title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 13. srpnja 2017.#INGSTEEL spol. sro i Metrostav as protiv Úrad pre verejné obstarávanie.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Najvyšší súd Slovenskej republiky.#Zahtjev za prethodnu odluku – Javna nabava – Direktiva 2004/18/EZ – Članak 47. stavci 1., 4. i 5. – Ponuditeljeva ekonomska i financijska sposobnost – Direktive 89/665/EEZ i 2007/66/EZ – Pravno sredstvo protiv odluke o isključenju ponuditelja iz postupka javne nabave – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Članak 47. – Pravo na djelotvoran pravni lijek.#Predmet C-76/16.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      13. srpnja 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Javna nabava – Direktiva 2004/18/EZ – Članak 47. stavci 1., 4. i 5. – Ponuditeljeva ekonomska i financijska sposobnost – Direktive 89/665/EEZ i 2007/66/EZ – Pravno sredstvo protiv odluke o isključenju ponuditelja iz postupka javne nabave – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Članak 47. – Pravo na djelotvoran pravni lijek”
      U predmetu C‑76/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Najvyšší súd Slovenskej republiky (Vrhovni sud Slovačke Republike), odlukom od 28. siječnja 2016., koju je Sud zaprimio 11. veljače 2016., u postupku

         Ingsteel spol. s r. o.,

         Metrostav a.s.

      protiv

         Úrad pre verejné obstarávanie,

      uz sudjelovanje:

         Slovenský futbalový zväz,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, A. Prechal, A. Rosas, C. Toader (izvjestiteljica) i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Campos Sánchez‑Bordona,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za slovačku vladu, B. Ricziová, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, A. Tokár, u svojstvu agenta,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 21. ožujka 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 47. stavka 1. točke (a) i članka 47. stavaka 4. i 5. Direktive 2004/18/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima, ugovora o javnoj nabavi robe te ugovora o javnim uslugama (SL 2004., L 134, str. 114.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 1., str. 156.), članka 1. stavka 1. i članka 2. stavaka 3. i 6. do 8. Direktive Vijeća 89/665/EEZ od 21. prosinca 1989. o usklađivanju zakona i drugih propisa u odnosu na primjenu postupaka kontrole na sklapanje ugovora o javnoj nabavi robe i javnim radovima (SL 1989., L 395, str. 33.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 6., str. 3.), kako je izmijenjena Direktivom 2007/66/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. prosinca 2007. (SL 2007., L 335, str. 31.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 9., str. 198.), (u daljnjem tekstu: Direktiva 89/665), kao i članka 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).

               2

               Taj zahtjev podnesen je u okviru spora između Ingsteela spol. s r. o. i Metrostava a.s. (u daljnjem tekstu zajedno nazvani: isključeni ponuditelj), s jedne strane, i Úrada pre verejné obstarávanie (tijelo za nadzor javnih nabava, Slovačka), s druge strane, o postupku javne nabave koji je proveo Slovenský futbalový zväz (Slovački nogometni savez, u daljnjem tekstu: javni naručitelj).

         Pravni okvir

         Pravo Unije

         Direktiva 2004/18

               3

               U skladu s člankom 91. Direktive 2014/24/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. veljače 2014. o javnoj nabavi i o stavljanju izvan snage Direktive 2004/18 (SL 2014., L 94, str. 65.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 6., str. 3.), Direktiva 2004/18 je stavljena izvan snage 18. travnja 2016. Uzimajući u obzir datum nastanka činjenica o kojima je riječ u glavnom postupku, ovo prethodno pitanje ipak valja ispitati s obzirom na Direktivu 2004/18, u njezinoj verziji koja je bila na snazi prije tog stavljanja izvan snage.

               4

               Uvodna izjava 39. Direktive 2004/18 glasila je:
               „Provjera prikladnosti ponuditelja, u otvorenim postupcima, i natjecatelja u ograničenim i pregovaračkim postupcima s objavom poziva na nadmetanje i u natjecateljskom dijalogu, i njihov odabir trebali bi biti provedeni u transparentnim uvjetima. U tu bi svrhu trebali biti navedeni nediskriminirajući kriteriji kojima bi se javni naručitelji mogli koristiti pri odabiru natjecatelja i sredstava kojima bi se mogli koristiti gospodarski subjekti kako bi dokazali da su zadovoljili te kriterije. U istom duhu transparentnosti, od javnog naručitelja bi se trebalo zahtijevati da, čim je ugovor otvoren za nadmetanje, naznači kriterije odabira kojima će se služiti i razinu određenih sposobnosti koje može ili ne mora zahtijevati od gospodarskih subjekata prije nego ih primi u postupak nabave.”

               5

               Članak 44. Direktive 2004/18, naslovljen „Provjera sposobnosti, izbor sudionika i sklapanje ugovora”, u svojem stavku 2. određivao je:
               „Javni naručitelji mogu tražiti od natjecatelja i ponuditelja da zadovolje minimalne razine sposobnosti u skladu s člancima 47. i 48.
               Opseg informacija navedenih u člancima 47. i 48. i minimalne razine sposobnosti koje se zahtijevaju za određeni ugovor moraju biti vezani uz predmet ugovora te biti razmjerni predmetu ugovora.
               Ove minimalne razine moraju se navesti u pozivu na nadmetanje.”

               6

               U skladu s člankom 47. te direktive, naslovljenim „Ekonomska i financijska sposobnost”:
               „1.   Dokaz o ekonomskoj i financijskoj sposobnosti gospodarskog subjekta može, kao opće pravilo, biti popraćen s jednom ili više sljedećih potvrda:

                        a)

                        odgovarajući bankovni izvadci ili, po potrebi, dokaz o osiguranju za pokriće odgovornosti iz djelatnosti;

                  […]
               4.   Javni naručitelj navodi, u pozivu na nadmetanje ili pozivu na dostavu ponuda, koju su potvrdu ili potvrde spomenute u stavku 1. izabrali i koje se druge potvrde moraju predočiti.
               5.   Ako, iz bilo kojeg opravdanog razloga, gospodarski subjekt nije u mogućnosti predočiti potvrde koje javni naručitelj traži, on može dokazati svoju ekonomsku ili financijsku sposobnost bilo kojim drugim dokumentom kojeg javni naručitelj smatra prikladnim.”

               7

               Članak 48. navedene direktive određivao je uvjete koji se odnose na tehničku i/ili stručnu sposobnost gospodarskih subjekata.

         Direktive 89/665 i 2007/66

               8

               Uvodna izjava 36. Direktive 2007/66 određuje:
               „U ovoj se Direktivi poštuju temeljna prava i načela priznata posebno u [Povelji]. Ovom se Direktivom nastoji osigurati puno poštivanje prava na pravni lijek i poštenu prosudbu u skladu s prvim i drugim podstavcima članka 47. Povelje.”

               9

               Članak 1. Direktive 89/665, naslovljen „Područje primjene i dostupnost postupaka pravne zaštite”, glasi:
               „1.   Ova se Direktiva primjenjuje na ugovore navedene u Direktivi [2004/18], osim ako su takvi ugovori izuzeti u skladu s člancima 10. do 18. te Direktive.
               […]
               Države članice poduzimaju mjere potrebne da osiguraju da, vezano uz ugovore koji spadaju u područje primjene Direktive [2004/18], odluke koje donose javni naručitelji mogu biti učinkovito preispitane i, posebno, što je hitnije moguće u skladu s uvjetima navedenim u člancima 2. do 2.f ove Direktive, zbog toga što se takvim odlukama krši pravo Zajednice u području javne nabave ili nacionalna pravila u kojima je preneseno to pravo.
               […]
               3.   Države članice osiguravaju da su, prema detaljnim pravilima koja mogu utvrditi države članice, postupci pravne zaštite dostupni barem svakoj osobi koja ima ili je imala interes za dobivanje određenog ugovora i koja je pretrpjela ili bi mogla pretrpjeti štetu zbog navodnog kršenja.
               […]
               5.   Države članice mogu zahtijevati da dotična osoba najprije zatraži pravnu zaštitu kod javnog naručitelja. U tom slučaju države članice osiguravaju da podnošenje takvog zahtjeva za pravnu zaštitu ima za posljedicu neposrednu obustavu mogućnosti sklapanja ugovora.
               […]
               Obustava iz prvog podstavka ne prestaje prije isteka roka od najmanje 10 kalendarskih dana, računajući od dana poslije dana kad je javni naručitelj poslao odgovor ako se koriste faks ili elektronička sredstva, ili, ako se koriste druga sredstva komunikacije, prije isteka najmanje 15 kalendarskih dana računajući od dana poslije dana kad je javni naručitelj poslao odgovor, ili najmanje 10 kalendarskih dana računajući od dana poslije dana primitka odgovora.”

               10

               Članak 2. te direktive, koji uređuje zahtjeve za postupke pravne zaštite, određuje:
               „1.   Države članice osiguravaju da mjere poduzete u vezi s postupcima pravne zaštite navedenim u članku 1. uključuju ovlasti da:

                        (a)

                        se što je prije moguće putem privremenih postupaka odrede privremene mjere s ciljem ispravljanja navodnog kršenja ili sprečavanja daljnje štete pojedinim zainteresiranima, uključujući mjere obustave ili osiguranja obustave postupka sklapanja ugovora o javnoj nabavi ili provedbe bilo koje odluke koju je donio javni naručitelj;

                        (b)

                        se ukinu ili se osigura ukidanje nezakonito donesenih odluka, uključujući uklanjanje diskriminirajućih tehničkih, ekonomskih ili financijskih specifikacija u pozivu na dostavu ponuda, dokumentaciji za nadmetanje ili bilo kojem drugom dokumentu vezanom uz postupak sklapanja ugovora;

                        (c)

                        se osobama koje su pretrpjele štetu zbog kršenja dodijeli naknada štete.

                  2.   Ovlasti navedene u stavku 1. i člancima 2.d i 2.e mogu se prenijeti na odvojena tijela nadležna za različite aspekte postupka pravne zaštite.
               3.   Ako prvostupanjsko tijelo, neovisno o javnom naručitelju, preispituje odluku o odabiru, države članice osiguravaju da javni naručitelj ne može sklopiti ugovor prije nego je tijelo nadležno za pravnu zaštitu donijelo odluku o primjeni privremenih mjera ili o pravnoj zaštiti. Obustava će prestati najranije po isteku roka mirovanja, kako je navedeno u članku 2.a stavku 2. i članku 2.d stavcima 4. i 5.
               4.   Osim u slučajevima predviđenim u stavku 3. i članku 1. stavku 5., postupak pravne zaštite ne mora nužno imati automatski učinak obustave na postupke sklapanja ugovora na koje se odnose.
               […]
               6.   Države članice mogu predvidjeti da, kad je podnesen zahtjev za naknadu štete na temelju nezakonito donesene odluke, osporenu odluku mora najprije ukinuti tijelo koje ima potrebne ovlasti.
               7.   Osim u slučajevima predviđenim u člancima 2.d do 2.f, učinci provedbe ovlasti navedenih u stavku 1. ovog članka na ugovor sklopljen nakon njegova odabira utvrđuju se na temelju nacionalnog prava.
               Nadalje, osim u slučaju kad se odluka mora ukinuti prije dodjele naknade štete, država članica može predvidjeti da se nakon sklapanja ugovora u skladu s člankom 1. stavkom 5., stavkom 3. ovog članka ili člancima 2.a do 2.f ovlasti tijela nadležnog za postupke pravne zaštite ograničavaju na dodjelu naknade štete bilo kojoj osobi koja je pretrpjela štetu.
               8.   Države članice osiguravaju da se odluke koje donosi tijelo nadležno za postupke pravne zaštite mogu učinkovito provoditi.
               9.   Kad tijela nadležna za postupke pravne zaštite nisu pravosudne naravi, uvijek se moraju pisano navesti obrazloženja njihovih odluka. Nadalje, u takvom se slučaju moraju predvidjeti postupci kojima se bilo kakva navodna nezakonita mjera koju poduzme tijelo nadležno za pravnu zaštitu, ili bilo koja navodna nepravilnost u provođenju ovlasti koje su mu prenesene, može podvrgnuti sudskoj zaštiti ili zaštiti nekog drugog tijela koje je sud ili sudsko vijeće u smislu članka 234. [UEZ‑a, koji je postao članak 267. UFEU‑a] i koje je neovisno kako o javnom naručitelju tako i o tijelu nadležnom za pravnu zaštitu.
               […]”

         Slovačko pravo

               11

               U skladu s člankom 9. stavkom 3. Zakona br. 25/2006 o javnoj nabavi, u verziji koja se primjenjuje na glavni predmet:
               „Provedba postupka javne nabave treba poštovati načela jednakog postupanja, nediskriminacije ponuditelja ili zainteresiranih osoba, transparentnosti, ekonomičnosti i učinkovitosti.”

               12

               Članka 27. tog zakona, naslovljen „Ekonomska i financijska sposobnost”, određuje:
               „1.   Ekonomska i financijska sposobnost mogu se u pravilu dokazati:

                        a)

                        izjavom banke ili podružnice inozemne banke, uključujući obećanje kreditiranja banke ili podružnice inozemne banke.

                  […]
               3.   Ako ponuditelj ili natjecatelj iz objektivnih razloga ne može dokazati ekonomsku i financijsku sposobnost određenim dokumentom, javni naručitelj ili naručitelj mu mogu dopustiti da tu sposobnost dokaže nekim drugim dokumentom.”

               13

               Članak 32. stavak 1. točka (b) navedenog zakona glasi kako slijedi:
               „Javni naručitelj u pozivu za nadmetanje navodi kriterije odabira koji se odnose na
               […]

                        b)

                        ekonomsku i financijsku sposobnost i dokazne potvrde iz članka 27.

                  […]”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               14

               Pozivom na nadmetanje objavljenim 16. studenoga 2013. u dodatku Službenom listu Europske unije br. 223/2013 i u Slovačkom službenom listu javnih nabava pod referentnim brojem 18627-MSP javni naručitelj objavio je poziv na nadmetanje radi sklapanja ugovora o javnoj nabavi radova obnove, modernizacije i izgradnje šesnaest nogometnih stadiona (u daljnjem tekstu: ugovor o javnoj nabavi).

               15

               Iz informacija dostavljenih sudu koji je uputio zahtjev povodom njegova zahtjeva za pojašnjenje proizlazi da je iznos javne nabave bio 25500000 eura bez poreza na dodanu vrijednost (PDV).

               16

               Što se tiče zahtjeva u području ekonomske i financijske sposobnosti, poziv na nadmetanje je, upućujući na članak 27. stavak 1. točku (a) Zakona br. 25/2006, od sudionika u postupku javne nabave zahtijevao da dostave izjavu slovačke banke ili slovačke podružnice inozemne banke o tome da im je odobren kredit u vrijednosti od najmanje 3 milijuna eura kojima trebaju raspolagati tijekom cijelog razdoblja izvršenja ugovora. Ta potvrda je trebala biti podnesena u obliku ugovora o kreditu ili predugovora o kreditu i trebala ju je izdati osoba koja je bila ovlaštena obvezati predmetnu banku.

               17

               Isključeni ponuditelj sudjelovao je u navedenom postupku javne nabave. Kako bi dokazao da ispunjava zahtjeve iz prethodne točke, on je podnio potvrdu banke koja je sadržavala podatke o odobrenom kreditu na tekućem računu u iznosu većem od 5000000 eura i izjavu pod prisegom da će, u slučaju prihvaćanja njegove ponude, na svojem računu raspolagati iznosom od najmanje 3 milijuna eura i u trenutku sklapanja ugovora o kreditu i tijekom cjelokupnog razdoblja njegova izvršenja.

               18

               Isključeni ponuditelj istaknuo je objektivnu nemogućnost drugačijeg ispunjenja zahtjeva u području ekonomske i financijske sposobnosti koje je utvrdio javni naručitelj, oslanjajući se na izjave slovačkih banaka koje je potonji ispitao, u skladu s kojima je obvezujuće obećanje kreditiranja, poput onoga koje se zahtijeva u pozivu na nadmetanje, moglo biti izdano jedino nakon što je kreditna transakcija bila odobrena i nakon što su svi zahtjevi koje je banka utvrdila radi sklapanja ugovora o kreditu bili ispoštovani.

               19

               Smatrajući da navedeni ponuditelj nije osobito ispunio zahtjeve u području ekonomske i financijske sposobnosti iz članka 27. stavka 1. točke (a) Zakona br. 25/2006, javni naručitelj je odlučio isključiti ga iz postupka. Tu je odluku potvrdilo tijelo za nadzor javnih nabava. Budući da je Krajský súd v Bratislave (Regionalni sud u Bratislavi, Slovačka) odbio tužbu protiv te odluke presudom od 13. siječnja 2015., isključeni ponuditelj je podnio žalbu protiv te presude sudu koji je uputio zahtjev, Najvyšší súd Slovenskej republiky (Vrhovni sud Slovačke Republike).

               20

               Potonji dvoji o zakonitosti odluke javnog naručitelja koji je, unatoč tome što je isključeni ponuditelj u trenutku postupka odabira ponuda imao obećanje banke o kreditiranju u iznosu od 5000000 eura, smatrao da potonji ne ispunjava kriterije u području ekonomske i financijske sposobnosti određene u pozivu na nadmetanje.

               21

               Sud koji je uputio zahtjev također se pita je li se ekonomska i financijska sposobnost mogla dokazati alternativnim sredstvima i bi li u tom kontekstu u tu svrhu mogla biti dostatna izjava pod prisegom isključenog ponuditelja da će, u slučaju prihvaćanja njegove ponude, na svojem računu raspolagati iznosom od najmanje 3 milijuna eura i u trenutku sklapanja ugovora o kreditu i tijekom cjelokupnog razdoblja izvršenja ugovora o javnoj nabavi.

               22

               Konačno, sud koji je uputio zahtjev dvoji o tome može li se pravno sredstvo kojim isključeni ponuditelj raspolaže na nacionalnoj razini okvalificirati kao „djelotvorno” u smislu prava Unije, s obzirom na to da njegov predmet više ne postoji jer je uspješni ponuditelj gotovo u cijelosti izvršio ugovor o javnoj nabavi.

               23

               U tim je okolnostima Najvyšší súd Slovenskej republiky (Vrhovni sud Slovačke Republike) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                           Može li se smatrati da je u skladu s ciljem članka 47., posebno s njegovim stavkom 1. točkom (a) i stavkom 4., Direktive [2004/18] način postupanja nacionalnog tijela koje je u okviru postupka javne nabave za ugovor u vrijednosti procijenjenoj na 3 milijuna eura zaključilo da ponuditelj ne zadovoljava kriterije iz poziva na nadmetanje u pogledu ekonomske i financijske sposobnosti iako je iz pisane izjave koju je dostavio taj ponuditelj i informacije dobivene od banke proizlazilo da dotični ponuditelj može dobiti posebni nenamjenski bankovni kredit čiji iznos prelazi vrijednost ugovora?

                        2.

                        Može li okolnost, da banka koja posluje na tržištu bankovnih usluga države članice, u izjavi kojom se obvezala odobriti kredit, uvjetuje davanje financijskih sredstava ispunjavanjem uvjeta predviđenih ugovorom o kreditu koji nisu bili točno specificirani u trenutku provođenja postupka javne nabave, biti opravdani razlog zbog čega ponuditelj ne može predočiti dokumente koje traži javni naručitelj u smislu članka 47. stavka 5. spomenute Direktive 2004/18, odnosno može li se u tom slučaju vlastita ekonomska i financijska sposobnost dokazati pisanom izjavom kojom se potvrđuje da je iznos kredita koji mu banka odobrava dostatan za navedenu svrhu?

                        3.

                        U kontekstu sudskog preispitivanja odluke nacionalnog tijela za javnu nabavu o isključenju ponuditelja, može li se okolnost da je odabrani ponuditelj već gotovo u potpunosti izvršio razne ugovore smatrati objektivnom preprekom zbog koje nacionalni sud ne može postupiti u skladu s odredbom članka 47. stavaka 1. i 2. [Povelje], u vezi s člankom 1. stavkom 1. i člankom 2. stavcima 3., 6., 7. i 8. Direktive Vijeća [89/665]?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               24

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 47. stavak 1. točku (a) i članak 47. stavak 4. Direktive 2004/18 tumačiti na način da im se protivi to da javni naručitelj isključi ponuditelja iz ugovora o javnoj nabavi jer potonji ne ispunjava uvjet u pogledu ekonomske i financijske sposobnosti sadržan u pozivu na nadmetanje, koji se odnosi na podnošenje potvrde koju je izdala banka, a u skladu s kojom se potonja obvezuje dodijeliti kredit u iznosu utvrđenom u tom pozivu na nadmetanje i jamčiti tom ponuditelju raspoloživost tog iznosa tijekom cjelokupnog razdoblja izvršenja ugovora.

               25

               Uvodno, valja podsjetiti da članak 267. UFEU‑a ne ovlašćuje Sud da primijeni pravila prava Europske unije u određenom predmetu, nego samo da odluči o tumačenju Ugovora i akata koje su donijele institucije Unije. Međutim, Sud može u okviru pravosudne suradnje uvedene tim člankom na temelju elemenata u spisu pružiti nacionalnom sudu elemente tumačenja prava Unije koji mu mogu biti korisni u ocjeni učinaka pojedine odredbe tog prava (presuda od 16. srpnja 2015., CHEZ Razpredelenie Bulgaria, C‑83/14, EU:C:2015:480, t. 71. i navedena sudska praksa).

               26

               Sukladno članku 44 Direktive 2004/18, javni naručitelji mogu tražiti od ponuditelja da zadovolje minimalne razine sposobnosti. Te minimalne razine moraju se navesti u pozivu na nadmetanje.

               27

               S tim u vezi, u članku 47. stavku 1. te direktive određene su potvrde koje se općenito mogu zahtijevati od gospodarskog subjekta kao dokaz o njegovoj ekonomskoj i financijskog sposobnosti. Svrha tih potvrda je dokazati da ponuditelj raspolaže sredstvima potrebnima za izvršenje ugovora. Među tim potvrdama su i „odgovarajući bankovni izvadci”.

               28

               Sukladno stavku 4. istoga članka, javni naručitelji u pozivu na nadmetanje navode koje su potvrde izabrali i koje se druge potvrde moraju predočiti.

               29

               U predmetnom slučaju poziv na nadmetanje o kojem je riječ u glavnom postupku je kao kriterij koji se odnosi na dokaz o ekonomskoj i financijskoj sposobnosti zahtijevao da javni naručitelj podnese dokument koji je izdala banka i koji potvrđuje da mu je dodijeljen kredit u iznosu od najmanje 3 milijuna eura za cjelokupno razdoblje izvršenja ugovora, odnosno za 48 mjeseci.

               30

               Iz spisa podnesenog sudu proizlazi da je isključeni ponuditelj podnio izjavu banke koja je sadržavala podatke o njegovoj financijskoj situaciji i potvrdu o odobrenom kreditu na tekućem računu u iznosu većem od 5000000 eura. Isključeni ponuditelj je također podnio potvrdu u skladu s kojom pod prisegom izjavljuje da će, u slučaju prihvaćanja njegove ponude, na svojem računu raspolagati iznosom od najmanje 3 milijuna eura i najkraće tijekom cjelokupnog razdoblja izvršenja ugovora.

               31

               Međutim, javni naručitelj je smatrao da isključeni ponuditelj nije ispunio uvjete koji se tiču ekonomske i financijske sposobnosti jer ekonomska i financijska sposobnost potonjeg ne ispunjava uvjet za sudjelovanje u skladu s kojim podneseni dokazi moraju imati propisani oblik i sadržaj.

               32

               S tim u vezi, valja podsjetiti da članak 47. Direktive 2004/18 javnim naručiteljima ostavlja popriličnu slobodu, što proizlazi osobito iz izraza „kao opće pravilo”, sadržanog u toj odredbi. Kao što proizlazi iz sudske prakse Suda, suprotno članku 48. te direktive, koji ustanovljuje zatvoreni sustav koji ograničava načine ocjenjivanja i provjere kojima raspolažu ti javni naručitelji i stoga njihove mogućnosti utvrđivanja zahtjeva, stavak 4. tog članka 47. javnim naručiteljima izričito dopušta da izaberu potvrde koje natjecatelji ili ponuditelji moraju predočiti radi dokazivanja svoje ekonomske i financijske sposobnosti. Budući da članak 44. stavak 2. Direktive 2004/18 upućuje na navedeni članak 47., ista sloboda izbora postoji kad je riječ o minimalnim razinama ekonomske i financijske sposobnosti (vidjeti u tom smislu presudu od 18. listopada 2012., Édukövízig i Hochtief Construction, C‑218/11, EU:C:2012:643, t. 28.).

               33

               S obzirom na to, iz članka 44. stavka 2. drugog podstavka Direktive 2004/18 izričito proizlazi da minimalne razine sposobnosti koje se zahtijevaju za određeni ugovor moraju biti vezane uz predmet ugovora te biti razmjerne predmetu ugovora. Iz toga proizlazi da zahtjevi koji se odnose na ekonomsku i financijsku sposobnost moraju biti objektivno prikladni kako bi iz njih bila vidljiva ta sposobnost gospodarskog subjekta i moraju biti prilagođeni važnosti predmetnog ugovora na način da objektivno predstavljaju pozitivnu indiciju o postojanju ekonomske i financijske osnove koja je dostatna za uspješno izvršenje tog ugovora, ali da pritom ne ipak ne prekoračuju ono što je razumno potrebno u tu svrhu (vidjeti u tom smislu presudu od 18. listopada 2012., Édukövízig i Hochtief Construction, C‑218/11, EU:C:2012:643, t. 29.).

               34

               U tom pogledu valja podsjetiti da, s jedne strane, načelo jednakosti postupanja nameće da ponuditelji pri oblikovanju uvjeta svojih ponuda imaju jednake izglede i podrazumijeva podvrgavanje tih ponuda istim uvjetima za sve ponuditelje. S druge strane, obveza transparentnosti, koja iz toga neposredno proizlazi, ima za cilj jamčiti odsutnost rizika protekcionizma i proizvoljnosti javnog naručitelja. Ta obveza podrazumijeva da su svi uvjeti i oblici postupka sklapanja ugovora oblikovani u pozivu na nadmetanje ili u dokumentaciji za nadmetanje na jasan, precizan i jednoznačan način, tako da, kao prvo, omogućuju svim razumno obaviještenim i prosječno pažljivim ponuditeljima da razumiju njihov točan doseg i protumače ih na isti način i, kao drugo, omoguće javnom naručitelju stvarnu provjeru odgovaraju li ponude ponuditeljâ kriterijima koji uređuju ugovor o kojem je riječ (presuda od 2. lipnja 2016., Pizzo, C‑27/15, EU:C:2016:404, t. 36. i navedena sudska praksa).

               35

               S jedne strane, što se tiče zahtjeva koji je izričito naveden u pozivu na nadmetanje, u skladu s kojim je financijsko jamstvo trebalo dati „radi izvršenja ugovora”, čini se da iz teksta prvog prethodnog pitanja proizlazi da je javni naručitelj smatrao da takav zahtjev nije ispunjen jer je bankarski kredit dodijeljen ponuditelju, iako je bio viši od onoga koji se zahtijevao u pozivu na nadmetanje, bio kredit na tekućem računu koji nije bio namijenjen izvršenju ugovora.

               36

               S tim u vezi valja smatrati da je zahtjev dobivanja kredita namijenjenog izvršenju ugovora objektivno prikladna informacija o tome da ponuditelj ima ekonomsku sposobnost za uspješno izvršenje ugovora. Naime, kao što to ističe Europska komisija, dodjela kredita je prikladan dokaz toga da ponuditelj stvarno raspolaže sredstvima koja nisu u njegovu vlasništvu, a koja su potrebna za izvršenje ugovora (vidjeti u tom smislu presudu od 2. prosinca 1999., Holst Italia, C‑176/98, EU:C:1999:593, t. 29.). Međutim, zadaća suda koji je uputio zahtjev je i da provjeri je li iznos koji se zahtijeva u pozivu na nadmetanje razmjeran predmetu ugovora.

               37

               S druge strane, kad je riječ o zahtjevu koji je također naveden u pozivu na nadmetanje, a odnosi se na dodjelu kredita u iznosu od najmanje 3000000 eura „tijekom razdoblja izvršenja ugovora (48 mjeseci)”, iako je točno da članak 47. Direktive 2004/18 izričito ne predviđa da javni naručitelj od ponuditelja može zahtijevati da sredstva potrebna za izvršenje ugovora budu na raspolaganju tijekom cjelokupnog razdoblja izvršenja ugovora, valja smatrati, poput nezavisnog odvjetnika u točki 46. njegova mišljenja, da provjera poštovanja ekonomskih i financijskih kriterija od strane javnog naručitelja u okviru postupka dodjele ugovora o javnoj nabavi pretpostavlja da on ima jamstvo da će ponuditelj stvarno moći upotrebljavati sva sredstva na koja se poziva tijekom razdoblja na koje se odnosi ugovor o javnoj nabavi (vidjeti u tom smislu presudu od 14. siječnja 2016., Ostas celtnieks, C‑234/14, EU:C:2016:6, t. 26. i navedenu sudsku praksu).

               38

               Osim toga, održavanje traženog iznosa raspoloživim tijekom razdoblja izvršenja ugovora koristan je element pri konkretnoj ocjeni ponuditelja u odnosu na njegove obveze. Naime, dobro izvršenje ugovora neraskidivo je vezano uz to da ponuditelj raspolaže financijskim sredstvima za njegovo uspješno izvršenje.

               39

               Stoga je u predmetnom slučaju uvjet u skladu s kojim ponuditelj može raspolagati sredstvima tijekom cjelokupnog razdoblja izvršenja ugovora prikladan za osiguranje ciljeva iz članka 47. stavka 1. Direktive 2004/18.

               40

               Međutim, na nacionalnom sudu je da ocijeni relevantnost dokaza koje je ponuditelj u tu svrhu podnio, među kojima je osobito ugovor o otvaranju kredita na tekućem računu.

               41

               Iz prethodno navedenog proizlazi da na prvo pitanje treba odgovoriti tako da članak 47. stavak 1. točku (a) i članak 47. stavak 4. Direktive 2004/18 valja tumačiti na način da im se ne protivi to da javni naručitelj isključi ponuditelja iz ugovora o javnoj nabavi jer potonji ne ispunjava uvjet u pogledu ekonomske i financijske sposobnosti sadržan u pozivu na nadmetanje koji se odnosi na podnošenje potvrde koju je izdala banka, a u skladu s kojom se potonja obvezuje dodijeliti kredit u iznosu utvrđenom u tom pozivu na nadmetanje i jamčiti tom ponuditelju raspoloživost tog iznosa tijekom cjelokupnog razdoblja izvršenja ugovora.

         Drugo pitanje

               42

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti želi saznati može li, ako se u pozivu na nadmetanje zahtijeva potvrda koju je izdala banka, a u skladu s kojom se potonja obvezuje dodijeliti kredit u iznosu utvrđenom u tom pozivu na nadmetanje i jamčiti tom ponuditelju raspoloživost tog iznosa tijekom cjelokupnog razdoblja izvršenja ugovora, okolnost da banke od kojih je ponuditelj to zahtijevao smatraju da nisu u mogućnosti izdati mu potvrdu u skladu s tako određenim uvjetima predstavljati „opravdan razlog” u smislu članka 47. stavka 5. Direktive 2004/18, koji dopušta navedenom ponuditelju da po potrebi svoju ekonomsku i financijsku sposobnost dokaže bilo kojim drugim dokumentom koji javni naručitelj smatra prikladnim, poput izjave pod prisegom da će, u slučaju prihvaćanja njegove ponude, na svojem računu raspolagati svotom koja odgovara iznosu određenom u pozivu na nadmetanje u trenutku sklapanja ugovora o javnoj nabavi i tijekom cjelokupnog razdoblja njegova izvršenja.

               43

               Članak 47. stavak 5. Direktive 2004/18 dopušta ponuditelju kojemu je zbog opravdanog razloga nemoguće predočiti potvrde koje od njega zahtijeva javni naručitelj da svoju ekonomsku i financijsku sposobnost dokaže bilo kojim drugim dokumentom, ako ga javni naručitelj smatra prikladnim u tu svrhu.

               44

               U predmetnom slučaju isključeni ponuditelj je podnio izjavu pod prisegom da će, u slučaju prihvaćanja njegove ponude, na svojem računu raspolagati svotom od 3000000 eura najmanje tijekom cjelokupnog razdoblja trajanja ugovora o javnoj nabavi i naveo da mu je bilo nemoguće ishoditi potvrdu banke koja bi se obvezala dodijeliti kredit u iznosu utvrđenom u pozivu na nadmetanje.

               45

               S tim u vezi je zadaća suda koji je uputio zahtjev da provjeri je li isključenom ponuditelju bilo objektivno nemoguće podnijeti potvrde koje javni naručitelj traži. Kao što je nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 53. svojega mišljenja, to bi bio slučaj ako navedeni ponuditelj u Slovačkoj nije bio u mogućnosti dobiti potvrde poput onih koje je zahtijevao poziv za nadmetanje.

               46

               Samo ako sud koji je uputio zahtjev utvrdi tako objektivnu nemogućnost, tada je njegova zadaća provjeriti je li javni naručitelj osnovano smatrao da ponuditeljeva izjava pod prisegom nije dokument koji primjereno dokazuje njegovu ekonomsku i financijsku sposobnost. U skladu s člankom 44. stavkom 2. te direktive i s obzirom na njezinu uvodnu izjavu 39., njegova je zadaća provjeriti jesu li opseg informacija i razine sposobnosti koje se zahtijevaju vezani uz predmet ugovora i razmjerni njemu te jesu li kriteriji za odabir primijenjeni na nediskriminirajući način.

               47

               Kad je riječ o činjeničnim utvrđenjima, zadaća je suda koji je uputio zahtjev da provjeri je li isključenom ponuditelju bilo objektivno nemoguće predočiti potvrde koje javni naručitelj traži i, ako jest, je li javni naručitelj osnovano smatrao da ponuditeljeva izjava pod prisegom nije dokument koji primjereno dokazuje njegovu ekonomsku i financijsku sposobnost.

               48

               Stoga na drugo pitanje valja odgovoriti tako da članak 47. stavak 5. Direktive 2004/18 valja tumačiti na način da, ako se u pozivu na nadmetanje zahtijeva potvrda koju je izdala banka, a u skladu s kojom se potonja obvezuje dodijeliti kredit u iznosu utvrđenom u tom pozivu na nadmetanje i jamčiti tom ponuditelju raspoloživost tog iznosa tijekom cjelokupnog razdoblja izvršenja ugovora o javnoj nabavi, okolnost da banke od kojih je ponuditelj to zahtijevao smatraju da nisu u mogućnosti izdati mu potvrdu u skladu s tako određenim uvjetima može predstavljati „opravdan razlog” u smislu tog članka, koji dopušta navedenom ponuditelju da po potrebi svoju ekonomsku i financijsku sposobnost dokaže bilo kojim drugim dokumentom koji javni naručitelj smatra prikladnim, ako je tom ponuditelju bilo objektivno nemoguće predočiti potvrde koje javni naručitelj traži, provjera čega je na sudu koji je uputio zahtjev.

         Treće pitanje

               49

               U skladu s ustaljenom sudskom praskom Suda, postupak utvrđen člankom 267. UFEU‑a je instrument suradnje između Suda i nacionalnih sudova zahvaljujući kojem Sud dostavlja nacionalnim sudovima tumačenja prava Unije koja su im potrebna za rješavanje sporova (vidjeti osobito rješenje od 8. rujna 2016., Caixabank i Abanca Corporación Bancaria, C‑91/16 i C‑120/16, neobjavljeno, EU:C:2016:673, t. 13. i navedenu sudsku praksu).

               50

               S tim u vezi Sud je opetovano istaknuo da potreba za tumačenjem prava Unije koje će biti korisno nacionalnom sudu zahtijeva da on odredi činjenični i zakonodavni okvir unutar kojeg se nalaze pitanja koja postavlja ili da barem objasni činjenične tvrdnje na kojima se ona temelje (vidjeti osobito rješenje od 8. rujna 2016., Caixabank i Abanca Corporación Bancaria, C‑91/16 i C‑120/16, neobjavljeno, EU:C:2016:673, t. 14. i navedenu sudsku praksu).

               51

               Zahtjevi u vezi sa sadržajem zahtjeva za prethodnu odluku izričito su navedeni u članku 94. Poslovnika Suda kao i u točki 15. Preporukâ Suda Europske unije namijenjenih nacionalnim sudovima koje se odnose na pokretanje prethodnog postupka (SL 2016., C 439, str. 1.), u skladu s kojima zahtjev za prethodnu odluku sadržava „sažet prikaz predmeta spora i relevantne činjenice kako ih je utvrdio sud koji upućuje zahtjev ili barem prikaz činjeničnih okolnosti na kojima se temelje pitanja”, „sadržaj nacionalnih odredaba koje se mogu primijeniti u predmetu i, prema potrebi, relevantnu nacionalnu sudsku praksu” kao i „prikaz razloga koji su naveli sud koji upućuje zahtjev da se zapita o tumačenju ili valjanosti određenih odredaba prava Unije kao i pojašnjenje veze koja prema mišljenju tog suda postoji između tih odredaba i nacionalnog zakonodavstva primjenjivog u glavnom postupku” (vidjeti u tom smislu rješenje od 20. srpnja 2016., Stanleybet Malta i Stoppani, C‑141/16, neobjavljeno, EU:C:2016:596, t. 8. i 9. i navedenu sudsku praksu).

               52

               U predmetnom slučaju odluka kojom se upućuje prethodno pitanje ne sadržava naznaku nacionalnih odredbi kojima se prenose odredbe Direktive 89/665 o postupcima pravne zaštite i njihovim učincima, kako je izmijenjena Direktivom 2007/66. U njoj osobito nije navedeno je li Slovačka Republika utvrdila da, kao što je to predviđeno člankom 2. stavkom 6. te direktive, osporenu odluku valja najprije ukinuti kako bi se mogao podnijeti zahtjev za naknadu štete ili je li, kao što to dopušta članak 2. stavak 7. drugi podstavak navedene direktive, ona predvidjela da se nakon sklapanja ugovora ovlasti tijela nadležnog za postupke pravne zaštite ograničavaju na dodjelu naknade štete.

               53

               Osim toga, u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje nisu pobliže navedene činjenice glavnog predmeta, predmet tužbe isključenog javnog naručitelja ni razlozi zbog kojih je postupak javne nabave proveden unatoč tome što je bio u tijeku postupak povodom pravnog sredstva podnesenog protiv odluke javnog naručitelja.

               54

               Budući da takve naznake ne postoje, Sud ne može dati koristan odgovor na treće postavljeno pitanje koje je, slijedom toga, nedopušteno.

         Troškovi

               55

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 47. stavak 1. točku (a) i članak 47. stavak 4. Direktive 2004/18/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima, ugovora o javnoj nabavi robe te ugovora o javnim uslugama treba tumačiti na način da im se ne protivi to da javni naručitelj isključi ponuditelja iz ugovora o javnoj nabavi jer potonji ne ispunjava uvjet u pogledu ekonomske i financijske sposobnosti sadržan u pozivu na nadmetanje, koji se odnosi na podnošenje potvrde koju je izdala banka, a u skladu s kojom se potonja obvezuje dodijeliti kredit u iznosu utvrđenom u tom pozivu na nadmetanje i jamčiti tom ponuditelju raspoloživost tog iznosa tijekom cjelokupnog razdoblja izvršenja ugovora.

                           2.

                           Članak 47. stavak 5. Direktive 2004/18 treba tumačiti na način da, ako se u pozivu na nadmetanje zahtijeva potvrda koju je izdala banka, a u skladu s kojom se potonja obvezuje dodijeliti kredit u iznosu utvrđenom u tom pozivu na nadmetanje i jamčiti tom ponuditelju raspoloživost tog iznosa tijekom cjelokupnog razdoblja izvršenja ugovora o javnoj nabavi, okolnost da banke od kojih je ponuditelj to zahtijevao smatraju da nisu u mogućnosti izdati mu potvrdu u skladu s tako određenim uvjetima može predstavljati „opravdan razlog” u smislu tog članka, koji dopušta navedenom ponuditelju da po potrebi svoju ekonomsku i financijsku sposobnost dokaže bilo kojim drugim dokumentom koji javni naručitelj smatra prikladnim, poput izjave pod prisegom da će, u slučaju prihvaćanja njegove ponude, na svojem računu raspolagati svotom koja odgovara iznosu određenom u pozivu na nadmetanje u trenutku sklapanja ugovora o kreditu i tijekom cjelokupnog razdoblja izvršenja ugovora, ako je tom ponuditelju bilo objektivno nemoguće predočiti potvrde koje javni naručitelj traži, provjera čega je na sudu koji je uputio zahtjev.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: slovački


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 13. srpnja 2017.#„Vakarų Baltijos laivų statykla“ UAB protiv Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Vilniaus apygardos administracinis teismas.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2003/96/EZ – Oporezivanje energenata i električne energije – Članak 14. stavak 1. točka (c) – Oslobođenje za energente koji se upotrebljavaju kao gorivo pri plovidbi unutar vodenih putova Europske unije i za proizvodnju električne energije na plovilima – Gorivo koje brod upotrebljava za plovidbu od mjesta gdje je sagrađen do luke u drugoj državi članici kako bi ondje ukrcao svoj prvi komercijalni teret.#Predmet C-151/16.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      13. srpnja 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Direktiva 2003/96/EZ — Oporezivanje energenata i električne energije — Članak 14. stavak 1. točka (c) — Oslobođenje za energente koji se upotrebljavaju kao gorivo pri plovidbi unutar vodenih putova Europske unije i za proizvodnju električne energije na plovilima — Gorivo koje brod upotrebljava za plovidbu od mjesta gdje je sagrađen do luke u drugoj državi članici kako bi ondje ukrcao svoj prvi komercijalni teret“
      U predmetu C‑151/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Vrhovni upravni sud, Litva), odlukom od 8. ožujka 2016., koju je Sud zaprimio 14. ožujka 2016., u postupku

         „Vakarų Baltijos laivų statykla” UAB

      protiv

         Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta (izvjestiteljica), predsjednica vijeća, E. Regan, A. Arabadjiev, C. G. Fernlund i S. Rodin, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za litavsku vladu, D. Kriaučiūnas, K. Dieninis, R. Dzikovič i D. Stepanienė, u svojstvu agenata,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, A. Steiblytė i F. Tomat, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 2. ožujka 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 14. stavka 1. točke (c) Direktive Vijeća 2003/96/EZ od 27. listopada 2003. o restrukturiranju sustava Zajednice za oporezivanje energenata i električne energije (SL 2003., L 283, str. 51.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 2., str. 75.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društva „Vakarų Baltijos laivų statykla” UAB i Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos (Nacionalna porezna inspekcija pri Ministarstvu financija Republike Litve, u daljnjem tekstu: Nacionalna porezna inspekcija) zbog odluke o odbijanju povrata trošarina.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodne izjave 3. do 5. Direktive 2003/96 glase:

                        „(3)

                        Pravilno funkcioniranje unutarnjega tržišta i ostvarivanje ciljeva ostalih politika Zajednice zahtijeva da se na razini Zajednice utvrde najniže razine oporezivanja većine energenata, uključujući električnu energiju, prirodni plin i ugljen.

                        (4)

                        Značajne razlike u oporezivanju energije, koje države članice primjenjuju na nacionalnoj razini, mogle bi se pokazati štetnima za pravilno funkcioniranje unutarnjega tržišta.

                        (5)

                        Utvrđivanjem odgovarajućih najnižih stopa oporezivanja na razini Zajednice omogućit će se smanjenje postojećih razlika među nacionalnim stopama oporezivanja.”

               4

               Članak 1. te direktive određuje:
               „Države članice uvode poreze na energente i električnu energiju u skladu s ovom Direktivom.”

               5

               Članak 14. stavak 1. navedene direktive propisuje:
               „Osim općih odredaba predviđenih u Direktivi 92/12/EEZ [Vijeća od 25. veljače 1992. o općim aranžmanima za proizvode koji podliježu trošarinama te o posjedovanju, kretanju i praćenju takvih proizvoda (SL 1992., L 76, str. 1.)] o uporabama oporezivih proizvoda kad se ti proizvodi oslobađaju od poreza te ne dovodeći u pitanje ostale odredbe Zajednice, države članice oslobađaju od poreza pod uvjetima koje same predvide kako bi osigurale pravilnu i dosljednu primjenu tih oslobođenja i spriječile svaku utaju, izbjegavanje i zlouporabu, sljedeće:
               […]

                        (c)

                        energente koji se isporučuju za uporabu kao gorivo pri plovidbi unutar vodenih putova Zajednice (uključujući ribolov), osim privatnih plovila za rekreaciju, i električnu energiju proizvedenu na plovilu.
                        Za potrebe ove Direktive ‚privatna plovila za rekreaciju’ znači sva plovila koja koriste njihovi vlasnici, fizičke ili pravne osobe koje se njima koriste najmom ili na neki drugi način, za potrebe različite od poslovnih, naročito različite od prijevoza putnika ili roba ili usluga uz naknadu, ili za potrebe javnih tijela.”

         Litavsko pravo

               6

               Člankom 43. stavkom 1. točkom 2. Akcizų įstatymasa (Zakon Litavske Republike o trošarinama), u verziji koja se primjenjuje na glavni postupak (u daljnjem tekstu: Zakon o trošarinama), u litavsko pravo prenosi se oslobođenje predviđeno člankom 14. stavkom 1. točkom (c) Direktive 2003/96.

               7

               Na temelju članka 43. stavka 2. Zakona o trošarinama, donošenje pravila za primjenu tog oslobođenja povjereno je vladi ili drugom tijelu kojem je ona dala ovlaštenje.

               8

               Na temelju te odredbe litavska vlada odobrila je pravila koja uređuju opskrbu brodova i zrakoplova te opskrbu gorivom namijenjenim pogonu, popravku, testiranju, iskorištavanju i održavanju zrakoplova.

               9

               U skladu s točkom 3. tih pravila, osoba koja brod opskrbljuje gorivom mora posjedovati odobrenje za to.

               10

               Točkom 10. drugim podstavkom navedenih pravila propisano je da osoba koja je primijenila članak 43. stavak 1. točku 2. Zakona o trošarinama mora raspolagati dokumentacijom koja dokazuje da je predmet isporuke takve naravi da joj daje pravo na podnošenje zahtjeva za oslobođenje od plaćanja trošarina.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               11

               „Vakarų Baltijos laivų statykla” litavski je poduzetnik koji se, među ostalim, bavi gradnjom brodova koji plove na otvorenom moru.

               12

               Dana 7. listopada 2009. on je sklopio ugovor o gradnji teretnog broda (u daljnjem tekstu: predmetni brod) za estonsko društvo (u daljnjem tekstu: klijent).

               13

               U okviru tog ugovora navedeni poduzetnik kupio je 80600 litara goriva, koje je uliveno izravno u spremnike za gorivo predmetnog broda, te je na njega platio trošarinu. Dio tog goriva upotrijebljen je za testiranje tog broda prije njegove isporuke klijentu.

               14

               Službenom izjavom o prijenosu i primitku od 6. lipnja 2013.„Vakarų Baltijos laivų statykla” prenio je na klijenta vlasništvo i sva prava na predmetnom brodu i njegove udjele kao i uređaje i zalihe koji su se na njemu nalazili, među kojima je bilo 73030 litara goriva koje nije potrošeno tijekom testiranja broda prije njegove isporuke.

               15

               Nakon što ga je primio, klijent je organizirao da brod bez tereta otplovi iz luke Klaipėde (Litva) u luku Stralsund (Njemačka), gdje je na brod ukrcan prvi komercijalni teret, koji je nakon toga njime uz naknadu prevezen u luku Santander (Španjolska).

               16

               „Vakarų Baltijos laivų statykla” zatražio je 22. srpnja 2013. od Nacionalne porezne inspekcije povrat trošarine plaćene na gorivo koje je uliveno u spremnike za gorivo predmetnog broda i koje je klijent izvezao izvan litavskog državnog područja.

               17

               Odlukom od 21. kolovoza 2013. Nacionalna porezna inspekcija odbila je taj zahtjev uz obrazloženje da u trenutku isporuke predmetnog goriva klijentu „Vakarų Baltijos laivų statykla” nije ispunio računovodstvene dokumente i tako udovoljio formalnim i materijalnim uvjetima predviđenima nacionalnim pravom te nije posjedovao licenciju izdanu u skladu s primjenjivim postupkom koja mu omogućuje da brodove opskrbljuje gorivom.

               18

               Odlučujući o pravnom lijeku podnesenom protiv te odluke Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės (Odbor za porezne sporove pri vladi Republike Litve) odlukom od 28. studenoga 2013. poništila je odluku o odbijanju povrata trošarine Nacionalne porezne inspekcije uz obrazloženje, u bitnome, da se to odbijanje temeljilo na razmatranjima formalne naravi.

               19

               Nacionalna porezna inspekcija protiv te odluke od 28. studenoga 2013. podnijela je tužbu za poništenje pred Vilniaus apygardos administracinis teismasom (Regionalni upravni sud u Vilniusu, Litva), koji je presudom od 9. prosinca 2014. prihvatio tu tužbu.

               20

               „Vakarų Baltijos laivų statykla” protiv te presude podnio je žalbu sudu koji je uputio zahtjev, tražeći njezino poništenje i održavanje na snazi navedene odluke od 28. studenoga 2013.

               21

               U tim je okolnostima Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Vrhovni upravni sud, Litva) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 14. stavak 1. točku (c) Direktive 2003/96 tumačiti na način da se trošarina za opskrbu energentima ne smije naplatiti u okolnostima poput onih u ovom predmetu, u kojima se ti proizvodi isporučuju brodu kao gorivo koje će se koristiti za plovidbu unutar vodenih putova [Europske unije] s ciljem da taj brod otplovi vlastitim pogonom – ali bez izravne naknade – od mjesta u kojem je sagrađen do luke u drugoj državi članici kako bi ondje ukrcao svoj prvi komercijalni teret?

                        2.

                        Protive li se članku 14. stavku 1. točki (c) Direktive 2003/96 odredbe nacionalnog zakonodavstva država članica poput onih koje su primjenjive u ovom predmetu, koje isključuju mogućnost korištenja oslobođenjem od poreza predviđenim u navedenoj odredbi u slučaju kada je opskrba energentima izvršena protivno uvjetima koje je utvrdila država članica, iako ta opskrba ispunjava bitne pretpostavke za primjenu oslobođenja navedene u toj odredbi Direktive 2003/96?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               22

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 14. stavak 1. točku (c) Direktive 2003/96 tumačiti na način da se oslobođenje predviđeno tom odredbom primjenjuje na gorivo koje se upotrebljava za plovidbu broda bez tereta od luke u jednoj državi članici, u ovom slučaju onoj u kojoj je brod sagrađen, do luke u drugoj državi članici kako bi ondje ukrcao robu koju nakon toga treba prevesti u luku treće države članice.

               23

               Kako to proizlazi iz uvodnih izjava 3. do 5. Direktive 2003/96, njezina je svrha promicati pravilno funkcioniranje unutarnjeg tržišta usklađivanjem najnižih stopa oporezivanja energenata na razini Unije kako bi se smanjile razlike među nacionalnim stopama oporezivanja koje primjenjuju države članice.

               24

               U skladu sa sudskom praksom Suda, odredbe koje se odnose na oslobođenja predviđena Direktivom 2003/96 moraju se autonomno tumačiti, na temelju teksta i ciljeva čijem ostvarenju teži ta direktiva (presude od 1. prosinca 2011., Systeme Helmholz, C‑79/10, EU:C:2011:797, t. 19. i navedena sudska praksa i od 21. prosinca 2011., Haltergemeinschaft, C‑250/10, neobjavljena, EU:C:2011:862, t. 19.).

               25

               Iz teksta članka 14. stavka 1. točke (c) Direktive 2003/96 proizlazi da je oslobođenje predviđeno tom odredbom uvjetovano činjenicom da se energenti upotrebljavaju kao gorivo pri plovidbi unutar vodenih putova Unije (vidjeti analogijom presude od 10. studenoga 2011., Sea Fighter, C‑505/10, EU:C:2011:725, t. 20. i od 21. prosinca 2011., Haltergemeinschaft, C‑250/10, neobjavljena, EU:C:2011:862, t. 21.).

               26

               Kad je riječ o pojmu „plovidba” iz članka 14. stavka 1. točke (c) Direktive 2003/96, iz sudske prakse Suda proizlazi da svaka plovidba u komercijalne svrhe ulazi u područje primjene oslobođenja predviđenog tom odredbom, i to neovisno o svojoj svrsi (vidjeti u tom smislu presude od 1. travnja 2004., Deutsche See‑Bestattungs‑Genossenschaft, C‑389/02, EU:C:2004:214, t. 23., 25. i 29.; od 1. ožujka 2007., Jan De Nul, C‑391/05, EU:C:2007:126, t. 36. i od 10. studenoga 2011., Sea Fighter, C‑505/10, EU:C:2011:725, t. 16.).

               27

               Stoga je svrha puta koji je brod prošao unutar vodenih putova Unije nebitna za primjenu tog oslobođenja, ako je riječ o plovidbi koja se sastoji od pružanja usluga uz naknadu (vidjeti analogijom presude od 1. ožujka 2007., Jan De Nul, C‑391/05, EU:C:2007:126, t. 37. i od 10. studenoga 2011., Sea Fighter, C‑505/10, EU:C:2011:725, t. 17.).

               28

               U tom pogledu Sud je pojasnio da se navedenim pojmom „plovidba” zahtijeva da pružanje usluga uz naknadu bude svojstveno kretanju broda (vidjeti u tom smislu presude od 1. ožujka 2007., Jan De Nul, C‑391/05, EU:C:2007:126, t. 40. i od 10. studenoga 2011., Sea Fighter, C‑505/10, EU:C:2011:725, t. 18.).

               29

               Iz navoda „različite od prijevoza putnika ili roba ili usluga uz naknadu”, upotrijebljenog u članku 14. stavku 1. točki (c) drugoj podtočki Direktive 2003/96, proizlazi da se plovidba koja je obuhvaćena područjem primjene oslobođenja predviđenog tim člankom 14. stavkom 1. točkom (c) odnosi na uporabe prilikom kojih plovilo služi izravno pružanju usluga uz naknadu (vidjeti analogijom presudu od 1. prosinca 2011., Systeme Helmholz, C‑79/10, EU:C:2011:797, t. 21.).

               30

               Slijedom toga, plovidbe koje ne služe izravno pružanju usluge uz naknadu ne mogu se u smislu i za potrebe primjene te odredbe poistovjetiti s uporabom plovila u komercijalne svrhe i stoga nisu obuhvaćene tim oslobođenjem (vidjeti analogijom presudu od 1. prosinca 2011., Systeme Helmholz, C‑79/10, EU:C:2011:797, t. 27.).

               31

               Kad je riječ o pojmu „vodeni putovi [Unije]” iz članka 14. stavka 1. točke (c) Direktive 2003/96, on se odnosi na sve vodene putove kojima se mogu koristiti svi brodovi za plovidbu morem, uključujući i oni najveće nosivosti, a koji mogu prijeći morske putove u komercijalne svrhe (vidjeti analogijom presudu od 1. ožujka 2007., Jan De Nul, C‑391/05, EU:C:2007:126, t. 32.).

               32

               Nadalje, iz cilja Direktive 2003/96, u skladu s kojim države članice uvode poreze na energente, proizlazi da njezina svrha nije uvoditi opća oslobođenja (presude od 1. prosinca 2011., Systeme Helmholz, C‑79/10, EU:C:2011:797, t. 23. i od 21. prosinca 2011., Haltergemeinschaft, C‑250/10, neobjavljena, EU:C:2011:862, t. 23.).

               33

               Posebice, cilj je oslobođenja predviđenog člankom 14. stavkom 1. točkom (c) te direktive olakšati trgovinsku razmjenu unutar Unije, osobito trgovanje robom i slobodno pružanje usluga koji se mogu odvijati unutar vodenih putova Unije. Tim oslobođenjem zakonodavac Unije htio je promicati jednakost određenih poreznih uvjeta u kojima djeluju poduzetnici koji se bave prijevozom ili drugim uslugama koji se koriste tim vodenim putovima (vidjeti analogijom presudu od 1. ožujka 2007., Jan De Nul, C‑391/05, EU:C:2007:126, t. 24. i 25.).

               34

               S tim u vezi, iz uvodne izjave 23. Direktive 2003/96 proizlazi da se navedeno oslobođenje temelji na poštovanju postojećih međunarodnih obveza i održavanju konkurentnog položaja poduzeća Unije (vidjeti analogijom presudu od 1. prosinca 2011., Systeme Helmholz, C‑79/10, EU:C:2011:797, t. 24.).

               35

               Kad je riječ o glavnom postupku, valja istaknuti, s jedne strane, da je kretanje broda od luke Klaipėde do luke Stralsund predstavljalo prvu nužnu i prijeko potrebnu etapu plovidbe u komercijalne svrhe – jer je jedini cilj tog kretanja bio ukrcati robu u potonjoj luci kako bi se nakon toga ona prevezla u luku Santander – i da bez navedenog kretanja ta usluga prijevoza robe ne bi mogla biti isporučena.

               36

               Stoga treba smatrati da kretanje poput onoga iz prethodne točke predstavlja plovidbu koja izravno služi pružanju usluge uz naknadu, u ovom slučaju prijevozu robe, tako da je gorivo koje je upotrijebljeno kako bi se brodu omogućilo da se kreće upotrijebljeno za „plovidbu” u smislu članka 14. stavka 1. točke (c) Direktive 2003/96.

               37

               Suprotno tumačenje bilo bi protivno cilju i svrsi čijem ostvarenju teži ta direktiva jer bi oporezivanje energenata u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku moglo osobito štetiti pravilnom funkcioniranju unutarnjeg tržišta i održavanju konkurentnog položaja poduzeća Unije.

               38

               S druge strane, gorivo o kojem je riječ u glavnom postupku upotrijebljeno je pri plovidbi „unutar vodenih putova [Unije]” u smislu te odredbe jer je brodu za plovidbu morem omogućilo da plovi od luke koja se nalazi u Litvi do luke koja se nalazi u Njemačkoj.

               39

               Slijedom toga, plovidba poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku predstavlja „plovidbu unutar vodenih putova [Unije]” u smislu članka 14. stavka 1. točke (c) Direktive 2003/96.

               40

               U tim okolnostima na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 14. stavak 1. točku (c) Direktive 2003/96 treba tumačiti na način da se oslobođenje predviđeno tom odredbom primjenjuje na gorivo koje se upotrebljava za plovidbu broda bez tereta od luke u jednoj državi članici, u ovom slučaju onoj u kojoj je brod sagrađen, do luke u drugoj državi članici kako bi ondje ukrcao robu koju nakon toga treba prevesti u luku treće države članice.

         Drugo pitanje

               41

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 14. stavak 1. točku (c) Direktive 2003/96 tumačiti na način da mu se protivi propis države članice poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koji isključuje primjenu oslobođenja predviđenog u toj odredbi zato što je opskrba broda energentima izvršena a da nije udovoljeno formalnim zahtjevima predviđenima tim propisom, čak i ako ta opskrba ispunjava sve pretpostavke za njegovu primjenu predviđene navedenom odredbom.

               42

               U tom pogledu valja podsjetiti da se i opća struktura i cilj Direktive 2003/96 temelje na načelu prema kojem se energenti oporezuju s obzirom na svoje stvarno korištenje (presuda od 2. lipnja 2016., ROZ-ŚWIT, C‑418/14, EU:C:2016:400, t. 33.).

               43

               Budući da Direktiva 2003/96 ne propisuje mehanizam praćenja uporabe goriva namijenjenog plovidbi ni mjera za sprečavanje utaje poreza u vezi s prodajom goriva, države članice dužne su takve mehanizme i mjere propisati u svojem nacionalnom pravu, poštujući pritom pravo Unije, te utvrditi pretpostavke za oslobođenje iz članka 14. stavka 1. te direktive (vidjeti analogijom presude od 2. lipnja 2016., ROZ-ŚWIT, C‑418/14, EU:C:2016:400, t. 23. i od 2. lipnja 2016., Polihim‑SS, C‑355/14, EU:C:2016:403, t. 57.).

               44

               Imajući to na umu, Sud je presudio da se bezuvjetna narav obveze oslobođenja ne može nikako dovesti u pitanje marginom prosudbe koju državama članicama pridržava uvodna rečenica, poput one iz članka 14. stavka 1., u skladu s kojom navedene države dopuštaju oslobođenja „pod uvjetima koje same predvide kako bi osigurale pravilnu i dosljednu primjenu tih oslobođenja i spriječile svaku utaju, izbjegavanje i zlouporabu” (presuda od 17. srpnja 2008., Flughafen Köln/Bonn, C‑226/07, EU:C:2008:429, t. 31.).

               45

               Nadalje, Sud je također presudio da pri izvršavanju ovlasti kojom raspolažu za utvrđivanje pretpostavki za oslobođenje iz članka 14. stavka 1. Direktive 2003/96 države članice moraju poštovati opća načela prava koja su dio pravnog poretka Unije, među kojima osobito načelo proporcionalnosti (presuda od 2. lipnja 2016., Polihim‑SS, C‑355/14, EU:C:2016:403, t. 59.).

               46

               Stoga odbijanje nacionalnih tijela da oslobode energente od plaćanja trošarine samo zato što nisu ispunjeni određeni uvjeti koji se na temelju nacionalnog prava moraju poštovati za dodjelu tog oslobođenja – a da na temelju podnesenih dokaza nije provjereno jesu li ispunjeni temeljni zahtjevi za to da ti energenti budu korišteni u svrhe koje daju pravo na oslobođenje – prelazi ono što je nužno za osiguranje pravilne i dosljedne primjene tog oslobođenja i sprečavanje utaje, izbjegavanja ili zlouporabe (vidjeti analogijom presudu od 2. lipnja 2016., Polihim‑SS, C‑355/14, EU:C:2016:403, t. 62.).

               47

               Međutim, nacionalni propis poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku – koji primjenu oslobođenja predviđenog člankom 14. stavkom 1. točkom (c) Direktive 2003/96 uvjetuje time da predmetni dobavljač goriva posjeduje licenciju koja ga ovlašćuje da gorivom opskrbljuje brodove i da ispuni određene formalnosti – protivan je općoj strukturi i svrsi te direktive jer pravo na to oslobođenje uvjetuje time da se poštuju formalni uvjeti koji nisu vezani uz stvarnu uporabu predmetnih energenata.

               48

               Nadalje, očito je da takvi uvjeti nipošto nisu nužni kako bi se osigurala pravilna i dosljedna primjena tih oslobođenja i spriječila svaka utaja, izbjegavanje i zlouporaba.

               49

               Usto, iz spisa koji je podnesen Sudu ne proizlazi da su energenti u glavnom postupku upotrijebljeni u svrhe koje se razlikuju od onih predviđenih člankom 14. stavkom 1. točkom (c) Direktive 2003/96 ili da je njihova isporuka obavljena s ciljem da se navedenim oslobođenjem koristi prijevarno ili zlouporabom.

               50

               Upravo suprotno, u skladu s odlukom kojom se upućuje prethodno pitanje, ti su energenti upotrijebljeni za plovidbu između morskih luka država članica Unije.

               51

               Stoga propis poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku – koji primjenu oslobođenja predviđenog člankom 14. stavkom 1. točkom (c) Direktive 2003/96 uvjetuje time da se poštuju formalni zahtjevi koji nisu vezani uz stvarnu uporabu predmetnih energenata kao ni uz temeljne uvjete propisane tom odredbom – dovodi u pitanje bezuvjetnost obveze oslobođenja predviđene navedenom odredbom i povređuje načelo proporcionalnosti.

               52

               U tim okolnostima na drugo pitanje valja odgovoriti tako da članak 14. stavak 1. točku (c) Direktive 2003/96 treba tumačiti na način da mu se protivi propis države članice poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koji isključuje primjenu oslobođenja predviđenog u toj odredbi zato što je opskrba broda energentima izvršena a da nije udovoljeno formalnim zahtjevima predviđenima tim propisom, čak i ako ta opskrba ispunjava sve pretpostavke za njegovu primjenu predviđene navedenom odredbom.

         Troškovi

               53

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 14. stavak 1. točku (c) Direktive Vijeća 2003/96/EZ od 27. listopada 2003. o restrukturiranju sustava Zajednice za oporezivanje energenata i električne energije treba tumačiti na način da se oslobođenje predviđeno tom odredbom primjenjuje na gorivo koje se upotrebljava za plovidbu broda bez tereta od luke u jednoj državi članici, u ovom slučaju onoj u kojoj je brod sagrađen, do luke u drugoj državi članici kako bi ondje ukrcao robu koju nakon toga treba prevesti u luku treće države članice.

                           2.

                           Članak 14. stavak 1. točku (c) Direktive 2003/96 treba tumačiti na način da mu se protivi propis države članice poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koji isključuje primjenu oslobođenja predviđenog u toj odredbi zato što je opskrba broda energentima izvršena a da nije udovoljeno formalnim zahtjevima predviđenima tim propisom, čak i ako ta opskrba ispunjava sve pretpostavke za njegovu primjenu predviđene navedenom odredbom.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: litavski


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 12. prosinca 2013.#Frédéric Hay protiv Crédit agricole mutuel de Charente-Maritime et des Deux-Sèvres.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Cour de cassation (Francuska).#Direktiva 2000/78/EZ – Jednako postupanje – Kolektivni ugovor koji ograničava povlastice u pogledu plaće i radnih uvjeta na zaposlenike koji sklapaju brak – Isključenje partnera koji su sklopili PACS – Diskriminacija na temelju spolne orijentacije.#Predmet C-267/12.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      12. prosinca 2013. (
            *1
         )
      „Direktiva 2000/78/EZ — Jednako postupanje — Kolektivni ugovor koji ograničava povlastice u pogledu plaće i radnih uvjeta na zaposlenike koji sklapaju brak — Isključenje partnera koji su sklopili PACS — Diskriminacija na temelju spolne orijentacije“
      U predmetu C‑267/12:
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Cour de cassation (Francuska), odlukom od 23. svibnja 2012., koju je Sud zaprimio 30. svibnja 2012., u postupku

         Frédéric Hay

      protiv

         Crédit agricole mutuel de Charente‑Maritime et des Deux‑Sèvres,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, E. Juhász, A. Rosas, D. Šváby (izvjestitelj) i C. Vajda, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Jääskinen,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za F. Haya, A. Lamamra, odvjetnik,

               —

               za Crédit agricole mutuel de Charente‑Maritime et des Deux‑Sèvres, J.-J. Gatineau, odvjetnik,

               —

               za francusku vladu, G. de Bergues, D. Colas i J. Rossi, u svojstvu agenata,

               —

               za belgijsku vladu, M. Jacobs, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, J. Enegren i D. Martin, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 2. stavka 2. Direktive Vijeća 2000/78/EZ od 27. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja (SL L 303, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 69.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između F. Haya i Crédit agricole mutuel de Charente‑Maritime et des Deux‑Sèvres (u daljnjem tekstu: Crédit agricole), njegova poslodavca, u vezi s poslodavčevim odbijanjem da mu nakon sklapanja PACS‑a dodijeli dane posebnog dopusta i dodatak na plaću koji su predviđeni za zaposlenike koji sklapaju brak.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodna izjava 22. Direktive 2000/78 navodi:
               „Ova Direktiva ne dovodi u pitanje na nacionalne propise o osobnim stanjima i davanjima koja se na tome temelje.”

               4

               Članak 1. Direktive 2000/78 određuje:
               „Svrha ove Direktive je utvrditi opći okvir za borbu protiv diskriminacije na temelju vjere ili uvjerenja, invaliditeta, dobi ili spolnog opredjeljenja u vezi sa zapošljavanjem i obavljanjem zanimanja, kako bi se u državama članicama ostvarila primjena načela jednakog postupanja.”

               5

               U skladu s člankom 2. navedene direktive:
               „1.   Za potrebe ove Direktive ,načelo jednakog postupanja’ znači nepostojanje bilo kakve izravne ili neizravne diskriminacije na temelju bilo kojeg od razloga iz članka 1.
               2.   Za potrebe stavka 1.:

                        (a)

                        smatra se da se radi o izravnoj diskriminaciji u slučaju kada se prema jednoj osobi postupa lošije nego prema drugoj osobi ili je došlo do takvog postupanja ili je moglo doći do takvog postupanja u sličnim situacijama, zbog bilo kojeg od razloga iz članka 1.;

                        (b)

                        smatra se da se radi o neizravnoj diskriminaciji u slučaju kada kakva naizgled neutralna odredba, mjerilo ili postupanje dovede u neravnopravan položaj osobe određene vjere ili uvjerenja, invaliditeta, dobi ili spolnog opredjeljenja, u usporedbi s ostalim osobama, osim u sljedećim slučajevima:

                                 i.

                                 ako su ta odredba, mjerilo ili postupanje objektivno opravdani legitimnim ciljem, a sredstva za postizanje tog cilja su primjerena i nužna; [...]

                  [...]
               5.   Ova Direktiva ne utječe na mjere koje proizlaze iz nacionalnog zakonodavstva, a koje su u demokratskom društvu potrebne zbog očuvanja javne sigurnosti, održanja javnog reda i prevencije kaznenih djela, radi zaštite zdravlja te zaštite prava i sloboda drugih ljudi.

               6

               Članak 3. stavak 1. iste direktive glasi:
               „U granicama nadležnosti prenesenih na Zajednicu, ova se Direktiva primjenjuje na sve osobe, bilo u javnom ili privatnom sektoru, uključujući javna tijela, u odnosu na:
               [...]

                        (c)

                        zapošljavanje i uvjete rada, uključujući otkaze i plaće;

                  [...]”

         Francusko pravo

      Građanski zakonik

               7

               Članak 144. Građanskog zakonika, (Code civil) kako je izmijenjen Zakonom br. 99‑944 od 15. studenoga 1999. (u daljnjem tekstu: Građanski zakonik), određuje:
               „Muškarac i žena ne mogu sklopiti brak prije navršenih osamnaest godina života.”

               8

               Članak 515‑1 navedenog zakonika propisuje:
               „Građanski pakt o solidarnosti jest ugovor koji sklapaju dvije punoljetne fizičke osobe različitog ili istog spola radi uređenja zajedničkog života.”

               9

               Članak 515‑4 Građanskog zakonika glasi:
               „Partneri građanskog pakta o solidarnosti obvezuju se živjeti zajedno kao i uzajamno se materijalno podupirati i pomagati. Osim ako partneri ne odrede drukčije, materijalna potpora je proporcionalna njihovim mogućnostima.
               Partneri odgovaraju solidarno za dugove prema trećim osobama koji su nastali jednom od njih za potrebe svakodnevnog života. [...]”

         Zakonik o radu

               10

               Članak L. 122‑45 Zakonika o radu, u verziji u vrijeme nastanka činjenica u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Zakonik o radu) zabranjuje izravnu ili neizravnu diskriminaciju na temelju, među ostalim, spolne orijentacije u pogledu plaće i radnih uvjeta.

               11

               Članak L. 226‑1 Zakonika o radu određuje:
               „Svaki zaposlenik ima pravo na, ako za to postoji opravdan razlog i povodom određenih obiteljskih događaja, posebni dopust od:”
               Četiri dana u slučaju sklapanja braka zaposlenika;
               [...]”

         Nacionalni kolektivni ugovor društva Crédit agricole

               12

               Članak 20. Nacionalnog kolektivnog ugovora društva Crédit agricole, pod naslovom „Posebni dopusti”, propisuje:
               „Plaćeni dopusti s punim iznosom plaće odobravaju se u sljedećim okolnostima:
               [...]

                        3°

                        Stalno zaposlene osobe
                        Brak:

                                 —

                                 zaposlenika: 10 radnih dana;

                                 —

                                 zaposlenikova djeteta: 3 radna dana;

                                 —

                                 zaposlenikova brata ili sestre: 1 radni dan.

                  [...]”

               13

               Članak 34. Nacionalnog kolektivnog ugovora društva Crédit agricole, pod naslovom „Različiti dodaci i naknade” propisuje:
               „Dodatak za sklapanje braka
               Svaki zaposlenik će u trenutku sklapanja svog braka primiti dodatak koji je, za svaki mjesec radnog staža, jednak 1/36 mjesečne plaće za mjesec koji prethodi sklapanju braka.
               [...]”

               14

               Sporazumom od 10. srpnja 2008. o izmjeni članaka 20., 22. i 34. Nacionalnog kolektivnog ugovora društva Crédit agricole pravo na tu povlasticu prošireno je i na slučaj sklapanja PACS‑a. Association française des banques (Francuska udruga banaka) i Savezi sindikata su 27. rujna 2010. sklopili dodatak Nacionalnom kolektivnom ugovoru za banke od 10. siječnja 2000. kako bi se pravo na dopuste za obiteljske događaje proširilo na zaposlenike koji su partneri u PACS‑u. Odredbe tog dodatka su odlukom ministra rada, zapošljavanja i zdravstva od 23. prosinca 2010. proširene na čitav bankovni sektor.

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               15

               F. Hay je zaposlenik društva Crédit agricole od 1998.

               16

               Dana 11. srpnja 2007. F. Hay je sklopio PACS s osobom istog spola. F. Hay je tom prigodom zahtijevao da mu se dodijele dani posebnog dopusta i dodatak za sklapanje braka koji se odobravaju zaposlenicima koji sklapaju brak u skladu s Nacionalnim kolektivnim ugovorom društva Crédit agricole. Međutim, društvo Crédit agricole odbilo mu je priznati pravo na tu povlasticu s obrazloženjem da se, u skladu s navedenim kolektivnim ugovorom, te povlastice odobravaju samo u slučaju sklapanja braka.

               17

               F. Hay je 17. ožujka 2008. conseil de prud’hommes de Saintes (Sud za radnopravne odnose, Saintes) podnio zahtjev za isplatu dodatka za sklapanje braka u visini od 2637,85 eura kao i isplatu naknade za dane posebnog dopusta koji su mu bili odbijeni, u visini od 879, 29 eura. Presudom od 13. listopada 2008. conseil de prud’hommes de Saintes odbio je taj zahtjev smatravši da dodatak koji se odobrava u slučaju sklapanja braka nije vezan za zaposlenje, nego za osobno stanje i da Građanski zakonik pravi razliku između braka i PACS‑a. Taj je sud ipak utvrdio da je Nacionalni kolektivni ugovor društva Crédit agricole izmijenjen 10. srpnja 2008. kako bi na osobe koje su partneri u PACS‑u proširio prava iz tog kolektivnog ugovora kad je riječ od dodatku i dopustima za sklapanje braka, ali je smatrao da to proširenje nema retroaktivni učinak.

               18

               Presudom od 30. ožujka 2010., cour d’appel de Poitiers (Žalbeni sud, Poitiers) potvrdio je navedenu presudu s obrazloženjem da se PACS od braka razlikuje po formalnostima u vezi s njegovim sklapanjem, mogućnosti da ga sklope dvije fizičke punoljetne osobe različitog ili istog spola, načinu prestanka kao i uzajamnim obvezama iz imovinskog prava, nasljednog prava i obiteljskog prava. Navedeni sud također je smatrao da različito postupanje između bračnih drugova i partnera u PACS‑u u vezi s plaćenim povlasticama za obiteljske događaje ne proizlazi ni iz njihove obiteljske situacije ni iz njihove spolne orijentacije, nego iz različitog statusa koji je posljedica njihova osobnog stanja, a koji ih ne stavlja u jednak položaj.

               19

               F. Hay je protiv te presude 28. svibnja 2010. uložio žalbu pred Cour de cassation (Kasacijski sud). Po mišljenju F. Haya, odbijanje društva Crédit agricole da mu odobri pravo na posebne dopuste i dodatak za sklapanje braka koji su predviđeni Nacionalnim kolektivnim ugovorom društva Crédit agricole predstavlja diskriminaciju koja se temelji na njegovoj spolnoj orijentaciji, koja je u suprotnosti s člankom L. 122‑45 Zakonika o radu, člancima 1. do 3. Direktive 2000/78 kao i člankom 14. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950.

               20

               F. Hay naglašava da,u skladu s člankom 144. Građanskog zakonika samo osobe različitog spola mogu sklopiti brak, dok osobe istog spola mogu isključivo sklopiti PACS, u skladu s člankom 515‑1 Građanskog zakonika. Iz te odredbe, u vezi s Nacionalnim kolektivnim ugovorom društva Crédit agricole proizlazi da osobe istog spola koje su partneri u PACS‑u ne mogu uživati pravo na dopuste i dodatak za sklapanje braka koji se odobravaju članovima osoblja tog poduzeća koji su zaključili brak.

               21

               U tim je okolnostima Cour de cassation odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li članak 2. stavak 2. točku (b) Direktive [2000/78] tumačiti na način da zakonodavčev izbor da sklapanje braka dopusti samo osobama različitog spola može predstavljati legitiman, primjeren i nužan cilj koji opravdava neizravnu diskriminaciju koja je rezultat činjenice da kolektivni ugovor, ograničavanjem povlastice u pogledu plaće i radnih uvjeta na zaposlenike koji sklapaju brak, od prava na tu povlasticu nužno isključuje partnere istog spola koji su sklopili [PACS]?”

         O prethodnom pitanju

               22

               Prethodno pitanje temelji se na premisi da se Nacionalnim kolektivnim ugovorom društva Crédit agricole uspostavlja neizravna diskriminacija na temelju spolne orijentacije, u smislu članka 2. stavka 2. točke (b) Direktive 2000/78 te ima za svrhu utvrđivanje može li takva diskriminacija biti opravdana.

               23

               U tom pogledu valja podsjetiti da, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, iako se, formalno, pitanje suda koji je uputio zahtjev odnosi samo na tumačenje konkretne odredbe prava Unije, takva okolnost ne predstavlja prepreku da mu Sud da sve elemente tumačenja tog prava koji mogu biti korisni za presudu u predmetu koji se pred njim vodi, neovisno o tome odnosi li se na to sadržaj pitanja nacionalnog suda ili ne (vidjeti, u tom smislu, presudu od 12. siječnja 2010., Wolf, C‑229/08, Zb. str. I‑1., t. 32. i navedenu sudsku praksu).

               24

               S obzirom na situaciju iz glavnog postupka, kako je izložena u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje, potrebno je ispitati uspostavlja li se nacionalnim kolektivnim ugovorom, poput onog društva Crédit agricole, izravna ili neizravna diskriminacija u smislu članka 2. stavka 2. Direktive 2000/78.

               25

               Stoga treba smatrati da svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita može li se članak 2. stavak 2. točke (a) i (b) navedene direktive tumačiti na način da se protivi odredbi kolektivnog ugovora kao što je ona u glavnom postupku na temelju koje je zaposlenik koji sklopi PACS s osobom istog spola isključen od prava na stjecanje povlastica, kao što su dani posebnog dopusta i dodatak na plaću, koje se dodjeljuju zaposlenicima prilikom sklapanja njihovog braka, dok nacionalno zakonodavstvo predmetne države članice ne dozvoljava osobama istog spola da sklope brak.

               26

               Uvodno valja podsjetiti da je, kao što je navedeno u uvodnoj izjavi 22. Direktive 2000/78, zakonodavstvo o bračnom statusu osoba u nadležnosti država članica. Međutim, u skladu s njezinim člankom 1., svrha Direktive 2000/78 je suzbijanje određenih vrsta diskriminacije u vezi sa zapošljavanjem i obavljanjem zanimanja, među kojima su one koje se temelje na spolnoj orijentaciji, kako bi se u državama članicama ostvarila primjena načela jednakog postupanja (vidjeti presudu od 10. svibnja 2011., Römer, C‑147/08, Zb., str. I‑3591., t. 38.).

               27

               Kad je riječ o primjeni Direktive 2000/78 na odredbe kolektivnog ugovora kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da, kada donose mjere koje ulaze u područje primjene te direktive, socijalni partneri moraju poštovati navedenu direktivu (vidjeti presude od 13. rujna 2011., Prigge i dr., C‑447/09, Zb., str. I‑8003., t. 48., kao i od 7. lipnja 2012., Tyrolean Airways Tiroler Luftfahrt, C‑132/11, t. 22.).

               28

               Propisivanjem dodjeljivanja plaćenih dopusta i dodatka za sklapanje braka prilikom sklapanja braka zaposlenika poduzeća, člancima 20. i 34. Nacionalnog kolektivnog ugovora društva Crédit agricole uspostavljaju se pravila o uvjetima zapošljavanja i rada i, osobito, uvjetima plaća, u smislu članka 3. stavka 1. točke (c) Direktive 2000/78. Naime, pojam plaće u smislu te odredbe treba tumačiti u širem smislu i on obuhvaća, među ostalim, sve povlastice u novcu ili naravi, sadašnje ili buduće, pod uvjetom da ih je poslodavac, bilo neizravno, odobrio radniku na temelju zaposlenja potonjeg, bilo na temelju ugovora na radu, zakonodavnih odredbi ili dobrovoljno (vidjeti presudu od 6. prosinca 2012., Dittrich i dr., C‑124/11, C‑125/11 i C‑143/11, t. 35.).

               29

               Stoga treba smatrati da se Direktiva 2000/78 primjenjuje na situaciju poput one na temelju koje je došlo do glavnog postupka.

               30

               U skladu s člankom 2. navedene direktive, „načelo jednakog postupanja” znači nepostojanje bilo kakve izravne ili neizravne diskriminacije na temelju bilo kojeg od razloga iz članka 1. iste direktive.

               31

               Kad je riječ o izravnoj diskriminaciji, članak 2. stavak 2. točka (a) Direktive 2000/78 predviđa da se radi o tom obliku diskriminacije kada se prema jednoj osobi postupa lošije nego prema drugoj osobi u usporedivim situacijama, zbog bilo kojeg od razloga iz članka 1. te direktive, među kojima je i spolna orijentacija.

               32

               Iz toga slijedi da takva diskriminacija pretpostavlja da su situacije koje se uspoređuju usporedive (vidjeti, među ostalim, gore navedenu presudu Römer, t. 41.).

               33

               U tom pogledu treba istaknuti da se, s jedne strane, ne zahtijeva da su situacije istovjetne, nego samo da su usporedive, i, s druge strane, da se ispitivanje te usporedivosti ne smije provesti općenito i apstraktno, nego posebno i konkretno s obzirom na činidbu o kojoj je riječ (vidjeti presude od 1. travnja 2008., Maruko, C‑267/06, Zb., str. I‑1757., t. 67. do 69., i gore navedena presuda Römer, t. 42.).

               34

               Tako je Sud presudio da se, kad je riječ o registriranom životnom partnerstvu kako je propisano njemačkim Zakonom o registriranom životnom partnerstvu (Gesetz über die Eingetrangene Lebenspartnerschaft), usporedba situacija treba temeljiti na ciljanoj analizi prava i obveza bračnih drugova i registriranih životnih partnera kako proizlaze iz primjenjivih nacionalnih odredbi koje su relevantne s obzirom na svrhu i uvjete dodjeljivanja davanja o kojem je riječ u glavnom postupku, a ne treba se sastojati od provjere je li nacionalnim pravom općenito i u potpunosti pravno izjednačeno registrirano životno partnerstvo i brak (vidjeti gore navedenu presudu Römer, t. 43.).

               35

               Kad je riječ o plaćenim dopustima i dodatke koji se na temelju odredbi o kojima je riječ u glavnom postupku odobravaju zaposlenicima prilikom sklapanja braka, treba ispitati je li situacija osoba koje sklapaju brak usporediva s onom osoba koje, u nemogućnosti sklapanja braka s osobom istog spola, sklapaju PACS.

               36

               Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje i spisa dostavljenog Sudu proizlazi da osobe istog spola mogu sklopiti PACS radi uređenja zajedničkog života, obvezavši se, u okviru tog zajedničkog života, na uzajamnu materijalnu potporu i pomoć. PACS, koji se mora zajednički prijaviti i registrirati tajništvu suda na području čije nadležnosti predmetne osobe imaju zajedničko boravište je, kao i brak, oblik civilnog partnerstva u francuskom pravu, kojim se par smješta u precizni pravni okvir o uspostavi uzajamnih prava i obveza i prava i obveza prema trećim osobama. Iako PACS mogu sklopiti i osobe različitog spola, i unatoč općim razlikama koje mogu postojati između sustava kojim je uređeno sklapanje braka i onog kojim je uređeno sklapanje PACS‑a, potonji je predstavljao jedinu mogućnost koju je francusko pravo, u vrijeme nastanka činjenica u glavnom postupku, pružalo osobama istog spola da ishode pravni status za svoj odnos koji je izvjestan i koji se može isticati prema trećim osobama.

               37

               Stoga, kad je riječ o povlasticama u vezi s plaćom i radnim uvjetima, kao što su dani posebnog dopusta i dodatak kao što su oni o kojima je riječ u glavnom postupku, dodijeljenih prilikom sklapanja civilnog partnerstva kao što je brak, osobe istog spola koje, ne mogavši sklopiti brak, sklapaju PACS, nalaze se u situaciji usporedivoj s onom parova koji sklapaju brak.

               38

               U tom pogledu, treba istaknuti da, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 33. ove presude, činjenica da je francuski Conseil constitutionnel (Ustavno vijeće) u svojoj odluci br. 2011‑155, Laurence L., presudio da se parovi koji su u braku i parovi koji su partneri u PACS‑u ne nalaze u usporedivoj situaciji s obzirom na pravo na obiteljsku mirovinu, ne može isključiti usporedivost situacija radnika koji su u braku i homoseksualnih radnika koji su partneri u PACS‑u s obzirom na dodjeljivanje dana dopusta i dodataka prilikom sklapanja braka.

               39

               Jednako tako, razlike između braka i PACS‑a, koje je istaknuo cour d’appel de Poitiers u glavnom postupku kad je riječ o formalnostima u vezi sa sklapanjem, mogućnosti da ga sklope dvije osobe različitog ili istog spola, načinu prestanka ili uzajamnim obvezama iz imovinskog prava, nasljednog prava i obiteljskog prava, nebitne su za ocjenu prava radnika na dobivanje povlastica u vezi s plaćom ili radnim uvjetima kao što su one o kojima je riječ u glavnom postupku.

               40

               U tom kontekstu, treba istaknuti da se Nacionalnim kolektivnim ugovorom društva Crédit agricole navedene povlastice odobravaju prilikom sklapanja braka i bez obzira na prava i obveze koje proizlaze iz braka. To potvrđuje okolnost da se člankom 20. tog kolektivnog ugovora posebni dopusti odobravaju ne samo prilikom sklapanja braka same stalno zaposlene osobe, nego i prilikom sklapanja braka njegove djece, njegovog brata ili sestre.

               41

               Kad je riječ o samom postojanju diskriminacije, iz sudske prakse Suda proizlazi da propis države članice kojim se pravo na povlastice u vezi s plaćom i radnim uvjetima daje samo radnicima koji su u braku, dok je brak po zakonu u toj državi članici moguće sklopiti samo između osoba različitog spola, dovodi do izravne diskriminacije na temelju spolne orijentacije prema homoseksualnim zaposlenicima koji su partneri u PACS‑u i koji se nalaze u usporedivoj situaciji (vidjeti u tom smislu gore navedene presude Maruko, t. 73., i Römer, t. 52.).

               42

               Člancima 20. i 34. Nacionalnog kolektivnog ugovora društva Crédit agricole plaćeni dopusti i dodatak odobravaju se zaposlenicima koji sklapaju brak. S obzirom na to da, prema podacima suda koji je uputio zahtjev, ne mogu sklopiti osobe istog spola, te osobe ne mogu imati pravo na te povlastice.

               43

               Okolnost da PACS, za razliku od registriranog životnog partnerstva o kojem je riječ u predmetima u kojem su donesene gore navedene presude Maruko et Römer, nije predviđen samo za homoseksualne parove je nebitna i, osobito, ne utječe na prirodu diskriminacije prema tim parovima koji, za razliku od heteroseksualnih parova, u vrijeme nastanka činjenica u glavnom postupku, nisu mogli zakonito sklopiti brak.

               44

               Naime, različito postupanje na temelju bračnog stanja radnika a ne izričito njihove spolne orijentacije i dalje je izravna diskriminacija budući da, s obzirom na to da brak mogu sklopiti samo osobe različitog spola, homoseksualni radnici ne mogu ispuniti potrebni uvjet za dobivanje povlastice koju zahtijevaju.

               45

               Nadalje, budući da je izvršena diskriminacija izravna, ne može biti opravdana „legitimnim ciljem”, u smislu članka 2. stavka 2. točke (b) Direktive 2000/78, s obzirom na to da se ta odredba odnosi samo ne neizravne diskriminacije, nego samo jednim od razloga iz članka 2. stavka 5. navedene direktive, to jest, razlozima javne sigurnosti, održanja javnog reda i prevencije kaznenih djela, zaštite zdravlja te zaštite prava i sloboda drugih ljudi.

               46

               U tom pogledu treba istaknuti da se u glavnom postupku nije pozivalo ni na jedan od tih razloga. Osim toga, navedeni članak 2. stavak 5., kojim se odstupa od načela zabrane diskriminacije, treba usko tumačiti (vidjeti gore navedenu presudu Prigge i dr., t. 56.).

               47

               S obzirom na prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje treba odgovoriti tako da članak 2. stavak 2. točku (a) Direktive 2000/78 treba tumačiti na način da se protivi odredbi kolektivnog ugovora kao što je ona u glavnom postupku na temelju koje je zaposlenik koji sklopi PACS s osobom istog spola isključen od prava na stjecanje povlastica, kao što su dani posebnog dopusta i dodatak na plaću, koje se dodjeljuju zaposlenicima prilikom sklapanja njihovog braka, dok nacionalno zakonodavstvo predmetne države članice ne dozvoljava osobama istog spola da sklope brak, u mjeri u kojoj se, uzevši u obzir cilj i uvjete dodjele tih povlastica, taj zaposlenik nalazi u usporedivoj situaciji u odnosu na zaposlenika koji sklapa brak.

         Troškovi

               48

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                     Članak 2. stavak 2. točku (a) Direktive Vijeća 2000/78/EZ od 27. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja treba tumačiti na način da se protivi odredbi kolektivnog ugovora kao što je ona u glavnom postupku na temelju koje je zaposlenik koji sklopi PACS s osobom istog spola isključen od prava na stjecanje povlastica, kao što su dani posebnog dopusta i dodatak na plaću, koje se dodjeljuju zaposlenicima prilikom sklapanja njihovog braka, dok nacionalno zakonodavstvo predmetne države članice ne dozvoljava osobama istog spola da sklope brak, u mjeri u kojoj se, uzevši u obzir cilj i uvjete dodjele tih povlastica, taj zaposlenik nalazi u usporedivoj situaciji u odnosu na zaposlenika koji sklapa brak.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


Presuda Suda (veliko vijeće) od 2. svibnja 2006.#Eurofood IFSC Ltd.#Zahtjev za prethodnu odluku: Supreme Court - Irska.#Predmet C-341/04.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 25. travnja 2013. # Europska komisija protiv Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske. # Povreda obveze države članice - Direktiva 2006/112/EZ - Članci 9. i 11. # Predmet C-86/11.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 21. ožujka 2013.#Europska komisija protiv Buczek Automotive sp. z o.o.#Predmet C-405/11 P.


Presuda Suda (treće vijeće) od 11. travnja 2013.#Land Berlin protiv Ellen Mirjam Sapir i drugi.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Bundesgerichtshof.#Predmet C-645/11.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 15. siječnja 1985. # Erich Rösler protiv Horst Rottwinkel. # Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesgerichtshof - Njemačka. # Bruxelleska konvencija. # Predmet 241/83.


Presuda Suda (osmo vijeće) od 25. srpnja 2008. # Komisija Europskih zajednica protiv Republike Slovačke. # Povreda obveze države članice - Direktiva 2002/22/EZ. # Predmet C-493/07.


Presuda Suda (sedmo vijeće) od 27. rujna 2007. # Komisija Europskih zajednica protiv Velikog Vojvodstva Luksemburg. # Povreda obveze države članice - Direktiva 2003/98/EZ. # Predmet C-529/06.