.

               16

               Presudom od 28. veljače 2014. Helsingin hovioikeus (Žalbeni sud u Helsinkiju) preinačio je presudu Helsingin käräjäoikeusa (Prvostupanjski sud, Helsinki) i naložio društvu Finnair povrat iznosa koje je isplatilo društvo Fennia.

               17

               Društvo Finnair podnijelo je žalbu protiv te presude sudu koji je uputio zahtjev, Korkein oikeusu (Vrhovni sud, Finska). U prilog svojoj žalbi taj zračni prijevoznik, među ostalim, tvrdi da je, za razliku od Helsingin käräjäoikeusa (Prvostupanjski sud u Helsinkiju), Helsingin hovioikeus (Žalbeni sud u Helsinkiju) pogrešno protumačio članak 31. Montrealske konvencije.

               18

               U tim je okolnostima Korkein oikeus (Vrhovni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 31. stavak 4. Montrealske konvencije tumačiti na način da je radi očuvanja prava na tužbu potrebno, ne samo da pritužba bude podnesena pravodobno, nego i da bude podnesena pisanim putem, u istim rokovima, na način propisan člankom 31. stavkom 3.?

                        2.

                        U slučaju da očuvanje prava na tužbu zahtijeva da se pravodobna pritužba podnese u pisanom obliku, treba li članak 31. stavak 3. Montrealske konvencije tumačiti na način da se zahtjev pisanog oblika može ispuniti elektroničkim postupcima i registracijom prijavljene štete u [informacijskom] sustavu prijevoznika na kojeg se odnosi prijavljena šteta?

                        3.

                        Treba li Montrealsku konvenciju tumačiti na način da se zahtjev pisanog oblika smatra ispunjenim ako zastupnik zračnog prijevoznika prijavljenu štetu/pisanu pritužbu uz znanje putnika pisano unese u [informacijski] sustav zračnog prijevoznika bilo na papiru bilo elektronički?

                        4.

                        Postavlja li članak 31. Montrealske konvencije dodatne materijalne zahtjeve za pritužbu, uz onaj da zračnog prijevoznika treba upoznati s nastalom štetom?”

         O prethodnim pitanjima

            Uvodna očitovanja

               19

               Valja pojasniti da je Europska zajednica Montrealsku konvenciju potpisala 9. prosinca 1999. te ju je zatim u ime Zajednice 5. travnja 2001. odobrilo Vijeće Europske unije. Konvencija je stupila na snagu, kad je riječ o Europskoj uniji, 28. lipnja 2004.

               20

               Od tog datuma Montrealska konvencija dio je pravnog poretka Unije te je slijedom toga Sud nadležan u prethodnom postupku odlučivati o njezinu tumačenju (vidjeti u tom smislu presude od 10. siječnja 2006., IATA i ELFAA, C‑344/04, EU:C:2006:10, t. 36. i od 6. svibnja 2010., Walz, C‑63/09, EU:C:2010:251, t. 20.).

               21

               U vezi s time, člankom 31. Bečke konvencije od 23. svibnja 1969. o pravu međunarodnih ugovora, kojom se kodificira opće međunarodno pravo, a čije odredbe obvezuju Uniju, precizira se da se međunarodni ugovor mora tumačiti u dobroj vjeri, prema uobičajenom smislu izraza iz ugovora u njihovu kontekstu i u svjetlu predmeta i svrhe ugovora (presuda od 17. veljače 2016., Air Baltic Corporation, C‑429/14, EU:C:2016:88, t. 24.).

               22

               Imajući u vidu ta razmatranja, u ovom predmetu valja protumačiti relevantne odredbe Montrealske konvencije.

            Prvo pitanje

               23

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 31. stavak 4. Montrealske konvencije tumačiti na način da u rokovima predviđenima stavkom 2. tog članka pritužba treba biti predana pisanim putem, u skladu sa stavkom 3. tog članka, pod prijetnjom nedopuštenosti svake vrste tužbe protiv prijevoznika.

               24

               U vezi s time, prije svega, iz članka 31. stavka 2. Montrealske konvencije proizlazi da, u slučaju nastanka štete, osoba koja ima pravo na isporuku mora pritužbu uputiti zračnom prijevozniku bez odgode nakon otkrića štete, a najkasnije u rokovima predviđenima tom odredbom, za prtljagu odnosno teret.

               25

               Nadalje, u skladu s člankom 31. stavkom 3. te konvencije, svaka pritužba mora biti sastavljena u pisanom obliku i predana ili poslana u rokovima predviđenima za tu pritužbu.

               26

               Međutim, odredbe stavaka 2. i 3. članka 31. Montrealske konvencije komplementarne su naravi. Dok se člankom 31. stavkom 2. te konvencije samo određuju rokovi za podnošenje različitih vrsti pritužbi zračnom prijevozniku, njezinim člankom 31. stavkom 3. pojašnjavaju se, s jedne strane, načini upućivanja tih pritužbi prijevozniku i, s druge strane, u kojem se obliku te pritužbe moraju podnijeti, pri čemu to pojašnjenje ne može utjecati na obvezu poštovanja rokova predviđenih u spomenutom članku 31. stavku 2.

               27

               Iz toga proizlazi da stavke 2. i 3. članka 31. Montrealske konvencije, promatrane zajedno, treba tumačiti na način da se njima utvrđuje da pritužba mora biti podnesena pisanim putem i upućena zračnom prijevozniku u rokovima predviđenima spomenutim člankom 31. stavkom 2.

               28

               Nadalje, u skladu s člankom 31. stavkom 4. Montrealske konvencije, ako nikakva pritužba nije podnesena u prethodno navedenim rokovima, nikakva tužba protiv prijevoznika nije dopuštena, osim u slučaju prijevare na njegovoj strani.

               29

               Iz toga proizlazi da osoba koja smatra da je oštećena time što je pretrpjela štetu na prtljazi ili teretu mora zračnom prijevozniku uputiti pritužbu u rokovima predviđenima člankom 31. stavkom 2. te konvencije, pod prijetnjom nedopuštenosti svake vrste tužbe protiv tog prijevoznika.

               30

               Nadalje, vodeći računa o posebnom međuodnosu stavaka 2. i 3. članka 31. Montrealske konvencije, kako je pojašnjen u točki 26. ove presude, ne može se smatrati da je pritužba valjano upućena zračnom prijevozniku u predviđenim rokovima, u smislu stavka 4. tog članka, ako nije podnesena u pisanom obliku, kako se to zahtijeva njegovim stavkom 3.

               31

               Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 31. stavak 4. Montrealske konvencije treba tumačiti na način da u rokovima iz stavka 2. tog članka pritužba treba biti predana pisanim putem, u skladu sa stavkom 3. tog članka, pod prijetnjom nedopuštenosti svake vrste tužbe protiv prijevoznika.

            Drugo pitanje

               32

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita udovoljava li pritužba poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, registrirana u informacijskom sustavu zračnog prijevoznika, zahtjevu pisanog oblika, predviđenom člankom 31. stavkom 3. Montrealske konvencije.

               33

               U vezi s time valja istaknuti da, prema svojem uobičajenom značenju, pridjev „pisan” podrazumijeva skup grafičkih znakova koji imaju određeno značenje.

               34

               Nadalje, imajući u vidu kako treću alineju preambule Montrealske konvencije, kojom se podsjeća na važnost osiguranja zaštite interesa potrošača u međunarodnom zračnom prijevozu, tako i načelo „pravedne uravnoteženosti interesa” iz pete alineje te konvencije, zahtjev povezan s oblikom ne može dovesti do pretjeranog ograničavanja konkretnog načina na koji putnik može odabrati podnijeti svoju pritužbu, ako je identitet tog putnika kao autora pritužbe nedvojben.

               35

               Slijedom navedenog, pridjev „pisan” u kontekstu članka 31. te konvencije valja razumjeti kao skup grafičkih znakova koji imaju određeno značenje, neovisno o tome jesu li sastavljeni rukom, ispisani na papiru ili registrirani u elektroničkom obliku.

               36

               Slijedom navedenog, valja smatrati da pritužba poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, registrirana u informacijskom sustavu zračnog prijevoznika, udovoljava zahtjevu pisanog oblika, predviđenom člankom 31. stavkom 3. Montrealske konvencije.

               37

               Imajući u vidu prethodna razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti da pritužba poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, registrirana u informacijskom sustavu zračnog prijevoznika, udovoljava zahtjevu pisanog oblika, predviđenom člankom 31. stavkom 3. Montrealske konvencije.

            Treće pitanje

               38

               Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 31. stavke 2. i 3. Montrealske konvencije tumačiti na način da mu se ne protivi to da se zahtjev pisanog oblika smatra ispunjenim ako zastupnik zračnog prijevoznika prijavljenu štetu, uz znanje putnika, pisano unese u informacijski sustav tog zračnog prijevoznika, bilo na papiru bilo elektronički.

               39

               Kao što to proizlazi iz točaka 24. i 25. ove presude, osobito iz članka 31. stavka 2. Montrealske konvencije proizlazi da, u slučaju nastanka štete, osoba koja ima pravo na isporuku mora u predviđenim rokovima uputiti pritužbu prijevozniku. Usto, u skladu s člankom 31. stavkom 3., svaka pritužba mora biti sastavljena u pisanom obliku i predana ili poslana u roku previđenom za tu pritužbu.

               40

               Iz jasne formulacije tih odredaba, promatranih zajedno, proizlazi da je zadaća osobe koja ima pravo na isporuku, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, u svojstvu putnika na čijoj je predanoj prtljazi nastala šteta, sastaviti pritužbu i uputiti je zračnom prijevozniku o kojem je riječ.

               41

               Naime, putnik o kojem je riječ u mogućnosti je utvrditi da je nastala šteta i raspolagati elementima potrebnima za utvrđenje vrste i vrijednosti konkretnih predmeta na kojima je šteta nastala kao i, u konačnici, opsega te štete.

               42

               Iako je odgovornost podnošenja pritužbe isključivo na putniku, iz formulacije članka 31. Montrealske konvencije nipošto ne proizlazi da on ne može koristiti pomoć drugih osoba prilikom podnošenja te pritužbe.

               43

               Drukčije tumačenje bilo bi protivno cilju zaštite interesa potrošača u zračnom prijevozu, koji proizlazi iz treće alineje preambule te konvencije, o kojoj valja voditi računa u skladu sa sudskom praksom Suda navedenom u točki 21. ove presude.

               44

               Mogućnost da koristi pomoć drugih osoba omogućava putniku, kao što je to bio slučaj u glavnom postupku, da koristi pomoć zastupnika zračnog prijevoznika za sastavljanje transkripta njegove usmene izjave u pisanom obliku i unošenje u informacijski sustav tog prijevoznika, predviđen u tu svrhu.

               45

               Međutim, ne može se zanijekati da su interesi putnika i zračnog prijevoznika u kojem je zastupnik zaposlen različiti, čak suprotni. Naime, prvi tvrdi da postoji šteta na njegovoj prtljazi, dok bi drugi trebao preuzeti odgovornost.

               46

               Međutim, cilj zaštite interesa potrošača u međunarodnom zračnom prijevozu kao i potreba osiguravanja da zastupnik vjerno i lojalno izradi transkript usmene izjave putnika mogu se dostatno zajamčiti osiguravanjem mogućnosti putnika o kojem je riječ da provjeri točnost teksta pritužbe, kako ga je zastupnik zračnog prijevoznika pisano sastavio i unio u informacijski sustav, i da ga, prema potrebi, izmijeni ili dopuni ili čak zamijeni prije isteka roka predviđenog člankom 31. stavkom 2. Montrealske konvencije.

               47

               Iz prethodno navedenog proizlazi da članak 31. stavke 2. i 3. Montrealske konvencije treba tumačiti na način da mu se ne protivi smatranje zahtjeva pisanog oblika ispunjenim u slučaju kad zastupnik zračnog prijevoznika prijavu štete, uz znanje putnika, pisano unese u informacijski sustav tog prijevoznika, bilo na papiru bilo elektronički, pod uvjetom da taj putnik može provjeriti točnost teksta pritužbe, kako je sastavljena u pisanom obliku i unesena u taj sustav, te je prema potrebi izmijeniti i dopuniti odnosno čak zamijeniti prije isteka roka predviđenog člankom 31. stavkom 2. te konvencije.

            Četvrto pitanje

               48

               Sud koji je uputio zahtjev svojim četvrtim pitanjem u biti pita postavlja li članak 31. Montrealske konvencije neke dodatne materijalne zahtjeve u pogledu pritužbe, uz onaj da prijevoznika treba obavijestiti o nastaloj šteti.

               49

               U tom pogledu iz formulacije članka 31. stavka 1. Montrealske konvencije proizlazi, među ostalim, da, kad osoba zadužena za isporuku predane prtljage tu prtljagu primi bez pritužbi, navedeni primitak predstavlja prima facie dokaz da je prtljaga isporučena u dobrom stanju i u skladu s prijevozničkim dokumentom ili zabilježbom na nekom drugom sredstvu navedenom u članku 3. stavku 2. te konvencije.

               50

               Iz te formulacije proizlazi da je cilj pritužbe poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, upućene zračnom prijevozniku, obavijestiti o tome da predana prtljaga nije isporučena u dobrom stanju i u skladu s prijevozničkim dokumentom ili podacima zabilježenima na nekom drugom sredstvu iz članka 3. stavka 2. te konvencije.

               51

               Nadalje, kad je riječ o kontekstu članka 31. stavka 1. Montrealske konvencije, valja istaknuti da je, u skladu s prvim dijelom prve rečenice njezina članka 17. stavka 2., prijevoznik odgovoran za pretrpljenu štetu u slučaju uništenja, gubitka ili štete na predanoj prtljazi.

               52

               Iz toga proizlazi da članak 31. stavak 1. Montrealske konvencije, u vezi s prvim dijelom prve rečenice njezina članka 17. stavka 2., treba tumačiti na način da je cilj pritužbe putnika o kojem je riječ, poput one podnesene u glavnom postupku, obavijestiti zračnog prijevoznika o postojanju pretrpljene štete.

               53

               Međutim, s obzirom na to da iz odgovora na prvo i drugo pitanje proizlazi da se člankom 31. stavcima 2. do 4. prije svega samo pojašnjavaju rokovi za podnošenje različitih vrsta pritužbi koje se upućuju prijevozniku, zatim, na koji način i u kojem obliku sve te pritužbe valja uputiti prijevozniku te, naposljetku, posljedice nepoštovanja svih tih zahtjeva, tim se člankom ne postavlja nikakav materijalni uvjet za te pritužbe.

               54

               Iz prethodno navedenog proizlazi da članak 31. Montrealske konvencije treba tumačiti na način da ne postavlja dodatne materijalne zahtjeve za pritužbu, uz onaj da zračnog prijevoznika treba upoznati s nastalom štetom.

         Troškovi

               55

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 31. stavak 4. Konvencije o ujednačavanju određenih pravila za međunarodni zračni prijevoz, zaključene u Montrealu 28. svibnja 1999. i odobrene u ime Europske zajednice Odlukom Vijeća 2001/539/EZ od 5. travnja 2001., treba tumačiti na način da u rokovima iz stavka 2. tog članka pritužba treba biti predana pisanim putem, u skladu sa stavkom 3. tog članka, pod prijetnjom nedopuštenosti svake vrste tužbe protiv prijevoznika.

                           2.

                           Pritužba poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, registrirana u informacijskom sustavu zračnog prijevoznika, udovoljava zahtjevu pisanog oblika, predviđenom člankom 31. stavkom 3. Konvencije o ujednačavanju određenih pravila za međunarodni zračni prijevoz, zaključene u Montrealu 28. svibnja 1999.

                           3.

                           Članak 31. stavke 2. i 3. Konvencije o ujednačavanju određenih pravila za međunarodni zračni prijevoz, zaključene u Montrealu 28. svibnja 1999., treba tumačiti na način da mu se ne protivi smatranje zahtjeva pisanog oblika ispunjenim u slučaju kad zastupnik zračnog prijevoznika prijavu štete, uz znanje putnika, pisano unese u informacijski sustav tog prijevoznika, bilo na papiru bilo elektronički, ako taj putnik može provjeriti točnost teksta pritužbe, kako je sastavljena u pisanom obliku i unesena u taj sustav, te je prema potrebi izmijeniti i dopuniti odnosno čak zamijeniti prije isteka roka predviđenog člankom 31. stavkom 2. te konvencije.

                           4.

                           Članak 31. Konvencije o ujednačavanju određenih pravila za međunarodni zračni prijevoz, zaključene u Montrealu 28. svibnja 1999., treba tumačiti na način da ne postavlja dodatne materijalne zahtjeve za pritužbu, uz onaj da tog zračnog prijevoznika treba upoznati s nastalom štetom.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: finski