title: Presuda Suda (treće vijeće) od 21. prosinca 2016.#Remondis GmbH & Co. KG Region Nord protiv Region Hannover.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Oberlandesgericht Celle.#Zahtjev za prethodnu odluku – Članak 4., stavak 2. UEU a – Poštovanje nacionalnog identiteta država članica, kako se očituje u temeljnim političkim i ustavnim strukturama, uključujući regionalnoj i lokalnoj samoupravi – Interna organizacija država članica – Teritorijalne jedinice – Pravno sredstvo kojim se stvara novo javnopravno tijelo i organizira prijenos ovlasti i odgovornosti za izvršavanje javnih zadaća – Ugovori o javnoj nabavi – Direktiva 2004/18/EZ – Članak 1. stavak 2. točka (a) – Pojam ‚ugovor o javnoj nabavi’.#Predmet C-51/15.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      21. prosinca 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Članak 4., stavak 2. UEU‑a — Poštovanje nacionalnog identiteta država članica, kako se očituje u temeljnim političkim i ustavnim strukturama, uključujući regionalnoj i lokalnoj samoupravi — Interna organizacija država članica — Teritorijalne jedinice — Pravno sredstvo kojim se stvara novo javnopravno tijelo i organizira prijenos ovlasti i odgovornosti za izvršavanje javnih zadaća — Ugovori o javnoj nabavi — Direktiva 2004/18/EZ — Članak 1. stavak 2. točka (a) — Pojam ‚ugovor o javnoj nabavi’“
      U predmetu C‑51/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Oberlandesgericht Celle (Visoki zemaljski sud u Celleu, Njemačka), odlukom od 17. prosinca 2014., koju je Sud zaprimio 6. veljače 2015., u postupku

         Remondis GmbH & Co. KG Region Nord

      protiv

         Region Hannover,

      uz sudjelovanje:

         Zweckverband Abfallwirtschaft Region Hannover,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, M. Vilaras, J. Malenovský, M. Safjan i D. Šváby (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: K. Malacek, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 20. travnja 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Remondis GmbH & Co. KG Region Nord, M. Figgen i R. Schäffer, Rechtsanwälte,

               —

               za Region Hannover, H. Jagau, Regionspräsident, i R. Van der Hout, advocaat, kao i T. Mühe i M. Fastabend, Rechtsanwälte,

               —

               za Zweckverband Abfallwirtschaft Region Hannover, W. Siederer i L. Viezens, Rechtsanwälte,

               —

               za francusku vladu, D. Colas i J. Bousin, u svojstvu agenata,

               —

               za austrijsku vladu, M. Fruhmann, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, A. C. Becker i A. Tokár, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 30. lipnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 1. stavka 2. točke (a) Direktive Europskog parlamenta i Vijeća 2004/18/EZ od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o [javnoj nabavi radova, robe i usluga] (SL 2004., L 134, str. 114. i ispravak SL 2004., L 351, str. 44.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 1., str. 156.).

               2

               Taj je zahtjev upućen u okviru spora između Remondis GmbH & Co. KG Region Nord (u daljnjem tekstu: Remondis) i Region Hannover (Hannoverska regija, Njemačka) povodom zakonitosti prijenosa, od strane potonjeg, zadaća prikupljanja i obrade otpada za koje je bio zadužen Zweckverbandu Abfallwirtschaft Region Hannover (Udruženje posebne namjene jedinica lokalne samouprave Hannoverske regije, Njemačka, u daljnjem tekstu: Udruženje posebne namjene jedinica lokalne samouprave HR).

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Na temelju članka 1. stavka 2. točke (a) Direktive 2004/18/EZ koji se primjenjuje na spor u glavnom postupku, u svrhu te direktive „‚ugovori o javnoj nabavi’ su naplatni ugovori sklopljeni u pisanom obliku između jednog ili više gospodarskih subjekata i jednog ili više javnih naručitelja i čiji je predmet izvođenje radova, isporuka robe ili pružanje usluga u smislu ove Direktive“.

               4

               Direktiva 2014/24/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. veljače 2014. o javnoj nabavi i o stavljanju izvan snage Direktive 2004/18/EZ (SL 2014., L 94, str. 65.) stavila je izvan snage Direktivu 2004/18, s učinkom od 18. travnja 2016.

               5

               Uvodna izjava 4. Direktive 2014/24 glasi:
               „Rastuća raznolikost oblika javnog djelovanja zahtijeva jasnije određivanje pojma same nabave; to pojašnjenje samo po sebi međutim ne bi trebalo proširiti područje primjene ove Direktive u usporedbi s područjem primjene Direktive 2004/18/EZ. Pravila Unije o javnoj nabavi ne obuhvaćaju sve oblike trošenja javnih sredstava, već samo one koji su namijenjeni za stjecanje radova, robe ili usluga koji se uzimaju u obzir u okviru javnog ugovora. […]
               […]“

               6

               Članak 1. stavak 6. te direktive određuje:
               „Sporazumi, odluke ili drugi pravni instrumenti kojima se uređuje prijenos ovlasti i odgovornosti za izvršavanje javnih zadaća među javnim naručiteljima ili udruženjima javnih naručitelja te kojima nije predviđeno izvršavanje ugovornih obveza uz novčanu naknadu smatraju se pitanjima interne organizacije u dotičnoj državi članici te stoga ova Direktiva ni na koji način ne utječe na njih.“

         Njemačko pravo

               7

               Sukladno saveznom zakonodavstvu u području otpada i Niedersächsische Abfallgesetz (Zakon o otpadu Donje Saske), u verziji na snazi u vrijeme osnivanja Udruženja posebne namjene jedinica lokalne samouprave HR, intervenijenta u glavnom postupku, kao i u verziji koja je trenutno na snazi, zadaću obrade otpada imaju teritorijalne jedinice određene potonjim zakonom, odnosno udruženja koja su osnovale te jedinice.

               8

               Niedersächsische Zweckverbandsgesetz (donjosaksonski Zakon o udruženjima posebne namjene) u verziji koja je bila na snazi u vrijeme osnivanja Udruženja posebne namjene jedinica lokalne samouprave HR u svojem članku 1. predviđao je da se općine mogu udruživati u udruženja posebne namjene (dobrovoljna udruženja) ili su mogla biti uključena u njih (obvezna udruženja) radi zajedničkog izvršavanja određenih zadaća koje su ovlaštene ili obvezne izvršavati. U tom slučaju, sukladno članku 2. stavku 1. tog zakona, prava i obveze koje se odnose na izvršenje tih zadataka prenose se na udruženje posebne namjene.

               9

               Na temelju članka 4. tog zakona, takva su udruženja posebne namjene javnopravna tijela koja imaju svoju vlastitu upravu i pod vlastitom su odgovornosti.

               10

               Članak 29. stavak 1. tog istog zakona teritorijalnim jedinicama, članicama udruženja posebne namjene, nalaže plaćanje godišnjih doprinosa ako ostali prihodi tog udruženja posebne namjene nisu dostatni za pokrivanje troškova vezanih za te zadaće.

               11

               Niedersächsisches Gesetz über die kommunale Zusammenarbeit (Donjosaksonski zakon o komunalnoj suradnji), trenutno na snazi, sadrži slične odredbe. Iz njega osobito proizlazi da se jedinice lokalne samouprave koje prenose svoje zadaće na udruženje posebne namjene, u tom opsegu oslobađaju od njihova izvršavanja.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               12

               Sukladno saveznom zakonodavstvu, kao i zakonodavstvu Land Niedersachsen (Savezna zemlja Donja Saska, Njemačka), Hannoverska regija i Stadt Hannover (Grad Hannover) u području otpada bili su nadležni za prikupljanje i obradu otpada na području prijašnjeg Landkreis Hannover (okrug Hannover) i Grada Hannovera.

               13

               Zbog reorganizacije koju su predvidjele te dvije jedinice prvotno je 29. studenoga 2002. Grad Hannover prenio svoju nadležnost na Hannoversku regiju. Nakon toga su 19. prosinca 2002. te jedinice lokalne samouprave zajedno donijele Verbandsordnung des Zweckverbandes Abfallwirtschaft Region Hannover (statut Udruženja posebne namjene jedinica lokalne samouprave Hannoverske regije, u daljnjem tekstu: Statut udruženja posebne namjene jedinica lokalne samouprave HR) kojim je organizirano djelovanje tog udruženja posebne namjene, novog javnopravnog subjekta kojem su dvije administrativne jedinice osnivači prenijele različite nadležnosti, među kojima su određene prvotno bile zajedničke tim administrativnim jedinicama, a druge su pripadale svakoj ponaosob i koji je osobito zamijenio Hannoversku regiju u prikupljanju otpada. Taj je subjekt osnovan 1. siječnja 2003.

               14

               Da bi omogućili ostvarenje zadaća povjerenih Udruženju posebne namjene jedinica lokalne samouprave HR, Hannoverska regija i Grad Hannover primjenom članka 5. Statuta Udruženja posebne namjene jedinica lokalne samouprave HR besplatno su mu prenijeli svoje subjekte zadužene za ostvarenje zadaća prikupljanja otpada, čišćenja ulica i zimske službe, a Hannoverska regija mu je prenijela 94,9% udjela u Abfallentsorgungsgesellschaft Region Hannover mbH, društvu koje osigurava obradu otpada u toj regiji i koje je do tada u potpunosti bilo u njezinu vlasništvu.

               15

               Članak 4. stavak 5. Statuta udruženja posebne namjene jedinica lokalne samouprave HR‑a u istu svrhu omogućuje i da ono radi ispunjavanja svojih zadaća koristi usluge trećih i može imati udjele u poduzećima i ustanovama čije je korištenje dopušteno člankom 22. Kreislaufwirtschaftsgesetza (Zakon o uporabi otpada).

               16

               Navedeni statut u članku 4. stavku 4. određuje da Udruženje posebne namjene jedinica lokalne samouprave HR‑a prikuplja otpad radi daljnjeg korištenja te u tu svrhu može sklapati ugovore s dualnim sustavima (Duale systeme) za prikupljanje ambalaže, čije se zadaće mogu prenijeti na Abfallentsorgungsgesellschaft Region Hannover.

               17

               Sukladno članku 4. stavku 6. tog statuta udruženje posebne namjene ovlašteno je donositi odredbe statuta i pravilnika koje se odnose na određivanje naknada.

               18

               Na temelju članka 7. Statuta udruženja posebne namjene jedinica lokalne samouprave HR‑a, njena se skupština sastoji od čelnika uprave Hannoverske regije i Grada Hannovera koji podliježu uputama teritorijalne jedinice koja je član udruženja i koju zastupaju. Ti čelnici uprave imaju pravo glasa u toj skupštini u pogledu nadležnosti koje je prenijela teritorijalna jedinica koju predstavlja.

               19

               Članak 8. tog statuta predviđa da je navedena skupština osobito nadležna za izmjenu tog statuta te za imenovanje direktora Udruženja posebne namjene jedinica lokalne samouprave HR‑a.

               20

               Sukladno članku 16. navedenog statuta, to udruženje posebne namjene ostvarenim prihodima dugoročno treba barem pokriti svoje troškove. Ipak,. ako ti prihodi ne budu dostatni za pokriće troškova, teritorijalne jedinice koje čine udruženje moraju platiti godišnje utvrđeni doprinos.

               21

               Iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da je učinak prijenosa zadaća vezanih za dobrovoljno ili obvezno osnivanje udruženja posebne namjene gubitak nadležnosti jedinica lokalne samouprave članica udruženja posebne namjene.

               22

               U 2011., devetoj godini djelovanja Udruženja posebne namjene jedinica lokalne samouprave HR, ono je zajedno s Abfallentsorgungsgesellschaft Region Hannover ostvarilo promet od 189020912 eura, od čega 11232173,89 eura (odnosno otprilike 6%) čine komercijalne transakcije s trećim subjektima. Prema prognozama za 2013. Godinu, tim bi iznosima trebali odgovarati iznosi od 188670370,92 eura, odnosno 13085190,85 eura.

               23

               Remondis, trgovačko društvo aktivno u sektoru otpada, podnijelo je zahtjev za provjeru ugovora o javnoj nabavi po kojemu trenutno postupa sud koji je uputio zahtjev.

               24

               Remondis smatra da je opća operacija koja se sastojala od osnivanja tog udruženja posebne namjene i istodobnog prijenosa zadaća koje su mu izvršile teritorijalne jedinice, njegove članice, ugovor o javnoj nabavi u smislu osobito članka 1. stavka 2. točke (a) Direktive 2004/18, iako početno ta operacija nije bila obuhvaćena pravilima u području javne nabave jer je bila obuhvaćena iznimkom utvrđenom u presudi od 18. studenoga 1999.Teckal (C‑107/98, EU:C:1999:562, t. 50.). Naime, bila su ispunjena dva uvjeta koja se zahtijevaju u okviru te iznimke, odnosno, s jedne strane, to da javni subjekt koji sklapa ugovor nad osobom koju je zadužio za izvršavanje tog ugovora izvršava sličan nadzor kao nad svojim vlastitim službama i, s druge strane, to da ta osoba bitan dio svoje djelatnosti obavlja s navedenim javnim tijelom. Međutim, prema Remondisu, uzimajući u obzir značajan promet koji je Udruženje posebne namjene jedinica lokalne samouprave HR ostvarilo od 2013. s trećim subjektima, to udruženje više ne obavlja bitni dio svojih aktivnosti s jedinicama lokalne samouprave koje su ga osnovale. Iz toga je zaključio da se navedena opća operacija treba smatrati nepravilnom dodjelom ugovora o javnoj nabavi i prema tome ništavom. Međutim, Hannoverska regija, subjekt nadležan za prikupljanje otpada, trebala bi organizirati postupak javne nabave ako ne želi sama izvršavati tu zadaću.

               25

               Hannoverska regija i Udruženje posebne namjene jedinica lokalne samouprave HR ističu da prema njima osnivanje potonjeg i prijenos nadležnosti na njega nije obuhvaćeno područjem primjene prava javne nabave.

               26

               Naime, to osnivanje i prijenos proizlaze iz statutarne odluke, a ne iz ugovora ili upravnog sporazuma. Nadalje se te teritorijalne jedinice pozivaju na Direktivu 2014/24, osobito njen članak 1. stavak 6. o mehanizmima prijenosa ovlasti i odgovornosti u svrhu izvršavanja javnih zadaća.

               27

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da rješenje spora u glavnom postupku ovisi o tome predstavlja li operacija, za Hannoversku regiju i Grad Hannover, koja se sastojala od osnivanja Udruženja posebne namjene jedinica lokalne samouprave HR i prenošenja određenih zadaća javnu nabavu u smislu članka 1. stavka 2. točke (a) Direktive 2004/18. U tom pogledu on ne sumnja u naplatni karakter operacije, s obzirom na, s jedne strane, besplatni prijenos sredstava koja su prethodno koristile dvije teritorijalne jedinice za izvršavanje zadaća prenesenih tom udruženju posebne namjene i, s druge strane, na obvezu tih jedinica da pokriju eventualno troškove navedenog udruženja koji su veći od njegovih prihoda.

               28

               Taj sud iznosi da se ipak može smatrati da takva operacija nije sklapanje ugovora o javnoj nabavi. Naime, ne postoji ugovor i nije uključeno niti jedno poduzeće. Osim toga, radi se o unutarnjoj organizacijskoj mjeri države zajamčenoj ustavnim odredbama o lokalnoj samoupravi koja se sastoji od preraspodjele nadležnosti među teritorijalnim jedinicama, slijedom koje se jedinice u potpunosti oslobađaju zadaća za čije su izvršavanje početno bile zadužene.

               29

               Navedeni sud međutim izražava sumnje u relevantnost takvog mišljenja s obzirom na sudsku praksu Suda, osobito presudu od 13. lipnja 2013.Piepenbrock (C‑386/11, EU:C:2013:385) iz koje proizlazi da samo delegiranje zadaće koje podrazumijeva oslobođenje jedinice koja je u početku bila za nju zadužena nema utjecaja na kvalifikaciju ugovora o javnoj nabavi.

               30

               Usto, iz te presude proizlazi da se u obzir moraju uzeti samo dvije iznimke od primjene pravila u području javne nabave, odnosno ona utvrđena u presudi od 18. studenoga 1999.Teckal (C‑107/98, EU:C:1999:562) i međuopćinske, odnosno „horizontalne“ suradnje. Međutim, može se ustvrditi da se na ovaj tip operacija primjenjuje pravo javne nabave zbog toga što osnivanje udruženja posebne namjene zajedno s prijenosom nadležnosti na njega ne ulazi o okvir niti jedne od tih iznimaka.

               31

               Međutim, obrnuto, sud koji je uputio zahtjev ističe da se, s jedne strane, takva operacija isključivo temelji na horizontalnom sporazumu između više javnih subjekata, a ne na sporazumu koji su zaključili ti subjekti i udruženje posebne namjene jedinica lokalne samouprave.

               32

               S druge strane, do osnivanja udruženja posebne namjene teritorijalnih jedinica može doći njihovom slobodnom odlukom, ali im to također može i nametnuti tijelo koje njima upravlja. Međutim, u tom slučaju, ne postoji ugovor i bilo bi teško ustanoviti da se radi o javnoj nabavi. Prema tome, postavlja se pitanje može li se ista operacija, odnosno prijenos nadležnosti na udruženje posebne namjene jedinica lokalne samouprave različito promatrati ovisno o tome je li taj prijenos dobrovoljan ili nametnut.

               33

               Sud koji je uputio zahtjev usto se pita o posljedicama koje proizlaze iz utvrđenja da opća operacija poput ove o kojoj je riječ u glavnom postupku predstavlja javnu nabavu i osobito o tome treba li se takva javna nabava obuhvatiti iznimkom utvrđenom u presudi od 18. studenoga 1999.Teckal (C‑107/98, EU:C:1999:562) ili je prije riječ o suradnji teritorijalnih jedinica u svrhu izvršavanja dodijeljenih im zadaća.

               34

               U tim okolnostima Oberlandesgericht Celle (Visoki zemaljski sud u Celleu, Njemačka) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Je li sporazum između dviju teritorijalnih jedinica, na temelju kojega teritorijalne jedinice statutima osnivaju udruženje posebne namjene s vlastitom pravnom osobnošću koje od tada u vlastitoj nadležnosti obavlja određene zadaće koje su do tada bile obveza uključenih teritorijalnih jedinica, ‚ugovor o javnoj nabavi’ u smislu članka 1. stavka 2. točke (a) Direktive 2004/18 ako se taj prijenos zadaća odnosi na usluge u smislu te direktive i izvršava se uz naplatu, ako udruženje posebne namjene provodi djelatnosti koje nadilaze zadaće koje su prije toga bile obveza uključenih jedinica i ako prijenos zadaća ne pripada ‚dvjema vrstama ugovora’ koji, iako ih dodjeljuju javni subjekti, prema sudskoj praksi Suda, upućivanjem na presudu Suda od 13. lipnja 2013.Piepenbrock, (C‑386/11, EU:C:2013:385 t. 33. i daljnje točke), ne ulaze u područje primjene prava Unije o javnoj nabavi?

                        2.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje: ovisi li pitanje ne ulazi li osnivanje udruženja posebne namjene i s time povezani prijenos zadaća na nju iznimno u područje primjene prava Unije o javnoj nabavi o načelima koje je Sud razvio u pogledu ugovora između javnog tijela i osobe pravno različite od tog tijela, prema kojima je isključena primjena prava Unije o javnoj nabavi ako tijelo nad osobom o kojoj je riječ ima sličnu kontrolu kao nad svojim vlastitim službama i navedena osoba istodobno u bitnome djeluje za tijelo ili tijela koje ima ili koja imaju udjele u toj osobi (vidjeti u tom smislu, među ostalim, presudu Suda od 18. studenoga 1999. (C‑107/98, EU:C:1999:562,, t. 50.) ili se, suprotno tome, primjenjuju načela koje je Sud razvio u pogledu ugovora kojima se ugovara suradnja javnih tijela prilikom provedbe neke zadaće u općem interesu koja je obveza svih tih tijela vidjeti presudu Suda od 19. prosinca 2012.,Ordine degli Ingegneri della Provincia di Lecce i dr. (C‑159/11, EU:C:2012:817, točka 34. i sljedeće) […]?“

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               35

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti bita treba li članak 1. stavak 2. točku (a) Direktive 2004/18 tumačiti na način da se ugovorom o javnoj nabavi smatra sporazum između dvaju teritorijalnih jedinica poput ovog o kojem je riječ u glavnom postupku, na temelju kojeg one statutima osnivaju udruženje posebne namjene, pravnu osobu javnog prava i tom novom javnom tijelu dodjeljuju određene nadležnosti koje su do tada one izvršavale i koje od tada ima to udruženje posebne namjene.

               36

               Na temelju članka 1. stavka 2. točke (a) Direktive 2004/18, ugovori o javnoj nabavi naplatni su ugovori sklopljeni u pisanom obliku između jednog ili više gospodarskih subjekata i jednog ili više javnih naručitelja i čiji je predmet izvođenje radova, isporuka robe ili pružanje usluga u smislu te direktive.

               37

               Radi moguće kvalifikacije operacije koja podrazumijeva više faza kao ugovora o javnoj nabavi, ta se operacija mora ispitati u cjelini i uzimajući u obzir njenu svrhu (vidjeti u tom smislu presudu od 10. studenoga 2005., Komisija/Austrija, C‑29/04, EU:C:2005:670, t. 41.).

               38

               U ovom slučaju dakle u obzir treba uzeti sve različite faze operacije iz glavnog postupka. U tom pogledu iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da su Hannoverska regija i Grad Hannover odlučili zajedno regulatornim aktom osnovati novi javnopravni subjekt s ciljem da mu se dodjele određene nadležnosti, djelomično zajedničke, a djelomično svojstvene svakoj od teritorijalnih jedinica. Potonje su istodobno novom subjektu dale određene ovlasti koje su mu trebale omogućiti da izvršava zadaće koje odgovaraju tim nadležnostima. Naime, one su mu dale sredstva koje su do tada same stekle izvršavanjem navedenih nadležnosti i obvezale se pokriti eventualni proračunski manjak navedenog subjekta, koji usto raspolaže pravom određivanja naknade i ubiranja njezina iznosa kao i pravom izvršavanja određenih aktivnosti koje ne odgovaraju onima koje su joj prenesene, ali su iste naravi kao određene aktivnosti čije ostvarivanje proizlazi iz tog izvršavanja. Konačno, novi subjekt karakterizira samostalnost u djelovanju, ali on mora poštovati odluke skupštine sastavljene od predstavnika dvaju teritorijalnih jedinica koje su ga osnovale, tijela koje je osobito nadležno za imenovanje direktora navedenog subjekta.

               39

               U tom kontekstu, valja početno istaknuti da je cilj navoda suda koji je uputio zahtjev prema kojima su aktivnosti o kojima je riječ u glavnom postupku „usluge“ u smislu Direktive 2004/18 precizirati da se u tom pogledu ne može isključiti primjena te direktive. Nasuprot tome, budući da činjenica da aktivnost koja pripada nadležnosti javnog tijela predstavlja uslugu obuhvaćenu navedenom direktivom, nije sama po sebi dovoljna da bi direktiva bila primjenjiva, javna su tijela slobodna odlučiti žele li ili ne sklopiti ugovor za ostvarivanje zadaća u javnom interesu za koje su zadužena (vidjeti u tom smislu presudu od 9. lipnja 2009., Komisija/Njemačka, C‑480/06, EU:C:2009:357, t. 45. i navedenu sudsku praksu).

               40

               Osim toga, valja kao prvo podsjetiti da je raspodjela nadležnosti u okviru države članice zaštićena člankom 4. stavkom 2. UEU‑a prema kojoj je Unija dužna poštovati nacionalne identitete država članica, koji su neodvojivo povezani s njihovim temeljnim političkim i ustavnim strukturama, uključujući regionalnu i lokalnu samoupravu (vidjeti, u tom smislu, presudu od 12. lipnja 2014., Digibet i Albers, C‑156/13, EU:C:2014:1756, t. 34.).

               41

               Osim toga, budući da ta raspodjela nadležnosti nije konačno utvrđena, zaštita koju dodjeljuje članak 4. stavak 2. UEU‑a također se odnosi na reorganizaciju nadležnosti unutar države članice, kako je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 41. i 42. svojeg mišljenja. Takve reorganizacije, koje mogu poprimiti oblik preraspodjele nadležnosti od jednog javnog tijela drugome, a koje određuje hijerarhijski više tijelo, odnosno dobrovoljnog prijenosa nadležnosti između javnih tijela, kao posljedicu imaju to da tijelo koje je prethodno bilo nadležno želi da ga se oslobodi ili se želi samo osloboditi obveze i prava izvršavanja povjerene mu javne zadaće, dok se od tog trenutka ta obveza i to pravo povjeravaju drugom tijelu.

               42

               Kao drugo, valja utvrditi da takva preraspodjela odnosno takav prijenos nadležnosti ne ispunjava sve uvjete određene definicijom pojma ugovora o javnoj nabavi.

               43

               Naime, samo naplatni ugovor može biti ugovor o javnoj nabavi koji je obuhvaćen Direktivom 2004/18 jer taj naplatni karakter podrazumijeva da javni naručitelj koji sklapa ugovor o javnoj nabavi na temelju njega prima najmanje jednu protučinidbu koja mora sadržavati izravni gospodarski interes za tog javnog naručitelja (vidjeti u tom smislu presudu od 25. ožujka 2010., Helmut Müller, C‑451/08, EU:C:2010:168, t. 47. do 49.). Dvostranoobvezna priroda ugovora je dakle ključna značajka ugovora o javnoj nabavi, kako je istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 36. svojeg mišljenja.

               44

               Međutim, neovisno o okolnosti da odluka o dodjeli javnih ovlasti ne pripada području gospodarskih transakcija, samom činjenicom da javno tijelo više nema nadležnost koja mu je prethodno dodijeljena prestaje sav gospodarski interes za ostvarenje zadaća koje odgovaraju toj nadležnosti.

               45

               Usto, preraspodjela sredstava koja se koriste za izvršavanje nadležnosti prenesenih s tijela čija nadležnost prestaje na ono koje postaje nadležno ne može se ocijeniti kao plaćanje cijene već nasuprot tome kao logična, odnosno nužna posljedica dobrovoljnog prijenosa ili nametnute preraspodjele te nadležnosti s prvog tijela na drugo.

               46

               Jednako tako, ne može se smatrati plaćanjem činjenica da se tijelo koje preuzima inicijativu pri prijenosu nadležnosti ili koje odlučuje o preraspodjeli nadležnosti obvezuje preuzeti eventualne troškove koji se ne mogu pokriti prihodima a koji bi mogli nastati zbog izvršavanja te nadležnosti. Naime, radi se o jamstvu namijenjenom trećima čija nužnost u ovom slučaju proizlazi iz načela prema kojem javno tijelo ne može biti predmet postupka u slučaju nesolventnosti. Međutim, samo postojanje takvog načela pripada unutarnjoj organizaciji države članice.

               47

               Valja, međutim, kao treće istaknuti da prijenos nadležnosti među javnim tijelima treba ispuniti određene uvjete da bi ga se moglo smatrati unutarnjom organizacijskom mjerom te da bi bilo obuhvaćeno slobodom država članica zajamčenom člankom 4. stavkom 2. UEU‑a.

               48

               U tom pogledu, situacija poput ove o kojoj je riječ u glavnom postupku sigurno nije jednaka slučaju iz presude od 20. listopada 2005.Komisija/Francuska (C‑264/03, EU:C:2005:620). Naime, u potonjem predmetu radilo se o određivanju je li vrsta dotičnog mandata točan prijenos koji je izvršilo javno tijelo na subjekt za ostvarenje projekta koji je u načelu u nadležnosti drugog subjekta, a ne o prijenosu same nadležnosti. Ipak, iako imaju različite dosege, te su dvije vrste prijenosa iste prirode jer se bit te presude može primijeniti i u ovom slučaju.

               49

               Kao što je istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 53. svojeg mišljenja, da bi se mogao smatrati takvim, prijenos nadležnosti treba se odnositi na odgovornosti vezane za prenesenu nadležnost, osobito obvezu izvršavanja zadaća koje ta nadležnost podrazumijeva, ali također i na odgovarajuće ovlasti. Za to se zahtijeva da javno tijelo kojem se prenosi nadležnost treba biti ovlašteno za organizaciju izvršenja zadaća obuhvaćenih tom nadležnosti, kao i za određenje regulatornog okvira za te zadaće, te treba imati financijsku samostalnost koja omogućuje da se osigura financiranje tih zadaća. Tome nije tako ako tijelo koje je prvotno bilo nadležno zadrži glavnu odgovornost za te iste zadaće, ako nastavi provoditi financijski nadzor nad njima ili ako prethodno treba odobriti odluke koje donosi subjekt kojem se nadležnost prenosi.

               50

               U tom pogledu, situacija poput one o kojoj je bila riječ u glavnom postupku uvelike se razlikuje od one koja je u središtu predmeta u kojem je donesena presuda od 13. lipnja 2013.Piepenbrock (C‑386/11, EU:C:2013:385) u kojoj se teritorijalna jedinica ograničila na to da drugoj teritorijalnoj jedinici za financijsku naknadu povjeri izvršavanje određenih materijalnih zadaća, zadržavajući pritom ovlast nadzora izvršenja, kako je utvrdio Sud u točki 41. te presude.

               51

               Prijenos nadležnosti ne može dakle postojati ako javno tijelo koje je postalo nadležno ne izvršava tu nadležnost samostalno i pod vlastitom odgovornosti.

               52

               Kao što je nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 56. svojeg mišljenja, takva samostalnost ne podrazumijeva da neki drugi javni subjekt ne smije izvršavati utjecaj na subjekt koji je postao nadležan. Naime, subjekt koji prenosi nadležnost može zadržati određena prava u odnosu na zadaće vezane za tu javnu službu. Međutim, takav utjecaj načelno isključuje svako miješanje u konkretne načine izvršavanja zadaća koji su obuhvaćeni prenesenom nadležnosti. U situaciji poput ove u glavnom postupku takav se utjecaj može izvršavati putem tijela, poput glavne skupštine, sastavljenog od predstavnika teritorijalnih jedinica koje su prethodno bile nadležne.

               53

               Samostalno djelovanje ne podrazumijeva ni to da dobrovoljna ili nametnuta preraspodjela nadležnosti treba biti ireverzibilna. Naime, kao što se ističe u točki 39. ove presude, podjela nadležnosti u okviru države članice ne može se smatrati konačno utvrđenom, jer se mogu predvidjeti naknadne reorganizacije. Valja osim toga istaknuti da situacije o kojima je bila riječ u presudi od 20. listopada 2005.Komisija/Francuska (C‑264/03, EU:C:2005:620) nisu bile trajne prirode jer se radilo o jednokratnim prijenosima javne ovlasti subjektu za ostvarenje projekta koji je u načelu u nadležnosti drugog subjekta, koji je zadržao tu načelnu nadležnost, u situacijama za koje bi se smatralo da ne pripadaju pravu javne nabave da nisu imale značajke koje je Sud istaknuo u točki 54. te presude, koje su dovele do utvrđenja da u tom slučaju nije bilo pravog prijenosa. Usto, kao što je istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 54. svojeg mišljenja, ništa se ne protivi tome da nadležnost koja je prenesena ili preraspodijeljena u okviru reorganizacije javnih službi u konačnici postane predmet novog prijenosa ili nove preraspodjele pri sljedećoj reorganizaciji.

               54

               Konačno, u osvrtu na sve aspekte koje je naveo sud koji je uputio zahtjev valja podsjetiti da odobrenje ili zabrana javnim subjektima država članica, odnosno nekim njihovim kategorijama, da izvan djelovanja u općem interesu izvršavaju aktivnost na tržištu pripada unutarnjem zakonodavstvu država članica prema kojem valja ocijeniti je li takva aktivnost spojiva ili ne s institucijskim i statutarnim ciljevima tih subjekata (vidjeti u tom smislu presudu od 23. prosinca 2009., CoNISMa, C‑305/08, EU:C:2009:807, t. 48.). Dakle, činjenica da javni subjekti na koje se odnosi prijenos nadležnosti mogu odnosno ne mogu izvršavati određene aktivnosti na tržištu također je obuhvaćena unutarnjom organizacijom država članica i ne utječe na prirodu takvog prijenosa ako su ispunjeni uvjeti navedeni u točkama 47. do 51. ove presude.

               55

               Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, na prvo je pitanje potrebno odgovoriti kako slijedi:

                        —

                        članak 1. stavak 2. točku (a) Direktive 2004/18 treba tumačiti na način da se ugovorom o javnoj nabavi ne smatra sporazum između dviju teritorijalnih jedinica poput ovog o kojem je riječ u glavnom postupku, na temelju kojeg one statutima osnivaju udruženje posebne namjene, pravnu osobu javnog prava i tom novom subjektu dodjeljuju određene nadležnosti koje su do tada one izvršavale i koje od tada ima to udruženje posebne namjene.

                        —

                        međutim, takav prijenos nadležnosti koji se odnosi na izvršavanje javnih zadaća postoji samo ako se istodobno odnosi na odgovornosti povezane s prenesenom nadležnosti i odgovarajuće ovlasti tako da je javno tijelo kojem se prenosi nadležnost neovisno financijski i u donošenju odluka, što treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

         Drugo pitanje

               56

               S obzirom na dani odgovor na prvo pitanje, nije potrebno odgovoriti na drugo pitanje.

         Troškovi

               57

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Članak 1. stavak 2. točka (a) Direktive Europskog parlamenta i Vijeća 2004/18/EZ od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o [javnoj nabavi radova, robe i usluga] treba tumačiti na način da se ugovorom o javnoj nabavi ne smatra sporazum između dviju teritorijalnih jedinica poput ovog o kojem je riječ u glavnom postupku, na temelju kojeg one statutima osnivaju udruženje posebne namjene, pravnu osobu javnog prava i tom novom subjektu dodjeljuju određene nadležnosti koje su do tada one izvršavale i koje od tada ima to udruženje posebne namjene.

                     Međutim, takav prijenos nadležnosti koji se odnosi na izvršavanje javnih zadaća postoji samo ako se istodobno odnosi na odgovornosti povezane s prenesenom nadležnosti i odgovarajuće ovlasti i ako je tijelo kojem se prenosi nadležnost neovisno financijski i u donošenju odluka, što treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački.


title: Presuda Suda (deseto vijeće) od 3. listopada 2013.#État belge protiv GIMLE SA.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Cour de cassation (Belgija).#Četvrta direktiva 78/660/EEZ – Članak 2. stavak 3. – Načelo istinitog i poštenog prikaza – Članak 2. stavak 5. – Obveza izuzeća od primjene – Članak 32. – Metoda za procjenu po izvornom nabavnom trošku ‐ Nabavna cijena koja je vidno manja od stvarne vrijednosti.#Predmet C-322/12.

text:
         Presuda Suda (deseto vijeće)
      3. listopada 2013. (
            *1
         )
      „Četvrta direktiva 78/660/EEZ — Članak 2. stavak 3. — Načelo istinitog i poštenog prikaza — Članak 2. stavak 5. — Obveza izuzeća od primjene — Članak 32. — Metoda za procjenu po izvornom nabavnom trošku — Nabavna cijena koja je vidno manja od stvarne vrijednosti“
      U predmetu C‑322/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku u skladu s člankom 267. UFEU‑a koji je podnio Cour de cassation (Belgija) odlukom od 1. lipnja 2012. pristiglom Sudu 4. srpnja 2012., u postupku

         Belgija

      protiv

         GIMLE SA,

      SUD (deseto vijeće),
      u sastavu: A. Rosas, predsjednik vijeća, E. Juhász i C. Vajda (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir podnesena očitovanja:

               —

               za GIMLE SA, R. Tournicourt i F. Lettany, odvjetnici,

               —

               za belgijsku vladu, M. Jacobs i J. C. Halleux, u svojstvu agenata,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i J. Kemper, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, G. Braun i J. Hottiaux, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje načela istinitog i poštenog prikaza aktive i pasive društva, njegovog financijskog stanja te dobiti ili gubitka, koje se nalazi u članku 2. stavcima 3. do 5. Četvrte direktive Vijeća 78/660/EEZ od 25. srpnja 1978., zasnovane na članku [44. stavku 2. točki (g) UEZ‑a] o godišnjim financijskim izvještajima za određene vrste trgovačkih društava (SL L 222, str. 11., u daljnjem tekstu: Četvrta direktiva) (SL, posebno izdanje a hrvatskom jeziku, svezak 1., poglavlje 17., str. 16.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Belgije i GIMLE SA (u daljnjem tekstu: GIMLE) vezano za računovodstveni tretman stjecanja dionica koje su preprodane mjesec dana nakon njihovog stjecanja po cijeni 3400 puta većoj od njihove nabavne cijene.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članak 2. stavci 3. do 5. Četvrte direktive propisuje:
               „3.   Godišnji financijski izvještaji daju istinit i pošten prikaz aktive i pasive društva, njegovo financijsko stanje, te dobit ili gubitak.
               4.   Tamo gdje primjena odredbi ove direktive ne bi bila dostatna za dobivanje istinitog i poštenog prikaza u okviru značenja stavka 3., moraju se dostaviti dodatne informacije.
               5.   Tamo gdje, u iznimnim slučajevima, neka odredba ove direktive nije spojiva s obvezom propisanom u stavku 3., od te se odredbe mora odstupiti kako bi se pribavilo istinit i točan prikaz u okviru značenja stavka 3. Svako takvo odstupanje mora biti objavljeno u bilješkama uz financijski izvještaj zajedno s objašnjenjem razloga za to i izjavom o njenom učinku na aktivu, pasivu, financijsku poziciju te dobit ili gubitak. Države članice mogu definirati odnosne iznimne slučajeve i propisati posebna, odgovarajuća pravila.”

               4

               Članak 31. stavak 1. točka (c) ove direktive propisuje:
               „Države članice osiguravaju da stavke iskazane u godišnjim financijskim izvještajima budu procijenjene u skladu sa sljedećim općim načelima:
               [...]

                        c)

                        procjena treba biti izvršena na razumnoj osnovi, a posebno:

                                 aa)

                                 može se uključiti samo dobit koja se ostvari s datumom bilance;

                  [...]”

               5

               Članak 32. navedene direktive propisuje:
               „Stavke iskazane u godišnjim financijskim izvještajima procjenjuju se u skladu s člancima 34. do 42. koji se temelje na načelu nabavne cijene ili troška proizvodnje.”

         Belgijsko pravo

               6

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da članak 3. prvi podstavak, članci 4. i 16. prvi podstavak Arrêté royal od 8. listopada 1976., vezano za godišnje financijske izvještaje poduzetnika u verziji koja je primjenjiva u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Arrêté royal), predstavljaju prenošenje u unutarnje pravo članka 2. stavaka 3. do 5. Četvrte direktive.

               7

               Na temelju članka 3. prvi podstavak Arrêté royala, godišnji financijski izvještaji trebaju istinito i točno odražavati stanje aktive i pasive, financijsko stanje te dobit ili gubitak poduzetnika.

               8

               Članak 4. Arrêté royala propisuje da se godišnji financijski izvještaji sastavljaju u skladu s odredbama tog Arrêté royala i da se, u slučaju da primjena tih odredaba ne bi bila dovoljna za ispunjavanje uvjeta iz članka 3. navedenog Arrêté royala, u bilješkama uz godišnje financijske izvještaje moraju dostaviti dodatne informacije.

               9

               Sukladno članku 16. prvom podstavku navedenog Arrêté royala, u iznimnom slučaju kad primjena pravila procjene predviđenih u poglavlju u kojem je taj članak ne bi bila u skladu člankom 3. Arrêté royala, treba izuzeti od primjene ta pravila procjene i primijeniti članak 3.

               10

               Članak 20. Arrêté royala predviđa, ne dovodeći u pitanje primjenu članaka 16., 27., 27. točke (a) i 34. Arrêté royala, da se imovina procjenjuje po njezinoj nabavnoj vrijednosti i da se u bilanci iskazuje u toj istoj vrijednosti, umanjeno za amortizacije i smanjenja tih vrijednosti, te da kao nabavnu vrijednost treba smatrati ili nabavnu cijenu definiranu u članku 21. ili trošak proizvodnje definiran u članku 22. ili vrijednost prilikom prijenosa koja je definirana člankom 23. navedenog Arrêté royala.

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               11

               Činjenice koje proizlaze iz zahtjeva za prethodnu odluku mogu se sažeti na sljedeći način.

               12

               GIMLE, dioničko društvo osnovano u skladu s belgijskim pravom, osnovali su 26. studenoga 1998. A. Sjöwall i B. Larsson, švedski državljani i rezidenti Ujedinjene Kraljevine. Predmet poslovanja GIMLE‑a je stjecanje udjela u svim vrstama društava i upravljanje istima.

               13

               Dana 27. studenoga 1998. GIMLE je kupio 50 dionica TV‑Shop Europe AB, društva koje je osnovano u skladu sa švedskim pravom, čiji je A. Sjöwall također bio osnivač, za iznos od 5000 švedskih kruna (SEK), odnosno 100 SEK po dionici. Dana 4. siječnja 1999., znači 38 dana nakon njihove kupnje, GIMLE je te dionice prodao Electronic Retailing AB‑u, društvu osnovanom u skladu sa švedskim pravom, za cijenu od 17.000.000 SEK, dakle 340.000 SEK po dionici. Nakon ove prodaje, GIMLE je prikazao kapitalnu dobit od 74.776.696 belgijskih franaka (BEF) (1.853.668 eura), što je odgovaralo razlici između prodajne cijene i nabavne cijene navedenih dionica.

               14

               Međutim, u poreznom smislu ova vrsta kapitalne dobiti koja je ostvarena kao rezultat prodaje dionica u Belgiji predstavlja iznimku, tako da GIMLE nije prijavio tu kapitalnu dobit kao oporezivi prihod u svojoj poreznoj prijavi za društvo za fiskalnu godinu 2000. (prihod u 1999. godini).

               15

               Rješenjem o ispravku od 19. studenoga 2002. porezna je uprava ipak procijenila da je GIMLE ostvario oporezive prihode na temelju kapitalne dobiti koja je ostvarena povodom kupnje predmetnih dionica u glavnom postupku, dakle „po izlasku novčanih sredstava zamijenjenih dionicama čija je stvarna vrijednost veća od cijene koja je plaćena”. Time je porezna uprava pretpostavila da stvarna vrijednost dionica, u trenutku njihova stjecanja 27. studenoga 1998., nije odgovarala njihovoj nabavnoj cijeni (100 SEK po dionici), nego upravo njihovoj preprodanoj cijeni od 4. siječnja 1999. (340.000 SEK po dionici). Posljedično je porezna uprava podvrgnula kapitalnu dobit u iznosu od 74.776.696 BEF (1.853668 eura) porezu na dobit.

               16

               Tribunal de première instance de Bruxelles je ocijenio da je GIMLE‑ova tužba protiv odluke od 18. srpnja 2003. kojom je porezna uprava odbacila njegov prigovor dopuštena i osnovana. Posljedično, taj je sud naredio da se iznos spornog poreza smanji i osudio je Belgiju na povrat svih iznosa koje je neosnovano naplatila, zajedno sa zateznim kamatama.

               17

               Žalba koju je Belgija podnijela Cour d’appel de Bruxelles protiv prvostupanjske presude bila je odbijena. Cour d’appel de Bruxelles nije preispitivao valjanost procjene činjenica koju je izvršila Belgija, prema kojoj je nabavna cijena predmetnih dionica u glavnom postupku bila očigledno manja od njihove stvarne vrijednosti, koja je odgovarala prodajnoj cijeni 38 dana kasnije. Međutim, navedeni je sud smatrao da ta procjena nije bila od važnosti, s obzirom na to da je na temelju članka 3. prvog podstavka, članaka 4. i 16. prvog podstavka Arrêté royala GIMLE imao obvezu računovodstveno prikazati svoje dionice ne prema njihovoj stvarnoj vrijednosti, nego prema njihovom izvornom nabavnom trošku. Posebno, isti je sud konstatirao da članak 16. navedenog Arrêté royala ne obvezuje da se izvorni nabavni trošak zamijeni stvarnom vrijednošću, osim u okolnostima koje bi se smatrale „iznimnima”, i da članak 4. drugi podstavak Arrêté royala dopušta poduzetniku da prikaže istinito i točno stanje aktive i pasive na način da u bilješkama uz godišnje financijske izvještaje navede „dodatne informacije”, a da se ipak ne izuzme od primjene jednoobrazno pravilo o procjeni na temelju izvornog nabavnog troška. Posljedično, Cour d’appel de Bruxelles potvrdio je prvostupanjsku presudu presudivši da je Belgija pogrešno uzela u obzir kapitalnu dobit od 74.776.696 BEF za izračun poreza koji je GIMLE dugovao.

               18

               Belgija je uložila žalbu Cour de cassation protiv presude Cour d’appel de Bruxelles, ističući da članak 3. prvi podstavak i članci 4. i 16. prvi podstavak Arrêté royala ne predviđaju samo obvezu da se dostave dodatne informacije u bilješkama uz godišnje financijske izvještaje, nego nameću izuzeće od primjene načela knjiženja imovine po nabavnoj cijeni, s obzirom na to da, kao u glavnoj stvari, cijena koja je plaćena očigledno ne odgovara stvarnoj vrijednosti dobara o kojima je riječ, dajući pritom pogrešan prikaz aktive i pasive društva, njegovog financijskog stanja kao i rezultata poslovanja.

               19

               S obzirom na to da žalba Belgije zahtijeva tumačenje članka 2. stavaka 3. do 5. Četvrte direktive, Cour de cassation je odlučio zastati s postupkom i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li se članak 2. stavci 3. do 5. Četvrte direktive [...] tumačiti na način da ne propisuje samo dostavu dodatnih informacija u bilješkama uz godišnje financijske izvještaje, nego da propisuje, kada nabavna cijena očigledno ne odgovara stvarnoj vrijednosti dobara o kojima se radi, dajući tako pogrešan prikaz aktive i pasive, financijskog stanja kao i rezultata poslovanja društva, izuzeće od primjene načela knjiženja imovine po njezinoj nabavnoj cijeni i knjiženje imovine odmah po njezinoj preprodajnoj cijeni, ako se navedena preprodajna cijena pokaže kao njezina stvarna vrijednost?”

         O prethodnom pitanju

         Očitovanja podnesena Sudu

               20

               GIMLE, belgijska vlada i njemačka vlada kao i Europska komisija podnijeli su pisana očitovanja sudu. GIMLE, njemačka vlada i Europska komisija procjenjuju da treba negativno odgovoriti na postavljeno pitanje. Samo je belgijska vlada zauzela drugačiji stav.

               21

               GIMLE i njemačka vlada naglašavaju da se metoda za procjenu navedena u članku 32. Četvrte direktive temelji na izvornom nabavnom trošku imovine, predstavljenom nabavnom cijenom ili troškom proizvodnje navedene. Dodaju da se ova metoda ne može izuzeti od primjene osim u ograničenim slučajevima iz članka 33. te direktive.

               22

               Komisija, referirajući se na presudu Tomberger od 27. lipnja 1996., (C‑234/94, Recueil, str. I‑3133., točka 17.) i presudu DE + ES Bauunternehmung od 14. rujna 1999. (C‑275/97, Recueil, str. I‑5331., točka 26.), podsjeća da načelo istinitog i poštenog prikaza iz članka 2. stavka 3. Četvrte direktive predstavlja njezin glavni cilj. Zainteresirani u postupku koji su podnijeli očitovanja Sudu ipak se ne slažu kada je riječ o dosegu članka 2. stavka 5. te direktive, koji predviđa obvezu izuzimanja od primjene odredbe direktive ako se, u iznimnim slučajevima, njezina primjena pokaže suprotna načelu istinitog i poštenog prikaza.

               23

               GIMLE, njemačka vlada i Komisija ističu da kupnja imovine po cijeni manjoj od njezine stvarne vrijednosti ne predstavlja „izniman slučaj”, u smislu članka 2. stavka 5. Četvrte direktive koji opravdava izuzeće od primjene načela procjene na temelju izvornog nabavnog troška koji je propisan u članku 32. te direktive. U tom smislu, GIMLE ističe da izbor zakonodavca Unije u korist metode koja se temelji na izvornom nabavnom trošku podrazumijeva da računovodstvo poduzetnika predstavlja vrednovanja koja rijetko odgovaraju stvarnoj vrijednosti imovine. Njemačka vlada dodaje da ova metoda neizbježno vodi do pojave ponekad značajnih skrivenih rezervi, kad je nabavna cijena manja od stvarne vrijednosti imovine, ali da su takve skrivene rezerve u skladu s načelom procjene na razumnoj osnovi predviđenom u članku 31. stavku 1. točki (c) navedene direktive.

               24

               Belgijska vlada nasuprot tome procjenjuje da pojam „iznimni slučaj”, predviđen u članku 2. stavku 5. Četvrte direktive pokriva situaciju u kojoj je nabavna cijena imovine, kao u glavnom postupku, očigledno manja od njezine stvarne vrijednosti, jer bi uporaba nabavne cijene dala pogrešan prikaz financijskog stanja poduzetnika. U tom pogledu, belgijska se vlada putem analogije referira na točku 32. gore navedene presude DE + ES Bauunternehmung, u kojoj je sud presudio da su „iznimni slučajevi”, predviđeni člankom 31. stavkom 2. Četvrte direktive, oni u kojima zasebna procjena ne bi dala najistinitiji i najpošteniji mogući prikaz stvarnog financijskog stanja poduzetnika o kojem se radi.

         Ocjena Suda

               25

               Sud koji je uputio zahtjev u biti pita nameće li načelo istinitog i poštenog prikaza, navedeno u članku 2. stavcima 3. do 5. Četvrte direktive, obvezu izuzeća od primjene načela da se imovina procjenjuje na temelju njezine nabavne cijene ili troška proizvodnje, kako je propisano u članku 32. navedene direktive, u korist procjene na temelju stvarne vrijednosti imovine, kada je nabavna cijena ili trošak proizvodnje navedene imovine očigledno manji od njezine stvarne vrijednosti.

               26

               Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da se glavni postupak odnosi na računovodstveni tretman kupnje dionica koje su preprodane, mjesec dana nakon kupnje, po cijeni koja je 3400 puta veća od njihove nabavne cijene.

               27

               Iz zahtjeva također proizlazi da je temelj glavnog spora porezne prirode, u mjeri u kojoj bi knjiženje dionica po njihovoj stvarnoj vrijednosti u trenutku njihove kupnje dopuštalo belgijskim nadležnim tijelima oporezovati predmetno društvo na temelju kapitalne dobiti koja je nastala na temelju razlike između stvarne vrijednosti tih dionica i njihove nabavne cijene.

               28

               U tom pogledu Sud je već imao priliku precizirati da Četvrta direktiva nema za cilj odrediti uvjete na kojima se mogu ili moraju zasnivati godišnji financijski izvještaji društava za utvrđivanje osnovice i visine poreza od strane poreznih tijela država članica, poput poreza na dobit u glavnom postupku. S druge strane, nije ni isključeno da države članice mogu koristiti godišnje financijske izvještaje u porezne svrhe kao referentnu osnovicu (presuda od 7. siječnja 2003., BIAO, C‑306/99, Recueil, str. I‑1., točka 70.) te nijedna odredba Četvrte direktive ne zabranjuje državama članicama da na poreznom planu isprave učinke računovodstvenih pravila iz ove direktive, u svrhu određivanja oporezivog iznosa dobiti koji bi bio bliži ekonomskoj stvarnosti.

               29

               Potrebno je podsjetiti da Četvrta direktiva nastoji osigurati usklađivanje između nacionalnih odredbi koje se odnose na strukturu i sadržaj godišnjih financijskih izvještaja i godišnjih izviješća kao i metodu procjene u odnosu na zaštitu članova društva i trećih osoba. U tu svrhu, sukladno njezinoj trećoj uvodnoj izjavi, direktiva ima za cilj samo propisivanje minimalnih uvjeta u odnosu na financijske informacije koje se imaju učiniti dostupnima javnosti (presuda BIAO, gore navedena, točka 69.).

               30

               Četvrta direktiva temelji ovo usklađivanje sadržaja godišnjih financijskih izvještaja na načelu „istinitog i poštenog prikaza”, čije je poštivanje glavni cilj direktive (gore navedene presude Tomberger, točka 17., DE + ES Bauunternehmung, točka 26., i BIAO, točka 72.). Prema ovom načelu, koje se nalazi u članku 2. stavcima 3. do 5. ove direktive, godišnji financijski izvještaji trebaju davati istinit i pošten prikaz aktive i pasive, financijskog stanja i dobiti i gubitka društva.

               31

               Članak 2. stavak 3. do 5. Četvrte direktive koji propisuje načelo istinitog i poštenog prikaza nalazi se u odjeljku 1. ove direktive naslovljen „Opće odredbe”. Odjeljak 7. navedene direktive, naslovljen „Pravila procjene” određuje pravila procjene stavki iskazanih u godišnjim financijskim izvještajima, među kojima se nalaze opća načela navedena u članku 31. iste direktive.

               32

               Sud je već imao priliku naglasiti da se primjena načela istinitog i poštenog prikaza treba voditi u mjeri u kojoj je to moguće, općim načelima iz članka 31. Četvrte direktive, u kojima načelo procjene na razumnoj osnovi, navedeno u članku 31. stavku 1. točki (c), ima posebnu važnost (presuda Tomberger, gore navedena, točka 18.).

               33

               Na temelju odredaba članka 31. stavka 1. točke (c) Četvrte direktive, koje propisuju načelo procjene na razumnoj osnovi, uzimanje u obzir ukupnosti elemenata – ostvarene dobiti, rashoda, prihoda, obveza i gubitaka ‐ koji su realno povezani s predmetnom financijskom godinom, osigurava poštivanje načela istinitog i poštenog prikaza (gore navedene presude Tomberger, točka 22. i BIAO, točka 123). Posebno, navedeni stavak 1. točka (c) podtočka aa. određuje da može biti upisana samo dobit ostvarena do dana zaključenja bilance.

               34

               Načelo istinitog i poštenog prikaza mora se također razumjeti u svjetlu načela koje je navedeno u članku 32. Četvrte direktive, uslijed čega se procjena stavki iskazanih u godišnjim financijskim izvještajima temelji na nabavnoj cijeni ili trošku proizvodnje imovine.

               35

               Zbog te odredbe istinit i pošten prikaz koji trebaju davati godišnji financijski izvještaji društva ne temelji se na procjeni imovine na osnovi njezine stvarne vrijednosti nego na osnovi izvornog nabavnog troška.

               36

               Točno je da članak 2. stavak 5. Četvrte direktive predviđa da se u iznimnim slučajevima, ukoliko primjena neke odredbe ove direktive nije u skladu s obvezom propisanom u članku 2. stavku 3., od predmetne odredbe mora odstupiti kako bi se pribavio istinit i točan prikaz u okviru značenja navedenog stavka 3.

               37

               Zbog članka 2. stavka 5. navedene direktive je dakle zamislivo da se može izuzeti od primjene, u iznimnim slučajevima, članak 32. navedene direktive koji propisuje procjenu dionica na temelju nabavne cijene ili troška proizvodnje, kada bi primjena ove metode dovela do pogrešne slike aktive i pasive, financijskog stanja te dobiti ili gubitka društva.

               38

               Međutim, potrebno je konstatirati da, kako ističu GIMLE, njemačka vlada i Komisija, podcjenjivanje imovine u poslovnim knjigama društava ne bi trebalo, samo po sebi, predstavljati „izniman slučaj”, u smislu članka 2. stavka 5. Četvrte direktive.

               39

               Naime, mogućnost da je određena imovina podcijenjena u poslovnim knjigama društava je, u slučaju kad je njezina nabavna vrijednost manja od njezine stvarne vrijednosti, samo nužna posljedica izbora učinjenog od strane zakonodavca Unije, u članku 32. Četvrte direktive, u korist metode za procjenu zasnovane ne na stvarnoj vrijednosti imovine nego na izvornom nabavnom trošku iste.

               40

               Osim toga, kako naglašava njemačka vlada, podcjenjivanje određene imovine kao što su dionice, u poslovnim knjigama društva, zbog njihove procjene na temelju nabavne cijene ili troška proizvodnje, u skladu je s načelom procjene na razumnoj osnovi navedenim u članku 31. stavku 1. točki (c) Četvrte direktive. Naime, procjena takve imovine na temelju njezine stvarne vrijednosti dovest će do pojave kapitalne dobiti u poslovnim knjigama društva, koja odgovara razlici između stvarne vrijednosti i nabavne vrijednosti te imovine, suprotno članku 31. stavku 1. pod (c) podtočki aa. navedene direktive, prema kojem može biti upisana samo dobit ostvarena do dana zaključenja bilance.

               41

               Štoviše, Komisija ispravno navodi da Belgija u trenutku predmetnih transakcija u glavnom postupku nije usvojila fakultativne odredbe na temelju članka 2. stavka 5. ili 33. Četvrte direktive. Komisija također s pravom ističe da društvo koje je sigurno da će ostvariti važnu dobit zbog poduzetih poslova vezanih za buduću preprodaju imovine mora, u skladu s člankom 2. stavkom 4. ove direktive, dostaviti dodatne informacije o navedenom.

               42

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da načelo istinitog i poštenog prikaza navedeno u članku 2. stavcima 3. do 5. Četvrte direktive ne dopušta izuzimanje od primjene načela procjene imovine na temelju njezine nabavne cijene ili troška proizvodnje, koje je propisano u članku 32. navedene direktive, u korist procjene na temelju njezine stvarne vrijednosti, kada je nabavna cijena ili trošak proizvodnje navedene imovine očigledno manji od njezine stvarne vrijednosti.

         Troškovi

               43

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (deseto vijeće) odlučuje:

                     Načelo istinitog i poštenog prikaza navedeno u članku 2. stavcima 3. do 5. Četvrte direktive 78/660/EEZ Vijeća od 25. srpnja 1978. zasnovano na članku [44. stavku 2. točki (g) UEZ‑a] o godišnjim financijskim izvještajima za određene vrste trgovačkih društava ne dopušta izuzeće od primjene načela procjene imovine na temelju njezine nabavne cijene ili troška proizvodnje, koje je propisano u članku 32. navedene direktive, u korist procjene na temelju njezine stvarne vrijednosti kada je nabavna cijena ili trošak proizvodnje navedene imovine očigledno manji od njezine stvarne vrijednosti.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 30. travnja 2015.#Polynt SpA i Sitre Srl protiv Europske agencije za kemikalije.#REACH – Identifikacija određenih tvari koje mogu izazvati preosjetljivost udisanjem kao posebno zabrinjavajućih tvari – Jednaka razina brige – Tužba za poništenje – Izravni utjecaj – Dopuštenost – Pravo na obranu – Proporcionalnost.#Predmet T-134/13.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 3. travnja 2008.#Dirk Rüffert protiv Land Niedersachsen.#Zahtjev za prethodnu odluku: Oberlandesgericht Celle - Njemačka.#Članak 49. UEZ-a - Slobodno pružanje usluga - Direktiva 96/71/EZ.#Predmet C-346/06.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 10. rujna 2015.#Laverana GmbH & Co.KG protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Prijava figurativnog žiga Zajednice ORGANIC PROTEIN RICH PLANT COMPLEX FROM OUR OWN PRODUCTION – Apsolutni razlog za odbijanje – Opisni karakter – Članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-609/14.


Presuda Suda (osmo vijeće) od 21. prosinca 2011. # Evroetil AD protiv Direktor na Agentsia "Mitnitsi". # Zahtjev za prethodnu odluku: Varhoven administrativen sad - Bugarska. # Direktiva 2003/30/EZ - Direktiva 2003/96/EZ - Direktiva 92/83/EEZ. # Predmet C-503/10.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 15. listopada 2009.#Enviro Tech (Europe) Ltd protiv Belgijske države.#Zahtjev za prethodnu odluku: Conseil d'État - Belgija.#Direktiva 2004/73/EZ - Direktiva 67/548/EEZ.#Predmet C-425/08.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 29. siječnja 2008.#Productores de Música de España (Promusicae) protiv Telefónica de España SAU.#Zahtjev za prethodnu odluku: Juzgado de lo Mercantil nº 5 de Madrid - Španjolska.#Granice.#Predmet C-275/06.