title: Presuda Suda (peto vijeće) od 16. veljače 2017.#Ramón Margarit Panicello protiv Pilar Hernández Martínez.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Secretario Judicial del Juzgado de Violencia sobre la Mujer Único de Terrassa.#Zahtjev za prethodnu odluku – Članak 267. UFEU‑a – Tajnik – Pojam ‚nacionalni sud’ – Obvezna nadležnost – Izvršavanje sudskih funkcija – Neovisnost – Nenadležnost Suda.#Predmet C-503/15.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      16. veljače 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Članak 267. UFEU‑a — Tajnik — Pojam ‚nacionalni sud’ — Obvezna nadležnost — Izvršavanje sudskih funkcija — Neovisnost — Nenadležnost Suda“
      U predmetu C‑503/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Secretario Judicial del Juzgado de Violencia sobre la Mujer Único de Terrassa (tajnik suda nadležnog za nasilje nad ženama, Terrassa, Španjolska) odlukom od 17. rujna 2015., koju je Sud zaprimio 23. rujna 2015., u postupku

         Ramón Margarit Panicello

      protiv

         Pilar Hernández Martínez,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: J. L. da Cruz Vilaça, predsjednik vijeća, A. Tizzano (izvjestitelj), potpredsjednik Suda, M. Berger, A. Borg Barthet i F. Biltgen, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: K. Malacek, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 13. srpnja 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za R. Margarit Panicello, L. Rodríguez Soria, abogada,

               —

               za španjolsku vladu, M. J. García‑Valdecasas Dorrego i A. Rubio González, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, J. Baquero Cruz i D. Roussanov, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 15. rujna 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje pojma „sud” u smislu članka 267. UFEU‑a, članka 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja), kao i Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima (SL 1993., L 95, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 24.) i Direktive 2005/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2005. o nepoštenoj poslovnoj praksi poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču na unutarnjem tržištu i o izmjeni Direktive Vijeća 84/450/EEZ, direktiva 97/7/EZ, 98/27/EZ i 2002/65/EZ Europskog parlamenta i Vijeća, kao i Uredbe (EZ) br. 2006/2004 Europskog parlamenta i Vijeća („Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi”) (SL 2005., L 149, str. 22.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 8., str. 101. i ispravak u SL‑u 2016., L 332, str. 25.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Ramóna Margarita Panicella, odvjetnika, i Pilar Hernández Martínez, njegove stranke, radi nagrada koje potonja duguje na ime pravnih usluga koje su joj pružene u postupku vezanom uz povjeravanje djeteta na čuvanje i odgoj.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Direktiva 93/13

               3

               Člankom 6. stavkom 1. Direktive 93/13 određeno je:
               „Države članice utvrđuju da u ugovoru koji je prodavatelj robe ili pružatelj usluge sklopio s potrošačem prema nacionalnom pravu nepoštene odredbe nisu obvezujuće za potrošača, a da ugovor u tim uvjetima i dalje obvezuje stranke ako je u stanju nastaviti važiti i bez tih nepoštenih odredaba.”

               4

               Na temelju članka 7. navedene direktive:
               „1.   U interesu potrošača i tržišnih konkurenata države članice osiguravaju da postoje primjerena i djelotvorna sredstva za sprečavanje stalnog korištenja nepoštenih odredaba u ugovorima koji prodavatelji robe i pružatelji usluga sklapaju s potrošačima.
               2.   Sredstva iz stavka 1. uključuju odredbe prema kojima osobe ili organizacije koje u skladu s nacionalnim pravom imaju legitiman interes zaštititi potrošače mogu u skladu s dotičnim nacionalnim pravom postupati pred sudovima ili pred nadležnim upravnim tijelima radi donošenja odluke o tome jesu li ugovorne odredbe sastavljene za opću upotrebu nepoštene, kako bi potom mogle primijeniti odgovarajuća i djelotvorna sredstva radi sprečavanja daljnjeg korištenja takvih odredbi.
               [...]”

         Direktiva 2005/29

               5

               Člankom 6. stavkom 1. Direktive 2005/29 određeno je:
               „Poslovna praksa smatra se zavaravajućom ako sadrži lažne informacije te je stoga neistinita ili ako na bilo koji način, uključujući sveukupno predstavljanje, zavarava ili je vjerojatno da će zavarati prosječnog potrošača, čak i ako je informacija činjenično točna, i to u odnosu na jedan ili više sljedećih čimbenika, te ako u bilo kojem od spomenutih slučajeva potrošača navodi ili je vjerojatno da će ga navesti da donese odluku o poslu koju inače ne bi donio:
               [...]

                        (d)

                        cijena ili način na koji je cijena izračunana, odnosno postojanje posebne cjenovne prednosti;

                  [...]”

               6

               Članak 11. stavak 1. te direktive glasi kako slijedi:
               „Države članice osiguravaju postojanje prikladnih i učinkovitih sredstava za borbu protiv nepoštene poslovne prakse, s ciljem provedbe usklađenosti s odredbama ove Direktive u interesu potrošača.
               [...]”

               7

               Članak 12. navedene direktive propisuje:
               „Države članice sudovima odnosno upravnim tijelima dodjeljuju ovlasti koje im omogućuju da u građanskim ili upravnim postupcima predviđenima u članku 11.:

                        (a)

                        zahtijevaju od trgovca da dostavi dokaz o točnosti činjeničnih tvrdnji u vezi s poslovnom praksom ako se, uzimajući u obzir legitimni interes trgovca i svake druge stranke u postupku, takav zahtjev čini primjerenim na temelju okolnosti predmetnog slučaja;
                        i

                        (b)

                        činjenične tvrdnje smatraju netočnima ako dokaz tražen u skladu s točkom (a) nije dostavljen ili ga sud odnosno upravno tijelo smatra nedostatnim.”

         Španjolsko pravo

      LOPJ

               8

               Ley Orgánica 6/1985 del Poder Judicial (Organski zakon 6/85 o pravosudnom sustavu) od 1. srpnja 1985. (BOE br. 157 od 2. srpnja 1985., str. 20632.), kako je izmijenjen s Ley Orgánica 19/2003 (Organski zakon 19/2003) od 23. prosinca 2003. (BOE br. 309 od 26. prosinca 2003., str. 46025.) (u daljnjem tekstu: LOPJ), definira pravni režim i sadržaj zadaća Secretaria Judicial (tajnik), koji se nakon donošenja Ley Orgánica 7/2015 (Organski zakon 7/2015) od 21. srpnja 2015. (BOE br. 174 od 22. srpnja 2015., str. 61593.) naziva „Letrado de la administración de la justicia”.

               9

               Članak 440. LOPJ‑a propisuje da su „Secretarios Judiciales (tajnici) javni službenici, članovi jedinstvenog višeg pravosudnog tijela na nacionalnoj razini u službi pravosudne uprave, podređeni ministarstvu pravosuđa, koji svoje zadaće obavljaju kao tijela vlasti […]”

               10

               Člankom 446. stavkom 1. LOPJ‑a, koji uređuje odredbe o izuzeću i otklonu, određeno je da se Secretarios Judiciales (tajnici) „moraju izuzeti u onim slučajevima koji su predviđeni za suce i pravosudne dužnosnike i da ih se može otkloniti ako to ne učine.”

               11

               Članak 452. stavak 1. LOPJ‑a definira ovlasti Secretarios Judiciales (tajnika) na sljedeći način:
               „Secretarios Judiciales svoje zadaće obavljaju poštujući načela zakonitosti i nepristranosti u svim slučajevima, načela samostalnosti i neovisnosti prilikom obavljanja svojih zadaća u području povjerenih im sudskih ovlasti u području javnog povjerenja, kao i načela jedinstvenog postupanja i hijerarhijske ovisnosti u obavljanju svih drugih zadaća koje su dužni obavljati na temelju ovog zakona, uz njega vezanih postupovnih odredaba kao i na temelju organske uredbe u skladu s kojom su dužni postupati. Ne dovodeći u pitanje članak 451. stavak 3., zadaće Secretarios Judiciales ne mogu se delegirati ili dodijeliti.”

               12

               Člankom 465. LOPJ‑a predviđeno je:
               „Secretarios de Gobierno imaju sljedeće ovlasti:
               [...]

                        6.

                        Davanje uputa Secretarios Judiciales koji se nalaze na njihovu teritorijalnom području […].

                  [...]

                        8.

                        Izdavanje službenih okružnica i uputa Secretarios Judiciales koji se nalaze na njihovu teritorijalnom području [...]. Oni ne mogu [...] davati posebne upute u vezi s konkretnim predmetima u kojima Secretario Judicial djeluje u svrhe ovjeravanja ili izvršava svoje ovlasti upravljanja i vođenja postupka.”

               13

               Članak 467. LOPJ‑a glasi kako slijedi:
               „Secretario Coordinador pod izravnim utjecajem Secretario de Gobierno […]:

                        1.

                        Daje upute Secretarios Judiciales s područja za koje je nadležan za dobro funkcioniranje usluga koje su im povjerene.

                        2.

                        Provjerava jesu li okružnice i upute Secretarija de Gobierno, kojemu je podređen, dobro provedene.”

         Kraljevski dekret 1608/2005

               14

               Real Decreto 1608/2005 por el que se aprueba el Reglamento Orgánico del Cuerpo de Secretarios Judiciales (Kraljevski dekret 1608/2005 o odobrenju Organske uredbe o Secretarios Judiciales) od 30. prosinca 2005. (BOE br. 17 od 20. siječnja 2006., str. 2527.) također uređuje pravni režim Secretarios Judiciales (tajnici).

               15

               Članak 3. stavci 2. i 3. tog kraljevskog dekreta glasi:
               „2)   [Secretarios Judiciales] poštuju načela samostalnosti i neovisnosti prilikom obavljanja zadaća u području povjerenih im sudskih ovlasti u području javnog povjerenja.
               3)   Prilikom obavljanja zadaća upravljanja […] sudskim tajništvom i svih onih zadaća koje su im organski zakon o pravosudnom sustavu i ova uredba povjerili, osim onih navedenih u prethodnoj točki, oni postupaju poštujući načela jedinstvenog djelovanja i hijerarhijske ovisnosti [...]”.

               16

               Članak 16. navedenog kraljevskog dekreta propisuje:
               „Secretarios de Gobierno imaju sljedeće ovlasti u odnosu na svoje konkretno područje djelovanja:
               [...]

                        (g)

                        Davanje uputa Secretarios Judiciales koji se nalaze na njihovu teritorijalnom području […]

                        (h)

                        Izdavanje službenih okružnica i uputa Secretarios Judiciales koji se nalaze na njihovu teritorijalnom području [...]. Oni ne mogu [...] davati posebne upute u vezi s konkretnim predmetima u kojima Secretario Judicial djeluje u svrhe ovjeravanja ili izvršava svoje ovlasti upravljanja i vođenja postupka.

                  [...]”

         LEC

               17

               Ley 1/2000 de Enjuiciamento Civil (Zakon 1/2000 o građanskom postupku) od 7. siječnja 2000. (BOE br. 7 od 8. siječnja 2000., str. 575., u daljnjem tekstu: LEC) uređuje postupak za naplatu nagrada. Od reforme koja je uvedena s Ley 13/2009 de reforma de la legislación procesal para la implantación de la nueva Oficina judicial (Zakon 13/2009 o reformi postupovnog zakonodavstva radi uspostavljanja novog tajništva) od 3. studenoga 2009. (BOE br. 266 od 4. studenoga 2009., str. 92103.), koji je stupio na snagu 4. svibnja 2010., isključiva nadležnost za odlučivanje u tom postupku dodijeljena je Secretario Judicial (tajnik).

               18

               Posebice, članak 34. LEC‑a koji se odnosi na „račun o troškovima koji je izdao punomoćnik“ u stavcima 1. i 2. propisuje:
               „1.   Kad punomoćnik od davatelja punomoći koji je u zakašnjenju s plaćanjem treba zatražiti iznose koje mu je on dužan isplatiti za pokrivanje troškova i izdataka koje je imao u svrhu postupka, on može Secretario Judicial mjesta u kojem ima poslovni nastan podnijeti detaljan i opravdan račun, pritom izjavivši da se iznosi koji su u njemu navedeni i koji se njime potražuju njemu moraju platiti i da mu još nisu isplaćeni […].
               2.   Po podnošenju računa Secretario Judicial davatelju punomoći nalaže plaćanje tog iznosa, kao i troškova naplate, ili da u roku od deset dana ospori račun. Taj se iznos plijeni ako davatelj punomoći ne plati račun i ne podnese prigovor.
               Ako davatelj punomoći unutar navedenog roka podnese prigovor, Secretario Judicial provjerit će račun i postupovne akte, kao i podnesene isprave, te će u roku od deset dana donijeti obrazloženu odluku kojom se određuje iznos koji se mora platiti punomoćniku. Taj se iznos plijeni ako se plaćanje ne izvrši u roku od pet dana od dana dostave odluke.
               Protiv obrazložene odluke iz prethodnog stavka ne može se podnijeti pravni lijek, međutim ista ni na koji način ne utječe na presudu koja se kasnije može donijeti u redovnom sudskom postupku.”

               19

               Članak 35. LEC‑a, naslovljen „Nagrade za rad odvjetnika”, određuje:
               „1.   Odvjetnici mogu od stranke koju zastupaju tražiti plaćanje nagrada koje im treba platiti u predmetu, tako da predoče detaljan račun i formalno izjave da se te nagrade njima duguju i da im još nisu isplaćene.
               2.   Po podnošenju tog zahtjeva Secretario Judicial dužniku nalaže plaćanje tog iznosa, kao i troškova naplate, ili da u roku od deset dana ospori račun. Taj se iznos plijeni ako davatelj punomoći ne plati račun i ne podnese prigovor.
               Ako se u odnosu na nagrade unutar navedenog roka podnese prigovor da se iste ne duguju, postupit će se sukladno članku 34. stavku 2. podstavcima drugom i trećem.
               Ako se u odnosu na nagrade podnese prigovor da su previsoke, najprije će ih se ispitati prema članku 241. i sljedećima, osim ako odvjetnik dokaže postojanje troškovnika koji je podnositelj prigovora prethodno pisanim putem odobrio, i potom donijeti obrazložena odluka kojom će biti utvrđen dugovani iznos. Taj se iznos plijeni ako se plaćanje ne izvrši u roku od pet dana od dana dostave odluke.
               Protiv te obrazložene odluke ne može se podnijeti pravni lijek, međutim ista ni na koji način ne utječe na presudu koja se kasnije može donijeti u redovnom sudskom postupku.
               3.   Ako osoba koja je dužna platiti nagrade u utvrđenom roku ne podnese prigovor, provest će se prisilno izvršenje iznosa navedenog u računu, zajedno s troškovima naplate.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               20

               Iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da se P. Hernández Martínez koristila uslugama odvjetnika R. Margarita Panicella kako bi osigurala svoje zastupanje u postupku vezanom uz povjeravanje djeteta na čuvanje i odgoj, koji je pred Juzgado de Violencia sobre la Mujer Único de Terrassa (sud nadležan za nasilje nad ženama u Terrassi, Španjolska) u tijeku od 2013.

               21

               R. Margarit Panicello je 27. srpnja 2015. pred tim sudom protiv P. Hernández Martínez pokrenuo postupak za naplatu nagrada u iznosu od 1095,90 eura.

               22

               Secretario Judicial del Juzgado de Violencia sobre la Mujer Único de Terrassa (tajnik suda nadležnog za nasilje nad ženama u Terrassi), koji je nadležan za odlučivanje u tom postupku na temelju članka 35. LEC‑a, iako je istaknuo da R. Margarit Panicello prije svojeg angažiranja nije obavijestio P. Hernández Martínez o približnoj tarifi za svoje usluge, ipak utvrđuje da postupak koji se primjenjuje, s jedne strane, njemu ne omogućuje da po službenoj dužnosti nadzire postoje li eventualne nepoštene odredbe u ugovoru koji su sklopili odvjetnik i njegova stranka ili nepoštena poslovna praksa tog pružatelja usluga kada je riječ o prethodnom obavještavanju o procijenjenoj tarifi za svoje usluge i, s druge strane, ograničava mogućnost tužene stranke da podnese dokaze, osim potvrda ili nalaza vještaka, kako bi osporila iznos koji se potražuje.

               23

               Stoga se Secretario Judicial del Juzgado de Violencia sobre la Mujer Único de Terrassa (tajnik suda nadležnog za nasilje nad ženama u Terrassi) pita je li taj postupak u skladu s direktivama 93/13 i 2005/29. Također sumnja u to je li navedeni postupak u skladu s člankom 47. Povelje s obzirom na to da se protiv obrazložene odluke, koju donosi kako bi dovršio postupak za naplatu nagrada onda kada dužnik dobrovoljno ne plati zatraženi iznos i podnese prigovor, ne može podnijeti pravni lijek sudu, ali se odvjetniku omogućava da izravno zatraži pljenidbu utvrđenog iznosa.

               24

               S tim u vezi, kako bi provjerio je li ovlašten Sudu uputiti zahtjev za prethodnu odluku, Secretario Judicial del Juzgado de Violencia sobre la Mujer Único de Terrassa (tajnik suda nadležnog za nasilje nad ženama u Terrassi) se također pita, najprije, može li se kvalificirati kao „sud” u smislu članka 267. UFEU‑a, s obzirom na to da je on prema nacionalnom pravu, kako to proizlazi iz članka 440. LOPJ‑a, samo običan službenik u službi pravosudne uprave, podređen ministarstvu pravosuđa, i da je postupke u kojima obavlja svoje zadaće Tribunal de Conflictos de Jurisdicción (Sud nadležan za rješavanje sukoba nadležnosti, Španjolska) kvalificirao kao upravne, a ne kao sudske, u presudi br. 4/2011 od 28. rujna 2011., u vezi s postupkom za naplatu nagrada, a isto je učinio i Tribunal Constitucional (Ustavni sud, Španjolska) u rješenju br. 163/2013 od 9. rujna 2013. i u presudi br. 58/2016 od 17. ožujka 2016., koji su vezani uz Ley 29/1998 reguladora de la Jurisdicción Contencioso‑administrativa (Zakon 29/1998 o upravnim sudovima) od 13. srpnja 1998. (BOE br. 167, od 14. srpnja 1998., str. 23516.).

               25

               U tim je okolnostima Secretario Judicial del Juzgado de Violencia sobre la Mujer Único de Terrassa (tajnik suda nadležnog za nasilje nad ženama u Terrassi) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Jesu li članci 34., 35. i članak 207. stavci 2. do 4. [LEC‑a] koji uređuju postupak za naplatu nagrada protivni članku 47. [Povelje] jer isključuju mogućnost sudskog nadzora?
                        U slučaju potvrdnog odgovora, je li Secretario Judicial (tajnik) u sklopu postupka iz članaka 34. i 35. [LEC‑a] ,sud’ u smislu članka 267. UFEU‑a?

                        2.

                        Jesu li članci 34. i 35. [LEC‑a] protivni članku 6. stavku 1. i članku 7. stavku 2. Direktive 93/13 kao i članku 6. stavku 1. točki (d) i člancima 11. i 12. Direktive 2005/29 jer isključuju da se po službenoj dužnosti ispitaju eventualne nepoštene odredbe ili nepoštena poslovna praksa u ugovorima između odvjetnika i fizičkih osoba koje nastupaju izvan okvira svoje profesionalne djelatnosti?

                        3.

                        Jesu li članci 34. i 35. [LEC‑a] protivni članku 6. stavku 1. i članku 7. stavku 2. Direktive 93/13/EEZ kao i točki 1. podtočki (q) [Priloga Direktivi 93/13] jer u upravnom postupku za naplatu nagrada onemogućuju izvođenje dokaza za potrebe rješenja spora?”

         O prethodnim pitanjima

               26

               Najprije treba ispitati, kao što je to zatraženo u okviru prvog pitanja, je li Secretario Judicial (tajnik) „sud” u smislu članka 267. UFEU‑a i je li slijedom toga ovlašten Sudu uputiti zahtjev za prethodnu odluku.

               27

               U tom pogledu potrebno je podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, kako bi se odredilo je li tijelo koje je uputilo zahtjev za prethodnu odluku „sud” u smislu članka 267. UFEU‑a, a to pitanje proizlazi isključivo iz prava Unije, Sud procjenjuje sve elemente, primjerice je li tijelo utemeljeno na zakonu, je li stalno, je li njegova nadležnost obvezna, provodi li postupak kontradiktorne naravi, primjenjuje li pravna pravila te je li neovisno (vidjeti osobito presude od 17. srpnja 2014., Torresi, C‑58/13 i C‑59/13, EU:C:2014:2088, t. 17., i od 6. listopada 2015., Consorci Sanitari del Maresme, C‑203/14, EU:C:2015:664, t. 17.).

               28

               Osim toga, kako bi se utvrdilo treba li nacionalno tijelo kojem zakon povjerava funkcije različite naravi kvalificirati kao „sud” u smislu članka 267. UFEU‑a, potrebno je ispitati posebnu narav sudskih ili upravnih funkcija koje ono izvršava unutar određenog pravnog konteksta u kojem je ovlašteno zahtijevati odluku Suda kako bi se provjerilo je li pred takvim tijelom u tijeku spor i treba li potonje odlučiti u postupku s ciljem donošenja odluke sudske naravi (vidjeti, u tom smislu, presudu od 17. srpnja 2014., Torresi, C‑58/13 i C‑59/13, EU:C:2014:2088, t. 19. i navedenu sudsku praksu).

               29

               U glavnom predmetu iz spisa kojim Sud raspolaže proizlazi da je Secretario Judicial u skladu s člankom 440. LOPJ‑a javni službenik član jedinstvenog višeg pravosudnog tijela na nacionalnoj razini u službi pravosudne uprave i podređen ministarstvu pravosuđa.

               30

               Od reforme koja je uvedena Zakonom 13/2009 španjolski zakonodavac je Secretariju Judicial (tajnik) dodijelio isključivu nadležnost za odlučivanje u postupku za naplatu nagrada, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, uređenom člancima 34. i 35. LEC‑a, kojima je cilj jamčiti punomoćnicima i odvjetnicima brzo priznavanje mogućnosti traženja određenih posebnih troškova i izdavanje izvršne isprave koja omogućava njihovu trenutačnu naplatu kad punomoćnici i odvjetnici podnesu dokumente koji očito dokazuju osnovanost i iznos neplaćenih nagrada.

               31

               U ovom slučaju, kad je riječ o tome je li, najprije, nadležnost tijela koje je uputilo zahtjev „obvezna”, važno je utvrditi da ona nije obvezna jer je nadležnost Secretario Judicial (tajnik) da odlučuje u postupku za naplatu nagrada, u skladu s člancima 34. i 35. LEC‑a, potpuno sporedna i fakultativna. Naime, punomoćnik ili odvjetnik može pokrenuti taj postupak samo kad potražuje troškove vezane uz glavni sudski postupak koji je već okončan, u kojem je zastupao svoju stranku. Usto, kako bi naplatio takve troškove on nema nikakvu pravnu ni činjeničnu obvezu pokrenuti takav postupak, već nasuprot tomu može slobodno odabrati između tog postupka i sudskog deklaratornog postupka ili postupka izdavanja platnog naloga.

               32

               Točno je da je Sud u određenim okolnostima odlučivao o prethodnim pitanjima koja su mu postavila tijela koja su uputila zahtjev čija nadležnost, iako fakultativna, ipak nije ovisila o sporazumu stranaka i čije su odluke za njih bile obvezujuće, kao što je to upravo slučaj sa Secretario Judicial (tajnik) u okviru postupaka za naplatu nagrada (vidjeti rješenje od 13. veljače 2014., Merck Canada, C‑555/13, EU:C:2014:92, t. 18. i navedenu sudsku praksu; presude od 12. lipnja 2014., Ascendi Beiras Litoral e Alta, Auto Estradas das Beiras Litoral e Alta, C‑377/13, EU:C:2014:1754, t. 28., kao i ono od 6. listopada 2015., Consorci Sanitari del Maresme, C‑203/14, EU:C:2015:664, t. 23.).

               33

               Međutim, nije sporno da ta tijela koja su uputila zahtjev, koja Sud kvalificira kao „sud” u smislu članka 267. UFEU‑a, svoje funkcije obavljaju u skladu sa zahtjevom navedenim u točki 28. ove presude, u okviru postupaka koji su isključivo sudski.

               34

               Međutim, to nije slučaj kad je riječ o postupku za naplatu nagrada o kojem je riječ u glavnom postupku s obzirom na to da se, u skladu s člankom 34. stavkom 2. i člankom 35. stavkom 2. LEC‑a, taj postupak nalazi na margini nacionalnog pravosudnog sustava. Naime, s jedne strane, pokretanje navedenog postupka ne sprečava, zbog litispendencije, samostalno pokretanje postupka pred sudom opće nadležnosti u deklaratornom postupku ili postupku izdavanja platnog naloga i nije razlog za nedopuštenost razloga koji se mogu istodobno ili naknadno istaknuti pred takvim sudom, i, s druge strane, obrazložena odluka kojom se okončava takav postupak svodi se na odluku upravne vrste jer, iako je konačna i trenutačno izvršna, a da nije dopušteno podnošenje nikakvog pravnog lijeka sudu, ona ne može imati značajke sudske odluke, osobito ne može postati pravomoćna (vidjeti, analogijom, presudu od 19. prosinca 2012., Epitropos tou Elegktikou Synedriou, C‑363/11, EU:C:2012:825, t. 27. i 28.).

               35

               Iz tih razmatranja proizlazi da, kako je to navelo tijelo koje je uputilo zahtjev u svojem trećem pitanju i kako je to utvrdio Tribunal Constitucional (Ustavni sud) u presudi br. 58/2016 od 17. ožujka 2016., postupak za naplatu nagrada, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, pripada u postupak koji je upravne naravi, u okviru kojeg se ne može smatrati da Secretario Judicial obavlja sudačku dužnost.

               36

               S tim u vezi, uostalom, važno je istaknuti da Secretario Judicial (tajnik) ne ispunjava ni kriterij neovisnosti naveden u točki 27. ove presude.

               37

               U tom pogledu, valja podsjetiti da zahtjev neovisnosti tijela koje je uputilo zahtjev sadržava dva kuta gledanja. Prvi vanjski kut gledanja znači da tijelo svoje funkcije vrši posve samostalno, a da se pritom ne nalazi u hijerarhijskom ili podređenom odnosu ni u kojem pogledu i da ne prima naloge ili upute ikoje vrste (vidjeti presude od 17. srpnja 2014., Torresi, C‑58/13 i C‑59/13, EU:C:2014:2088, t. 22., i od 6. listopada 2015., Consorci Sanitari del Maresme, C‑203/14, EU:C:2015:664, t. 19.), zbog čega je zaštićeno od vanjskih utjecaja ili pritisaka koji mogu ugroziti neovisnu prosudbu njegovih članova kad je riječ o sporovima o kojima odlučuje (vidjeti presude od 19. rujna 2006., Wilson, C‑506/04, EU:C:2006:587, t. 51.; od 9. listopada 2014., TDC, C‑222/13, EU:C:2014:2265, t. 30., kao i od 6. listopada 2015., Consorci Sanitari del Maresme, C‑203/14, EU:C:2015:664, t. 19.).

               38

               Drugi unutarnji kut gledanja dovodi se u vezu s pojmom neovisnosti i ima za cilj osiguranje jednake distance naspram stranaka spora i njihovih pripadajućih interesa u odnosu na predmet spora. Taj kut gledanja zahtijeva poštovanje objektivnosti i nepostojanje bilo kakvog interesa u rješavanju spora osim isključivo primjene pravnih pravila (vidjeti, osobito, presude od 19. rujna 2006., Wilson, C‑506/04, EU:C:2006:587, t. 52.; od 9. listopada 2014., TDC, C‑222/13, EU:C:2014:2265, t. 31., i od 6. listopada 2015., Consorci Sanitari del Maresme, C‑203/14, EU:C:2015:664, t. 20.).

               39

               U ovom slučaju doista je točno da Secretario Judicial (tajnik), kada ispituje zahtjeve za plaćanje nagrada, ispunjava zahtjev neovisnosti razmotren iz unutarnjeg kuta gledanja jer svoje zadaće obavlja poštujući u potpunosti objektivnost i nepristranost naspram stranaka spora i njihovih interesa u sporu.

               40

               Međutim, također nije sporno da, prilikom navedenog ispitivanja, Secretario Judicial (tajnik) ne ispunjava taj zahtjev razmotren iz vanjskog kuta gledanja, kojim se traži nepostojanje hijerarhijskog ili podređenog odnosa u pogledu bilo kojeg subjekta koji mu može davati naloge ili upute.

               41

               Naime, kao što je to istaknula španjolska vlada u svojem pisanom i usmenom očitovanju, iz teksta članka 452. stavka 1., članka 465. stavaka 6. i 8. i članka 467. LOPJ‑a, kao i članka 3. i članka 16. točke (h) Kraljevskog dekreta br. 1608/2005 proizlazi da, prilikom obavljanja svih svojih zadaća, Secretario Judicial dobiva i dužan je poštovati upute nadređene mu osobe, osim kad vrši povjerene mu javne sudske ovlasti, to jest prilikom ovjeravanja akata i postupovnih dokumenata te prilikom potvrđivanja činjenica koje proizvode postupovne učinke ili kad donosi akte vezne uz upravljanje i vođenje postupka. Stoga iz spisa kojim Sud raspolaže proizlazi da je prema sadašnjem stanju španjolskog zakonodavstva Secretario Judicial (tajnik) dužan provesti postupak za naplatu nagrada o kojem je riječ u glavnom postupku poštujući načela jedinstvenog djelovanja i hijerarhijske ovisnosti.

               42

               Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da, u okviru postupka za naplatu nagrada o kojem je riječ u glavnom postupku, Secretario Judicial (tajnik) nije „sud” u smislu članka 267. UFEU‑a, i to a da nije potrebno ispitati ispunjava li to tijelo druge kriterije, navedene u točki 27. ove presude, koji omogućavaju određivanje tog svojstva. Secretario Judicial (tajnik) stoga nije ovlašten Sudu uputiti zahtjev za prethodnu odluku. Stoga će sudac izvršenja nadležan za nalaganje pljenidbe dugovanog iznosa, koji je dužan ispitati, po potrebi po službenoj dužnosti, eventualnu nepoštenost ugovorne odredbe iz ugovora koji su sklopili punomoćnik ili odvjetnik i njegova stranka (vidjeti, u tom smislu, presude od 1. listopada 2015., ERSTE Bank Hungary, C‑32/14, EU:C:2015:637, t. 59., i od 18. veljače 2016., Finanmadrid EFC, C‑49/14, EU:C:2016:98, t. 55.), biti dužan, ako je potrebno, Sudu uputiti takav zahtjev.

               43

               Stoga valja utvrditi da Sud nije nadležan odlučivati o zahtjevu za prethodnu odluku koji je uputio Secretario Judicial del Juzgado de Violencia sobre la Mujer Único de Terrassa (tajnik suda nadležnog za nasilje nad ženama u Terrassi).

         Troškovi

               44

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred tijelom koje je uputilo zahtjev, na tom je tijelu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                     Sud Europske unije nije nadležan dati odgovor na pitanja koja je postavio Secretario Judicial del Juzgado de Violencia sobre la Mujer Único de Terrassa (tajnik suda nadležnog za nasilje nad ženama u Terrassi, Španjolska).

                     Potpisi

            (
            *1
         )	* Jezik postupka: španjolski


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 1. ožujka 2017.#Universiteit Antwerpen protiv Izvršne agencije za istraživanje.#Arbitražna klauzula – Sedmi okvirni program za istraživanje, tehnološki razvoj i demonstracijske aktivnosti (2007. – 2013.) – Program Marie Curie – Istraživači na početku karijere – Podnošenje prijedloga FP7 People ITN 2008 – Sporazumi o bespovratnim sredstvima – Prihvatljivi troškovi – Povrat plaćenih iznosa – Pojam gostujućih istraživača – Proporcionalnost.#Predmet T-208/15.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 14. svibnja 2013. # Raffaello Morelli protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Postupak povodom prigovora. # Predmeti T-321/11 i T-322/11.


Presuda Općeg suda (sudac pojedinac) od 6. svibnja 2010. # Comune di Napoli protiv Europske komisije. # ERDF. # Predmet T-388/07.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 2012. rujan 12.#Republika Italija protiv Europska komisija.#Predmet T-394/06.


title: Presuda Suda (deseto vijeće) od 30. lipnja 2016.#Alicja Sobczyszyn protiv Szkoła Podstawowa w Rzeplinie.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio null.#Zahtjev za prethodnu odluku – Organizacija radnog vremena – Direktiva 2003/88/EZ – Pravo na plaćeni godišnji odmor – Učitelji – Dopust za ozdravljenje – Godišnji odmor koji se preklapa s dopustom za ozdravljenje – Pravo korištenja godišnjeg odmora u drugom razdoblju.#Predmet C-178/15.

text:
         PRESUDA SUDA (deseto vijeće)
      30. lipnja 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Organizacija radnog vremena — Direktiva 2003/88/EZ — Pravo na plaćeni godišnji odmor — Učitelji — Dopust za ozdravljenje — Godišnji odmor koji se preklapa s dopustom za ozdravljenje — Pravo korištenja godišnjeg odmora u drugom razdoblju“
      U predmetu C‑178/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Sąd Rejonowy dla Wrocławia-Śródmieścia we Wrocławiu X Wydział Pracy i Ubezpieczeń Społecznych (okružni sud u Wrocławu‑centar, 10. odjel za rad i socijalnu sigurnost, Poljska), odlukom od 1. travnja 2015., koju je Sud zaprimio 20. travnja 2015., u postupku

         Alicja Sobczyszyn

      protiv

         Szkoła Podstaw

         owa w Rzeplinie,

      SUD (deseto vijeće),
      u sastavu: F. Biltgen, predsjednik vijeća, E. Levits (izvjestitelj) i M. Berger, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, K. Herbout‑Borczak i M. van Beek, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 7. Direktive 2003/88/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 4. studenoga 2003. o određenim vidovima organizacije radnog vremena (SL 2003., L 299, str. 9.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 31.).

               2

               Pitanje je postavljeno u okviru spora između Alicje Sobczyszyn i njezina poslodavca Szkoła Podstawowa w Rzeplinie (osnovna škola u Rzeplinu, Poljska) u vezi sa zahtjevom A. Sobczyszyn da koristi pravo na plaćeni godišnji odmor za godinu tijekom koje je koristila dopust za ozdravljenje.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članak 1. Direktive 2003/88, naslovljen „Svrha i opseg”, propisuje:
               „1.   Ova direktiva postavlja minimalne sigurnosne i zdravstvene uvjete za organizaciju radnog vremena.
               2.   Ova se Direktiva primjenjuje na:

                        a)

                        na najkraća razdoblja [...] godišnjeg odmora [...]

                  [...]”

               4

               Članak 7. te direktive, naslovljen „Godišnji odmor“, propisuje:
               „1.   Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi svaki radnik imao pravo na plaćeni godišnji odmor u trajanju od najmanje četiri tjedna, ovisno o uvjetima za stjecanje prava i za odobravanje takvog odmora utvrđenim nacionalnim propisima i/ili praksom.
               2.   Najkraći plaćeni godišnji odmor ne može se zamijeniti novčanom naknadom, osim u slučaju prestanka radnog odnosa.”

               5

               Članak 17. Direktive 2003/88 predviđa da države članice mogu odstupiti od pojedinih odredaba te direktive. U odnosu na članak 7. te direktive nije dopušteno nikakvo odstupanje.

         Poljsko pravo

               6

               Usvojeni tekst Ustawa - Karta Nauczyciela (Zakon o učiteljima) od 26. siječnja 1982. (Dz. U. iz 2014., br. 191, poz. 1198, u daljnjem tekstu: Zakon o učiteljima) poseban je zakon kojim se utvrđuju prava i obveze učitelja. Kodeks Pracy (Zakonik o radu), donesen Zakonom od 26. lipnja 1974. (Dz. U. iz 1974., br. 24, poz. 141.), kako je izmijenjen, na učitelje se primjenjuje samo podredno.

               7

               Članak 64. Zakona o učiteljima glasi kako slijedi:
               „1.   Učitelji zaposleni u školi u kojoj organizacija rada predviđa ljetne i zimske praznike imaju pravo na godišnji odmor u trajanju koje odgovara tim praznicima i koriste ga za vrijeme tih praznika.
               [...]
               3.   Učitelji zaposleni u školi koja ne predviđa školske praznike imaju pravo na 35 radnih dana godišnjeg odmora u razdoblju predviđenom u rasporedu korištenja godišnjih odmora.
               [...]
               5a.   Učitelji zaposleni u školi koja ne predviđa školske praznike imaju pravo, u slučaju zasnivanja ili prestanka radnog odnosa tijekom kalendarske godine, na dio godišnjeg odmora koji je razmjeran izvršenom radu, u skladu s posebnim odredbama.”

               8

               Članak 73. tog zakona propisuje:
               „1.   Ravnatelj ustanove učiteljima zaposlenima na neodređeno vrijeme u punom radnom vremenu, koji su stekli najmanje sedam godina radnog staža u ustanovi, odobrava dopust za ozdravljenje kako bi proveli liječenje koje je propisao liječnik, u najduljem trajanju od godine dana i u jednokratnom obliku [...].
               [...]
               5.   Tijekom razdoblja korištenja dopusta za ozdravljenje učitelj zadržava pravo na svoju osnovnu mjesečnu plaću, s dodatkom na osnovi navršenih godina radnog staža, kao i pravo na druga davanja za zaposlene, uključujući i socijalne pogodnosti predviđene člankom 54.
               6.   Najkasnije dva tjedna prije završetka dopusta za ozdravljenje, ravnatelj škole uputit će učitelju poziv na preglede radi kontrole u vezi s utvrđivanjem da ne postoje kontraindikacije za izvršavanje njegovih funkcija.
               [...]
               8.   Učitelji mogu koristiti svoje pravo na novi dopust za ozdravljenje najranije godinu dana od dana okončanja prijašnjeg dopusta za ozdravljenje. Ukupno razdoblje korištenja dopusta za ozdravljenje ne može biti dulje od tri godine tijekom čitavog radnog staža.
               [...]
               10.   Ugovorni liječnik učitelja odlučuje postoji li potreba za dopustom za ozdravljenje u cilju provođenja propisanog liječenja. Protiv odluke iz prve rečenice moguće je uložiti pravni lijek žalbenom tijelu određenom odredbama donesenima na temelju stavka 11. i sukladno postupku predviđenom tim odredbama. [...]”

               9

               Članak 14. Zakonika o radu nalazi se u poglavlju II. tog Zakonika, pod nazivom „Temeljna načela radnog prava”. Tim je člankom propisano:
               „Svaki radnik ima pravo na odmor sukladno pravilima koja se primjenjuju na trajanje rada, na praznike i na godišnji odmor.”

               10

               Članak 152. stavak 1. istog zakonika glasi kako slijedi:
               „Svaki radnik tijekom godine ima pravo na neprekidno razdoblje plaćenog odmora, u daljnjem tekstu: odmor”.

               11

               Članak 165. istog zakonika propisuje:
               „Ako radnik u određenom roku ne može započeti koristiti odmor zbog razloga koji opravdavaju njegovo izbivanje s posla, a osobito zbog:

                        1)

                        privremene nesposobnosti za rad slijedom bolesti,

                        2)

                        izolacije u vezi sa zaraznom bolešću,

                        3)

                        poziva za sudjelovanje u vojnoj vježbi ili u vojnoj obuci u razdoblju od najviše tri mjeseca,

                        4)

                        rodiljnog dopusta,

                  poslodavac je dužan odgoditi korištenje odmora na kasniji datum.”

               12

               Sukladno članku 166. Zakonika o radu:
               „Ako radnik nije koristio dane odmora zbog:

                        1)

                        privremene nesposobnosti za rad slijedom bolesti,

                        2)

                        izolacije u vezi sa zaraznom bolešću,

                        3)

                        sudjelovanja u vojnoj vježbi ili u vojnoj obuci u razdoblju od najviše tri mjeseca,

                        4)

                        rodiljnog dopusta,

                  poslodavac ih je dužan odgoditi na kasniji datum.”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               13

               A. Sobczyszyn je od 2008. učiteljica u obrazovnoj ustanovi Szkoła Podstawowa w Rzeplinie (osnovna škola u Rzeplinu), koja je njezin poslodavac.

               14

               Dana 1. siječnja 2011. stekla je pravo na 35 dana godišnjeg odmora sukladno članku 64. stavku 3. Zakona o učiteljima. Poslodavac joj je na temelju članka 73. navedenog zakona odobrio od 28. ožujka do 18. studenoga 2011. korištenje dopusta za ozdravljenje kako bi provela liječenje koje joj je propisao liječnik.

               15

               Dana 27. travnja 2012. A. Sobczyszyn postavila je zahtjev za korištenje svojeg prava na dane godišnjeg odmora za 2011. koje nije mogla iskoristiti zbog svojeg dopusta za ozdravljenje. Njezin joj poslodavac nije odobrio korištenje tog prava uz obrazloženje da je prema rasporedu za korištenje godišnjeg odmora za 2011. bilo predviđeno da ona svoj godišnji odmor koristi od 1. do 31. srpnja 2011. i da je njezino pravo na godišnji odmor za 2011. obuhvaćeno razdobljem dopusta za ozdravljenje u okviru tih datuma.

               16

               Sud koji je uputio zahtjev, kojem je A. Sobczyszyn podnijela tužbu, dvoji u pogledu usklađenosti nacionalnih odredbi kojima je uređeno pravo na godišnji odmor učitelja s člankom 7. Direktive 2003/88. U tom smislu, navedeni sud smatra da Sud još nije imao prilike izjasniti se o pitanju tumačenja te odredbe prava Unije kada se razdoblje godišnjeg odmora preklapa s razdobljem dopusta za ozdravljenje, kako je predviđen poljskim pravom.

               17

               U tim je okolnostima Sąd Rejonowy dla Wrocławia-Śródmieścia we Wrocławiu X Wydział Pracy i Ubezpieczeń Społecznych (okružni sud u Wrocławu‑centar, 10. odjel za rad i socijalnu sigurnost, Poljska) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li članak 7. Direktive 2003/88, u skladu s kojim države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi svaki radnik imao pravo na plaćeni godišnji odmor u trajanju od najmanje četiri tjedna, ovisno o uvjetima za stjecanje prava i za odobravanje takvog odmora utvrđenima nacionalnim propisima i/ili praksom, tumačiti na način da učitelj koji je koristio dopust za ozdravljenje, propisan Zakonom o učiteljima, uz to stječe i pravo na korištenje godišnjeg odmora u skladu s općim odredbama radnog prava, za godinu u kojoj je koristio dopust za ozdravljenje?”

         O prethodnom pitanju

               18

               Sud koji je uputio zahtjev svojim pitanjem u biti pita treba li članak 7. Direktive 2003/88 tumačiti na način da mu se protive nacionalni propis ili praksa poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, na temelju kojih je radniku koji je na dopustu za ozdravljenje, odobrenom u skladu s nacionalnim pravom, tijekom razdoblja godišnjeg odmora utvrđenog u kalendaru godišnjih odmora ustanove u kojoj je zaposlen, nakon njegova dopusta za ozdravljenje moguće odbiti pravo na korištenje njegova godišnjeg odmora u kasnijem razdoblju.

               19

               U tom pogledu, na prvome mjestu valja podsjetiti da svaki radnik, kao što to proizlazi iz samog teksta članka 7. stavka 1. Direktive br. 2003/88 – a riječ je o odredbi od čije primjene nije moguće odstupiti na temelju te direktive – ima pravo na plaćeni godišnji odmor u trajanju od najmanje četiri tjedna. To pravo na plaćeni godišnji odmor treba smatrati osobito važnim načelom socijalnog prava Unije, koje nadležna nacionalna tijela mogu provoditi samo u granicama izričito propisanima samom Direktivom 2003/88 (presuda od 10. rujna 2009., Vicente Pereda, C‑277/08, EU:C:2009:542, t. 18. i navedena sudska praksa).

               20

               Na drugome mjestu, valja napomenuti da pravo na plaćeni godišnji odmor kao načelo socijalnog prava Unije nema samo osobitu važnost, nego je i izričito propisano u članku 31. stavku 2. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, kojoj članak 6. stavak 1. UEU‑a priznaje istu pravnu snagu kao i Ugovorima (presude od 22. studenoga 2011., KHS, C‑214/10, EU:C:2011:761, t. 37., i od 3. svibnja 2012., Neidel, C‑337/10, EU:C:2012:263, t. 40.).

               21

               Na trećemu mjestu, pravo na plaćeni godišnji odmor ne može se tumačiti na restriktivan način (vidjeti presudu od 22. travnja 2010., Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols, C‑486/08, EU:C:2010:215, t. 29.).

               22

               Osim toga, Sud je već presudio da se članku 7. stavku 1. Direktive 2003/88 načelno ne protivi nacionalni propis koji predviđa načine korištenja prava na plaćeni godišnji odmor, koje je izričito utvrđeno tom direktivom, koji podrazumijevaju čak i gubitak navedenog prava nakon referentnog razdoblja, ali pod uvjetom da je radnik koji je izgubio pravo na plaćeni godišnji odmor imao stvarnu mogućnost koristiti to pravo (presuda od 10. rujna 2009., Vicente Pereda, C‑277/08, EU:C:2009:542, t. 19. i navedena sudska praksa).

               23

               Iz sudske prakse Suda također proizlazi da je svrha plaćenog godišnjeg odmora omogućiti radniku odmor i raspolaganje vremenom za opuštanje i zabavu (vidjeti presudu od 20. siječnja 2009., Schultz‑Hoff i dr., C‑350/06 i C‑520/06, EU:C:2009:18, t. 25.).

               24

               Sud je iz toga zaključio da u slučaju preklapanja godišnjeg odmora i bolovanja članak 7. stavak 1. Direktive 2003/88 treba tumačiti na način da mu se protive nacionalne odredbe ili prakse kojima je predviđeno da pravo na plaćeni godišnji odmor prestaje po isteku referentnog razdoblja i/ili razdoblja za koje ga je moguće odgoditi određenog nacionalnim pravom kad je radnik bio na bolovanju tijekom cijelog ili dijela referentnog razdoblja i kad stoga nije imao stvarnu mogućnost koristiti navedeno pravo (vidjeti osobito presude od 20. siječnja 2009., Schultz‑Hoff i dr., C‑350/06 i C‑520/06, EU:C:2009:18, t. 49., i od 10. rujna 2009., Vicente Pereda, C‑277/08, EU:C:2009:542, t. 19.).

               25

               Naime, Sud je smatrao da se svrha prava na plaćeni godišnji odmor, a to je omogućavanje radniku odmora i raspolaganja vremenom za opuštanje i zabavu, razlikuje od svrhe prava na bolovanje, odnosno omogućavanja radniku da se oporavi od bolesti (vidjeti u tom smislu presudu od 21. lipnja 2012., ANGED, C‑78/11, EU:C:2012:372, t. 19. i navedenu sudsku praksu).

               26

               S obzirom na različite svrhe tih dviju vrsta odmora, Sud je zaključio da radnik koji je na bolovanju tijekom unaprijed dogovorenog razdoblja godišnjeg odmora ima pravo – na vlastiti zahtjev i kako bi taj svoj godišnji odmor mogao stvarno koristiti – uzeti ga u razdoblju koje se razlikuje od onog koje se preklapa s razdobljem bolovanja (vidjeti presude od 10. rujna 2009., Vicente Pereda, C‑277/08, EU:C:2009:542, t. 22., i od 21. lipnja 2012., ANGED, C‑78/11, EU:C:2012:372, t. 20.).

               27

               Upravo u odnosu na ta razmatranja – koja su u potpunosti primjenjiva na situaciju poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, u kojoj se dopust za ozdravljenje preklapa s razdobljem unaprijed dogovorenog godišnjeg odmora – valja odrediti može li to preklapanje, imajući u vidu eventualno različitu svrhu dviju vrsta odmora o kojima je riječ, predstavljati prepreku kasnijem korištenju godišnjeg odmora na koji je radnik stekao pravo.

               28

               U tom pogledu, iako je konačno na nacionalnom sudu – koji je jedini nadležan za tumačenje nacionalnog zakonodavstva – da donese odluku o tome razlikuje li se svrha dopusta za ozdravljenje od svrhe plaćenog godišnjeg odmora definiranog člankom 7. Direktive 2003/88, kako ga tumači Sud, valja podsjetiti da potonji nacionalnom sudu, kojem treba dati koristan odgovor radi rješenja spora koji se pred njime vodi, u tu svrhu može dati naznake koje se temelje na svim podacima koje mu je dostavio nacionalni sud, a osobito na obrazloženje odluke kojom se upućuje prethodno pitanje.

               29

               Kada je riječ o svrsi prava na dopust za ozdravljenje, kako je predviđeno poljskim pravom, važno je podsjetiti da članak 73. stavak 1. Zakona o učiteljima navodi da se navedeni dopust odobrava „kako bi proveli liječenje koje je propisao liječnik”, u najduljem trajanju od godine dana i u jednokratnom obliku. Prema stavku 10. tog članka, ugovorni liječnik učitelja odlučuje „postoji li potreba za takvim dopustom u cilju provođenja propisanog liječenja”. Osim toga, članak 73. stavak 6. tog zakona propisuje da se učitelj dva tjedna prije završetka navedenog dopusta dužan pojaviti na pregledima radi kontrole u vezi s utvrđivanjem da ne postoje kontraindikacije za ponovno preuzimanje njegovih funkcija.

               30

               Međutim, kao što je to u svojem zahtjevu za prethodnu odluku naveo i sam sud koji je uputio zahtjev, elementi navedeni u prethodnoj točki ove presude mogu potvrditi tvrdnju prema kojoj je cilj dopusta za ozdravljenje o kojem je riječ u glavnom postupku poboljšanje zdravstvenog stanja radnikâ kojima je propisan, a nije mu cilj, za razliku od plaćenog godišnjeg odmora predviđenog člankom 7. stavkom 1. Direktive 2003/88, omogućiti tim radnicima korištenje vremena za opuštanje i zabavu jer moraju provesti liječenje koje je propisao liječnik.

               31

               Sud koji je uputio zahtjev mora – upravo s obzirom na te informacije i sve elemente kojima se na nacionalnoj razini uređuje odobravanje prava na dopust za ozdravljenje – ocijeniti razlikuje li se svrha potonjeg prava od svrhe prava na plaćeni godišnji odmor, definiranog člankom 7. Direktive 2003/88, kako ga tumači Sud.

               32

               U slučaju da sud koji je uputio zahtjev zaključi da takva razlika postoji, nacionalni propis mora poslodavcu propisati obvezu da predmetnom radniku odobri godišnji odmor u drugom razdoblju koje potonji predloži i koje je u skladu – ako je to potrebno – s važnim razlozima povezanima s interesima poslodavca, pri čemu a priori ne treba isključiti mogućnost da se radi o razdoblju izvan referentnog razdoblja za godišnji odmor o kojem je riječ (vidjeti u tom smislu presudu od 10. rujna 2009., Vicente Pereda, C‑277/08, EU:C:2009:542, t. 22. i 23.).

               33

               Naime, kao što to proizlazi iz sudske prakse Suda, iako pozitivan učinak plaćenog godišnjeg odmora na sigurnost i zdravlje radnika najviše dolazi do izražaja ako se koristi u godini koja je predviđena u tu svrhu, odnosno u tekućoj godini, to vrijeme odmora ne gubi svoj značaj u tom smislu i ako se koristi u kasnijem razdoblju (vidjeti presude od 6. travnja 2006., Federatie Nederlandse Vakbeweging, C‑124/05, EU:C:2006:244, t. 30., i od 20. siječnja 2009., Schultz‑Hoff i dr., C‑350/06 i C‑520/06, EU:C:2009:18, t. 30.).

               34

               Imajući u vidu sva prethodna razmatranja, na upućeno pitanje valja odgovoriti da članak 7. stavak 1. Direktive 2003/88 treba tumačiti na način da mu se protive nacionalni propis ili praksa poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, na temelju kojih je radniku koji je na dopustu za ozdravljenje, odobrenom u skladu s nacionalnim pravom, tijekom razdoblja godišnjeg odmora utvrđenog u kalendaru godišnjih odmora ustanove u kojoj je zaposlen, nakon njegova dopusta za ozdravljenje moguće odbiti pravo na korištenje plaćenog godišnjeg odmora u kasnijem razdoblju pod uvjetom da se svrha prava na dopust za ozdravljenje razlikuje od svrhe prava na godišnji odmor, što je dužan provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

         Troškovi

               35

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (deseto vijeće) odlučuje:

                     Članak 7. stavak 1. Direktive 2003/88/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 4. studenoga 2003. o određenim vidovima organizacije radnog vremena treba tumačiti na način da mu se protive nacionalni propis ili praksa poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, na temelju kojih je radniku koji je na dopustu za ozdravljenje, odobrenom u skladu s nacionalnim pravom, tijekom razdoblja godišnjeg odmora utvrđenog u kalendaru godišnjih odmora ustanove u kojoj je zaposlen, nakon njegova dopusta za ozdravljenje moguće odbiti pravo na korištenje plaćenog godišnjeg odmora u kasnijem razdoblju pod uvjetom da se svrha prava na dopust za ozdravljenje razlikuje od svrhe prava na godišnji odmor, što je dužan provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: poljski


Presuda Službeničkog suda (prvo vijeće) od 2010. lipanj 29.#Breige Martin protiv Europski policijski ured (Europol).#Predmet F-38/09.


title: Presuda Suda (šesto vijeće) od 19. siječnja 2017.#National Roads Authority protiv The Revenue Commissioners.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Appeal Commissioners.#Zahtjev za prethodnu odluku – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost – Direktiva 2006/112/EZ – Članak 13. stavak 1. drugi podstavak – Aktivnost upravljanja i stavljanja na raspolaganje cestovnih infrastruktura putem naplate cestarine – Aktivnosti koje obavlja subjekt javnog prava kao javno tijelo – Prisutnost privatnih operatera – Značajno narušavanje tržišnog natjecanja – Postojanje aktualnog ili potencijalnog tržišnog natjecanja.#Predmet C-344/15.

text:
         PRESUDA SUDA (šesto vijeće)
      19. siječnja 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost — Direktiva 2006/112/EZ — Članak 13. stavak 1. drugi podstavak — Aktivnost upravljanja i stavljanja na raspolaganje cestovnih infrastruktura putem naplate cestarine — Aktivnosti koje obavlja subjekt javnog prava kao javno tijelo — Prisutnost privatnih operatera — Značajno narušavanje tržišnog natjecanja — Postojanje aktualnog ili potencijalnog tržišnog natjecanja“
      U predmetu C‑344/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a koji je uputio Appeal Commissioners (Žalbena komisija, Irska) odlukom od 11. lipnja 2015., koju je Sud zaprimio 6. srpnja 2015., u postupku

         National Roads Authority

      protiv

         The Revenue Commissioners,

      SUD (šesto vijeće),
      u sastavu: J.-C. Bonichot, u svojstvu predsjednika šestog vijeća, A. Arabadjiev i C. G. Fernlund (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: L. Hewlett, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 25. svibnja 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za National Roads Authority, E. O’Hanrahan, solicitor, i M. Collins, SC,

               —

               za The Revenue Commissioners, M.-C. Maney, solicitor, i E. Barrington, SC,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze, u svojstvu agenta,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna kao i B. Majerczyk‑Graczykowska i K. Maćkowska, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, M. Owsiany‑Hornung i R. Lyal, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 8. rujna 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 13. stavka 1. drugog podstavka Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL 2006., L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.; u daljnjem tekstu: Direktiva o PDV‑u).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između National Roads Authority (nacionalno tijelo za cestovni promet, Irska, u daljnjem tekstu: NRA) i Revenue Commissioners (porezna uprava, Irska) u vezi s oporezivanjem NRA‑e porezom na dodanu vrijednost (PDV) u okviru njezine aktivnosti stavljanja na raspolaganje cestovnih infrastruktura putem naplate cestarine.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Direktivom o PDV‑u, počevši od 1. siječnja 2007., stavljena je izvan snage i zamijenjena Šesta direktiva Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet – zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena porezna osnovica (SL 1977., L 145, str. 1.; u daljnjem tekstu: Šesta direktiva). Sukladno uvodnim izjavama 1. i 3. Direktive o PDV‑u, preinačenje Šeste direktive bilo je nužno da se osigura jasan i racionalan prikaz primjenjivih odredaba u prerađenoj strukturi i formulaciji a da pritom načelno ne dođe do značajnih promjena.

               4

               Budući da sadržaj članka 13. stavka 1. prvog do trećeg podstavka Direktive o PDV‑u odgovara onome članka 4. stavka 5. prvog do trećeg podstavka Šeste direktive, na prvu od tih odredaba valja proširiti tumačenje koje je Sud dao u vezi s drugom.

               5

               Članak 2. stavak 1. Direktive o PDV‑u glasi:
               „Sljedeće transakcije podliježu PDV‑u:

                        (a)

                        isporuka robe koju obavlja porezni obveznik koji djeluje kao takav na teritoriju države članice u zamjenu za plaćanje;

                  […]

                        (c)

                        isporuka usluga uz naknadu na teritoriju određene države članice koju obavlja porezni obveznik koji djeluje kao takav;

                  […]”

               6

               Članak 9. te direktive glasi:
               „1.   ‚Porezni obveznik’ znači svaka osoba koja samostalno provodi gospodarsku aktivnost na bilo kojem mjestu, bez obzira na svrhu ili rezultate te aktivnosti.
               Sve aktivnosti proizvođača, trgovaca ili osoba koje pružaju usluge, uključujući rudarstvo i poljoprivredne aktivnosti i aktivnosti samostalnih profesija, smatraju se ‚gospodarskom aktivnošću’. Korištenje materijalne ili nematerijalne imovine radi ostvarivanja prihoda, na kontinuiranoj osnovi, posebno se smatra gospodarskom aktivnošću.
               […]”

               7

               Članak 13. stavak 1. navedene direktive propisuje:
               „Državne, regionalne i lokalne vlasti i ostali subjekti javnog prava ne smatraju se poreznim obveznicima u pogledu aktivnosti ili transakcija u kojima sudjeluju kao javna tijela, čak i u slučaju gdje ubiru davanja, pristojbe, doprinose ili plaćanja vezano uz te aktivnosti ili transakcije.
               Međutim, kad sudjeluju u takvim aktivnostima ili transakcijama smatraju se poreznim obveznicima u pogledu onih aktivnosti ili transakcija gdje bi postupanje s njima kao s osobama koje nisu porezni obveznici dovelo do značajnog narušavanja tržišnog natjecanja.
               U svakom slučaju, subjekti javnog prava smatraju se poreznim obveznicima u pogledu aktivnosti navedenih u Prilogu I., pod uvjetom da opseg tih aktivnosti nije tako malenog opsega da je zanemariv.”

         Irsko pravo

      Value Added Tax Act, 1972.

               8

               Članak 8. stavak 2., A, Value Added Tax Act, 1972. (Zakon o porezu na dodanu vrijednost iz 1972.), u verziji primjenjivoj na činjenice u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Zakon o PDV‑u) glasi:
               „Ne dovodeći u pitanje odredbe članka 2., državu i subjekte javnog prava ne smatra se poreznim obveznicima koji djeluju kao takvi u vezi sa svim aktivnostima ili transakcijama u kojima sudjeluju prilikom izvršavanja prava ili posebnih ovlasti koje su im dodijeljene zakonom, ili koje su usko povezane s potonjima, osim

                        (a)

                        kad su te aktivnosti navedene u Prilogu I. Direktivi [o PDV‑u] (koja se nalazi u prilogu 7.), i kad ih država ili taj subjekt javnog prava izvršava u mjeri koja nije nezanemariva, ili

                        (b)

                        kad bi postupanje s njima kao s osobama koje nisu porezni obveznici u pogledu tih aktivnosti ili transakcija dovelo ili moglo dovesti do značajnog narušavanja tržišnog natjecanja.”

         Roads Act, 1993.

               9

               Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da je NRA irski subjekt javnog prava osnovan na temelju Roads Acta, 1993. (Zakon o cestama iz 1993., u daljnjem tekstu: Zakon o cestama), zadužen za upravljanje nacionalnom javnom cestovnom mrežom.

               10

               Sukladno članku 17. stavku 1. Zakona o cestama, glavna zadaća NRA‑e je jamčiti dostupnost sigurne i djelotvorne mreže nacionalnih cesta. Općenito je odgovorna za planiranje i nadzor nad izgradnjom i održavanjem nacionalnih cesta.

               11

               S tim u vezi, NRA na temelju članka 57. tog zakona može izraditi prijedlog radi uspostave sustava naplate cestarine u vezi s pristupom nacionalnoj cesti.

               12

               Članak 58. navedenog zakona u bitnome propisuje da NRA može, kao naknadu za pristup cestama na kojima se naplaćuje cestarina, nametnuti i naplatiti cestarine čiji su iznosi detaljno navedeni u aktima koje taj subjekt donosi.

               13

               Sukladno odredbama članka 61. tog istog zakona, NRA je odgovorna za donošenje akata koje smatra potrebnima za upravljanje i održavanje ceste na kojoj se naplaćuje cestarina.

               14

               Sukladno članku 63. Zakona o cestama, NRA ima i zakonsku ovlast sklapanja ugovora s trećim stranama, a riječ je o ugovorima kojima im dopušta da naplaćuju cestarine na cesti na kojoj se naplaćuje cestarina. Najveći iznos cestarina koji je moguće naplatiti kao naknadu za pristup takvoj cesti, neovisno o tome upravlja li njome NRA ili treća strana, određen je u aktima koje NRA donosi u tu svrhu.

               15

               Osim toga, svaki ugovor sklopljen između NRA‑e i treće strane na temelju članka 63. tog zakona mora zadovoljiti više zahtjeva navedenih u tom članku. Stoga se treća strana mora obvezati poštovati jednu, više ili sve dodatne obveze: i) platiti dio ili sve troškove izgradnje i/ili odražavanja ceste; ii) izgraditi i/ili održavati (ili sudjelovati ili doprinijeti izgradnji i/ili održavanju) ceste, te iii) upravljati cestom i održavati je za NRA‑u (osobito osigurati, nadzirati i učiniti funkcionalnim sustav naplata povezan s pristupom cesti i naplatiti cestarine).

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               16

               Iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da su većinu cesta na kojima se naplaćuje cestarina koje postoje na irskom državnom području izgradili i da njima upravljaju privatni operateri u okviru sporazuma o javno‑privatnom partnerstvu sklopljenih s NRA‑om.

               17

               Sud koji je uputio zahtjev s tim u vezi navodi da u Irskoj trenutno postoji osam cesta na kojima se naplaćuje cestarina kojima upravljaju ti privatni operateri i čije cestarine podliježu plaćanju PDV‑a. Za svaku od tih cesta na kojima se naplaćuje cestarina NRA je s jedne strane donijela prijedlog naplate cestarine i s druge strane akte kojima se utvrđuje najveći iznos koji je moguće naplatiti kao naknadu za pristup tim cestama na kojima se naplaćuje cestarina. NRA sama upravlja dvjema cestama na kojima se naplaćuje cestarina, i to autocestom Westlink i tunelom Dublin.

               18

               Konkretno, kada je riječ o autocesti Westlink, iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da je tom autocestom prije upravljao privatni operater na temelju ugovora sklopljenog s NRA‑om. Budući da su bila potrebna dodatna ulaganja za njezinu modernizaciju kako bi se osiguralo odvijanje prometa, a taj ih privatni operater nije želio provesti a da NRA pritom ne preuzme dodatne obveze, potonje je tijelo dogovorilo raskid predmetnog ugovora, ponovno preuzelo upravljanje navedenom autocestom i uvelo elektronski sustav naplate cestarine.

               19

               Porezna uprava je počevši od srpnja 2010. NRA‑i naplatila PDV u vezi s njezinom aktivnošću stavljanja na raspolaganje dviju cesta na kojima se naplaćuje cestarina kojima to tijelo upravlja jer bi postupanje s tim tijelom kao s osobom koja nije porezni obveznik dovelo do značajnog narušavanja tržišnog natjecanja u smislu članka 13. stavka 1. drugog podstavka Direktive o PDV‑u.

               20

               NRA je platila PDV za koji je bila odgovorna kao porezni obveznik, i u tu je svrhu s iznosom koji je naplatila na ime cestarina postupala kao da je u njega bio uključen PDV. Osporavajući međutim osnovanost tog oporezivanja i smatrajući da je na temelju članka 13. stavka 1. prvog podstavka Direktive o PDV‑u trebao biti izuzet od plaćanja tog poreza, NRA je podnijela pravni lijek pred Appeal Commissioners (Žalbena komisija, Irska).

               21

               Pred sudom koji je uputio zahtjev porezna uprava tvrdi da članak 13. stavak 1. drugi podstavak Direktive o PDV‑u valja tumačiti s obzirom na presudu od 16. rujna 2008., Isle of Wight Council i dr. (C‑288/07, EU:C:2008:505), i to na način da se smatra da narušavanje tržišnog natjecanja postoji čak i kada predmetne aktivnosti nisu u tržišnom natjecanju jedne s drugima. Porezna uprava tvrdi da, čim su dvije aktivnosti istovrsne u praksi, postoji neoboriva pretpostavka prema kojoj bi činjenica da se jednu od njih smatra oporezivom, a drugu neoporezivom predstavljala povredu načela porezne neutralnosti i dovela do značajnog narušavanja tržišnog natjecanja.

               22

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da NRA, s obzirom na to da je nesporno da je subjekt javnog prava koji djeluje kao javno tijelo u vezi s aktivnošću stavljanja na raspolaganje cestovnih infrastruktura putem naplate cestarine, na prvi pogled nije potrebno smatrati poreznim obveznikom. Stoga NRA nije bila dužna primijeniti PDV na tu aktivnost.

               23

               Nadalje, s obzirom na to da su različite ceste na kojima se naplaćuje cestarina u Irskoj dovoljno udaljene jedne od drugih, taj sud na prvome mjestu pojašnjava da one odgovaraju različitim potrebama sa stajališta potrošača i da stoga među sobom nisu u tržišnom natjecanju. Slijedi da iznos cestarine čije plaćanje zahtijeva operator, bilo da je riječ o NRA‑i ili privatnom operateru, nema nikakav utjecaj na odluku prosječnog potrošača da radije koristi takvu cestu na kojoj se naplaćuje cestarina nego drugu takvu cestu.

               24

               Na drugome mjestu, ne postoji nikakva stvarna mogućnost za privatnog operatera da uđe na tržište radi pružanja usluga pristupa cestama na kojima se naplaćuje cestarina izgradnjom ceste na kojoj se naplaćuje cestarina koja bi bila u tržišnom natjecanju s autocestom Westlink ili tunelom Dublin.

               25

               Naime, privatni operater na to tržište može ući samo pod uvjetom da NRA donese prijedlog naplate cestarine u vezi s javnom cestom kako bi je pretvorio u cestu na kojoj se naplaćuje cestarina, da donese akte u vezi s tom cestom i zatim sklopi ugovor s privatnim operaterom kojim mu dopušta da naplaćuje cestarine.

               26

               Nadalje, dokazano je da bi se u praksi privatni operater koji želi izgraditi privatnu cestu na kojoj se naplaćuje cestarina susreo s gotovo nesvladivim poteškoćama. Naime, s jedne strane, budući da takva izgradnja zahtijeva vrlo velika zemljišta, privatni operater, koji za razliku od NRA‑e ne raspolaže s ovlasti izvlaštenja, nema mogućnost obvezati vlasnike zemljišta da mu prodaju privatna zemljišta radi izgradnje takve ceste. S druge strane, imajući u vidu ulaganje koje takva izgradnja može zahtijevati, nije ni na koji način dokazano da bi privatni operater bio spreman izvršiti takvo ulaganje kako bi ušao u tržišno natjecanje s već postojećom cestom na kojoj se naplaćuje cestarina.

               27

               Naposljetku, sud koji je uputio zahtjev navodi da porezna uprava nije dokazala ni to da bi za privatnog operatera postojala stvarna mogućnost ulaska na takvo tržište.

               28

               Međutim, zbog tvrdnji porezne uprave navedenih u točki 21. ove presude, sud koji je uputio zahtjev pita treba li aktivnost naplate cestarina koju obavlja NRA i onu koju obavljaju privatni operateri smatrati aktivnostima iste naravi, i da su slijedom toga u tržišnom natjecanju jedne s drugima, tako da bi trebalo smatrati da bi postupanje prema NRA‑i kao prema osobi koja nije porezni obveznik dovelo do značajnog narušavanja tržišnog natjecanja u smislu članka 13. stavka 1. drugog podstavka Direktive o PDV‑u.

               29

               U tim je okolnostima Appeal Commissioners (Žalbena komisija) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Ako subjekt javnog prava obavlja aktivnost kao što je pružanje pristupa cestama nakon plaćanja cestarine i ako u toj državi članici postoje privatna tijela koja naplaćuju cestarine na raznim cestama na kojima se naplaćuju cestarine u skladu s ugovorom s dotičnim subjektom javnog prava, sklopljenim u skladu s nacionalnim zakonskim odredbama, treba li članak 13. stavak 1. drugi podstavak Direktive o PDV‑u tumačiti na način da se za dotični subjekt javnog prava treba smatrati da je u tržišnom natjecanju s dotičnim privatnim operaterima jer bi postupanje prema subjektu javnog prava kao da nije porezni obveznik dovelo do značajnog narušavanja tržišnog natjecanja, unatoč činjenici da (a) ne postoji, niti može postojati stvarno tržišno natjecanje između subjekta javnog prava i dotičnih privatnih operatera i (b) ne postoji dokaz o postojanju stvarne mogućnosti da neki privatni operater uđe na tržište radi izgradnje ceste i upravljanja cestom na kojoj se naplaćuje cestarina koja bi bila konkurentna cesti na kojoj se naplaćuje cestarina kojom upravlja subjekt javnog prava?

                        2.

                        Ako takva pretpostavka ne postoji, na koji način se može utvrditi postojanje značajnog narušavanja tržišnog natjecanja u smislu članka 13. stavka 1. drugog podstavka Direktive o PDV‑u?”

         O prethodnim pitanjima

         Uvodna očitovanja

               30

               Europska komisija navodi da, unatoč tvrdnji suda koji je uputio zahtjev s tim u vezi, ne može sa sigurnošću utvrditi treba li za NRA‑u u okviru upravljanja dvjema cestama na kojima se naplaćuje cestarina o kojima je riječ u glavnom postupku i naplate cestarina smatrati da je postupala kao javno tijelo.

               31

               S tim u vezi s jedne strane valja podsjetiti da je nacionalni sud odgovoran za utvrđivanje pravnog i činjeničnog okvira spora koji je pred njim u tijeku (vidjeti u tom smislu presudu od 21. rujna 2016., Radgen, C‑478/15, EU:C:2016:705, t. 27. i 32. i navedenu sudsku praksu).

               32

               S druge strane, u okviru suradnje između Suda i nacionalnih sudova, kao što je to predviđeno člankom 267. UFEU‑a, isključivo je na nacionalnom sudu pred kojim je pokrenut postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da ocijeni, uvažavajući posebnosti predmeta, nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu. Mogućnost utvrđivanja pitanja koja treba uputiti Sudu ima samo nacionalni sud, a stranke u glavnom postupku ne mogu promijeniti njihov smisao (presuda od 16. listopada 2014., Welmory, C‑605/12, EU:C:2014:2298, t. 33. i navedena sudska praksa).

               33

               U ovom slučaju iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da sud koji je uputio zahtjev nedvosmisleno smatra da NRA u glavom postupku postupa kao javno tijelo kad obavlja aktivnost stavljanja na raspolaganje cestovne infrastrukture putem naplate cestarine.

               34

               U tim okolnostima Sud se treba osloniti na pretpostavku da NRA, koja je subjekt javnog prava, postupa u okviru svoje aktivnosti stavljanja na raspolaganje predmetne cestovne infrastrukture putem naplate cestarine kao javno tijelo i da stoga za tu aktivnost treba smatrati da ulazi u područje primjene članka 13. stavka 1. Direktive o PDV‑u.

         O prethodnim pitanjima

               35

               Svojim dvama prethodnim pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti želi saznati treba li članak 13. stavak 1. drugi podstavak Direktive o PDV‑u tumačiti na način da se, u situaciji poput one u glavnom postupku, za subjekt javnog prava koji obavlja aktivnost koja se sastoji od pružanja pristupa cesti putem plaćanja cestarine treba smatrati da je u tržišnom natjecanju s privatnim operaterima koji naplaćuju cestarine na drugim cestama na kojima se naplaćuje cestarina na temelju ugovora s dotičnim subjektom javnog prava na temelju nacionalnih zakonskih odredbi.

               36

               Valja podsjetiti da članak 13. stavak 1. drugi podstavak te direktive propisuje ograničenje pravila o postupanju sa subjektima javnog prava kao s osobama koje nisu porezni obveznici PDV‑a u pogledu aktivnosti ili transakcija u kojima sudjeluju kao javna tijela, koje se nalazi u članku 13. stavku 1. prvom podstavku navedene direktive. Stoga je svrha te prve odredbe ponovno uspostaviti opće pravilo, navedeno u članku 2. stavku 1. i u članku 9. iste direktive, prema kojem svaka aktivnost gospodarske naravi načelno podliježe PDV‑u i stoga se ne može usko tumačiti (vidjeti analogijom presudu od 4. lipnja 2009., SALIX Grundstücks‑Vermietungsgesellschaft, C‑102/08, EU:C:2009:345, t. 67. do 68.).

               37

               Međutim, to ne može značiti da članak 13. stavak 1. drugi podstavak Direktive o PDV‑u treba tumačiti na način da je odstupanje od oporezivanja PDV‑om, predviđeno člankom 13. stavkom 1. prvim podstavkom te direktive u korist subjekata javnog prava koji djeluju kao javna tijela, lišeno svojeg korisnog učinka (vidjeti u tom smislu presude od 20. studenoga 2003., Taksatorringen, C‑8/01, EU:C:2003:621, t. 61. do 62., i od 25. ožujka 2010., Komisija/Nizozemska, C‑79/09, neobjavljena, EU:C:2010:171, t. 49.).

               38

               Sukladno odredbama članka 13. stavka 1. drugog podstavka navedene direktive, te subjekte treba smatrati poreznim obveznicima u pogledu aktivnosti ili transakcija u kojima sudjeluju kao javna tijela, gdje bi postupanje s njima kao s osobama koje nisu porezni obveznici dovelo do značajnog narušavanja tržišnog natjecanja.

               39

               Iz sudske prakse Suda koja se odnosi na potonju odredbu proizlazi, kao prvo, da je stoga predviđen slučaj u kojem navedeni subjekti obavljaju aktivnosti koje kao konkurencija mogu obavljati i privatni gospodarski operateri. Cilj je zajamčiti da se potonji ne nađu u nepovoljnijem položaju zato što ih se oporezuje, dok se te iste subjekte ne oporezuje (vidjeti u tom smislu presudu od 25. ožujka 2010., Komisija/Nizozemska, C‑79/09, neobjavljena, EU:C:2010:171, t. 90. i navedenu sudsku praksu).

               40

               Kao drugo, to ograničenje pravila o neoporezivanju PDV‑om subjekata javnog prava koji djeluju kao javna tijela samo je uvjetne naravi. Njegova primjena podrazumijeva ocjenu gospodarskih okolnosti (vidjeti u tom smislu presudu od 17. listopada 1989., Comune di Carpaneto Piacentino i dr., 231/87 i 129/88, EU:C:1989:381, t. 32.).

               41

               Kao treće, znatno narušavanje tržišnog natjecanja do kojeg bi dovelo postupanje sa subjektima javnog prava koji djeluju u svojstvu javne vlasti kao s osobama koje nisu porezni obveznici treba ocijeniti u odnosu na predmetnu aktivnost kao takvu, a da se tom ocjenom ne obuhvati neko posebno tržište, te u odnosu ne samo na trenutne konkurente, već i na potencijalne konkurente, sve dok postoji stvarna mogućnost ulaska privatnog subjekta na relevantno tržište, a ne samo teoretska (presuda od 25. ožujka 2010., Komisija/Nizozemska, C‑79/09, neobjavljena, EU:C:2010:171, t. 91. i navedena sudska praksa, i od 29. listopada 2015., Saudaçor, C‑174/14, EU:C:2015:733, t. 74.).

               42

               Puka teoretska mogućnost da privatni operater uđe na relevantno tržište, koja ne bi bila potkrijepljena nikakvim činjeničnim elementima, nikakvim objektivnim dokazom i nikakvom analizom tržišta, ne može se izjednačiti s postojanjem potencijalnog tržišnog natjecanja (presuda od 16. rujna 2008., Isle of Wight Council i dr., C‑288/07, EU:C:2008:505, t. 64.).

               43

               Kao što to proizlazi iz teksta članka 13. stavka 1. drugog podstavka Direktive o PDV‑u i sudske prakse o toj odredbi, njezina primjena s jedne strane pretpostavlja da se predmetna aktivnost obavlja na način da postoji aktualno ili potencijalno tržišno natjecanje s aktivnošću koju obavljaju privatni operateri i s druge strane da razlika u postupanju između tih dviju aktivnosti na području PDV‑a dovede do značajnog narušavanja tržišnog natjecanja, koje treba procijeniti vodeći računa o gospodarskim okolnostima.

               44

               Iz toga proizlazi da sama prisutnost privatnih operatera na tržištu, bez uzimanja u obzir činjeničnih elemenata, objektivnih dokaza i analize tog tržišta, ne može dokazati ni postojanje aktualnog ili potencijalnog tržišnog natjecanja ni postojanje značajnog narušavanja tržišnog natjecanja.

               45

               U ovom slučaju, iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da je glavna zadaća NRA‑e jamčiti dostupnost sigurne i djelotvorne mreže nacionalnih cesta. U tu svrhu NRA je općenito odgovorna za planiranje, izgradnju svih nacionalnih cesta kao i za nadzor nad radovima izgradnje i održavanje tih cesta. Slijedom navedenoga, samo ona može izraditi prijedlog radi uspostave sustava naplate cestarine u vezi s pristupom navedenim cestama, kao i donijeti akte koje smatra potrebnima za njihovo upravljanje i održavanje, a riječ je o aktima kojima se određuje najveći iznos cestarina koje je moguće naplatiti kao naknadu za pristup cesti na kojoj se naplaćuje cestarina, bilo da njome upravlja NRA ili privatni operater.

               46

               Iz tog spisa proizlazi i da privatni operateri ne mogu ući na tržište stavljanja na raspolaganje cestovnih infrastruktura putem naplate cestarine, osim ako za to ne dobiju dopuštenje od NRA‑e. Osim toga, okolnost da je upravljanje nacionalnom cestom bilo povjereno privatnom operateru ni u čemu ne mijenja činjenicu da NRA ima krajnju odgovornost za nacionalne ceste, tako da ako privatni operater više ne želi ili ne može osiguravati izvršenje svojih obveza, prvonavedeno tijelo je dužno osigurati uredno funkcioniranje tih cesta.

               47

               S tim u vezi proizlazi da je ugovor koji obvezuje NRA‑u i privatnog operatera, kada je riječ o autocesti Westlink, predviđao da će potonji naplaćivati cestarine putem konvencionalnog sustava naplate cestarine uporabom rampi. Međutim, prijelaz s naplatne postaje s rampama na elektronski sustav naplate cestarine bez rampi, potreban kako bi se osiguralo bolje odvijanje prometa na toj autocesti, zahtijevao bi značajno ulaganje i podrazumijevao snošenje rizika svojstvenog uspostavljanju sustava naplate cestarine bez rampi. Budući da privatni operater nije želio provesti takvo ulaganje a da NRA pritom ne preuzme dodatne obveze, potonji je dogovorio raskid ugovora, u kolovozu 2008. ponovno preuzeo upravljanje autocestom Westlink i u javnom interesu instalirao elektronski sustav naplate cestarine da se zajamči odvijanje prometa.

               48

               Potrebno je utvrditi da u takvim okolnostima aktivnost stavljanja na raspolaganje cestovnih infrastruktura putem naplate cestarine, koja dakle nije ograničena samo na naplatu cestarina, isključivo obavlja NRA pod uvjetima koji su takve naravi da u svim okolnostima mogu zajamčiti dostupnost sigurne i djelotvorne mreže nacionalnih cesta. Na taj način taj subjekt preuzima – na vlastitu inicijativu ili, u slučaju povlačenja privatnog operatera, u skladu s posebnim zakonskim obvezama koje obvezuju samo njega – funkcije upravljanja tom mrežom i njezina održavanja.

               49

               Nadalje, nesporno je da za privatnog operatera ne postoji stvarna mogućnost ulaska na predmetno tržište izgradnjom ceste koja bi mogla ući u tržišno natjecanje s već postojećim nacionalnim cestama.

               50

               U tim okolnostima, čini se da NRA obavlja svoju aktivnost stavljanja na raspolaganje cestovnih infrastruktura putem naplate cestarine u okviru pravnog režima koji joj je svojstven. Stoga, kao što je to utvrdio i sud koji je uputio zahtjev, za tu aktivnost nije moguće smatrati da se obavlja na način koji je u tržišnom natjecanju s aktivnošću koju izvršavaju privatni operateri, a koja se sastoji od naplate cestarina na drugim cestama na kojima se naplaćuje cestarina na temelju ugovora s NRA‑om na temelju nacionalnih zakonskih odredbi. Usto, sukladno sudskoj praksi iz točke 42. ove presude, ne postoji ni potencijalno tržišno natjecanje jer je mogućnost privatnih operatera da obavljaju predmetnu aktivnost pod istim uvjetima kao i NRA samo teoretske naravi. Stoga, članak 13. stavak 1. drugi podstavak Direktive o PDV‑u nije primjenjiv na situaciju u kojoj, kao u predmetu o kojem je riječ u glavnom postupku, ne postoji stvarno tržišno natjecanje – aktualno ili potencijalno – između predmetnog subjekta javnog prava i privatnih operatera.

               51

               Uzimajući u obzir sve naprijed navedeno, na upućena pitanja valja odgovoriti da članak 13. stavak 1. drugi podstavak Direktive o PDV‑u treba tumačiti na način da se, u situaciji poput one u glavnom postupku, za subjekt javnog prava koji obavlja aktivnost koja se sastoji od pružanja pristupa cesti putem plaćanja cestarine ne treba smatrati da je u tržišnom natjecanju s privatnim operaterima koji naplaćuju cestarine na drugim cestama na kojima se naplaćuje cestarina na temelju ugovora s dotičnim subjektom javnog prava na temelju nacionalnih zakonskih odredbi.

         Troškovi

               52

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (šesto vijeće) odlučuje:

                     Članak 13. stavak 1. drugi podstavak Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost treba tumačiti na način da se, u situaciji poput one u glavnom postupku, za subjekt javnog prava koji obavlja aktivnost koja se sastoji od pružanja pristupa cesti putem plaćanja cestarine ne treba smatrati da je u tržišnom natjecanju s privatnim operaterima koji naplaćuju cestarine na drugim cestama na kojima se naplaćuje cestarina na temelju ugovora s dotičnim subjektom javnog prava na temelju nacionalnih zakonskih odredbi.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	* Jezik postupka: engleski