title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 19. prosinca 2018.#Mykola Yanovych Azarov protiv Vijeća Europske unije.#Žalba – Mjere ograničavanja poduzete s obzirom na stanje u Ukrajini – Zamrzavanje sredstava i gospodarskih izvora – Popis osoba, subjekata i tijela na koje se primjenjuju mjere zamrzavanja sredstava i gospodarskih izvora – Uvrštenje žaliteljeva imena – Odluka tijela treće države – Obveza Vijeća da provjeri da su prilikom donošenja te odluke poštovana prava obrane i pravo na djelotvornu sudsku zaštitu.#Predmet C-530/17 P.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      19. prosinca 2018. (
            *1
         )
      „Žalba – Mjere ograničavanja poduzete s obzirom na stanje u Ukrajini – Zamrzavanje sredstava i gospodarskih izvora – Popis osoba, subjekata i tijela na koje se primjenjuju mjere zamrzavanja sredstava i gospodarskih izvora – Uvrštenje žaliteljeva imena – Odluka tijela treće države – Obveza Vijeća da provjeri da su prilikom donošenja te odluke poštovana prava obrane i pravo na djelotvornu sudsku zaštitu”
      U predmetu C‑530/17 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 7. rujna 2017.,

         Mikola Janovič Azarov, sa stalnom adresom u Kijevu (Ukrajina), kojeg zastupaju A. Egger i G. Lansky, Rechtsanwälte,
      žalitelj,
      a druga stranka postupka je:

         Vijeće Europske unije, koje zastupaju J.-P. Hix i F. Naert, u svojstvu agenata,
      tuženika u prvostupanjskom postupku,
      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz (izvjestitelj), predsjednik sedmog vijeća, u svojstvu predsjednika četvrtog vijeća, K. Jürimäe, C. Lycourgos, E. Juhász i C. Vajda, suci,
      nezavisni odvjetnik: G. Hogan,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Mikola Janovič Azarov žalbom zahtijeva ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 7. srpnja 2017., Azarov/Vijeće (T‑215/15, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2017:479), kojom je Opći sud odbio njegovu tužbu za poništenje Odluke Vijeća (ZVSP) 2015/364 od 5. ožujka 2015. o izmjeni Odluke 2014/119/ZVSP o mjerama ograničavanja usmjerenima protiv određenih osoba, subjekata i tijela s obzirom na stanje u Ukrajini (SL 2015., L 62, str. 25.) te Provedbene uredbe Vijeća (EU) 2015/357 od 5. ožujka 2015. o provedbi Uredbe (EU) br. 208/2014 o mjerama ograničavanja usmjerenima protiv određenih osoba, subjekata i tijela s obzirom na stanje u Ukrajini (SL 2015., L 62, str. 1.), u dijelu u kojem se odnose na njega (u daljnjem tekstu: pobijani akti).

         Okolnosti spora

               2

               Vijeće je 5. ožujka 2014. donijelo Odluku 2014/119/ZVSP o mjerama ograničavanja usmjerenima protiv određenih osoba, subjekata i tijela s obzirom na stanje u Ukrajini (SL 2014., L 66, str. 26.). U skladu s člankom 1. stavcima 1. i 2. te odluke:
               „1.   Sva sredstva i gospodarski izvori koji pripadaju ili su u vlasništvu, u posjedu ili pod kontrolom osoba za koje je utvrđeno da su odgovorne za zloupotrebu ukrajinskih državnih sredstava i osoba odgovornih za kršenja ljudskih prava te fizičkih ili pravnih osoba, subjekata ili tijela povezanih s njima, kako je navedeno u Prilogu, zamrzavaju se.
               2.   Fizičkim ili pravnim osobama, subjektima ili tijelima navedenima u Prilogu ne daju se na raspolaganje niti u njihovu korist, izravno ili neizravno, nikakva sredstva ni gospodarski izvori.”

               3

               Vijeće je istoga dana, 5. ožujka 2014., donijelo Uredbu (EU) br. 208/2014 o mjerama ograničavanja usmjerenima protiv određenih osoba, subjekata i tijela s obzirom na stanje u Ukrajini (SL 2014., L 66, str. 1.), kojom se, kad je riječ o Europskoj uniji, provode mjere ograničavanja predviđene Odlukom 2014/119.

               4

               U skladu s člankom 2. stavkom 1. te uredbe:
               „Zamrzavaju se sva sredstva i gospodarski izvori koji pripadaju bilo kojoj fizičkoj ili pravnoj osobi, subjektu ili tijelu navedenima u Prilogu I. ili su u njihovu vlasništvu odnosno posjedu ili pod njihovim nadzorom.”

               5

               U članku 3. stavku 1. navedene uredbe predviđeno je:
               „U Prilog I. uključuju se osobe za koje, u skladu s člankom 1. Odluke 2014/119/ZSVP, Vijeće utvrdi da su odgovorne za zloupotrebu ukrajinskih državnih sredstava i osobe odgovorne za kršenja ljudskih prava u Ukrajini te fizičkih ili pravnih osoba, subjekata ili tijela povezanih s njima.”

               6

               Žalitelj, čiji su identifikacijski podaci „predsjednik Vlade Ukrajine do siječnja 2014.”, uvršten je na popise osoba, subjekata i tijela čija se sredstva i gospodarski izvori zamrzavaju, koji se nalaze u Prilogu Odluci 2014/119 i Prilogu I Uredbi br. 208/2014. Razlozi njegova uvrštenja na te popise su istovjetni i glase:
               „Osoba koja podliježe kaznenom postupku u Ukrajini s ciljem istrage zločina u vezi s pronevjerom ukrajinskih državnih sredstava i njihovim nezakonitim prijenosom izvan Ukrajine.”

               7

               Odlukom (ZVSP) 2015/143 od 29. siječnja 2015. o izmjeni Odluke 2014/119/ZVSP o mjerama ograničavanja usmjerenima protiv određenih osoba, subjekata i tijela s obzirom na stanje u Ukrajini (SL 2015., L 24, str. 16.) Vijeće je izmijenilo tekst članka 1. stavka 1. potonje odluke na sljedeći način:
               „Sva sredstva i gospodarski izvori koji pripadaju ili su u vlasništvu, u posjedu ili pod kontrolom osoba za koje je utvrđeno da su odgovorne za zloupotrebu ukrajinskih državnih sredstava i osoba odgovornih za kršenja ljudskih prava u Ukrajini te fizičkih ili pravnih osoba, subjekata ili tijela povezanih s njima, kako je navedeno u Prilogu, zamrzavaju se.
               Za potrebe ove Odluke, osobe za koje je utvrđeno da su odgovorne za zloupotrebu ukrajinskih državnih sredstava uključuju i osobe koje su predmetom istrage ukrajinskih vlasti:

                        (a)

                        zbog zloupotrebe ukrajinskih javnih sredstava ili imovine ili zbog sudioništva u tome; ili

                        (b)

                        zbog toga što su kao nositelji javnih dužnosti zloupotrijebili službeni položaj radi pribavljanja nepripadajuće koristi sebi ili trećoj osobi te time nanijeli štetu ukrajinskim javnim sredstvima ili imovini, ili zbog sudioništva u tome.”

               8

               Uredbom (EU) 2015/138 od 29. siječnja 2015. o izmjeni Uredbe (EU) br. 208/2014 o mjerama ograničavanja usmjerenima protiv određenih osoba, subjekata i tijela s obzirom na stanje u Ukrajini (SL 2015., L 24, str. 1.) Vijeće je na sličan način izmijenilo tekst članka 3. potonje uredbe.

               9

               Nakon preispitivanja Vijeće je pobijanim aktima zadržalo žaliteljevo ime na tim popisima te tako do 6. ožujka 2016. produljilo primjenu mjera ograničavanja poduzetih protiv njega zbog sljedećih razloga:
               „Osoba koja podliježe kaznenom postupku koji provode ukrajinske vlasti zbog zloupotrebe javnih sredstava ili imovine.”

         Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

               10

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 29. travnja 2015. žalitelj je podnio tužbu za poništenje pobijanih akata, navodeći pet tužbenih razloga, prvi koji se odnosi na povredu obveze obrazlaganja, drugi koji se odnosi na povredu temeljnih prava, treći koji se odnosi na zloupotrebu ovlasti, četvrti koji se odnosi na povredu načela dobrog sudovanja i peti koji se odnosi na očitu pogrešku u ocjeni.

               11

               Opći sud odbio je sve te tužbene razloge te slijedom toga i tužbu u cjelini.

         Postupak pred Sudom i zahtjevi stranaka

               12

               Žalitelj od Suda zahtijeva da:

                        –

                        ukine pobijanu presudu;

                        –

                        sam konačno odluči o sporu na način da poništi pobijane akte u dijelu u kojem se odnose na njega te naloži Vijeću snošenje troškova postupka pred Sudom i Općim sudom;

                        –

                        podredno, vrati predmet na ponovno suđenje Općem sudu koji je vezan pravnom ocjenom Suda, a o troškovima odluči naknadno.

               13

               Vijeće od Suda zahtijeva da:

                        –

                        odbije žalbu;

                        –

                        podredno, da odbije tužbu, i

                        –

                        naloži žalitelju snošenje troškova cjelokupnog postupka.

         O žalbi

               14

               Žalitelj u prilog svojoj žalbi ističe pet žalbenih razloga. Prvim žalbenim razlogom ističe da je Opći sud povrijedio članak 296. UFEU‑a i članak 41. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja). Drugim žalbenim razlogom, koji se dijeli na četiri dijela, tvrdi da je Opći sud pogrešno zaključio da nisu povrijeđena njegova temeljna prava. Trećim žalbenim razlogom navodi da je Opći sud pogrešno zaključio da Vijeće nije zloupotrijebilo svoje ovlasti. Četvrti žalbeni razlog odnosi se na povredu članka 41. Povelje. Naposljetku, petim žalbenim razlogom, koji se dijeli na šest dijelova, žalitelj tvrdi da je Opći sud pogrešno ocijenio da Vijeće donošenjem pobijanih akata nije počinilo očitu pogrešku u ocjeni.

               15

               Najprije valja razmotriti treći dio petog žalbenog razloga.

            Argumentacija stranaka

               16

               Žalitelj ističe da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava smatrajući u točki 166. i sljedećima pobijane presude da presuda Općeg suda od 16. listopada 2014., LTTE/Vijeće (T‑208/11 i T‑508/11, EU:T:2014:885), protiv koje je bio u tijeku žalbeni postupak, na temelju koje je Vijeće, prije nego što svoju odluku utemelji na odluci tijela treće države, dužno provjeriti da relevantno zakonodavstvo te države jamči zaštitu prava obrane i prava na djelotvornu sudsku zaštitu ekvivalentnu onoj zajamčenoj u Uniji, nije primjenjiva u ovom predmetu s obzirom na to da se pobijani akti, po svojem tekstu i cilju, razlikuju od onih o kojima je bila riječ u predmetu u kojem je donesena ta presuda.

               17

               Žalitelj je u vezi s time istaknuo da razlike između tih dviju kategorija akata nisu odlučujuće te se pozvao na presudu Suda od 26. srpnja 2017., Vijeće/LTTE (C‑599/14 P, EU:C:2017:583), koja je u međuvremenu donesena. S jedne strane, ističe da je za donošenje mjera ograničavanja protiv njega od strane Vijeća morala postojati odluka nadležnog tijela kako bi Vijeće na temelju te odluke moglo utvrditi da je on odgovoran za zloupotrebu sredstava. Zahtjevi koje je postavio Sud stoga su primjenjivi na taj kriterij za uvrštenje, koji je šireg dosega od onog razmatranog u predmetu u kojem je donesena ta presuda. S druge strane, argumentacija Općeg suda, na temelju koje borba protiv terorizma o kojoj je riječ u tim presudama ne mora nužno biti dio suradnje s trećom državom koju je Vijeće odlučilo podržati, kao u ovom predmetu, također je pogrešna.

               18

               Vijeće je u odgovoru istaknulo da treći dio petog žalbenog razloga nije osnovan. Ocijenilo je, kao i Opći sud u pobijanoj presudi, da je razlika između mjera ograničavanja o kojima je riječ u predmetu u kojem je donesena presuda od 26. srpnja 2017., Vijeće/LTTE (C‑599/14 P, EU:C:2017:583), i one u ovom predmetu, koja se odnosi na njihov tekst, strukturu, ciljeve i opće uvjete na kojima se temelje, velika. Konkretnije, politička odluka Unije da podrži ukrajinski režim, osobito njegove reforme s ciljem jačanja vladavine prava u Ukrajini, relevantan je element, s obzirom na to da je Sud u presudi od 19. listopada 2017., Janukovič/Vijeće (C‑598/16 P, neobjavljena, EU:C:2017:786, t. 61.), naveo da su mjere ograničavanja kojima je cilj borba protiv zloupotrebe državnih sredstava u toj državi dio politike potpore trećoj državi namijenjene podržavanju gospodarske i političke stabilnosti te države.

               19

               Vijeće dodaje da je zaključak Suda iz točaka 64. i 75. te presude primjenjiv u ovom predmetu s obzirom na činjenična utvrđenja Općeg suda iz točaka 175. i 176. pobijane presude, koja ne ulaze u područje nadzora Suda, iz kojih proizlazi da elementi koje je žalitelj istaknuo nisu bili dovoljni kako bi se utvrdilo da su na njegovu specifičnu situaciju utjecali problemi povezani s ukrajinskim pravosudnim sustavom na koje se poziva.

            Ocjena Suda

               20

               U skladu sa sudskom praksom Suda, sudovi Unije prilikom nadzora mjera ograničavanja moraju osigurati u pravilu potpuni nadzor zakonitosti svih akata Unije, s obzirom na temeljna prava koja su sastavni dio pravnog poretka Unije (vidjeti u tom smislu presude od 18. srpnja 2013., Komisija i dr./Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P i C‑595/10 P, EU:C:2013:518, t. 97.; od 28. studenoga 2013., Vijeće/Fulmen i Mahmoudian, C‑280/12 P, EU:C:2013:775, t. 58. i od 28. ožujka 2017., Rosneft, C‑72/15, EU:C:2017:236, t. 106.).

               21

               Među tim temeljnim pravima nalazi se, osobito, poštovanje prava obrane i prava na djelotvornu sudsku zaštitu (presude od 28. studenoga 2013., Vijeće/Fulmen i Mahmoudian, C‑280/12 P, EU:C:2013:775, t. 59. i navedena sudska praksa i od 28. studenoga 2013., Vijeće/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft, C‑348/12 P, EU:C:2013:776, t. 66.).

               22

               Djelotvornost sudskog nadzora zajamčena člankom 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima zahtijeva, kao što je to Opći sud pravilno podsjetio u točki 136. pobijane presude, da se, u okviru nadzora zakonitosti razloga na kojima se temelji odluka o uvrštenju ili zadržavanju imena određene osobe na popisu osoba u odnosu na koje su donesene mjere ograničavanja, sud Unije uvjeri da se ta odluka, koja se na tu osobu osobno odnosi, temelji na dovoljno čvrstoj činjeničnoj osnovi. To podrazumijeva provjeru činjenica navedenih u obrazloženju te odluke, što znači da sudski nadzor nije ograničen na ocjenu apstraktne vjerojatnosti navedenih razloga, nego se odnosi na pitanje jesu li ti razlozi, ili barem jedan od njih za koji se smatra da je sam po sebi dovoljan da se na njemu temelje ti akti, dovoljno dokazani (presude od 18. srpnja 2013., Komisija i dr./Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P i C‑595/10 P, EU:C:2013:518, t. 119.; od 18. lipnja 2015., Ipatau/Vijeće, C‑535/14 P, EU:C:2015:407, t. 42. kao i od 18. veljače 2016., Vijeće/Bank Mellat, C‑176/13 P, EU:C:2016:96, t. 109.).

               23

               U konkretnom slučaju, kao što je Opći sud istaknuo u točkama 132. do 134. pobijane presude, mjere ograničavanja poduzete protiv žalitelja održane su na snazi pobijanim aktima na temelju kriterija za uvrštenje iz članka 1. stavka 1. Odluke 2014/119, kako je izmijenjena Odlukom 2015/143 i iz članka 2. stavka 1., u vezi s člankom 3. stavkom 1. Uredbe br. 208/2014, kako je izmijenjena Uredbom 2015/138. Tim je kriterijem predviđeno zamrzavanje sredstava osoba za koje je utvrđeno da su odgovorne za zloupotrebu državnih sredstava, uključujući osobe protiv kojih ukrajinska tijela vode istrage.

               24

               U vezi s time, iz točaka 134., 149. i 150. pobijane presude proizlazi da je Vijeće te mjere ograničavanja donijelo na temelju okolnosti da se protiv žalitelja vodio „kazneni postupak koji provode ukrajinske vlasti zbog zloupotrebe javnih sredstava ili imovine”, kao što je to proizlazilo iz dopisa ukrajinskih tijela od 10. listopada 2014. u kojem se navodi istražni postupak koji su protiv osobe o kojoj je riječ pokrenula ukrajinska pravosudna tijela.

               25

               Iz toga proizlazi da se održavanje na snazi, na temelju pobijanih akata, mjera ograničavanja poduzetih protiv žalitelja temelji na odluci za to nadležnog tijela treće države o pokretanju i vođenju kaznenog istražnog postupka zbog kaznenog djela zloupotrebe državnih sredstava. U tom pogledu, nije relevantna okolnost iz točke 169. pobijane presude, da postojanje takve odluke nije kriterij za uvrštenje iz članka 1. stavka 1. Odluke 2014/119, kako je izmijenjena Odlukom 2015/143, nego činjenična osnova na kojoj se temelje mjere ograničavanja o kojima je riječ.

               26

               Kad je riječ o takvoj odluci, Vijeće, prije oslanjanja na odluku tijela treće države, mora provjeriti jesu li u donošenju te odluke poštovana prava obrane i pravo na djelotvornu sudsku zaštitu (presuda od 26. srpnja 2017., Vijeće/LTTE (C‑599/14 P, EU:C:2017:583, t. 24.).

               27

               Naime, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, Vijeće prilikom donošenja mjera ograničavanja mora poštovati temeljna prava koja su sastavni dio pravnog poretka Unije, među kojima su, kao što je to navedeno u točki 21. ove presude, poštovanje prava obrane i prava na djelotvornu sudsku zaštitu (vidjeti, u tom smislu, presude od 18. srpnja 2013., Komisija i dr./Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P i C‑595/10 P, EU:C:2013:518, t. 97. i 98.; od 28. studenoga 2013., Vijeće/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft, C‑348/12 P, EU:C:2013:776, t. 65. i 66. kao i od 26. srpnja 2017., Vijeće/LTTE, C‑599/14 P, EU:C:2017:583, t. 25.).

               28

               U vezi s time, cilj je zahtjeva, u skladu s kojim je Vijeće dužno provjeriti da su prilikom donošenja odluka trećih država na kojima temelji uvrštenje osobe ili subjekta na popis osoba i subjekata čija se imovina zamrzava poštovana ta prava, osigurati da je takvo uvrštenje moguće samo na temelju dovoljno čvrste činjenične osnove i time zaštititi osobe ili subjekte o kojima je riječ (vidjeti u tom smislu presudu od 26. srpnja 2017., Vijeće/LTTE, C‑599/14 P, EU:C:2017:583, t. 26.).

               29

               Sud je također zaključio da je Vijeće u obrazloženju odluke o uvrštenju osobe ili subjekta na popis osoba ili subjekata čija se imovina zamrzava kao i u obrazloženju naknadnih odluka, dužno, makar i sažeto, navesti razloge zbog kojih smatra da su prilikom donošenja odluke treće države na temelju koje donosi svoju odluku poštovana prava obrane i pravo na djelotvornu sudsku zaštitu (vidjeti u tom smislu presudu od 26. srpnja 2017., Vijeće/LTTE, C‑599/14 P, EU:C:2017:583, t. 31. i 33.).

               30

               Slijedom navedenog, Vijeće je, kako bi ispunilo svoju obvezu obrazlaganja, u odluci kojom određuje mjere ograničavanja, dužno pokazati da je provjerilo da su prilikom donošenja odluke treće države na kojoj se temelje te mjere poštovana ta prava (vidjeti u tom smislu presudu od 26. srpnja 2017., Vijeće/LTTE, C‑599/14 P, EU:C:2017:583, t. 37.).

               31

               U konkretnom slučaju, valja istaknuti da je Opći sud u točki 167. pobijane presude, utvrdio da se pristup iz presude od 16. listopada 2014., LTTE/Vijeće (T‑208/11 i T‑508/11, EU:T:2014:885), ne može primijeniti u ovom predmetu.

               32

               Opći sud je također pojasnio, u točki 175. pobijane presude, da „bi samo ako se politička odluka Vijeća da podrži novi ukrajinski režim […] pokaže očito pogrešnom […] mogući nedostatak podudarnosti između zaštite temeljnih prava u Ukrajini i one koja postoji u Uniji mogao utjecati na zakonitost [pobijanih akata]”. Opći sud je taj zaključak, kao što to proizlazi iz točaka 173. i 174. pobijane presude, utemeljio na sudskoj praksi koja proizlazi iz presude od 21. travnja 2015., Anbouba/Vijeće (C‑630/13 P, EU:C:2015:247, t. 42.), u skladu s kojom Sud zakonodavcu Unije priznaje široku diskrecijsku ovlast kad je riječ o utvrđivanju općih kriterija za uvrštenje koje valja primijeniti prilikom donošenja mjera ograničavanja.

               33

               To obrazloženje sadržava pogrešku koja se tiče prava.

               34

               Naime, Vijeće može zaključiti da se odluka o uvrštenju temelji na dovoljno čvrstoj činjeničnoj osnovi tek nakon što je sâmo provjerilo da su prilikom donošenja odluke treće države o kojoj je riječ, na temelju koje namjerava donijeti mjere ograničavanja, poštovana prava obrane i pravo na djelotvornu sudsku zaštitu.

               35

               U konkretnom slučaju, iako je točno da s obzirom na kriterij za uvrštenje iz točke 23. ove presude Vijeće može donijeti mjere ograničavanja na temelju odluke treće države, poput one iz dopisa od 10. listopada 2014., navedenog u točki 24. ove presude, dužnost te institucije da poštuje prava obrane i pravo na djelotvornu sudsku zaštitu podrazumijeva obvezu da se uvjeri da su tijela trećih država koja su donijela tu odluku poštovala ta prava.

               36

               Točno je da je Ukrajina jedna od država koje su pristupile Konvenciji za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisanoj u Rimu 4. studenoga 1950., kao što je to istaknuo Opći sud u točki 173. pobijane presude. Međutim, iako ta činjenica podrazumijeva nadzor Europskog suda za ljudska prava, temeljnih prava priznatih tom konvencijom, koja u skladu s člankom 6. stavkom 3. UEU‑a, čine dio prava Unije kao opća načela, ta činjenica ne može učiniti suvišnim provjeru od strane Vijeća da su prilikom donošenja odluke takve treće države, na kojoj temelji mjere ograničavanja, poštovana temeljna prava, a osobito prava obrane i pravo na djelotvornu sudsku zaštitu.

               37

               Činjenica da je ta sudska praksa nastala u kontekstu mjera ograničavanja koje se temelje na Zajedničkom stajalištu Vijeća 2001/931/ZVSP od 27. prosinca 2001. o primjeni posebnih mjera u borbi protiv terorizma (SL 2001., L 344, str. 93.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 1., str. 11.), koje se, u skladu s njegovim člankom 1. stavkom 4., izričito odnosi na odluku nadležnog tijela, ne može dovesti u pitanje taj zaključak. Naime, razlike u tekstu, strukturi i cilju, koje je Opći sud utvrdio u točkama 168. do 172. pobijane presude, a koje postoje između, s jedne strane, mjera ograničavanja predviđenih tim zajedničkim stajalištem i, s druge strane, mjera ograničavanja predviđenih Odlukom 2014/119, kako je izmijenjena Odlukom 2015/143 i Uredbom br. 208/2014, kako je izmijenjena Uredbom 2015/138, ne mogu dovesti do ograničavanja primjene jamstava koja proizlaze iz te sudske prakse samo na mjere ograničavanja donesene u području borbe protiv terorizma, odnosno na mjere iz tog zajedničkog stajališta, pri čemu su isključene one koje Vijeće slijedom političkog odabira donosi u okviru suradnje s trećom državom.

               38

               Kad je riječ o razmatranju Općeg suda sažetom u točki 32. ove presude, valja dodati da u ovom predmetu nije riječ o utvrđivanju općih kriterija za uvrštenje na temelju kojih se mogu donijeti mjere ograničavanja. Naprotiv, riječ je o odluci o održavanju na snazi, pobijanim aktima, zamrzavanja imovine žalitelja koja se na njega osobno odnosi. U skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 22. ove presude, u okviru svojeg nadzora zakonitosti razloga na temelju kojih je donesena takva odluka, sud Unije treba se uvjeriti da je barem jedan od tih razloga dovoljno precizan, konkretan i potkrijepljen te da je sam za sebe dovoljna osnova za donošenje te odluke (vidjeti u tom smislu presudu od 28. studenoga 2013., Vijeće/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft, C‑348/12 P, EU:C:2013:776, t. 72.).

               39

               Usto, u slučaju osporavanja, na nadležnom je tijelu Unije da utvrdi osnovanost razloga iznesenih protiv osobe o kojoj je riječ, a ne na njoj samoj da pruži negativan dokaz o neosnovanosti spomenutih razloga (presude od 18. srpnja 2013., Komisija i dr./Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P i C‑595/10 P, EU:C:2013:518, t. 121. i od 28. studenoga 2013., Vijeće/Fulmen i Mahmoudian, C‑280/12 P, EU:C:2013:775, t. 66.).

               40

               Kad je riječ o presudama od 19. listopada 2017., Janukovič/Vijeće (C‑598/16 P, neobjavljena, EU:C:2017:786) i od 19. listopada 2017., Janukovič/Vijeće (C‑599/16 P, neobjavljena, EU:C:2017:785), na koje se Vijeće poziva, valja pojasniti da se u okviru žalbi povodom kojih su donesene te presude Sudu nije postavilo pitanje obuhvaća li sudska praksa koja proizlazi iz presude od 26. srpnja 2017., Vijeće/LTTE (C‑599/14 P, EU:C:2017:583), slučajeve mjera ograničavanja donesenih s obzirom na stanje u Ukrajini. Usto, valja zaključiti da se, s obzirom na ustaljenu sudsku praksu navedenu u točkama 27., 28. i 39. ove presude, iz tih presuda ne može zaključiti da Vijeće nije dužno provjeriti jesu li prilikom donošenja odluke treće države na temelju koje namjerava donijeti mjere ograničavanja poštovana prava obrane i pravo na djelotvornu sudsku zaštitu. Naime, takav bi zaključak bio u suprotnosti s tom ustaljenom sudskom praksom. Slijedom toga, zaključci iz tih presuda nemaju utjecaj na ovu žalbu.

               41

               Iz prethodno navedenog proizlazi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava smatrajući, protivno onome što je Sud utvrdio u presudi od 26. srpnja 2017., Vijeće/LTTE (C‑599/14 P, EU:C:2017:583), da Vijeće nije bilo dužno provjeriti da su prilikom donošenja odluke treće države na temelju koje namjerava donijeti mjere ograničavanja poštovana prava obrane i pravo na djelotvornu sudsku zaštitu, slijedom čega je valjalo odbiti pred njime istaknuti tužbeni razlog koji se odnosi na očitu pogrešku u ocjeni.

               42

               Slijedom navedenog, s obzirom na to da treba prihvatiti treći dio petog žalbenog razloga, na toj osnovi valja u cijelosti ukinuti pobijanu presudu, pri čemu nije potrebno odlučiti o drugim dijelovima tog žalbenog razloga ni o drugim žalbenim razlozima.

         O tužbi pred Općim sudom

               43

               U skladu s člankom 61. prvim stavkom Statuta Suda Europske unije, ako je žalba osnovana, Sud ukida odluku Općeg suda. U tom slučaju može sam konačno odlučiti o sporu ako stanje postupka to dopušta.

               44

               U ovom slučaju Sud raspolaže potrebnim elementima kako bi konačno odlučio o tužbi za poništenje pobijanih akata koju je žalitelj podnio Općem sudu.

               45

               U vezi s time, valja utvrditi da iz obrazloženja pobijanih akata nipošto ne proizlazi da je Vijeće provjerilo jesu li ukrajinska pravosudna tijela poštovala žaliteljeva prava obrane i pravo na djelotvornu sudsku zaštitu.

               46

               Slijedom navedenog, dovoljno je istaknuti da je, zbog razloga navedenih u točkama 25. do 30. i 34. do 42. ove presude, žalba osnovana te da pobijane akte valja poništiti u dijelu u kojem se odnose na žalitelja.

         Troškovi

               47

               Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad je žalba osnovana i Sud sâm konačno odluči o sporu, Sud odlučuje o troškovima.

               48

               U skladu s člankom 138. stavkom 1. istog poslovnika, koji se na temelju članka 184. stavka 1. tog poslovnika primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.

               49

               Budući da je žalitelj postavio zahtjev da se Vijeću naloži snošenje troškova i da potonje nije uspjelo u postupku, nalaže mu se snošenje troškova prvostupanjskog i žalbenog postupka.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Presuda Općeg suda Europske unije od 7. srpnja 2017., Azarov/Vijeće (T‑215/15, EU:T:2017:479), se ukida.

                           2.

                           Odluka Vijeća (ZVSP) 2015/364 od 5. ožujka 2015. o izmjeni Odluke 2014/119/ZVSP o mjerama ograničavanja usmjerenima protiv određenih osoba, subjekata i tijela s obzirom na stanje u Ukrajini i Provedbena uredba Vijeća (EU) 2015/357 od 5. ožujka 2015. o provedbi Uredbe (EU) br. 208/2014 o mjerama ograničavanja usmjerenima protiv određenih osoba, subjekata i tijela s obzirom na stanje u Ukrajini ukidaju se u dijelu u kojem se odnose na Mikolu Janoviča Azarova.

                           3.

                           Vijeću Europske unije nalaže se snošenje troškova prvostupanjskog i žalbenog postupka

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 19. prosinca 2018.#Alpenchalets Resorts GmbH protiv Finanzamt München Abteilung Körperschaften.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bundesfinanzhof.#Zahtjev za prethodnu odluku – Oporezivanje – Usklađivanje poreznih zakonodavstava – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost (PDV) – Direktiva 2006/112/EZ – Posebna odredba za putničke agente – Iznajmljivanje smještaja za odmor koji se unajmljuje od drugih poreznih obveznika – Dodatne usluge – Glavne i pomoćne usluge – Snižena porezna stopa – Smještaj koji putnički agent u svoje ime stavlja na raspolaganje.#Predmet C-552/17.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      19. prosinca 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Oporezivanje – Usklađivanje poreznih zakonodavstava – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost (PDV) – Direktiva 2006/112/EZ – Posebna odredba za putničke agente – Iznajmljivanje smještaja za odmor koji se unajmljuje od drugih poreznih obveznika – Dodatne usluge – Glavne i pomoćne usluge – Snižena porezna stopa – Smještaj koji putnički agent u svoje ime stavlja na raspolaganje”
      U predmetu C‑552/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Bundesfinanzhof (Savezni financijski sud, Njemačka), odlukom od 3. kolovoza 2017., koju je Sud zaprimio 21. rujna 2017., u postupku

         Alpenchalets Resorts GmbH

      protiv

         Finanzamt München Abteilung Körperschaften,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik sedmog vijeća, u svojstvu predsjednika četvrtog vijeća, K. Jürimäe, C. Lycourgos, E. Juhász (izvjestitelj) i C. Vajda, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Bobek,
      tajnik: K. Malacek, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 11. srpnja 2018.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Alpenchalets Resorts GmbH, M. Laukemann, Rechtsanwalt, i E. Meilinger,

               –

               za njemačku vladu, T. Henze i R. Kanitz, u svojstvu agenata,

               –

               za nizozemsku vladu, M. Bulterman i M. Noort, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, N. Gossement i B.‑R. Killmann, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 5. rujna 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 98. stavka 2. prvog podstavka i članka 306. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL 2006., L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120., u daljnjem tekstu: Direktiva o PDV‑u).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društva Alpenchalets Resorts GmbH (u daljnjem tekstu: Alpenchalets) i Finanzamta München (Porezna uprava u Münchenu, Njemačka) u vezi s oporezivanjem unajmljenog smještaja za odmor.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               U skladu s člankom 98. stavcima 1. i 2. Direktive o PDV‑u, koji je dio njezine glave VIII., nazvane „Stope”, države članice mogu primijeniti jednu ili dvije snižene stope, a one se primjenjuju samo na isporuke robe ili usluga u kategorijama navedenima u Prilogu III. toj direktivi.

               4

               Taj prilog III. sadržava „Popis isporuka robe i usluga na koje je moguće primijeniti snižene stope iz članka 98.”, a njegova točka 12. određuje:
               „[S]mještaj koji nude hoteli ili slične ustanove, zajedno sa smještajem za odmor i davanje[m] u najam zemljišta za kampiranje i prikolice;
               […]”

               5

               Poglavlje 3. Direktive o PDV‑u, naslovljeno „Posebna odredba za putničke agente”, koje je dio glave XII., koja se odnosi na „Posebne odredbe”, sadržava članak 306., koji propisuje:
               „1.   Države članice primjenjuju posebnu odredbu PDV‑a, u skladu s ovim poglavljem, na transakcije koje obavljaju putnički agenti koji posluju s klijentima u svoje vlastito ime i koriste isporuke dobara ili usluga od strane drugih poreznih obveznika, u organiziranju putovanja.
               Ta posebna odredba ne primjenjuje se na putničke agente ako oni djeluju isključivo kao posrednici te na koje se točka (c) prvog stavka članka 79. primjenjuje u svrhu izračuna porezne osnovice.
               2.   Za potrebe ovog poglavlja, organizatori putovanja smatraju se putničkim agentima.”

               6

               Članak 307. te direktive propisuje:
               „Transakcije koje je u skladu s uvjetima propisanima u članku 306. obavio putnički agent s obzirom na putovanje smatraju se jedinstvenom uslugom koju putnički agent isporučuje putniku.
               Jedinstvena usluga oporezuje se u državi članici u kojoj putnički agent ima sjedište svojeg poslovanja ili u kojoj ima stalnu poslovnu jedinicu iz koje putnički agent obavlja isporuku usluga.”

               7

               U skladu s člankom 308. navedene direktive:
               „Porezna osnovica i cijena bez PDV‑a, u smislu točke 8. članka 226., s obzirom na jedinstvenu uslugu koju isporučuje putnički agent predstavlja maržu putničkog agenta, odnosno, razliku između ukupnog iznosa, bez PDV‑a, koji plaća putnik i stvarnog troška za putničkog agenta isporuke dobara i usluga koje obavljaju drugi porezni obveznici, ako od tih transakcija putnik ima izravnu korist.”

               8

               Članak 309. Direktive o PDV‑u određuje:
               „Ako transakcije koje putnički agent povjerava drugim poreznim obveznicima te osobe obavljaju izvan [Unije], isporuke usluga koje obavlja putnički agent tretiraju se kao djelatnost posredovanja, koja se izuzima prema članku 153.
               Ako se transakcije obavljaju unutar i izvan [Unije], moguće je izuzeti samo onaj dio usluga putničkog agenta koji se odnosi na transakcije izvan [Unije].”

               9

               Članak 310. Direktive o PDV‑u propisuje:
               „Za PDV, koji drugi porezni obveznik zaračunava putničkom agentu s obzirom na transakcije navedene u članku 307., te od kojih putnik ima izravnu korist, ne vrijedi pravo odbitka ili povrata u bilo kojoj državi članici.”

            Njemačko pravo

               10

               Umsatzsteuergesetz (Zakon o porezu na promet) od 21. veljače 2005. (BGBl. I, str. 386.), kako je izmijenjen Zakonom od 22. prosinca 2009. (BGBl. I, str. 3950.) (u daljnjem tekstu: Zakon o PDV‑u), u članku 12., naslovljenom „Stope”, određuje:
               „1.   Porezna stopa iznosi 19 % porezne osnovice za sve oporezive transakcije (članci 10. i 11., članak 25. stavak 3. i članak 25.a stavci 3. i 4.).
               2.   Snižena stopa od 7 % primjenjuje se na sljedeće transakcije:
               […]
               11.   Iznajmljivanje soba za dnevni boravak i spavaćih soba koje je poduzetnik namijenio kratkotrajnom smještaju gostiju kao i kratkoročno iznajmljivanje zemljišta za kampiranje. Prva rečenica ne primjenjuje se na isporuku usluga koje se ne koriste izravno za iznajmljivanje, čak i ako su takve usluge obuhvaćene najamninom.”

               11

               Članak 25. istog zakona, naslovljen „Oporezivanje usluga putovanja”, glasi kako slijedi:
               „1.   Sljedeće se odredbe primjenjuju na poduzetnikove usluge putovanja koje nisu namijenjene potrebama klijentove gospodarske djelatnosti ako poduzetnik s klijentima posluje u vlastito ime i izvršava predradnje povezane sa svojim uslugama putovanja. Za poduzetnikovu uslugu smatra se da spada u kategoriju drugih usluga. Ako poduzetnik u okviru jednog putovanja klijentu pruža nekoliko usluga te naravi, te će se usluge smatrati isporukom jedinstvene usluge iz kategorije drugih usluga. Mjesto pružanja druge usluge određuje se u skladu s člankom 3.a stavkom 1. Predradnje povezane s uslugama putovanja su isporuke i druge usluge koje pružaju treće strane, a od kojih putnik ima izravnu korist.
               2.   Druge su usluge izuzete u mjeri u kojoj se predradnje povezane s uslugama putovanja koje im se pripisuju izvršavaju na teritoriju treće države. Poduzetnik mora utvrditi je li pretpostavka izuzeća ispunjena. Bundesministerium der Finanzen (savezno ministarstvo financija) može, uz odobrenje Bundesrata (gornji dom parlamenta), odlukom utvrditi postupak takvog dokazivanja.
               3.   Oporezivu vrijednost drugih usluga čini razlika između iznosa koji je klijent platio za uslugu i iznosa koji je poduzetnik platio za predradnje povezane s uslugama putovanja. Porez na promet nije dio porezne osnovice. Umjesto da oporezivi iznos izračunava za svaku pojedinu uslugu koju isporuči, poduzetnik ga može izračunati za određenu grupu usluga ili za sve usluge koje je pružio u poreznom razdoblju.
               4.   Iznimno od članka 15. stavka 1., poduzetnik ne može kao pretporez odbiti iznose poreza koji su na njegov račun posebno uplaćeni za predradnje povezane s uslugama putovanja kao ni iznose poreza koje duguje na temelju članka 13.b. Preostale odredbe članka 15. primjenjuju se u cijelosti.
               […]”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               12

               Tijekom 2011. društvo Alpenchalets od vlasnikâ je unajmilo kuće u Njemačkoj, Austriji i Italiji te ih je potom u svoje ime iznajmilo pojedinačnim klijentima u svrhu odmora. Uz smještaj, usluga je obuhvaćala čišćenje smještaja i u nekim slučajevima pranje rublja i dostavu pekarskih proizvoda.

               13

               Alpenchalets je izračunao PDV na osnovi svoje profitne marže, koja se primjenjuje na usluge putovanja u skladu s člankom 25. Zakona o PDV‑u, te je primijenio standardnu poreznu stopu. Zatim je dopisom od 6. svibnja 2013. zatražio izmjenu poreznog rješenja i primjenu snižene porezne stope PDV‑a na temelju članka 12. stavka 2. Zakona o PDV‑u. Porezni ured u Münchenu taj je zahtjev odbio.

               14

               Alpenchalets podnio je tužbu Finanzgerichtu (Financijski sud, Njemačka), koji ju je odbio uz obrazloženje da se primjena sustava oporezivanja profitne marže primjenjuje na predmetne usluge putovanja na temelju članka 25. Zakona o PDV‑u i da primjena snižene porezne stope nije moguća jer se isporuka usluga putovanja u smislu te odredbe ne nalazi na popisu onih na koje se može primijeniti snižena stopa PDV‑a, navedenih u članku 12. stavku 2. tog zakona.

               15

               Kako bi osporio tu odluku, Alpenchalets je podnio zahtjev Bundesfinanzhofu (Savezni financijski sud, Njemačka).

               16

               Sud koji je uputio zahtjev ističe, s jedne strane, da iz presude od 12. studenoga 1992., Van Ginkel (C‑163/91, EU:C:1992:435) proizlazi da se na usluge putničkog agenta koji pruža samo smještaj primjenjuju posebne odredbe za putničke agente. Iako zaključuje da je to rješenje potvrđeno u kasnijoj sudskoj praksi Suda, sud koji je uputio zahtjev pita se treba li takav pristup ponovno analizirati s obzirom na presudu od 21. lipnja 2007., Ludwig (C‑453/05, EU:C:2007:369), u kojoj se razlikovalo glavne i pomoćne usluge.

               17

               S druge strane, sud koji je uputio zahtjev smatra potrebnim provjeriti može li se u predmetu koji se pred njim vodi primijeniti snižena stopa PDV‑a, premda valja smatrati da transakcije putničkog agenta u smislu članka 306. Direktive o PDV‑u nisu, kao takve i u tom svojstvu, obuhvaćene Prilogom III. toj direktivi. Taj sud smatra da, ako se snižena stopa PDV‑a primjenjuje na iznajmljivanje smještaja za odmor izvan posebne odredbe za putničke agente, tada je tu istu sniženu stopu moguće primijeniti na sličnu uslugu koja je obuhvaćena navedenom posebnom odredbom.

               18

               U tim je okolnostima Bundesfinanzhof (Savezni financijski sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Podliježe li isporuka usluge koja se u bitnome sastoji od stavljanja na raspolaganje smještaja za odmor, i kod koje se dodatne usluge sukladno presudi od 12. studenoga 1992., Van Ginkel (C‑163/91, EU:C:1992:435) treba smatrati samo uslugama pomoćnima glavnoj usluzi, posebnoj odredbi koja se primjenjuje na putničke agente u skladu s člankom 306. Direktive o PDV‑u?

                        2.

                        U slučaju da je odgovor na prvo pitanje potvrdan: može li isporuka te usluge, osim posebnoj odredbi za putničke agente prema članku 306. Direktive o PDV‑u, podlijegati također sniženoj stopi poreza za smještaj za odmor u smislu članka 98. stavka 2. navedene direktive u vezi s Prilogom III. točkom 12. toj direktivi?”

         O prethodnim pitanjima

            Prvo pitanje

               19

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članke 306. do 310. Direktive o PDV‑u tumačiti na način da je slučaj kada putnički agent stavlja na raspolaganje smještaj za odmor koji unajmljuje od drugih poreznih obveznika ili kada se uz takvo stavljanje na raspolaganje smještaja za odmor nude i dodatne pomoćne usluge obuhvaćen posebnom odredbom za putničke agente.

               20

               Najprije valja primijetiti da se na temelju članka 306. Direktive o PDV‑u ta posebna odredba primjenjuje samo u slučaju kada se putnički agenti radi organizacije putovanja koriste isporukama robe ili usluga od drugih poreznih obveznika (vidjeti u tom smislu presudu od 25. listopada 2012., Kozak, C‑557/11, EU:C:2012:672, t. 18. i 21.).

               21

               Međutim, zahtjev za prethodnu odluku ne sadržava nikakav podatak o tome jesu li vlasnici ili korisnici tih nekretnina, koji su iznajmili smještaj za odmor Alpenchaletsu, porezni obveznici.

               22

               Dakle, Sud može odgovoriti na prvo pitanje samo ako su ti vlasnici ili korisnici tih nekretnina „obveznici PDV‑a”, a što treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

               23

               Kao što to proizlazi iz članka 306. Direktive o PDV‑u i sudske prakse Suda, posebna odredba za putničke agente primjenjuje se samo u slučaju kada se agent radi organizacije putovanja koristi isporukama robe ili usluga trećih, što znači da njegove usluge – to jest usluge koje mu nisu pružili treći, nego ih je izvršio on sam – ne potpadaju pod tu odredbu (vidjeti u tom smislu presudu od 25. listopada 2012., Kozak, C‑557/11, EU:C:2012:672, t. 18., 21., 23. i 27.).

               24

               U tom kontekstu, pravilo o jedinstvenoj usluzi o kojem govori sud koji je uputio zahtjev i koje je navedeno u točki 18. presude od 21. lipnja 2007., Ludwig (C‑453/05, EU:C:2007:369), a primjenjuje se u području prava Unije o PDV‑u, ne može utjecati na ocjenu navedenog pojma u kontekstu posebne odredbe o PDV‑u primjenjive na transakcije putničkih agenata (vidjeti u tom smislu presudu od 25. listopada 2012., Kozak, C‑557/11, EU:C:2012:672, t. 24.).

               25

               Što se tiče primjene te posebne odredbe na uslugu stavljanja na raspolaganje smještaja za odmor unajmljenog od trećih, valja podsjetiti na to da je, kao što je to primijetio sud koji je uputio zahtjev, Sud u točkama 23. i 24. presude od 12. studenoga 1992., Van Ginkel (C‑163/91, EU:C:1992:435) zaključio da pod navedenu posebnu odredbu može potpadati samo slučaj kad putnički agent pruža smještaj. Naime, da bi odgovorili na potrebe klijenata, putnički agenti nude vrlo raznolike kombinacije za odmor i putovanja, omogućujući tako putniku da kombinira, pod uvjetima koje odredi, usluge prijevoza i smještaja te usluge druge vrste koje ti poduzetnici mogu pružiti. Isključenje usluga koje pruža putnički agent iz područja primjene članka 306. Direktive o PDV‑u samo zato što one obuhvaćaju jedino smještaj dovelo bi do složenog poreznog sustava u kojem bi primjena pravila u području PDV‑a ovisila o sastavnim elementima usluga koje se pružaju svakom putniku. Takav bi porezni sustav bio protivan ciljevima te direktive.

               26

               Takvu je sudsku praksu potvrdilo nekoliko presuda Suda.

               27

               U predmetu MyTravel (presuda od 6. listopada 2005., C‑291/03, EU:C:2005:591) putnički je agent po paušalnim cijenama organizirao odmor koji je obuhvaćao smještaj i prijevoz koji je sam osigurao, dakle svojim sredstvima. Kao što to proizlazi iz točke 19. te presude, bilo je potrebno razdijeliti cijenu na onu koja potpada pod posebnu odredbu i na onu koja se odnosi na vlastite usluge. Nakon što je proveo takvo razdjeljivanje, Sud je priznao da se posebna odredba može primjenjivati na same usluge smještaja.

               28

               Iz točke 29. presude od 13. listopada 2005., ISt (C‑200/04, EU:C:2005:608) proizlazi da se posebna odredba za putničke agente primjenjuje na gospodarskog subjekta koji svojim klijentima za paušalni iznos – uz usluge povezane s obrazovanjem i školama jezika, koje sam pruža – nudi i usluge koje mu pružaju drugi porezni obveznici, poput prijevoza do države odredišta i/ili boravka u njoj. Izraz „i/ili” dokazuje da je jedna od tih usluga sama po sebi dovoljna da bi se primijenila navedena posebna odredba.

               29

               U svojoj presudi od 9. prosinca 2010., Minerva Kulturreisen (C‑31/10, EU:C:2010:762, t 21.) Sud je presudio da, iako pod posebnu odredbu iz članka 26. Šeste direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena porezna osnovica (SL 1977., L 145, str. 1.) ne potpada svaka usluga koju pruža putnički agent i koja nije u vezi s putovanjem, s obzirom na to da su odredbe tog članka 26. preuzete člankom 306. Direktive o PDV‑u, slučaj kad putnički agent pruža smještaj za odmor ulazi u područje primjene navedenog članka 26. čak i ako ta usluga obuhvaća samo smještaj, a ne i prijevoz.

               30

               Na temelju rješenja od 1. ožujka 2012., Star Coaches (C‑220/11, EU:C:2012:120) nije moguće doći do drukčijeg zaključka.

               31

               Kao prvo, u točki 20. tog rješenja Sud je jasno potvrdio sudsku praksu proizišlu iz presude od 12. studenoga 1992., Van Ginkel (C‑163/91, EU:C:1992:435).

               32

               Kao drugo, Sud je u toj presudi samo utvrdio da usluge prijevoza koje je pružio gospodarski subjekt ne mogu potpadati pod članak 306. Direktive o PDV‑u zato što ih podugovaratelj nije pružio samom putniku, nego putničkom agentu, i jer se ni zbog čega usluge navedenog prijevoznika ne mogu pripisati uslugama putničkog agenta ili organizatora turističkih tura.

               33

               Budući da je za primjenu posebnih odredaba iz članaka 306. do 310. Direktive o PDV‑u dovoljno da putnički agent samo osigura smještaj za odmor, na pravnu kvalifikaciju predmetnog slučaja, to jest potpada li on pod posebnu odredbu za putničke agente, ne može utjecati važnost drugih isporuka robe ili usluga koje eventualno dopunjuju uslugu pružanja smještaja.

               34

               Dakle, u ovom slučaju, s obzirom na sudsku praksu proizišlu iz presude od 21. lipnja 2007., Ludwig (C‑453/05, EU:C:2007:369), nije potrebno ispitati jesu li navedene isporuke robe ili usluga koje dopunjuju uslugu smještaja koju pruža putnički agent glavne ili pomoćne usluge.

               35

               S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti da članke 306. do 310. Direktive o PDV‑u treba tumačiti na način da, kada putnički agent samo stavlja na raspolaganje smještaj za odmor koji unajmljuje od drugih poreznih obveznika ili kada se uz takvo stavljanje na raspolaganje smještaja za odmor nude i dodatne usluge, neovisno o njihovoj važnosti, svaka je od tih usluga jedinstvena i obuhvaćena posebnom odredbom za putničke agente.

            Drugo pitanje

               36

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti želi doznati treba li članak 98. stavak 2. Direktive o PDV‑u tumačiti na način da se na uslugu putničkog agenta koja se sastoji od pružanja smještaja za odmor i koja potpada pod članak 307. Direktive o PDV‑u može primijeniti snižena porezna stopa ili neka od sniženih poreznih stopa iz prvospomenute odredbe.

               37

               U tom smislu valja podsjetiti na to da se, prema samom tekstu tog članka 307., transakcije koje je u skladu s uvjetima propisanima u članku 306. te direktive obavio putnički agent radi organizacije putovanja, u svrhu svojeg poreznog tretmana, smatraju jedinstvenom uslugom koju putnički agent pruža putniku. Iz toga slijedi da se, s obzirom na to da usluga pružanja smještaja za odmor potpada pod posebnu odredbu za putničke agente, na njezin porezni tretman ne primjenjuju pravila koja se primjenjuju na pružanje usluga smještaja za odmor, nego posebna odredba utvrđena Direktivom o PDV‑u koja se odnosi na jedinstvene usluge za putničkog agenta.

               38

               Osim toga, valja utvrditi da se, prema članku 98. stavku 2., snižene stope primjenjuju samo na isporuke robe ili usluga iz kategorija navedenih u Prilogu III. Direktivi o PDV‑u.

               39

               Međutim, ondje se ne nalazi jedinstvena usluga putničkog agenta u smislu članka 307. te direktive.

               40

               Stoga se snižena porezna stopa iz članka 98. stavka 2. Direktive o PDV‑u ne primjenjuje na pružanje usluge smještaja za odmor koja potpada pod posebnu odredbu za putničke agente.

               41

               Posljedično, na drugo pitanje valja odgovoriti da članak 98. stavak 2. Direktive o PDV‑u treba tumačiti na način da se na uslugu putničkog agenta koja se sastoji od pružanja smještaja za odmor i koja potpada pod članak 307. te direktive ne može primijeniti snižena porezna stopa ili neka od sniženih poreznih stopa iz prvospomenute odredbe.

         Troškovi

               42

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članke 306. do 310. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost treba tumačiti na način da, kada putnički agent samo stavlja na raspolaganje smještaj za odmor koji unajmljuje od drugih poreznih obveznika ili kada se uz takvo stavljanje na raspolaganje smještaja za odmor nude i dodatne usluge, neovisno o njihovoj važnosti, svaka je od tih usluga jedinstvena i obuhvaćena posebnom odredbom za putničke agente.

                           2.

                           Članak 98. stavak 2. Direktive 2006/112 treba tumačiti na način da se na uslugu putničkog agenta koja se sastoji od pružanja smještaja za odmor i koja potpada pod članak 307. te direktive ne može primijeniti snižena porezna stopa ili neka od sniženih poreznih stopa iz prvospomenute odredbe.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 19. prosinca 2018.#Riksåklagaren protiv Imrana Syeda.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Högsta domstolen.#Zahtjev za prethodnu odluku – Autorsko pravo i srodna prava – Direktiva 2001/29/EZ – Članak 4. stavak 1. – Pravo distribucije – Povreda – Roba namijenjena prodaji koja je označena motivima zaštićenima autorskim pravom – Skladištenje u komercijalne svrhe – Skladište odvojeno od prodavaonice.#Predmet C-572/17.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      19. prosinca 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Autorsko pravo i srodna prava – Direktiva 2001/29/EZ – Članak 4. stavak 1. – Pravo distribucije – Povreda – Roba namijenjena prodaji koja je označena motivima zaštićenima autorskim pravom – Skladištenje u komercijalne svrhe – Skladište odvojeno od prodavaonice”
      U predmetu C‑572/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Högsta domstolen (Vrhovni sud, Švedska), odlukom od 21. rujna 2017., koju je Sud zaprimio 28. rujna 2017., u kaznenom postupku protiv

         Imrana Syeda,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik sedmog vijeća, u svojstvu predsjednika četvrtog vijeća, K. Jürimäe (izvjestiteljica), C. Lycourgos, E. Juhász i C. Vajda, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Campos Sánchez‑Bordona,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Riksåklagaren, M. Hedström i K. Skarp, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, J. Samnadda i K. Simonsson, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 3. listopada 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 4. stavka 1. Direktive 2001/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2001. o usklađivanju određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu (SL 2001., L 167, str. 10.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 119.).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru kaznenog postupka što ga je riksåklagaren (Kraljevski državni odvjetnik, Švedska) pokrenuo protiv Imrana Syeda zbog povrede prava žiga i prava intelektualnog vlasništva nad književnim i umjetničkim djelima.

         Pravni okvir

            Međunarodno pravo

               3

               Svjetska organizacija za intelektualno vlasništvo (WIPO) usvojila je u Ženevi 20. prosinca 1996. Ugovor o autorskom pravu (u daljnjem tekstu: UAP), koji je u ime Europske zajednice odobren Odlukom Vijeća 2000/278/EZ od 16. ožujka 2000. (SL 2000., L 89, str. 6.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 122., str. 77.) i koji je u pogledu Europske unije stupio na snagu 14. ožujka 2010. (SL 2010., L 32, str. 1.).

               4

               Članak 6. UAP‑a, naslovljen „Pravo distribucije”, u stavku 1. određuje:
               „Autori književnih i umjetničkih djela uživaju isključivo pravo davanja dopuštenja [ovlaštenja] za stavljanje na raspolaganje javnosti izvornika i primjeraka njihovih djela prodajom ili drugim prijenosom vlasništva.”

            Pravo Unije

               5

               Članak 4. Direktive 2001/29, naslovljen „Pravo distribucije”, propisuje u stavku 1.:
               „Države članice moraju predvidjeti autorima isključivo pravo davanja ovlaštenja ili zabrane za bilo koji oblik distribucije javnosti izvornika ili primjeraka njihovih djela prodajom ili na koji drugi način.”

            Švedsko pravo

               6

               Lag (1960:729) om upphovsrätt till litterära och konstnärliga verk (Zakon (1960:729) o intelektualnom vlasništvu nad književnim i umjetničkim djelima; u daljnjem tekstu: Zakon (1960:729)) prenosi Direktivu 2001/29 u švedsko pravo.

               7

               Članak 53. tog zakona predviđa:
               „Tko s namjerom ili iz krajnje nepažnje izvrši ‚radnje’ koje se odnose na književno ili umjetničko djelo te koje čine povredu autorskog prava na to djelo u skladu s poglavljima 1. ili 2. ili povredu odredbe članka 41. drugog stavka odnosno članka 50. ovog zakona kaznit će se novčanom kaznom ili kaznom zatvora do dvije godine.”

               8

               U skladu s člankom 2. navedenog zakona, takva se mjera može, među ostalim, sastojati od iskorištavanja djela na način da se ono bez ovlaštenja nositelja autorskog prava stavi na raspolaganje javnosti. U trećem stavku točki 4. tog članka pojašnjeno je da se djelo stavlja na raspolaganje javnosti osobito onda kada se njegovi primjerci nude na prodaju, u najam ili na posudbu ili se na drugi način distribuiraju javnosti.

               9

               Spomenuti zakon izričito ne zabranjuje skladištenje zaštićene robe u svrhu njezina nuđenja na prodaju.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               10

               I. Syed vodio je prodavaonicu u Stockholmu (Švedska) u kojoj je prodavao odjevne predmete i dodatke s motivima rock‑glazbe. Uz robu koju je ondje nudio na prodaju I. Syed je istovjetne predmete čuvao u skladištu uz prodavaonicu i u drugom skladištu koje se nalazilo u Bandhagenu (Švedska), prigradskoj četvrti Stockholma. Nema dvojbe da se prodavaonica I. Syeda redovito opskrbljivala robom iz tih skladišta.

               11

               Utvrđeno je da su prodajom više primjeraka spomenute robe povrijeđeni pravo žiga i autorska prava. Protiv I. Sayeda pokrenut je kazneni postupak zbog povrede prava žiga i povrede Zakona (1960:729) pred tingsrättom (Prvostupanjski sud, Švedska). Prema mišljenju åklagarena (državni odvjetnik, Švedska), I. Syed povrijedio je autorska prava podnositelja prijave time što je nezakonito stavio na raspolaganje javnosti odjevne predmete i zastave s motivima koji su zaštićeni tim autorskim pravima. Stoga je smatrao da je cjelokupna roba s tim motivima koja se nalazila u prodavaonici i skladištima nuđena na prodaju odnosno stavljena na raspolaganje javnosti i da je, prema tome, time povrijeđen Zakon (1960:729).

               12

               Tingsrätt (Prvostupanjski sud) proglasio je I. Syeda krivim za povredu prava žiga u odnosu na sve pronađene predmete. Taj sud također ga je osudio za povredu Zakona (1960:729) u pogledu robe s motivima zaštićenima autorskim pravom koja se nalazila u njegovoj prodavaonici kao i u pogledu robe koju je čuvao u dvama predmetnim skladištima jer je potonja bila istovjetna onoj koju je prodavao u prodavaonici. U svrhu donošenja osuđujuće presude protiv I. Syeda, Tingsrätt (Prvostupanjski sud) zaključio je u vezi s navedenim i to da se pojam „nuđenje na prodaju” robe kojim se povređuju autorska prava podnositelja prijave ne primjenjuje samo na robu koja se u određenom trenutku nalazila u prodavaonici I. Syeda, nego se tiče i istovjetne robe pohranjene u skladištima. Suprotno tomu, navedeni je sud ocijenio da se ostala roba pohranjena u tim skladištima ne može smatrati nuđenom na prodaju. Za sve spomenute povrede tingsrätt (Prvostupanjski sud) osudio je I. Syeda na uvjetnu kaznu zatvora i novčanu kaznu od 80 dnevnih iznosa.

               13

               Odlučujući u žalbenom postupku, Svea hovrätt, Patent- och marknadsöverdomstolen (Žalbeni sud regije Svea, Odjel za patente i tržišno natjecanje, Švedska) zaključio je da je I. Syed povrijedio Zakon (1960:729) samo u pogledu robe koja se nalazila u njegovoj prodavaonici, ali ne i u pogledu robe pohranjene u skladištima. Taj je sud ocijenio da je I. Syed doista pohranio navedenu robu u svrhu njezine prodaje. Međutim, prema mišljenju tog suda, nije moguće smatrati da je ona nuđena na prodaju ili stavljena na raspolaganje javnosti. Jednako tako, spomenuti sud ocjenjuje da rukovanje tom robom u skladištima ne predstavlja pokušaj ili pripremu počinjenja povrede Zakona (1960:729). Kazna izrečena I. Syedu smanjena je na uvjetnu kaznu zatvora i novčanu kaznu od 60 dnevnih iznosa.

               14

               Sud koji je uputio zahtjev u ovom predmetu – Riksåklagaren (Kraljevski državni odvjetnik) – zatražio je od Högsta domstolena (Vrhovni sud, Švedska) da I. Syeda osudi za povredu Zakona (1960:729) u pogledu iste robe za koju je osuđen pred tingsrättom (Prvostupanjski sud). Od Högsta domstolena (Vrhovni sud) zatražio je i to da Sudu uputi prethodno pitanje o tumačenju članka 4. stavka 1. Direktive 2001/29.

               15

               Pred sudom koji je uputio zahtjev I. Syed je tvrdio da iz sudske prakse Suda proizlazi da se za povredu prava distribucije nositelja autorskog prava ponudom na prodaju zahtijeva aktivno postupanje prema javnosti s ciljem prodaje svakog pojedinog proizvoda. Kupnja i skladištenje robe ne mogu se, prema njegovu mišljenju, smatrati takvim aktivnim postupanjem. Suprotnim se tumačenjem proširuje područje kaznene odgovornosti protivno načelu zakonitosti.

               16

               Sud koji je uputio zahtjev utvrđuje da ni Zakon (1960:729) ni Direktiva izričito ne zabranjuju skladištenje robe s motivom koji je zaštićen autorskim pravom radi njezina nuđenja na prodaju. Taj sud dodaje da iz presude od 13. svibnja 2015., Dimensione Direct Sales i Labianca (C‑516/13, EU:C:2015:315), proizlazi da se radnjama ili aktima koji prethode izvršenju ugovora o prodaji može povrijediti pravo na distribuciju iz članka 4. stavka 1. Direktive 2001/29. Međutim, postavlja se pitanje može li se roba označena zaštićenim motivom, koju je osoba pohranila u skladištima, smatrati nuđenom na prodaju kada ta osoba u prodavaonici koju vodi nudi na prodaju istovjetnu robu.

               17

               U tim je okolnostima Högsta domstolen (Vrhovni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Može li doći do povrede autorova isključiva prava distribucije iz članka 4. stavka 1. Direktive 2001/29 ne samo u odnosu na robu sa zaštićenim motivom koja se nezakonito nudi na prodaju u prodavaonici, nego i u pogledu robe s istovjetnim motivima koju skladišti osoba koja nudi robu na prodaju?

                        2.

                        Je li relevantno drži li se roba u skladištu uz prodavaonicu ili na drugom mjestu?”

         O prethodnim pitanjima

               18

               Svojim pitanjima, koja valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 4. stavak 1. Direktive 2001/29 tumačiti na način da trgovčevo skladištenje robe označene motivom koji je zaštićen autorskim pravom na području države članice u kojoj se roba skladišti može predstavljati povredu ekskluzivnog prava distribucije nositelja autorskog prava u smislu te odredbe kada taj trgovac u prodavaonici nudi na prodaju, bez ovlaštenja spomenutog nositelja, robu istovjetnu onoj koju skladišti također bez navedenog odobrenja. Sud koji je uputio zahtjev također traži od Suda da pojasni treba li u tom pogledu voditi računa o udaljenosti između skladišta i prodavaonice.

               19

               U skladu s člankom 4. stavkom 1. Direktive 2001/29, države članice moraju predvidjeti autorima isključivo pravo davanja ovlaštenja ili zabrane za bilo koji oblik distribucije javnosti izvornika ili primjeraka njihovih djela prodajom ili na koji drugi način.

               20

               Valja podsjetiti da, s obzirom na to da je cilj Direktive 2001/29 provedba u Uniji obvezâ koje ona ima, među ostalim, na temelju UAP‑a i na to da se odredbe prava Unije trebaju u najvećoj mogućoj mjeri tumačiti s obzirom na međunarodno pravo, osobito kada takve odredbe imaju za cilj upravo provođenje međunarodnog sporazuma koji je Unija sklopila, pojam „distribucije” iz članka 4. stavka 1. te direktive treba tumačiti u skladu s člankom 6. stavkom 1. UAP‑a (presuda od 13. svibnja 2015., Dimensione Direct Sales i Labianca, C‑516/13, EU:C:2015:315, t. 23. i navedena sudska praksa).

               21

               Pojam „distribucije javnosti […] prodajom” iz članka 4. stavka 1. spomenute direktive ima dakle isto značenje kao i izraz „stavljanje na raspolaganje javnosti […] prodajom” u smislu članka 6. stavka 1. UAP‑a (presuda od 13. svibnja 2015., Dimensione Direct Sales i Labianca, C‑516/13, EU:C:2015:315, t. 24. i navedena sudska praksa).

               22

               Vodeći računa o tom kontekstu, Sud je pojasnio da se distribucija javnosti sastoji od niza radnji koje obuhvaćaju, u najmanju ruku, aktivnosti od trenutka sklapanja ugovora o prodaji do ispunjavanja tog ugovora dostavom pripadniku javnosti. Trgovac je stoga odgovoran za svaku radnju koju poduzima ili koja se poduzima za njegov račun, a koja dovodi do „distribucije javnosti” u državi članici gdje je distribuirana roba zaštićena autorskim pravom (presuda od 13. svibnja 2015., Dimensione Direct Sales i Labianca, C‑516/13, EU:C:2015:315, t. 25. i navedena sudska praksa).

               23

               Iz te sudske prakse – posebice iz izraza „u najmanju ruku”, koji koristi Sud – proizlazi da nije isključeno da bi radnje ili akti koji prethode sklapanju ugovora o prodaji također mogli biti obuhvaćeni pojmom „distribucija” te biti isključivo pridržani za nositelje autorskog prava (presuda od 13. svibnja 2015., Dimensione Direct Sales i Labianca, C‑516/13, EU:C:2015:315, t. 26.).

               24

               U tom pogledu, iako postojanje distribucije javnosti treba smatrati utvrđenim u slučaju sklapanja ugovora o prodaji i isporuci, isto vrijedi i u slučaju ponude za sklapanje ugovora o prodaji koja obvezuje ponuditelja s obzirom na to da je ona po svojoj naravi radnja koja prethodi ostvarenju prodaje (presuda od 13. svibnja 2015., Dimensione Direct Sales i Labianca, C‑516/13, EU:C:2015:315, t. 27.).

               25

               Sud je također ocijenio da u biti takva radnja može predstavljati povredu isključivog prava distribucije, predviđenog u članku 4. stavku 1. Direktive 2001/29, čak i onda kada nakon te radnje ne dolazi do prijenosa vlasništva nad zaštićenim djelom ili njegovim primjerkom na kupca (vidjeti u tom smislu presudu od 13. svibnja 2015., Dimensione Direct Sales i Labianca, C‑516/13, EU:C:2015:315, t. 32.).

               26

               Na taj način do povrede prava distribucije – kako je definirano u članku 4. stavku 1. Direktive 2001/29 – može doći radnjom koja je bez ovlaštenja nositelja autorskog prava poduzeta prije prodaje djela ili primjerka djela zaštićenog tim pravom, a s ciljem ostvarenja takve prodaje (vidjeti u tom smislu presudu od 13. svibnja 2015., Dimensione Direct Sales i Labianca, C‑516/13, EU:C:2015:315, t. 28.).

               27

               Iako ostvarenje prodaje nije nužan element prilikom utvrđivanja da je došlo do povrede prava distribucije, treba dokazati u tu svrhu da je predmetna roba u stvarnosti namijenjena distribuciji javnosti bez ovlaštenja nositelja tog prava, osobito nuđenjem na prodaju u državi članici u kojoj je zaštićeno predmetno djelo (vidjeti po analogiji presudu od 13. svibnja 2015., Dimensione Direct Sales i Labianca, C‑516/13, EU:C:2015:315, t. 29. i 32. i navedenu sudsku praksu).

               28

               U glavnom predmetu I. Syed skladištio je robu označenu motivima koji su zaštićeni autorskim pravima i istovjetnu robu bez ovlaštenja nositelja tih prava prodavao u prodavaonici.

               29

               Treba utvrditi može li se takvo skladištenje smatrati radnjom koja prethodi ostvarenju prodaje i koja može predstavljati povredu ekskluzivnog prava distribucije, kako je definirano u članku 4. stavku 1. Direktive 2001/29.

               30

               S tim u vezi valja napomenuti da se skladištenje robe označene motivima koji su zaštićeni autorskim pravom može smatrati takvom radnjom ako se dokaže da je ta roba u stvarnosti namijenjena prodaji javnosti bez ovlaštenja nositelja autorskog prava.

               31

               U tom pogledu, činjenica da osoba – koja bez ovlaštenja nositelja autorskog prava u prodavaonici prodaje robu označenu motivima koji su zaštićeni tim pravom – skladišti istovjetnu robu može biti indicija o tome da je uskladištena roba također namijenjena prodaji u toj prodavaonici i, prema tome, to skladištenje može predstavljati radnju koja prethodi ostvarenju prodaje i kojom se može povrijediti pravo distribucije tog nositelja.

               32

               Međutim, iz pukog utvrđenja da su uskladištena roba i roba koja se prodaje u prodavaonici zainteresirane stranke istovjetne ne može se zaključiti da je skladištenje radnja koja je poduzeta u svrhu ostvarivanja prodaje na području države članice na kojem je spomenuta roba zaštićena autorskim pravom.

               33

               Ne može se isključiti mogućnost da cjelokupna uskladištena roba ili njezin dio u okolnostima poput onih u glavnom postupku nije namijenjena prodaji na području države članice na kojem je zaštićeno djelo kojim je označena navedena roba, čak i kada je ta roba istovjetna onoj koja se nudi na prodaju u trgovčevoj prodavaonici.

               34

               U tim okolnostima, pristup poput onog iznesenog u točki 32. ove presude doveo bi do neuzimanja u obzir stvarne namjene predmetne robe i do jedinstvenog tretmana cjelokupne uskladištene robe unatoč mogućnosti da ona ima različite namjene.

               35

               Takvim bi se pristupom zaštita koju daje ekskluzivno pravo distribucije proširila izvan okvira što ga je uspostavio Unijin zakonodavac.

               36

               Prema tome, na sudu je koji je uputio zahtjev da na temelju dokaznih elemenata kojima raspolaže ocijeni je li cjelokupna roba koja je istovjetna robi prodanoj u predmetnoj prodavaonici namijenjena prodaji u toj prodavaonici ili je riječ samo o jednom njezinom dijelu.

               37

               U tom pogledu Sud smatra korisnim pružiti sljedeća pojašnjenja.

               38

               Kada je riječ o utvrđivanju namjene predmetne robe treba voditi računa o svim elementima koji mogu potvrditi da je ta roba uskladištena s namjerom prodaje, bez ovlaštenja nositelja autorskog prava, u državi članici na čijem su području tim pravom zaštićeni motivi kojima je roba označena.

               39

               Iako među tim elementima udaljenost između skladišta i prodavaonice može biti indicija za dokazivanje činjenice da je predmetna roba namijenjena prodaji u toj prodavaonici, spomenuta indicija ne može, sama po sebi, biti odlučujuća. Ona se, međutim, može uzeti u obzir prilikom konkretne analize svih elemenata koji mogu biti relevantni poput, među ostalim, redovite opskrbe prodavaonice robom iz predmetnih skladišta, računovodstvenih elemenata, obujma prodaje i narudžbi u odnosu na količinu uskladištene robe ili poput tekućih ugovora o kupoprodaji.

               40

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na upućena pitanja valja odgovoriti tako da članak 4. stavak 1. Direktive 2001/29 treba tumačiti na način da trgovčevo skladištenje robe označene motivom koji je zaštićen autorskim pravom na području države članice u kojoj se roba skladišti može predstavljati povredu ekskluzivnog prava distribucije nositelja autorskog prava u smislu te odredbe kada taj trgovac u prodavaonici nudi na prodaju, bez ovlaštenja spomenutog nositelja, robu istovjetnu onoj koju skladišti, pod uvjetom da je uskladištena roba doista namijenjena prodaji na području države članice na kojem je taj motiv zaštićen. Udaljenost između skladišta i prodavaonice ne može, sama po sebi, biti odlučujuća prilikom utvrđivanja je li uskladištena roba namijenjena prodaji na području te države članice.

         Troškovi

               41

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                     Članak 4. stavak 1. Direktive 2001/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2001. o usklađivanju određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu treba tumačiti na način da trgovčevo skladištenje robe označene motivom koji je zaštićen autorskim pravom na području države članice u kojoj se roba skladišti može predstavljati povredu ekskluzivnog prava distribucije nositelja autorskog prava u smislu te odredbe kada taj trgovac u prodavaonici nudi na prodaju, bez ovlaštenja spomenutog nositelja, robu istovjetnu onoj koju skladišti, pod uvjetom da je uskladištena roba doista namijenjena prodaji na području države članice na kojem je taj motiv zaštićen. Udaljenost između skladišta i prodavaonice ne može, sama po sebi, biti odlučujuća prilikom utvrđivanja je li uskladištena roba namijenjena prodaji na području te države članice.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: švedski