title: Presuda Suda (treće vijeće) od 19. studenoga 2015.#Roman Bukovansky protiv Finanzamt Lörrach.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Finanzgericht Baden-Württemberg.#Zahtjev za prethodnu odluku – Oporezivanje – Sporazum između Europske zajednice i njezinih država članica, s jedne strane, i Švicarske Konfederacije, s druge strane, o slobodnom kretanju osoba – Odnos između sporazuma i bilateralnih ugovora o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja – Jednako postupanje – Diskriminacija na temelju državljanstva – Državljanin države članice Europske unije – Pogranični radnici – Porez na dohodak – Raspodjela porezne nadležnosti – Poveznica radi oporezivanja – Državljanstvo.#Predmet C-241/14.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      19. studenoga 2015. (
            *
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Oporezivanje — Sporazum između Europske zajednice i njezinih država članica, s jedne strane, i Švicarske Konfederacije, s druge strane, o slobodnom kretanju osoba — Odnos između sporazuma i bilateralnih ugovora o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja — Jednako postupanje — 6328 / Diskriminacija na temelju državljanstva — Državljanin države članice Europske unije — 4487 / Pogranični radnici — Porez na dohodak — Raspodjela nadležnosti oporezivanja — Poveznica radi oporezivanja — 2967 / Državljanstvo“
      U predmetu C‑241/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Finanzgericht Baden‑Württemberg (Financijski sud u Baden‑Württembergu, Njemačka), odlukom od 19. prosinca 2013., koju je Sud zaprimio 16. svibnja 2014., u postupku

         Roman Bukovansky

      protiv

         Finanzamt Lörrach,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik drugog vijeća, u svojstvu predsjednika trećeg vijeća, C. Toader i C. G. Fernlund (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: K. Malacek, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 26. veljače 2015.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za R. Bukovanskog, H. Hauswirth, Rechtsanwält,

               —

               za Finanzamt Lörrach, D. Gress i S. Parodi‑Neef, u svojstvu agenata,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i B. Beutler, u svojstvu agenata,

               —

               za švedsku vladu, A. Falk, C. Meyer‑Seitz, U. Persson, N. Otte Widgren, kao i F. Sjövall, L. Swedenborg i E. Karlsson, u svojstvu agenata,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, M. Holt, u svojstvu agenta, uz asistenciju S. Ford, barrister,

               —

               za Europsku komisiju, R. Lyal i M. Wasmeier, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 30. travnja 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Sporazuma između Europske zajednice i njezinih država članica, s jedne strane, i Švicarske Konfederacije, s druge strane, o slobodnom kretanju osoba, potpisanog u Luxembourgu 21. lipnja 1999. (SL 2002., L 114, str. 6.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 60., str. 8., u daljnjem tekstu: Sporazum o slobodnom kretanju osoba).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između R. Bukovanskog, njemačkog državljanina, i Finanzamta Lörrach (ispostava porezne uprave Lörrach) povodom odluke kojom je potonje tijelo oporezovalo osobne dohotke R. Bukovanskog u Njemačkoj, za razdoblje nakon prijenosa njegova boravišta iz Njemačke u Švicarsku.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Europska zajednica i njezine države članice, s jedne strane, i Švicarska konfederacija, s druge strane, potpisali su 21. lipnja 1999. sedam sporazuma, među kojima i Sporazum o slobodnom kretanju osoba. Odlukom 2002/309/EZ, Euratom Vijeća i Komisije od 4. travnja 2002. o sklapanju sedam sporazuma sa Švicarskom Konfederacijom (SL L 114, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 60., str. 3.) tih sedam sporazuma odobreno je u ime Zajednice, a stupili su na snagu 1. lipnja 2002.

               4

               Sukladno preambuli Sporazuma o slobodnom kretanju osoba, ugovorne stranke su „odlučne postići slobodno kretanje osoba između njih na temelju pravila koja se primjenjuju u Europskoj zajednici“.

               5

               Sukladno njegovu članku 1. točkama (a) i (d), cilj je Sporazuma o slobodnom kretanju osoba odobriti, u korist državljana država članica Europske zajednice i Švicarske, pravo ulaska, pravo boravišta, pravo pristupa radu u svojstvu zaposlenih osoba, pravo poslovnog nastana na temelju samostalnog zaposlenja i pravo na boravište na području ugovornih stranaka te odobriti uvjete života, zapošljavanja i rada istovjetne onima koji su odobreni vlastitim državljanima.

               6

               U članku 2. tog sporazuma, pod nazivom „Nediskriminacija“, predviđeno je:
               „Državljani jedne ugovorne stranke koji zakonito imaju boravište na području druge ugovorne stranke, primjenom i u skladu s odredbama priloga I., II. i III. ovom Sporazumu, ni na koji način ne smiju biti podvrgnuti diskriminaciji na temelju državljanstva.“

               7

               U članku 4. navedenog sporazuma, pod nazivom „Pravo boravišta i pristupa gospodarskoj djelatnosti“, propisano je:
               „Pravo boravišta i pristupa gospodarskoj djelatnosti zajamčeno je, osim ako je drukčije utvrđeno u članku 10. i u skladu s odredbama Priloga I.“

               8

               Sukladno članku 15. Sporazuma o slobodnom kretanju osoba, prilozi i protokoli uz ovaj Sporazum čine njegov sastavni dio.

               9

               Članak 16. tog sporazuma, pod nazivom „Upućivanje na pravo Zajednice“, glasi:
               „1.   Kako bi postigle ciljeve koji se žele postići ovim Sporazumom, ugovorne stranke poduzimaju sve potrebne mjere kako bi se osiguralo da se prava i obveze istovjetne onima sadržanim u pravnim aktima Europske zajednice na koje se upućuje primjenjuju u odnosima među njima.
               2.   U mjeri u kojoj primjena ovog Sporazuma uključuje pojmove prava Zajednice, vodi se računa o relevantnoj sudskoj praksi Suda Europskih zajednica prije dana njegova potpisivanja. Švicarskoj se pozornost skreće na sudsku praksu nakon tog datuma. Kako bi se osiguralo pravilno funkcioniranje Sporazuma, Zajednički odbor, na zahtjev jedne od ugovornih stranaka, određuje implikacije takve sudske prakse.“

               10

               U članku 21. navedenog sporazuma, pod nazivom „Odnos prema bilateralnim sporazumima o dvostrukom oporezivanju“, u njegovu stavku 1. određeno je:
               „Odredbe ovog Sporazuma ne utječu na odredbe bilateralnih sporazuma između Švicarske i država članica Europske zajednice o dvostrukom oporezivanju. Ponajprije, odredbe ovog Sporazuma ne utječu na definiciju „pograničnih radnika“ iz ugovora o dvostrukom oporezivanju.“

               11

               U članku 7. Priloga I. Sporazumu o slobodnom kretanju osoba, pod nazivom „Zaposleni pogranični radnici“, u njegovu stavku 1. propisano je:
               „Zaposleni pogranični radnik državljanin je ugovorne stranke koji ima boravište na području ugovorne stranke, a obavlja djelatnost u svojstvu zaposlene osobe na području druge ugovorne stranke, te se vraća u mjesto boravišta u pravilu svaki dan ili najmanje jednom tjedno.“

               12

               U članku 9. navedenog priloga, pod nazivom „Jednako postupanje“, u njegovim stavcima 1. i 2. propisano je:
               „1.   Sa zaposlenom osobom koja je državljanin ugovorne stranke ne može se, zbog njezinog državljanstva, postupati na drugačiji način na području druge ugovorne stranke nego što se postupa sa zaposlenim osobama koje su državljani s obzirom na uvjete zapošljavanja i uvjete rada, a posebno po pitanju plaće, otkaza ili ponovne uspostave ili ponovnog zapošljavanja u slučaju da osoba postane nezaposlena.
               2.   Zaposlena osoba i članovi njezine obitelji iz članka 3. ovog Priloga uživaju iste porezne olakšice i socijalna davanja kao i zaposlene osobe koje su državljani i članovi njihovih obitelji.“

         Pravo koje proizlazi iz međunarodnih ugovora

               13

               Ugovor od 11. kolovoza 1971. između Švicarske Konfederacije i Savezne Republike Njemačke (Bundesgesetzblatt 1972 II, str. 1022.), kako je izmijenjen Protokolom o reviziji od 12. ožujka 2002. (Bundesgesetzblatt 2003 II, str. 67., u daljnjem tekstu: Ugovor između Njemačke i Švicarske), bilateralni je ugovor sklopljen s ciljem izbjegavanja dvostrukog oporezivanja u području poreza na dohodak i na imovinu.

               14

               U članku 4. Ugovora između Njemačke i Švicarske predviđeno je:
               „1.   U smislu ovog ugovora, izraz ‚rezident države ugovornice’ označava svaku osobu koja je, na temelju zakonodavstva navedene države, neograničeno podvrgnuta oporezivanju u toj državi.
               […]
               4.   Fizičku osobu koja je švicarski rezident, ali nema švicarsko državljanstvo, i koja je neograničeno podvrgnuta oporezivanju u Saveznoj Republici Njemačkoj u razdoblju od ukupno najmanje pet godina Savezna Republika Njemačka može oporezivati, u godini u kojoj je posljednji put završila njezina neograničena porezna obveza i idućih pet godina, dohotke koji potječu iz Savezne Republike Njemačke i imovinu koja se nalazi u Saveznoj Republici Njemačkoj, neovisno o drugim odredbama ovog ugovora. Oporezivanje tih dohodaka ili te imovine od strane Švicarske sukladno odredbama ovog ugovora ne dovodi se u pitanje. Međutim, Savezna Republika Njemačka, analognom primjenom njemačkog zakonodavstva o obračunu inozemnog poreza, uračunava švicarski porez koji je naplaćen na te dohotke ili imovinu u skladu s ovim ugovorom u dio njemačkog poreza (uz iznimku poreza na dobit) koji se naplaćuje na navedene dohotke ili imovinu i koji prelazi njemački porez koji bi se na njih platio sukladno odredbama [članaka] 6. do 22. Odredbe ovog stavka ne primjenjuju se kada je fizička osoba postala švicarski rezident kako bi tamo obavljala djelatnost kao efektivno zaposlena osoba za račun poslodavca s kojim, neovisno o svojim službenim odnosima, nije povezana znatnim izravnim ili neizravnim gospodarskim interesom u obliku sudjelovanja ili na drugi način.
               5.   Kada se fizičku osobu smatra rezidentom države ugovornice u smislu ovog članka samo za jedan dio godine, dok je se za ostatak godine smatra rezidentom druge države ugovornice (prijenos boravišta), svaka država može prikupljati poreze koji su utvrđeni na temelju neograničenog oporezivanja samo razmjerno razdoblju u kojemu se ta osoba smatrala rezidentom te države.
               […]“

               15

               U članku 15. tog ugovora propisano je:
               „1.   Osim kako je predviđeno odredbama [članaka] 15.a do 19., plaće i druga slična primanja koja rezident države ostvari kao zaposlena osoba oporezuju se samo u toj državi, osim ako se rad ne obavlja u drugoj državi ugovornici. Ako je rad tamo obavljen, primanja stečena po toj osnovi mogu se oporezovati u toj drugoj državi.
               2.   Neovisno o odredbama [stavka] 1., primanja koja rezident države ugovornice ostvari kao zaposlena osoba u drugoj državi ugovornici oporeziva su u prvoj državi samo ako:

                        a.

                        zaposlenik boravi u drugoj državi u razdoblju ili razdobljima koja ne prelaze ukupno 183 dana u razmatranoj kalendarskoj godini;

                        b.

                        primanja je isplatio poslodavac ili u ime poslodavca koji nije rezident druge države; i

                        c.

                        teret primanja ne leži na izdvojenoj jedinici ili stalnoj stanici koju poslodavac ima u drugoj državi.

                  […]
               4.   Osim kako je predviđeno odredbama [članaka] 15.a, fizička osoba koja je rezident države ugovornice i koja obavlja djelatnost kao član upravnog vijeća, direktor, upravitelj ili član uprave društva kapitala koje je rezident druge države ugovornice, oporeziva je u toj drugoj državi u odnosu na primanja koja je ostvarila za tu djelatnost, pod uvjetom da ta djelatnost nije ograničena tako da obuhvaća samo zadatke koji proizvode učinke isključivo izvan te druge države članice. Ako ta druga država ne oporezuje te dohotke, oni se mogu oporezovati u državi u kojoj je ta fizička osoba rezident.“

               16

               U članku 15.a navedenog ugovora propisano je:
               „1.   Neovisno o odredbama [članka] 15., plaće i druga slična primanja koja pogranični radnik ostvari od nesamostalnog rada oporezuju se u državi ugovornici u kojoj ima boravište. Država ugovornica u kojoj radnik obavlja djelatnost može kao kompenzaciju zadržati porez na navedena primanja. Taj porez ne smije biti veći od 4,5 posto bruto iznosa primanja ako se boravište dokaže službenom potvrdom nadležnog poreznog tijela države ugovornice u kojoj porezni obveznik ima boravište. To ne utječe na odredbe [članka] 4. [stavka] 4.
               2.   Smatra se pograničnim radnikom u smislu odredbi [stavka] 1. svaka osoba koja je rezident države ugovornice, ali čije se mjesto rada nalazi u drugoj državi ugovornici iz koje se redovito vraća u mjesto svojeg prebivališta. Ako se ta osoba redovito ne vraća nakon posla u mjesto svojeg prebivališta, ona gubi svojstvo pograničnog radnika samo ako se, za potrebe radnog mjesta za vrijeme čitave kalendarske godine, nije vratila u mjesto svojeg prebivališta u razdoblju duljem od 60 radnih dana za potrebe obavljanja svoje djelatnosti.
               3.   Država ugovornica čiji je pogranični radnik rezident, neovisno o odredbama [članka] 24., vodi računa o porezu koji je naplaćen sukladno odredbama treće rečenice [stavka] 1. na sljedeći način:

                        a.

                        U Saveznoj Republici Njemačkoj porez se uračunava u njemački porez na dohodak sukladno odredbama [stavka] 36. Zakona [o] porezu na dohodak (‚Einkommensteuergesetz’), uz isključenje odredbi [stavka] 34. c navedenog zakona. Porez se uzima u obzir i prilikom utvrđenja predujmova poreza na dohodak;

                  […]“

         Njemačko pravo

               17

               Na temelju članka 1. stavka 1. Zakona o porezu na dohodak (Einkommensteuergesetz, u daljnjem tekstu: EStG), u izmijenjenoj verziji od 20. prosinca 2007. (Bundesgesetzblatt 2007 I, str. 3150.), fizičke osobe s prebivalištem ili uobičajenim boravištem u Njemačkoj neograničeno su podvrgnute porezu na dohodak.

               18

               U članku 1. stavku 4. EStG‑a predviđeno je:
               „Fizičke osobe koje nemaju ni prebivalište ni uobičajeno boravište u Njemačkoj, uz iznimku iz stavaka 2. i 3. te članka 1. t. (a), ograničeno su podvrgnute porezu na dohodak, i to u odnosu na ostvarene nacionalne dohotke u smislu članka 49.“

               19

               U članku 49. EStG‑a, koji se odnosi na djelomično oporezive dohotke, propisano je:
               „1.   Za potrebe djelomičnog podvrgavanja porezu na dohodak (članak 1. stavak 4.), smatraju se nacionalnim dohocima:
               […]

                        4.

                        dohoci od nesamostalnog rada (članak 19.)

                                 a)

                                 koje se obavlja ili se obavljalo u Njemačkoj,

                           […]

                                 c)

                                 koji su isplaćeni kao naknada za djelatnost upravitelja, člana uprave ili člana izvršnog vijeća društva čija uprava ima sjedište u Njemačkoj,

                  […]“

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               20

               R. Bukovansky, koji ima njemačko i češko državljanstvo, živio je od 1969. do srpnja 2008. u Njemačkoj. Od siječnja 1999. do veljače 2006. radio je u Švicarskoj, gdje je bio zaposlen u više društava grupe Novartis. Zbog toga je bio podvrgnut porezu na dohodak u državi svojeg boravka, to jest u Saveznoj Republici Njemačkoj.

               21

               U ožujku 2006. švicarski poslodavac premjestio je R. Bukovanskog, u okviru ugovora o transferu, u društvo kći te grupe, to jest u Novartis Pharma Productions GmbH (u daljnjem tekstu: W‑GmbH), sa sjedištem u Njemačkoj. Prvotno je djelatnost koju je R. Bukovansky obavljao kao zaposlena osoba u Njemačkoj trebala trajati dvije godine, ali je postupno produžavana sve do kraja 2012.

               22

               Dana 1. kolovoza 2008. R. Bukovansky je, nastavljajući raditi za društvo W‑GmbH u Njemačkoj, prenio svoje prebivalište u Švicarsku. U svojoj poreznoj prijavi za 2008. naveo je da za razdoblje u kojemu je imao prebivalište u Švicarskoj, i to od kolovoza do prosinca 2008., na temelju članka 15 a. stavka 1. Ugovora između Njemačke i Švicarske, u odnosu na dohotke koje je ostvario kao zaposlena osoba i koji su bili ostvareni u društvu W‑GmbH‑a, mora biti podvrgnut porezu u Švicarskoj, kao „obrnuti pogranični radnik“.

               23

               Ispostava porezne uprave Lörrach je međutim smatrala da predmetni dohoci moraju biti oporezovani u Njemačkoj za čitavu poreznu godinu 2008. Ta je ispostava procijenila da je za razdoblje od kolovoza do prosinca 2008. R. Bukovansky podvrgnut porezu na dohodak u Njemačkoj na temelju članaka 1. stavka 4. i članka 49. stavka 1. EStG‑a te da, osim toga, dohoci koje je ostvario kao zaposlena osoba i koje mu je isplatilo društvo W‑GmbH moraju biti, sukladno članku 4. stavku 4. Ugovora između Njemačke i Švicarske, oporezovani u Njemačkoj.

               24

               Povodom prigovora R. Bukovanskog, ispostava porezne uprave Lörrach je, s jedne strane, potvrdila porezno rješenje koje je doneseno radi oporezivanja predmetnih dohodaka i, s druge strane, uzela je u obzir iznose poreza koje je R. Bukovansky platio švicarskoj poreznoj upravi s osnove poreza na dohodak počevši od kolovoza 2008.

               25

               U postupku povodom svoje tužbe pred Finanzgerichtom Baden‑Württemberg (Financijski sud u Baden‑Württembergu) R. Bukovansky je zadržao svoju argumentaciju koja se temeljila na tome da ono što je zaposlenik ostvario obavljajući svoju djelatnosti u društvu W‑GmbH u razdoblju od kolovoza do prosinca 2008. mora biti oslobođeno od oporezivanja u Njemačkoj i da mora biti oporezovano isključivo u Švicarskoj. Ispostava porezne uprave Lörrach donijela je odluku tako što je odbila tu tužbu.

               26

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da se, sukladno članku 15 a. stavku 1. Ugovora između Njemačke i Švicarske, Švicarsku Konfederaciju mora smatrati, počevši od kolovoza 2008., državom u kojoj R. Bukovansky ima boravište i koja ima pravo oporezivati osobne dohotke stranke počevši od tog mjeseca.

               27

               Međutim, budući da R. Bukovansky nema švicarsko državljanstvo, da je bio neograničeno podvrgnut oporezivanju u Njemačkoj u razdoblju od ukupno najmanje pet godina te da je nakon preseljenja u Švicarsku zadržao svoje mjesto rada kao zaposlena osoba u Njemačkoj, u članku 4. stavku 4. tog ugovora također je predviđeno da Savezna Republika Njemačka može, u godini u kojoj je posljednji put završila njezina neograničena porezna obveza i idućih pet godina, oporezivati dohotke koji potječu iz Savezne Republike Njemačke i imovinu koja se nalazi u Saveznoj Republici Njemačkoj neovisno o drugim odredbama navedenog ugovora; međutim, Savezna Republika Njemačka uračunava švicarski porez koji je plaćen na predmetne dohotke u dio njemačkog poreza. Za to razdoblje porezni teret koji je snosio R. Bukovansky nalazio se na razini poreza koji su bili utvrđeni za njemačke dohotke.

               28

               Taj sud međutim smatra da oporezivanje predviđeno u članku 4. stavku 4. Ugovora između Njemačke i Švicarske, koje tereti osobe koje nemaju švicarsko državljanstvo, predstavlja nepovoljnije postupanje u odnosu na ono koje je namijenjeno švicarskom državljaninu. Naime, pravo oporezivanja osobnih dohodaka švicarskog državljanina koji boravi u Njemačkoj, a koji je prestao imati boravište u toj državi ali je zadržao svoje mjesto rada u istoj, pripada isključivo Švicarskoj. Stoga se postavlja pitanje je li to različito postupanje u skladu s načelom jednakog postupanja predviđenim u članku 9. Priloga I. Sporazumu o slobodnom kretanju osoba i sa zabranom diskriminacije na temelju državljanstva iz članka 2. tog sporazuma.

               29

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da članak 21. stavak 1. Sporazuma o slobodnom kretanju osoba ne priječi neprimjenu odredbi Ugovora između Njemačke i Švicarske koje se odnose na oporezivanje iz članka 4. stavka 4. tog ugovora, u smislu članka 15.a stavka 1. četvrte rečenice istog. Naime, na odredbe navedenog ugovora načelno ne utječu odredbe Sporazuma o slobodnom kretanju osoba. Međutim, odredbe sporazumâ o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja ne mogu se isticati protiv zabrana koje su uspostavljene pravom Unije u području diskriminacije. Primjena tih ugovora mora se provoditi u skladu s obvezama koje proizlaze iz temeljnih sloboda propisanih tim sporazumom.

               30

               U tim je okolnostima Finanzgericht Baden‑Württemberg (Financijski sud u Baden‑Württembergu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:

         O prethodnom pitanju

               31

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li načela nediskriminacije i jednakog postupanja iz članka 2. Sporazuma o slobodnom kretanju osoba i članka 9. Priloga I. istom tumačiti na način da se protive bilateralnom ugovoru o sprječavanju dvostrukog oporezivanja, kao što je Ugovor između Njemačke i Švicarske, na temelju kojeg pravo oporezivanja osobnih dohodaka njemačkog poreznog obveznika koji nema švicarsko državljanstvo, iako je on prenio boravište iz Njemačke u Švicarsku, pritom zadržavajući svoje radno mjesto kao zaposlena osoba u prvoj od tih država, pripada državi u kojoj su dohoci ostvareni, i to Saveznoj Republici Njemačkoj, iako pravo oporezivanja osobnih dohodaka švicarskog državljanina u istovjetnom slučaju pripada državi u kojoj ima novo boravište, u ovom slučaju Švicarskoj Konfederaciji.

               32

               U odnosu na okolnosti glavnog postupka i odredbe Sporazuma o slobodnom kretanju osoba koje bi se mogle primijeniti, valja navesti da je na temelju svojeg sadržaja članak 7. stavak 1. Priloga I. tom sporazumu primjenjiv na slučaj R. Bukovanskog. Naime, potonji je državljanin „ugovorne stranke“, i to Savezne Republike Njemačke, ima boravište na području „jedne ugovorne stranke“, u ovom slučaju Švicarske Konfederacije, te obavlja djelatnost kao zaposlena osoba na području „druge ugovorne stranke“, i to Savezne Republike Njemačke.

               33

               Tom je odredbom uspostavljeno razlikovanje između mjesta boravka, koje se nalazi na području jedne ugovorne stranke, i mjesta obavljanja djelatnosti kao zaposlena osoba, koje se mora nalaziti na području druge ugovorne stranke, a pritom se ne vodi računa o državljanstvu zainteresirane osobe (vidjeti u tom smislu Ettwein, C‑425/11, EU:C:2013:121, t. 35.). Na temelju navedene odredbe R. Bukovanskog se mora, radi primjene sporazuma o slobodnom kretanju osoba, kvalificirati kao „zaposlenog pograničnog radnika“ s obzirom na to da je, nadalje, nesporno da je putovao iz mjesta svojeg boravišta do mjesta obavljanja djelatnosti kao zaposlena osoba i natrag svakodnevno ili najmanje jednom tjedno.

               34

               U odnosu na bilateralne ugovore o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja koji su sklopljeni između Švicarske Konfederacije i država članica Unije, valja navesti da, sukladno članku 21. stavku 1. Sporazuma o slobodnom kretanju osoba, na odredbe tih ugovora ne utječu odredbe navedenog sporazuma.

               35

               Valja, međutim, provjeriti dopušta li ta odredba navedenog sporazuma državama ugovornicama odstupanje od svih njegovih odredbi.

               36

               U tom pogledu valja navesti da je u članku 9. Priloga I. Sporazumu o slobodnom kretanju osoba, pod nazivom „Jednako postupanje“, u njegovu stavku 2. predviđeno posebno pravilo prema kojemu zaposlena osoba i članovi njezine obitelji uživaju iste porezne olakšice i socijalna davanja kao i zaposlene osobe koje su državljani i članovi njihovih obitelji. U tom kontekstu valja podsjetiti da je Sud već presudio da se, u području poreznih olakšica, na načelo jednakog postupanja koje je uređeno tom odredbom može pozvati radnik državljanin države ugovornice koji se koristio svojim pravom na slobodu kretanja u odnosu na državu svojeg podrijetla (vidjeti u tom smislu Ettwein, C‑425/11, EU:C:2013:121, t. 33. i navedenu sudsku praksu kao i točke 42. i 43.).

               37

               U okviru zahtjevâ za prethodnu odluku, o pitanju trebaju li ugovori o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja koji su sklopljeni između država članica Europske unije biti u skladu s načelom jednakog postupanja i, općenito, sa slobodama o kretanju koje su zajamčene primarnim pravom Unije, Sud je već presudio da države članice mogu, u okviru bilateralnih ugovora sa svrhom izbjegavanja dvostrukog oporezivanja, slobodno odrediti poveznice kako bi raspodijelile porezne nadležnosti, ali su dužne prilikom izvršavanja tako dodijeljenih ovlasti oporezivanja poštovati to načelo i te slobode (vidjeti presude Gilly, C‑336/96, EU:C:1998:221, t. 30., Renneberg,C‑527/06, EU:C:2008:566, t. 48. do 51. te Imfeld i Garcet, C‑303/12, EU:C:2013:822, t. 41. i 42.).

               38

               Slijedom navedenog, kada se u ugovoru o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja, koji je sklopljen između država članica, kriterij državljanstva pojavljuje u odredbi koja uređuje raspodjelu porezne nadležnosti, neće se smatrati da ta raspodjela koja se temelji na državljanstvu predstavlja zabranjenu diskriminaciju (presuda Gilly, C‑336/96, EU:C:1998:221, t. 30.). S druge strane, u odnosu na izvršavanje porezne nadležnosti koje je uspostavljeno takvom odredbom, država članica koja je nositelj te nadležnosti mora poštovati načelo jednakog postupanja.

               39

               Ta se sudska praksa o odnosu između primarnog prava Unije i sporazumâ o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja koji su sklopljeni između država članica mora istovjetno primijeniti na odnos između Sporazuma o slobodnom kretanju osoba i sporazumâ o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja koji su sklopljeni između država članica i Švicarske Konfederacije.

               40

               Naime, kao što to proizlazi iz preambule, članka 1. točke (d) i članka 16. stavka 2. tog sporazuma, njegov je cilj da se u korist državljana Unije i Švicarske Konfederacije ostvari slobodno kretanje osoba na područjima država ugovornica tog sporazuma na temelju odredbi koje su u primjeni u Uniji, čiji se pojmovi moraju tumačiti sukladno sudskoj praksi Suda.

               41

               Točno je da je u članku 21. Sporazuma o slobodnom kretanju osoba navedeno da se ugovori o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja između država članica Unije i Švicarske Konfederacije ne dovode u pitanje. Međutim, doseg tog članka ne može biti takav da bi bio u suprotnosti s načelima na kojima se temelji sporazum, čiji je on sastavni dio (vidjeti, per analogiam presudu TNT Express Nederland, C‑533/08, EU:C:2010:243, t. 51.). Navedeni članak ne može se shvatiti tako da dopušta državama članicama Unije i Švicarskoj Konfederaciji da dovedu u pitanje ostvarenje slobodnog kretanja osoba, onemogućujući ostvarenje korisnog učinka članka 9. stavka 2. Priloga I. navedenom sporazumu prilikom izvršavanja poreznih nadležnosti kako su raspodijeljene njihovim bilateralnim ugovorima o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja.

               42

               U odnosu na glavni postupak, valja navesti da nije sporno da je u odnosu na R. Bukovanskog, i nakon prijenosa njegova boravišta iz Njemačke u Švicarsku, država gdje su osobni dohoci nastali, u ovom slučaju Savezna Republika Njemačka postupala, na poreznoj razini, na isti način kao s poreznim obveznikom koji boravi na njezinu području.

               43

               R. Bukovansky smatra da se prema njemu nije postupilo jednako kao što se postupa prema švicarskom državljaninu koji je, poput njega, prenio svoje boravište iz Njemačke u Švicarsku, zadržavajući pritom svoje radno mjesto kao zaposlena osoba u prvoj od tih država, s obzirom na to da je nadležna za oporezivanje njegovih osobnih dohodaka ona država u kojoj ima boravište, i to Švicarska Konfederacija, a ne, kao u njegovu slučaju, država u kojoj je ostvario dohotke kao zaposlena osoba, i to Savezna Republika Njemačka.

               44

               U tom pogledu, valja navesti da je cilj ugovora o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja, kao što je Ugovor između Njemačke i Švicarske, da se izbjegne da se isti dohodak oporezuje u svakoj od dviju stranaka tog ugovora, a ne da se zajamči da oporezivanje kojem je podvrgnut porezni obveznik u jednoj državi ugovornici ne bude veće od onoga kojemu bi bio podvrgnut u drugoj državi ugovornici (presuda Gilly, C‑336/96, EU:C:1998:221, t. 46.).

               45

               U ovom slučaju, valja navesti da različito postupanje, za koje R. Bukovansky smatra da ga je pretrpio, proizlazi iz raspodjele ovlasti oporezivanja između stranaka predmetnog ugovora te da je rezultat postojećih razlika između poreznih sustava tih stranaka. Međutim, kao što je to navedeno u točkama 37. i 38. ove presude, to što su navedene stranke, kako bi razgraničile među sobom nadležnosti oporezivanja, odabrale različite poveznice ne predstavlja samo po sebi zabranjenu diskriminaciju.

               46

               Zbog toga se, s obzirom na to da R. Bukovansky nije bio u porezno nepovoljnom položaju u odnosu na poreznog obveznika koji boravi u Njemačkoj, ne može donijeti zaključak o postojanju diskriminacije koja bi rezultirala nejednakim postupanjem i koja bi bila suprotna članku 9. stavku 2. Priloga I. navedenom sporazumu.

               47

               U odnosu na načelo nediskriminacije iz članka 2. istog sporazuma, valja navesti da je tim člankom općenito zabranjena svaka diskriminacija na temelju državljanstva. Budući da se člankom 9. Priloga I. Sporazumu o slobodnom kretanju osoba, u području slobodnog kretanja radnika, jamči primjena navedenog načela, ne može se utvrditi da postoji diskriminacija koja bi bila suprotna članku 2. (vidjeti, per analogiam, presudu Werner,C‑112/91, EU:C:1993:27, t. 19. i 20. te navedenu sudsku praksu).

               48

               Imajući u vidu sve gornje navode, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da se načela nediskriminacije i jednakog postupanja iz članka 2. Sporazuma o slobodnom kretanju osoba i članka 9. Priloga I. (istom) trebaju tumačiti na način da se ne protive bilateralnom sporazumu o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja, kao što je Ugovor između Njemačke i Švicarske, na temelju kojeg je za oporezivanje osobnih dohodaka njemačkog poreznog obveznika koji nema švicarsko državljanstvo, iako je prenio boravište iz Njemačke u Švicarsku, pritom zadržavajući svoje radno mjesto kao zaposlena osoba u prvoj od tih država, nadležna država u kojoj su ti dohodci ostvareni, i to Savezna Republika Njemačka, dok je za oporezivanje osobnih dohodaka švicarskog državljanina koji se nalazi u istovjetnom položaju nadležna država u kojoj ima novo boravište, u ovom slučaju Švicarska Konfederacija.

         Troškovi

               49

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Načela nediskriminacije i jednakog postupanja iz članka 2. Sporazuma između Europske zajednice i njezinih država članica, s jedne strane, i Švicarske Konfederacije, s druge strane, o slobodnom kretanju osoba, potpisanog u Luxembourgu 21. lipnja 1999. i članka 9. Priloga I. tom sporazumu trebaju se tumačiti na način da se ne protive bilateralnom sporazumu o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja, kao što je Ugovor između Njemačke i Švicarske od 11. kolovoza 1971., kako je izmijenjen Protokolom o izmjeni od 12. ožujka 2002., na temelju kojeg je za oporezivanje osobnih dohodaka njemačkog poreznog obveznika koji nema švicarsko državljanstvo, iako je prenio boravište iz Njemačke u Švicarsku, zadržavajući pritom svoje radno mjesto kao zaposlena osoba u prvoj od tih država, nadležna država u kojoj su ti dohoci ostvareni, i to Savezna Republika Njemačka, dok je za oporezivanje osobnih dohodaka švicarskog državljanina koji se nalazi u istovjetnom položaju nadležna država u kojoj ima novo boravište, u ovom slučaju Švicarska Konfederacija.

                     Potpisi

            (
            *
         )   Jezik postupka: njemački


Presuda Općeg suda (žalbeno vijeće) od 5. listopada 2016.#Europski centar za sprečavanje i kontrolu bolesti (ECDC) protiv CJ.#Žalba – Javna služba – Član ugovornog osoblja – Ugovor na određeno vrijeme – Otkaz – Gubitak povjerenja – Pravo na saslušanje.#Predmet T-395/15 P.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 13. lipnja 2014. # K-Swiss, Inc. protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-85/13.


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 4. veljače 2016. # Republika Italija protiv Europske komisije. # Predmet T-686/14.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 15. lipnja 2010.#X Technology Swiss GmbH protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice.#Predmet T-547/08.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 20. listopada 2011.#Alfastar Benelux protiv Vijeća Europske unije.#Predmet T-57/09.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 18. srpnja 2007. # Komisija Europskih zajednica protiv Talijanske Republike. # Povreda obveze države članice - Slobodno pružanje usluga. # Predmet C-134/05.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 18. srpnja 2007.#Komisija Europskih zajednica protiv Talijanske Republike.#Povreda obveze države članice - Direktiva 92/50/EEZ.#Predmet C-382/05.


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 26. srpnja 2017.#Comune di Corridonia i dr. protiv Provincia di Macerata i Provincia di Macerata Settore 10 – Ambiente.#Zahtjevi za prethodnu odluku koje je uputio Tribunale Amministrativo Regionale per le Marche.#Zahtjev za prethodnu odluku – Okoliš – Direktiva 85/337/EEZ – Direktiva 2011/92/EU – Mogućnost a posteriori procjene učinaka na okoliš funkcionalnog postrojenja za proizvodnju energije od bioplina u svrhu ishođenja novog odobrenja.#Spojeni predmeti C-196/16 i C-197/16.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      26. srpnja 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Okoliš – Direktiva 85/337/EEZ – Direktiva 2011/92/EU – Mogućnost a posteriori procjene učinaka na okoliš funkcionalnog postrojenja za proizvodnju energije od bioplina u svrhu ishođenja novog odobrenja
      U spojenim predmetima C196/16 i C197/16,
      povodom zahtjevâ za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEUa koje je uputio Tribunale amministrativo regionale per le Marche (Okružni upravni sud za regiju Marche, Italija), odlukama od 22. ožujka 2016., koje je Sud zaprimio 7. odnosno 8. travnja 2016., u postupcima

         Comune di Corridonia (C196/16),

         Comune di Loro Piceno (C197/16),

         Marcello Bartolini (C197/16),

         Filippo Bruè (C197/16),

         Sergio Forti (C197/16),

         Stefano Piatti (C197/16),

         Gaetano Silvetti (C197/16),

         Gianfranco Silvetti (C197/16),

         Rocco Tirabasso (C197/16),

         Sante Vagni (C197/16),

         Albergo Ristorante Le Grazie Sas di Forti Sergio & Co. (C197/16),

         Suolificio Elefante Srl (C197/16),

         Suolificio Roxy Srl (C197/16),

         Aldo Alessandrini (C197/16)
      protiv

         Provincia di Macerata,

         Provincia di Macerata Settore 10 – Ambiente,

      uz sudjelovanje:

         VBIO1 Società Agricola Srl (C196/16),

         Regione Marche,

         Agenzia Regionale per la Protezione Ambientale delle Marche (ARPAM) – Dipartimento Provinciale di Macerata,

         ARPAM,

         VBIO2 Società Agricola Srl (C197/16),

         Azienda Sanitaria Unica Regionale – Marche (ASUR Marche) (C197/16),

         ASUR Marche – Area Vasta 3 (C197/16),

         Comune di Colmurano (C197/16),

         Comune di Loro Piceno (C197/16),
      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, E. Regan, J.-C. Bonichot (izvjestitelj), C. G. Fernlund i S. Rodin, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: R. Schiano, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 8. ožujka 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               za Comune di Corridonia, L. Forte, avvocato,

               za Comune di Loro Piceno, L. Forte i A. Alessandrini, avvocati,

               za M. Bartolinija i dr., A. Alessandrini i G. Contaldi, avvocati,

               za Provinciju di Macerata, S. Sopranzi i F. Gentili, avvocati,

               za VBIO1 Società Agricola Srl, A. Piccinini i A. Santarelli, avvocati,

               za Regione Marche, P. De Bellis, avvocato,

               za VBIO2 Società Agricola Srl, A. Piccinini, avvocatessa,

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju G. Palatiella, avvocato dello Stato,

               za Europsku komisiju, C. Zadra i L. PignataroNolin, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 30. ožujka 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje članka 191. UFEUa i članka 2. Direktive 2011/92/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 13. prosinca 2011. o procjeni učinaka određenih javnih i privatnih projekata na okoliš (SL 2012., L 26, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 27., str. 3.).

               2

               Ti su zahtjevi upućeni u okviru spora između Comune di Corridonia (općina Corridonia, Italija), Comune di Loro Piceno (općina Loro Piceno, Italija) i Marcella Bartolinija i drugih osoba (u daljnjem tekstu: M. Bartolini i dr.), s jedne strane, i Provincije di Macerata (regija Macerata, Italija), s druge strane, povodom odluka kojima je ta regija donijela zaključke o ispunjenju okolišnih uvjeta za postrojenja za proizvodnju električne energije od bioplina društava VBIO1 Società Agricola Srl (u daljnjem tekstu: VBIO1) i VBIO2 Società Agricola Srl (u daljnjem tekstu: VBIO2), na temelju postupaka procjene provedenih nakon izgradnje i puštanja u promet tih postrojenja i slijedom poništenja prvog odobrenja.

         Pravni okvir
      Pravo Unije

               3

               Šesta uvodna izjava Direktive Vijeća 85/337/EEZ od 27. lipnja 1985. o procjeni učinaka određenih javnih i privatnih projekata na okoliš (SL 1985., L 175, str. 40.), kako je izmijenjena Direktivom 2009/31/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2009. (SL 2009., L 140, str. 114.) (SL posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 26., str. 158.), glasi:
               „Odobrenje za provedbu projekta za javne i privatne projekte koji bi mogli imati značajne učinke na okoliš trebalo bi izdati tek nakon što se provede procjena vjerojatnih značajnih učinaka tih projekata na okoliš. […]” [neslužbeni prijevod]

               4

               Članak 2. stavak 1. Direktive 85/337 glasi kako slijedi:
               „Države članice usvajaju sve potrebne mjere kako bi se prije davanja odobrenja osiguralo da se projekti koji bi mogli imati značajne učinke na okoliš, između ostalog na temelju svoje prirode, veličine ili lokacije, podvrgnu obvezi ishođenja odobrenja za provedbu projekta i procjeni u pogledu svojih učinaka. Ti su projekti utvrđeni u članku 4.” [neslužbeni prijevod]

               5

               Članak 4. stavci 1. do 3. te direktive propisuje:
               „1.   U skladu s člankom 2. stavkom 3., projekti koji su navedeni u Prilogu I. podliježu procjeni u skladu s člancima 5. do 10.
               2.   U skladu s člankom 2. stavkom 3., za projekte koji su navedeni u Prilogu II. države članice određuju:

                        (a)

                        pojedinačnim ispitivanjem;
                        ili

                        (b)

                        pragovima ili kriterijima koje utvrđuje država članica;

                  podliježe li projekt procjeni u skladu s člancima 5. do 10.
               Države članice mogu se odlučiti za primjenu obaju postupaka iz točaka (a) i (b).
               3.   Kada se provodi pojedinačno ispitivanje ili se postavljaju pragovi ili kriteriji u smislu stavka 2., moraju se uzeti u obzir relevantni kriteriji odabira navedeni u Prilogu III.” [neslužbeni prijevod]

               6

               Direktiva 2011/92, koja je zamijenila Direktivu 85/337, predviđa odredbe koje su u biti iste kao i ove navedene u prethodnim točkama.

         Talijansko pravo

               7

               Članak 29. decreta legislativo n. 152 – Norme in materia ambientale (Zakonodavni dekret br. 152 o okolišnim normama) od 3. travnja 2006. (obični dodatak GURIju br. 88 od 14. travnja 2006.) predviđa:
               „1.   Procjena učinaka na okoliš za projekte radova i zahvata na koje se primjenjuju odredbe ovog dekreta prethodni je uvjet odnosno sastavni dio postupka za izdavanje odobrenja odnosno dozvole. Odluke o izdavanju odobrenja i dozvola donesene bez prethodne procjene učinaka na okoliš, ako se ona zahtijeva, mogu se poništiti zbog povrede zakona.
               […]
               4.   U slučaju radova i zahvata izvedenih bez prethodne provjere ili procjene, kršenjem odredaba iz ove glave III., i u slučaju nepravilne primjene utvrđene konačnim odlukama, nadležno tijelo ocjenjuje razmjere uzrokovane štete u okolišu i razmjere štete koja proizlazi iz primjene sankcija te zatim nalaže obustavu radova, uklanjanje i uspostavu prijašnjeg stanja područja i okoliša na teret i trošak odgovorne osobe te rokove i načine na koje se to mora provesti. Ako se tomu ne udovolji, nadležno tijelo te radnje provodi po službenoj dužnosti na trošak odgovorne osobe. Povrat tih troškova izvršava se na način i s učincima predviđenima jedinstvenim tekstom odredaba Zakona o povratu kapitalnih prihoda državnog proračuna, odobrenog Kraljevskom odlukom br. 639 od 14. travnja 1910. o povratu kapitalnih prihoda državnog proračuna.
               5.   U slučaju kada sud poništi ili javno tijelo kao posljedicu vlastitog preispitivanja opozove odobrenja ili dozvole izdane nakon prethodne provedbe procjene učinaka na okoliš ili u slučaju poništenja ocjene usklađenosti s odredbama na području okoliša, ovlasti navedene u članku 4. izvršavaju se tek nakon provedbe nove procjene učinaka na okoliš.
               […]”

         Glavni postupci i prethodno pitanje
      Predmet C196/16

               8

               VBIO1 je od Regione Marche (regija Marche, Italija) 19. listopada 2011. zatražio odobrenje za izgradnju i iskorištavanje postrojenja za proizvodnju električne energije od bioplina dobivenog anaerobnom fermentacijom biomase na području općine Corridonie.

               9

               Sukladno leggeu Regione Marche n. 7/2004 (Zakon regije Marche br. 7/2004), VBIO1 je 4. listopada 2011. podnio taj projekt također Provinciji Macerata (regija Macerata, Italija), kako bi ona prethodno ispitala postoji li potreba za okolišnom procjenom.

               10

               Taj je postupak, međutim, okončan 26. siječnja 2012., nakon izmjene Zakona regije Marche br. 7/2004 leggeom Regione Marche n. 20/2011 (Zakon regije Marche br. 20/2011), koji je stupio na snagu 9. studenoga 2011. i na temelju kojeg projekti ispod određene termičke snage više nisu bili podvrgnuti procjeni svojih učinaka na okoliš.

               11

               Slijedom toga, regija Marche odlukom od 5. lipnja 2012. odobrila je izgradnju i iskorištavanje tog postrojenja u općini Corridonia, koja je tu odluku pobijala pred Tribunaleom amministrativo regionale per le Marche (Okružni upravni sud za Marche, Italija).

               12

               Presudom od 10. listopada 2013. taj je sud poništio navedenu odluku zbog neprimjenjivosti Zakona regije Marche br. 20/2011 i u svakom slučaju neusklađenosti relevantnih odredaba tog zakona s Direktivom 2011/92. Tu je presudu potvrdio Consiglio di Stato (Državno vijeće, Italija).

               13

               VBIO1 je na temelju tog poništenja zaustavio izgradnju postrojenja i regiji Macerata podnio zahtjev za prethodno ispitivanje postoji li potreba za procjenu učinaka tog postrojenja na okoliš.

               14

               Regija Macerata 15. studenoga 2013. odlučila je da je potrebna takva procjena te je nakon njezine provedbe 7. srpnja 2014. zaključila da navedeno postrojenje ispunjava okolišne uvjete.

               15

               Općina Corridonia podnijela je tužbu za poništenje tih odluka pred Tribunalom amministrativo regionale per le Marche (Okružni upravni sud za Marche) tvrdeći da ta procjena nije u skladu ni s člankom 191. UFEUa ni s člankom 2. stavcima 1. do 3. Direktive 85/337, zamijenjene Direktivom 2011/92, jer je provedena nakon izgradnje dotičnog postrojenja.

         Predmet C197/16

               16

               VBIO2 je od regije Marche 16. prosinca 2011. zatražio odobrenje za izgradnju i iskorištavanje na području općine Loro Piceno postrojenja za proizvodnju električne energije iste vrste kao i ono o kojem je riječ u predmetu C196/16.

               17

               To mu je odobrenje dodijeljeno 29. lipnja 2012. bez prethodne procjene učinaka tog postrojenja na okoliš.

               18

               Općina Loro Piceno kao i M. Bartolini i dr. pobijali su tu odluku pred Tribunalom amministrativo regionale per le Marche (Okružni upravni sud za Marche).

               19

               Corte costituzionale (Ustavni sud, Italija) odlukom od 22. svibnja 2013. (br. 93/2013) utvrdio je da je legge Regione Marche n. 3/2012 (Zakon regije Marche br. 3/2012), kojim se izvan snage stavlja Zakon regije Marche br. 7/2004 od 20. travnja 2012. bez izmjene kriterija za identifikaciju projekata podvrgnutih procjeni okolišnih učinaka, bio neustavan jer nije bio u skladu s pravom Unije, time što se njime nije određivalo uzimanje u obzir kriterija utvrđenih u Prilogu III. Direktivi 2011/92 sukladno njezinu članku 4. stavku 3.

               20

               Tribunale amministrativo regionale per le Marche (Okružni upravni sud za Marche) 10. listopada 2013. poništio je odobrenje dodijeljeno društvu VBIO2, koje se na tu odluku žalilo pred Consigliom di Stato (Državni savjet).

               21

               VBIO2 je od regije Macerata zahtijevao da provede prethodno ispitivanje postoji li potreba za procjenu učinaka dotičnog postrojenja na okoliš.

               22

               Regija Macerata odlukom od 19. studenoga 2013. zaključila je da postoji potreba za provedbom takve procjene.

               23

               Općina Loro Piceno kao i M. Bartolini i dr. pokrenuli su postupak pred Tribunalom amministrativo regionale per le Marche (Okružni upravni sud za Marche) sa zahtjevom za poništenje te odluke kao i za njezinu suspenziju na temelju privremene mjere.

               24

               Taj je sud odbio taj zahtjev za suspenziju jer je smatrao da sama činjenica provedbe postupka procjene učinaka na okoliš nije podrazumijevala opasnost od teške i nepopravljive štete za osobe koje stanuju u dotičnom području.

               25

               Nadležna tijela regije Macerata 10. veljače 2015. donijela su odluku kojom se utvrđuje da postrojenje o kojem je riječ u glavnom postupku ispunjava okolišne uvjete.

               26

               Općina Loro Piceno kao i M. Bartolini i dr. pokrenuli su postupak pred Tribunalom amministrativo regionale per le Marche (Okružni upravni sud za Marche) sa zahtjevom za poništenje te odluke.

               27

               U predmetima C196/16 i C197/16 Tribunale amministrativo regionale per le Marche (Okružni upravni sud za Marche) odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Je li s obzirom na odredbe članka 191. UFEUa i članka 2. Direktive [2011/92] u skladu s pravom Unije provođenje postupka provjere toga treba li izraditi procjenu učinaka na okoliš (i eventualno same procjene učinaka na okoliš) nakon što je postrojenje već izgrađeno, kada je nacionalni sud poništio odobrenje zbog neprovođenja postupka provjere toga treba li izraditi procjenu učinaka na okoliš, s obzirom na to da je takva provjera bila isključena na temelju nacionalnog propisa koji je protivan pravu Unije?”

         O prethodnom pitanju

               28

               U ovim dvama predmetima sud koji je uputio zahtjev u biti se pita je li članku 191. UFEUa i članku 2. Direktive 2011/92 suprotno to da se, u okolnostima poput onih o kojima je riječ u glavnim postupcima, legalizira neprovođenje procjene učinaka projekta postrojenja na okoliš, koja se zahtijeva Direktivom 85/337, slijedom poništenja odobrenja izdanog za to postrojenje, provođenjem takve procjene nakon izgradnje i puštanja u rad takvog postrojenja.

               29

               Uvodno valja istaknuti da članak 191. UFEUa, čiji stavak 2. utvrđuje opće ciljeve u području okoliša (vidjeti u tom smislu presudu od 4. ožujka 2015., Fipa Group i dr., C534/13, EU:C:2015:140, t. 39. i navedenu sudsku praksu), nije relevantan za odgovor na postavljena pitanja.

               30

               Osim toga, pitanje suda koji je uputio zahtjev temelji se na pretpostavci prema kojoj su dva postrojenja o kojima je riječ u glavnim postupcima trebala biti predmet prethodne procjene svojih učinaka na okoliš na temelju članka 2. stavka 1. Direktive 85/337, što je na tom sudu da ocijeni.

               31

               Konačno, što se tiče pitanja treba li u svrhu odgovora na postavljeno pitanje uzeti u obzir Direktivu 85/337, koja je bila na snazi prilikom prvog zahtjeva za odobrenje koji su podnijela društava VBIO1 i VBIO2, ili Direktivu 2011/92, koja je bila na snazi u vrijeme njihova drugog zahtjeva, nakon poništenja prvog odobrenja koje im je dodijeljeno, dovoljno je ustvrditi da su odredbe tih dviju direktiva koje su relevantne u ovom slučaju ili bi to mogle biti i osobito članka 2. stavka 1. svake od njih u svakom slučaju u biti jednake.

               32

               Što se tiče mogućnosti legalizacije a posteriori neprovođenja procjene učinaka projekta na okoliš koju zahtijeva Direktiva 85/337 u okolnostima poput onih o kojima je riječ u sporovima u glavnim postupcima, valja podsjetiti da članak 2. stavak 1. te direktive određuje da se projekti koji mogu imati znatne učinke na okoliš u smislu njezina članka 4. u vezi s njezinim prilozima I. i II. podvrgavaju toj procjeni prije dodjele odobrenja (presuda od 7. siječnja 2004., Wells, C201/02, EU:C:2004:12, t. 42.).

               33

               Kao što je to Sud već istaknuo, prethodni karakter takve procjene opravdava potreba da u postupku odlučivanja nadležno tijelo što je prije moguće uzme u obzir učinke na okoliš svih tehničkih postupaka planiranja i odlučivanja, kako bi se odmah na početku izbjeglo zagađenje ili smetnje, umjesto da se kasnije suzbijaju njihovi učinci (presuda od 3. srpnja 2008., Komisija/Irska, C215/06, EU:C:2008:380, t. 58.).

               34

               Nasuprot tomu, ni Direktiva 85/337 ni Direktiva 2011/92 ne predviđa odredbe o posljedicama vezanima uz povredu te obveze provođenja prethodne procjene.

               35

               Međutim, na temelju načela lojalne suradnje, predviđenog u članku 4. UEUa, države članice moraju ukloniti nezakonite posljedice te povrede prava Unije. Nadležna nacionalna tijela, dakle, obvezna su u okviru svojih nadležnosti poduzeti sve mjere potrebne za ispravljanje propusta koji se odnosi na neprovođenje procjene učinaka na okoliš, primjerice povlačenjem ili suspenzijom već dodijeljenog odobrenja, u svrhu provođenja takve procjene (vidjeti u tom smislu presude od 7. siječnja 2004., Wells, C201/02, EU:C:2004:12, t. 64. i 65.; od 3. srpnja 2008., Komisija/Irska, C215/06, EU:C:2008:380, t. 59. i od 28. veljače 2012., InterEnvironnement Wallonie i Terre wallonne, C41/11, EU:C:2012:103, t. 42., 43. i 46.).

               36

               Jednako tako, dotična država članica obvezna je popraviti svu štetu nastalu zbog neprovođenja procjene učinaka na okoliš koju zahtijeva pravo Unije (presuda od 7. siječnja 2004., Wells, C201/02, EU:C:2004:12, t. 66.).

               37

               Sud je, međutim, presudio da se pravu Unije ne protivi to da nacionalne odredbe u određenim slučajevima dopuštaju legalizaciju operacija ili akata koji su nepropisni u odnosu na to pravo (presude od 3. srpnja 2008., Komisija/Irska, C215/06, EU:C:2008:380, t. 57.; od 15. siječnja 2013., Križan i dr., C416/10, EU:C:2013:8, t. 87. i od 17. studenoga 2016., Stadt Wiener Neustadt, C348/15, EU:C:2016:882, t. 36.).

               38

               Sud je precizirao da takva mogućnost, međutim, podliježe uvjetu da na temelju nje zainteresiranim osobama nije moguće zaobići pravna pravila Unije ili se osloboditi obveze njihove primjene i da stoga treba ostati iznimka (presude od 3. srpnja 2008., Komisija/Irska, C215/06, EU:C:2008:380, t. 57.; od 15. siječnja 2013., Križan i dr., C416/10, EU:C:2013:8, t. 87. i od 17. studenoga 2016., Stadt Wiener Neustadt, C348/15, EU:C:2016:882, t. 36.).

               39

               Stoga je Sud presudio da se zahtjevi iz Direktive 85/337 krše zakonodavstvom na temelju kojeg dozvola za legalizaciju, koja se može izdati i u slučaju da ne postoje izvanredne okolnosti, ima iste učinke poput građevinske dozvole (vidjeti u tom smislu presude od 3. srpnja 2008., Komisija/Irska, C215/06, EU:C:2008:380, t. 61. i od 17. studenoga 2016., Stadt Wiener Neustadt, C348/15, EU:C:2016:882, t. 37.).

               40

               Isto vrijedi i za zakonodavnu mjeru koja omogućava, čak i bez nalaganja naknadne procjene i kada ne postoje nikakve posebne izvanredne okolnosti, da se smatra da je za projekt u odnosu na koji je trebalo provesti procjenu učinaka na okoliš u smislu članka 2. stavka 1. Direktive 85/337 takva procjena provedena, pa čak i ako se ta mjera odnosi samo na projekte čija se odobrenja više ne mogu pobijati redovnim pravnim sredstvima jer je protekao rok za njihovo isticanje predviđen nacionalnim zakonodavstvom (vidjeti u tom smislu presudu od 17. studenoga 2016., Stadt Wiener Neustadt, C348/15, EU:C:2016:882, t. 38. i 43.).

               41

               Usto, procjena provedena nakon izgradnje postrojenja i njegova puštanja u rad ne može se ograničiti na njegove buduće učinke na okoliš, već također treba uzeti u obzir okolišne učinke nastale od njegove realizacije.

               42

               Na sudu koji je uputio zahtjev jest da ocijeni poštuju li propisi o kojima je riječ u glavnom postupku te uvjete. Potonjem valja, međutim, napomenuti da okolnosti da su dotična društva poduzela potrebne korake da bi se provela, prema potrebi, procjena učinaka njihovih projekata na okoliš, da je odbijanje nadležnih tijela da udovolje tim zahtjevima bilo utemeljeno na nacionalnim odredbama čija je suprotnost pravu Unije utvrđena tek naknadno presudom Cortea costituzionale (Ustavni sud) i da je rad tih postrojenja suspendiran više upućuju na to da provedene legalizacije nisu bile dopuštene prema nacionalnom pravu u uvjetima sličnima onima o kojima je bila riječ u predmetu u kojem je donesena presuda od 3. srpnja 2008., Komisija/Irska (C215/06, EU:C:2008:380, t. 61.), nego na to da im je bila namjera zaobići pravna pravila Unije.

               43

               S obzirom na prethodna razmatranja, na upućeno pitanje valja odgovoriti da, u slučaju neprovođenja procjene učinaka projekta na okoliš koju zahtijeva Direktiva 85/337, pravo Unije, s jedne strane, zahtijeva da države članice uklone nezakonite posljedice tog propusta i, s druge strane, ne protivi se provođenju te procjene radi legalizacije nakon izgradnje i puštanja u rad takvog postrojenja, pod uvjetom:

                        —

                        da nacionalna pravila koja dopuštaju takvu legalizaciju zainteresiranoj stranci ne omogućuju da zaobiđe pravna pravila Unije ili da se oslobodi obveze njihove primjene i

                        —

                        da se procjena provedena radi legalizacije ne odnosi samo na buduće učinke tog postrojenja na okoliš, već da uzme u obzir i okolišne učinke nastale od njegove realizacije.

         Troškovi

               44

               Budući da ovi postupci imaju značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                     U slučaju neprovođenja procjene učinaka projekta na okoliš koju zahtijeva Direktiva Vijeća 85/337/EEZ od 27. lipnja 1985. o procjeni učinaka određenih javnih i privatnih projekata na okoliš, kako je izmijenjena Direktivom 2009/31/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2009., pravo Unije, s jedne strane, zahtijeva da države članice uklone nezakonite posljedice tog propusta i, s druge strane, ne protivi se provođenju te procjene radi legalizacije nakon izgradnje i puštanja u rad takvog postrojenja, pod uvjetom:

                        —

                           da nacionalna pravila koja dopuštaju takvu legalizaciju zainteresiranoj stranci ne omogućuju da zaobiđe pravna pravila Unije ili da se oslobodi obveze njihove primjene i

                        —

                           da se procjena provedena radi legalizacije ne odnosi samo na buduće učinke tog postrojenja na okoliš, već da uzme u obzir i okolišne učinke nastale od njegove realizacije.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	* Jezik postupka: talijanski


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 5. veljače 2015.#Talijanska Republika protiv Europske komisije.#EFSJP – Komponenta za jamstva – EFJP i EPFRR – Izdaci isključeni iz financiranja – Voće i povrće – Sektor prerade rajčica – Potpora organizacijama proizvođača – Izdaci koje je učinila Italija – Članak 7. Stavak 4. Uredbe (EZ) br. 1258/1999 – Članak 31. Uredbe (EZ) br. 1290/2005 – Paušalni ispravak.#Predmet T‑387/12.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 16. rujna 2013.#Golden Balls Ltd protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni).#Žig Zajednice – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Zajednice GOLDEN BALLS – Raniji verbalni žig Zajednice BALLON D’OR – Sličnost znakova – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Zahtjev intervenijenta za proglašenje žiga ništavim – Članak 134. stavak 3. Poslovnika Općeg suda – Opseg ispitivanja koje treba provesti žalbeno vijeće – Obveza odlučivanja o žalbi u cijelosti – Članak 8. stavak 5., članak 64. stavak 1. i članak 76. stavak 1. Uredbe br. 207/2009.#Predmet T-448/11.


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 27. listopada 2016.#Kazneni postupak protiv Emila Mileva.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Specializiran nakazatelen sad.#Zahtjev za prethodnu odluku – Hitni prethodni postupak – Pravosudna suradnja u kaznenim stvarima – Direktiva (EU) 2016/343 – Članci 3. i 6. – Vremenska primjena – Sudski nadzor istražnog zatvora optuženika – Nacionalni propis koji zabranjuje tijekom raspravne faze postupka istraživati postoji li osnovana sumnja da je optuženik počinio kazneno djelo – Proturječnost članku 5. stavku 1. točki (c) i članku 5. stavku 4. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda – Margina prosudbe koju nacionalna sudska praksa ostavlja nacionalnim sudovima kako bi odlučili o primjeni te konvencije.#Predmet C-439/16 PPU.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      27. listopada 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Hitni prethodni postupak — Pravosudna suradnja u kaznenim stvarima — Direktiva (EU) 2016/343 — Članci 3. i 6. — Vremenska primjena — Sudski nadzor istražnog zatvora optuženika — Nacionalni propis koji zabranjuje tijekom raspravne faze postupka istraživati postoji li osnovana sumnja da je optuženik počinio kazneno djelo — Proturječnost članku 5. stavku 1. točki (c) i članku 5. stavku 4. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda — Margina prosudbe koju nacionalna sudska praksa ostavlja nacionalnim sudovima kako bi odlučili o primjeni te konvencije“
      U predmetu C‑439/16 PPU,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Specializiran nakazatelen sad (specijalni kazneni sud, Bugarska), odlukom od 28. srpnja 2016., koju je Sud zaprimio 5. kolovoza 2016., u kaznenom postupku protiv

         Emila Mileva

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz (izvjestitelj), predsjednik vijeća, E. Juhász, C. Vajda, K. Jürimäe i C. Lycourgos, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Bobek,
      tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 22. rujna 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za E. Mileva, on osobno te S. Barborski i B. Mutafčiev, advokati,

               —

               za Europsku komisiju V. Solovejčik, R. Troosters i V. Božilova, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 11. listopada 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 3. i 6. Direktive (EU) 2016/343 Europskog parlamenta i Vijeća od 9. ožujka 2016. o jačanju određenih vidova pretpostavke nedužnosti i prava sudjelovati na raspravi u kaznenom postupku (SL 2016., L 65, str. 1.).

               2

               Taj je zahtjev podnesen u okviru kaznenog postupka protiv Emila Mileva povodom produljenja istražnog zatvora potonjem.

         Pravni okvir

         EKLJP

               3

               Članak 5. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda pod naslovom „Pravo na slobodu i sigurnost”, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu: EKLJP), određuje:
               „1.   Svatko ima pravo na slobodu i na osobnu sigurnost. Nitko se ne smije lišiti slobode, osim u sljedećim slučajevima i u postupku propisanom zakonom:
               [...]

                        c)

                        ako je zakonito uhićen ili pritvoren radi dovođenja nadležnoj sudbenoj vlasti kad postoji osnovana sumnja da je počinio kazneno djelo ili kad je razumno vjerovati da je to nužno radi sprečavanja izvršenja kaznenog djela ili bijega nakon njegova počinjenja;

                  [...]
               4.   Svatko tko je lišen slobode uhićenjem ili pritvaranjem ima pravo pokrenuti sudski postupak u kojem će se brzo odlučiti o zakonitosti njegova pritvaranja ili o njegovu puštanju na slobodu ako je pritvaranje bilo nezakonito.
               [...]”

               4

               Članak 6. EKLJP‑a naslovljen „Pravo na pošteno suđenje” u stavku 1. propisuje:
               „Radi utvrđivanja svojih prava i obveza građanske naravi, ili u slučaju podizanja optužnice za kazneno djelo protiv njega, svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično, javno i u razumnom roku ispita njegov slučaj. [...]”

         Direktiva 2016/343

               5

               U skladu s člankom 3. Direktive 2016/343, naslovljenim „Pretpostavka nedužnosti”:
               „Države članice osiguravaju da se osumnjičenici ili optuženici smatraju nedužnima dok im se ne dokaže krivnja u skladu sa zakonom.”

               6

               Člankom 6. te direktive, naslovljenim „Teret dokaza”, propisano je:
               „1.   Države članice osiguravaju da je teret dokaza u postupku utvrđivanja krivnje osumnjičenika ili optuženika na tužitelju. Time se ne dovodi u pitanje obveza suca ili nadležnog suda da traži inkriminirajuće i oslobađajuće dokaze te pravo obrane da podnese dokaze u skladu s mjerodavnim nacionalnim pravom.
               2.   Države članice osiguravaju da svaka sumnja u krivnju ide u korist osumnjičenika ili optuženika, čak i kada sud ocjenjuje mogućnost puštanja dotične osobe na slobodu.”

               7

               U skladu s člankom 14. stavkom 1. te direktive, države članice stavljaju na snagu zakone i druge propise koji su potrebni radi usklađivanja s navedenom direktivom najkasnije do 1. travnja 2018. i o tome odmah obavješćuju Komisiju.

               8

               Na temelju njezina članka 15. Direktiva 2016/343 stupila je na snagu 31. ožujka 2016. odnosno dvadesetog dana od dana objave u Službenom listu Europske unije.

         Bugarsko pravo

               9

               Nakazatelno procesualen kodeks (Zakon o kaznenom postupku, u daljnjem tekstu: NPK) u svojem članku 63., naslovljenom „Istražni zatvor” propisuje:
               „(1)   Mjera ‚istražnog zatvora’ donosi se kada postoji osnovana sumnja da je okrivljenik počinio kazneno djelo koje je kažnjivo ‚oduzimanjem slobode’ ili drugom strožom kaznom i ako iz dokaza u predmetu proizlazi da postoji stvarna opasnost da okrivljenik pobjegne ili počini kazneno djelo.
               [...]”

               10

               Članak 64. NPK‑a o donošenju prisilne mjere „istražnog zatvora” tijekom predsudskog postupka predviđa:
               „(1)   Tijekom predsudskog postupka, prisilnu mjeru ‚istražnog zatvora’ donosi nadležni prvostupanjski sud na zahtjev državnog odvjetnika.
               [...]
               (4)   Sud donosi prisilnu mjeru ‚istražnog zatvora’ kada su uvjeti iz članka 63. stavka 1. ispunjeni i, ako to nije slučaj, sud može odlučiti da ne donese prisilnu mjeru ili da donese blažu mjeru.
               [...]”

               11

               Sukladno članku 65. NPK‑a, naslovljenom „Sudski nadzor i istražni zatvor tijekom predsudskog postupka”:
               „(1)   U svakom trenutku predsudskog postupka okrivljenik ili njegov branitelj mogu zahtijevati ublažavanje donesene prisilne mjere ‚istražnog zatvora’.
               [...]
               (4)   Sud ocjenjuje sve okolnosti koje se tiču zakonitosti pritvora i odlučuje rješenjem koje se strankama priopćava na raspravi.
               [...]”

               12

               Članak 256. NPK‑a naslovljen „Priprema rasprave” sastavljen je kako slijedi:
               „(1)   U svrhu pripreme rasprave, sudac izvjestitelj odlučuje o:
               [...]

                        2.

                        Prisilnoj mjeri, ne ocjenjujući pitanje postojanja osnovane sumnje da je kazneno djelo počinjeno;

                  [...]
               (3)   U slučaju zahtjeva koji se tiče prisilne mjere ‚Istražnog zatvora’, sudac izvjestitelj donosi izvještaj o predmetu na javnoj raspravi, uz prisutnost državnog odvjetnika, optuženika i njegova branitelja. Prilikom donošenja rješenja sud ispituje jesu li ispunjeni uvjeti koji su doveli do ublažavanja ili ukidanja prisilne mjere, a da ne ocjenjuje postoji li osnovana sumnja da je počinjeno kazneno djelo.
               [...]”

               13

               Sukladno članku 270. NPK‑a, naslovljenom „Odluke o prisilnoj mjeri i drugim mjerama sudskog nadzora tijekom sudskog postupka”:
               „(1)   Pitanje ublažavanja prisilne mjere može se iznijeti u svakom trenutku sudskog postupka. U slučaju promjene okolnosti, novi zahtjev koji se odnosi na prisilnu mjeru može se podnijeti pred nadležnim sudom.
               (2)   Sud odlučuje rješenjem na javnoj raspravi, ne ocjenjujući postoji li osnovana sumnja da je okrivljenik počinio kazneno djelo.
               [...]
               (4)   Na rješenje iz stavaka 2. i 3. može se podnijeti žalba, pod uvjetima određenima u poglavlju 22.”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               14

               U okviru kaznenog postupka pokrenutog 2013. godine, E. Milev bio je optužen za više kaznenih djela, između ostalog za vođenje organizirane kriminalne i naoružane skupine, otmicu, oružanu krađu i pokušaj ubojstva, za koje se mogu izreći kazne od tri godine zatvora do doživotnog zatvora bez mogućnosti ublažavanja kazne. U istražnom je zatvoru od 24. studenoga 2013.

               15

               Navedeni postupak ušao je u raspravnu fazu 8. lipnja 2015. Od tog datuma Specializiran nakazatelen sad (specijalni kazneni sud, Bugarska) odlučio je petnaest puta o zahtjevima za ukidanje tog istražnog zatvora koje je podnio E. Milev.

               16

               Sukladno članku 270. stavku 2. NPK‑a, taj je sud donio odluku o tim zahtjevima ne ocjenjujući postoji li osnovana sumnja da je optuženik počinio kazneno djelo.

               17

               Specializiran nakazatelen sad (specijalni kazneni sud) smatra da je nacionalno pravo koje uređuje kazneni postupak suprotno zahtjevima koji proizlaze iz EKLJP‑a. Naime, dok to nacionalno pravo brani sucu tijekom raspravnog dijela sudskog postupka da se izjasni tijekom sudskog nadzora mjere istražnog zatvora o pitanju postoji li osnovana sumnja da je optuženik počinio kaznena djela koja mu se pripisuju, članak 5. stavak 1. točka (c) i članak 5. stavak 4. EKLJP‑a dozvoljava zadržati optuženika u pritvoru samo „kad postoji osnovana sumnja da je počinio kazneno djelo”.

               18

               U tim se okolnostima Specializiran nakazatelen sad (specijalni kazneni sud) obratio Vrhoven kasacionen sad (Vrhovni kasacijski sud, Bugarska). U mišljenju od 7. travnja 2016., donesenom u punom sastavu, kazneno vijeće tog suda potvrdilo je postojanje sukoba između nacionalnog kaznenog procesnog prava i EKLJP‑a, što je dovelo do više presuda Europskog suda za ljudska prava protiv Republike Bugarske, od kojih prva od tih presuda potječe iz 1999. (vidjeti, EKLJP, 25. ožujka 1999., Nikolova protiv Bugarske [GC], CE:ECHR:1999:0325JUD003119596).

               19

               Vrhoven kasacionen sad (Vrhovni kasacijski sud) također je istaknuo u tom mišljenju, s jedne strane, da rješenje prema kojem se sastavu prvostupanjskog suda različitom od onog koji je odlučio o određivanju istražnog zatvora ili drugom sudu daje ovlast izjašnjavanja o razlozima produljenja istražnog zatvora, nailazi na pravne i praktične prepreke. S druge strane, smatra kako bi okolnost da se sud zadužen za predmet tijekom raspravnog dijela sudskog postupka također izjasni o postojanju vjerodostojnih razloga koji omogućuju pretpostavku da je optuženik počinio kazneno djelo koje mu se pripisuje, mogla biti protivna zahtjevu nepristranosti suca iz članka 6. stavka 1. EKLJP‑a.

               20

               U tim je okolnostima Vrhoven kasacionen sad (Vrhovni kasacijski sud), smatrajući da postoji opasnost da nacionalne kaznenoprocesne odredbe, u svakom slučaju, proturječe onima EKLJP‑a i naglašavajući potrebu zakonodavne intervencije kako bi se okončao gorenavedeni sukob, u mišljenju od 7. travnja 2016. naveo da je „[o]čito da nismo u mogućnosti predložiti nikakvo rješenje problema. Jasno je da je naše stajalište da svaki sastav suda treba ocijeniti daje li prednost EKLJP‑u ili nacionalnom zakonu, i može li u tom kontekstu donijeti odluku.” Taj je sud u navedenom mišljenju također naveo da je odlučio priopćiti ga ministarstvu pravosuđa kako bi pokrenuo postupak izmjene predmetnih zakonskih odredbi.

               21

               Prema Specializiran nakazatelen sad (specijalizirani kazneni sud), pravno uporište mišljenja od 7. travnja 2016. mora biti analogno onom presude kojom se daje tumačenje te su stoga razlozi koje sadržava obvezujući za svaki nacionalni sud. Međutim, izražava dvojbu u pogledu sukladnosti tih razloga s člancima 3. i 6. Direktive 2016/343. Svjestan činjenice da rok za prijenos te direktive još nije istekao, podsjeća međutim da bi se na temelju sudske prakse Suda, nadležna nacionalna tijela, uključujući sudove, trebala suzdržati od toga da donose mjere koje bi mogle ozbiljno ugroziti ostvarenje rezultata propisanog navedenom direktivom.

               22

               U tim je okolnostima Specializiran nakazatelen sad (specijalni kazneni sud) odlučio prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeće prethodno pitanje:
               „Je li nacionalna sudska praksa – konkretno obvezujuće mišljenje koje je donio Vrhoven [kasacionen] sad (Vrhovni kasacijski sud) (nakon donošenja direktive, ali prije isteka roka za njezino prenošenje), u skladu s kojim je on, nakon što je utvrdio da postoji proturječje između članka 5. stavka 4. u vezi sa stavkom 1. točkom (c) toga članka 5. EKLJP‑a i nacionalnog zakona (članak 270. stavak 2. NPK‑a) u pogledu toga treba li uzeti u razmatranje osnovanu sumnju kao pretpostavku da je kazneno djelo počinjeno (u okviru postupka nadzora glede produljenja trajanja prisilne mjere ‚istražnog zatvora’ tijekom raspravne faze kaznenog postupka), sudovima prepustio da odluče hoće li poštovati EKLJP – usklađena s člancima 3. i 6. Direktive 2016/343 (koji se odnose na pretpostavku nedužnosti i teret dokazivanja u kaznenom postupku)?”

         Hitni postupak

               23

               Sud koji je uputio zahtjev zatražio je da se o ovome zahtjevu za prethodnu odluku odluči u hitnom postupku predviđenom člankom 107. Poslovnika Suda.

               24

               U prilog tom zahtjevu, taj sud ističe da se E. Milev nalazi u istražnom zatvoru od 24. studenoga 2013. Smatra osim toga da u slučaju negativnog odgovora na prethodno pitanje, ako nacionalni sud koji treba odlučiti o produljenju istražnog zatvora E. Mileva utvrdi nepostojanje razloga postojanja osnovane sumnje da je počinio djela za koja je optužen, isti će morati odmah biti pušten na slobodu.

               25

               U tom pogledu treba istaknuti, kao prvo, da se ovaj zahtjev za prethodnu odluku odnosi na tumačenje Direktive 2016/343 koja je obuhvaćena glavom V. trećeg dijela UFEU‑a, koja se odnosi na područje slobode, sigurnosti i pravde. Stoga se o njemu može odlučivati u hitnom prethodnom postupku.

               26

               Kao drugo, glede kriterija hitnosti, u skladu sa sudskom praksom Suda, treba uzeti u obzir okolnost da je osobi na koju se odnosi glavni postupak trenutačno oduzeta sloboda te da njezino zadržavanje u pritvoru ovisi o rješenju spora u glavnom postupku (presuda od 28. srpnja 2016., JZ, C‑294/16 PPU, EU:C:2016:610, t. 29. i navedena sudska praksa). U ovom slučaju, iz elemenata koje je poslao sud koji je uputio zahtjev i koje su navedene u točkama 17. do 20. ove presude proizlazi da se E. Milev nalazi u istražnom zatvoru i da bi rješenje glavnog postupka moglo navesti sud koji je uputio zahtjev da odluči da se navedeni istražni zatvor prekine (vidjeti u tom smislu presudu od 16. srpnja 2015., Lanigan, C237/15 PPU, EU:C:2015:474, t. 24.).

               27

               U tim okolnostima, četvrto vijeće Suda odlučilo je 17. kolovoza 2016., na prijedlog suca izvjestitelja i nakon saslušanja nezavisnog odvjetnika prihvatiti zahtjev suda koji je uputio zahtjev da se o ovom zahtjevu za prethodnu odluku odluči u hitnom prethodnom postupku.

         O prethodnom pitanju

               28

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita, treba li članke 3. i 6. Direktive 2016/343 tumačiti na način da im je protivno mišljenje koje je Vrhoven kasacionen sad (Vrhovni kasacijski sud) donio 7. travnja 2016. na početku razdoblja za prijenos navedene direktive dajući nacionalnim sudovima nadležnima za odlučivanje o žalbi protiv odluke o istražnom zatvoru, mogućnost da tijekom raspravnog dijela kaznenog sudskog postupka odluče treba li produljenje istražnog zatvora podvrgnuti sudskom nadzoru činjenice postoji li osnovana sumnja da je počinio kazneno djelo koje mu se pripisuje.

               29

               Valja najprije istaknuti da je sukladno članku 15. Direktive 2016/343, ona stupila na snagu 31. ožujka 2016. i da prema njezinu članku 14. stavku 1. rok za prijenos te direktive istječe 1. travnja 2018.

               30

               Budući da se taj rok odnosi osobito na to da se državama članicama da dovoljno vremena da se donesu mjere za prijenos, tim državama se ne može prigovoriti da nisu prenijele navedenu direktivu u svoj pravni poredak prije isteka tog roka (vidjeti presude od 18. prosinca 1997., Inter‑Environnement Wallonie, C129/96, EU:C:1997:628, t. 43., kao i od 15. listopada 2009., Hochtief i Linde‑Kca‑Dresden, C138/08, EU:C:2009:627, t. 25.).

               31

               Ostaje činjenica da se države članice moraju suzdržati da u roku za prijenos direktive donose odredbe koje mogu ozbiljno ugroziti njome propisani rezultat (vidjeti presude od 18. prosinca 1997., Inter‑Environnement Wallonie, C129/96, EU:C:1997:628, t. 45., i od 2. lipnja 2016., Pizzo, C27/15, EU:C:2016:404, t. 32.). Nevažno je u tom smislu odnose li se takve odredbe nacionalnog prava, donesene nakon stupanja na snagu predmetne direktive, na prijenos potonje (vidjeti presudu od 4. srpnja 2006., Adeneler i dr., C212/04, EU:C:2006:443, t. 121.).

               32

               Slijedi da se od datuma na koji je direktiva stupila na snagu, tijela država članica kao i nacionalni sudovi moraju suzdržati koliko je moguće od toga da tumače nacionalno pravo na način kojim bi se riskiralo ozbiljno ugroziti ostvarenje njezina cilja nakon isteka roka za prijenos te direktive (vidjeti u tom smislu presudu od 4. srpnja 2006., Adeneler i dr., C212/04, EU:C:2006:443, t. 122. i 123.).

               33

               Sud koji je uputio zahtjev pita se bi li mišljenje koje je 7. travnja 2016. donio Vrhoven kasacionen sad (Vrhovni kasacijski sud) moglo predstavljati mjeru tumačenja nacionalnog prava koja može ozbiljno ugroziti ostvarenje cilja Direktive 2016/343.

               34

               U tom smislu valja utvrditi, kao što proizlazi iz sadržaja tog mišljenja, da ono ne zabranjuje nacionalnim sudovima pred kojima se vodi postupak protiv mjere produljenja istražnog zatvora da donesu, tijekom raspravnog dijela kaznenog sudskog postupka, konačnu odluku. Naprotiv iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da navedeno mišljenje ostavlja tim sudovima slobodu da primijene odredbe EKLJP‑a, kako ih je tumačio Europski sud za ljudska prava, ili nacionalne odredbe kaznenog postupovnog prava.

               35

               Slijedi da mišljenje koje je donio Vrhoven kasacionen sad (Vrhovni kasacijski sud) od 7. travnja 2016. ne može ozbiljno ugroziti ostvarenje ciljeva propisanih direktivom, nakon isteka roka za prijenos Direktive 2016/343.

               36

               S obzirom na prethodna razmatranja na prethodno pitanje valja odgovoriti da mišljenje koje je Vrhoven kasacionen sad (Vrhovni kasacijski sud) donio 7. travnja 2016. na početku razdoblja prijenosa Direktive 2016/343, koje nacionalnim sudovima koji su nadležni odlučivati o žalbi podnesenoj protiv odluke o istražnom zatvoru daje mogućnost da odluče mora li, tijekom raspravnog dijela kaznenog sudskog postupka, zadržavanje optuženika u istražnom zatoru biti podvrgnuto sudskom nadzoru koji se odnosi također na pitanje postoji li osnovana sumnja da je počinio kazneno djelo koje mu se pripisuje, ne može ozbiljno ugroziti ciljeve propisane tom direktivom, nakon isteka roka za njezin prijenos.

         Troškovi

               37

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                     Mišljenje koje je Vrhoven kasacionen sad (Vrhovni kasacijski sud, Bugarska) donio 7. travnja 2016. na početku razdoblja prijenosa Direktive (EU) 2016/343 Europskog parlamenta i Vijeća od 9. ožujka 2016. o jačanju određenih vidova pretpostavke nedužnosti i prava sudjelovati na raspravi u kaznenom postupku, koje nacionalnim sudovima koji su nadležni odlučivati o žalbi podnesenoj protiv odluke o istražnom zatvoru daje mogućnost da odluče mora li, tijekom raspravnog dijela kaznenog sudskog postupka, zadržavanje optuženika u istražnom zatoru biti podvrgnuto sudskom nadzoru koji se odnosi također na pitanje postoji li osnovana sumnja da je počinio kazneno djelo koje mu se pripisuje, ne može ozbiljno ugroziti ciljeve propisane tom direktivom, nakon isteka roka za njezin prijenos.

                     Potpisi.

            (
            *1
         )	Jezik postupka: bugarski


Presuda Suda (deveto vijeće) od 7. veljače 2013. # Europska komisija protiv Kraljevine Belgije. # Povreda obveze države članice - Nedopuštenost. # Predmet C-122/11.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 21. lipnja 2017.#Rare Hospitality International, Inc. protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Prijava verbalnog žiga Europske unije LONGHORN STEAKHOUSE – Apsolutni razlog za odbijanje – Opisni karakter – Članak 7. stavak 1. točke (b) i (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Jednako postupanje i načelo dobre uprave.#Predmet T-856/16.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 19. travnja 2013. # Hultafors Group AB protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Postupak povodom prigovora. # Predmet T-537/11.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) 31. svibnja 2006.#Wim De Waele protiv Ured Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Predmet T-15/05.


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 3. rujna 2015.#Horațiu Ovidiu Costea protiv SC Volksbank România SA.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Judecătoria Oradea.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 93/13/EEZ – Članak 2. točka (b) – Pojam ‚potrošača‘ – Ugovor o kreditu koji sklapa fizička osoba koja obavlja odvjetničku djelatnost – Povrat kredita osiguranog nekretninom u vlasništvu odvjetničkog ureda korisnika kredita – Korisnik kredita koji ima potrebna znanja za ocjenu nepoštenosti ugovorne odredbe prije potpisivanja ugovora.#Predmet C-110/14.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑110/14,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Judecătoria Oradea (Rumunjska), odlukom od 25. veljače 2014., koju je Sud zaprimio 7. ožujka 2014., u postupku
            Horațiu Ovidiu Costea
            protiv
            SC Volksbank România SA,
            SUD (četvrto vijeće),
            u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, K. Jürimäe, J. Malenovský, M. Safjan (izvjestitelj) i A. Prechal, suci,
            nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
            tajnik: L. Carrasco Marco, administratorica,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 28. siječnja 2015.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za H. O. Costeu, on sam za sebe,
            – za SC Volksbank România SA, F. Marinău, avocat ,
            – za rumunjsku vladu, R.-H. Radu, R. I. Haţieganu i A. Buzoianu, u svojstvu agenata,
            – za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju M. Santora, avvocato dello Stato ,
            – za nizozemsku vladu, M. Bulterman i M. Noort, u svojstvu agenata,
            – za Europsku komisiju, L. Nicolae i M. van Beek, u svojstvu agenata,
            saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 23. travnja 2015.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 2. točke (b) Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima (SL L 95, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 24.).
            2. Ovaj je zahtjev podnesen u okviru spora između H. Costee i SC Volksbank România SA (u daljnjem tekstu: Volksbank) o zahtjevu za utvrđenje nepoštenosti odredbe ugovora o kreditu.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. Peta, deveta i deseta uvodna izjava Direktive 93/13 određuju:
             „budući da potrošači uglavnom ne poznaju zakonske propise kojima se u drugim državama članicama uređuju ugovori o prodaji robe ili usluga; budući da ih nedovoljno poznavanje može odvratiti od izravnog sklapanja poslova kupovine robe ili usluga u drugoj državi članici;
            [...]
            budući da [...] onoga koji stječe robu i usluge treba zaštititi od zlouporabe moći koju imaju prodavatelj robe ili pružatelj usluga, posebno od jednostranih standardiziranih ugovora i nepoštenog ispuštanja osnovnih prava iz ugovorâ;
            budući da je djelotvorniju zaštitu potrošača moguće postići usvajanjem ujednačenih zakonskih propisa u području nepoštenih ugovornih odredaba; budući da bi se ti propisi trebali primjenjivati na sve ugovore koji se zaključuju između prodavača ili pružatelja i potrošača [...]“.
            4. U skladu s člankom 1. stavkom 1. te direktive:
            „Svrha ove Direktive je uskladiti zakone i druge propise država članica koji se odnose na nepoštene odredbe u ugovorima koji se sklapaju između prodavatelja robe ili pružatelja usluga i potrošača.“
            5. Članak 2. te direktive glasi kako slijedi:
            „Za potrebe ove Direktive izraz:
            [...]
            b) ,potrošač‘ znači svaka fizička osoba koja u ugovorima obuhvaćenima ovom Direktivom nastupa za potrebe izvan okvira svojeg obrta, poduzeća i profesije,
            c) ,prodavatelj (robe) ili pružatelj (usluge)‘ znači svaka fizička ili pravna osoba koja u ugovorima obuhvaćenima ovom Direktivom nastupa u okviru svojeg obrta, poduzeća i profesije, bez obzira na to je li u javnom ili privatnom vlasništvu.“
            6. Članak 6. stavak 1. iste direktive određuje:
             „Države članice utvrđuju da u ugovoru koji je prodavatelj robe ili pružatelj usluge sklopio s potrošačem prema nacionalnom pravu nepoštene odredbe nisu obvezujuće za potrošača, a da ugovor u tim uvjetima i dalje obvezuje stranke ako je u stanju nastaviti važiti i bez tih nepoštenih odredaba.“
            Rumunjsko pravo
            7. Članak 2. Zakona br. 193/2000 o nepoštenim odredbama u ugovorima koji se sklapaju između trgovaca i potrošača, u verziji koja je bila na snazi na dan sklapanja ugovora o kreditu koji je predmet glavnog postupka, u svojim stavcima 1. i 2. određuje:
            „1. Potrošač je svaka fizička osoba ili skupina fizičkih osoba povezanih u udrugu koja na temelju ugovora koji ulazi u područje primjene ovog zakona nastupa za potrebe izvan okvira svoje poslovne, industrijske ili proizvodne, obrtničke ili strukovne djelatnosti.
            2. Trgovac je svaka ovlaštena fizička ili pravna osoba koja na temelju ugovora koji ulazi u područje primjene ovog zakona nastupa u okviru svoje poslovne, industrijske ili proizvodne, obrtničke ili strukovne djelatnosti, kao i svaka osoba koja nastupa za iste potrebe u ime i za račun te osobe.“
            Glavni postupak i prethodno pitanje
            8. H. O. Costea obavlja odvjetničku djelatnost, pri čemu se pretežno bavi trgovačkim pravom. On je 4. travnja 2008. sklopio ugovor o kreditu s Volksbankom. Povrat tog kredita bio je osiguran hipotekom na nekretnini u vlasništvu odvjetničkog ureda H. O. Costee, koji nosi naziv „Ovidiu Costea“. Taj ugovor o kreditu je H. O. Costea potpisao, s jedne strane, u svojstvu korisnika kredita a, s druge strane, u svojstvu zastupnika svojeg odvjetničkog ureda kao hipotekarnog dužnika. Istog je dana posebnim ugovorom sklopljenim u obliku javnobilježničkog akta osnovana hipoteka između Volksbanka i tog odvjetničkog ureda, koji je u tom aktu zastupao H. O. Costea.
            9. H. O. Costea je 24. svibnja 2013. pred Judecătoria Oradea (prvostupanjski sud Oradeae) podnio tužbu kojom je, s jedne strane, zahtijevao utvrđenje nepoštenosti ugovorne odredbe o proviziji za rizik i, s druge strane, poništenje te ugovorne odredbe i povrat te provizije koja je isplaćena Volskbanku.
            10. U tim je okolnostima Judecătoria Oradea odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
            „Treba li članak 2. točku (b) Direktive Vijeća 93/13 kada je riječ o definiciji pojma „potrošač“ tumačiti u smislu da taj članak u samu definiciju uključuje ili, naprotiv, iz nje isključuje fizičku osobu koja obavlja odvjetničku djelatnost i koja s bankom sklapa ugovor o kreditu u kojem nije naznačena namjena kredita kada u kontekstu predmetnog ugovora svojstvo osiguranja ima hipoteka na odvjetničkom uredu fizičke osobe o kojoj je riječ?“
            O prethodnom pitanju
            Uvodna očitovanja
            11. U odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku sud koji je uputio zahtjev ustvrđuje da u ugovoru o kreditu o kojem je riječ u glavnom postupku nije navedeno za koju se namjenu dodjeljuje predmetni kredit.
            12. Suprotno tomu, rumunjska vlada i Europska komisija smatraju da je u odjeljku tog ugovora koji se odnosi na predmet ugovora pojašnjeno da se kredit dodjeljuje za „pokrivanje osobnih tekućih troškova“ H. O. Costee.
            13. Međutim, valja podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, u okviru postupka predviđenog člankom 267. UFEU‑a, koji se temelji na jasnoj podjeli uloga između nacionalnih sudova i Suda, samo je Sud nadležan odlučivati o tumačenju ili valjanosti akta Unije, na temelju činjenica na koje ga je uputio nacionalni sud. Kad je riječ, posebice, o navodnim činjeničnim propustima i pogreškama u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje, treba ponoviti da nije zadaća Suda, nego nacionalnog suda da dokaže sporne činjenice i donese zaključak o njihovu učinku na odluku koju treba donijeti (vidjeti presudu Traum, C‑492/13, EU:C:2014:2267, t. 19. i navedenu sudsku praksu).
            O prethodnom pitanju
            14. Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 2. točku (b) Direktive Vijeća 93/13 tumačiti na način da se fizička osoba koja obavlja odvjetničku djelatnost i koja s bankom sklapa ugovor o kreditu u kojem nije naznačena namjena kredita može smatrati „potrošačem“ u smislu te odredbe. Osim toga, taj sud pita Sud kakav utječe li na to okolnost da je tražbina iz tog ugovora osigurana ugovorom o hipoteci, koji je ta osoba sklopila u svojstvu zastupnika svojeg odvjetničkog ureda i koji se odnosi na imovinu namijenjenu obavljanju profesionalne djelatnosti te osobe, kao što je nekretnina koja je u vlasništvu tog odvjetničkog ureda.
            15. S tim u vezi valja istaknuti da bi se, kao što je to navedeno u desetoj uvodnoj izjavi Direktive 93/13, ujednačeni zakonski propisi u području nepoštenih ugovornih odredaba trebali primjenjivati na sve ugovore koji se zaključuju između „prodavatelja robe ili pružatelja usluga“ i „potrošača“, pri čemu su ti pojmovi definirani u članku 2. točkama (b) i (c) te direktive.
            16. U skladu s tim definicijama „potrošač“ znači svaka fizička osoba koja u ugovorima obuhvaćenima tom direktivom nastupa za potrebe izvan okvira svojeg obrta, poduzeća i profesije. Nadalje, „prodavatelj robe ili pružatelj usluge“ znači svaka fizička ili pravna osoba koja u ugovorima obuhvaćenima Direktivom 93/13 nastupa u okviru svojeg obrta, poduzeća i profesije, bez obzira na to je li u javnom ili privatnom vlasništvu.
            17. Slijedom toga, navedena direktiva ugovore na koje se primjenjuje određuje ovisno o svojstvu ugovornih stranaka, odnosno ovisno o tome postupaju li one ili ne u okviru svoje profesionalne djelatnosti (presude Asbeek Brusse i de Man Garabito, C‑488/11, EU:C:2013:341, t. 20. kao i Šiba, C‑537/13, EU:C:2015:14, t. 21.).
            18. Taj kriterij u skladu je s idejom na kojoj se temelji sustav zaštite uspostavljen tom direktivom, odnosno da se potrošač u odnosu na prodavatelje robe i pružatelje usluga, a vezano za pitanja koja se odnose kako na mogućnost pregovaranja tako i na razinu informacija, nalazi u podređenom položaju, što dovodi do pristupanja uvjetima koje je prethodno sastavio prodavatelj odnosno pružatelj, bez mogućnosti utjecaja na njihov sadržaj (presude Asbeek Brusse i de Man Garabito, C‑488/11, EU:C:2013:341, t. 31. kao i Šiba, C‑537/13, EU:C:2015:14, t. 22.).
            19. S obzirom na takav slabiji položaj, članak 6. stavak 1. Direktive 93/13 predviđa da nepoštene odredbe nisu obvezujuće za potrošača. Radi se o odredbi s obvezujućim učinkom kojoj je cilj zamijeniti formalnu ravnotežu koju ugovor uspostavlja između prava i obveza stvarnom ravnotežom koja će ponovno uspostaviti jednakost između potonjih (presuda Sánchez Morcillo i Abril García. C‑169/14, EU:C:2014:2099, t. 23. i navedena sudska praksa).
            20. Istodobno valja podsjetiti da jedna te ista osoba može djelovati u svojstvu potrošača u okviru određenih poslova i u svojstvu proizvođača ili pružatelja u okviru nekih drugih.
            21. Kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 28. do 33. svojega mišljenja, pojam „potrošač“ u smislu članka 2. točke (b) Direktive 93/13 je objektivan i ne ovisi o možebitnim konkretnim saznanjima predmetne osobe ili informacijama kojima ona stvarno raspolaže.
            22. Nacionalni sud pred kojim se vodi spor o ugovoru koji može ulaziti u područje primjene te direktive dužan je, vodeći računa o svim dokazima, a osobito o odredbama tog ugovora, provjeriti može li se korisnika kredita kvalificirati kao „potrošača“ u smislu te direktive (vidjeti per analogiam  presudu Faber, C‑497/13, EU:C:2015:357, t. 48.).
            23. U tu svrhu nacionalni sud mora voditi računa o svim okolnostima predmetnog slučaja, a osobito o prirodi robe ili usluga koje su predmet ugovora o kojem je riječ, iz kojih se može razabrati za koju se namjenu nabavljaju ta roba ili usluge.
            24. Kad je riječ odvjetničkim uslugama koje odvjetnici pružaju u okviru ugovorâ o pravnim uslugama, Sud je već vodio računa o nejednakosti između „stranaka potrošača“ i odvjetnikâ, osobito zbog neravnopravnosti koja između tih subjekata postoji kad je riječ o podacima kojima raspolažu (vidjeti presudu Šiba, C‑537/13, EU:C:2015:14, t. 23. i 24.).
            25. Međutim, to razmatranje ne može isključiti mogućnost da se odvjetnika kvalificira kao „potrošača“ u smislu članka 2. točke (b) navedene direktive kada taj odvjetnik nastupa za potrebe izvan okvira svojeg obrta, poduzeća i profesije (vidjeti per analogiam presudu Di Pinto, C‑361/89, EU:C:1991:118, t. 15.).
            26. Naime, odvjetnik, koji s fizičkom ili pravnom osobom koja djeluje u okviru svoje profesionalne djelatnosti sklopi ugovor, koji – osobito zato što nije povezan s djelatnošću njegova odvjetničkog ureda – nije u vezi s izvršavanjem odvjetničke djelatnosti, se u odnosu na tu osobu nalazi u podređenom položaju o kojem je riječ u točki 18. ove presude.
            27. U takvom slučaju, kada bi se i smatralo da odvjetnik raspolaže visokom razinom tehničkih sposobnosti (vidjeti presudu Šiba, C‑537/13, EU:C:2015:14, t. 23.), na temelju toga se ne bi moglo pretpostaviti da on nije slabija stranka u odnosu na prodavatelja robe ili pružatelja usluga. Naime, kao što je to istaknuto u točki 18. ove presude, podređeni položaj potrošača u odnosu na prodavatelja robe ili pružatelja usluga, koji se nastoji ispraviti sustavom zaštite uspostavljenim Direktivom 93/13, odnosi se kako na razinu informacija potrošača tako i na njegovu mogućnost pregovaranja pod uvjetima koje je prethodno sastavio prodavatelj robe odnosno pružatelj usluga, a na čiji s adržaj potrošač ne može utjecati.
            28. Kad je riječ o okolnosti da je tražbina iz predmetnog ugovora osigurana ugovorom o hipoteci, koji je odvjetnik sklopio u svojstvu zastupnika svojeg odvjetničkog ureda i koji se odnosi na imovinu namijenjenu obavljanju profesionalne djelatnosti tog odvjetnika, kao što je nekretnina koja je u vlasništvu tog odvjetničkog ureda, valja ustvrditi da, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 52. svojega mišljenja, ona ne utječe na ocjenu navedenu u točkama 22. i 23. ove presude.
            29. Naime, glavni predmet se odnosi na utvrđenje svojstva potrošača, prodavatelja robe ili pružatelja usluga osobe koja je sklopila glavni ugovor, odnosno ugovor o kreditu, a ne o svojstvu te osobe u okviru dopunskog ugovora, odnosno ugovora o hipoteci kojom se osigurava isplata duga iz glavnog ugovora. Slijedom toga, u predmetu kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku kvalifikacija odvjetnika kao potrošača ili kao prodavatelja robe ili pružatelja usluga u okviru ugovora o hipoteci ne može odrediti njegovo svojstvo u okviru glavnog ugovora o kreditu.
            30. S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti na način da članak 2. točku (b) Direktive Vijeća 93/13 treba tumačiti na način da se fizička osoba koja obavlja odvjetničku djelatnost i koja s bankom sklapa ugovor o kreditu u kojem nije naznačena namjena kredita može smatrati „potrošačem“ u smislu te odredbe kada taj ugovor nije u vezi s profesionalnom djelatnošću tog odvjetnika. S tim u vezi nije relevantna okolnost da je tražbina iz tog istog ugovora osigurana ugovorom o hipoteci, koji je ta osoba sklopila u svojstvu zastupnika svojeg odvjetničkog ureda i koji se odnosi na imovinu namijenjenu obavljanju profesionalne djelatnosti te osobe, kao što je nekretnina u vlasništvu tog odvjetničkog ureda.
            Troškovi
            31. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:
            Članak 2. točku (b) Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima treba tumačiti na način da se fizička osoba koja obavlja odvjetničku djelatnost i koja s bankom sklapa ugovor o kreditu u kojem nije naznačena namjena kredita može smatrati „potrošačem“ u smislu te odredbe kada taj ugovor nije u vezi s profesionalnom djelatnošću tog odvjetnika. S tim u vezi nije relevantna okolnost da je tražbina iz tog istog ugovora osigurana ugovorom o hipoteci, koji je ta osoba sklopila u svojstvu zastupnika svojeg odvjetničkog ureda i koji se odnosi na imovinu namijenjenu obavljanju profesionalne djelatnosti te osobe, kao što je nekretnina u vlasništvu tog odvjetničkog ureda.