Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 4. veljače 2015.#El Corte Inglés, SA protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Zajednice APRO – Raniji nacionalni figurativni žig B PRO by Boomerang, raniji verbalni žig Zajednice PRO MOUNTAIN i prijave figurativnih i ranijih verbalnih žigova Zajednice B PRO by Boomerang i PRO OUTDOOR – Nepostojanje vjerojatnosti dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T‑372/12.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 13. svibnja 2015.#Ferring BV protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Predmet T-169/14.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 15. prosinca 2010.#E.ON Energie AG protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje.#Predmet T-141/08.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 17. siječnja 2013. # Solar-Fabrik AG für Produktion und Vertrieb von solartechnischen Produkten protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice. # Predmeti T-582/11 i T-583/11.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 24. siječnja 2013. # Peter Yordanov protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Postupak povodom prigovora. # Predmet T-189/11.


Presuda Prvostupanjskog suda (četvrto prošireno vijeće) od 17. rujna 2003.#Mara Messina protiv Komisije Europskih zajednica.#Predmet T-76/02.


title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 1. srpnja 2015.#Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland e.V. protiv Bundesrepublik Deutschland.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bundesverwaltungsgericht.#Zahtjev za prethodnu odluku – Okoliš – Politika Europske unije u području voda – Direktiva 2000/60/EZ – Članak 4. stavak 1. – Okolišni ciljevi koji se odnose na površinske vode – Pogoršanje stanja tijela površinskih voda – Projekt uređenja plovnog puta – Obveza država članica da uskrate odobrenje projektu koji može izazvati pogoršanje stanja tijela površinskih voda – Odlučujući kriteriji za ocjenu postojanja pogoršanja stanja tijela voda.#Predmet C-461/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑461/13,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Bundesverwaltungsgericht (Njemačka), odlukom od 11. srpnja 2013., koju je Sud zaprimio 22. kolovoza 2013., u postupku
            Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland eV
            protiv
            Bundesrepublik Deutschland,
            uz sudjelovanje:
            Freie Hansestadt Bremen,
            SUD (veliko vijeće),
            u sastavu: V. Skouris, predsjednik, K. Lenaerts, potpredsjednik, A. Tizzano, R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič, A. Ó Caoimh, C. Vajda i S. Rodin, predsjednici vijeća, A. Borg Barthet, J. Malenovský, E. Levits, M. Berger (izvjestitelj), C. G. Fernlund, J. L. da Cruz Vilaça i F. Biltgen, suci,
            nezavisni odvjetnik: N. Jääskinen,
            tajnik: K. Malacek, administrator,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 8. srpnja 2014.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland eV, R. Nebelsieck, Rechtsanwalt ,
            – za Bundesrepublik Deutschland, W. Ewer, Rechtsanwalt ,
            – za Freie Hansestadt Bremen, P. Schütte, Rechtsanwalt ,
            – za češku vladu, M. Smolek, u svojstvu agenta,
            – za francusku vladu, S. Menez, u svojstvu agenta,
            – za nizozemsku vladu, M. Bulterman i J. Langer, u svojstvu agenata,
            – za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,
            – za vladu Ujedinjene Kraljevine, J. Beeko, u svojstvu agenta, uz asistenciju G. Facenne, barrister ,
            – za Europsku komisiju, E. Manhaeve i G. Wilms, u svojstvu agenata,
            saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 23. listopada 2014.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 4. stavka 1. točke (a) podtočaka (i) do (iii) Direktive 2000/60/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. listopada 2000. o uspostavi okvira za djelovanje Zajednice u području vodne politike (SL L 327, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 1., str. 48.).
            2. Zahtjev je upućen u okviru spora između Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland eV (Savez za zaštitu okoliša i prirode Njemačke) i Bundesrepublik Deutschland u vezi s projektom produbljivanja pojedinih dijelova rijeke Weser na sjeveru Njemačke s ciljem omogućavanja prolaska najvećih kontejnerskih brodova u luke Bremerhaven, Brake i Bremen, koje se nalaze u Njemačkoj.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. Uvodne izjave 16., 25. i 32. Direktive 2000/60 određuju:
            „(16) Neophodna je daljnja integracija zaštite i održivog upravljanja vodama u druga područja politike Zajednice, kao što su energetika, transport, poljoprivreda, ribarstvo, regionalna politika i turizam. [...]
            [...]
            (25) Trebalo bi uspostaviti zajedničke definicije stanja voda glede kvalitete, kao i glede količine gdje je to relevantno za zaštitu okoliša. Trebalo bi odrediti ciljeve zaštite okoliša kako bi se osiguralo postizanje dobrog stanja površinskih i podzemnih voda u području cijele Zajednice i spriječilo pogoršanje stanja voda na razini Zajednice.
            […]
            (32) Moguća su izuzeća od zahtjeva za sprečavanjem daljnjeg pogoršanja ili postizanjem dobrog stanja voda, i to pod posebnim uvjetima, ako je neuspjeh posljedica nepredviđenih ili iznimnih okolnosti, posebno poplava i suša ili, iz razloga prevladavajućeg društvenog interesa, novih preinaka fizičkih svojstava površinskih voda ili promjena razine podzemnih voda, pod uvjetom da se poduzmu svi izvedivi koraci za ublažavanje nepoželjnih posljedica po stanje voda.“
            4. Članak 1. Direktive 2000/60, naslovljen „Svrha“, propisuje:
            „Svrha je ove Direktive uspostava okvira za zaštitu kopnenih površinskih voda, prijelaznih voda, obalnih voda i podzemnih voda koji:
            a) sprječava daljnju degradaciju i štiti i učvršćuje stanje vodnih ekosustava kao i, s obzirom na potrebe za vodom, kopnenih ekosustava i močvarnih područja izravno ovisnih o vodnim ekosustavima;
            [...]“
            5. Članak 2. navedene direktive, pod naslovom „Definicije“, u točkama 9., 17. te 21. do 23. navodi:
            „Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
            [...]
            9. ,Znatno promijenjeno vodno tijelo’ znači tijelo površinske vode kojem je uslijed fizičkih promjena nastalih ljudskom aktivnošću bitno promijenjen karakter, kako je to utvrdila država članica sukladno odredbama Priloga II.
            [...]
            17.  ,Stanje površinske vode’ je općeniti izraz koji označava stanje nekog tijela površinske vode, određeno njegovim ekološkim ili kemijskim stanjem, ovisno o tome koje je lošije.
            […]
             21.  ,Ekološko stanje’ je izraz kvalitete strukture i funkcioniranja vodnih ekosustava povezanih s površinskim vodama, klasificirano u skladu s Prilogom V.
            22. ,Dobro ekološko stanje’ znači stanje nekog tijela površinske vode, tako klasificirano u skladu s Prilogom V.
            23. ,Dobar ekološki potencijal’ je stanje znatno promijenjenog ili umjetnog vodnog tijela, tako klasificirano u skladu s relevantnim odredbama Priloga V.
            [...]“
            6. Članak 3. iste direktive, pod naslovom „Koordiniranje administrativnih ustroja u vodnim područjima“, u stavku 1. predviđa:
            „Države članice određuju pojedinačne riječne slivove na svom državnom području i, za potrebe ove Direktive, grupiraju ih u pojedinačna vodna područja. Mali riječni slivovi mogu se kombinirati s većim riječnim slivovima ili povezati sa susjednim malim slivovima i tako formirati vodna područja, gdje je to primjereno. Tamo gdje podzemne vode ne slijede u potpunosti određeni sliv, priključuje ih se najbližem ili najprimjerenijem vodnom području. Obalne vode određuju se i priključuje ih se najbližem ili najprimjerenijem vodnom području.“
            7. Članak 4. Direktive 2000/60, naslovljen „Okolišni ciljevi“, u stavku 1. točki (a) te stavcima 2. i 6. navodi:
            „1. Provodeći programe mjera utvrđene planovima upravljanja riječnim slivovima:
            a) za površinske vode
            i. Države članice provode potrebne mjere radi sprečavanja pogoršanja stanja svih površinskih voda, uz primjenu stavaka 6. i 7. i ne dovodeći u pitanje stavak 8.;
            ii. Države članice štite, poboljšavaju i obnavljaju sva tijela površinske vode, podložno primjeni podtočke iii. za umjetna i znatno promijenjena vodna tijela, s ciljem postizanja dobrog stanja površinskih voda najkasnije 4 godine od datuma stupanja na snagu ove Direktive, sukladno odredbama iz Priloga V., podložno primjeni odgoda određenih u suglasnosti sa stavkom 5. i primjeni stavaka 6., 7. i 8., ne dovodeći u pitanje stavak 8.;
            iii. Države članice štite i poboljšavaju sva umjetna i znatno promijenjena vodna tijela, s ciljem postizanja dobrog ekološkog potencijala i dobrog kemijskog stanja površinskih voda najkasnije 15 godina od datuma stupanja na snagu ove Direktive, u skladu s odredbama iz Priloga V., podložno primjeni odgoda određenih u skladu sa stavkom 4. i uz primjenu stavaka 5., 6. i 7., ne dovodeći u pitanje stavak 8.;
            [...]
            2. Kada se na određeno vodno tijelo odnosi više od jednog cilja, navedenog u stavku l., primjenjuje se onaj stroži.
            [...]
            6. Privremeno pogoršanje stanja voda ne smatra se kršenjem zahtjeva ove Direktive ako je rezultat okolnosti nastalih iz prirodnih uzroka ili zbog više sile, koje su iznimne i koje se nije moglo razumno predvidjeti, naročito velikih poplava ili dugotrajnih suša, ili posljedica okolnosti izazvanih nezgodama koje se nisu razumno mogle predvidjeti, kada su ispunjeni sljedeći uvjeti:
            a) poduzeti su svi mogući koraci da se spriječi daljnje pogoršanje stanja i da se spriječi dovođenje u pitanje postizanja ciljeva ove Direktive na drugim vodnim tijelima koja nisu izložena navedenim okolnostima;
            b) uvjeti pod kojima se mogu proglasiti iznimne ili nepredviđene okolnosti, uključujući i usvajanje odgovarajućih pokazatelja, navedeni su u planu upravljanja riječnim slivom;
            c) mjere koje će se poduzeti u takvim izuzetnim okolnostima uključene su u program mjera i neće dovesti u pitanje obnavljanje kvalitete vode nakon što navedene okolnosti prestanu;
            d) posljedice iznimnih okolnosti ili okolnosti koje se nije moglo razumno predvidjeti preispituju se svake godine te se, podložno razlozima iz stavka 4. točke (a), sve praktične mjere poduzete s ciljem vraćanja vodnog tijela u stanje prije posljedica tih okolnosti, čim to bude razumno moguće; i
            e) sažetak posljedica navedenih okolnosti i onih mjera koje su poduzete ili će se poduzeti u skladu s točkama (a) i (d) uključen je u sljedeću nadopunu plana upravljanja riječnim slivom.“
            8. Članak 4. stavak 7. navedene direktive predviđa:
            „Države članice ne krše ovu Direktivu u slučaju:
            – da je nepostizanje dobrog stanja podzemnih voda, dobrog ekološkog stanja ili, gdje je to odgovarajuće, dobrog ekološkog potencijala, ili nesprečavanje pogoršanja stanja površinskih ili podzemnih voda posljedica novonastalih promjena fizičkih karakteristika tijela površinske vode ili promjena razine tijela podzemne vode, ili
            – da je nesprečavanje pogoršanja od vrlo dobrog stanja prema dobrom stanju tijela površinske vode rezultat novih ljudskih aktivnosti u području održivog razvoja
            ako su zadovoljeni svi sljedeći uvjeti:
            a) poduzeti su svi praktični koraci za ublažavanje negativnog utjecaja na stanje vodnog tijela;
            b) razlozi tih modifikacija i promjena izričito su navedeni i objašnjeni u planu upravljanja riječnim slivom iz članka 13. te se ciljevi preispituju svakih šest godina;
            c) razlozi tih modifikacija i promjena od prevladavajućeg su javnog interesa i/ili su koristi za okoliš i društvo od postizanja ciljeva iz stavka l. manje od koristi za ljudsko zdravlje, sigurnost i održivi razvoj, koje proizlaze iz tih modifikacija i promjena; i
            d) korisni ciljevi kojima služe te promjene stanja vode ne mogu se iz tehničkih razloga ili zbog nerazmjernih troškova postići drugim sredstvima koja predstavljaju znatno bolju ekološku opciju.“
            9. Članak 11. iste direktive, naslovljen „Program mjera“, u stavku 1. određuje:
            „Svaka država članica dužna je osigurati uspostavu programa mjera za svako vodno područje ili za dio međunarodnog vodnog područja na svojem državnom području, vodeći računa o rezultatima analiza iz članka 5., radi postizanja ciljeva iz članka 4. Ti programi mjera mogu upućivati na mjere koje proizlaze iz propisa donesenih na nacionalnoj razini i pokrivaju cijelo državno područje države članice. Ako je to primjereno, država članica može usvojiti mjere primjenjive na sva vodna područja i/ili dijelove međunarodnih vodnih područja na njezinom državnom području.“
            10. Članak 13. Direktive 2000/60, naslovljen „Planovi upravljanja riječnim slivovima“, u stavku 1. predviđa:
            „Države članice osiguravaju da se za svako vodno područje na njihovom državnom području izradi plan upravljanja riječnim slivom.“
            11. Članak 14. Direktive 2000/60, naslovljen „Informiranje i konzultiranje javnosti“, u stavku 1. navodi:
            „Države članice potiču aktivno uključivanje svih zainteresiranih strana u provedbu ove Direktive, a naročito u izradu, preispitivanje i nadopunjavanje planova upravljanja riječnim slivovima.[…]“
            Njemačko pravo
            12. Članak 27. Saveznog zakona o upravljanju vodama (Wasserhaushaltsgesetz) od 31. srpnja 2009. (BGBl. 2009 I, str. 2585.), u verziji koja se primjenjuje na činjenice u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: WHG), pod naslovom „Ciljevi upravljanja površinskim vodama“, predviđa:
            „1) U mjeri u kojoj sukladno članku 28. nisu označene kao umjetne ili znatno promijenjene, površinskim vodama upravlja se na način da se
            1. izbjegava pogoršanje njihova ekološkog i kemijskog stanja
            2. održava ili postiže dobro ekološko i kemijsko stanje.
            2) Površinskim vodama koje su označene kao umjetne ili znatno promijenjene sukladno članku 28. upravlja se na način da se
            1. izbjegava pogoršanje njihova ekološkog potencijala i kemijskog stanja
            2. održava ili postiže dobar ekološki potencijal i kemijsko stanje.“
            13. Člankom 31. stavkom 2. prvom rečenicom WHG‑a propisuje se:
            „Ako se ne postigne dobro ekološko stanje površinskih voda ili ako se njihovo stanje pogorša, to neće biti protivno ciljevima navedenima u člancima 27. do 30. ako
            1. je uzrok tomu nova promjena fizičkih svojstava voda ili razine podzemnih voda,
            2. te promjene odgovaraju prevladavajućem javnom interesu ili su koristi od novih promjena za ljudsko zdravlje, sigurnost ili održivi razvoj veće od koristi za okoliš i društvo vezanih za postizanje ciljeva upravljanja,
            3. se ciljevi koji se postižu promjenom voda ne mogu postići drugim odgovarajućim mjerama čiji je negativni utjecaj na okoliš osjetno manji, koje su tehnički provedive i čiji trošak nije nerazmjeran te
            4.  u praksi su poduzete sve odgovarajuće mjere za smanjenje negativnih utjecaja na stanje voda.
            […]“
            14. Članak 12. stavak 7. treća rečenica saveznog zakona o plovnim putovima (Bundeswasserstraßengesetz) od 2. travnja 1968. (BGBl. 1968 II, str. 173.), u verziji koja se primjenjuje na činjenice u glavnom postupku, navodi:
            „Razvojne mjere moraju uzeti u obzir ciljeve upravljanja koji se primjenjuju na temelju članaka 27. do 31. [WHG‑a].“
            15. Članak 14. stavak 1. druga rečenica navedenog zakona predviđa:
            „U okviru odobravanja plana treba uzeti u obzir javne i privatne interese koji mogu biti ugroženi tim projektom, uključujući njegov utjecaj na okoliš.“
            Glavni postupak i prethodna pitanja
            16. Odlukom o odobrenju plana od 15. srpnja 2011. (u daljnjem tekstu: odluka o odobrenju) direkcija za vode i plovne putove sjeverozapadne regije (Wasser- und Schifffahrtsdirektion Nordwest), savezno upravno tijelo, odobrila je tri projekta koji se odnose na uređenje rijeke Weser, saveznog plovnog puta. Nositelj zahvata za sve te projekte, koji se mogu realizirati neovisno jedan o drugome, jest savezna uprava za vode i plovne putove (Wasser- und Schifffahrtsverwaltung des Bundes).
            17. Cilj je prvog projekta uređenje vanjskog Wesera između pučine i Bremerhavena. U tom je pogledu predviđeno povećati dubinu kanala vanjskog Wesera do najviše 1,16 metara (m) kako bi veliki kontejnerski brodovi s dopuštenim gazom od 13,5 m mogli stići do luke Bremerhaven neovisno o plimi. Projekt je povezan s produbljivanjem zone za okretanje brodova luke Bremerhaven, za koje je nositelj zahvata Freie Hansestadt Bremen, intervenijent u glavnom postupku.
            18. Drugi projekt odnosi se na uređenje nižeg Wesera, uzvodno od Bremerhavena do Brakea, pri čemu se dubina kanala mora povećati najviše za jedan metar kako bi plovila s najvećim dopuštenim gazom od 12,8 m mogla stići do te luke uz pomoć plime.
            19. Cilj je trećeg projekta uređenje nižeg Wesera uzvodno od Brakea do Bremena. U tom dijelu rijeke predviđeno je povećanje dubine kanala kako bi do luke Bremen uz pomoć plime mogla dolaziti plovila s dopuštenim gazom od 11,1 m. Trenutačno do luke Bremen uz pomoć plime mogu dolaziti plovila s najvećim dopuštenim gazom do 10,7 m.
            20. Ostvarenje navedenih projekata podrazumijeva jaružanje dna odnosnih rijeka u kanalima. Nakon prvotnog iskopavanja do dubine predviđene u okviru uređenja, nužno je redovito jaružanje radi održavanja. Predviđeno je da većina materijala koji preostane nakon uređenja i redovitog održavanja te rijeke bude sasuto u područja gornjeg Wesera i nižeg Wesera, koja su prethodno već služila za tu namjenu.
            21. Osim neposrednih posljedica jaružanja i sasipanja ostataka iz tog procesa, dotični projekti, prema sudu koji je uputio zahtjev, imaju i druge hidrološke i morfološke posljedice za odnosne dijelove rijeke. Tako će, primjerice, brzina toka biti veća tijekom plime i oseke, razina morske površine tijekom plime će narasti, najniža razina mora bit će povišena, u nekim dijelovima nižeg Wesera povećat će se salinitet, granica slanih voda u Weseru pomaknut će se uzvodno i, konačno, muljevitost riječnog korita povećat će se i izvan kanala.
            22. Među odnosnim tijelima voda, prijelazne vode Wesera i plimne zone Brakea definirane su kao znatno promijenjene u smislu članka 2. točke 9. Direktive 2000/60. Područje vanjskog Wesera definirano je kao tijelo prirodnih voda u dijelu u kojem čini dio obalnih voda. Osim toga, riječ je o više tijela voda koje pripadaju pritocima, među kojima su jedne definirane kao prirodne, a druge kao znatno promijenjene.
            23. Na toj osnovi, direkcija za vode i plovne putove sjeverozapadne regije u odluci o odobravanju ispitala je usklađenost odnosnih projekata s ciljem sprečavanja pogoršanja stanja tijela voda predviđenog Direktivom 2000/60. To je tijelo zaključilo da se pogoršanje u smislu te direktive ne može očekivati kad je riječ o obalnim vodama.
            24. Naprotiv, ono je ocijenilo da bi se sadašnje stanje tijela određenih voda Wesera moglo znatno promijeniti nagore zbog učinaka odnosnih projekata uređenja a da to ne bi dovelo do promjene razreda stanja prema Prilogu V. Direktive 2000/60. Prema direkciji za vode i plovne putove sjeverozapadne regije, takvo pogoršanje unutar razreda stanja ne može se smatrati pogoršanjem ekološkog potencijala ili stanja odnosnog tijela voda.
            25. Navedeno tijelo podredno je ispitalo jesu li ispunjeni uvjeti za izuzeće od zabrane pogoršanja stanja tijela voda određeni člankom 31. stavkom 2. WHG‑a i člankom 4. stavkom 7. Direktive 2000/60 te je zaključilo da to jest slučaj.
            26. Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland eV osporava odluku o odobravanju te se u tom pogledu, osim na propise koji se odnose na odobravanje planova uređenja, pozvao i na zakon o procjeni utjecaja na okoliš (Gesetz über die Umweltverträglichkeitsprüfung) te na zakonodavstvo koje se odnosi na zaštitu okoliša, posebice zaštitu faune, flore i staništa kao i zaštitu ptica, a osobito na nepoštovanje odredaba o zaštiti voda koje se temelje na Direktivi 2000/60.
            27. Sud koji je uputio zahtjev smatra da pitanje spora u glavnom postupku ovisi o tumačenju više odredaba navedene direktive.
            28. U tim je okolnostima Bundesverwaltungsgericht (Savezni upravni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
            „1. Treba li članak 4. stavak 1. točku (a) podtočku (i) Direktive 2000/60 tumačiti na način da su države članice, osim ako nije predviđeno izuzeće, dužne uskratiti odobrenje za projekt koji može prouzročiti pogoršanje stanja tijela površinske vode ili se radi tek o cilju koji treba ostvariti planiranjem upravljanja?
            2. Treba li pojam ,pogoršanje stanja’ iz članka 4. stavka 1. točke (a) podtočke i. Direktive 2000/60 tumačiti na način da on podrazumijeva samo negativne promjene koje u skladu s Prilogom V. Direktive dovode do klasificiranja u niži razred?
            3. U slučaju da je odgovor na drugo pitanje negativan, pod kojim se pretpostavkama ostvaruje ,pogoršanje stanja’ u smislu članka 4. stavka 1. točke (a) podtočke i. Direktive 2000/60?
            4. Treba li članak 4. stavak 1. točku (a) podtočku ii) i podtočku iii) Direktive 2000/60 tumačiti na način da su države članice, osim ako nije predviđeno izuzeće, dužne uskratiti odobrenje za projekt koji do datuma određenog tom direktivom ugrožava postizanje dobrog stanja površinskih voda odnosno dobrog ekološkog potencijala i kemijskog stanja površinske vode ili se radi tek o cilju koji treba ostvariti planiranjem upravljanja?“
            O prethodnim pitanjima
            Prvo i četvrto pitanje
            29. Svojim prvim i četvrtim pitanjem, koja treba ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 4. stavak 1. točku (i) podtočku (iii) Direktive 2000/60 tumačiti na način da države članice, osim ako nije predviđeno izuzeće, moraju uskratiti odobrenje projekta kada on može izazvati pogoršanje stanja tijela površinskih voda ili kada ugrožava postizanje dobrog stanja površinskih voda odnosno dobrog ekološkog potencijala i kemijskog stanja tih voda do datuma određenog tom direktivom.
            30. Doseg tih pojmova, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, treba odrediti vodeći računa o pojmovima iz dotične odredbe prava Unije te njihovu kontekstu kao i o ciljevima propisa kojeg su dio (vidjeti osobito presude Lundberg, C‑317/12, EU:C:2013:631, t. 19.; SFIR i dr., C‑187/12 do C‑189/12, EU:C:2013:737, t. 24. kao i Bouman, C‑114/13, EU:C:2015:81, t. 31.) i, u ovom slučaju, o nastanku tog propisa.
            31. Treba istaknuti da tekst članka 4. stavka 1. točke (a) podtočke (i) Direktive 2000/60, protivno onomu što ističu Bundesrepublik Deutschland i nizozemska vlada, toj odredbi daje obvezujuću snagu, navodeći da „države članice provode potrebne mjere radi sprečavanja pogoršanja stanja svih površinskih voda“. Pojam „provode“ sadrži obvezu država članica da postupaju u tom smislu.
            32. Kao što to smatra i sud koji je uputio zahtjev, odobrenje pojedinog projekta treba shvaćati kao tu provedbu.
            33. Osim toga, prema članku 4. stavku 1. točki (a) Direktive 2000/60, „provodeći programe mjera utvrđene planovima upravljanja“ države članice donose mjere potrebne kako bi se ostvarili ciljevi sprečavanja pogoršanja, očuvanja i poboljšanja stanja tijela površinskih voda. Uporaba pojma „provodeći“ podupire tumačenje tog pojma u smislu da sadrži obveze koje nadležna tijela moraju poštovati prilikom odobravanja pojedinačnih projekata u okviru pravnog režima zaštite voda.
            34. Također treba podsjetiti da je Direktiva 2000/60 okvirna direktiva usvojena na temelju članka 175. stavka 1. UEZ‑a (koji je postao članak 192. stavak 1. UFEU‑a). Njome se postavljaju zajednička načela i opći okvir djelovanja za zaštitu voda te se osiguravaju koordinacija, integracija, a dugoročno i razvoj općih načela i struktura koji omogućuju zaštitu i ekološki održivo korištenje vodama u Europskoj uniji. Države članice moraju naknadno pretočiti zajednička načela i opći okvir propisan tom direktivom tako što trebaju donijeti niz pojedinačnih mjera u skladu s njome predviđenima rokovima. Međutim, navedena direktiva nema za cilj potpuno usklađivanje propisa država članica u području koje se tiče voda (presude Komisija/Luksemburg, C‑32/05, EU:C:2006:749, t. 41. i Komisija/Njemačka, C‑525/12, EU:C:2014:2202, t. 50.).
            35. Uvodna izjava 25. te direktive potvrđuje da treba odrediti ciljeve zaštite okoliša kako bi se osiguralo postizanje dobrog stanja površinskih i podzemnih voda na području cijele Unije i spriječilo pogoršanje stanja voda na razini Unije.
            36. Prema članku 1. točki (a) Direktive 2000/60, njezina je svrha uspostava okvira za zaštitu kopnenih površinskih voda, prijelaznih voda, obalnih voda i podzemnih voda koji sprečava daljnju degradaciju i štiti i učvršćuje stanje vodnih ekosustava kao i, s obzirom na potrebe za vodom, kopnenih ekosustava i močvarnih područja izravno ovisnih o vodnim ekosustavima.
            37. Stoga je konačni cilj Direktive 2000/60 postizanje „dobrog stanja“ svih površinskih voda Unije do 2015. godine koordiniranom akcijom.
            38. Okolišni ciljevi koje države članice moraju ostvariti navedeni su u članku 4. stavku 1. Direktive 2000/60.
            39. Navedena odredba nameće dva različita cilja, koji su povezani svojom biti. S jedne strane, prema članku 4. stavku 1. točki (a) podtočki (i) Direktive 2000/60, države članice provode potrebne mjere radi sprečavanja pogoršanja stanja svih površinskih voda (obveza sprečavanja pogoršanja). S druge strane, primjenom članka 4. stavka 1. točke (a) podtočaka (ii) i (iii) države članice štite, poboljšavaju i obnavljaju sva tijela površinske vode s ciljem postizanja dobrog stanja najkasnije do kraja 2015. godine (obveza poboljšanja).
            40. Podrijetlo tih dvaju ciljeva proizlazi iz pripremnih akata Direktive 2000/60. Osobito kad je riječ o obvezi sprečavanja pogoršanja stanja površinskih voda, odnosne odredbe u svojoj su prvoj verziji mogle značiti da su se, jednom kad bi Direktiva 2000/60 bila usvojena, tijela voda klasificirana u kategoriju višu od kategorije „dobro stanje“ mogla degradirati samo do ulaska u tu kategoriju. Zbog toga je Europski parlament predložio izmjenu kako bi se stvorila razlika između obveze postizanja „dobrog stanja“ i sprečavanja svakog pogoršanja, uvodeći u članak 4. stavak 1. te direktive novi podstavak kojim se jasno navodi ta posebna obveza.
            41. I obvezom poboljšanja i obvezom sprečavanja pogoršanja stanja tijela voda namjeravaju se ostvariti kvalitativni ciljevi koje traži zakonodavac Unije, odnosno zaštita ili obnavljanje dobrog stanja, dobrog ekološkog potencijala i dobrog kemijskog stanja površinskih voda.
            42. Kako bi se osiguralo da države članice provode navedene okolišne ciljeve, Direktiva 2000/60 predviđa niz odredaba, osobito članke 3., 5., 8., 11. i 13. kao i Prilog V., kojima se ustanovljuje, kao što to ističe nezavisni odvjetnik u točkama 43. do 52. svojeg mišljenja, složeni postupak koji se sastoji od više detaljno uređenih faza, s ciljem da se državama članicama omogući provedba potrebnih mjera, s obzirom na specifičnosti i karakteristike tijela voda na njihovim državnim područjima.
            43. Ovi elementi potvrđuju tumačenje prema kojem članak 4. stavak 1. točka (a) Direktive 2000/60 tipskom formulacijom ne samo da određuje ciljeve planiranja i upravljanja već ima i obvezujuće učinke u svakoj fazi postupka propisanog tom direktivom, jednom kada se utvrdi ekološko stanje tijela odnosnih voda.
            44. Sustav izuzeća predviđen člankom 4. stavkom 7. Direktive 2000/60, čije je pretpostavke primjene ispitivao tuženik u glavnom postupku, ali koji nije predmet pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev, također je element koji potvrđuje tumačenje prema kojem sprečavanje pogoršanja tijela voda ima obvezujući karakter.
            45. U tom pogledu treba istaknuti da navedeni sustav sadrži više kategorija. Posebno, prema navedenom članku 4. stavku 7., „[d]ržave članice ne krše ovu direktivu ako je nepostizanje dobrog stanja podzemnih voda, dobrog ekološkog stanja ili, gdje je to odgovarajuće, dobrog ekološkog potencijala, ili nesprečavanje pogoršanja stanja površinskih ili podzemnih voda posljedica novonastalih promjena fizičkih karakteristika tijela površinske vode ili promjena razine tijela podzemne vode“.
            46. To izuzeće primjenjuje se, međutim, samo pod uvjetom da su već poduzete sve praktične mjere za smanjenje negativnog utjecaja na stanje odnosnog tijela voda i da su slijedom toga prilagođeni programi, mjere i planovi upravljanja.
            47. U tom pogledu treba istaknuti da struktura kategorija izuzeća predviđenih člankom 4. stavkom 7. Direktive 2000/60 omogućuje zaključak da članak 4. te direktive ne sadrži samo načelne obveze, već se tiče i pojedinačnih projekata. Naime, kao što to ističe nezavisni odvjetnik u točki 78. svojeg mišljenja, razlozi za izuzeće primjenjuju se osobito kad nepoštovanje ciljeva dovodi do novih promjena fizičkih svojstava tijela površinskih voda ili ako iz toga proizlaze negativni utjecaji. Do toga može doći slijedom novih odobrenja projekata. Naime, ne mogu se odvojeno razmatrati projekt i provedba planova upravljanja.
            48. Slijedom navedenog, ti projekti obuhvaćeni su obvezom sprečavanja pogoršanja stanja tijela voda navedenom u članku 4. Direktive 2000/60. Međutim, tim projektima može se izdati odobrenje i primjenom sustava izuzeća predviđenog navedenim člankom 4.
            49. Europska komisija u svojim pisanim očitovanjima ističe da je zabrana pogoršanja stanja tijela voda svrha zadaće njihova poboljšanja. U tom pogledu treba zaključiti da zakonodavac Unije obvezi sprečavanja pogoršanja tijela voda daje samostalan status i da ona nije samo instrument provedbe obveze poboljšanja tijela voda.
            50. Slijedi da se, osim ako se ne odobri izuzeće, svako pogoršanje stanja tijela voda mora izbjeći, neovisno o dugoročnim planiranjima predviđenima planovima upravljanja te programima mjera. Obveza sprečavanja pogoršanja stanja tijela površinskih voda i dalje obvezuje u svakom stadiju provedbe Direktive 2000/60 te se primjenjuje na svaku vrstu i na svako stanje tijela površinskih voda za koja jest ili za koja bi trebao biti usvojen plan upravljanja. Dotična država članica mora odbiti odobrenje projekta koji bi mogao dovesti do pogoršanja stanja tijela odnosnih voda ili ugroziti postizanje dobrog stanja površinskih voda, osim ako smatra da je projekt obuhvaćen izuzećem na temelju članka 4. stavka 7. te direktive.
            51. S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo i četvrto pitanje valja odgovoriti da članak 4. stavak 1. točku (a) podtočke (i) do (iii) treba tumačiti na način da države članice, osim ako nije predviđeno izuzeće, moraju uskratiti odobrenje projekta kada on može izazvati pogoršanje stanja tijela površinskih voda ili kada ugrožava postizanje dobrog stanja površinskih voda odnosno dobrog ekološkog potencijala i kemijskog stanja tih voda do datuma određenog tom direktivom.
            Drugo i treće pitanje
            52. Svojim drugim i trećim pitanjem, koja treba ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li pojam „pogoršanje stanja“ iz članka 4. stavka 1. točke (a) podtočke (i) Direktive 2000/60 tumačiti na način da on podrazumijeva samo promjene koje u skladu s Prilogom V. toj direktivi dovode do klasificiranja u niži razred (teorija o razredu stanja). U slučaju negativnog odgovora, odnosno ako taj pojam obuhvaća sve promjene odnosnog tijela voda (teorija statusa quo ), sud koji je uputio zahtjev želi znati kriterije koji mu omogućuju da utvrdi pogoršanje stanja tijela površinskih voda.
            53. Treba utvrditi da pojam „pogoršanje stanja“ tijela površinskih voda nije određen Direktivom 2000/60.
            54. U tom pogledu treba podsjetiti da se, u izostanku takve definicije u pravu Unije, prema ustaljenoj sudskoj praksi, značenje i doseg tih pojmova određuju vodeći računa o pojmovima iz dotične odredbe prava Unije kao i o njezinu kontekstu (vidjeti osobito presude Lundberg, C‑317/12, EU:C:2013:631, t. 19.; SFIR i dr., C‑187/12 do C‑189/12, EU:C:2013:737, t. 24. kao i Bouman, C‑114/13, EU:C:2015:81, t. 31.).
            55. Tekst članka 4. stavka 1. točke (a) podtočke (i) Direktive 2000/60 podupire tumačenje prema kojem pojam „pogoršanje stanja“ tijela površinskih voda obuhvaća i pogoršanja koja ne dovode do klasificiranja tog tijela voda u niži razred. Ta odredba izričito navodi da je potrebno spriječiti pogoršanje stanja svih tijela površinskih voda. Prema definiciji iz članka 2. točke 17. navedene direktive, stanje površinskih voda općeniti je izraz koji označava stanje nekog tijela površinskih voda, određeno njegovim ekološkim ili kemijskim stanjem, ovisno o tome koje je slabije vrijednosti. Stoga članak 4. stavak 1. točka (a) podtočka (i) Direktive 2000/60 na općenit način predviđa obvezu sprečavanja pogoršanja tijela površinskih voda bez spominjanja eventualne promjene razreda, dok samo članak 4. stavak 1. točka (a) podtočka (ii) i (iii) te direktive upućuje na Prilog V. navedenoj direktivi kad je riječ o obvezi poboljšanja tijela površinskih voda.
            56. Prije provjeravanja proizlazi li to doslovno tumačenje iz konteksta u koji ulazi i pojam „pogoršanje stanja“ tijela površinskih voda kao i iz ciljeva Direktive 2000/60, treba podsjetiti da ocjena stanja površinskih voda počiva na analizi ekološkog stanja koja obuhvaća pet razreda, kao što to nezavisni odvjetnik ističe u točkama 91. do 97. svojeg mišljenja.
            57. Tek u stadiju razrade omjera ekološke kvalitete države članice dijele omjere skale ekološke kvalitete svake kategorije površinskih voda u pet razreda prema graničnoj vrijednosti elemenata biološke kvalitete koja označuje granicu između različitih razreda, odnosno na vrlo dobro, dobro, umjereno dobro, slabo i loše. Granične vrijednosti moraju se utvrditi na temelju postupka interkalibracije koji se sastoji od usporedbe rezultata klasifikacije nacionalnih sustava praćenja za svaki biološki element i za svaku zajedničku vrstu tijela površinskih voda u državama članicama koje su dio iste geografske interkalibracijske skupine i od procjene sukladnosti rezultata s normativnim definicijama iz točke 1.2. Priloga V. toj direktivi.
            58. Međutim, kao što to proizlazi iz točke 1.4.1. podtočke (iii) Priloga V. Direktivi 2000/60, provedba interkalibracije služi samo razgraničenju stanja razreda „vrlo dobro“, „dobro“ i „umjereno dobro“. Granične vrijednosti navedene su u Odluci Komisije 2013/480/EU оd 20. rujna 2013. o utvrđivanju, u skladu s Direktivom 2000/60/EZ Europskog parlamenta i Vijeća, vrijednosti za klasifikacije sustava praćenja u državama članicama kao rezultat postupka interkalibracije i stavljanju izvan snage Odluke 2008/915/EZ (SL L 266, str. 1.).
            59. Konačno, sukladno točki 1.4.2. podtočki (i) Priloga V. Direktivi 2000/60, za kategorije površinskih voda tijelo voda klasificira se u neposredno niži razred kada omjer jednog od elemenata kvalitete padne ispod razine koja odgovara aktualnom razredu. Ovo pravilo pod nazivom „one out all out“ povezano je s definicijom „stanja površinske vode“ iz članka 2. točke 17. te direktive, koje se mora odrediti prema najlošijoj vrijednosti njezina ekološkog i kemijskog stanja.
            60. Na temelju članka 2. točke 21. Direktive 2000/60, ekološko stanje izraz je kvalitete strukture i funkcioniranja vodnih ekosustava povezanih s površinskim vodama, klasificirano u skladu s Prilogom V. toj direktivi, koja te klasifikacije ekološkog stanja kvalificira kao „normativne definicije“.
            61. Međutim, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 99. svojeg mišljenja, određivanje graničnih vrijednosti između razreda rezultiralo je donošenjem širokih raspona. Razredi su samo instrument koji ograničava marginu prosudbe država članica prilikom određivanja elemenata kakvoće koji odražavaju stvarno stanje određenog tijela voda. Upravo zbog toga članak 4. stavak 1. točka (a) podtočka (i) Direktive 2000/60 ne upućuje na Prilog V. toj direktivi, s obzirom na to da je pojam „pogoršanje stanja“ tijela površinskih voda općeg dosega.
            62. Drukčije tumačenje tog pojma, naprotiv, odvratilo bi države članice od sprečavanja pogoršanja tijela površinskih voda unutar jednog razreda stanja. Naime, u mjeri u kojoj klasificiranje tijela površinskih voda ovisi o najlošijoj vrijednosti primjenjivih parametara, sve ostale vrijednosti mogu biti umanjene a da to ne bi imalo pravne posljedice.
            63. Primjena pravila „one out all out“ u vezi s teorijom o razredu stanja također dovodi do isključenja voda nižeg razreda iz područja primjene obveze sprečavanja pogoršanja njihova stanja. Naime, nakon klasificiranja tijela voda u taj razred stanja, nova degradacija stanja tih voda ne bi više bila pravno moguća. Međutim, uzimajući u obzir cilj Direktive 2000/60, ta vrsta tijela voda zaslužuje posebnu pažnju u okviru upravljanja vodama.
            64. Ovo tumačenje potkrijepljeno je člankom 4. stavkom 5. točkom (c) Direktive 2000/60, koji, što se tiče znatno promijenjenih tijela voda za koje države članice mogu namjeravati provesti manje stroge okolišne ciljeve, izričito predviđa zabranu svakog dodatnog pogoršanja.
            65. Osim toga, primjena teorije o razredu stanja dovela bi do slabljenja zaštite voda koje pripadaju višim razredima. Budući da se klasificiranje voda određuje najlošijom vrijednošću primjenjivih parametara, samo pogoršanje ostalih elemenata ne mijenja klasifikaciju dotičnih tijela voda sve dok ne dovodi do klasificiranja u niži razred.
            66. Nasuprot tomu, kao što to nezavisni odvjetnik ističe u točki 105. svojeg mišljenja, ako se pojam „pogoršanje“ tumači s obzirom na element kvalitete ili na supstancu, obveza sprečavanja pogoršanja stanja tijela voda zadržava sve svoje korisne učinke, s obzirom na to da obuhvaća sve promjene koje mogu dovesti u pitanje postizanje glavne svrhe Direktive 2000/60.
            67. Što se tiče kriterija pomoću kojih se može zaključiti postoji li pogoršanje stanja tijela voda, treba podsjetiti da iz izričaja članka 4. Direktive 2000/60 i osobito njegovih stavaka 6. i 7. proizlazi da se pogoršanja stanja tijela voda, čak i samo prijelazna, mogu odobriti samo pod strogim uvjetima. Slijedi da prag iznad kojeg se utvrđuje povreda obveze sprečavanja pogoršanja stanja tijela voda mora biti nizak.
            68. Protivno onomu što ističe Bundesrepublik Deutschland, iz izričaja članka 4. stavka 1. točke (a) podtočke (i) Direktive 2000/60 ne može se izvesti tumačenje prema kojem su samo „teške povrede“ pogoršanje stanja tijela voda, tumačenje koje se u biti temelji na odvagivanju, s jedne strane, negativnih utjecaja na vode i, s druge strane, gospodarskih interesa povezanih s vodama. Osim toga, treba zaključiti, kao što to ističe tužitelj u glavnom postupku, da takvo tumačenje ne poštuje razliku koju ta direktiva ustanovljuje između obveze sprečavanja pogoršanja tijela voda i razloga za izuzeće predviđenih člankom 4. stavkom 7. navedene direktive jer samo ti razlozi sadrže elemente odvagivanja interesa.
            69. Stoga, kao što to Komisija navodi, treba smatrati da je došlo do „pogoršanja stanja“ tijela površinskih voda, u smislu članka 4. stavka 1. točke (a) podtočke (i) Direktive 2000/60, čim se stanje barem jednog od elemenata kvalitete u smislu Priloga V. toj direktivi pogorša za jedan razred, iako takvo pogoršanje ne znači pogoršanje klasifikacije tijela površinskih voda u cijelosti. Međutim, ako se dotični element kvalitete već nalazi u najnižoj klasi, svako pogoršanje koje se na njega odnosi jest „pogoršanje stanja“ tijela površinske vode u smislu navedenog članka 4. stavka 1. točke (a) podtočke (i).
            70. Uzimajući u obzir sva prethodna razmatranja, na drugo i treće postavljeno pitanje valja odgovoriti da pojam „pogoršanje stanja“ tijela površinskih voda iz članka 4. stavka 1. točke (a) podtočke (i) Direktive 2000/60 treba tumačiti na način da dolazi do pogoršanja čim se stanje barem jednog od elemenata kvalitete u smislu Priloga V. toj direktivi pogorša za jedan razred, iako takvo pogoršanje ne znači pogoršanje klasifikacije kvalitete tijela površinskih voda u cijelosti. Međutim, ako se dotični element kvalitete već nalazi u najnižem razredu, svako pogoršanje koje se na njega odnosi jest „pogoršanje stanja“ tijela površinskih voda u smislu navedenog članka 4. stavka 1. točke (a) podtočke (i).
            Troškovi
            71. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) odlučuje:
            1. Članak 4. stavak 1. točku (a) podtočke (i) do (iii) Direktive 2000/60/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. listopada 2000. o uspostavi okvira za djelovanje Zajednice u području vodne politike treba tumačiti na način da države članice, osim ako nije predviđeno izuzeće, moraju uskratiti odobrenje projekta kada on može izazvati pogoršanje stanja tijela površinskih voda ili kada ugrožava postizanje dobrog stanja površinskih voda odnosno dobrog ekološkog potencijala i kemijskog stanja tih voda do datuma određenog tom direktivom.
            2. Pojam „pogoršanje stanja“ tijela površinskih voda iz članka 4. stavka 1. točke (a) podtočke (i) Direktive 2000/60 treba tumačiti na način da dolazi do pogoršanja čim se stanje barem jednog od elemenata kvalitete u smislu Priloga V. toj direktivi pogorša za jedan razred, iako takvo pogoršanje elementa kvalitete ne znači pogoršanje klasifikacije kvalitete tijela površinskih voda u cijelosti. Međutim, ako se dotični element kvalitete već nalazi u najnižem razredu, svako pogoršanje koje se na njega odnosi predstavlja „pogoršanje stanja“ tijela površinskih voda u smislu navedenog članka 4. stavka 1. točke (a) podtočke (i).


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 16. srpnja 2015.#Huawei Technologies Co. Ltd protiv ZTE Corp. i ZTE Deutschland GmbH.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Landgericht Düsseldorf.#Tržišno natjecanje – Članak 102. UFEU‑a – Poduzetnik nositelj standardnog nužnog patenta koji se normizacijskom tijelu obvezao dati licenciju trećima po poštenim, razumnim i nediskriminirajućim, tzv. uvjetima FRAND (,fair, reasonable and non‑discriminatory’) – Zloporaba vladajućeg položaja – Tužba zbog povrede – Zahtjev za prestanak povrede – Zahtjev za povlačenje proizvoda – Zahtjev za predavanje računovodstvenih podataka – Zahtjev za naknadu štete – Obveze nositelja standardnog nužnog patenta.#Predmet C-170/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑170/13,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Landgericht Düsseldorf (Njemačka), odlukom od 21. ožujka 2013., koju je Sud zaprimio 5. travnja 2013., u postupku
            Huawei Technologies Co. Ltd
            protiv
            ZTE Corp. ,
            ZTE Deutschland GmbH ,
            SUD (peto vijeće),
            u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, C. Vajda, A. Rosas, E. Juhász i D. Šváby (izvjestitelj), suci,
            nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
            tajnik: K. Malacek, administrator,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 11. rujna 2014.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za Huawei Technologies Co. Ltd, C. Harmsen, S. Barthelmess, J. Witting, Rechtsanwälte , D. Geradin, avocat , kao i M. Dolmans, advocaat ,
            – za ZTE Corp. i ZTE Deutschland GmbH, M. Fähndrich, Rechtsanwalt ,
            – za nizozemsku vladu, M. Bulterman, C. Schillemans i B. Koopman, u svojstvu agenata,
            – za portugalsku vladu, L. Inez Fernandes i S. Oliveira Pais, u svojstvu agenata,
            – za finsku vladu, J. Heliskoski, u svojstvu agenta,
            – za Europsku komisiju, F. W. Bulst, A. Dawes i F. Ronkes Agerbeek, u svojstvu agenata,
            saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 20. studenoga 2014.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 102. UFEU‑a.
            2. Zahtjev je upućen u okviru spora između Huawei Technologiesa Co. Ltd (u daljnjem tekstu: Huawei Technologies), s jedne strane, i ZTE‑a Corp. i ZTE‑a Deutschland GmbH (u daljnjem tekstu: ZTE), s druge strane, povodom navodne povrede nužnog patenta s obzirom na standard koji je uspostavilo normizacijsko tijelo (u daljnjem tekstu: SEP).
            Pravni okvir
            Međunarodno pravo
            3. Konvencija o priznavanju europskih patenata, potpisana u Münchenu 5. listopada 1973. i koja je stupila na snagu 7. listopada 1977., u verziji koja se primjenjuje na činjenice u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: EPK), utemeljuje, kako je propisano njezinim člankom 1., „zajednički pravni sustav [u državama ugovornicama] za priznavanje patenata za izume“.
            4. Uz iznimku općih pravila vezanih za njegovo priznavanje, europski patent nastavlja biti uređen nacionalnim propisima svake države ugovornice za koju je priznat. U tom smislu članak 2. stavak 2. EPK‑a određuje:
            „Europski patent ima u svakoj državi ugovornici za koju je priznat učinak nacionalnog patenta te se na njega primjenjuju isti propisi kao i na nacionalni patent u toj državi [...]“
            5. Kad je riječ o pravima koja su dodijeljena nositelju europskog patenta, članak 64. stavci 1. i 3. te konvencije propisuje:
            „(1) Od datuma objave podatka o njegovu priznavanju, europski patent daje svojemu nositelju u svakoj državi ugovornici za koju je priznat ista prava koja bi bila dana i nacionalnim patentom priznatim u toj državi […].
            [...]
            (3) Zaštita europskog patenta u slučaju povrede uređena je nacionalnim zakonodavstvom.“
            Pravo Unije
            6. Direktiva 2004/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o provedbi prava intelektualnog vlasništva (SL L 157, str. 45.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 2., str. 74.) u uvodnim izjavama 10., 12. i 32. propisuje sljedeće:
            „(10)	Cilj je ove Direktive usklađivanje zakonodavnih sustava radi osiguravanja visoke, jednake i istovrsne razine zaštite na unutarnjem tržištu.
            [...]
            (12) Ova Direktiva ne bi trebala utjecati na primjenu pravila tržišnog natjecanja, a posebno na članke 81. i 82. Ugovora. Mjere predviđene ovom Direktivom ne bi se trebale koristiti za nepropisno ograničavanje tržišnog natjecanja na način koji je suprotan Ugovoru.
            [...]
             (32)	Ova Direktiva poštuje temeljna prava i drži se načela priznatih posebno u Povelji [Europske unije] o temeljnim pravima [(u daljnjem tekstu: Povelja)]. Ova Direktiva osobito nastoji osigurati puno poštovanje intelektualnog vlasništva, u skladu s člankom 17. stavkom 2. […] Povelje.“
            7. Članak 9. te direktive, naslovljen „Privremene mjere i mjere predostrožnosti“, u stavku 1. propisuje:
            „Države članice osiguravaju da sudska tijela mogu, na zahtjev podnositelja zahtjeva:
            a) izdati protiv navodnog počinitelja povrede privremeni sudski nalog usmjeren na sprečavanje neposredne povrede prava intelektualnog vlasništva [...]
            [...]“
            8. Članak 10. iste direktive, naslovljen „Korektivne mjere“, u stavku 1. propisuje:
            „Ne dovodeći u pitanje bilo kakvu naknadu štete koja pripada nositelju prava zbog povrede, i bez ikakve naknade, države članice osiguravaju da nadležna sudska tijela mogu naložiti, na zahtjev tužitelja, poduzimanje odgovarajućih mjera u odnosu na robu za koju su ustanovili da povrjeđuje prava intelektualnog vlasništva i, u odgovarajućim slučajevima, u odnosu na materijale i pribor koji su uglavnom korišteni u stvaranju ili proizvodnji te robe. Takve mjere uključuju:
            a) povlačenje iz trgovačkih kanala;
            b) konačno uklanjanje iz trgovačkih kanala; ili
            c) uništenje.“
            Njemačko pravo
            9. Pod naslovom „Ispunjenje obveza u dobroj vjeri“, članak 242. Građanskog zakonika (Bürgerliches Gesetzbuch, u daljnjem tekstu: BGB) propisuje da dužnik treba ispuniti obvezu sukladno zahtjevima dobre vjere s obzirom na poslovne običaje.
            10. Članak 139. stavak 1. Zakona o patentima (Patentgesetz, BGBl. 1981. I, str. 1.), kako je zadnje izmijenjen člankom 13. Zakona od 24. studenoga 2011. (BGBl. 2011. I, str. 2302.), propisuje:
            „Oštećena strana može u slučaju opasnosti od ponavljanja zahtijevati prestanak povrede protiv svake osobe koja koristi patentirani izum povredom članaka 9. do 13. Ona će to pravo imati i kada postoji opasnost da će povreda biti počinjena prvi put.“
            11. Članci 19. i 20. Zakona protiv ograničavanja tržišnog natjecanja (Gesetz gegen Wettbewerbsbeschränkungen) od 26. lipnja 2013. (BGBl. 2013. I, str. 1750.) zabranjuju zloporabu vladajućeg položaja na tržištu jednog poduzetnika ili više njih.
            ETSI‑jeva pravila
            12. Europski institut za telekomunikacijske norme (u daljnjem tekstu: ETSI) tijelo je čiji je cilj – sukladno točki 3.1. Dodatka 6. ETSI‑jevim Postupovnim pravilima (ETSI Rules of Procedure), pod naslovom „ETSI‑jeva politika u pravu intelektualnog vlasništva“ (ETSI Intellectual Property Rights Policy) – stvoriti standarde prilagođene tehničkim ciljevima europskog područja za telekomunikacije i smanjiti rizik za ETSI, njegove članove i druge koji primjenjuju ETSI‑jeve standarde da se obezvrijede ulaganja u pripremu, prihvaćanje i primjenu standarda zbog toga što nužno pravo intelektualnog vlasništva nije raspoloživo za primjenu tog standarda. U tu svrhu, tim se dodatkom nastoji postići ravnoteža između potrebe normiranja za javnu uporabu u području telekomunikacija i prava nositelja prava intelektualnog vlasništva.
            13. Sukladno točki 3.2. tog dodatka, navedeni nositelji trebaju dobiti odgovarajuću i pravednu naknadu za korištenje svojih prava intelektualnog vlasništva.
            14. Na temelju točke 4.1. tog dodatka, svaki član ETSI‑ja, osobito tijekom postupka izrade nacrta standarda u kojem sudjeluje, poduzet će potrebne mjere kako bi pravodobno obavijestio ETSI o svojim standardnim nužnim pravima intelektualnog vlasništva.
            15. Točka 6.1. Dodatka 6. ETSI‑jevim Postupovnim pravilima propisuje da, kada se ETSI obavijesti o postojanju standardnog nužnog prava intelektualnog vlasništva, njegov glavni direktor odmah će pozvati nositelja tog prava da se u roku od tri mjeseca neopozivo obveže biti spreman dati licencije po poštenim, razumnim i nediskriminirajućim uvjetima, tzv. uvjetima FRAND („fair, reasonable, and non‑discriminatory“, u daljnjem tekstu: uvjeti FRAND) u vezi s tim pravom.
            16. Na temelju točke 6.3 tog dodatka, sve dok se ne pristane na tu obvezu, ETSI ocjenjuje treba li obustaviti posao na predmetnim dijelovima standarda.
            17. Točka 8.1. tog dodatka propisuje da, ako nositelj prava intelektualnog vlasništva odbije pristati na tu obvezu, ETSI će pokušati pronaći drugu tehnologiju i, ako ne uspije, prekinuti rad na donošenju predmetnog standarda.
            18. Na temelju točke 14. Dodatka 6. ETSI‑jevim Postupovnim pravilima, svaka povreda odredbi tog dodatka jednog od članova ETSI‑ja predstavlja povredu njegovih obveza prema ETSI‑ju.
            19. Sukladno točki 15.6. tog dodatka, pravo intelektualnog vlasništva smatra se nužnim, među ostalim, ako zbog tehničkih razloga nije moguće proizvesti proizvode sukladne standardu bez povrede tog prava (u daljnjem tekstu: nužni patent).
            20. Međutim, ETSI ne kontrolira ni valjanost ni nužnost prava intelektualnog vlasništva o čijoj ga je nužnoj upotrebi obavijestio jedan od njegovih članova. U istom dodatku nije definiran ni pojam „licencija u skladu s uvjetima FRAND“.
            Glavni postupak i prethodna pitanja
            21. Huawei Technologies, društvo aktivno na globalnoj razini u telekomunikacijskom sektoru, nositelj je, među ostalim, europskog patenta registriranog pod brojem EP 2 090 050 B 1, naslovljenog „Postupak i uređaj za uspostavu sinkronizacijskog signala u komunikacijskom sustavu“, priznatog u Saveznoj Republici Njemačkoj, državi ugovornici EPK‑a (u daljnjem tekstu: patent EP 2 090 050 B 1).
            22. Taj patent Huawei Technologies 4. ožujka 2009. prijavio je ETSI‑ju kao standardni nužni patent „Long Term Evolution“. Tom se prilikom obvezao izdati licencije trećima u skladu s uvjetima FRAND.
            23. U tom smislu, sud koji je uputio zahtjev u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje utvrdio je da je riječ o patentu nužnom za taj standard, što znači da se svatko tko se koristi tim standardom nužno koristi izumom tog patenta.
            24. Između studenoga 2010. i kraja ožujka 2011. Huawei Technologies i ZTE Corp. – društvo koncerna aktivnog na globalnoj razini u telekomunikacijskom sektoru koje u Njemačkoj prodaje proizvode opremljene programskom opremom povezanom s tim standardom – raspravljali su, među ostalim, o povredi patenta EP 2 090 050 B 1 i o mogućnosti sklapanja ugovora o licenciji po uvjetima FRAND u odnosu na te proizvode.
            25. Huawei Technologies naveo je iznos naknade koji je smatrao razumnim. ZTE Corp. zauzimao se za unakrsno licenciranje. Međutim, nije prihvaćena nijedna ponuda u vezi s ugovorom o licenciji.
            26. Unatoč tome, ZTE prodaje proizvode koji funkcioniraju na temelju standarda „Long Term Evolution“, koristeći se na taj način patentom EP 2 090 050 B 1 a da pritom Huawei Technologiesu ne plaća naknadu i ne podnosi iscrpna izvješća o nastalim postupcima korištenja.
            27. Dana 28. travnja 2011., na temelju članka 64. EPK‑a i članka 139. i daljnjih članaka Zakona o patentima, kako je zadnje izmijenjen člankom 13. Zakona od 24. studenoga 2011., Huawei Technologies pred sudom koji je uputio zahtjev podnio je tužbu zbog povrede protiv ZTE‑a zahtijevajući prestanak povrede, predaju računovodstvenih podataka, povlačenje proizvoda i naknadu štete.
            28. Sud koji je uputio zahtjev smatra da donošenje odluke u glavnom postupku ovisi o tome predstavlja li tužba Huawei Technologiesa zloporabu njegova vladajućeg položaja. Taj sud tako ističe da bi bilo moguće pozvati se na obveznost davanja licencije radi odbijanja zahtjeva za prestanak povrede, osobito na temelju članka 102. UFEU‑a, ako bi se utvrdilo da Huawei Technologies svojom tužbom zlorabi svoj vladajući položaj, čije postojanje sukladno navodima tog suda nije sporno.
            29. Isti sud, međutim, tvrdi da je moguće prihvatiti različite pristupe s obzirom na određivanje u kojem trenutku nositelj SEP‑a krši članak 102. UFEU‑a zbog podnošenja zahtjeva za prestanak povrede.
            30. U tom smislu, sud koji je uputio zahtjev ističe, na temelju članka 102. UFEU‑a, članka 20. stavka 1. Zakona protiv ograničavanja tržišnog natjecanja od 26. lipnja 2013. i članka 242. Građanskog zakonika, da je Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud, Njemačka) u svojoj presudi od 6. svibnja 2009., Orange Book (KZR 39/06) utvrdio da nositelj patenta koji zahtijeva prestanak povrede kada tuženik ima pravo zahtijevati davanje licencije za taj patent samo pod određenim uvjetima zlorabi svoj vladajući položaj.
            31. S jedne strane, tuženik mora bezuvjetno ponuditi tužitelju sklapanje ugovora o licenciji koji nije ograničen samo na slučajeve povrede, pri čemu se tuženik treba smatrati vezanim svojom ponudom, a tužitelj je mora prihvatiti, ako bi njegovo odbijanje uzrokovalo nepravično ometanje tuženika ili povredu načela nediskriminacije.
            32. S druge strane, kada se tuženik koristi izumom tog patenta prije nego što tužitelj prihvati takvu ponudu, on mora ispunjavati obveze koje će imati u vezi s korištenjem patentom na temelju budućeg ugovora o licenciji, odnosno navesti postupke korištenja i platiti s tim povezane dugovane iznose.
            33. Imajući na umu činjenicu da se ZTE‑ove ponude ugovora ne mogu smatrati „bezuvjetnima“ – s obzirom na to da se odnose samo na proizvode u vezi s kojima nastaje povreda i da ZTE nije platio Huawei Technologiesu iznos naknade koju je sam obračunao niti ga je iscrpno izvijestio o postupcima korištenja do kojih je došlo – sud koji je uputio zahtjev ističe da se mora isključiti valjano pozivanje ZTE‑a na obveznost davanja licencije i da se stoga mora usvojiti zahtjev Huawei Technologiesa za prestanak povrede.
            34. Međutim, sud koji je uputio zahtjev navodi da iz priopćenjâ za medije br. IP/12/1448 i MEMO/12/1021 od 21. prosinca 2012., u vezi s Obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama upućenom Samsungu koja se odnosi na tužbe zbog povrede patenta u području mobilne telefonije koje je to društvo podnijelo, proizlazi da Europska komisija smatra da je podnošenje zahtjeva za prestanak povrede nezakonito, na temelju članka 102. UFEU‑a, ako se taj zahtjev odnosi na SEP, ako je nositelj tog SEP‑a naveo normizacijskom tijelu da je spreman dati licencije po uvjetima FRAND i ako je počinitelj povrede sam spreman pregovarati o takvoj licenciji. Dakle, neće biti relevantna činjenica da se predmetne stranke ne uspijevaju dogovoriti o sadržaju određenih odredbi ugovora o licenciji ni, osobito, o iznosu naknade koji treba platiti.
            35. U slučaju da treba primijeniti samo te kriterije, sud koji je uputio zahtjev ističe da bi trebao odbiti zahtjev Huawei Technologiesa za prestanak povrede jer predstavlja zloporabu u smislu članka 102. UFEU‑a, s obzirom na to da je nesporno da su stranke u glavnom postupku bile spremne pregovarati.
            36. Sud koji je uputio zahtjev smatra da u glavnom postupku činjenica da je počinitelj povrede bio spreman pregovarati i da je nositelj patenta EP 2 090 050 B 1 bio spreman dati licencije trećima ne može biti dovoljna za utvrđivanje zloporabe vladajućeg položaja.
            37. Taj sud smatra da bi u ocjenjivanju je li postupanje nositelja SEP‑a zloporaba trebalo osigurati odgovarajuću i pravednu ravnotežu u odnosu na ukupne legitimne interese stranaka kojima se treba priznati jednaka pregovaračka moć.
            38. U tom smislu, sud koji je uputio zahtjev smatra da ni položaj nositelja SEP‑a kao ni počinitelja povrede ne može istima omogućiti stjecanje naknada koje su pretjerano visoke (situacija „hold‑up“) ili pretjerano niske (situacija „reverse hold‑up“). Zbog tog razloga, ali i radi jednakosti postupanja između stjecatelja licencija za neki proizvod i počinitelja povrede u odnosu na isti proizvod, nositelj SEP‑a mora imati mogućnost podnošenja zahtjeva za prestanak povrede. Naime, korištenje zakonom propisanim pravom ne može po sebi biti zloporaba vladajućeg položaja za čije je utvrđenje potrebno ispunjenje drugih kriterija. Ipak, kao kriterij za takvu zloporabu nije zadovoljavajuće prihvatiti pojam „spremnost za pregovaranje“ počinitelja povrede, s obzirom na to da taj pojam može dovesti do mnogobrojnih tumačenja i počinitelju povrede omogućiti preveliku slobodu. U svakom slučaju, ako bi takav uvjet trebalo prihvatiti kao relevantan, valjalo bi postaviti određene uvjete u odnosu na kvalitetu i rokove čija bi namjena bila osiguranje poštenja podnositelja zahtjeva za licenciju. Tako bi trebalo zahtijevati podnošenje preciznog i prihvatljivog „bezuvjetnog“ zahtjeva za licenciju prije korištenja predmetnim patentom, a koji sadržava sve elemente koje načelno sadržava ugovor o licenciji. Kad je, konkretno, riječ o zahtjevima za licenciju gospodarskih subjekata koji su već stavili u promet proizvode kojima se koristi SEP, ti subjekti moraju odmah ispuniti obveze koje se sastoje od podnošenja izvješća o korištenju tim SEP‑om i plaćanja odgovarajuće naknade. Nadalje, sud koji je uputio zahtjev smatra da počinitelj povrede u početku mora imati mogućnost položiti jamstvo umjesto izravnog plaćanja naknade nositelju predmetnog SEP‑a. Također treba predvidjeti mogućnost da podnositelj zahtjeva za licenciju prepusti tom nositelju određivanje pravednog iznosa naknade.
            39. U tim je okolnostima Landgericht Düsseldorf odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
            „1. Zlorabi li nositelj [SEP‑a] koji je obavijestio normizacijsko tijelo da je spreman dati licenciju trećima po [uvjetima FRAND] svoj vladajući položaj ako podnese zahtjev za prestanak povrede protiv počinitelja povrede, iako je potonji izrazio spremnost pregovarati o takvoj licenciji,
             ili
             treba smatrati da postoji zloporaba vladajućeg položaja samo ako je počinitelj povrede radi sklapanja ugovora o licenciji nositelju patenta podnio prihvatljivu bezuvjetnu ponudu koju nositelj ne može odbiti a da nepravično ne ometa počinitelja povrede ili ne povrijedi načelo nediskriminacije i ako, u očekivanju davanja licencije, počinitelj povrede već ispuni ugovorne obveze u odnosu na nastale postupke korištenja?
            2. U slučaju da zloporaba vladajućeg položaja postoji već zbog spremnosti počinitelja povrede da pregovara:
            Jesu li člankom 102. UFEU‑a propisani posebni uvjeti u odnosu na kvalitetu i rokove za takvu spremnost pregovaranja? Može li se smatrati da je počinitelj povrede spreman pregovarati ako je samo općenito (usmeno) izrazio spremnost da započne pregovore ili je počinitelj povrede već morao započeti pregovore navodeći, na primjer, konkretne uvjete pod kojima je spreman sklopiti ugovor o licenciji?
            3. Ako je uvjet za zloporabu vladajućeg položaja podnošenje bezuvjetne i prihvatljive ponude za sklapanje ugovora:
             Jesu li člankom 102. UFEU‑a propisani posebni uvjeti u odnosu na kvalitetu i rokove za takvu ponudu? Treba li ponuda sadržavati sva pravila koja su načelno propisana ugovorima o licenciji u predmetnom tehničkom području? Osobito, može li se ponuda uvjetovati stvarnim korištenjem gore navedenim patentom ili njegovom valjanošću?
            4. Ako je uvjet za zloporabu vladajućeg položaja ispunjenje obveza koje ima počinitelj povrede na temelju licencije koja se ima dati:
             Jesu li člankom 102. UFEU‑a propisani posebni uvjeti za akte ispunjenja počinitelja povrede? Je li počinitelj povrede dužan podnijeti izvješće o nastalim postupcima korištenja i/ili platiti naknadu? Ovisno o slučaju, može li počinitelj povrede ispuniti obvezu plaćanja naknade polaganjem jamstva?
            5. Primjenjuju li se uvjeti pod kojima se smatra da je nositelj [SEP‑a] zlorabio svoj vladajući položaj i kada nositelj tužbom ističe druge zahtjeve na temelju povrede (predavanje računovodstvenih podataka, povlačenje proizvoda, naknada štete)?“
            O prethodnim pitanjima
            40. Najprije valja istaknuti da je ovaj zahtjev za prethodnu odluku upućen u okviru spora povodom povrede patenta između dvaju operatora u telekomunikacijskom sektoru koji su nositelji mnogih standardnih nužnih patenata u odnosu na standard „Long Term Evolution“ u okviru ETSI‑ja, koji se sastoji od više od 4700 SEP‑ova i s obzirom na koju su se ti operatori obvezali dati licencije trećima po uvjetima FRAND.
            41. U okviru tog spora, sud koji je uputio zahtjev postavlja pitanje o tome treba li se tužba zbog povrede – kojom se zahtijeva prestanak povrede, predavanje računovodstvenih podataka, povlačenje predmetnih proizvoda te naknada štete, koju je podnio nositelj SEP‑a, u predmetnom slučaju Huawei Technologies, protiv navodnog počinitelja povrede tog SEP‑a, ZTE‑a, koji je zahtijevao sklapanje ugovora o licenciji – kvalificirati kao „zloporaba vladajućeg položaja“, u smislu članka 102. UFEU‑a, i stoga odbiti.
            42. Radi davanja odgovora sudu koji je uputio zahtjev i ocjene zakonitosti takve tužbe zbog povrede koju je podnio nositelj SEP‑a protiv počinitelja povrede s kojim se nije mogao postići nikakav dogovor o licenciji, treba odvagnuti, s jedne strane, očuvanje slobodnog tržišnog natjecanja, na temelju čega primarno pravo te osobito članak 102. UFEU‑a zabranjuju zloporabu vladajućeg položaja, i, s druge strane, nužno osiguranje prava intelektualnog vlasništva tog nositelja i njegova prava na djelotvornu sudsku zaštitu, zajamčenih člankom 17. stavkom 2. i člankom 47. Povelje.
            43. Kako navodi sud koji je uputio zahtjev u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje, stranke u glavnom postupku pred njim nisu osporile postojanje vladajućeg položaja. Budući da se pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev odnose samo na postojanje povrede, analizu treba ograničiti na taj kriterij.
            Pitanja prvo do četvrtog i peto pitanje u dijelu u kojem se odnosi na sudske postupke pokrenute radi povlačenja proizvoda
            44. U pitanjima prvom do četvrtom te petom pitanju u dijelu u kojem se odnosi na sudske postupke pokrenute radi povlačenja proizvoda, a koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita u kojim okolnostima treba smatrati da podnošenje poduzetnika u vladajućem položaju i nositelja SEP‑a koji se normizacijskom tijelu obvezao dati licenciju trećima po uvjetima FRAND tužbe zbog povrede kojom se zahtijeva prekid povrede tog SEP‑a ili povlačenje proizvoda za čiju je proizvodnju korišten spomenuti SEP predstavlja zloporabu protivnu članku 102. UFEU‑a.
            45. Najprije valja navesti da je pojam zloporabe vladajućeg položaja u smislu članka 102. UFEU‑a objektivan pojam koji se odnosi na postupanje poduzetnika u vladajućem položaju koje, na tržištu na kojem je razina tržišnog natjecanja već oslabljena upravo zbog prisutnosti tog poduzetnika, korištenjem sredstvima različitima od sredstava mjerodavnih za normalno tržišno natjecanje proizvoda ili usluga na temelju transakcija gospodarskih subjekata, narušava održavanje razine tržišnog natjecanja koja još postoji na tržištu ili razvoj tog tržišnog natjecanja (presude Hoffmann‑La Roche/Komisija, 85/76, EU:C:1979:36, t. 91.; AKZO/Komisija, C‑62/86, EU:C:1991:286, t. 69. i Tomra Systems i dr./Komisija, C‑549/10 P, EU:C:2012:221, t. 17.).
            46. U tom smislu, sukladno stalnoj sudskoj praksi, korištenje isključivim pravom povezanim s pravom intelektualnog vlasništva, odnosno u glavnom postupku pravom podnošenja tužbe zbog povrede, čini dio ovlaštenja nositelja prava intelektualnog vlasništva, tako da korištenje takvim pravom, čak i kada se njime koristi poduzetnik u vladajućem položaju, ne može samo po sebi predstavljati zloporabu vladajućeg položaja (vidjeti u tom smislu presude Volvo, 238/87, EU:C:1988:477, t. 8.; RTE i ITP/Komisija, C‑241/91 P i C‑242/91 P, EU:C:1995:98, t. 49. i IMS Health, C‑418/01, EU:C:2004:257, t. 34.).
            47. Međutim, također je utvrđeno da korištenje isključivim pravom povezanim s pravom intelektualnog vlasništva njegova nositelja u iznimnim okolnostima može rezultirati postupanjem koje predstavlja zloporabu u smislu članka 102. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presude Volvo, 238/87, EU:C:1988:477, t. 9.; RTE i ITP/Komisija, C‑241/91 P i C‑242/91 P, EU:C:1995:98, t. 50. i IMS Health, C‑418/01, EU:C:2004:257, t. 35.).
            48. Ipak, valja istaknuti, kao što to navodi nezavisni odvjetnik u točki 70. svojeg mišljenja, da u predmetu u glavnom postupku postoje posebnosti koje ga razlikuju od predmeta u kojima je ustanovljena sudska praksa navedena u točkama 46. do 47. ove presude.
            49. Taj postupak, s jedne strane, kako navodi sud koji je uputio zahtjev, obilježava činjenica da je patent o kojem je riječ nužni patent s obzirom na standard koji je uspostavilo normizacijsko tijelo, zbog čega se njime neizbježno mora koristiti svaki konkurent koji namjerava proizvoditi proizvode sukladno standardu s kojim je povezan.
            50. To obilježje razlikuje SEP od patenata koji nisu standardni nužni patenti i na temelju kojih treći načelno mogu proizvoditi konkurentske proizvode zanemarujući dotični patent bez dovođenja u pitanje osnovne funkcije predmetnog proizvoda.
            51. S druge strane, posebnost je glavnog postupka činjenica da je dotični patent dobio status SEP‑a samo u zamjenu za neopozivo obvezivanje njegova nositelja predmetnom normizacijskom tijelu da je spreman dati licencije po uvjetima FRAND, kako to proizlazi iz točaka 15. do 17. i točke 22. ove presude.
            52. Iako nositelj predmetnog nužnog patenta ima pravo zahtijevati prestanak povrede ili zahtijevati povlačenje proizvoda, iz činjenice da je taj patent dobio status SEP‑a proizlazi da njegov nositelj može isključiti pojavljivanje ili zadržavanje na tržištu takvih proizvoda koje proizvedu konkurenti i na taj način rezervirati za sebe njihovu proizvodnju.
            53. U tim okolnostima i s obzirom na činjenicu da na temelju obveze davanja licencija po uvjetima FRAND nastaju legitimna očekivanja trećih da će im nositelj SEP‑a zapravo dati licencije po takvim uvjetima, odbijanje nositelja SEP‑a da dodijeli licenciju po tim istim uvjetima može načelno predstavljati zloporabu u smislu članka 102. UFEU‑a.
            54. Proizlazi da se, s obzirom na nastala legitimna očekivanja, zloporaba koju predstavlja to odbijanje može načelno suprotstaviti zahtijevanju prestanka povrede ili zahtijevanju povlačenja proizvoda. Međutim, nositelj patenta na temelju članka 102. UFEU‑a ima samo obvezu dati licenciju po uvjetima FRAND. Između stranaka u glavnom postupku sporno je ono što se u predmetnom slučaju zahtijeva sukladno uvjetima FRAND.
            55. U takvom slučaju, kako bi se izbjeglo da se zahtjev za prestanak povrede ili zahtjev za povlačenje proizvoda smatra zloporabom, nositelj SEP‑a mora poštovati uvjete kojima se jamči pravedna ravnoteža predmetnih interesa.
            56. U tom smislu valja ispravno uzeti u obzir posebnosti pravnih i činjeničnih okolnosti predmetnog slučaja (vidjeti u tom smislu presudu Post Danmark, C‑209/10, EU:C:2012:172, t. 26. i navedenu sudsku praksu).
            57. Tako valja uzeti u obzir nužno poštovanje prava intelektualnog vlasništva, predviđeno, među ostalim, Direktivom 2004/48, koja, sukladno članku 17. stavku 2. Povelje, propisuje skupinu pravnih sredstava predviđenu osiguranju visoke razine zaštite intelektualnog vlasništva na unutarnjem tržištu kao i pravo na djelotvornu sudsku zaštitu zajamčeno člankom 47. Povelje, koje se sastoji od različitih elemenata, uključujući pravo na pristup sudovima (vidjeti u tom smislu presudu Otis i dr., C‑199/11, EU:C:2012:684, t. 48.).
            58. Taj zahtjev za visoku zaštitu prava intelektualnog vlasništva podrazumijeva da se njihovu nositelju načelno ne može uskratiti mogućnost pokretanja sudskih postupaka kojima se može osigurati djelotvorno poštovanje njegovih isključivih prava i da korisnik tih prava, ako ujedno nije njihov nositelj, prije bilo kakvog korištenja mora dobiti licenciju.
            59. Stoga, iako neopoziva obveza davanja licencija po uvjetima FRAND normizacijskom tijelu od strane nositelja SEP‑a ne može oduzeti značenje pravima zajamčenima tom nositelju člankom 17. stavkom 2. i člankom 47. Povelje, ona ipak opravdava da mu se nametne poštovanje specifičnih zahtjeva pri podnošenju zahtjeva za prestanak povrede ili zahtjeva za povlačenje proizvoda protiv navodnih počinitelja povreda.
            60. Posljedično, nositelj SEP‑a koji ocijeni da u odnosu na taj patent postoji povreda ne može, osim povredom članka 102. UFEU‑a, bez prethodne obavijesti ili savjetovanja s navodnim počiniteljem povrede podnijeti zahtjev za prestanak povrede ili zahtjev za povlačenje proizvoda protiv potonjeg, čak i ako se navodni počinitelj već koristio tim SEP‑om.
            61. Tako prije podnošenja tih zahtjeva dotični nositelj SEP‑a mora, s jedne strane, opomenuti navodnog počinitelja povrede u odnosu na povredu koja mu se stavlja na teret navodeći taj SEP i precizirajući način na koji je on povrijeđen.
            62. Naime, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 81. svojeg mišljenja, uzimajući u obzir znatan broj SEP‑ova koji čine standard poput onoga u glavnom postupku, nije sigurno da počinitelj povrede nekog od tih SEP‑ova nužno zna da se koristi izumom SEP‑a koji je ujedno valjan i nužan za standard.
            63. S druge strane, nakon što navodni počinitelj povrede izrazi želju sklopiti ugovor o licenciji po uvjetima FRAND, taj nositelj tom počinitelju povrede treba dostaviti konkretnu i pisanu ponudu za sklapanje ugovora o licenciji po uvjetima FRAND, sukladno obvezi danoj normizacijskom tijelu, navodeći osobito naknadu i način njezina izračuna.
            64. Naime, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 86. svojeg mišljenja, u slučaju obvezivanja nositelja SEP‑a normizacijskom tijelu da će dati licencije trećima po uvjetima FRAND, od njega se može očekivati da će dati takvu ponudu. Nadalje, kad ne postoji standardni javni ugovor o licenciji i kada ugovori o licenciji već sklopljeni s drugim konkurentima nisu objavljeni, nositelj SEP‑a može bolje od navodnog počinitelja povrede ispitati poštuje li njegova ponuda uvjet nediskriminacije.
            65. Naprotiv, navodni počinitelj povrede treba brižno odgovoriti na tu ponudu, sukladno poslovnim običajima priznatima u tom području i zahtjevima dobre vjere, što treba odrediti na temelju objektivnih elemenata i što osobito podrazumijeva da ne postoje taktike odgađanja.
            66. Ako ne prihvati učinjenu mu ponudu, navodni počinitelj povrede ne može isticati da zahtjev za prestanak povrede ili zahtjev za povlačenje proizvoda predstavlja zloporabu, osim ako dotičnom nositelju SEP‑a u kratkom roku i pisanim putem podnese konkretnu protuponudu koja odgovara uvjetima FRAND.
            67. Nadalje, u slučaju da se navodni počinitelj povrede koristi izumom SEP‑a prije nego što se sklopi ugovor o licenciji, od trenutka odbijanja svoje protuponude on ima obvezu položiti odgovarajuće jamstvo sukladno poslovnim običajima priznatima u tom području, primjerice izdavanjem bankarske garancije ili polaganjem nužnih iznosa. Izračun tog jamstva mora, među ostalim, sadržavati broj nastalih postupaka korištenja SEP‑a, o čemu navodni počinitelj povrede mora predati obračun.
            68. Uz to, ako se nakon protuponude navodnog počinitelja povrede ne postigne nikakav sporazum o detaljima uvjeta FRAND, stranke mogu sporazumno zahtijevati da iznos naknade odredi treća nezavisna osoba odlukom donesenom u kratkom roku.
            69. Konačno, uzimajući u obzir, s jedne strane, činjenicu da normizacijsko tijelo, poput onoga koje je ustanovilo predmetni standard u glavnom postupku, prilikom postupka normiranja ne kontrolira ni valjanost patenata ni njihovu nužnost za standard u koji su uključeni i, s druge strane, pravo na djelotvornu sudsku zaštitu zajamčeno člankom 47. Povelje, navodnom počinitelju povrede ne može se prigovoriti da istodobno s pregovorima u vezi s davanjem licencije osporava valjanost tih patenata i/ili njihovu nužnost za standard u koji su uključeni i/ili njihovo stvarno korištenje, ili pak da zadrži pravo to činiti u budućnosti.
            70. Sud koji je uputio zahtjev treba provjeriti jesu li gore navedeni kriteriji ispunjeni u predmetnom slučaju, u mjeri u kojoj su, sukladno okolnostima slučaja, relevantni za donošenje odluke u glavnom postupku.
            71. Iz svih prethodno navedenih razmatranja proizlazi da na prvo do četvrtog pitanja i peto pitanje u dijelu u kojem se odnosi na sudske postupke pokrenute radi povlačenja proizvoda treba odgovoriti da članak 102. UFEU‑a valja tumačiti na način da nositelj SEP‑a koji se neopozivo obvezao normizacijskom tijelu dati licenciju trećima po uvjetima FRAND ne zlorabi svoj vladajući položaj u smislu tog članka podnošenjem tužbe zbog povrede kojom se zahtijeva prestanak povrede njegova patenta ili povlačenje proizvoda za čiju je proizvodnju taj patent korišten, ako:
            – je prije podnošenja te tužbe, s jedne strane, opomenuo navodnog počinitelja povrede u odnosu na povredu koja mu se stavlja na teret navodeći spomenuti patent i precizirajući način na koji je on povrijeđen i, s druge strane, nakon što je navodni počinitelj povrede izrazio želju sklopiti ugovor o licenciji po uvjetima FRAND, dostavio tom počinitelju povrede konkretnu i pisanu ponudu za sklapanje ugovora o licenciji po tim uvjetima, navodeći osobito naknadu i način njezina izračuna, i
            – spomenuti počinitelj povrede koji se nastavi koristiti dotičnim patentom ne odgovori brižno na tu ponudu, sukladno poslovnim običajima priznatima u tom području i zahtjevima dobre vjere, što treba odrediti na temelju objektivnih elemenata i što osobito podrazumijeva da ne postoje taktike odgađanja.
            Peto pitanje u dijelu u kojem se odnosi na sudske postupke pokrenute radi predaje računovodstvenih podataka ili dosuđivanja naknade štete
            72. Svojim petim pitanjem u dijelu u kojem se odnosi na sudske postupke pokrenute radi predaje računovodstvenih podataka ili dosuđivanja naknade štete sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 102. UFEU‑a tumačiti na način da poduzetniku u vladajućem položaju i nositelju SEP‑a koji se normizacijskom tijelu obvezao dati licenciju po uvjetima FRAND zabranjuje podnošenje tužbe zbog povrede protiv navodnog počinitelja povrede njegova SEP‑a kojom se zahtijeva predaja računovodstvenih podataka u vezi s provedenim postupcima korištenja tim SEP‑om ili dosuđivanje naknade štete na temelju tih postupaka.
            73. Kako to proizlazi iz točaka 52. i 53. ove presude, korištenje nositelja SEP‑a njegovim pravima intelektualnog vlasništva podnošenjem zahtjeva za prestanak povrede ili zahtjeva za povlačenje proizvoda, u okolnostima poput onih u glavnom postupku, može se kvalificirati kao zloporaba, s obzirom na to da takve tužbe mogu isključiti pojavljivanje ili zadržavanje na tržištu proizvoda sukladnih dotičnom standardu koje proizvedu konkurenti.
            74. Međutim, sukladno njihovu opisu u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje, tužbe zbog povrede koje je podnio nositelj SEP‑a kojima se zahtijeva predaja računovodstvenih podataka u vezi s provedenim postupcima korištenja tim SEP‑om odnosno dosuđivanje naknade štete na temelju tih postupaka nemaju izravne posljedice na pojavljivanje ili zadržavanje na tržištu proizvoda sukladnih dotičnom standardu koje proizvedu konkurenti.
            75. Posljedično, u okolnostima poput onih u glavnom postupku takve se tužbe ne mogu smatrati zloporabom na temelju članka 102. UFEU‑a.
            76. S obzirom na prethodna razmatranja, na peto pitanje u dijelu u kojem se odnosi na sudske postupke pokrenute radi predaje računovodstvenih podataka ili dosuđivanja naknade štete treba odgovoriti da članak 102. UFEU‑a valja tumačiti na način da se, u okolnostima poput onih u glavnom postupku, poduzetniku u vladajućem položaju i nositelju SEP‑a koji se normizacijskom tijelu obvezao dati licenciju po uvjetima FRAND ne zabranjuje podnošenje tužbe zbog povrede protiv navodnog počinitelja povrede njegova SEP‑a kojom se zahtijeva predaja računovodstvenih podataka u vezi s provedenim postupcima korištenja tim SEP‑om ili dosuđivanje naknade štete na temelju tih postupaka.
            Troškovi
            77. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:
            1. Članak 102. UFEU‑a treba tumačiti na način da nositelj nužnog patenta s obzirom na standard koji je uspostavilo normizacijsko tijelo koji se neopozivo obvezao tom tijelu dati licenciju trećima po poštenim, razumnim i nediskriminirajućim, tzv. uvjetima FRAND („fair, reasonable and non‑discriminatory“) ne zlorabi svoj vladajući položaj u smislu tog članka podnošenjem tužbe zbog povrede kojom se zahtijeva prestanak povrede njegova patenta ili povlačenje proizvoda za čiju je proizvodnju taj patent korišten, ako:
            – je prije podnošenja te tužbe, s jedne strane, opomenuo navodnog počinitelja povrede u odnosu na povredu koja mu se stavlja na teret navodeći spomenuti patent i precizirajući način na koji je on povrijeđen i, s druge strane, nakon što je navodni počinitelj povrede izrazio želju sklopiti ugovor o licenciji po uvjetima FRAND, dostavio tom počinitelju povrede konkretnu i pisanu ponudu za sklapanje ugovora o licenciji po tim uvjetima, navodeći osobito naknadu i način njezina izračuna, i
            – spomenuti počinitelj povrede koji se nastavi koristiti dotičnim patentom ne odgovori brižno na tu ponudu, sukladno poslovnim običajima priznatima u tom području i zahtjevima dobre vjere, što treba odrediti na temelju objektivnih elemenata i što osobito podrazumijeva da ne postoje taktike odgađanja.
            2. Članak 102. UFEU‑a treba tumačiti na način da se, u okolnostima poput onih u glavnom postupku, poduzetniku u vladajućem položaju i nositelju nužnog patenta s obzirom na standard koji je uspostavilo normizacijsko tijelo koji se obvezao tom tijelu dati licenciju po uvjetima FRAND ne zabranjuje podnošenje tužbe zbog povrede protiv navodnog počinitelja povrede njegova patenta kojom se zahtijeva predaja računovodstvenih podataka u vezi s provedenim postupcima korištenja tim patentom ili dosuđivanje naknade štete na temelju tih postupaka.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 16. veljače 2006.#Ergün Torun protiv Stadt Augsburg.#Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesverwaltungsgericht - Njemačka.#Sloboda kretanja radnika.#Predmet C-502/04.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 25. veljače 2010.#Lancôme parfums et beauté & Cie SNC protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žalba - Žig Zajednice.#Predmet C-408/08 P.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 7. rujna 2006.#Laboratoires Boiron SA protiv Union de recouvrement des cotisations de sécurité sociale et d'allocations familiales (Urssaf) de Lyon, koji preuzima prava i obveze Agence centrale des organismes de sécurité sociale (ACOSS).#Zahtjev za prethodnu odluku: Cour de cassation - Francuska.#Predmet C-526/04.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 22. rujna 2011.#Interflora Inc. i Interflora British Unit protiv Marks & Spencer plc i Flowers Direct Online Ltd.#Zahtjev za prethodnu odluku: High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division - Ujedinjena Kraljevina.#Direktiva 89/104/EEZ.#Predmet C-323/09.


Presuda Suda (treće vijeće) od 14. travnja 2005.#AEM SpA (C-128/03) i AEM Torino SpA (C-129/03) protiv Autorità per l'energia elettrica e per il gas i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku: Consiglio di Stato - Italija.#Direktiva 96/92/EZ.#Spojeni predmeti C-128/03 i C-129/03.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 5. ožujka 2009.#Unión de Televisiones Comerciales Asociadas (UTECA) protiv Administración General del Estado.#Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunal Supremo - Španjolska.#Zahtjev za prethodnu odluku - Članak 12. UEZ-a - Članci 39., 43., 49. i 56. UEZ-a - Članak 87. UEZ-a - Državne potpore - Direktiva 89/552/EEZ.#Predmet C-222/07.


Presuda Službeničkog suda (prvo vijeće) od 15. prosinca 2015.#Matteo Bonazzi protiv Europske komisije.#Javna služba – Dužnosnici – Postupak promaknuća za 2014. – Opće odredbe za provedbu članka 45. Pravilnika o osoblju – Popis dužnosnika koje su opće uprave i službe predložile za promaknuće – Izostavljanje tužiteljeva imena – Mogućnost osporavanja popisa dužnosnika predloženih za promaknuće pred Zajedničkim odborom za promaknuće – Nepostojanje stajališta Zajedničkog odbora za promaknuće – Usporedba zasluga koju provodi sâmo tijelo za imenovanje.#Predmet F-88/15.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 30. lipnja 2005. # Tod's SpA i Tod's France SARL protiv Heyraud SA. # Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunal de grande instance de Paris - Francuska. # Jednako postupanje. # Predmet C-28/04.