title: Presuda Općeg suda (sedmo prošireno vijeće) od 24. listopada 2018.#RQ protiv Europske komisije.#Javna služba – Dužnosnici – Glavni direktor OLAF‑a – Odluka o ukidanju tužiteljeva imuniteta od sudskih postupaka – Litispendencija – Akt koji negativno utječe – Obveza obrazlaganja – Dužnost pružanja pomoći i brižnog postupanja – Legitimna očekivanja – Prava obrane.#Predmet T-29/17.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (sedmo prošireno vijeće)
      24. listopada 2018. (
            *1
         )
      „Javna služba – Dužnosnici – Glavni direktor OLAF‑a – Odluka o ukidanju tužiteljeva imuniteta od sudskih postupaka – Litispendencija – Akt koji negativno utječe – Obveza obrazlaganja – Dužnost pružanja pomoći i brižnog postupanja – Legitimna očekivanja – Prava obrane”
      U predmetu T‑29/17,

         RQ, dužnosnik Europske komisije, kojeg zastupa É. Boigelot, odvjetnik,
      tužitelj,
      protiv

         Europske komisije, koju zastupaju K. Banks, J.-P. Keppenne i J. Baquero Cruz, u svojstvu agenata,
      tuženika,
      povodom zahtjeva na temelju članka 270. UFEU‑a za poništenje Odluke Komisije C(2016) 1449 final od 2. ožujka 2016. o zahtjevu za ukidanje tužiteljeva imuniteta od sudskih postupaka i, po potrebi, Odluke Komisije Ares(2016) 5814495 od 5. listopada 2016., kojom je odbijena tužiteljeva žalba podnesena protiv prve odluke,
      OPĆI SUD (sedmo prošireno vijeće),
      u sastavu: V. Tomljenović, predsjednica, E. Bieliūnas (izvjestitelj), A. Marcoulli, R. Barents i A. Kornezov, suci,
      tajnik: G. Predonzani, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani dio postupka i nakon rasprave održane 12. travnja 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

         Okolnosti spora

            Činjenice iz kojih proizlazi spor

               1

               U svibnju 2012. društvo Swedish Match, proizvođač duhanskih proizvoda, podnijelo je Europskoj komisiji pritužbu koja je sadržavala teške optužbe o uključenosti Johna Dallija, člana Komisije nadležnog za zdravlje i zaštitu potrošača, u pokušaje podmićivanja. Prema navodima društva podnositelja pritužbe, malteški poduzetnik Silvio Zammit iskoristio je svoje odnose s J. Dallijem kako bi pokušao od tog društva i udruženja European Smokeless Tobacco Council (ESTOC) ishoditi novčanu korist u zamjenu za svoju intervenciju kojom je trebao u korist duhanske industrije utjecati na mogući budući zakonodavni prijedlog u vezi s duhanskim proizvodima. U pritužbi je, među ostalim, spomenut telefonski razgovor obavljen 29. ožujka 2012. između glavnog tajnika ESTOC‑a i S. Zammita tijekom kojega je potonji zahtijevao isplatu vrlo visokog iznosa u zamjenu za sastanak s J. Dallijem, što je predstavljalo fazu koja prethodi njegovoj mogućoj inicijativi u korist duhanske industrije.

               2

               Europski ured za borbu protiv prijevara (OLAF) pokrenuo je u vezi s tom pritužbom upravnu istragu, koja je zavedena pod brojem OF/2012/0617. On je, na temelju elemenata prikupljenih tijekom prve faze istrage, ocijenio svrsishodnom mogućnost da se od glavnog tajnika ESTOC‑a zatraži obavljanje još jednog telefonskog razgovora sa S. Zammitom što bi moglo pružiti dodatne dokaze, čime bi se omogućilo bolje planiranje sljedećih faza istrage i potvrđivanje ili opovrgavanje istinitosti činjenica glede prijavljenog pokušaja podmićivanja te, po potrebi, određivanja njegova dosega. Glavni tajnik ESTOC‑a potvrdio je svoju spremnost na suradnju s OLAF‑om u tom pogledu.

               3

               Taj drugi telefonski razgovor između S. Zammita i glavnog tajnika ESTOC‑a obavljen je 3. srpnja 2012. Glavni tajnik ESTOC‑a obavio je poziv u prostorijama OLAF‑a koristeći se prijenosnim telefonom uz suglasnost i u prisutnosti tužitelja RQ, glavnog direktora OLAF‑a. OLAF je snimio telefonski razgovor i opisao ga u konačnom izvješću istrage, koje je OLAF sačinio 15. listopada 2012.

               4

               Nakon dovršetka te upravne istrage J. Dalli je 13. prosinca 2012. podnio belgijskom sudu kaznene prijave s imovinskopravnim zahtjevom u okviru kojih je, među ostalim, istaknuo optužbu o neovlaštenom prisluškivanju telefonskog razgovora. Te su prijave navele prvog belgijskog suca istrage da dopisom od 19. ožujka 2013. zatraži od Komisije ukidanje zaštite nepovredivosti arhiva povezanih s djelima o kojima se vodi istraga kao i ukidanje dužnosti čuvanja povjerljivosti za dužnosnike koji su sudjelovali u toj istrazi. Glavni direktor OLAF‑a je 21. studenoga 2013. pozitivno odgovorio glede ukidanja čuvanja povjerljivosti za članove OLAF‑ovog istražiteljskog tima i njegova voditelja službe.

               5

               Dopisima od 21. studenoga 2014. i 6. veljače 2015. prvi sudac istrage i drugi sudac istrage, koji je zamijenio prvog, obratili su se Komisiji kako bi u okviru sudske istrage radi utvrđivanja je li doista došlo do neovlaštenog prisluškivanja telefonskog razgovora zatražili ukidanje imuniteta četirima službenicima OLAF‑a, među kojima je i tužitelj, a kako bi ih saslušali u svojstvu okrivljenika. U odgovoru, to jest u dopisima od 19. prosinca 2014. i 3. ožujka 2015., Komisija je zatražila dostavu podrobnijih objašnjenja na temelju kojih bi mogla donijeti odluku uz potpuno poznavanje činjenica.

               6

               Slijedom toga, belgijsko savezno državno odvjetništvo preuzelo je predmet i dopisom od 23. lipnja 2015. (u daljnjem tekstu: dopis od 23. lipnja 2015.) ponovilo zahtjev za ukidanje imuniteta, koji je u međuvremenu bio ograničen na tužitelja. Belgijski savezni državni odvjetnik iznio je određene elemente koji prema njegovu mišljenju dokazuju da je u istrazi provedenoj od strane OLAF‑a bilo indicija o tome da je došlo do neovlaštenog prisluškivanja telefonskog razgovora, a što je kažnjivo kao kazneno djelo. U tom pogledu se pozvao, među ostalim, na iskaz glavnog tajnika ESTOC‑a kao svjedoka, koji je dan pred belgijskim pravosudnim tijelima i prema kojem je u tužiteljevu uredu OLAF snimio telefonski razgovor između navedenog glavnog tajnika i S. Zammita bez znanja potonjeg. Taj je razgovor bio, osim toga, vođen pri uključenom zvučniku, tako su ga mogle čuti sve prisutne osobe.

            Pobijana odluka

               7

               U tim je okolnostima Komisija 2. ožujka 2016. donijela Odluku C(2016) 1449 final o zahtjevu za ukidanje tužiteljeva imuniteta od sudskih postupaka (u daljnjem tekstu: pobijana odluka). Tom je odlukom Komisija djelomično ukinula tužiteljev imunitet od sudskih postupaka u skladu s člankom 17. drugim stavkom Protokola br. 7 o povlasticama i imunitetima Europske unije (SL 2010., C 83, str. 266.), to jest glede činjeničnih navoda o prisluškivanju telefonskog razgovora spomenutog u dopisu od 23. lipnja 2015., ali je odbila zahtjev za ukidanje imuniteta u odnosu na druge navode.

               8

               U razlozima pobijane odluke Komisija je, s jedne strane, navela da je članak 17. Protokola br. 7 obvezuje da se uvjeri da ukidanje imuniteta ne šteti interesima Europske unije i, konkretnije, neovisnosti i pravilnom funkcioniranju institucija, tijela, ureda i agencija Unije. To je prema sudskoj praksi Suda jedini materijalni kriterij na temelju kojeg se ukidanje imuniteta može odbiti. U suprotnom slučaju imunitet bi trebalo sustavno ukidati jer Protokol br. 7 ne dopušta institucijama Unije da provedu nadzor glede osnovanosti ili pravičnosti nacionalnog sudskog postupka na kojem se zahtjev temelji.

               9

               S druge strane, Komisija je u uvodnoj izjavi 10. pobijane odluke istaknula da u obzir treba uzeti vrlo poseban pravni okvir kojim su uređene istrage OLAF‑a. Tako je Uredbom (EU, Euratom) br. 883/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. rujna 2013. o istragama koje provodi OLAF i stavljanju izvan snage Uredbe (EZ) br. 1073/1999 Europskog parlamenta i Vijeća i Uredbe Vijeća (Euratom) br. 1074/1999 (SL 2013., L 248, str. 1.) zakonodavac Unije povjerio OLAF‑u istražne ovlasti koje potonji, iako je povezan s Komisijom, izvršava potpuno neovisno, također i u odnosu na samu Komisiju. Taj poseban regulatorni okvir obvezuje Komisiju da se prilikom prihvaćanja zahtjeva za ukidanje imuniteta uvjeri da neće zadirati u neovisnost i pravilno funkcioniranje OLAF‑a kao neovisnog ureda Unije za istraživanje prijevara, jer bi u suprotnom sud Unije mogao povodom tužbe koju bi dotični dužnosnik podnio na temelju članka 17. stavka 3. Uredbe br. 883/2013 dovesti u pitanje tu odluku.

               10

               Komisija je dalje u uvodnoj izjavi 11. pobijane odluke navela da imunitet glavnog direktora OLAF‑a može ukinuti samo ako je dovoljno jasno i precizno obaviještena o razlozima zbog kojih pravosudno tijelo koje je podnijelo zahtjev smatra da navodi izneseni u odnosu na njega mogu, ako je to slučaj, opravdati to da ga se sasluša u svojstvu okrivljenika. U suprotnom, svaka bi osoba na koju se OLAF‑ova istraga odnosi mogla iznošenjem očito neosnovanih navoda protiv njegova glavnog direktora onemogućiti funkcioniranje tog ureda, što bi bilo suprotno interesima Unije. U ovom je slučaju, glede navoda o neovlaštenom prisluškivanju telefonskog razgovora, Komisija ocijenila da na osnovi dopisa od 23. lipnja 2015. sada raspolaže s dovoljno jasnim i preciznim pokazateljima iz kojih proizlazi da pravosudno tijelo koje je podnijelo zahtjev može, u svakom slučaju bez arbitrarnog postupanja ili zlouporabe, razumno zaključiti da navodi izneseni protiv tužitelja opravdavaju vođenje istrage protiv njega. Odbiti ukidanje tužiteljeva imuniteta u toj bi situaciji bilo suprotno načelu lojalne suradnje s nacionalnim tijelima. Komisija je, dakle, dužna glede tih navoda prihvatiti zahtjev za ukidanje imuniteta.

               11

               Komisija je uvodnoj izjavi 14. pobijane odluke ipak istaknula da tužitelj uživa pretpostavku nedužnosti i da odluka o ukidanju njegova imuniteta ne sadržava nikakvu ocjenu o osnovanosti navoda iznesenih protiv njega niti o pravičnosti pokrenutog nacionalnog postupka. Osim toga je u uvodnoj izjavi 15. pobijane odluke istaknula da tužitelj ima pravo od nje tražiti pravnu pomoć na temelju članka 24. prvog stavka Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europske unije (u daljnjem tekstu: Pravilnik o osoblju), koja obuhvaća sudske i odvjetničke troškove, u slučaju da istraga koju protiv njega vode belgijska tijela dospije u faze postupka koji mogu prouzročiti troškove.

               12

               U članku 1. stavku 1. pobijane odluke Komisija je zato odlučila ukinuti tužiteljev imunitet od sudskih postupaka, i to samo glede činjeničnih navoda koji su upućivali na prisluškivanje telefonskog razgovora obavljenog 3. srpnja 2012. U stavku 2. istog članka je, s druge strane, odbila zahtjev u odnosu na druge činjenične navode.

            Događaji nakon pobijane odluke

               13

               Pobijana odluka dostavljena je tužitelju 11. ožujka 2016.

               14

               U ožujku i travnju 2016. Komisija je dala javne izjave kojima je ponovno potvrdila da tužitelj i dalje uživa njezino povjerenje i pretpostavku nedužnosti. Štoviše, ona je javno istaknula da pobijana odluka ne utječe ni na funkcioniranje OLAF‑a ni na tužiteljeve ovlasti u njegovu svojstvu glavnog direktora OLAF‑a.

               15

               Osim toga, Komisija je tužitelju povodom njegova zahtjeva 1. travnja 2016. odobrila pomoć predviđenu u članku 24. prvom stavku Pravilnika o osoblju za preuzimanje njegovih odvjetničkih troškova u okviru kaznenog progona koji su pokrenula belgijska tijela.

               16

               Naposljetku, dopisom od 12. travnja 2016. belgijsko savezno državno odvjetništvo zatražilo je od Komisije da tužitelja oslobodi dužnosti čuvanja povjerljivosti kako bi ga moglo saslušati. Dopisom od 28. travnja 2016. Komisija je prihvatila taj zahtjev.

               17

               Osim toga, tužitelj je 10. lipnja 2016. u skladu s člankom 90. stavkom 2. Pravilnika o osoblju podnio žalbu protiv pobijane odluke.

               18

               Komisijino tijelo nadležno za imenovanja odbilo je tu žalbu odlukom Ares(2016) 5814495 od 5. listopada 2016. (u daljnjem tekstu: odluka Komisijina tijela nadležnog za imenovanja).

         Postupak i zahtjevi stranaka

               19

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 17. siječnja 2017. tužitelj je pokrenuo ovaj postupak.

               20

               Dopisom od 8. veljače 2017. Komisija je zahtijevala da se u skladu s člankom 69. točkom (d) Poslovnika Općeg suda postupak prekine do konačnog rješavanja predmeta zavedenog pod brojem T‑251/16, Glavni direktor OLAF‑a/Komisija.

               21

               Nakon što je saslušao tužitelja predsjednik sedmog vijeća Općeg suda je 16. ožujka 2017. odbio zahtjev za prekid.

               22

               Opći sud je na prijedlog sedmog vijeća Općeg suda i primjenom članka 28. Poslovnika odlučio uputiti predmet proširenom sastavu suda.

               23

               Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                        –

                        poništi pobijanu odluku;

                        –

                        po potrebi, poništi odluku tijela nadležnog za imenovanja;

                        –

                        naloži Komisiji snošenje troškova.

               24

               Komisija od Općeg suda zahtijeva da:

                        –

                        odbije tužbu;

                        –

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

         Pravo

               25

               U prilog svojoj tužbi tužitelj ističe pet tužbenih razloga, od kojih se prvi temelji na povredi članka 23. Pravilnika o osoblju i članka 17. drugog stavka Protokola br. 7 kao i na očitim pogreškama u ocjeni glede ukidanja imuniteta od sudskih postupaka, drugi na povredi članka 24. Pravilnika o osoblju i dužnosti brižnog postupanja, treći na povredi obveze obrazlaganja, četvrti na povredi načela zaštite legitimnih očekivanja i peti na povredi prava obrane.

               26

               Komisija je prvotno istaknula pitanje dopuštenosti tužbe zbog, prvo, litispendencije s predmetom zavedenim pod brojem T‑251/16 i, drugo, zbog nepostojanja akta koji negativno utječe.

               27

               Na raspravi je Komisija navela da svoj prvi razlog za nedopuštenost, koji se temelji na prigovoru litispendencije, povlači zbog toga što je tužitelj prestao obnašati dužnosti glavnog direktora OLAF‑a, što je uneseno u zapisnik s rasprave.

               28

               U okolnostima ovog slučaja Opći sud smatra da predmet tužbe valja razgraničiti prije nego što se ispita, prvo, drugi razlog za nedopuštenost koji je Komisija istaknula i koji se temelji na nepostojanju akta koji negativno utječe i, drugo, meritum predmeta tako da se u tom okviru odluči prije svega o petom tužbenom razlogu koji se temelji na povredi prava obrane.

            Predmet tužbe

               29

               Drugim dijelom svojeg tužbenog zahtjeva tužitelj zahtijeva da se po potrebi poništi odluka tijela nadležnog za imenovanja.

               30

               Međutim, ustaljena je sudska praksa da je učinak tužbenog zahtjeva usmjerenog protiv odbijanja žalbe takav da će se pred sudom pokrenuti postupak u odnosu na akt protiv kojeg je žalba bila podnesena pa taj zahtjev, kao takav, nema samostalan sadržaj. Valja, dakle, zaključiti da drugi dio tužbenog zahtjeva za poništenje odluke tijela nadležnog za imenovanja i prvi dio tužbenog zahtjeva za poništenje pobijane odluke imaju isti predmet (vidjeti u tom smislu presudu od 20. studenoga 2007., Ianniello/Komisija, T‑205/04, EU:T:2007:346, t. 27. i navedenu sudsku praksu).

               31

               Slijedi da ovu tužbu za poništenje treba smatrati usmjerenom samo protiv pobijane odluke.

            Dopuštenost tužbe

               32

               U prilog svojem drugom razlogu za nedopuštenost, koji se temelji na nepostojanju akta koji negativno utječe, Komisija tvrdi da članak 11. točka (a) Protokola br. 7 ne dodjeljuje dužnosnicima Unije subjektivno pravo na imunitet od sudskih postupaka. Naime, čini se da je takvo tumačenje protivno tekstu, kontekstu i svrsi članka 17. navedenog protokola.

               33

               Komisija dodaje da glede dužnosnika odluka o ukidanju imuniteta predstavlja najviše pripremni akt koji samo omogućava redovno odvijanje nacionalnog postupka. Samo konačna nacionalna kaznenopravna odluka može u slučaju osude utjecati na dužnosnikov pravni položaj.

               34

               Naposljetku, Komisija smatra da je presuda od 13. siječnja 2010., A. i G./Komisija (F‑124/05 i F‑96/06, EU:F:2010:2), kojom je odlučeno da ukidanje dužnosnikova imuniteta od sudskih postupaka predstavlja akt koji na dotičnog dužnosnika ili službenika negativno utječe, zasebna presuda Službeničkog suda koju ni Opći sud ni Sud nisu potvrdili.

               35

               Tužitelj tvrdi da iz sudske prakse proizlazi da pobijana odluka, zato što se njome ukida njegov imunitet, jest akt koji na njega negativno utječe i protiv kojeg može podnijeti žalbu, a potom tužbu Općem sudu.

               36

               Valja podsjetiti da su mjere koje proizvode obvezujuće pravne učinke, a mogu izravno i trenutačno utjecati na interese dotične osobe mijenjajući na bitan način njezin pravni položaj, akti koji na dužnosnika negativno utječu (vidjeti presudu od 23. studenoga 2016., Alsteens/Komisija, T‑328/15 P, neobjavljena, EU:T:2016:671, t. 113. i navedenu sudsku praksu).

               37

               Iako su povlastice i imuniteti priznati Uniji na temelju Protokola br. 7 funkcionalne naravi jer se njima nastoji izbjeći prepreka funkcioniranju i neovisnosti Unije, činjenica je da su oni izričito dodijeljeni članovima Europskog parlamenta i dužnosnicima i drugim službenicima institucija Unije. Činjenica da su povlastice i imuniteti predviđeni u javnom interesu Unije opravdava ovlast danu institucijama da po potrebi ukinu imunitet, ali ona ne znači da su te povlastice i imuniteti dodijeljeni isključivo Uniji, a ne i njezinim dužnosnicima, njezinim drugim službenicima i članovima Parlamenta. Protokol stvara, dakle, subjektivno pravo u korist dotičnih osoba, čije je poštovanje zajamčeno sustavom pravnih sredstava koji je utvrđen Ugovorom (vidjeti presudu od 17. siječnja 2013., Gollnisch/Parlament, T‑346/11 i T‑347/11, EU:T:2013:23, t. 58. i navedenu sudsku praksu).

               38

               Imunitet od sudskih postupaka predviđen u članku 11. Protokola br. 7 štiti dužnosnike i službenike od kaznenog progona tijela država članica zbog radnji poduzetih u njihovu službenom svojstvu. Tako odluka o ukidanju imuniteta dužnosnika ili službenika mijenja njegov pravni položaj samim time što ukida tu zaštitu, ponovno uspostavljajući njegov status osobe koja podliježe redovnom pravnom sustavu država članica i izlažući ga tako, bez potrebe za bilo kakvim posrednim pravilom, osobito mjerama istražnog zatvora i sudskog postupka uvedenima tim redovnim pravnim sustavom (vidjeti presudu od 13. siječnja 2010., A. i G./Komisija, F‑124/05 i F‑96/06, EU:F:2010:2, t. 231. i navedenu sudsku praksu).

               39

               Diskrecijska ovlast, koja je glede nastavka ili odustanka od kaznenog progona pokrenutog protiv dužnosnika ili službenika prepuštena nacionalnim tijelima nakon ukidanja imuniteta, ne utječe na činjenicu da postoji izravan utjecaj na njegov pravni položaj, jer su učinci vezani uz odluku o ukidanju imuniteta ograničeni na ukidanje zašite na koju je imao pravo na temelju svojeg svojstva dužnosnika ili službenika, a ne podrazumijeva nikakvu dopunsku provedbenu mjeru (vidjeti presudu od 13. siječnja 2010., A. i G./Komisija, F‑124/05 i F‑96/06, EU:F:2010:2, t. 232. i navedenu sudsku praksu).

               40

               Iz prethodno iznesenog proizlazi da odluka kojom je Komisija ukinula tužiteljev imunitet od sudskih postupaka jest akt koji na njega negativno utječe.

               41

               Komisijinim argumentima ne može se opovrgnuti taj zaključak.

               42

               Kao prvo, treba odbiti Komisijin argument u skladu s kojim presuda od 16. prosinca 1960., Humblet/État belge (6/60-IMM, EU:C:1960:48), koja se odnosila na oslobađanje dužnosnika i službenika Unije od plaćanja nacionalnih poreza na plaće, nadnice i prihode koje im isplaćuje Unija, ne potvrđuje da dužnosnik može pokrenuti sudski postupak protiv odluke institucije o ukidanju svojega imuniteta. Naime, u toj je presudi Sud zaključio da je cilj tužbe koja se temelji na članku 16. Protokola o povlasticama i imunitetima Zajednice za ugljen i čelik (EZUČ) od 18. travnja 1951. zaštititi povlastice i imunitete predviđene navedenim protokolom, pri čemu nije napravljena razlika između raznih povlastica i imuniteta dodijeljenih dužnosnicima i službenicima Unije. Tako je on općenito naveo da se, iako su povlastice i imuniteti dodijeljeni „isključivo u interesu Zajednice”, ne smije izgubiti iz vida da su oni izričito dodijeljeni „dužnosnicima institucija Zajednice”. Naposljetku je zaključio da subjektivno pravo u korist dotičnih osoba stvara protokol, a ne ovaj ili onaj njegov članak. Prema tome, nema nikakvog elementa u toj presudi na temelju kojeg bi se moglo zaključiti da bi trebalo različito postupati s raznim kategorijama povlastica i imuniteta dodijeljenih dužnosnicima i službenicima Unije.

               43

               Kao drugo, glede presude od 15. listopada 2008., Mote/Parlament (T‑345/05, EU:T:2008:440), iako je točno, kao što to Komisija tvrdi, da se ona odnosila na položaj člana Parlamenta, a ne dužnosnika, činjenica je da je u toj presudi Opći sud odlučio primijeniti po analogiji upravo pristup iz presude od 16. prosinca 1960., Humblet/État belge (6/60-IMM, EU:C:1960:48), iako se ona odnosila na dužnosnika. Slijedom toga, pravno je pogrešan Komisijin argument u skladu s kojim na ovaj slučaj nije moguće po analogiji primijeniti presudu od 15. listopada 2008., Mote/Parlament (T‑345/05, EU:T:2008:440).

               44

               Kao treće i posljednje, sama okolnost da je presuda od 13. siječnja 2010., A. i G./Komisija (F‑124/05 i F‑96/06, EU:F:2010:2), zapravo jedini presedan koji se istodobno odnosi na imunitet od sudskih postupaka i na dužnosnike, kako to Komisija tvrdi, ne može biti dovoljna da se zanemare načela koja su u njoj utvrđena. No, budući da su odbijeni drugi argumenti koje je Komisija iznijela za potrebe zaključka da odluka o ukidanju imuniteta od sudskih postupaka nije akt koji negativno utječe, ne treba odstupiti od sudske prakse koja proizlazi iz te presude.

               45

               Slijedom toga valja odbiti prigovor nedopuštenosti koji je Komisija istaknula i koji se temelji na tome da odluke o ukidanju imuniteta od sudskih postupaka ne utječu negativno na dužnosnike i službenike zato što nimalo ne mijenjaju njihov pravni položaj.

            Meritum

               46

               U prilog svojem petom tužbenom razlogu, koji se temelji na povredi prava obrane, tužitelj ističe tri prigovora, od kojih se prvi temelji na povredi prava na saslušanje, drugi na nepoštovanju pretpostavke nedužnosti i na povredi dužnosti nepristranosti i treći na povredi obveze dužne pažnje.

               47

               Valja ispitati prvi prigovor koji se temelji na povredi prava na saslušanje.

               48

               U tom pogledu tužitelj prigovara Komisiji da ga nije saslušala prije donošenja pobijane odluke, iako se radi o aktu koji na njega negativno utječe, te da je trebao biti saslušan u skladu s člankom 41. stavkom 2. točkom (a) Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).

               49

               Tužitelj naglašava da se Komisija pogrešno poziva na zaštitu tajnosti istrage kako bi opravdala činjenicu da ga nije saslušala, iako ga je, s jedne strane, obavijestila o tome da je podnesen zahtjev za ukidanje imuniteta i da, s druge strane, ne može doći do povrede tajnosti istrage jer su J. Dalli i sami belgijski sudovi objavili činjenice glede kojih je mogao dati objašnjenja.

               50

               Komisija ističe da je nacionalni predmet podlijegao tajnosti istrage i da je svaka povreda te tajnosti bila kažnjiva u skladu s člankom 458. belgijskog Kaznenog zakonika, tako da bez kršenja mjerodavnog nacionalnog kaznenog prava ona nije mogla saslušati tužitelja prije nego što donese svoju odluku. Komisija navodi, međutim, da je nadležna nacionalna tijela pitala mogu li se informacije u dopisu koji sadržava zahtjev za ukidanje imuniteta dostaviti dotičnim dužnosnicima, i to barem glavnom direktoru OLAF‑a, ali da je drugi sudac istrage to izričito odbio.

               51

               Curenje informacija u tisak koje je tužitelj spomenuo, isto kao i protek vremena od nastanka činjenica i naknadno otkrivanje tih informacija tužitelju nakon odobrenja belgijskih tijela, uopće ne mijenjaju ovu analizu. Naime, budući da su belgijska tijela i dalje ustrajala u tajnosti istrage, Komisija nije mogla primjereno saslušati tužitelja a da mu ne dostavi različite dokumente razmijenjene tijekom postupka.

               52

               U tom pogledu valja podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, poštovanje prava obrane, a osobito prava na saslušanje, u svakom postupku pokrenutom protiv neke osobe koji može rezultirati aktom koji na nju negativno utječe, predstavlja temeljno načelo prava Unije i mora se jamčiti čak i u nedostatku propisa kojima se uređuje odnosni postupak. To je načelo, osim toga, utvrđeno u članku 41. stavku 2. točki (a) Povelje (vidjeti presudu od 17. siječnja 2013., Gollnisch/Parlament, T‑346/11 i T‑347/11, EU:T:2013:23, t. 175. i navedenu sudsku praksu).

               53

               Na temelju tog načela zainteresiranoj se osobi mora omogućiti da prije donošenja odluke koja se na nju odnosi učinkovito iznese svoje stajalište o istinitosti i relevantnosti činjenica i okolnosti na temelju kojih je ta odluka donesena (vidjeti presudu od 17. siječnja 2013., Gollnisch/Parlament, T‑346/11 i T‑347/11, EU:T:2013:23, t. 176. i navedenu sudsku praksu).

               54

               Proizlazi da se u skladu s tim načelima odluka ne može donijeti na temelju činjenica i okolnosti glede kojih zainteresirana osoba nije bila u mogućnosti učinkovito iznijeti svoje stajalište prije donošenja te odluke (presuda od 17. siječnja 2013., Gollnisch/Parlament, T‑346/11 i T‑347/11, EU:T:2013:23, t. 177.).

               55

               Međutim, prema također ustaljenoj sudskoj praksi Suda, temeljna prava, kao što je poštovanje prava obrane, nisu apsolutni prerogativi, nego mogu sadržavati ograničenja, pod uvjetom da ta ograničenja stvarno odgovaraju ciljevima u općem interesu koje se nastoji postići predmetnom mjerom i da u odnosu na zadani cilj ne predstavljaju nerazmjerno i neprihvatljivo zadiranje koje dovodi u pitanje samu bit tako zajamčenih prava (vidjeti presudu od 11. prosinca 2014., Boudjlida, C‑249/13, EU:C:2014:2431, t. 43. i navedenu sudsku praksu).

               56

               Naime, u skladu s člankom 52. stavkom 1. Povelje, svako ograničenje pri ostvarivanju prava i sloboda priznatih Poveljom mora biti predviđeno zakonom i mora poštovati bit predmetnog temeljnog prava. Osim toga, poštujući načelo proporcionalnosti, to se ograničenje može postaviti samo ako je nužno te doista odgovara ciljevima u općem interesu koje Unija priznaje.

               57

               U ovom je slučaju među strankama nesporno, a kao što to proizlazi i iz njihovih pismena i rasprave, da Komisija nije saslušala tužitelja prije donošenje pobijane odluke. Valja stoga provjeriti je li ograničenje prava na saslušanje o kojemu je riječ u ovom predmetu predviđeno zakonom, odgovara li ono doista ciljevima u općem interesu koje Unija priznaje i je li nužno i proporcionalno cilju koji treba postići, poštujući pritom bit prava na saslušanje.

               58

               Komisija je činjenicu da tužitelja nije saslušala prije donošenja pobijane odluke opravdala nužnošću poštovanja tajnosti istrage kao što su to belgijska tijela zahtijevala. U tom pogledu ona spominje članak 458. belgijskog Kaznenog zakonika na koji se sudac istrage pozvao u svojem dopisu od 21. studenoga 2014. (u vezi s prvim zahtjevom za ukidanje imuniteta).

               59

               Glede toga valja istaknuti da je u državama članicama u kojima je ona predviđena tajnost istrage načelo javnog poretka čija namjena nije samo zaštititi istrage, kako bi se izbjegla prijevarna dogovaranja i pokušaji prikrivanja dokaza i indicija, već i zaštititi osumnjičenike ili optuženike čija krivnja nije dokazana.

               60

               Stoga se izostanak saslušanja dotične osobe može objektivno opravdati tajnošću istrage, čija su podrobna pravila predviđena zakonom, i ako je on nužan i proporcionalan cilju koji treba postići, to jest nesmetanom odvijanju kaznenog postupka.

               61

               Naime, u članku 57. stavku 1. i članku 61. ter stavku 1. belgijskog Zakona o kaznenom postupku utvrđeno je načelo tajnosti istrage, pri čemu je određeno da su iznimke od navedenog načela predviđene zakonom.

               62

               Stoga se, s obzirom na načelo lojalne suradnje, kako je utvrđeno u članku 4. stavku 3. prvom podstavku UEU‑a i prema kojem si Unija i države članice uz puno uzajamno poštovanje međusobno pomažu pri obavljanju zadaća koje proizlaze iz Ugovorâ, Komisiji ne može prigovoriti da je vodila računa o tajnosti istrage kako je predviđena nacionalnim pravilima spomenutima u točki 61. ove presude.

               63

               Prema tome, izostanak prethodnog saslušanja dotične osobe može se u načelu objektivno opravdati tajnošću istrage u skladu s člankom 52. Povelje.

               64

               Osim toga, valja ispitati je li ovaj izostanak nužan i proporcionalan cilju koji treba postići, to jest zaštiti tajnosti istrage te, in fine, nesmetanom odvijanju kaznenog postupka.

               65

               U tom pogledu valja istaknuti da činjenica da zainteresirana osoba nije saslušana prije ukidanja svojeg imuniteta u pravilu može zajamčiti tajnost istrage.

               66

               Međutim, valja naglasiti da, ako se u opravdanim slučajevima nacionalno tijelo protivi obavještavanju zainteresirane osobe o preciznim i potpunim razlozima na kojima se temelji zahtjev za ukidanje imuniteta, tako da istakne razloge u vezi s tajnošću istrage, Komisija mora u suradnji s nacionalnim tijelima i u skladu s načelom lojalne suradnje provesti mjere čija je svrha uskladiti, s jedne strane, legitimne razloge glede tajnosti istrage i, s druge strane, nužnost da se osobi u dovoljnoj mjeri zajamči poštovanje njezinih temeljnih prava poput prava na saslušanje (vidjeti po analogiji presudu od 4. lipnja 2013., ZZ, C‑300/11, EU:C:2013:363, t. 57.).

               67

               Naime, budući da je Komisija prilikom donošenja akta koji negativno utječe dužna poštovati pravo na saslušanje, ona se uz najveću moguću pažnju mora raspitati o načinu na koji može pomiriti poštovanje navedenog prava zainteresirane osobe i legitimne razloge na koje su se nacionalna tijela pozvala. To odvagivanje omogućava da se istodobno osigura zaštita prava koja pravni poredak Unije dodjeljuje dužnosnicima i službenicima Unije, a time i interesa Unije, u skladu s člankom 17. drugim stavkom Protokola br. 7, te djelotvorno i neometano odvijanje nacionalnih kaznenih postupaka, poštujući načelo lojalne suradnje.

               68

               U tom pogledu valja pojasniti da se pravila, koja u nacionalnim kaznenim zakonodavstvima sprečavaju da se određenim osobama dostavljaju akti iz kaznenog postupka, mogu istaknuti protiv Komisije jer se ta ista ograničenja mogu istaknuti protiv nacionalne uprave (presuda od 10. siječnja 1980., Komisija/Italija, 267/78, EU:C:1980:6, t. 22.). Tako bi se obveza suradnje države članice mogla ograničiti na način da se od nje ne može zahtijevati da Komisiji dostavi akte iz kaznenog postupka koje predmetno nacionalno tijelo ne bi dostavilo čak ni drugim tijelima te države.

               69

               Valja međutim utvrditi da u ovom slučaju iz spisa podnesenog Općem sudu ne proizlazi da je Komisija provela odvagivanje spomenuto u točki 67. ove presude, i to na zahtijevani način koji je spomenut u točki 68. ove presude.

               70

               Naime, kao prvo, i iz pismena stranaka i iz postupovnih dokumenata proizlazi da Komisija nije nacionalna tijela pitala zbog čega bi tužiteljevo prethodno saslušanje ugrozilo poštovanje tajnosti istrage i, in fine, nesmetano odvijanje kaznenog postupka.

               71

               Kao drugo, iako tajnost istrage može doduše u određenim slučajevima nalagati da se prije odluke o zahtjevu za ukidanje imuniteta dotičnu osobu ne obavijesti o tom zahtjevu, i to kada primjerice postoji stvarna opasnost da navedena osoba pobjegne, uništi dokaze ili pak kada je učinak iznenađenja od primarne važnosti, mora se utvrditi da belgijska tijela nisu u ovom slučaju iznijela takve okolnosti. Osim toga, valja istaknuti, kao što to proizlazi iz spisa, da su određene informacije o istrazi u tijeku već bile postale javne.

               72

               Kao treće, činjenica da Komisija tvrdi da je belgijske suce istrage i belgijskog saveznog državnog odvjetnika pitala može li se tužitelja saslušati o njihovim zahtjevima za ukidanje imuniteta, a što je zapravo potvrđeno u prepisci podnesenoj u prilogu odgovora na tužbu, nije u ovom slučaju dostatna za zaključak da je Komisija pravilno odvagnula tužiteljev interes za saslušanje i poštovanje tajnosti istrage. Naime, odgovori belgijskih nacionalnih tijela bili su manjkavi, iako bi se u skladu s načelom lojalne suradnje koje je obvezno i za institucije Unije i za države članice očekivalo od njih da Komisiji pruže više elemenata kako bi razumjela razloge zbog kojih ona nisu dopustila Komisiji da sasluša tužitelja. U svakom slučaju iz spisa podnesenog Općem sudu ne proizlazi da se Komisija kod nacionalnih belgijskih tijela raspitala o mogućnosti da ona sastave verziju zahtjeva za ukidanje imuniteta koja nije povjerljiva i koja se može dostaviti tužitelju, ili barem da navedu elemente koji su sadržani u navedenim zahtjevima i koje smatraju osjetljivima, jer bi se takvom dostavom moglo, ovisno o slučaju, osigurati odgovarajuće odvagivanje interesa kako bi se što je više moguće očuvala i tajnost istrage i poštovanje prava na saslušanje.

               73

               S druge je strane bespredmetan tužiteljev argument da se belgijska tijela nisu protivila tomu da mu se dostavi sva prepiska koja je uslijedila između Komisije, belgijskog saveznog državnog odvjetnika i belgijskih sudaca istrage. Naime, kao što to sam tužitelj navodi, do te je prepiske došlo nakon donošenja pobijane odluke. No, samo je na belgijskim tijelima bilo da utvrde je li se situacija izmijenila na način da se navedena prepiska može dostaviti tužitelju, tako da se tu okolnost ne može koristiti kako bi se Komisiji prigovorilo da tužitelja nije saslušala prije donošenja pobijane odluke.

               74

               Iz svega prethodno navedenog proizlazi da činjenica da tužitelj nije saslušan prije donošenja pobijane odluke prekoračuje ono što je nužno za postizanje cilja u vidu jamčenja tajnosti istrage i stoga ne poštuje bit prava na saslušanje utvrđenog u članku 41. stavku 2. točki (a) Povelje.

               75

               Prema tome, Komisija je povrijedila tužiteljevo pravo na saslušanje.

               76

               Osim toga, iz sudske prakse Suda proizlazi da se od tužitelja ne može zahtijevati da dokaže da bi Komisijina odluka imala drukčiji sadržaj da nije bilo utvrđene povrede, već samo da takva mogućnost nije u cijelosti isključena s obzirom na to da bi tužitelj mogao bolje osigurati svoju obranu u nedostatku postupovne povrede (vidjeti u tom smislu presudu od 1. listopada 2009., Foshan Shunde Yongjian Housewares & Hardware/Vijeće, C‑141/08 P, EU:C:2009:598, t. 94. i navedenu sudsku praksu). U ovom se slučaju takvu mogućnost ne bi moglo u potpunosti isključiti da je Komisija omogućila tužitelju da učinkovito iznese svoje stajalište o ukidanju svojeg imuniteta od sudskih postupaka i, konkretnije kao što to tužitelj ističe u svojim pismenima, svoje stajalište o interesu Unije i očuvanju svoje neophodne neovisnosti kao dužnosnika koji obnaša dužnost glavnog direktora OLAF‑a.

               77

               S obzirom na sve prethodno izneseno, valja prihvatiti peti tužbeni zahtjev u dijelu u kojem se temelji na povredi prava na saslušanje i time poništiti pobijanu odluku, pri čemu nije potrebno ispitati ostale prigovore iz petog tužbenog razloga ni ostale tužbene razloge koje je tužitelj istaknuo.

         Troškovi

               78

               U skladu s člankom 134. stavkom 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da Komisija nije uspjela u postupku, treba joj naložiti snošenje troškova u skladu s tužiteljevim zahtjevom.

               Slijedom navedenog,
               OPĆI SUD (sedmo prošireno vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Poništava se Odluka Komisije C(2016) 1449 final od 2. ožujka 2016. o zahtjevu za ukidanje imuniteta od sudskih postupaka RQ‑u.

                           2.

                           Europskoj komisiji nalaže se snošenje troškova.

                           Tomljenović

                           Bieliūnas

                           Marcoulli

                           Barents

                           Kornezov

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 24. listopada 2018.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 13. studenoga 2018.#Gyula Szentes protiv Europske komisije.#Javna služba – Dužnosnici – Postupak zapošljavanja – Obavijest o natječaju – Otvoreni natječaj – Uvjeti za prijam – Radno iskustvo – Odluka povjerenstva da se tužitelju ne dopusti natjecanje – Zahtjev za preispitivanje – Prigovor nezakonitosti – Obveza obrazlaganja – Iskrivljavanje podataka sadržanih u prijavi – Očita pogreška u ocjeni – Povreda obavijesti o natječaju.#Predmet T-830/17.


Presuda Suda (deveto vijeće) od 29. studenoga 2018.#Alcohol Countermeasure Systems (International) Inc. protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žalba – Žig Europske unije – Uredba (EZ) br. 207/2009 – Postupak za proglašavanje žiga ništavim – Proglašenje ništavosti na temelju ranijeg žiga Ujedinjene Kraljevine – Stvarna uporaba – Dokaz – Učinci postupka povlačenja Ujedinjene Kraljevine iz Europske unije na postupak pred Općim sudom i zakonitost sporne odluke – Nepostojanje.#Predmet C-340/17 P.


Presuda Suda (osmo vijeće) od 31. siječnja 2019.#Grčka Republika protiv Europske komisije.#Žalba – Europski fond za jamstva u poljoprivredi (EFJP) – Europski poljoprivredni fond za ruralni razvoj (EPFRR) – Uredba (EZ) br. 1290/2005 – Financiranje zajedničke poljoprivredne politike – Isključeni troškovi – Troškovi Helenske Republike.#Predmet C-6/18 P.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 31. siječnja 2019.#Mouhamad Wael Abdulkarim protiv Vijeća Europske unije.#Zajednička vanjska i sigurnosna politika – Mjere ograničavanja protiv Sirije – Zamrzavanje financijskih sredstava – Pogreška u ocjeni – Vremenska prilagodba učinaka poništenja.#Predmet T-559/17.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 7. veljače 2019.#TecAlliance GmbH protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Europske unije TecDocPower – Raniji verbalni i figurativni žigovi Europske unije TECDOC i TecDoc – Relativni razlog za odbijanje – Sličnost proizvoda i usluga – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EU) 2017/1001) – Stvarna uporaba ranijih žigova – Članak 42. stavci 2. i 3. Uredbe br. 207/2009 (koji je postao stavak 47. stavci 2. i 3. Uredbe 2017/1001).#Predmet T-789/17.


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 27. veljače 2019.#Grčka Republika protiv Europske komisije.#Žalba – Europski fond za smjernice i jamstva u poljoprivredi (EFSJP) – Komponenta za smjernice – Smanjenje financijske potpore – Uredba (EZ) br. 1260/1999 – Operativni program – Financijski ispravci – Članak 39. – Pravna osnova – Prijelazne odredbe.#Predmet C-670/17 P.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      27. veljače 2019. (
            *1
         )
      „Žalba – Europski fond za smjernice i jamstva u poljoprivredi (EFSJP) – Komponenta za smjernice – Smanjenje financijske potpore – Uredba (EZ) br. 1260/1999 – Operativni program – Financijski ispravci – Članak 39. – Pravna osnova – Prijelazne odredbe”
      U predmetu C‑670/17 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 28. studenoga 2017.,

         Helenska Republika, koju zastupaju G. Kanellopoulos, A. Vasilopoulou i I. Pachi, u svojstvu agenata,
      tužitelj,
      a druga stranka postupka je:

         Europska komisija, koju zastupaju D. Triantafyllou i J. Aquilina, u svojstvu agenata,
      tuženika u prvom stupnju,
      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: J.-C. Bonichot, predsjednik vijeća, C. Toader, A. Rosas, L. Bay Larsen i M. Safjan (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Bobek,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 8. studenoga 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Svojom žalbom Helenska Republika zahtijeva ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 19. rujna 2017., Grčka/Komisija (T‑327/15, neobjavljena; u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2017:631), kojom je taj sud odbio njezinu tužbu za poništenje Provedbene odluke Komisije C(2015) 1936 final od25. ožujka 2015. o primjeni financijskih ispravaka na Komponentu za smjernice potpore EFSJP‑a za operativni program CCI 2000GR061PO021 (Grčka – Cilj 1 – Ruralna obnova) (u daljnjem tekstu: sporna odluka).

         Pravni okvir

            Uredba (EU) br. 1260/1999

               2

               Uredba Vijeća (EZ) br. 1260/1999 od 21. lipnja 1999. o utvrđivanju općih odredaba o strukturnim fondovima (SL 1999., L 161, str. 1.), u članku 39., naslovljenom „Financijski ispravci”, određuje:
               „1.   Države članice u prvom stupnju snose odgovornost za istraživanje nepravilnosti, djelovanje na osnovi dokaza o bilo kakvoj velikoj promjeni koja utječe na prirodu ili uvjete provedbe ili kontrole pomoći i odgovornost za izvršavanje potrebnih financijskih ispravaka.
               Država članica izvršava potrebne financijske ispravke u vezi s pojedinačnom ili sustavnom nepravilnošću. Ispravci koje izvršava država članica sastoje se u ukidanju cjelokupnog ili dijela doprinosa Zajednice. Države članice tako oslobođena sredstva Zajednice mogu ponovno koristiti za predmetnu pomoć, poštujući modalitete koji se određuju u skladu s člankom 53. stavkom 2.
               2.   Ako Komisija nakon potrebnih provedenih provjera zaključi:

                        (a)

                        da država članica ne postupa sukladno obvezama koje je dužna izvršiti sukladno stavku 1.
                        ili

                        (b)

                        čitava operacija ili njezin dio ne opravdava ni dio doprinosa iz fondova ni cjelokupni taj doprinos
                        ili

                        (c)

                        da postoje ozbiljne manjkavosti u sustavima upravljanja ili kontrole koje bi mogle dovesti do sustavnih nepravilnosti,

                  Komisija suspendira predmetna međuplaćanja te, uz obrazloženje, zahtijeva da država članica dostavi svoje komentare i, ovisno o slučaju, u predviđenom roku izvrši eventualne ispravke.
               Ako država članica ne prihvaća Komisijine primjedbe, državu se članicu poziva na saslušanje pred Komisijom, na kojem obje strane u suradnji utemeljenoj na partnerstvu nastoje postići dogovor u pogledu primjedbi i zaključaka koje iz njih treba izvući.
               3.   Komisija po isteku roka koji je odredila može, ako dogovor nije postignut i država članica nije izvršila ispravke te uzimajući u obzir eventualne komentare države članice, u roku od tri mjeseca odlučiti:

                        (a)

                        smanjiti plaćanje na račun navedeno u članku 32. stavku 2.;
                        ili

                        (b)

                        izvršiti potrebne financijske ispravke potpunim ili djelomičnim ukidanjem doprinosa iz fondova predmetnoj pomoći.

                  Komisija pri odlučivanju o visini iznosa ispravka uzima u obzir, sukladno načelu proporcionalnosti, prirodu nepravilnosti ili promjene te opseg i financijske implikacije nedostataka pronađenih u sustavima upravljanja ili kontrole države članice.
               U slučaju da se ne donese odluka o izvršenju mogućnosti iz točke (a) ili (b), odmah prestaje suspenzija međuplaćanja.
               4.   Svaki iznos koji je neopravdano primljen te čiji povrat treba osigurati uplaćuje se natrag Komisiji, zajedno sa zateznim kamatama.
               5.   Ovaj se članak primjenjuje ne dovodeći u pitanje članak 32.” [neslužbeni prijevod]

            Uredba (EU) br. 1290/2005

               3

               Uredba Vijeća (EZ) br. 1290/2005 od 21. lipnja 2005. o financiranju zajedničke poljoprivredne politike (SL 2005., L 209, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 14., svezak 1., str. 44.) u svojem članku 40. naslovljenom „Izdaci iz Komponente za smjernice [Europskog fonda za smjernice i jamstva u poljoprivredi (EFSJP)]” propisuje:
               „1.   Komisija najkasnije do 31. prosinca 2010. automatski opoziva izdvojena sredstva za financiranje mjera ruralnog razvoja iz Komponente za smjernice EFSJP‑a na temelju odluke Komisije donesene između 1. siječnja 2000. i 31. prosinca 2006., za koje Komisija nije primila dokumente potrebne za zaključenje pomoći do isteka roka za podnošenje konačnog izvješća, pri čemu države članice moraju vratiti neopravdano primljene iznose. Dokumenti potrebni za zaključenje pomoći su izjava o izdacima u vezi s plaćanjem preostalog iznosa, završno izvješće o provedbi i izjava predviđena člankom 38. stavkom 1. točkom (f) [Uredbe br. 1260/1999].
               2.   Iznosi za operacije ili programe koji su predmet sudskog postupka ili upravne žalbe sa suspenzivnim učinkom predviđenim zakonodavstvom države članice isključeni su iz izračuna iznosa u vezi s automatskim prestankom preuzetih obveza kako je predviđeno u stavku 1.”

            Uredba (EZ) br. 1083/2006

               4

               Članak 1., naslovljen „Predmet”, Uredbe Vijeća (EZ) br. 1083/2006 od 11. srpnja 2006. o utvrđivanju općih odredaba o Europskom fondu za regionalni razvoj, Europskom socijalnom fondu i Kohezijskom fondu i stavljanju izvan snage Uredbe (EZ) br. 1260/1999 (SL 2006., L 210, str. 25.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 14., svezak 2., str. 120.) u svojem prvom stavku određuje:
               „Ovom se Uredbom utvrđuju opća pravila koja uređuju Europski fond za regionalni razvoj (EFRR), Europski socijalni fond (ESF) (dalje u tekstu: strukturni fondovi) i Kohezijski fond, ne dovodeći u pitanje posebne odredbe utvrđene [Uredbom (EZ) br. 1080/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 5. srpnja 2006. o Europskom fondu za regionalni razvoj i stavljanju izvan snage Uredbe (EZ) br. 1783/1999 (SL 2006., L 210, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 14., svezak 2., str. 109.), Uredbom (EZ) br. 1081/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 5. srpnja 2006. o Europskom socijalnom fondu i stavljanju izvan snage Uredbe (EZ) br. 1784/1999 (SL 2006., L 210, str. 12.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 14., svezak 1., str. 69.), i Uredbom Vijeća (EZ) br. 1084/2006 od 11. srpnja 2006. o osnivanju Kohezijskog fonda i stavljanju izvan snage Uredbe (EZ) br. 1164/94 (SL 2006., L 210, str. 79.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 14., svezak 2., str. 174.)].”

               5

               Članak 105. Uredbe br. 1083/2006, naslovljen „Prijelazne odredbe”, glasi:
               „1.   Ova Uredba ne utječe na nastavak ili izmjenu, uključujući potpuno ili djelomično ukidanje, pomoći koju sufinanciraju strukturni fondovi ili projekta koji sufinancira Kohezijski fond i koji odobrava Komisija na osnovi [Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2052/88 od 24. lipnja 1988. o zadacima strukturnih fondova i njihovoj učinkovitosti te međusobnoj koordinaciji njihovih aktivnosti međusobno te projektima Europske investicijske banke i drugih postojećih financijskih instrumenata (SL 1988., L 185, str. 9.) [neslužbeni prijevod], Uredbe Vijeća (EEZ) br. 4253/88 od 19. prosinca 1988. o utvrđivanju odredbe za provedbu Uredbe (EEZ) br. 2052/88 u pogledu koordiniranja aktivnosti različitih strukturnih fondova među njima samima te s projektima Europske investicijske banke i drugih postojećih financijskih instrumenata (SL 1988., L 374, str. 1.) [neslužbeni prijevod], Uredbe Vijeća (EZ) br. 1164/94 od 16. svibnja 1994. o uspostavi Kohezijskoga fonda (SL 1994., L 130, str. 1.) [neslužbeni prijevod] i Uredbe br. 1260/1999] ili na osnovi drugog zakonodavstva koje se na dan 31. prosinca 2006. primjenjuje na predmetnu pomoć, te koje se posljedično i nakon tog primjenjuje na predmetnu pomoć ili predmetne projekte sve do njihova zaključenja.
               2.   Pri donošenju odluke o operativnim programima, Komisija uzima u obzir pomoć koju sufinanciraju strukturni fondovi ili projekt[e] koj[e] sufinancira Kohezijski fond, a koje je Vijeće ili Komisija odobrila prije stupanja na snagu ove Uredbe i koji imaju financijske posljedice tijekom razdoblja obuhvaćenog navedenim operativnim programima.
               3.   Odstupajući od članka 31. stavka 2., članka 32. stavka 4. i članka 37. stavka 1. [Uredbe br. 1260/1999], za djelomične iznose, izdvojene za pomoć koju sufinanciraju EFRR ili ESF, a koje Komisija odobri od 1. siječnja 2000. do 31. prosinca 2006. i za koje Komisiji nije dostavljena ovjerena izjava o stvarno plaćenim izdacima, završno izvješće o provedbi i izjava iz članka 38. stavka 1. točke (f) navedene Uredbe u roku 15 mjeseci od konačnog datuma prihvatljivosti izdataka koji je utvrđen odlukom o dodjeli doprinosa iz fondova, Komisija automatski opoziva izdvajanje najkasnije 6 mjeseci od navedenog roka, i traži povrat nepropisno plaćenih sredstava.
               Iznosi koji se odnose na operacije ili programe koji su djelomično suspendirani zbog sudskih postupaka ili upravnih žalbi sa suspenzivnim učinkom ne uključuju se u izračun iznosa za koje se automatski opoziva izdvajanje.”

               6

               U članku 107. Uredbe br. 1083/2006 naslovljenom „Stavljanje izvan snage” određuje se:
               „Ne dovodeći u pitanje odredbe utvrđene u članku 105. stavku 1. ove Uredbe, [Uredba br. 1260/1999] ovime se stavlja izvan snage od 1. siječnja 2007.
               Upućivanje na Uredbu stavljenu izvan snage tumači se kao upućivanje na ovu Uredbu.”

            Uredba (EU) br. 1303/2013

               7

               Uredba (EU) br. 1303/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. prosinca 2013. o utvrđivanju zajedničkih odredbi o Europskom fondu za regionalni razvoj, Europskom socijalnom fondu, Kohezijskom fondu, Europskom poljoprivrednom fondu za ruralni razvoj i Europskom fondu za pomorstvo i ribarstvo i o utvrđivanju općih odredbi o Europskom fondu za regionalni razvoj, Europskom socijalnom fondu, Kohezijskom fondu i Europskom fondu za pomorstvo i ribarstvo te o stavljanju izvan snage Uredbe br. 1083/2006 (SL 2013., L 347, str. 320. i ispravak SL 2016., L 200, str. 140.) u svojem članku 152. naslovljenom „Prijelazne odredbe” određuje:
               „1.   Ova Uredba ne utječe na nastavak ni na izmjenu, kao ni na potpuno ili djelomično ukidanje pomoći koju je Komisija odobrila na temelju [Uredbe br. 1083/2006] ili bilo kojeg drugog zakona koji se primjenjuje na tu pomoć na dan 31. prosinca 2013. Ta Uredba i drugo mjerodavno zakonodavstvo se dosljedno primjenjuju nakon 31. prosinca 2013. na tu pomoć ili dotične operacije do njihova zaključenja. Za potrebe ovog stavka, pomoć obuhvaća operativne programe i velike projekte.
               2.   Zahtjevi za primanje pomoći podneseni ili odobreni u skladu s [Uredbom br. 1083/2006] ostaju valjani.
               3.   Ako se država članica koristi mogućno[šću] iz članka 123. stavka 3., može predati zahtjev Komisiji da upravljačko tijelo obavlja funkcije tijela za ovjeravanje odstupajući od članka 59. stavka 1. točke (b) [Uredbe br. 1083/2006] za odgovarajuće operativne programe koji se provode na temelju [Uredbe br. 1083/2006]. Uz zahtjev se prilaže procjena koju je izvršilo revizorsko tijelo. Komisija na temelju informacija koje je na raspolaganje stavilo revizorsko tijelo i iz vlastitih revizija sa sigurnošću utvrdi da sustavi upravljanja i kontrole tih operativnih programa učinkovito funkcioniraju i da upravljačko tijelo, koje obavlja funkcije tijela za ovjeravanje, neće dovesti u pitanje njihovo funkcioniranje, obavješćuje državu članicu o svojoj suglasnosti u roku od dva mjeseca od datuma primitka zahtjeva.”

         Okolnosti spora i sporna odluka

               8

               Okolnosti spora koje su izložene u točkama 1. do 15. pobijane presude za potrebe ovog postupka mogu se sažeti na sljedeći način.

               9

               Dopisom od 31. ožujka 2011., grčka tijela su u skladu s člankom 38. stavkom 1. točkom (f) Uredbe br. 1260/1999 Komisiji dostavila izjavu u zaključenju operativnog programa CCI 2000GR061PO021 (Grčka – Cilj 1 – Ruralna obnova) (u daljnjem tekstu: predmetni operativni program) za razdoblje od 2000. do 2006. Toj je izjavi koja je imala za svrhu osigurati da Helenska Republika od Europske unije ishodi financijsku potporu, među ostalim, bilo priloženo završno izvješće o provedbi, iz članka 37. te uredbe, u vezi s predmetnim operativnim programom.

               10

               Dopisom od 2. kolovoza 2011., Komisija je pozvala grčka tijela da joj u roku od deset dana dostave dodatne informacije u vezi s izjavom o zaključenju predmetnog operativnog programa te ih je izvijestila da bi nakon što ocijeni sadržaj te izjave, mogla pokrenuti postupak predviđen člankom 39. Uredbe br. 1260/1999. Ta su joj tijela tražene informacije dostavila u dopisu od 5. kolovoza 2011.

               11

               Dopisom od 24. svibnja 2012., Komisija je izvijestila grčka tijela da je prihvaćeno završno izvješće o provedbi u vezi s predmetnim operativnim programom.

               12

               Dana 3. siječnja 2013., Komisija je pozvala grčka tijela da se u roku od dva mjeseca izjasne prihvaćaju li primjenu financijskog ispravka u ukupnom iznosu od 94465089,65 eura, koji odgovara razlici između iznosa uplata u sklopu EFSJP‑a i iznosa doprinosa koji se odobrava u sklopu tog fonda za predmetni operativni program. Ta je institucija dodala da će ako se u tom roku ne postigne dogovor nastaviti s procjenom izdataka nastalih grčkim tijelima te da bi mogla odrediti financijske ispravke čiji bi iznos, izračunan na temelju svih podataka koje su ta tijela dostavila, mogao dostići 211582686,65 eura, ne uzimajući pritom u obzir ispravke o kojima su grčka tijela već odlučila.

               13

               Dopisom od 5. ožujka 2013., grčka su tijela izvijestila Komisiju da se ne slažu s iznosima navedenima u prethodnoj točki zato što su već donijela kontrolne mjere i odgovarajuće korektivne mjere, tako da bi bilo kakav dodatni financijski ispravak doveo do određivanja dvostrukog ispravka. Ta su tijela navela i da je ukupni iznos financijskih ispravaka koji su primijenjeni na cjelokupni predmetni operativni program dosezao 143206588,48 eura, što je odgovaralo financiranju sredstvima Unije u iznosu od 108308798,38 eura.

               14

               Dopisom od 8. ožujka 2013., grčka su tijela ponovno potvrdila da su donijela odgovarajuće korektivne mjere u svim područjima u kojima su utvrđene nepravilnosti.

               15

               Dana 17. srpnja 2013., nakon ponovne ocjene iznosa doprinosa koji se odobrava u sklopu EFSJP‑a za predmetni operativni program, Komisija je pozvala grčka tijela da se u roku od dva mjeseca izjasne prihvaćaju li primjenu financijskog ispravka u ukupnom iznosu od 30472624,09 eura, koji odgovara razlici između iznosa uplata u sklopu EFSJP‑a i iznosa navedenog doprinosa. Komisija je dodala da će ako se u tom roku ne postigne dogovor s grčkim tijelima nastaviti s procjenom prihvatljivosti izdataka nastalih tim tijelima te da bi mogla primijeniti financijske ispravke čiji bi iznos, izračunan na temelju svih podataka koje su ta tijela dostavila, mogao dostići 116487848,75 eura, ne uzimajući pritom u obzir ispravke o kojima su ta tijela već odlučila.

               16

               Dopisom od 19. rujna 2013., grčka su tijela ponovno osporila te iznose. Ona su, osim toga, 13. i 14. siječnja 2014. Komisiji dostavila dodatne informacije koje je Komisija od njih zahtijevala 13. rujna 2013.

               17

               Dana 27. svibnja 2014. u Komisijinim prostorijama održano je saslušanje, a grčka su tijela dodatne informacije dostavila 20. lipnja 2014.

               18

               Dopisom od 11. srpnja 2014., Komisija je grčkim tijelima dostavila zapisnik sa saslušanja od 27. svibnja 2014. te je od njih zahtijevala da joj u roku od dva mjeseca dostave nove dodatne informacije. Dana 5. rujna 2014. Komisija je produžila taj rok. Grčka su tijela zatražene informacije dostavila 26. rujna 2014.

               19

               Dopisom od 13. veljače 2015., Komisija je grčka tijela upoznala sa svojim konačnim stajalištem o financijskim posljedicama koje proizlaze iz pregleda dokumenata koje su dostavila ta tijela, to jest o isključivanju iz financiranja Unije u sklopu EFSJP‑a iznosa u visini od 72105592,41 eura.

               20

               Spornom odlukom Komisija je iz financiranja Unije isključila neke izdatke koji su za Helensku Republiku nastali u sklopu EFSJP‑a, Komponente za smjernice, za razdoblje od 2000. do 2006. u iznosu od 72105592,41 eura.

         Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

               21

               Zahtjevom podnesenom tajništvu Općeg suda 2. lipnja 2015. Helenska Republika je podnijela tužbu protiv sporne odluke u prilog kojoj je istaknula četiri tužbena razloga od kojih se, prvi, temelji na nepostojanju pravne osnove za spornu odluku, drugi, na Komisijinoj nenadležnosti ratione temporis za donošenje navedene odluke i na bitnoj povredi postupka, povredi prava na saslušanje i povredi prava obrane, treći, na povredi načelâ pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja i, četvrti, na povredi načela ne bis in idem i načela proporcionalnosti.

               22

               Opći sud je u pobijanoj presudi odbio te tužbene razloge i, slijedom toga, u potpunosti odbio tužbu Helenske Republike.

               23

               Kad je riječ o, konkretno, prvom dijelu prvog tužbenog razloga, koji se temelji na nepostojanju pravne osnove za spornu odluku zato što je članak 39. Uredbe br. 1260/1999 stavljen izvan snage prije donošenja te odluke, Opći sud je osobito u točkama 23. do 34. pobijane presude naveo sljedeće:
               „23   Uredbom br. 1083/2006 je u skladu s njezinim člankom 107. stavkom 1. od 1. siječnja 2007. stavljena izvan snage Uredba br. 1260/1999. U skladu s njezinim člankom 1. stavkom 1., Uredba br. 1083/2006 primjenjuje se na [EFRR], na [ESF] i na Kohezijski fond. Međutim, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 6. potonje uredbe, instrumente koji pružaju potporu za ruralni razvoj, to jest [Europski poljoprivredni fond za ruralni razvoj (EPFRR)], koji je zamijenio EFSJP, Komponentu za smjernice, i za područje ribarstva, to jest Europski fond za ribarstvo (EFR), trebalo bi uključiti u instrumente u okviru zajedničke poljoprivredne politike i zajedničke ribarstvene politike te ih uskladiti s onima u okviru kohezijske politike. S tim u vezi su Uredbom br. 1290/2005, kao što to proizlazi iz njezine uvodne izjave 1. i članka 1., ustanovljena dva europska poljoprivredna fonda: Europski fond za jamstva u poljoprivredi (EFJP), za financiranje tržišnih i drugih mjera, i EPFRR, za financiranje programa ruralnog razvoja.
               24   Međutim, članak 105. stavak 1. Uredbe br. 1083/2006 naslovljen ,Prijelazne odredbe’ određuje da ,[ta] Uredba ne utječe na nastavak ili izmjenu, uključujući potpuno ili djelomično ukidanje, pomoći koja se sufinancira iz strukturnih fondova ili projekta koji se sufinancira iz Kohezijskog fonda i koji odobrava Komisija na osnovi […] [među ostalim Uredbe] br. 1260/1999 ili na osnovi ostalog zakonodavstva koje se na dan 31. prosinca 2006. primjenjuje na tu pomoć te koje se posljedično i nakon tog primjenjuje na tu pomoć ili predmetne projekte sve do njihova zaključenja’.
               25   Osim toga, člankom 105. stavkom 2. Uredbe br. 1083/2006 propisano je da,[p]ri donošenju odluke o operativnim programima, Komisija uzima u obzir pomoć koju sufinanciraju strukturni fondovi ili projekt[e] koj[e] sufinancira Kohezijski fond, a koje je Vijeće ili Komisija odobrila prije stupanja na snagu ove Uredbe i koji imaju financijske posljedice tijekom razdoblja obuhvaćenog navedenim operativnim programima’.
               26   Iz toga proizlazi da članak 105. stavak 2. Uredbe br. 1083/2006 ima za cilj uspostaviti prijelazni režim za strukturne fondove koji su bili odobreni na temelju propisa Unije koji je bio na snazi do 31. prosinca 2006., koji su nastavljeni nakon tog datuma i koji će biti zaključeni naknadno (presuda od 21. rujna 2016., Komisija/Španjolska, C‑140/15 P, EU:C:2016:708, t. 94.).
               27   Drugim riječima, Uredba br. 1260/1999 stavljena je izvan snage Uredbom br. 1083/2006, ali se, u skladu s člankom 105. stavkom 1. i člankom 107. stavkom 1. potonje, Uredba br. 1260/1999 i dalje primjenjuje na prijašnje operativne programe (presuda od 22. rujna 2011., Španjolska/Komisija, T‑67/10, neobjavljena, EU:T:2011:518, t. 6.).
               28   Prijelazni režim [predviđen] člankom 105. stavkom 2. Uredbe br. 1083/2006 tiče se materijalnopravnih pravila koja se primjenjuju na prijašnje operativne programe, kao što uostalom i proizlazi iz korištenja izraza ,pomoć’ i ,projekt’ u navedenom članku, kao i iz sadržaja njegovih stavaka 2. i 3. S druge strane, taj se prijelazni režim ne odnosi na pravila procesne naravi, u skladu s načelom prema kojem se pravila postupka neposredno primjenjuju (presuda od 21. rujna 2016., Komisija/Španjolska, C‑140/15 P, EU:C:2016:708, t. 92. i 95.).
               […]
               34   Iz toga proizlazi da su Uredbom br. 1083/2006, na temelju njezina članka 105. stavka 1., ostale na snazi materijalnopravne odredbe članka 39. Uredbe br. 1260/1999, to jest one kojima se definira uloga i utvrđuju međusobna prava i obveze države članice i Komisije u okviru postupka koji se primjenjuje u slučaju nepravilnosti utvrđene prilikom financijske kontrole pomoći iz EFSJP‑a.”

         Zahtjevi stranaka pred Sudom

               24

               Helenska Republika od Suda zahtijeva da:

                        –

                        ukine pobijanu presudu;

                        –

                        poništi spornu odluku u skladu s tužbenim zahtjevima iz prvostupanjskog postupka, i

                        –

                        naloži Komisiji snošenje troškova prvostupanjskog i žalbenog postupka.

               25

               Komisija od Suda zahtijeva da:

                        –

                        odbije žalbu i

                        –

                        naloži žalitelju snošenje troškova.

         O žalbi

               26

               U prilog svojoj žalbi Helenska Republika ističe pet žalbenih razloga od kojih se, prvi, temelji na pogrešnom tumačenju i primjeni prijelaznih odredbi uredaba br. 1083/2006 i 1303/2013, u vezi s odredbama Uredbe br. 1290/2005, pogrešci koja se tiče prava kao i nepotpunom i pogrešnom obrazloženju pobijane presude, drugi, na pogrešnom tumačenju i primjeni članka 39. Uredbe br. 1260/1999 kao i na proturječnom i nepotpunom obrazloženju pobijane presude, treći, na pogrešnom tumačenju i nepravilnoj primjeni članaka 144. i 145. Uredbe br. 1303/2013 kao i na proturječnom i nepotpunom obrazloženju pobijane presude, četvrti, na pogrešnom tumačenju i primjeni načela pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja i, peti, na nedostatnom obrazloženju od strane Općeg suda prigovora koji se odnose na neproporcionalnost primijenjenog financijskog ispravka.

            Prvi žalbeni razlog

         Argumentacija stranaka

               27

               Helenska Republika prigovara Općem sudu zbog toga što je presudio da je u spornoj odluci ispravno kao njezina pravna osnova naveden članak 39. Uredbe br. 1260/1999. U tom pogledu u biti tvrdi da je Opći sud u točkama 25. do 28. i 34. pobijane presude počinio pogrešku koja se tiče prava time što je smatrao da je izuzeće iz članka 105. stavka 1. Uredbe br. 1083/2006 uključivalo operativne programe iz Komponente za smjernice EFSJP‑a. Suprotno onome što se tvrdi u pobijanoj presudi, prijelazni režim za strukturne fondove, kako su definirani u članku 1. prvom stavku Uredbe br. 1083/2006, uspostavljen je isključivo člankom 105. stavkom 1., a ne člankom 105. stavkom 2. te uredbe. Opći sud se u točkama 25. i 28. pobijane presude pogrešno poziva na članak 105. stavak 2. te ga u točkama 26. i 27. te presude primjenjuje kako bi iz toga izveo konkretan zaključak za operativne programe iz Komponente za smjernice EFSJP‑a. Taj fond, na koji se primjenjuje Uredba br. 1290/2005, bio je isključen iz područja primjene članka 105. stavka 1. Uredbe br. 1083/2006. Izuzeće predviđeno člankom 107. te uredbe treba usko tumačiti i odnosi se isključivo na odredbe članka 105. stavka 1. te uredbe, a ne na odredbe članka 105. stavka 2. te uredbe. S tim u vezi točka 26. pobijane presude, u kojoj se navodi članak 105. stavak 2. Uredbe br. 1083/2006, unosi izmjenu u točku 94. presude od 21. rujna 2016., Komisija/Španjolska (C‑140/15 P, EU:C:2016:708), u kojoj se navodi članak 105. stavak 1. te uredbe.

               28

               Budući da je mjera predviđena člankom 105. stavkom 3. Uredbe br. 1083/2006, kad je riječ o izdacima u sklopu Komponente za smjernice EFSJP‑a, izričito ugrađena u članak 40. Uredbe br. 1290/2005, Opći sud je u točki 28. pobijane presude pogrešno izveo zaključak na temelju članka 105. stavka 3. Uredbe br. 1083/2006.

               29

               Nakon što se Uredbom br. 1290/2005 pozabavio konkretnim pitanjima koja se tiču fondova u poljoprivrednom sektoru, zakonodavac Unije je, kao što to proizlazi iz naslova Uredbe br. 1083/2006, u cijelosti stavio izvan snage Uredbu br.1260/1999. Stoga Opći sud pogrešno izvodi suprotan zaključak u točkama 23. i 34. pobijane presude.

               30

               Prema mišljenju Komisije, prvi žalbeni razlog nije osnovan.

               31

               Navodi da je Opći sud pravilno ustanovio da je EFSJP u programskom razdoblju između 2000. i 2006. bio dio strukturnih fondova. Stoga je Komponenta za smjernice EFSJP‑a iste prirode i spada u istu kategoriju kao i strukturni fondovi. Međutim, Uredba br. 1083/2006 primjenjuje se isključivo na EFRR, ESF i na Kohezijski fond, dok je EPFRR, koji je zamijenio Komponentu za smjernice EFSJP‑a, uključen u mehanizme financiranja zajedničke poljoprivredne politike.

               32

               Stoga je Opći sud iz izričitog teksta članka 105. stavka 1. Uredbe br. 1083/2006 pravilno zaključio da se Uredba br. 1260/1999, iako je bila stavljena izvan snage Uredbom br. 1083/2006, i dalje primjenjuje na prijašnje operativne programe na temelju članka 105. stavka 1. Uredbe br. 1083/2006.

         Ocjena Suda

               33

               U okviru prvog žalbenog razloga Helenska Republika u biti tvrdi da je Opći sud pogrešno potvrdio pozivanje na članak 39. Uredbe br. 1260/1999 kao pravne osnove za spornu odluku.

               34

               U skladu s člankom 107. stavkom 1. Uredbe br. 1083/2006, Uredba br. 1260/1999 stavljena je izvan snage od 1. siječnja 2007. Stoga se na dan donošenja sporne odluke ta odluka mogla temeljiti na članku 39. Uredbe br. 1260/1999 samo ako je na temelju posebnih odredaba produljena primjena tog članka.

               35

               S tim u vezi je Opći sud u točki 38. pobijane presude naveo da je članak 39. Uredbe br. 1260/1999 na temelju Uredbe br. 1083/2006 ostao na snazi do 31. prosinca 2013., u pogledu operativnih programa za razdoblje od 2000. do 2006., i da je ponovno zadržan na snazi počevši od 1. siječnja 2014. na temelju Uredbe br.1303/2013, u pogledu tih istih programa.

               36

               Naime, budući da je Uredba br. 1083/2006, čijim je člankom 105. stavkom 1. bilo predviđeno produljenje primjene Uredbe br. 1260/1999, i sama stavljena izvan snage s učinkom od 1. siječnja 2014., mogućnost zasnivanja sporne odluke na članku 39. Uredbe br. 1260/1999 temeljila se na članku 152. stavku 1. Uredbe br. 1303/2013, kojim je produljenje primjene Uredbe br. 1083/2006 uvjetovano postojanjem „pomoći koju je Komisija odobrila na temelju [Uredbe br. 1083/2006] ili bilo kojeg drugog zakona koji se primjenjuje na tu pomoć na dan 31. prosinca 2013.”.

               37

               Ipak treba navesti da je člankom 105. stavkom 1. Uredbe br. 1083/2006 produljena primjena Uredbe br. 1260/1999 predviđena samo za „pomoć[…] koju sufinanciraju strukturni fondovi ili projekt[…] koji sufinancira Kohezijski fond”.

               38

               U tom pogledu treba zaključiti da Komponenta za smjernice EFSJP‑a ne spada ni u strukturne fondove, koji su definirani u članku 1. Uredbe br. 1083/2006 kao EFRR i ESF, ni u Kohezijski fond.

               39

               Opći sud ipak je smatrao da se članak 105. stavak 1. te uredbe može primijeniti na operativne programe financirane iz Komponente za smjernice EFSJP‑a za razdoblje od 2000. do 2006.

               40

               Međutim, primjena članka 105. stavka 1. Uredbe br. 1083/2006 na operativne programe sufinancirane iz Komponente za smjernice EFSJP‑a za razdoblje od 2000. do 2006. ne proizlazi ni iz teksta te odredbe ni iz teksta članka 105. stavka 2. te uredbe, a ni iz presude od 21. rujna 2016., Komisija/Španjolska (C‑140/15 P, EU:C:2016:708).

               41

               Kao prvo, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 36. svojeg mišljenja, obrazloženje Općeg suda u točkama 25. i 26. pobijane presude u pogledu članka 105. stavka 2. Uredbe br. 1083/2006 ne može dovesti u pitanje definiciju strukturnih fondova iz članka 1. Uredbe br. 1083/2006, a posljedično ni razgraničenje područja primjene članka 105. stavka 1. te uredbe.

               42

               Kao drugo, članak 105. stavak 2. Uredbe br. 1083/2006 primjenjuje se na „strukturne fondove” i „Kohezijski fond” ne mijenjajući pritom njihovu definiciju u odnosu na onu iz članka 1. Uredbe br. 1083/2006.

               43

               Kao treće, kad je riječ o presudi od 21. rujna 2016., Komisija/Španjolska (C‑140/15 P, EU:C:2016:708), nesporno je da se ona odnosila isključivo na Kohezijski fond koji je, za razliku od Komponente za smjernice EFSJP‑a, jasno ulazio u područje primjene članka 105. stavka 1. Uredbe br. 1083/2006.

               44

               Stoga je Opći sud širokom primjenom članka 105. stavka 1. Uredbe br. 1083/2006 na operativne programe sufinancirane iz Komponente za smjernice EFSJP‑a, i, prema tome, time što je smatrao da je Komisija spornu odluku pravilno temeljila na članku 39. Uredbe br. 1260/1999 za razdoblje od 2000. do 2006., počinio pogrešku koja se tiče prava.

               45

               Iz toga slijedi da prvi žalbeni razlog treba prihvatiti i da pobijanu presudu treba ukinuti a da pritom nije potrebno ispitati druge žalbene razloge.

         Tužba pred Općim sudom

               46

               U skladu s prvim podstavkom članka 61. Statuta Suda Europske unije, Sud može, u slučaju ukidanja presude Općeg suda, konačno odlučiti o sporu ako to stanje postupka dopušta.

               47

               O tome je riječ u ovom predmetu. Stoga valja ispitati tužbu za poništenje sporne odluke koju je podnijela Helenska Republika.

            Argumentacija stranaka

               48

               U prvom dijelu prvog tužbenog razloga istaknutog pred Općim sudom Helenska Republika u biti tvrdi da članak 105. stavak 1. Uredbe br. 1083/2006 nije primjenjiv na financiranje iz Komponente za smjernice EFSJP‑a za razdoblje od 2000. do 2006. Budući da se sporna odluka ne može temeljiti na članku 39. Uredbe br. 1260/1999, ona je pravno neosnovana te je stoga treba poništiti.

               49

               Komisija u biti odgovara da članak 105. stavak 1. Uredbe br. 1083/2006 izričito predviđa da na financiranje odobreno na temelju Uredbe br. 1260/1999 – „uključujući [njegovo ukidanje]” – ne utječe Uredba br. 1083/2006, „do [njegova] zaključenja”. Stoga se ta odredba odnosi na sve financiranje odobreno na temelju Uredbe br. 1260/1999.

               50

               Osim toga, budući da se navedena odredba odnosi na režim koji se primjenjuje na temelju Uredbe br. 1260/1999, ona se nužno mora primjenjivati na sve programe koji su odobreni za vrijeme važenja tog režima, nemijenjanjem njihove pravne osnove i pravnog okvira do njihova zaključenja. Tako je prema Komisijinu mišljenju Komponentu za smjernice EFSJP‑a trebalo uključiti u skupinu čiji su dio strukturni fondovi i Kohezijski fond „i sa sistemskog i sa teleološkog gledišta” kako bi zadržala svoj prvotni pravni okvir.

            Ocjena Suda

               51

               Uvodno treba podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, iako se na pravnu situaciju koja je nastala i u cijelosti okončana u skladu sa starim propisom u načelu i dalje primjenjuje taj propis, zakonodavcu je dopušteno da, među ostalim uz pomoć prijelaznih odredbi, odredi drukčije (vidjeti u tom smislu presudu od 7. studenoga 2013., Gemeinde Altrip i dr., C‑72/12, EU:C:2013:712, t. 22. i navedenu sudsku praksu).

               52

               Međutim, prijelazna pravila moraju se usko tumačiti (presuda od 2. rujna 2010., Kirin Amgen, C‑66/09, EU:C:2010:484, t. 33.).

               53

               U ovom slučaju tekst članka 105. stavka 1. Uredbe br. 1083/2006 odnosi se, među ostalim, na ukidanje pomoći koju sufinanciraju strukturni fondovi ili projekta koji sufinancira Kohezijski fond. Kao što to proizlazi iz točke 38. ove presude, ti fondovi ne uključuju Komponentu za smjernice EFSJP‑a.

               54

               Prema sudskoj praksi Suda, pojedincu se mora prema načelu pravne sigurnosti u sklopu odredbe omogućiti upućenost u opseg obveza koje su propisane tom odredbom, osobito kada su moguće financijske posljedice (presuda od 6. rujna 2018., Češka Republika/Komisija, C‑4/17 P, EU:C:2018:678, t. 58.).

               55

               Na temelju Komisijine argumentacije, u skladu s kojom pojam „strukturni fondovi” iz članka 105. stavka 1. Uredbe br. 1083/2006 ne bi trebalo definirati s obzirom na članak 1. te uredbe, nego na osnovi odredaba Uredbe br. 1260/1999, što bi za posljedicu imalo to da se taj pojam odnosi i na Komponentu za smjernice EFSJP‑a, predmetnoj bi se državi članici odredio financijski ispravak s financijskim posljedicama koje se iz teksta Uredbe br. 1083/2006 ne mogu nazrijeti.

               56

               Naime, s obzirom na to da autonomne pojmove prava Unije treba tumačiti imajući na umu kontekst propisa u kojem se koriste i ciljeve koji se nastoje postići tim propisom (presuda od 15. studenoga 2018., BTA Baltic Insurance Company, C‑648/17, EU:C:2018:917, t. 31.), treba zaključiti da, u nedostatku izričitog upućivanja u članku 105. Uredbe br. 1083/2006 na širu definiciju „strukturnih fondova” u okviru Uredbe br. 1260/1999 nego što je ona u okviru Uredbe br. 1083/2006, puka činjenica da se tom odredbom utvrđuju „prijelazne odredbe”, kao što to proizlazi iz njezina naslova, ne dovodi do toga da se, suprotno onomu što tvrdi Komisija, pojmovi koji se u njoj koriste isključuju iz njihove definicije u Uredbi br. 1083/2006 čiji su dio.

               57

               S obzirom na prethodna razmatranja, treba zaključiti da članak 105. stavak 1. Uredbe br. 1083/2006 nije primjenjiv na financiranje iz Komponente za smjernice EFSJP‑a za razdoblje od 2000. do 2006. Budući da se sporna odluka ne može temeljiti na članku 39. Uredbe br. 1260/1999, ona je pravno neosnovana te je stoga treba poništiti a da pritom nije potrebno ispitati drugi dio prvog tužbenog razloga kao i ostale tužbene razloge koje je Helenska Republika istaknula pred Općim sudom.

         Troškovi

               58

               Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad je žalba osnovana i Sud sâm konačno odluči u sporu, Sud odlučuje o troškovima.

               59

               U skladu s člankom 138. stavkom 1. istog poslovnika, koji se na temelju članka 184. stavka 1. tog poslovnika primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Helenska Republika uspjela u žalbenom postupku i da je tužba pred Općim sudom prihvaćena, sukladno zahtjevu Helenske Republike Komisiji valja naložiti snošenje, osim vlastitih troškova, i onih koji su Helenskoj Republici nastali i u prvostupanjskom i u žalbenom postupku.

               Slijedom navedenog, Sud (prvo vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Ukida se presuda Općeg suda Europske unije od 19. rujna 2017., Grčka/Komisija (T‑327/15, neobjavljena, EU:T:2017:631).

                           2.

                           Poništava se Provedbena odluka Komisije C(2015) 1936 final od 25. ožujka 2015. o primjeni financijskih ispravaka na Komponentu za smjernice potpore EFSJP‑a za operativni program CCI 2000GR061PO021 (Grčka – Cilj 1 – Ruralna obnova).

                           3.

                           Europskoj komisiji nalaže se snošenje, osim vlastitih troškova, i onih koji su Helenskoj Republici nastali i u prvostupanjskom i u žalbenom postupku.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: grčki