title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 26. ožujka 2015.#Marian Macikowski protiv Dyrektor Izby Skarbowej w Gdańsku.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Naczelny Sąd Administracyjny.#Zahtjev za prethodnu odluku – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost – Načela proporcionalnosti i porezne neutralnosti – Oporezivanje isporuke nekretnina u okviru prisilne prodaje na javnoj dražbi – Nacionalni propisi koji obvezuju sudskog ovršitelja koji provodi takvu prodaju da utvrdi i plati PDV na takvu transakciju – Plaćanje kupoprodajne cijene nadležnom sudu i nužnost da potonji PDV koji treba platiti prenese sudskom ovršitelju – Odgovornost za naknadu štete i kaznena odgovornost sudskog ovršitelja u slučaju neplaćanja PDV‑a – Razlika između općeg roka za plaćanje PDV‑a poreznog obveznika i roka propisanog takvom sudskom ovršitelju – Nemogućnost odbitka plaćenog pretporeza.#Predmet C-499/13.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      26. ožujka 2015. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost — Načela proporcionalnosti i porezne neutralnosti — Oporezivanje isporuke nekretnina u okviru obvezne prodaje drugoj osobi na javnoj dražbi — Nacionalni propisi koji obvezuju sudskog ovršitelja koji provodi takvu prodaju da obračuna i plati PDV na takvu transakciju — Plaćanje kupoprodajne cijene nadležnom sudu i nužnost da potonji PDV koji treba platiti prenese sudskom ovršitelju — Odgovornost za naknadu štete i kaznena odgovornost sudskog ovršitelja u slučaju neplaćanja PDV‑a — Razlika između općeg roka za plaćanje PDV‑a poreznog obveznika i roka propisanog takvom sudskom ovršitelju — Nemogućnost odbitka plaćenog pretporeza“
      U predmetu C‑499/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Naczelny Sąd Administracyjny (Poljska), odlukom od 21. veljače 2013., koju je Sud zaprimio 16. rujna 2013., u postupku

         Marian Macikowski

      protiv

         Dyrektor Izby Skarbowej w Gdańsku,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: A. Tizzano, predsjednik vijeća, S. Rodin, A. Borg Barthet (izvjestitelj), E. Levits i F. Biltgen, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: K. Malacek, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 4. rujna 2014.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za M. Macikowskog, M. Kalinowski, radca prawny,

               —

               za Dyrektor Izby Skarbowej w Gdańsku, T. Tratkiewicz i J. Kaute, u svojstvu agenata,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna i A. Gawlowska, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, M. Owsiany‑Hornung i L. Lozano Palacios, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 6. studenoga 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje načelâ proporcionalnosti i porezne neutralnosti i članaka 9., 193., 199., 206., 250. i 252. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120., u daljnjem tekstu: Direktiva o PDV‑u).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između M. Macikowskog, sudskog ovršitelja, i Dyrektor Izby Skarbowej w Gdańsku, povodom neplaćanja u roku poreza na dodanu vrijednost (u daljnjem tekstu: PDV) koji treba platiti za prodaju nekretnine u ovršnom postupku.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članak 9. stavak 1. Direktive o PDV‑u propisuje:
               „‚Porezni obveznik’ znači svaka osoba koja samostalno provodi gospodarsku aktivnost na bilo kojem mjestu, bez obzira na svrhu ili rezultate te aktivnosti.
               Sve aktivnosti proizvođača, trgovaca ili osoba koje pružaju usluge, uključujući rudarstvo i poljoprivredne aktivnosti i aktivnosti samostalnih profesija, smatraju se ‚gospodarskom aktivnošću’. Korištenje materijalne ili nematerijalne imovine radi ostvarivanja prihoda, na kontinuiranoj osnovi, posebno se smatra gospodarskom aktivnošću.“

               4

               Članak 193. navedene direktive glasi:
               „Svaki porezni obveznik koji obavlja oporezivu isporuku robe ili usluga dužan je plaćati PDV osim u slučajevima iz članaka 194. do 199. i članka 202. u kojima je PDV obvezna plaćati druga osoba.“

               5

               Članak 199. stavak 1. točka (g) te direktive propisuje:
               „Države članice mogu odrediti da je osoba koja je odgovorna za plaćanje PDV‑a porezni obveznik kojem se isporučuje bilo što od niže navedenog:
               [...]

                        (g)

                        isporuka nekretnina koje prodaje dužnik prema presudi u okviru obvezne prodaje drugoj osobi.“

               6

               Članak 204. Direktive o PDV‑u propisuje:
               „1.   Ako je osoba koja je obavezna platiti porez sukladno člancima 193. do 197. i člancima 199. i 200. porezni obveznik koji nema poslovni nastan u državi članici u kojoj postoji obveza plaćanja PDV‑a, države članice mogu mu dopustiti da kao osobu koja je odgovorna za plaćanje PDV‑a imenuje poreznog zastupnika.
               K tome, kada oporezivu transakciju obavlja porezni obveznik koji nema poslovni nastan u državi članici u kojoj postoji obveza plaćanja PDV‑a, a u državi članici u kojoj taj porezni obveznik ima poslovni nastan ne postoji pravni instrument koji se odnosi na međusobnu pomoć čije je područje primjene slično području primjene propisanom u Direktivi 76/308/EEZ [...] i Uredbi (EZ) br. 1798/2003 [...], države članice mogu donijeti mjere kojima određuju da je osoba koja je obavezna platiti PDV porezni zastupnik, kojeg je imenovao porezni obveznik koji nema poslovni nastan.
               Međutim države članice ne smiju iskoristiti mogućnost iz drugog podstavka za porezne obveznike koji u smislu članka 358. točke 1. nemaju poslovni nastan u Zajednici te su odabrali posebnu odredbu za elektronički pružene usluge.
               2.   Za mogućnost iz prvog podstavka stavka 1. vrijede uvjeti i postupci koje određuje svaka država članica.“

               7

               Članak 205. Direktive o PDV‑u propisuje:
               „U slučajevima iz članaka 193. do 200. i članaka 202., 203. i 204., države članice mogu odrediti da je umjesto osobe koja je dužna plaćati PDV, za plaćanje PDV‑a solidarno odgovorna druga osoba.“

               8

               Članak 206. navedene direktive predviđa:
               „Svaki porezni obveznik koji je dužan plaćati PDV mora plaćati neto iznos PDV‑a pri podnošenju prijave PDV‑a predviđene člankom 250. Države članice mogu odrediti drugi datum za plaćanje tog iznosa ili zahtijevati međuplaćanje.“

               9

               Članak 250. stavak 1. spomenute direktive glasi kako slijedi:
               „Svaki porezni obveznik dužan je podnijeti prijavu PDV‑a, u kojoj se navode svi podaci koji su potrebni za izračun poreza za koji je nastala obveza obračuna i odbitaka, te ukoliko je to potrebno za utvrđivanje osnovice za razrez, ukupna vrijednost transakcija koje se odnose na takav porez i odbitke, te vrijednost svake izuzete transakcije.“

               10

               Članak 252. stavak 1. Direktive o PDV‑u propisuje:
               „Prijava PDV‑a podnosi se do roka koji određuju države članice. Taj rok ne smije biti dulji od dva mjeseca nakon završetka svakog poreznog razdoblja.“

               11

               Članak 273. te direktive glasi:
               „Države članice mogu propisati i druge obveze koje smatraju potrebnima da bi osigurale pravilnu naplatu PDV‑a, te da bi spriječile utaju, uz poštivanje jednakog postupanja s domaćim transakcijama i transakcijama koje obavljaju porezni obveznici između država članica, te pod uvjetom da te obveze u trgovini između država članica ne uzrokuju formalnosti povezane s prelaskom preko granice.
               Mogućnost predviđena prvim stavkom ne može se upotrebljavati za određivanje dodatnih obveza izdavanja računa, koje su veće od onih propisanih u poglavlju 3.“

         Poljsko pravo

      Pravo u vezi s PDV‑om

               12

               Članak 15. stavak 6. Zakona o porezu na robu i usluge (ustawa r. o podatku od towarów i usług) od 11. ožujka 2004. (Dz. U. br. 54, pozicija 535, u daljnjem tekstu: Zakon o PDV‑u) propisuje:
               „Ne smatraju se poreznim obveznicima javna tijela i njihove institucije, kad je riječ o ostvarivanju zadaća koje su im povjerene u skladu s drugim pravnim odredbama i radi čijeg su izvršenja osnovani, uz iznimku akata izvršenih na temelju ugovora građanskog prava.“

               13

               Sukladno članku 18. tog zakona:
               „Tijela ovlaštena provoditi ovrhu definirana u Zakonu od 17. lipnja 1966. o ovršnom postupku u upravnim stvarima kao i sudski ovrhovoditelji koji osiguravaju provođenje ovršnih akata u smislu Zakonika o parničnom postupku (ustawa r. Kodeks postępowania cywilnego) od 17. studenoga 1964. (Dz. U. br. 43, pozicija 296), u verziji koja se primjenjuje na činjenice u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Zakonik o parničnom postupku), odgovorni su za plaćanje poreza koji se primjenjuje na isporuku, ostvarenu putem ovrhe, robe čiji je dužnik vlasnik ili koju posjeduje protivno odredbama primjenjivog prava.“

         Porezni zakonik

               14

               Članak 8. Zakona o Poreznom zakoniku (ustawa – Ordynacja podatkowa) od 29. kolovoza 1997., u verziji koja se primjenjuje na činjenice u glavnom postupku (Dz. U. 2005., br. 8, pozicija 60, u daljnjem tekstu: Porezni zakonik) propisuje:
               „Osoba odgovorna za plaćanje je fizička osoba, pravna osoba ili subjekt bez pravne osobnosti koji je na temelju odredbi poreznog prava dužan obračunati porez, naplatiti ga od poreznog obveznika i uplatiti ga poreznoj upravi u propisanom roku.“

               15

               Članak 30. Poreznog zakonika propisuje:
               „1.   Osoba odgovorna za plaćanje koja ne ispuni obveze iz članka 8. odgovara za porez koji nije naplaćen ili za porez koji je naplaćen, ali koji nije plaćen.
               [...]
               3.   Osoba odgovorna za plaćanje ili naplatitelj odgovara svojom ukupnom imovinom za dugovane iznose iz stavka 1. ili 2.
               [...]
               4.   Ako u poreznom postupku porezna uprava potvrdi da postoji situacija iz stavka 1. ili 2., ona će donijeti odluku o poreznoj odgovornosti osobe odgovorne za plaćanje ili naplatitelja, u kojoj će odrediti iznose koje treba platiti za porez koji nije naplaćen ili za porez koji je naplaćen, ali koji nije plaćen.“

         Zakonik o parničnom postupku

               16

               Članak 808. stavak 1. Zakona o Zakoniku o parničnom postupku (ustawa r. Kodeks postępowania cywilnego) propisuje:
               „Ako novčani iznos plaćen u okviru ovršnog postupka ne bude odmah proslijeđen, taj iznos treba položiti na tekući račun suda. [...]“

               17

               Člankom 998. stavkom 1. Zakonika o parničnom postupku propisano je:
               „Nakon što najpovoljnija ponuda postane konačna i kupac ispuni uvjete javne dražbe, ili nakon donošenja odluke o određivanju kupovnine i nakon što državna riznica isplati ukupnu cijenu, sud donosi rješenje o dosudi.“

               18

               Člankom 999. stavkom 1. istog zakonika propisano je:
               „Konačno rješenje o dosudi ima za posljedicu prijenos vlasništva kupcu i predstavlja temelj na osnovi kojeg će se prenijeti pravo vlasništva kupcu upisom u katastar i upisom u zemljišne knjige ili polaganjem dokumenata u registar dokumenata o nekretninama. Konačna dosuda također predstavlja ovršni naslov na temelju kojeg kupac može nekretninu uzeti u posjed.“

               19

               Članak 1023. stavak 1. istog zakonika glasi kako slijedi:
               „Tijela ovlaštena provoditi ovrhu načinit će plan podjele među vjerovnicima iznosa dobivenog provođenjem ovrhe na nekretnini.“

               20

               Člankom 1024. stavkom 1. Zakonika o parničnom postupku propisano je:
               „U planu podjele valja navesti:

                        1)

                        iznos koji treba podijeliti;

                        2)

                        tražbine i prava osoba koje sudjeluju u podjeli;

                        3)

                        iznos koji otpada na svakog sudionika podjele;

                        4)

                        iznose koje valja platiti kao i iznose koji ostanu na tekućem računu suda, uz navođenje razloga koji opravdavaju odgodu njihova plaćanja.“

               21

               Članak 1035. Zakonika propisuje:
               „Nakon polaganja iznosa koji treba podijeliti na tekući račun suda, ovršitelj će odmah načiniti nacrt plana podjele iznosa dobivenog provođenjem ovrhe i položiti ga sudu. Sud će, ako je potrebno, izmijeniti ili dopuniti taj plan ili će ga, ako to nije slučaj, potvrditi.“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               22

               M. Macikowski sudski je ovršitelj pri Sądu Rejonowy w Chojnicach (općinski sud, Chojnice).

               23

               On je na zahtjev jednog vjerovnika pokrenuo ovršni postupak protiv društva Royal sp. z o.o. (u daljnjem tekstu: Royal), koje je bilo porezni obveznik PDV‑a.

               24

               U okviru tog postupka M. Macikowski proveo je ovrhu na Royalovoj nekretnini.

               25

               Predmetna nekretnina prodana je na javnoj dražbi 16. veljače 2007. Rješenjem od 22. ožujka 2007., koje je postalo konačno 22. kolovoza 2007., Sąd Rejonowy w Chojnicach dosudio je tu nekretninu supružnicima Babinski za kupovninu u iznosu od 1.424.201 poljski zlot (PLN). Ukupan iznos kupci su uplatili na račun tog suda.

               26

               Odlukom od 27. listopada 2008. M. Macikowski načinio je nacrt plana podjele tog iznosa u kojem je, među ostalim, naveo da PDV u iznosu od 256823,13 PLN treba uplatiti na račun porezne uprave Chojnice.

               27

               Dana 26. siječnja 2009. M. Macikowski podnio je Sądu Rejonowy w Chojnicach zahtjev za isplatu na svoj račun iznosa od 256823,13 PLN kako bi, u svojstvu osobe koja je odgovorna za plaćanje, mogao platiti PDV na temelju prijenosa vlasništva putem javne dražbe Royalove nekretnine.

               28

               Sąd Rejonowy w Chojnicach uplatio je taj iznos na račun M. Macikowskog nakon što je plan podjele postao konačan. Posljedično, on je 31. kolovoza 2009. izdao račun s iskazanim PDV‑om za prodaju te nekretnine i 2. rujna 2009. obavijestio poreznu upravu o plaćanju poreza.

               29

               Ravnatelj porezne uprave Chojnice, na temelju, među ostalim, članka 18. Zakona o PDV‑u, zajedno s člankom 8. i člankom 30. stavcima 1., 3. i 4. Poreznog zakonika, utvrdio je odgovornost M. Macikowskog, kao osobe odgovorne za plaćanje PDV‑a u iznosu od 256823,13 PLN, s obzirom na to da je taj porez koji treba platiti za prodaju Royalove nekretnine naplaćen, ali nije bio plaćen u roku. Porezna uprava Chojnice utvrdila je da je, s obzirom na činjenicu da je osiguravao provođenje ovršnog postupka, M. Macikowski bio dužan u studenome 2007. u ime dužnika, odnosno Royala, a na temelju prodaje nekretnine tog društva, izdati račun s iskazanim PDV‑om u bruto iznosu od 1.424.201 PLN koji uključuje porez od 256823,13 PLN te platiti taj iznos prije 25. prosinca 2007. na račun nadležne porezne uprave.

               30

               Presudom od 10. listopada 2011. Wojewódzki Sąd Administracyjny w Gdańsku (regionalni upravni sud, Gdanjsk) odbio je tužbu M. Macikowskog protiv odluke od 23. studenoga 2009. kojom je Dyrektor Izby Skarbowej w Gdańsku utvrdio poreznu odgovornost osobe odgovorne za plaćanje zbog neplaćanja u roku PDV‑a naplaćenog na temelju prodaje Royalove nekretnine u ovršnom postupku. Taj je sud u svojem obrazloženju naveo da je u tom predmetu bio vezan tumačenjem Naczelny Sąd Administracyjny (Visoki upravni sud) i da potonji nije doveo u pitanje osnovanost spomenute odluke te je procijenio da je M. Macikowskom bilo pravno moguće uskladiti svoje postupke s obvezama koje ima na temelju članka 18. Zakona o PDV‑u.

               31

               M. Macikowski podnio je žalbu protiv te odluke Naczelny Sąd Administracyjny. Kao žalbeni razlog istaknuo je da je u toj presudi pogrešno protumačen članak 18. Zakona o PDV‑u jer nisu uzete u obzir odredbe prava Unije primjenjive na sustav PDV‑a, odnosno odredbe Direktive o PDV‑u.

               32

               U tim je okolnostima Naczelny Sąd Administracyjny, smatrajući da je za ispitivanje te žalbe nužno tumačenje odredbi prava Unije, odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Je li s obzirom na sustav PDV‑a koji počiva na Direktivi o PDV‑u, a osobito u pogledu članaka 9. i 193. u vezi s člankom 199. stavkom 1. točkom (g), dopuštena odredba nacionalnog prava kao što je članak 18. Zakona o PDV‑u, koja uvodi iznimke od općih načela prava vezano za porez na dodanu vrijednost, ponajprije s obzirom na pravne subjekte koji su dužni utvrditi i naplatiti porez, uspostavljajući time pravni institut poreznog platca, tj. pravnog subjekta koji je za poreznog obveznika dužan utvrditi visinu poreza, naplatiti ga od poreznog obveznika i pravodobno ga platiti poreznim tijelima?

                        2.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje:

                                 a)

                                 Je li s obzirom na načelo proporcionalnosti kao opće načelo prava Unije dopuštena odredba nacionalnog prava kao što je članak 18. Zakona o PDV‑u, prema kojem, među ostalim, porez na isporuku nekretnina provedenu putem sudske ovrhe na robi koja je vlasništvo dužnika ili se suprotno važećim propisima nalazi u njegovu posjedu utvrđuje, naplaćuje i plaća sudski ovršitelj kojem je povjereno provođenje mjera ovrhe, a koji kao porezni platac odgovara za neispunjenje te obveze?

                                 b)

                                 Je li s obzirom na članke 206., 250. i 252. Direktive o PDV‑u i načelo neutralnosti koje iz njih proizlazi dopuštena odredba nacionalnog prava kao što je članak 18. Zakona o PDV‑u, u skladu s kojim je porezni platac naveden u toj odredbi dužan utvrditi, naplatiti i platiti porez na dodanu vrijednost na isporuke robe provedene putem ovrhe koje su vlasništvo poreznog obveznika ili se suprotno važećim propisima nalaze u njegovu posjedu, i to unutar poreznog razdoblja koje vrijedi za poreznog obveznika, u visini iznosa koji predstavlja umnožak prihoda iz prodaje robe umanjenog za porez na dodanu vrijednost s odgovarajućom poreznom stopom a da se od tog iznosa ne odbija iznos pretporeza nastalog od početka poreznog razdoblja do datuma naplate poreza od poreznog obveznika?“

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               33

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članke 9. i 193. i članak 199. stavak 1. točku (g) Direktive o PDV‑u tumačiti na način da su protivni odredbi nacionalnog prava poput one u glavnom postupku, koja u okviru prodaje nekretnine u ovršnom postupku obvezuje pravni subjekt, odnosno sudskog ovršitelja koji je tu prodaju proveo, da u propisanim rokovima obračuna, naplati i plati PDV koji treba platiti na prihod od te transakcije.

               34

               Kako bi se odgovorilo na to pitanje, valja utvrditi, s jedne strane, da članak 199. stavak 1. točka (g) Direktive o PDV‑u ovlašćuje države članice da, u slučaju isporuke nekretnina u okviru obvezne prodaje drugoj osobi, odrede kupca nekretnine kao osobu odgovornu za plaćanje poreza, pod uvjetom da on ima svojstvo poreznog obveznika, kako bi se osigurala pravilna naplata PDV‑a i spriječila utaja.

               35

               S druge strane, iz članka 273. Direktive o PDV‑u proizlazi da države članice mogu propisati i druge obveze koje smatraju potrebnima kako bi osigurale pravilnu naplatu PDV‑a i spriječile utaju.

               36

               U tom smislu, Sud je već imao priliku presuditi da, s obzirom na to da članak 90. stavak 1. i članak 273. Direktive o PDV‑u ne određuju pobliže ni uvjete ni obveze koje države članice moraju propisati, te odredbe državama članicama daju marginu prosudbe (vidjeti presudu Kraft Foods Polska, C‑588/10, EU:C:2012:40, t. 23.).

               37

               Međutim, mjere koje države članice mogu donijeti na temelju članka 273. Direktive o PDV‑u kako bi osigurale pravilnu naplatu poreza i spriječile utaju ne smiju prelaziti ono što je potrebno za postizanje takvih ciljeva i ne smiju dovesti u pitanje neutralnost PDV‑a (vidjeti presude Nidera Handelscompagnie, C‑385/09, EU:C:2010:627, t. 49. i Klub, C‑153/11, EU:C:2012:163, t. 50.).

               38

               U predmetnom slučaju, na prvome mjestu, iz očitovanja koja je podnijela poljska vlada proizlazi da je cilj sustava posredovanja koji je uspostavljen nacionalnim propisima u glavnom postupku, u skladu s kojima je ovršitelj odgovoran za obračun, naplatu i plaćanje PDV‑a koji treba platiti na prihod od te prodaje u ovršnom postupku, izbjeći da porezni obveznik, s obzirom na svoju financijsku situaciju, prekrši svoju poreznu obvezu plaćanja PDV‑a.

               39

               Stoga takvi propisi mogu biti obuhvaćeni člankom 273. Direktive o PDV‑u jer Republika Poljska takvu mjeru ocjenjuje nužnom za osiguranje pravilne naplate PDV‑a.

               40

               Na drugome mjestu, ni članak 193. ni članak 199. stavak 1. točka (g) Direktive o PDV‑u nisu protivni takvim propisima.

               41

               Naime, iako je točno da te odredbe u bitnome predviđaju da porez mora platiti samo porezni obveznik koji obavlja oporezivu isporuku robe ili, u određenim okolnostima, kupac nekretnine, funkcija sudskog ovršitelja kao posrednika zaduženog za naplatu tog poreza nije obuhvaćena tim odredbama.

               42

               Tako članak 18. Zakona o PDV‑u određuje funkciju ovršitelja koji provodi prodaju u ovršnom postupku kao posrednika koji samo osigurava naplatu iznosa poreza i njegovo plaćanje poreznoj upravi u ime poreznog obveznika koji ga je dužan platiti u propisanom roku. U toj situaciji, obveza sudskog ovršitelja nema obilježje porezne obveze, s obzirom na to da je ona uvijek teret poreznog obveznika.

               43

               S obzirom na navedeno, s jedne strane, sudski ovršitelj ne zadire ni u jednu ovlast ili obvezu poreznog obveznika i samo nadzire da se iznos PDV‑a koji se odnosi na određenu transakciju plati poreznoj upravi.

               44

               S druge strane, propisi u glavnom postupku ne propisuju da sudski ovršitelj solidarno odgovara za plaćanje PDV‑a sa spomenutim poreznim obveznikom. Osim toga, on nije porezni zastupnik poreznog obveznika u smislu članka 204. Direktive o PDV‑u.

               45

               Iz navedenih utvrđenja proizlazi da članke 9. i 193. i članak 199. stavak 1. točku (g) Direktive o PDV‑u treba tumačiti na način da nisu protivni odredbi nacionalnog prava poput one u glavnom postupku, koja u okviru prodaje nekretnine u ovršnom postupku obvezuje pravni subjekt, odnosno sudskog ovršitelja koji je tu prodaju proveo, da u propisanim rokovima obračuna, naplati i plati PDV koji treba platiti na prihod od te transakcije.

         Drugo pitanje, točka a)

               46

               Svojim drugim pitanjem u točki a) sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li načelo proporcionalnosti tumačiti na način da je protivno odredbi nacionalnog prava poput one u glavnom postupku, na temelju koje sudski ovršitelj treba odgovarati svojom ukupnom imovinom za iznos PDV‑a koji treba platiti na prihod od prodaje nekretnine u ovršnom postupku u slučaju da ne ispuni svoju obvezu naplate i plaćanja tog poreza.

               47

               U tom smislu valja podsjetiti da, u skladu sa stalnom sudskom praksom, prilikom korištenja ovlastima koje im dodjeljuju direktive Unije, države članice moraju poštovati opća načela prava koja su dio pravnog poretka Unije, a osobito načela pravne sigurnosti i proporcionalnosti (vidjeti u tom smislu presude Schloßstrasse, C‑396/98, EU:C:2000:303, t. 44. i „Goed Wonen“, C‑376/02, EU:C:2005:251, t. 32.).

               48

               Kad je konkretno riječ o načelu proporcionalnosti, treba navesti da, iako je legitimno da mjere koje usvoje države članice na temelju odredbi Direktive o PDV‑u idu za što učinkovitijim očuvanjem prava državne riznice, one ne smiju prelaziti ono što je nužno u tu svrhu (vidjeti u tom smislu presude Molenheide i dr., C‑286/94, C‑340/95, C‑401/95 i C‑47/96, EU:C:1997:623, t. 47. i Federation of Technological Industries i dr., C‑384/04, EU:C:2006:309, t. 30.).

               49

               Konkretno, ne može se smatrati proporcionalnom odredba na temelju koje bi sudski ovršitelj bio odgovoran za postupanje koje mu se ne može osobno pripisati.

               50

               U tom smislu, ovršitelj bi trebao raspolagati pravnim sredstvima za obavljanje svoje zadaće a da njegova odgovornost ne ovisi o elementima na koje nema nikakav utjecaj, uključujući radnje ili propuste trećih osoba.

               51

               U tom kontekstu, treba navesti da nije zadaća Suda, u okviru sustava pravosudne suradnje uspostavljenog člankom 267. UFEU‑a, da se izjasni o tumačenju nacionalnih odredbi niti da odluči ili provjeri je li njihovo tumačenje suda koji je uputio zahtjev točno. Naime, Sud u okviru podjele nadležnosti između sebe i nacionalnih sudova mora uzeti u obzir činjenični i pravni kontekst prethodnih pitanja, kako je to određeno odlukom kojom se upućuje prethodno pitanje (presude Fundación Gala‑Salvador Dalí i VEGAP, C‑518/08, EU:C:2010:191, t. 21. i navedena sudska praksa kao i Logstor ROR Polska, C‑212/10, EU:C:2011:404, t. 30.).

               52

               Tako je zadaća suda koji je uputio zahtjev da provjeri da sudski ovršitelji raspolažu svim pravnim sredstvima za ispunjenje obveze naplate i plaćanja PDV‑a koji treba platiti za prodaju nekretnine u ovršnom postupku u roku, pod uvjetom da svoje obveze ispunjavaju savjesno i sukladno pravu.

               53

               Slijedom navedenog, na drugo pitanje točku a) treba odgovoriti da načelo proporcionalnosti valja tumačiti na način da nije protivno odredbi nacionalnog prava poput one u glavnom postupku, na temelju koje sudski ovršitelj treba odgovarati svojom ukupnom imovinom za iznos PDV‑a koji treba platiti na prihod od prodaje nekretnine u ovršnom postupku u slučaju da ne ispuni svoju obvezu naplate i plaćanja tog poreza, pod uvjetom da dotični sudski ovršitelj stvarno raspolaže svim pravnim sredstvima za ispunjenje te obveze, a što treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

         Drugo pitanje, točka b)

               54

               Svojim drugim pitanjem u točki b) sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članke 206., 250. i 252. Direktive o PDV‑u i načelo porezne neutralnosti tumačiti na način da su protivni odredbi nacionalnog prava poput one u glavnom postupku, u skladu s kojom je porezni platac naveden u toj odredbi dužan obračunati, naplatiti i platiti iznos PDV‑a koji treba platiti za prodaju nekretnine u ovršnom postupku, a ne može odbiti iznos PDV‑a koji kao pretporez plati dobavljač od početka poreznog razdoblja do datuma naplate poreza od poreznog obveznika.

               55

               Valja podsjetiti da iz stalne sudske prakse proizlazi da je pravo na odbitak propisano člankom 167. i daljnjim člancima Direktive o PDV‑u sastavni dio sustava PDV‑a te se u načelu ne može ograničiti. Ono se može odmah ostvariti za sve poreze koji se primjenjuju na ulazne transakcije (vidjeti, među ostalim, presude Gabalfrisa i dr., C‑110/98 do C‑147/98, EU:C:2000:145, t. 43., Kittel i Recolta Recycling, C‑439/04 i C‑440/04, EU:C:2006:446, t. 47., Mahagében i Dávid, C‑80/11 i C‑142/11, EU:C:2012:373, t. 38. kao i Gran Via Moineşti, C‑257/11, EU:C:2012:759, t. 21.).

               56

               Nadalje, iz članaka 206. i 250. Direktive o PDV‑u proizlazi da iznos PDV‑a plaćen državnoj riznici treba biti neto iznos, odnosno iznos koji uzima u obzir odbitke koje valja provesti, i da sve odbitke valja provesti s obzirom na porezno razdoblje u kojem su nastali.

               57

               U glavnom postupku porezni obveznik, vlasnik robe koju je na javnoj dražbi prodao sudski ovršitelj, a ne platac, jest osoba odgovorna za podnošenje prijave PDV‑a, uzimajući u obzir transakciju prodaje te robe. Također porezni obveznik, a ne platac, ima pravo odbiti pretporez od PDV‑a koji treba platiti za tu transakciju. Taj odbitak odnosi se na porezno razdoblje u kojem je obavljena ta transakcija.

               58

               Ako platac obavi plaćanje PDV‑a koji treba platiti za tu istu transakciju nakon što porezni obveznik podnese prijavu poreza, takva se situacija može opravdati na temelju članka 206. druge rečenice Direktive o PDV‑u, koji ovlašćuje države članice da zahtijevaju međuplaćanje.

               59

               U slučaju mehanizma propisanog člankom 18. Zakona o PDV‑u, dobavljač ne raspolaže iznosom PDV‑a koji treba platiti za transakciju ostvarenu putem ovrhe. Zbog toga se on ne može koristiti tim iznosom kako bi odbio pretporez, ali zadržava pravo na taj odbitak. Tako, ako je iznos pretporeza koji plati porezni obveznik, vlasnik robe prodane na javnoj dražbi, za transakcije ostvarene tijekom dotičnog poreznog razdoblja, a na čiji odbitak ima pravo, viši od PDV‑a koji treba platiti zbog prodaje te robe, porezni obveznik eventualno može dobiti povrat preplaćenog poreza od porezne uprave.

               60

               Stoga valja utvrditi da je takav mehanizam sukladan odredbama Direktive o PDV‑u i da, posebno, nije protivan odredbama članaka 250. i 252. te direktive.

               61

               Slijedom navedenog, na drugo pitanje točku b) treba odgovoriti da članke 206., 250. i 252. Direktive o PDV‑u i načelo porezne neutralnosti treba tumačiti na način da nisu protivni odredbi nacionalnog prava poput one u glavnom postupku, u skladu s kojom je porezni platac naveden u toj odredbi dužan obračunati, naplatiti i platiti iznos PDV‑a koji treba platiti za prodaju robe u ovršnom postupku, a ne može odbiti iznos pretporeza od početka poreznog razdoblja do datuma naplate poreza od poreznog obveznika.

         Troškovi

               62

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članke 9. i 193. i članak 199. stavak 1. točku (g) Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost treba tumačiti na način da nisu protivni odredbi nacionalnog prava poput one u glavnom postupku, koja u okviru prodaje nekretnine u ovršnom postupku obvezuje pravni subjekt, odnosno sudskog ovršitelja koji je tu prodaju proveo, da u propisanim rokovima obračuna, naplati i plati porez na dodanu vrijednost koji treba platiti na prihod od te transakcije.

                           2.

                           Načelo proporcionalnosti treba tumačiti na način da nije protivno odredbi nacionalnog prava poput one u glavnom postupku, na temelju koje sudski ovršitelj treba odgovarati svojom ukupnom imovinom za iznos poreza na dodanu vrijednost koji treba platiti na prihod od prodaje nekretnine u ovršnom postupku u slučaju da ne ispuni svoju obvezu naplate i plaćanja tog poreza, pod uvjetom da dotični sudski ovršitelj stvarno raspolaže svim pravnim sredstvima za ispunjenje te obveze, a što treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

                           3.

                           Članke 206., 250. i 252. Direktive 2006/112 i načelo porezne neutralnosti treba tumačiti na način da nisu protivni odredbi nacionalnog prava poput one u glavnom postupku, u skladu s kojom je porezni platac naveden u toj odredbi dužan obračunati, naplatiti i platiti iznos poreza na dodanu vrijednost koji treba platiti za prodaju robe u ovršnom postupku, a ne može odbiti iznos pretporeza od početka poreznog razdoblja do datuma naplate poreza od poreznog obveznika.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: poljski


Presuda Suda (peto vijeće) od 27. rujna 1988. # Asteris AE i dr. protiv Helenske Republike i Europske ekonomske zajednice. # Zahtjevi za prethodnu odluku: Polymeles Protodikeio Athinon - Grčka. # Spojeni predmeti 106 do 120/87.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 04. lipnja 2013.#ZZ protiv Secretary of State for the Home Department.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division).#Predmet C-300/11.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 27. listopada 2016.#Europska komisija protiv Savezne Republike Njemačke.#Povreda obveze države članice – Slobodno kretanje robe – Direktiva 2007/23/EZ – Stavljanje pirotehničkih sredstava na tržište – Članak 6. – Slobodno kretanje pirotehničkih sredstava usklađenih sa zahtjevima direktive – Nacionalni propis koji stavljanje na tržište pirotehničkih sredstava uvjetuje dodatnim zahtjevima – Obveza prethodne prijave nacionalnom tijelu koje je ovlašteno pregledati i izmijeniti upute za uporabu pirotehničkih sredstava.#Predmet C-220/15.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      27. listopada 2016. (
            *1
         )
      „Povreda obveze države članice — Slobodno kretanje robe — Direktiva 2007/23/EZ — Stavljanje pirotehničkih sredstava na tržište — Članak 6. — Slobodno kretanje pirotehničkih sredstava usklađenih sa zahtjevima direktive — Nacionalni propis koji stavljanje na tržište pirotehničkih sredstava uvjetuje dodatnim zahtjevima — Obveza prethodne prijave nacionalnom tijelu koje je ovlašteno pregledati i izmijeniti upute za uporabu pirotehničkih sredstava“
      U predmetu C‑220/15,
      povodom tužbe zbog povrede obveze države članice podnesene 12. svibnja 2015. na temelju članka 258. UFEU‑a,

         Europska komisija, koju zastupaju D. Kukovec i A. C. Becker, u svojstvu agenata, uz asistenciju B. Wägenbaura, Rechtsanwalt,
      tužitelj,
      protiv

         Savezne Republike Njemačke, koju zastupaju T. Henze i J. Möller kao i K. Petersen, u svojstvu agenata,
      tuženika,
      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, M. Vilaras (izvjestitelj), J. Malenovský, M. Safjan i D. Šváby, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Bobek,
      tajnik: K. Malacek, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 27. travnja 2016.,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 7. srpnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Europska komisija svojom tužbom od Suda zahtijeva da utvrdi da je Savezna Republika Njemačka, time što je, prekoračujući zahtjeve Direktive 2007/23/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. svibnja 2007. o stavljanju na tržište pirotehničkih sredstava (SL 2007., L 154, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 52., str. 143.), i unatoč prethodnom ocjenjivanju sukladnosti pirotehničkih sredstava, propisala, s jedne strane, da u odnosu na njih treba primijeniti postupak iz članka 6. stavka 4. Erste Verordnung zum Sprengstoffgesetz (Prva uredba o Zakonu o eksplozivima, BGBl. 1991 I, str. 169.), kako je izmijenjena Zakonom od 25. srpnja 2013. (BGBl. 2013 I, str. 2749.) (u daljnjem tekstu: SprengV) (u daljnjem tekstu: sporni postupak prijave), prije njihova stavljanja na tržište i, s druge strane, da Bundesanstalt für Materialforschung und -prüfung (Savezni institut za istraživanje i ispitivanje materijala, Njemačka, u daljnjem tekstu: BAM) na temelju te odredbe ima ovlast pregledati i, po potrebi, izmijeniti njihove upute za uporabu (u daljnjem tekstu: ovlast izmjene spornih uputa za uporabu), povrijedila obveze koje ima na temelju članka 6. stavka 1. te direktive.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               2

               Uvodne izjave 1., 2., 8., 16., 19. i 20. Direktive 2007/23 određuju:

                        „(1)

                        [...] zakoni i drugi propisi koji su na snazi u državama članicama u vezi sa stavljanjem pirotehničkih proizvoda na tržište [su] različiti, posebno u pogledu aspekata sigurnosti i učinkovitosti.

                        (2)

                        Ovi zakoni i drugi propisi mogu lako prouzročiti zapreke trgovini unutar Zajednice i zato se moraju uskladiti kako bi zajamčili slobodno kretanje pirotehničkih sredstava na unutarnjem tržištu kao i visoku razinu zaštite ljudskog zdravlja i sigurnosti i zaštitu potrošača i stručnih krajnjih korisnika.

                  [...]

                        (8)

                        Prema načelima utvrđenim u Rezoluciji Vijeća od 7. svibnja 1985. o novom pristupu tehničkom usklađivanju i normama [SL 1985., C 136 str. 1.], pirotehničko sredstvo mora biti usklađeno s ovom Direktivom u trenutku kada se prvi put stavlja na tržište Zajednice. [...]

                  [...]

                        (16)

                        U skladu s „Novim pristupom tehničkom usklađivanju i normizaciji”, pirotehničkim sredstvima koja su proizvedena u skladu s usklađenim normama koristi pretpostavka o usklađenosti s temeljnim sigurnosnim zahtjevima koji su utvrđeni u ovoj Direktivi.

                  [...]

                        (19)

                        Kako bi se mogla staviti na tržište, pirotehnička sredstva moraju nositi CE oznaku sukladnosti koja označuje njihovu sukladnost s odredbama ove Direktive i koja omogućuje njihovo slobodno kretanje unutar Zajednice.

                        (20)

                        Prema ‚Novom pristupu tehničkom usklađivanju i normizaciji’, nužan je postupak uz zaštitnu klauzulu kako bi se mogla osporiti sukladnost pirotehničkog sredstva ili njegovi nedostaci. U skladu s tim, države članice trebaju poduzeti sve odgovarajuće mjere kako bi zabranile ili ograničile stavljanje proizvoda s CE oznakom sukladnosti na tržište ili povukle takve proizvode s tržišta ako oni ugrožavaju zdravlje i sigurnost potrošača kada se koriste za njihovu predviđenu namjenu.”

               3

               Članak 1. stavak 1. Direktive 2007/23 određuje:
               „Ovom se Direktivom utvrđuju pravila kojima je cilj postići slobodno kretanje pirotehničkih sredstava na unutarnjem tržištu, jamčeći istodobno visoku razinu zaštite ljudskog zdravlja i javne sigurnosti i zaštitu i sigurnost potrošača, uzimajući u obzir odgovarajuće aspekte u odnosu na zaštitu okoliša.”

               4

               Članak 2. točka 2. te direktive „stavljanje na tržište” definira kao „prvo stavljanje na raspolaganje pojedinog proizvoda na tržište Zajednice, u pogledu njegove distribucije i/ili uporabe, ili za plaćanje ili besplatno. Pirotehnička sredstva za vatromete koja je izradio proizvođač za vlastitu uporabu i koja je odobrila država članica za uporabu na svom državnom području ne smatraju se da su stavljena na tržište.”

               5

               Članak 5. stavak 1. navedene direktive glasi kako slijedi:
               „Države članice poduzimaju sve odgovarajuće mjere kojima jamče da se pirotehnička sredstva mogu staviti na tržište jedino ako udovoljavaju zahtjevima ove Direktive, nose CE oznaku sukladnosti i ako ispunjavaju obveze u odnosu na ocjenu sukladnosti.”

               6

               Članak 6. stavci 1. i 2. iste direktive određuju:
               „1.   Države članice ne zabranjuju, ograničavaju niti sprečavaju stavljanje pirotehničkih sredstava na tržište koji udovoljavaju zahtjevima ove Direktive.
               2.   Odredbe ove Direktive ne isključuju mjere koje poduzima država članica kako bi zabranila ili ograničila posjedovanje, uporabu i/ili prodaju široj javnosti pirotehničkih sredstava za vatromete II. i III. razreda, pirotehničkih sredstava za primjenu u kazalištima i ostalih pirotehničkih sredstava, koje su opravdane zbog javnog reda, sigurnosti ili zaštite okoliša.”

               7

               Članak 14. stavci 4. i 6. Direktive 2007/23 glase kako slijedi:
               „4.   Države članice organiziraju i vrše odgovarajući nadzor proizvoda koji su stavljeni na tržište uzimajući u obzir pretpostavku usklađenosti proizvoda koji nose CE oznaku sukladnosti[.]
               [...]
               6.   Kada države članica utvrdi da pirotehničko sredstvo s CE oznakom sukladnosti, koje je popraćeno EZ izjavom o sukladnosti i koje se koristi za predviđenu namjenu, može ugroziti zdravlje i sigurnost osoba, ona poduzima sve odgovarajuće privremene mjere kako bi povukla to sredstvo s tržišta, zabranila njegovo stavljanje na tržište ili ograničila njegovo slobodno kretanje. Država članice o tome izvješćuje Komisiju i ostale države članice.”

         Njemačko pravo

               8

               Članak 6. stavak 1. Sprengstoffgesetza (Zakon o eksplozivima, BGBl. 2002 I, str. 3518.), kako je izmijenjen Zakonom od 7. kolovoza 2013. (BGBl. 2013 I, str. 3154.), određuje:
               „Savezno ministarstvo unutarnjih poslova ovlašteno je provedbenom uredbom,
               [...]

                        3.

                        radi zaštite interesa navedenih u stavku 1., odrediti
                        [...]

                                 d)

                                 da se stečeni ili uvezeni eksplozivi iz članka 1. stavka 1. moraju prijaviti i da toj prijavi moraju priloženi određeni dokumenti.”

               9

               Članak 6. stavak 4. SprengV‑a glasi kako slijedi:
               „Proizvođač ili uvoznik moraju eksplozivne tvari i pirotehnička sredstva prijaviti institutu prije prve uporabe unutar područja primjene Zakona. Prijavi moraju biti priložene:
               [...]

                        2.

                        upute koje su za pirotehnička sredstva obvezne na temelju točke 3. podtočke (h) Priloga I. Direktivi 2007/23/EZ. Institut izdaje identifikacijski broj kao dokaz o prijavi. Identifikacijski broj mora biti sadržan u uputama. Institut može, s ciljem sprječavanja opasnosti za život i zdravlje zaposlenika, trećih osoba ili za imovinu, ograničiti ili dopuniti upute za uporabu koje je izdao proizvođač; dopuštena su naknadna ograničenja ili dopune. Četvrta rečenica ne primjenjuje se na pirotehnička sredstva za vozila i vatromete iz kategorija 1. i 4. ako je identifikacijski broj sadržan u popisima koji se moraju voditi u skladu s člankom 13. stavkom 1. točkom 3.”

         Predsudski postupak i postupak pred Sudom

               10

               Nakon razmjene dopisa u okviru postupka „EU Pilot” (3631/12/ENTR), Komisija je 25. siječnja 2013. poslala pismo opomene Saveznoj Republici Njemačkoj u kojem je istaknula da su u njemačkom propisu o pirotehničkim sredstvima predviđene obveze koje prekoračuju zahtjeve utvrđene Direktivom 2007/23 i koje mogu predstavljati ograničenje slobodnog kretanja navedenih sredstava, barem za proizvode čiju je usklađenost sa zahtjevima te direktive već utvrdilo prijavljeno tijelo u skladu s člankom 10. te direktive.

               11

               Pismo opomene odnosilo se na sporni postupak prijave i na ovlast izmjene spornih uputa za uporabu.

               12

               Savezna Republika Njemačka je dopisom od 21. ožujka 2013. odgovorila na pismo opomene. Ona je opisala funkciju spornog postupka prijave te objasnila da BAM nije djelovao kao prijavljeno tijelo zaduženo za ocjenu sukladnosti pirotehničkih sredstava, nego je vršio zadaću nadzora tržišta koja ne ulazi u područje usklađivanja, koje se provodi Direktivom 2007/23. Ona je također isticala da iako za pristup pirotehničkih sredstava tržištu vrijede usklađeni zahtjevi, to ipak ne vrijedi za odredbe o zapaljenju. Osim toga, napomenula je da sporni postupak prijave predstavlja zanemarivo opterećenje za proizvođače i uvoznike pa se stoga ne može smatrati nerazmjernim opterećenjem. Konačno, navela je da ne postoji nikakav diskriminatorni učinak na potrošače ili gospodarske subjekte država članica.

               13

               Komisija je Saveznoj Republici Njemačkoj dopisom od 23. siječnja 2014. uputila obrazloženo mišljenje u kojem je ponovila prigovore u odnosu na sporni postupak prijave i ovlast izmjene spornih uputa za uporabu, odbacila argumente te države članice te ju je pozvala da ispuni obveze koje ima na temelju Direktive 2007/23 u roku od dva mjeseca od primitka tog mišljenja.

               14

               Ona je u tom mišljenju dopunila svoju argumentaciju, u skladu s kojom navedeni postupak uzrokuje dodatne troškove i rad te zahtijeva dodatno vrijeme, čemu i svjedoči pritužba koju je primila, pa stoga ne predstavlja zanemarivo opterećenje. U skladu tom pritužbom sporni postupak prijave može trajati tri mjeseca, u odnosu na njega se plaćaju pristojbe i podrazumijeva davanje uzoraka. Osim toga, ona je u tom mišljenju navela da je postojanje uputa za uporabu koje ispunjavaju zahtjeve Direktive 2007/23 jedan od njezinih temeljnih zahtjeva i da njegovo ispunjavanje provjerava prijavljeno tijelo u okviru postupka sukladnosti, tako da nije dopuštena nova provjera navedenih uputa s obzirom na nacionalne odredbe. Konačno, ona je u tom mišljenju navela da sporni postupak prijave nije obuhvaćen člankom 6. stavkom 2. Direktive 2007/23, koji državama članicama dopušta zabraniti ili ograničiti posjedovanje, uporabu i/ili prodaju široj javnosti pirotehničkih sredstava za vatromete zbog javnog reda, sigurnosti ili zaštite okoliša.

               15

               Savezna Republika Njemačka je na obrazloženo mišljenje odgovorila dopisima 20. ožujka i 2. travnja 2014.

               16

               Kad je riječ o spornom postupku prijave, ona je najprije navela da od 27. ožujka 2014. za proizvođače i uvoznike pirotehničkih sredstava više ne vrijedi obveza da u uputama za uporabu navedu identifikacijski broj koji je izdao BAM. Zatim je istaknula da BAM nikad nije provjeravao pirotehnička sredstva čija je sukladnost već bila ocijenjena. Konačno, pojasnila je da postupak prosječno traje dva ili tri tjedna, a da o tromjesečnom roku može biti riječ samo u posebnim okolnostima.

               17

               Kad je riječ o ovlasti izmjene spornih uputa za uporabu, ona ustraje u svojoj argumentaciji. Budući da se usklađivanje izvršeno Direktivom 2007/23 odnosi samo na stavljanje na tržište pirotehničkih sredstava a ne na njihovu uporabu, zahtjevi iz područja označavanja iz članaka 12. i 13. Direktive 2007/23 predstavljaju samo minimalne zahtjeve koje moraju ispuniti nacionalna tijela za nadzor tržišta. Konačno, navedena je ovlast opravdana ne samo zaštitom potrošača, već i šire, obvezom zaštite života koja proizlazi kako iz članka 2. stavka 2. Grundgesetza (Temeljnog zakona) tako i iz članka 2. stavka 1. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950., i članka 3. stavka 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima.

               18

               U tim je okolnostima Komisija odlučila podnijeti ovu tužbu.

         O tužbi

         Argumentacija stranaka

               19

               Komisija ističe da članak 6. stavak 4. SprengV‑a propisuje da se na sve proizvođače i uvoznike pirotehničkih sredstava primjenjuje sporni postupak prijave koji uvjetuje njihov pristup tržištu i tako povrjeđuje članak 6. stavak 1. Direktive 2007/23. Iako ta nacionalna odredba ne nameće poštovanje materijalnih zahtjeva, ona sve proizvođače i uvoznike obvezuje na to da prijave sva pirotehnička sredstva, neovisno o tome je li prijavljeno tijelo u odnosu na njih izvršilo provjeru u pogledu temeljnih zahtjeva Direktive 2007/23 ili nije, da plate pristojbu, da dobiju identifikacijski broj i da, po potrebi, prihvate izmjene uputa za ta sredstva prije njihova stavljanja na njemačko tržište.

               20

               To utvrđenje ne mijenja činjenica da se sporni postupak prijave primjenjuje bez razlike na domaće i uvozne proizvode i da on ne diskriminira gospodarske subjekte koji imaju poslovni nastan u državama članicama različitima od Savezne Republike Njemačke. Naime, članak 6. stavak 1. Direktive 2007/23 ne sadržava puku zabranu diskriminacije, nego jamči slobodno kretanje svih pirotehničkih sredstava koja ispunjavaju njezine zahtjeve. Ništa u Direktivi 2007/23 ne upućuje na to da, kako bi se mjeru moglo smatrati ograničenjem ili preprekom u smislu njezina članka 6. stavka 1., ona mora predstavljati opterećenje koji prelazi određeni prag.

               21

               Komisija također odbacuje argumentaciju prema kojoj BAM ne djeluje kao prijavljeno tijelo u smislu članka 10. Direktive 2007/23, nego kao tijelo za nadzor tržišta u smislu Uredbe (EZ) br. 765/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 9. srpnja 2008. o utvrđivanju zahtjeva za akreditaciju i za nadzor tržišta u odnosu na stavljanje proizvoda na tržište i o stavljanju izvan snage Uredbe (EEZ) br. 339/93 (SL 2008., L 218, str. 30.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 51., str. 154.), tako da se sporni postupak prijave ne može ocijenjivati s obzirom na Direktivu 2007/23. Čak i da se može smatrati da BAM djeluje kao tijelo za nadzor tržišta, on ne može provesti dodatni postupak protivan slobodnom kretanju pirotehničkih sredstava. U svakom slučaju, Direktiva 2007/23 uređuje kako pristup tržištu tako i nadzor tržišta, s obzirom na to da njezin članak 14. stavak 4. pojašnjava da države članice provode nadzor tržišta pirotehničkih sredstava „uzimajući u obzir pretpostavku usklađenosti proizvoda koji nose CE oznaku sukladnosti”.

               22

               Osim toga, Komisija smatra da ovlast izmjene spornih uputa za uporabu isto tako predstavlja povredu članka 6. stavka 1. Direktive 2007/23. Naime, tu je riječ o dodatnoj provjeri koja se bez razlike provodi nad svim proizvodima, iako je njihova sukladnost već bila ocijenjena i potvrđena CE oznakom sukladnosti.

               23

               Komisija osporava to da je cilj ovlasti izmjene spornih uputa za uporabu zabrana ili ograničenje posjedovanja ili uporabe pirotehničkih sredstava u smislu članka 6. stavka 2. Direktive 2007/23. Iako posjedovanje ili uporaba pirotehničkih sredstava ulaze u regulatornu nadležnost država članica, cilj BAM‑ove provjere više je međutim jamstvo da upute za pirotehnička sredstva budu odgovarajuće s obzirom na druge nacionalne odredbe prije njihova stavljanja na tržište, a manje određivanje načina njihove uporabe. Međutim, ocjenjivanje toga jesu li upute odgovarajuće sastavni je dio ocjene sukladnosti pirotehničkih sredstava s obzirom na temeljne zahtjeve iz Priloga I. Direktivi 2007/23. Pretpostavka sukladnosti proizvodâ s CE oznakom sukladnosti tako vrijedi i za činjenicu da su njihove upute odgovarajuće.

               24

               Savezna Republika Njemačka primarno ističe da se obveza država članica da ne zabranjuju, ne ograničavaju i ne sprječavaju stavljanje pirotehničkih sredstava na tržište, u skladu s člankom 6. stavkom 1. Direktive 2007/23, odnosi samo na prvo stavljanje na raspolaganje pojedinog proizvoda na tržište Zajednice, u pogledu njegove distribucije i/ili uporabe, ili za plaćanje ili besplatno, prema definiciji iz članka 2. točke 2. te direktive. Za razliku od članka 4. stavka 1. Direktive 2013/29/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 12. lipnja 2013. o usklađivanju zakonodavstava država članica u odnosu na stavljanje na raspolaganje pirotehničkih sredstava na tržište (SL 2013., L 178, str. 27.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 66., str. 177.), ta odredba stoga ne jamči slobodno kretanje pirotehničkih sredstava u Uniji, nego samo prvu fazu njihova stavljanja na tržište.

               25

               Ona iz toga zaključuje da, s obzirom na to da države članice zadržavaju nadležnost regulacije stavljanja na tržište i distribucije pirotehničkih sredstava nakon njihova prvog stavljanja na raspolaganje na tržište, ni sporni postupak prijave ni ovlast izmjene spornih uputa za uporabu nisu neusklađeni s Direktivom 2007/23.

               26

               Što se tiče spornog postupka prijave, Savezna Republika Njemačka primarno ističe da se ne može smatrati da se ponavlja postupak ocjene sukladnosti kod prijavljenog tijela koji se mora primijeniti na svako pirotehničko sredstvo u skladu s člankom 4. stavkom 4. točkom (a) i člancima 9. i 10. Direktive 2007/23. S jedne strane, sporni postupak prijave provodi se mnogo kasnije od prvog stavljanja na tržište u Uniji i stavljanja na raspolaganje na njemačko tržište. S druge strane, BAM ne obavlja tehničku provjeru sukladnosti u smislu članka 9. Direktive 2007/23, nego samo izdaje registracijski ili identifikacijski broj i na temelju dostavljenih dokumenata provjerava točnost označavanja pirotehničkih sredstava.

               27

               Dodijeljeni identifikacijski broj, koji se izdaje samo kao dokaz o regularnoj prijavi BAM‑u i radi sljedivosti pirotehničkih sredstava u lancu opskrbe, nije popraćen dodatnim materijalnim zahtjevima koji prekoračuju temeljne zahtjeve iz Priloga I. Direktivi 2007/23. Osim toga, više ne postoji obveza navođenja identifikacijskog broja na uputama.

               28

               U svakom slučaju, sporni postupak prijave, kao puka formalna prijava, predstavlja tek minimalno administrativno opterećenje koje je manje strogo od uvoznih dozvola i lakše od onoga u vezi s provjerama tijela za nadzor tržišta, osobito s obzirom na opasnost koju za sigurnost i zdravlje osoba imaju pirotehnička sredstva, koja smiju, kad je to primjereno, upotrebljavati samo osobe koje imaju dostatne stručne kvalifikacije.

               29

               Savezna Republika Njemačka podredno ističe da je sporni postupak prijave, koji je mjera pripreme nadzora tržišta ili korisnika u svakom slučaju spojiv s načelima nadzora tržišta iz Direktive 2007/23.

               30

               Što se tiče ovlasti izmjene spornih uputa za uporabu, Savezna Republika Njemačka ističe da ona nije ponavljanje postupka ocjene sukladnosti, s obzirom na to da točka 3. podtočka (h) Priloga I. Direktivi 2007/23 prijavljenim tijelima ne nameće nikakvu strogu obvezu provjere uputa za uporabu pirotehničkih sredstava.

               31

               U okviru spornog postupka prijave BAM ne obavlja tehničke provjere u smislu članka 9. Direktive 2007/23, nego se usredotočuje na provjeru regularnosti uputa na temelju dostavljenih dokumenata. Osim toga, kad BAM mijenja upute, on ne određuje dodatne zahtjeve za pirotehničke tvari ili prilagodbu uputa, koji se koriste uz one iz Priloga I. Direktivi 2007/23. Njegova provjera ograničena je na zahtjeve primjenjive na upute u skladu s Direktivom 2007/23 i odnosi se isključivo na glavne obveze u području označavanja, čije nepoštovanje dovodi do osobito ozbiljne opasnosti za sigurnost i zdravlje osoba.

               32

               Savezna Republika Njemačka također ističe da prijavljena tijela ne mogu provesti potpunu provjeru regularnosti uputa za pirotehnička sredstva prilikom ocjene njihove sukladnosti i označavanja na službenom jeziku ili jezicima države članice u kojoj su isporučeni korisniku. Naime, prilikom ocjene sukladnosti tih sredstava predmetne države članice još uvijek nisu poznate. Osim toga, ona ističe da različiti elementi koje označavanje mora sadržavati u skladu s člankom 12. stavkom 2. Direktive 2007/23, odnosno starosne granice, upute za uporabu i najmanja sigurna udaljenost, također nisu poznati prilikom ocjene sukladnosti navedenih sredstava.

         Ocjena Suda

      Uvodna očitovanja o dosegu članka 2. točke 2. i članka 6. Direktive 2007/23

               33

               Valja istaknuti da je Direktiva 2007/23 stavljena Direktivom 2013/29 izvan snage s učinkom od 1. srpnja 2015. Međutim, ova tužba se odnosi samo na obveze koje Savezna Republika Njemačka ima na temelju članka 6. stavka 1. Direktive 2007/23.

               34

               U skladu s tom odredbom, države članice ne zabranjuju, ne ograničavaju i ne sprečavaju stavljanje pirotehničkih sredstava na tržište koja udovoljavaju zahtjevima Direktive 2007/23.

               35

               Osim toga, članak 2. točka 2. Direktive 2007/23 „stavljanje na tržište” definira kao „prvo stavljanje na raspolaganje pojedinog proizvoda na tržište Zajednice, u pogledu njegove distribucije i/ili uporabe, ili za plaćanje ili besplatno”.

               36

               Slijedom toga, budući da je pirotehničko sredstvo prvi put stavljeno na raspolaganje na tržište Unije, odnosno na područje jedne od država članica, uz poštovanje zahtjeva iz Direktive 2007/23, ostale države članice načelno ne mogu priječiti njegovo stavljanje na tržište i njegovu distribuciju na njihovu području time što bi nametnule osobito, prekoračujući navedene zahtjeve, poštovanje obveza ili ispunjenje dodatnih formalnosti koje nisu predviđene tom direktivom. Naime, nije riječ o stavljanju na tržište pojedinog proizvoda u smislu članka 2. točke 2. navedene direktive ako se navedeni proizvod ne može slobodno kretati na čitavom tržištu Unije.

               37

               S tim u vezi, međutim, Savezna Republika Njemačka doslovno tumači članak 6. stavak 1. Direktive 2007/23 usredotočujući se na definiciju „stavljanja na tržište” iz članka 2. točke 2. te direktive i ističe da potonja jamči samo prvo stavljanje na tržište pirotehničkih sredstva, odnosno prvu fazu njihova stavljanja na tržište, tako da države članice imaju nadležnost regulacije svih kasnijih faza njihove distribucije do prodaje na malo krajnjem potrošaču.

               38

               Ta argumentacija ne može se prihvatiti.

               39

               S tim u vezi valja podsjetiti da pri tumačenju odredbe prava Unije u obzir treba, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, uzeti ne samo njezin tekst nego i kontekst u kojem se nalazi te ciljeve propisa kojih je ona dio (vidjeti osobito presude od 1. travnja 1993., Findling Wälzlager, C‑136/91, EU:C:1993:133, t. 11. i od 4. veljače 2016., Hassan, C‑163/15, EU:C:2016:71, t. 19.). Nastanak odredbe prava Unije može se također pokazati važnim za njezino tumačenje (vidjeti presude od 27. studenoga 2012., Pringle, C‑370/12, EU:C:2012:756, t. 135., i od 3. listopada 2013., Inuit Tapiriit Kanatami i dr./Parlament i Vijeće, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, t. 50.).

               40

               U predmetnom slučaju iz uvodnih izjava 2. i 19. kao i iz članka 1. stavka 1. Direktive 2007/23 proizlazi da je njezin glavni cilj suzbiti zapreke trgovini unutar Zajednice koje proizlaze iz razlika u zakonima i drugim propisima koji su na snazi u državama članicama u vezi sa stavljanjem pirotehničkih proizvoda na tržište koje ona definira i stoga osigurati slobodno kretanje navedenih sredstava na unutarnjem tržištu, uz jamstvo visoke razine zaštite ljudskog zdravlja i sigurnosti te visoke razine zaštite potrošača i stručnih krajnjih korisnika.

               41

               S tim u vezi, valja podsjetiti da, u skladu s „novim pristupom tehničkom usklađivanju i normama” na koji upućuju uvodne izjave 8., 16. i 20., Direktiva 2007/23 pobliže određuje temeljne sigurnosne zahtjeve koje moraju ispuniti pirotehnička sredstva, a koji se provode usklađenim normama i nacionalnim provedbenim normama (vidjeti per analogiam presudu od 16. listopada 2014., Komisija/Njemačka, C‑100/13, neobjavljenu, EU:C:2014:2293, t. 51.).

               42

               Na temelju članka 5. stavka 1. i članka 8. stavka 3. te direktive, u vezi s njezinim uvodnim izjavama 16. i 19., države članice radi stavljanja na tržište tih sredstava smatraju usklađenima s temeljnim zahtjevima iz Priloga I. navedenoj direktivi ona pirotehnička sredstva koja nose CE oznaku sukladnosti.

               43

               Osim toga, na temelju članka 6. stavka 1. Direktive 2007/23, države članice ne mogu zabraniti, ograničavati i sprečavati stavljanje pirotehničkih sredstava u cijeloj Uniji osim ako mjere koje poduzmu nisu obuhvaćene iznimkama iz članka 6. stavka 2. navedene direktive ili nadzorom tržišta iz članka 14. stavka 6. direktive.

               44

               Iz toga proizlazi da se pirotehnička sredstva s CE oznakom sukladnosti koja potvrđuje njihovu sukladnost s temeljnim zahtjevima Direktive 2007/23 u načelu moraju moći kretati bez prepreka i ograničenja u cijeloj Uniji od njihova prvog stavljanja na raspolaganje na tržištu države članice, ne dovodeći u pitanje mjere koje države članice mogu donijeti zbog javnog reda, sigurnosti ili zaštite okoliša na temelju članka 6. stavka 2. navedene direktive ili, privremeno, zbog nadzora tržišta na temelju članka 14. stavka 6. iste direktive i uz poštovanje odredbi iz njezina članka 16.

               45

               Zbog toga se, suprotno onome što tvrdi Savezna Republika Njemačka, članak 6. stavak 1. Direktive 2007/23, unatoč definiciji iz njezina članka 2. točke 2., ne može tumačiti na način da jamči samo prvo stavljanje na raspolaganje na tržište pirotehničkih sredstva usklađenih sa zahtjevima te direktive.

               46

               Naime, svako bi drugo tumačenje lišilo značaja čitav mehanizam Direktive 2007/23 koji je proveden provjerom sukladnosti pirotehničkih sredstava, CE oznakom sukladnosti i nadzorom tržišta, bilo da je riječ o definiciji temeljnih zahtjeva koje moraju ispuniti pirotehnička sredstva ili različitim provjerama koje države članice moraju provesti nad navedenim sredstvima, kako prije tako i poslije njihova prvog stavljanja na tržište.

               47

               Osim toga, to je tumačenje potvrđeno nastankom Direktive 2007/23. Naime, potonja vjerno ponavlja različita načela i pravila koja uređuju „novi pristup tehničkom usklađivanju i normama”, kako ih je navela Komisija u svojoj Komunikaciji COM(2003) 240 final, od 7. svibnja 2003., Vijeću i Europskom parlamentu, naslovljenoj „Jačanje provedbe direktiva ‚novoga pristupa’”.

               48

               Usklađenost spornog postupka prijave i ovlasti izmjene spornih uputa za uporabu s Direktivom 2007/23 treba ispitati s obzirom na prethodnu analizu.

         O usklađenosti spornog postupka prijave s Direktivom 2007/23

               49

               Valja utvrditi da je na temelju članka 6. stavka 4. SprengV‑a uporaba pirotehničkih sredstava u Njemačkoj uvjetovana time da su ih proizvođač ili uvoznik prethodno prijavili BAM‑u, da su prijavi priložili njihove upute za uporabu i da su dobili identifikacijski broj koji mora biti sadržan u uputama.

               50

               Tako ta odredba pristup pirotehničkih sredstava njemačkom tržištu uvjetuje formalnostima koje su, s jedne strane, dodane različitim zahtjevima iz Direktive 2007/23, a osobito obveznom postupku ocjene sukladnosti tih sredstava radi njihova stavljanja na tržište, i, s druge strane, mogu dovesti do ubiranja naknade za obradu.

               51

               Stoga ona predstavlja prepreku slobodnom kretanju pirotehničkih sredstava zajamčenom člankom 6. stavkom 1. Direktive 2007/23.

               52

               Taj zaključak ne može izmijeniti okolnost da se navedene formalnosti bez razlike primjenjuju na domaće i uvozne proizvode, da one ne znače ponavljanje postupka ocjene sukladnosti iz članka 9. Direktive 2007/23 ili da one za proizvođače ili uvoznike predstavljaju tek minimalno administrativno ili financijsko opterećenje.

               53

               Osim toga, valja podsjetiti da, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, mjeru koja može stvoriti prepreke uvozu treba kvalificirati kao prepreku slobodnom kretanju robe čak i kad je ta prepreka neznatna (vidjeti u tom smislu presudu od 14. prosinca 2004., Radlberger Getränkegesellschaft i S. Spitz, C‑309/02, EU:C:2004:799, t. 68. kao i navedenu sudsku praksu).

               54

               Sama okolnost da se sporni postupak prijave primjenjuje na sva pirotehnička sredstva koja su stavljena na raspolaganje na tržištu u državi članici u skladu sa zahtjevima Direktive 2007/23 dovoljna je za utvrđenje da postoji navedena povreda, s time da Savezna Republika Njemačka nije, osim toga, navela opravdanja koja se temelje na javnom redu, sigurnosti ili zaštiti okoliša iz članka 6. stavka 2. te direktive.

               55

               Međutim, Savezna Republika Njemačka ističe da sporni postupak prijave predstavlja mjeru pripreme nadzora tržišta i korisnika koja je u svakom slučaju spojiva s načelima utvrđenima u članku 14. Direktive 2007/23.

               56

               Međutim, taj se argument ne može prihvatiti.

               57

               Naime, točno je da članak 14. stavak 6. Direktive 2007/23 predviđa mogućnost da države članice poduzimaju odgovarajuće privremene mjere kako bi povukle s tržišta pirotehničko sredstvo koje je usklađeno sa zahtjevima te direktive, koje nosi CE oznaku sukladnosti, popraćeno je EZ izjavom o sukladnosti i koristi se za predviđenu namjenu, tako da zabrane njegovo stavljanje na tržište ili ograniče njegovo slobodno kretanje ako to sredstvo može ugroziti zdravlje i sigurnost osoba.

               58

               Međutim, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 63. svojeg mišljenja, u skladu s člankom 14. stavkom 4. Direktive 2007/23, nadzor tržišta koji države članice moraju organizirati i provoditi temelji se na pretpostavci usklađenosti proizvoda koji nose CE oznaku sukladnosti i stoga ne može opravdati sustavnu provjeru svih pirotehničkih sredstava koja su stavljena na njemačko tržište poput one o kojoj je riječ u spornom postupku prijave.

               59

               U svakom slučaju, država članica koja želi donijeti takvu mjeru mora, u skladu s člankom 14. stavkom 6. posljednjom rečenicom Direktive 2007/23, o tome prethodno obavijestiti Komisiju, a Komisija je jedina koja, u skladu s člankom 16. stavkom 1. te direktive, može odlučiti o tome je li ta mjera opravdana ili nije. Međutim, sporni postupak prijave ne predviđa nikakvo obavještavanje Komisije te se bez njezina prethodnog odobrenja primjenjuje na sve proizvođače ili uvoznike koji žele staviti pirotehnička sredstva na njemačko tržište.

               60

               Iz prethodne analize proizlazi da je Savezna Republika Njemačka, time što je, prekoračujući zahtjeve Direktive 2007/23 i unatoč prethodnoj ocjeni sukladnosti pirotehničkih sredstava, propisala da u odnosu na njih treba primijeniti sporni postupak prijave prije njihova stavljanja na tržište, povrijedila obveze koje ima na temelju članka 6. stavka 1. te direktive.

         O usklađenosti ovlasti izmjene spornih uputa za uporabu s Direktivom 2007/23

               61

               Valja utvrditi da članak 6. stavak 4. SprengV‑a određuje da BAM može, s ciljem sprječavanja opasnosti za život i zdravlje zaposlenika, trećih osoba ili za imovinu, ograničiti ili dopuniti upute za uporabu koje je izdao proizvođač te da su dopuštena naknadna ograničenja ili dopune.

               62

               Ovlast izmjene spornih uputa za uporabu, koja je dio spornog postupka prijave, podrazumijeva da je pristup njemačkom tržištu pirotehničkih sredstava koja su stavljena na tržište u državama članicama različitima od Savezne Republike Njemačke uvjetovan sustavnom provjerom njihovih uputa za uporabu, koja se obavlja uz provjere koje se provode u okviru postupka ocjene sukladnosti koji je predviđen Direktivom 2007/23.

               63

               Naime, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 74. svojeg mišljenja, u točki 3. podtočki (h) Priloga I. Direktivi 2007/23 određeno je da je potrebno provjeriti upute za svako pirotehničko sredstvo i, kada je to potrebno, oznake u vezi sa sigurnim rukovanjem, skladištenjem, uporabom (uključujući sigurne udaljenosti), na službenom jeziku ili jezicima dotične države članice.

               64

               Stoga ovlast koja je tako dodijeljena BAM‑u predstavlja prepreku slobodnom kretanju pirotehničkih sredstava koje je zajamčeno člankom 6. stavkom 1. Direktive 2007/23.

               65

               Iz prethodne analize proizlazi da je Savezna Republika Njemačka, time što je, prekoračujući zahtjeve Direktive 2007/23 i unatoč prethodnoj ocjeni sukladnosti pirotehničkih sredstava, propisala da BAM ima ovlast izmjene spornih uputa za uporabu, povrijedila obveze koje ima na temelju članka 6. stavka 1. te direktive.

         Troškovi

               66

               Na temelju članka 138. stavka 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Komisija postavila zahtjev da se Saveznoj Republici Njemačkoj naloži snošenje troškova i da ona nije uspjela u postupku, Saveznoj Republici Njemačkoj nalaže se snošenje troškova.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Savezna Republika Njemačka je, time što je, prekoračujući zahtjeve Direktive 2007/23/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. svibnja 2007. o stavljanju na tržište pirotehničkih sredstava i unatoč prethodnoj ocjeni sukladnosti pirotehničkih sredstava, propisala, s jedne strane, da u odnosu na njih treba primijeniti postupak iz članka 6. stavka 4. Erste Verordnung zum Sprengstoffgesetz (Prva uredba o Zakonu o eksplozivima,), kako je izmijenjena Zakonom od 25. srpnja 2013., prije njihova stavljanja na tržište i, s druge strane, da Bundesanstalt für Materialforschung und -prüfung (Savezni institut za istraživanje i ispitivanje materijala, Njemačka) na temelju te odredbe ima ovlast pregledati i, po potrebi, izmijeniti njihove upute za uporabu, povrijedila obveze koje ima na temelju članka 6. stavka 1. te direktive.

                           2.

                           Saveznoj Republici Njemačkoj nalaže se snošenje troškova.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Suda (veliko vijeće) od 12. rujna 2006.#Cadbury Schweppes plc i Cadbury Schweppes Overseas Ltd protiv Commissioners of Inland Revenue.#Zahtjev za prethodnu odluku: Special Commissioners of Income Tax, London - Ujedinjena Kraljevina.#Predmet C-196/04.