title: Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 29. travnja 2015.#Total SA i Elf Aquitaine SA protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje – Tržište metakrilata – Novčane kazne – Solidarna odgovornost društava majki i njihova društva kćeri zbog protupravnog ponašanja društva kćeri – Neodgodivo i cjelovito plaćanje novčane kazne društva kćeri – Smanjenje iznosa novčane kazne društvu kćeri nakon presude Općeg suda – Komisijina pisma kojima se od društava majki zahtijeva plaćanje iznosa koji su ona vratila društvu kćeri, uvećanog za zatezne kamate – Tužba za poništenje – Akt koji se može pobijati – Dopuštenost – Zatezne kamate.#Predmet T-470/11.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu T‑470/11,
            Total SA, sa sjedištem u Courbevoieu (Francuska),
            Elf Aquitaine SA, sa sjedištem u Courbevoieu,
            koje su zastupali A. Noël‑Baron i É. Morgan de Rivery, zatim Morgan de Rivery i E. Lagathu, odvjetnici,
            tužitelji,
            protiv
            Europske komisije, koju su zastupali B. Mongin i V. Bottka, u svojstvu agenata,
            tuženika,
            povodom zahtjeva za poništenje Komisijinih pisama BUDG/DGA/C4/BM/s746396, od 24. lipnja 2011., i BUDG/DGA/C4/BM/s812886, od 8. srpnja 2011., ili, podredno, smanjenja potraživanih iznosa, ili podredno tome, poništenja zateznih kamata potraživanih od Elf Aquitainea u iznosu od 31.312.114,58 eura, za koje je Total solidarno dužan u visini od 19.191.296,03 eura,
            OPĆI SUD (četvrto vijeće),
            u sastavu: M. Prek, predsjednik, I. Labucka (izvjestiteljica) i M. V. Kreuschitz, suci,
            tajnik: S. Bukšek Tomac, administratorica,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 3. listopada 2014.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            Predmet tužbe
            1. Predmet tužbe je zahtjev za poništenje Komisijinih pisama BUDG/DGA/C4/BM/s746396, od 24. lipnja 2011. (u daljnjem tekstu: pismo od 24. lipnja 2011.), i BUDG/DGA/C4/BM/s812886, od 8. srpnja 2011. (u daljnjem tekstu: pismo od 8. srpnja 2011., te zajedno: pobijana pisma).
            Okolnosti spora
            2. Odlukom C (2006) 2098 final , od 31. svibnja 2006., o postupku primjene članka 81. UEZ‑a i članka 53. Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru (EGP) (predmet COMP/F/38.645 – Metakrilati) (u daljnjem tekstu: odluka Metakrilati), Komisija Europskih zajednica naložila je Arkemi SA i njezinim društvima kćerima Altuglas International SA i Altumax Europe SAS (u daljnjem tekstu zajedno: Arkema) solidarno plaćanje novčane kazne od 219.131.250 eura zbog sudjelovanja u zabranjenom sporazumu (u daljnjem tekstu: početna novčana kazna).
            3. Tužitelji Total SA i Elf Aquitaine SA, koji su tijekom razdoblja protupravnosti utvrđenog u odluci Metakrilati bili društva majke Arkeme, proglašeni su solidarno odgovornima za plaćanje početne novčane kazne u visini, redom, 181.350.000 eura i 140.400.000 eura.
            4. Arkema je 7. rujna 2006. platila početnu novčanu kaznu te je uz tužitelje, ali samostalno, podnijela tužbu protiv odluke Metakrilati (u daljnjem tekstu: sudski postupak Metakrilati).
            Sudski postupak Metakrilati pred Općim sudom
            5. Tužitelji su 4. kolovoza 2006., a Arkema 10. kolovoza 2006., podnijeli tužbu za poništenje protiv odluke Metakrilati.
            6. U okviru predmeta T‑206/06 tužitelji su kao glavni tužbeni zahtjev tražili poništenje odluke Metakrilati.
            7. U okviru tog predmeta tužitelji su podredno također zahtijevali smanjenje iznosa početne novčane kazne solidarno izrečene Arkemi i njima samima.
            8. Komisija je 24. srpnja 2008. uputila Arkemi pismo kojim je poziva da potvrdi da je njezino plaćanje od 7. rujna 2006. bilo izvršeno „u ime svih zajednički i solidarno odgovornih dužnika“, pojašnjavajući da bi, s jedne strane, „u odsutnosti takve potvrde te u slučaju da odluka [Metakrilati bude] poništena u odnosu na poduzetnika u ime kojega je izvršeno plaćanje“, ona „vratila iznos od 219.131.250 eura s kamatama“ i da bi, s druge strane, „ako [bi] cijeli iznos ili dio iznosa Sud potvrdio u pogledu bilo kojeg od drugih solidarnih dužnika“, ona „od njega zahtijevala cijeli preostali potraživani iznos uvećan za zatezne kamate po stopi od 6,09 %“.
            9. Arkema je pismom od 25. rujna 2008. obavijestila Komisiju da je iznos od 219.131.250 eura uplatila „u svojstvu solidarnog sudužnika te da su s tim plaćanjem u cijelosti ispunjena Komisijina prava kako u odnosu na Arkemu tako i u odnosu na sve solidarne sudužnike“. Stoga je Arkema „izrazila žaljenje što ne može ovlastiti Komisiju da zadrži bilo koji iznos u slučaju ako [bi] Arkemina tužba bila okrunjena uspjehom pred sudom Zajednice“.
            10. Komisija je 24. studenoga 2008. tužiteljima uputila pismo kako bi ih, među ostalim, obavijestila o Arkeminom pismu od 25. rujna 2008. i o činjenici da je Arkema odbila ispuniti Komisijinu izjavu o zajedničkom plaćanju.
            11. Tužba tužiteljâ odbijena je presudom od 7. lipnja 2011., Total i Elf Aquitaine/Komisija (T‑206/06, u daljnjem tekstu: presuda Total i Elf Aquitaine, EU:T:2011:250).
            12. Nasuprot tome, tužba koju je zasebno podnijela Arkema protiv odluke Metakrilati djelomično je usvojena presudom od 7. lipnja 2011., Arkema France i dr./Komisija (T‑217/06, Zb., u daljnjem tekstu: presuda Arkema, EU:T:2011:251) pa je iznos novčane kazne izrečene Arkemi smanjen na 113.343.750 eura.
            13. U presudi Arkema, točka 12. supra  (EU:T:2011:251), Opći sud je izvršavajući svoje ovlasti pune nadležnosti smatrao da treba smanjiti uvećanje novčane kazne, koja je na temelju odvraćajućeg učinka bila primijenjena na Arkemu u odluci Metakrilati, kako bi se uzela u obzir činjenica da njome u trenutku kad joj je izrečena novčana kazna više nisu upravljali tužitelji (presuda Arkema, točka 12. supra , EU:T:2011:251, t. 338. i 339.).
            14. Presuda Arkema, točka 12. supra  (EU:T:2011:251), postala je pravomoćna s obzirom na to da protiv nje nije uložena žalba.
            15. Komisija je Arkemi s danom 5. srpnja 2011. vratila iznos od 119.247.033,72 eura (105.787.500 eura glavnice uvećano za 13.459.533,72 eura kamata).
            Pobijana pisma
            Pismo od 24. lipnja 2011.
            16. Komisija je u pismu od 24. lipnja 2011. obavijestila tužitelje da „izvršenjem presude [Arkema, ona] vraća Arkemi iznos koji odgovara smanjenju novčane kazne kako je odlučio Opći sud“.
            17. Komisija je u istom pismu od 24. lipnja 2011. također zatražila od tužiteljâ „[u]sporedno, i pod pretpostavkom ulaganja žalbe pred Sudom protiv presude [Total i Elf Aquitaine,] plaćanje preostalog iznosa uvećanog za zatezne kamate po stopi od 6,09 % računajući od 8. rujna 2006.“, odnosno 68.006.250 eura, plaćanje za koje je Total smatran odgovornim „zajednički i solidarno“ u visini od 27.056.250 eura, uvećano za zatezne kamate, odnosno u ukupnom iznosu od 88.135.466,52 eura.
            18. Tužitelji su pismom naslovljenim na Komisiju od 29. lipnja 2011. u biti naveli da su od 7. rujna 2006. prema Komisiji „ispunjena sva njezina prava“ te su joj postavili različita pitanja radi dobivanja pojašnjenja o više točaka iz pisma od 24. lipnja 2011.
            Pismo od 8. srpnja 2011.
            19. Komisija je pismom od 8. srpnja 2011. odgovorila, među ostalim, da se „suprotno shvaćanju [tužiteljâ, ona] [nije odrekla] naplate potraživanih svota u slučaju da se tužitelji odreknu žalbe pred Sudom“ pojašnjavajući da „se odgovornost [tužiteljâ] [nije ugasila] zadržavanjem iznosa koji su navedeni u presudi [Arkema], a koje je Arkema platila“.
            20. Komisija je u istom pismu od 8. srpnja 2011. priznala da je pogriješila u odnosu na iznos koji je namjeravala potraživati te je pojasnila da je iznos koji se potražuje od Elf Aquitainea, radi izvršenja odluke Metakrilati kao i presude Total i Elf Aquitaine, točka 11. supra (EU:T:2011:250), te presude Arkema, točka 12. supra  (EU:T:2011:251), 137.099.614,58 eura, uključujući zatezne kamate od 31.312.114,58 eura (u daljnjem tekstu: zatezne kamate), iznos u kojem je Total solidarno dužan u visini od 84.028.796,03 eura.
            21. Komisija je u pismu od 8. srpnja 2011. također pojasnila da u slučaju žalbe tužiteljâ protiv presude Total i Elf Aquitaine, točka 11. supra  (EU:T:2011:250), oni mogu uspostaviti bankovnu garanciju umjesto plaćanja novčane kazne.
            22. Tužitelji su 18. srpnja 2011. platili Komisiji iznos potraživan u pismu od 8. srpnja 2011., odnosno 137.099.614,58 eura.
            Sudski postupak Metakrilati pred Sudom povodom žalbe
            23. Tužitelji su 10. kolovoza 2011. uložili žalbu protiv presude Total i Elf Aquitaine, točka 11. supra  (EU:T:2011:250).
            24. Tužitelji su u okviru žalbe od Suda zahtijevali:
            – „kao glavno, poništenje presude [Total i Elf Aquitaine], usvajanje njihovog zahtjeva podnesenog u prvom stupnju pred Općim sudom te, posljedično, poništenje [odluke Metakrilati];
            – podredno, preinaku novčanih kazni koje su zajednički i solidarno izrečene Elf Aquitaineu kao i Totalu […] te smanjenje tih zajedničkih i solidarnih novčanih kazni na 75.562.500 eura za Elf Aquitaine i 58.500.000 eura za Total;
            – podredno tome, preinaku novčanih kazni koje su zajednički i solidarno izrečene Elf Aquitaineu i Totalu […] u omjeru koji Sud smatra prikladnim;
            – podredno gornjem, oslobođenje Elf Aquitainea i Totala od plaćanja zateznih kamata koje su mogle teći računajući od odluke [Metakrilati] sve do datuma objave presude [Arkema].
            […]“
            25. Budući da je Sud odbacio sve zahtjeve tužiteljâ, žalba je odbačena rješenjem od 7. veljače 2012., Total i Elf Aquitaine/Komisija (C‑421/11 P, u daljnjem tekstu: rješenje Suda, EU:C:2012:60).
            26. Sud je o zahtjevima koji su podneseni podredno i odnose se na djelomično poništenje presude Total i Elf Aquitaine, točka 11. supra  (EU:T:2011:250), odlučio kako slijedi:
            „78 [A]rgumentaciju [žalitelja] valja odbiti kao očito neosnovanu jer nije takve naravi da poništava zaključak Općeg suda […] prema kojem činjenica da je Arkema napustila grupu [žalitelja] nakon razdoblja protupravnosti o kojem je riječ, ali prije donošenja odluke [Metakrilati], ne može utjecati na primjenu faktora množenja što se tiče drugih društava te grupe, među kojima su osobito bili žalitelji. Opći sud je došao do tog zaključka zbog činjenice da prodaja Arkeme, čiji je prihod iznosio oko 5,7 milijardi eura u 2005., nije mogla dovesti do značajnog smanjenja prihoda grupe [žalitelja], koji je iznosio oko 143 milijarde eura za tu istu godinu i što je Komisija uzela u obzir kod utvrđivanja faktora množenja 3, koje bi taj faktor množenja učinilo neopravdanim u pogledu žalitelja.
            […]
            81  […] valja navesti da tvrdnje žalitelja o povredi ,nedjeljivosti novčane kazne' i nužnosti proširenja u njihovu korist rješenja koje je Opći sud primijenio u [presudi Arkema], proizlaz[e] iz [žaliteljevih] pogrešnih poimanja kako materijalnog tako i postupovnog prava.
            82 Naime, budući da je, s jedne strane, cilj faktora množenja na temelju odvraćajućeg učinka upravo osigurati da, s obzirom na financijsku veličinu i kapacitet poduzetnika o kojem je riječ, sankcija ne postane zanemariva, sâmo je po sebi razumljivo da je nakon prodaje Arkeme taj cilj ostao valjan kako za žalitelje tako i za Arkemu. Ali kako je Arkema imala znatno manju veličinu u odnosu na žalitelje i u trenutku donošenja odluke [Metakrilati] više nije bila dio grupe [žalitelja], veličina Arkeme nije se mogla uzeti u obzir kod utvrđivanja faktora množenja na temelju odvraćajućeg učinka u svrhu izračuna novčane kazne izrečene Arkemi. Ta objektivna razlika u kojoj su se nalazili Arkema i žalitelji opravdala je, u svakom slučaju, to da se na žalitelje primijeni drugi faktor množenja.
            83 S druge strane, u ovom slučaju ne postoji nijedan razlog koji bi opravdao da se doseg pravomoćne presude [Arkema] proširi na žalitelje. Naime, faktor množenja koji se primjenjuje na žalitelje i na Arkemu je različit. Sâma okolnost da su društva bila dužna platiti novčanu kaznu za koju su bili [solidarno] odgovorni ne može biti element koji opravdava proširenje pravomoćno presuđene stvari. U tom je pogledu dostatno navesti da, kao što je to objasnila Komisija u pismu od 8. srpnja 2011. […], smanjenje novčane kazne izrečene Arkemi na temelju [presude Arkema] nije izmijenilo iznos novčane kazne izrečene žaliteljima […]“
            27. Sud je o zahtjevima koji su podneseni podredno i odnose se na smanjenje iznosa novčane kazne odlučio kako slijedi:
            „86 […] valja podsjetiti da je Opći sud već postupao povodom zahtjeva kojim se tražilo smanjenje iznosa novčane kazne izrečene žaliteljima te da je presudio, nakon što je ispitao njihove argumente i izvršio s[voje ovlasti] pune nadležnosti, da oni ne opravdavaju takvo smanjenje.
            87 Uistinu, nije na Sudu da u postupanju povodom žalbe svojom ocjenom zamijeni ocjenu Općeg suda zbog razloga pravičnosti, odlučujući kroz izvršavanje s[vojih ovlasti] pune nadležnosti, o iznosu novčane kazne izrečene poduzetnicima zbog njihove povrede pravila prava Unije […]“
            28. Sud je o zahtjevima koji su podneseni podredno i odnose se na oslobađanje od plaćanja zateznih kamata odlučio kako slijedi:
            „89 Taj zahtjev mora se odbaciti kao očito nedopušten jer nije usmjeren […] protiv presude [Total i Elf Aquitaine], nego protiv Komisijinog pisma [od 8. srpnja 2011.] koje je, osim toga, predmet tužbe žalitelja pred Općim sudom, upisane u tajništvu Općeg suda pod brojem T‑470/11.“
            Postupak i zahtjevi stranaka
            29. Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 1. rujna 2011. tužitelji su pokrenuli ovaj postupak.
            30. Aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 17. studenoga 2011. Komisija je istaknula prigovor nedopuštenosti prema članku 114. Poslovnika Općeg suda.
            31. Tužitelji su podnijeli očitovanja na taj prigovor 3. siječnja 2012.
            32. Stranke su na temelju mjera upravljanja postupkom 30. ožujka 2012. pozvane da podnesu svoja očitovanja o općenitom i posebnom utjecaju rješenja Suda, točka 25. supra  (EU:C:2012:60), na ovaj predmet, u vezi s mogućnošću potraživanja od tužiteljâ plaćanja preostalog iznosa početne novčane kazne kad je riječ, s jedne strane, o glavnici i, s druge strane, o zateznim kamatama.
            33. Stranke su u određenim im rokovima podnijele svoja očitovanja u tom pogledu.
            34. Rješenjem od 21. lipnja 2012. odlučeno je da se prigovor nedopuštenosti spoji s odlučivanjem o meritumu.
            35. Aktom od 19. rujna 2012. koji je upućen tajništvu Općeg suda Komisija je podnijela odgovor na tužbu.
            36. Pismom od 28. rujna 2012. tajništvo Općeg suda dostavilo je tužiteljima Komisijin odgovor na tužbu te je obavijestilo stranke da Opći sud smatra da s obzirom na stanje spisa nije potrebna druga razmjena pisanih podnesaka prije otvaranja usmenog dijela postupka, osim ako to stranke ne zatraže i obrazlože.
            37. Aktom od 4. listopada 2012., koji je upućen tajništvu Općega suda, tužitelji su primjenom članka 47. stavka 1. Poslovnika zatražili od Općeg suda dopuštenje za podnošenje replike.
            38. Odlukom od 12. listopada 2012. tom je zahtjevu udovoljeno.
            39. Tužitelji su 23. studenoga 2012. podnijeli repliku.
            40. Komisija je 20. prosinca 2012. podnijela odgovor na repliku.
            41. Rješenjem predsjednika trećeg vijeća Općeg suda od 19. lipnja 2013., primjenom članka 77. točke (d) Poslovnika, odlučeno je nakon saslušanja stranaka da se postupak prekine do objave odluke Suda kojom se okončava postupak u predmetu C‑231/11 P.
            42. Budući da su sastavi vijeća Općeg suda bili izmijenjeni, a sudac izvjestitelj je bio raspoređen u četvrto vijeće, tom je vijeću dodijeljen ovaj predmet.
            43. Sud je 10. travnja 2014. objavio presudu Komisija/Siemens Österreich i dr. i Siemens Transmission & Distribution i dr./ Komisija (C‑231/11 P do C‑233/11 P, Zb., u daljnjem tekstu: presuda Siemens, EU:C:2014:256).
            44. Sud je istoga dana objavio presudu Areva i dr./ Komisija (C‑247/11 P i C‑253/11 P, Zb., u daljnjem tekstu: presuda Areva, EU:C:2014:257).
            45. Slijedom izvještaja suca izvjestitelja, Opći sud je odlučio otvoriti usmeni dio postupka i na temelju mjera upravljanja postupkom pozvati stranke da podnesu svoja očitovanja o utjecaju presude Siemens, točka 43. supra  (EU:C:2014:256), i presude Areva, točka 44. supra  (EU:C:2014:257), na ovaj predmet.
            46. Stranke su u određenim im rokovima podnijele svoja očitovanja o utjecaju presude Siemens, točka 43. supra  (EU:C:2014:256), i presude Areva, točka 44. supra  (EU:C:2014:257), na ovaj predmet.
            47. Opći sud je saslušao izlaganja stranaka i njihove odgovore na njegova usmeno postavljena pitanja tijekom rasprave održane 3. listopada 2014.
            48. Tužitelji od Općeg suda zahtijevaju da:
            – proglasi njihovu tužbu dopuštenom;
            – u meritumu i kao glavno, poništi pobijana pisma;
            – u meritumu i kao podredno, smanji visinu iznosa koji Komisija potražuje u pismu od 8. srpnja 2011. ili barem poništi zatezne kamate koje se potražuju od Elf Aquitainea u iznosu od 31.312.114,58 eura, za koji je Total solidarno dužan u visini od 19.191.296,03 eura;
            – u svakom slučaju, naloži Komisiji snošenje troškova.
            49. Komisija od Općeg suda zahtijeva da:
            – kao glavno, odbaci tužbu kao nedopuštenu;
            – podredno, odbije tužbu kao neosnovanu;
            – u svakom slučaju, naloži tužiteljima snošenje troškova.
            Pravo
            50. Tužitelji u tužbi kao glavno zahtijevaju poništenje pobijanih pisama, kao podredno, smanjenje iznosa koji se od njih potražuju, a kao podredno tome, poništenje kamata koje se od njih potražuju.
            51. Komisija ističe nedopuštenost tužbe.
            Dopuštenost
            Argumenti stranaka
            – Komisijini argumenti
            52. Komisija navodi da je tužba nedopuštena jer se, s jedne strane, odnosi na akte koje nije moguće pobijati i jer je, s druge strane, podnesena dok je pred Sudom bio u tijeku postupak povodom žalbe tužiteljâ protiv presude Total i Elf Aquitaine, točka 11. supra  (EU:T:2011:250). U svakom slučaju, tužba je bespredmetna.
            53. Kao prvo, Komisija navodi da pobijani akti nemaju obvezujuće pravne učinke koji bi na tužitelje mogli utjecati tako da na bitan način mijenjaju njihove interese pa ti akti nisu odluke koje mogu biti predmet tužbe za poništenje na temelju članka 263. UFEU‑a.
            54. Obveza plaćanja koja tereti tužitelje proizlazi samo iz odluke Metakrilati, kako ju je tumačio Opći sud u presudi Total i Elf Aquitaine, točka 11. supra  (EU:T:2011:250), a presuda Arkema, točka 12. supra  (EU:T:2011:251), ne može utjecati na iznos koji se potražuje od tužiteljâ.
            55. Pobijana pisma obični su zahtjevi za plaćanje dugovanog iznosa primjenom odluke Metakrilati i ne proizvode pravne učinke osim onih koji proizlaze iz navedene odluke. Ta su pisma obične provedbene mjere i ne utvrđuju konačno stajalište Komisije pa ona ne utječu na interese tužiteljâ. Njima se priprema provedba odluke Metakrilati od koje su neodvojiva.
            56. Osim njihove naravi, i sadržaj pobijanih pisama pokazuje da ona ne proizvode obvezujuće pravne učinke s obzirom na to da je pismo od 24. lipnja 2011. nužno privremeno, a pismom od 8. srpnja 2011. tužiteljima se predlagala uspostava bankovne garancije zbog mogućnosti žalbe – mogućnosti koja se prema mišljenju Komisije protivila mjerama prisilne provedbe.
            57. Kao drugo, Komisija tvrdi da žalitelji osporavaju potraživani iznos slijedom odluke Metakrilati kako ju je tumačio Opći sud u presudi Total i Elf Aquitaine, točka 11. supra  (EU:T:2011:250), pa su u tom smislu imali mogućnost podnijeti žalbu protiv presude Total i Elf Aquitaine, točka 11. supra  (EU:T:2011:250), koju su i podnijeli. Međutim, Komisija primjećuje da su tužitelji u svojoj žalbi naveli da nisu „dužni platiti preostali potraživani iznos s obzirom na nužno proširenje pravomoćno presuđene stvari iz presude Arkema na tužitelje“.
            58. Stoga bi, prema mišljenju Komisije, ako bi Opći sud ocijenio da tužitelji tužbom u ovom predmetu obuhvaćaju odluku Metakrilati ili presudu Total i Elf Aquitaine, točka 11. supra  (EU:T:2011:250), valjalo utvrditi da je tužba nedopuštena zbog litispendencije.
            59. Kao treće, Komisija ocjenjuje da je u svakom slučaju tužba neučinkovita jer se pobijanje pisama odnosi na akte koje je moguće odvojeno pobijati, odnosno na odluku Metakrilati i presudu Total i Elf Aquitaine, točka 11. supra  (EU:T:2011:250), čiji učinci ne bi bili izmijenjeni mogućim poništenjem pobijanih pisama. Stoga tužitelji ne bi imali nikakav interes za poništenje navedenih pisama te bi u biti tražili samo reviziju iznosa novčane kazne.
            60. Kao četvrto, u svom odgovoru na pitanje Općeg suda o utjecaju rješenja Suda, točka 25. supra  (EU:C:2012:60), na ovaj predmet, Komisija je navela da se ovom tužbom nastoji dovesti u pitanje iznos novčane kazne utvrđene u odluci Metakrilati, iako se taj iznos ne može više dovesti u pitanje jer su iscrpljena pravna sredstva protiv navedene odluke nastavno na rješenje Suda, točka 25. supra  (EU:C:2012:60), pa tužitelji nemaju nikakav pravni interes protiv pobijanih pisama, koja su samo obične provedbene mjere odluke koja je u međuvremenu postala pravomoćna.
            61. Kad je riječ o dopuštenosti tužbe u odnosu na usmjerenost protiv interesa, Komisija smatra da točka 89. rješenja Suda, točka 25. supra  (EU:C:2012:60), citirana u gore navedenoj točki 28., ne dovodi u pitanje osnovanost njezinog prigovora jer je taj dio zahtjeva neodvojiv od glavnog zahtjeva.
            62. U svakom slučaju, prigovor da su zatezne kamate zloporabne mogao je biti podnesen samo u fazi očitovanja o prigovoru nedopuštenosti, a ne u tužbi, pa je navedeni prigovor nedopušten.
            – Argumenti tužiteljâ
            63. U svojim očitovanjima o Komisijinom prigovoru nedopuštenosti, tužitelji navode da se pobijana pisma „dodaju“ odluci Metakrilati kako je tumačena presudom Arkema, točka 12. supra  (EU:T:2011:251), i presudom Total i Elf Aquitaine, točka 11. supra  (EU:T:2011:250), te da im ona, u svakom slučaju, nameću „zloporabne“ interese.
            64. Kao prvo, pobijana pisma prelaze odluku Metakrilati izricanjem novčane kazne tužiteljima s obzirom na to da je navedena odluka tužitelje osudila samo solidarno za Arkeminu povredu, a koja je iznos u cijelosti platila 7. rujna 2006., pa primjenom solidarne odgovornosti Komisija ne može tražiti nikakvo plaćanje od tužiteljâ.
            65. Nastavno na presude Arkema, točka 12. supra  (EU:T:2011:251), kao i Total i Elf Aquitaine, točka 11. supra  (EU:T:2011:250), Komisija ne samo da je trebala vratiti Arkemi višak, nego i skrbiti o tome da na temelju pasivne solidarnosti odgovornost tužiteljâ ne premaši odgovornost njihovih društava kćeri.
            66. Pobijanim pismima, kojima se produžila razmjena pisane komunikacije između Komisije i Arkeme, Komisija je namjerno nastojala zaobići granice pasivne solidarnosti i povećati iznos novčane kazne tužiteljima koja proizlazi iz odluke Metakrilati i presude Arkema, točka 12. supra  (EU:T:2011:251). Zahtijevajući od tužiteljâ preostali iznos novčane kazne nakon presude Arkema, točka 12. supra  (EU:T:2011:251), Komisija briše posljedice te presude u odnosu na iznos novčane kazne, što joj, imajući u vidu potraživane kamate, omogućuje stjecanje višeg iznosa novčane kazne nego što je to iznos izrečen u odluci Metakrilati.
            67. Kao drugo, što se tiče zateznih kamata koje traži Komisija, tužitelji se pozivaju na nepostojanje pravne osnove i odsutnost bilo kakve pogreške jer Arkema nije zakasnila u plaćanju 2008., a ni oni nisu u 2011.
            68. Kao treće, s jedne strane, tužitelji odbacuju Komisijin prigovor litispendencije jer se tužba u ovom predmetu ne odnosi na presudu Total i Elf Aquitaine, točka 11. supra  (EU:T:2011:250), nego na pobijana pisma koja se „dodaju“ odluci Metakrilati, pa je stoga ona utemeljena na zasebnim razlozima.
            69. S druge strane, tužitelji također odbacuju Komisijin argument koji se temelji na neučinkovitosti tužbe, pozivajući se na činjenicu da se pobijana pisma „dodaju“ odluci Metakrilati, kako u odnosu na traženu svotu na temelju glavnog iznosa, koja solidarnu novčanu kaznu preoblikuju u vlastitu novčanu kaznu, tako i u odnosu na zatezne kamate. Primjenom pobijanih pisama, tužitelji i Arkema dužni su platiti viši iznos novčane kazne nego što je to iznos koji je izrečen u odluci Metakrilati.
            70. Kao četvrto, tužitelji u svojem odgovoru na pitanje Općeg suda o utjecaju rješenja Suda, točka 25. supra  (EU:C:2012:60), na ovaj predmet navode da Opći sud mora ispitati zakonitost izricanja različite novčane kazne u svjetlu pobijanih pisama, na koje ni u čemu nije utjecala izreka rješenja Suda, točka 25. supra  (EU:C:2012:60).
            71. U svom istom odgovoru u odnosu na dopuštenost tužbe protiv zateznih kamata tužitelji smatraju da su navedene potraživane kamate zloporabne i kažnjavajuće.
            Ocjena Općeg suda
            72. Komisija u svom prigovoru osporava dopuštenost tužbe.
            73. U tom pogledu uvodno valja podsjetiti da su prema ustaljenoj sudskoj praksi akti koji mogu biti predmet tužbe za poništenje, u smislu članka 263. UFEU‑a, samo one mjere koje proizvode obvezujuće pravne učinke koji utječu na interese tužitelja, mijenjajući na bitan način njegovu pravnu situaciju (vidjeti analogijom presude od 11. studenoga 1981., IBM/Komisija, 60/81, Zb., EU:C:1981:264, t. 9., i od 6. prosinca 2007., Komisija/Ferriere Nord, C‑516/06 P, Zb., EU:C:2007:763, t. 27.).
            74. Također je ustaljena sudska praksa da se radi utvrđivanja toga može li mjera biti predmetom tužbe za poništenje mora razmotriti bit mjere čije se poništenje traži, a oblik u kojem je ona poduzeta načelno je nevažan u tom pogledu (presude IBM/Komisija, t. 73. supra , EU:C:1981:264, t. 9.; od 17. srpnja 2008., Athinaïki Techniki/Komisija, C‑521/06 P, Zb., EU:C:2008:422, t. 42. i 43.; od 17. travnja 2008., Cestas/Komisija, T‑260/04, Zb., EU:T:2008:115, t. 68.).
            75. U ovom slučaju valja stoga utvrditi je li Komisija pobijanim pismima donijela akt koji proizvodi obvezujuće pravne učinke koji utječu na interese tužiteljâ, mijenjajući na bitan način njihovu pravnu situaciju u smislu članka 263. UFEU‑a.
            76. Prema mišljenju Komisije, tomu nije tako jer je pobijani akt u biti obič na privremena provedbena mjera odluke Metakrilati nastavno na presudu Arkema, točka 12. supra  (EU:T:2011:251), dok tužitelji navode navedenu odluku ili presudu Total i Elf Aquitaine, točka 11. supra  (EU:T:2011:250), radi smanjenja iznosa njihove novčane kazne.
            77. Tužitelji tvrde suprotno navodeći u biti da pobijani akt sadrži novi element, koji ne proizlazi iz odluke Metakrilati, odnosno taj da su oni dužni platiti dio novčane kazne koji im je bio izrečen solidarno s Arkemom, sa zateznim kamatama, koji je višeg iznosa od iznosa koji je izrečen u navedenoj odluci i koji je u konačnici snosila Arkema, ne uzimajući u obzir činjenicu da je Arkema bez odgode i u cijelosti platila novčanu kaznu neovisno o presudi Arkema, točka 12. supra  (EU:T:2011:251), koja je smanjila taj iznos.
            78. U tom pogledu, kao prvo, valja odbiti Komisijinu argumentaciju prema kojoj je rješenje Suda, točka 25. supra  (EU:C:2012:60), zapravo dovelo do pravomoćnosti odluke Metakrilati u pogledu tužiteljâ na način da oni više ne bi imali pravni interes u ovom slučaju.
            79. Doista, žalitelji su, u okviru svoje žalbe koja je dovela do navedenog rješenja, iscrpili svoja pravna sredstva protiv odluke Metakrilati.
            80. Međutim, žalitelji, s jedne strane, u okviru svoje tužbe u ovom predmetu, ne osporavaju zakonitost navedene odluke, nego zakonitost pobijanih pisama i, s druge strane, u rješenju Suda, točka 25. supra  (EU:C:2012:60), Sud je donio odluku samo o zakonitosti presude Total i Elf Aquitaine, točka 11. supra  (EU:T:2011:250), a ne o zakonitosti pisama koja se ovdje pobijaju (vidjeti u tom smislu rješenje Suda, točka 25. supra , EU:C:2012:60, t. 88. i 89.).
            81. Kao drugo, valja također odbiti Komisijinu argumentaciju prema kojoj su pobijana pisma privremenog i pripremnog karaktera.
            82. Doista, iz sudske prakse proizlazi da kad je riječ o aktima ili odlukama koji se izrađuju u više faza, osobito u skladu s unutarnjim postupkom, akti koje je moguće pobijati načelno su samo one mjere koje konačno utvrđuju stajalište institucije u pogledu tog postupka, uz iznimku međumjera kojih je cilj priprema konačne odluke (presude IBM/Komisija, točka 73. supra , EU:C:1981:264, t. 10.; od 22. lipnja 2000., Nizozemska/Komisija, C‑147/96, Zb., EU:C:2000:335, t. 26., i Athinaïki Techniki/Komisija, točka 74. supra , EU:C:2008:422, t. 42. i 43.).
            83. Međutim, u ovom slučaju valja ustvrditi da je pismo od 24. lipnja 2011., kako je izmijenjeno pismom od 8. srpnja 2011., konačno utvrdilo Komisijino stajalište time što su se pobijana pisma mogla prisilno izvršiti i time što bi eventualno kašnjenje izvršenja pokrenulo tijek zateznih kamata na teret tužiteljâ, pa su na taj način navedena pisma proizvela obvezujuće pravne učinke za tužitelje.
            84. Štoviše, potrebno je navesti da iza pobijanih pisama nije uslijedio nijedan drugi Komisijin akt nakon rješenja Suda, točka 25. supra  (EU:C:2012:60).
            85. Pogodnost uspostave bankovne garancije u očekivanju žalbe, koju je Komisija predložila tužiteljima u pismu od 8. srpnja 2011., ne može dovesti u pitanje tu ocjenu, osim ako bi se smatralo da, kad je takva pogodnost ponuđena adresatima Komisijinih odluka kojima se utvrđuje povreda prava tržišnog natjecanja Europske unije i izriče im se novčana kazna, takve odluke imaju privremen ili pripremni karakter pa ih stoga ne bi bilo moguće pobijati primjenom članka 263. UFEU‑a.
            86. Iz istog razloga činjenica da su tužitelji podnijeli žalbu protiv presude Total i Elf Aquitaine, točka 11. supra  (EU:T:2011:250), također ne može utjecati na izvršnost pobijanih pisama s obzirom na to da je navedena žalba bila usmjerena protiv presude Total i Elf Aquitaine, točka 11. supra  (EU:T:2011:250), a ne protiv pobijanih pisama.
            87. Osim toga, nesporno je da su pobijana pisma usvojena nakon odluke Metakrilati pa bi samo vrlo teško mogla predstavljati pripremni akt za donošenje navedene odluke.
            88. Međutim, obvezujući pravni učinci pobijanih pisama ne mogu sami po sebi utvrditi dopuštenost tužbe u ovom predmetu.
            89. Kao treće, valja naime provjeriti utječu li pobijana pisma na interese tužiteljâ, mijenjajući na bitan način njihovu pravnu situaciju u smislu članka 263. UFEU‑a.
            90. U tu svrhu valja provjeriti utječu li pobijana pisma na interese tužiteljâ, mijenjajući na bitan način njihovu pravnu situaciju koja proizlazi iz odluke Metakrilati.
            91. U tom je pogledu nesporno da je u odluci Metakrilati Komisija izrekla Arkemi novčanu kaznu u iznosu od 219.131.250 eura, od čega 140.400.000 eura solidarno s Totalom i 181.350.000 eura solidarno s Elf Aquitaineom, jer je utvrdila njihovu odgovornost za počinjenu povredu.
            92. Također je nesporno da je nakon odluke Metakrilati Arkema bez odgode i u cijelosti platila novčanu kaznu izrečenu solidarno Arkemi i tužiteljima.
            93. Međutim, što se tiče glavnog iznosa koji Komisija u pobijanim pismima potražuje od tužiteljâ, ona se zadovoljila izvršenjem, što se tiče tužiteljâ, odluke Metakrilati nakon presude Arkema, točka 12. supra  (EU:T:2011:251), i presude Total i Elf Aquitaine, točka 11. supra  (EU:T:2011:250).
            94. Naime, kao što to Sud navodi, smanjenje iznosa novčane kazne izrečene Arkemi u presudi Arkema, točka 12. supra  (EU:T:2011:251), nije izmijenilo iznos novčane kazne izrečene tužiteljima u odluci Metakrilati (rješenje Suda, točka 25. supra  EU:C:2012:60, t. 83.).
            95. Na taj način, barem što se tiče glavnog iznosa koji se u pobijanim pismima potražuje od tužiteljâ, navedena pisma nisu utjecala na interese tužiteljâ tako da bi na bitan način mijenjala njihovu pravnu situaciju u smislu članka 263. UFEU‑a nastavno na odluku Metakrilati.
            96. Stoga tužbu valja odbaciti kao nedopuštenu u dijelu koji se odnosi na poništenje pobijanih pisama u odnosu na glavni iznos koji se potražuje od tužiteljâ.
            97. Ta ocjena ne može ipak dovesti do nedopuštenosti tužbe u cijelosti s obzirom na to da su tužitelji također zahtijevali poništenje pobijanih pisama u odnosu na to što je Komisija u njima potraživala plaćanje zateznih kamata.
            98. U tom pogledu valja naglasiti da, protivno onome što navodi Komisija, obveza plaćanja zateznih kamata nije uopće proizašla iz odluke Metakrilati, ni iz presude Total i Elf Aquitaine, točka 11. supra  (EU:T:2011:250), kao ni iz presude Arkema, točka 12. supra  (EU:T:2011:251), s obzirom na to da je Arkema neposredno nakon navedene odluke platila početnu novčanu kaznu u cijelosti.
            99. Stoga, nastavno na odluku Metakrilati, kako je izmijenjena presudom Total i Elf Aquitaine, točka 11. supra  (EU:T:2011:250), tužitelji uopće nisu dugovali zatezne kamate pa je pobijani akt znatno izmijenio njihovu pravnu situaciju povećavši iznos koji tužitelji duguju na temelju odluke Metakrilati.
            100. Tu ocjenu ne može dovesti u pitanje Komisijin argument koji se temelji na rješenju Suda, točka 25. supra  (EU:C:2012:60), s obzirom na to da je Sud u tom rješenju odbacio zahtjev tužiteljâ za oslobađanje od plaćanja kamata, koji je podnesen u okviru njihove žalbe, „kao očito nedopušten jer [nije bio] usmjeren […] protiv presude [Total i Elf Aquitaine], nego protiv Komisijinog pisma koje je, osim toga, [bilo] predmet tužbe [u ovom predmetu]“ (rješenje Suda, točka 25. supra , EU:C:2012:60, t. 89.).
            101. Stoga valja presuditi da je tužba dopuštena u dijelu u kojem je usmjerena protiv zateznih kamata koje se potražuju od tužiteljâ u pobijanim pismima.
            Meritum
            102. Budući da je tužba dopuštena samo u dijelu u kojem je usmjerena protiv zateznih kamata koje se potražuju od tužiteljâ u pobijanim pismima, ispitivanje Općeg suda o meritumu treba se odnositi samo na navedene kamate.
            Argumenti stranaka
            103. U prilog svojem zahtjevu za poništenje, koji je podnesen podredno i u granicama nadležnosti Općeg suda, a koji se odnosi samo na zatezne kamate, tužitelji se u biti pozivaju na činjenične okolnosti u predmetu i činjenicu da je Komisija u potpunosti uživala glavnicu, kamate i plodove kazni.
            104. Čak i da se smatra da je Komisija mogla od njih zahtijevati plaćanje zateznih kamata, one su mogle teći tek nakon presude Arkema, točka 12. supra  (EU:T:2011:251), u protivnom bi bila riječ o Komisijinom stjecanju bez pravne osnove. Međutim, tužitelji su bez zakašnjenja platili Komisiji dugovane glavnicu i kamate.
            105. Komisija podsjeća, s jedne strane, da je u pobijanim pismima zatražila kamate samo na preostale dugovane iznose, a ne na iznose koje je Arkema već konačno platila i, s druge strane, da je Arkemi vratila višak plaćenog nastavno na presudu Arkema, točka 12. supra  (EU:T:2011:251), s pripadajućim kamatama.
            106. Okolnost da je Komisija raspolagala s cijelim iznosom sve do izvršenja presude Arkema, točka 12. supra  (EU:T:2011:251), ne može osloboditi tužitelje njihove obveze plaćanja zateznih kamata na iznose vraćene Arkemi.
            Ocjena Općeg suda
            107. Što se tiče osnovanosti zahtjeva tužiteljâ, usmjerenih protiv zateznih kamata koje u pobijanim pismima potražuje Komisija, uvodno valja odbiti argumente koje su tužitelji naveli u svojim pismenima nakon tužbe, osobito one koji se odnose na zloporabnost zateznih kamata koje su istaknuli u svojim očitovanjima o Komisijom prigovoru nedopuštenosti, s obzirom na to da su nedopušteni na temelju članka 21. Statuta Suda Europske unije, koji je primjenjiv u skladu s člankom 53. podstavkom 1. istoga Statuta, i na temelju članka 44. stavka 1. točke (c) Poslovnika Općeg suda, jer nisu navedeni u tužbi (vidjeti u tom smislu rješenje od 14. veljače 2005., Ravailhe/Odbor regija, T‑406/03, Zb.SS, EU:T:2005:40, t. 52. i 53. i navedenu sudsku praksu; presudu od 17. rujna 2007., Microsoft/Komisija, T‑201/04, Zb., EU:T:2007:289, t. 94. i navedenu sudsku praksu, i rješenje od 27. ožujka 2009., Alves dos Santos/Komisija, T‑184/08, EU:T:2009:87, t. 18. do 21.).
            108. Valja također podsjetiti da iz sudske prakse proizlazi da zatezne kamate moraju uzeti u obzir ukupno akumuliran financijski gubitak, uključujući pad vrijednosti valute (vidjeti u tom smislu presudu od 8. studenoga 2011., Idromacchine i dr./Komisija, T‑88/09, Zb., EU:T:2011:641, t. 77. i navedenu sudsku praksu).
            109. Iz sudske prakse također proizlazi da ovlast koja je povjerena Komisiji sadrži mogućnost određivanja datuma potraživanja novčane kazne i uračunavanja zateznih kamata, utvrđivanja stope tih kamata i određivanja načina izvršenja njezine odluke zahtijevajući, ako je potrebno, uspostavu bankovne garancije koja obuhvaća glavnicu i kamate za izrečenu novčanu kaznu, ako bi u odsutnosti takve ovlasti poduzetnici mogli zakašnjelim plaćanjem novčanih kazni steći prednost koja bi mogla dovesti do ublažavanja sankcija koje je Komisija izrekla u okviru povjerene joj zadaće skrbi o primjeni pravila tržišnog natjecanja (presuda od 14. srpnja 1995., CB/Komisija, T‑275/94, Zb., EU:T:1995:141, t. 47. i 48.).
            110. Također, Opći sud je presudio da se primjena zateznih kamata na novčane kazne opravdava izbjegavanjem toga da se koristan učinak ugovora ne obezvrijedi praksama koje jednostrano poduzimaju poduzetnici koji kasne s plaćanjem novčanih kazni na koje su osuđeni (presuda CB/Komisija, točka 109. supra , EU:T:1995:141, t. 48.).
            111. Iz toga slijedi da zatezne kamate općenito imaju jednu te istu ulogu nadoknade za zakašnjenje koje trpi vjerovnik kod svojeg potraživanja plaćanja novčanog iznosa jer je gubitak novčanog iznosa uvijek štetan.
            112. Međutim, u ovom je slučaju nesporno da je Arkema u cijelosti platila početnu novčanu kaznu 7. rujna 2006., i to također za račun tužiteljâ, kao što to proizlazi iz Arkemina pisma Komisiji od 25. rujna 2008.
            113. U tom pogledu Komisija ne može uspješno tvrditi da Arkema nije ispunila izjavu o zajedničkom plaćanju s obzirom na to da je Arkema u navedenom pismu od 25. rujna 2008. jasno dala na znanje da su „u cijelosti ispunjena Komisijina prava kako u odnosu na Arkemu tako i u odnosu na sve solidarne sudužnike“.
            114. Također je nesporno da su tužitelji platili iznose potraživane u pobijanim pismima u rokovima koje je odredila Komisija.
            115. Također, u okolnostima ovog predmeta ni u jednom stadiju nije utvrđeno nikakvo zakašnjenje plaćanja tužiteljâ.
            116. Stoga Komisija ne može opravdano zahtijevati od tužiteljâ zatezne kamate na temelju novčane kazne izrečene u odluci Metakrilati.
            117. S obzirom na sva prethodna razmatranja, valja poništiti pobijana pisma jer je Komisija njima zahtijevala od Elf Aquitainea zatezne kamate u iznosu od 31.312.114,58 eura, za koji je Total bio solidarno dužan u visini od 19.191.296,03 eura, te odbiti tužbu u preostalom.
            118. Stoga, s jedne strane, nije potrebno odlučivati o zahtjevima za preinaku jer se oni odnose na kamate koje se potražuju u pobijanim pismima i, s druge strane, treba odbiti te iste zahtjeve jer se odnose na iznose koji se traže u glavnici, s obzirom na razmatranja izložena u točkama 90. do 100. supra .
            Troškovi
            119. Sukladno članku 87. stavku 3. Poslovnika, Opći sud može podijeliti troškove ili odlučiti da svaka stranka snosi vlastite troškove ako stranke djelomično uspiju u svojim zahtjevima.
            120. Doista, Opći je sud u ovom slučaju djelomično usvojio zahtjeve tužiteljâ.
            121. Stoga, s obzirom na okolnosti ovog predmeta, valja odlučiti da će Komisija snositi dvije petine troškova tužiteljâ i tri petine vlastitih troškova. Tužitelji će snositi tri petine vlastitih troškova i dvije petine Komisijinih troškova.

            Operativni dio
            Slijedom navedenog,
            OPĆI SUD (četvrto vijeće)
            proglašava i presuđuje:
            1. Poništavaju se Komisijina pisma BUDG/DGA/C4/BM/s746396, od 24. lipnja 2011., i BUDG/DGA/C4/BM/s812886, od 8. srpnja 2011., jer je njima Europska komisija zahtijevala od Elf Aquitainea SA zatezne kamate u iznosu od 31.312.114,58 eura, za koji je Total SA bio solidarno dužan u visini od 19.191.296,03 eura.
            2. U preostalom dijelu tužba se odbija.
            3. Komisija će snositi dvije petine troškova Totala i Elf Aquitainea te tri petine vlastitih troškova. Total i Elf Aquitaine snosit će tri petine vlastitih troškova i dvije petine Komisijinih troškova.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 12. listopada 2004.#Nicole Wippel protiv Peek & Cloppenburg GmbH & Co. KG.#Zahtjev za prethodnu odluku: Oberster Gerichtshof - Austrija.#Direktiva 97/81/EZ - Direktiva 76/207/EEZ - Socijalna politika.#Predmet C-313/02.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) 16. svibnja 2007.#Merant GmbH protiv Ured Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Predmet T-491/04.


title: Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 5. studenoga 2014. .#Computer Resources International (Luxembourg) SA protiv Europske komisije.#Javna nabava usluga – Postupak javne nabave – Pružanje informatičkih usluga za razvoj i održavanje, savjetovanje i asistenciju za različite vrste primjene informatičke tehnologije – Odbijanje ponude ponuditelja – Izuzetno niska ponuda – Članak 139. stavak 1. Uredbe (EZ, Euratom) br. 2342/2002 – Obveza obrazlaganja – Izbor pravne osnove – Zloporaba ovlasti.#Predmet T‑422/11.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu T‑422/11,
            Computer Resources International (Luxembourg) SA, s sjedištem u Dommeldange (Luksemburg), kojeg zastupa S. Pappas, avocat ,
            tužitelj,
            protiv
            Europske komisije, koju zastupaju: S. Delaude et D. Calciu, zatim Delaude, u svojstvu agenta, uz asistenciju E. Petritsi, avocat ,
            tuženik,
            povodom tužbe za poništenje odluke od 22. srpnja 2011. Ureda za publikacije Europske unije kojom ne prihvaća ponude podnesene od konzorcija kojeg tvore tužitelj i drugo društvo za grupe br. 1. i 3. u okviru postupka javne nabave AO 10340, u vezi s pružanjem informatičkih usluga za razvoj i održavanje, savjetovanje i asistenciju za različite vrste primjene informatičke tehnologije (SL 2011/S 66‑106099) i dodjelom okvirnih ugovora drugim ponuditeljima,
            OPĆI SUD (deveto vijeće),
            u sastavu: O. Czúcz, u svojstvu predsjednika, I. Pelikánová i A. Popescu (izvjestitelj), suci,
            tajnica: C. Kristensen, administratorica,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 25. lipnja 2014.,
            donosi sljedeću
            Presuda

            Osnova
             Okolnosti spora
            1. Pozivom na nadmetanje od 5. travnja 2011., objavljenom u Dodatku Službenom listu Europske unije  (SL 2011/S 66‑106099), čiji je ispravak objavljen u Službenom listu (JO 2011/S 70‑113065), Ured za publikacije Europske unije (PO) je poslao poziv za podnošenje ponuda AO 10340 („Informatičke usluge za razvoj, održavanje i pomoć u različitim primjenama informatičke tehnologije“).
            2. Prema pozivu na nadmetanje, predmetne informatičke usluge su raspodijeljene u četiri grupe, dvije koje se odnose na ovu tužbe i koje čine grupu br. 1., koja se tiče „potpora i posebna upravna primjena“ i grupa br. 3 koja se tiče „proizvodnih lanaca i primanja“.
            3. Predmet poziva na nadmetanje je bilo sklapanje za svaku od grupa novih okvirnih ugovora za usluge koji su trebali zamijeniti istekle okvirne ugovore. U specifikacijama je PO pojasnio da su, za svaku grupu, ponuditelji birani na temelju „kaskadnog mehanizma“ te da su okvirni ugovori sklapani u trajanju od četiri godine s ponuditeljima koji su podnijeli tri gospodarski najpovoljnije ponude razvrstane prema njihovom omjeru cijene i kvalitete.
            4. Pozivom na nadmetanje i specifikacijom je propisano da će se, za svaku grupu, ponude ocjenjivati prema kriterijima navedenim u specifikaciji. Svaka je ponuda trebala biti evaluirana kako bi se utvrdilo u kojoj mjeri ona zadovoljava navedene uvjete, a tri odabrane ponude su predstavljale najbolji omjer cijene i kvalitete. Na kvalitetu, osobito tehničku evaluaciju, je otpadalo 50 %, a na cijenu, osobito financijsku evaluaciju, 50 % (t. 2.9 specifikacije).
            5. Tužitelj, Computer Resources International (Luxembourg) SA i Intrasoft International SA su podnijeli kao konzorcij (u daljnjem tekstu: konzorcij) ponude za grupe br. 1. i 3. (u daljnjem tekstu: ponude tužitelja).
            6. PO je 27. lipnja 2011. uputio zahtjev za dostavu informacija tužitelju kao predstavniku konzorcija kojim je zatražio objašnjenje glede načina izračuna cijene prema omjeru radnika i dana za njihove cijene ponude. Takvo pitanje je postavljeno u okviru ocjene te cijene na temelju koje je PO naznačio da se može smatrati izuzetno niskom ponudom u smislu članka 139. Uredbe Komisije (EZ, Euratom) br. 2342/2002 od 23. prosinca 2002. o utvrđivanju detaljnih pravila za provedbu Uredbe Vijeća (EZ, Euratom) br. 1605/2002 o Financijskoj uredbi koja se primjenjuje na opći proračun Europskih zajednica (SL L 357, str. 1., [SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 3., str. 7.] u daljnjem tekstu: Detaljna pravila).
            7. Tužitelj je 29. lipnja 2011. kao predstavnik konzorcija odgovorio na zahtjev za informacije PO‑a od 27. lipnja 2011. (u daljnjem tekstu: odgovor od 29. lipnja 2011.) potvrđujući da se cijena za omjer radnika i dana može objasniti unutarnjom organizacijom konzorcija i optimizacijom ravnoteže među djelatnostima konzorcija u Luksemburgu i Rumunjskoj. On je naveo da je, osim toga, konzorcij poštovao pravila luksemburškog i rumunjskog radno prava, osobito u vezi s minimalnom plaćom. Dodao je da je, u vezi s djelatnostima konzorcija u Rumunjskoj, s obzirom na četverogodišnje trajanje ugovora, minimalna plaća udvostručena kako bi se uzela u obzir inflacija u toj državi članici. Osim toga, tužitelj je pružio PO‑u Detaljne informacije o tome da su njegove ponude u skladu s oba nacionalna zakonodavstva u području radnog prava.
            8. U dopisu od 22. srpnja 2011. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka), PO je obavijestio tužitelja kao predstavnika konzorcija, s jedne strane, o odbijanju njegove ponude za grupe br. 1 i 3., iz razloga izuzetno niske cijene te, s druge strane, imenima ponuditelja čije su ponude prihvaćene. Također je pojasnio da konzorcij može zahtijevati dodatne informacije u vezi s navedenim odbijanjem.
            9. U dopisu od 27. srpnja 2011, tužitelj je obavijestio PO da se ne slaže s pobijanom odlukom, pritom tražeći određeni broj objašnjenja, između ostalog, onih koja se tiču kriterija na temelju kojih su se ponude utvrđene kao izuzetno niske. Tužitelj je također zahtijevao da PO dostavi, za grupe br. 1. i 3., tehničke procjene njihovih ponuda i odabranih ponuditelja prema „kaskadnom mehanizmu“ kao i vrijednosti dodijeljene tim ponudama. Osim toga, tužitelj je zahtijevao potvrdu da se „izuzetno niska ponuda odnosila samo na extra‑muros  cijene [tj. cijene usluga koje se pružaju izvan prostora PO‑a], budući da su intra‑muros  cijene (tj. cijene usluga koje se pružaju unutar prostora PO‑a) iste kao one [koje su bile] ponuđene i prihvaćene „u podnesenim ponudama u okviru ranijih postupaka javne nabave te koje su bile odobrene od javnog naručitelja. Naposljetku, tužitelj je naveo da su njegove prosječne intra‑muros  cijene u ovom postupku za podnošenje ponuda više od ponuđenih prosječnih cijena koje nisu odbijene kao izuzetno niske.
            10. PO je odbio 27. srpnja takve prigovore te je dostavio tužitelju izvatke izvješća o evaluaciji od kojih je jedan sadržavao razloge zašto su ponude na temelju njihove cijene smatrane kao izuzetno niske. Prema tom izvješću, tužiteljeva obrazloženja, kao predstavnika konzorcija, u odgovoru od 29. lipnja 2011. (u daljnjem tekstu: obrazloženja pružena 29. lipnja 2011.) koja se tiču pružanja usluga kao i smještaja osoblja u Rumunjskoj, bila su u suprotnosti s njegovim ponudama te stoga nisu mogle biti prihvaćene. Ostali izvaci izvješća o ocjeni su sadržavali informacije o ocjeni ponuda tužitelja i prihvaćenih ponuditelja. Štoviše, PO je ocijenio da ponuda tužitelja nije mogla biti uspoređena s ponudom koja je prihvaćena u okviru ranijeg postupka javne nabave te da, u svakom slučaju, određene tužiteljeve usporedbe nisu bile točne.
            Postupak i zahtjevi
            11. Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda od 5. kolovoza 2011., tužitelj je pokrenuo ovaj postupak.
            12. Zasebnim aktom podnesenim tajništvu Općeg suda podnesenim istog dana, tužitelj je podnio zahtjev za određivanje privremenih mjera na temelju članka 104. stavka 2. poslovnika Općeg suda.
            13. Budući da su Komisija i PO na zahtjev tajništva Općeg suda potvrdili da se Komisija smatra kao jedini tuženik u ovom predmetu, Opći je sud (drugo vijeće) odlukom od 28. rujna 20011. potvrdio ispravak imena tuženika.
            14. Rješenjem od 5. listopada 2011., predsjednik Općeg suda je odbio tužiteljev zahtjev za određivanje privremenih mjera s obrazloženjem da tužitelj nije dokazao da bi bio pretrpio tešku i nenadoknadivu štetu u slučaju da se ne odredi privremena mjera (T‑422/11 R, EU:T:2011:566).
            15. Budući da je sastav vijeća Općeg suda izmijenjen, sudac izvjestitelj je raspoređen u deveto vijeće kojemu je ovaj predmet dodijeljen.
            16. Na temelju izvještaja suca izvjestitelja, Opći je sud (deveto vijeće) odlučilo otvoriti usmeni postupak. Budući da je član devetog vijeća bio spriječen da odlučuje, predsjednik Općeg suda je na temelju članka 32. stavka 3. poslovnika odredio drugog suca kako bi se vijeće popunilo. Stranke su saslušane u njihovim usmenim izlaganjima te su odgovorile na pitanja Općeg suda koja su postavljena na raspravi od 25. lipnja 2014.
            17. Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da :
            – poništi pobijanu odluku,
            – naloži Komisiji snošenje troškova.
            18. Komisija od Općeg suda zahtijeva da:
            – utvrdi da je tužba neosnovana,
            – naloži tužitelju snošenje troškova.
            Pravo
            19. U prilog osnovanosti svoje tužbe, tužitelj navodi tri tužbena razloga, kao prvo, bitnu povredu postupka, kao drugo, povredu odgovarajućeg postupka i, kao treće, zlouporabu ovlasti ili pogrešan pravni temelj.
            20. Najprije valja navesti da PO raspolože s širokom diskrecijskom ovlašću pri evaluaciji čimbenika koji se uzimaju u obzir za dodjelu ugovora u postupku javne nabave te da se nadzor Općeg suda treba ograničiti na provjeru pravila koja se odnose na postupak i obrazloženje, da su činjenice točno utvrđene te da nije postojala teška i očita pogreška u ocjeni te zloupotreba ovlasti (vidjeti u tom smislu presudu od 13. prosinca 2011., Evropaïki Dynamiki/Komisija, T‑377/07, EU:T:2011:731, t. 22. i navedenu sudsku praksu).
            Tužbeni razlog koji se temelji na bitnoj povredi postupka
            21. Tužitelj navodi da, na temelju članka 139. o Detaljnim pravilima, odbijanje ponude na temelju izuzetno niske cijene mora biti izričito obrazloženo te obrazloženje mora odgovarati posebnom razlogu na kojemu se temelji odbijanje. Pobijana odluka ne sadrži nikakvo obrazloženje koje se tiče posebnih razloga koje je javni naručitelj uzeo u obzir pri donošenju zaključka da je ponuda tužitelja preniska. Prema tome, pobijana odluka čini bitnu povredu postupka jer se taj nedostatak ne može ispraviti pozivanjem na druge dokumente.
            22. Komisija osporava utemeljenost tužiteljevog argumenta.
            23. Valja shvatiti da tim tužbenim razlogom tužitelj navodi u biti povredu obvezu obrazlaganja pobijane odluke.
            24. Valja podsjetiti da kad institucije Europske unije raspolažu širokom diskrecijskom ovlasti, kao što je to konkretno slučaj, poštovanje prava koje jamči pravni poredak Unije u upravnim postupcima je od temeljne važnosti. Takva jamstva uključuju, osobito, obvezu nadležne institucije da dovoljno obrazloži svoju odluku. Samo tako može sud Unije provjeriti da li su činjenični i pravni elementi o kojima ovisi izvršavanje diskrecijske ovlasti ostvareni (vidjeti u tom smislu presudu od 21. studenog 1991., Technische Universität München, C‑269/90, Zb., EU:C:1991:438, t. 14.; presuda od 10. rujna 2008., Evropaïki Dynamiki/Komisija, T‑465/04, EU:T:2008:324, t. 54.).
            25. U okviru postupka sklapanja ugovora o javnoj nabavi, članak 100. stavak 2. Uredbe Vijeća (EZ, Euratom) br. 1605/2002 od 25. lipnja 2002. o Financijskoj uredbi koja se primjenjuje na opći proračun Europskih zajednica (SL L 248, str. 1., u daljnjem tekstu: Financijska uredba) i članak 149. o Detaljnim pravilima određuju sadržaj obveze obrazlaganja kojeg je dužan dati javni naručitelj u odnosu na ponuditelja koji nije prihvaćen u okviru postupka sklapanja ugovora o javnoj nabavi dok to nije slučaj, kako to tužitelj tvrdi, s člankom 139. o Detaljnim pravilima koja se odnosi na postupak koji javni naručitelj mora poduzeti prije nego odbije ponudu za koju smatra da je izuzetno niska.
            26. Proizlazi iz članka 100. stavka 2. Financijske uredbe, članka 149. Detaljnih pravila i stalne sudske prakse da javni naručitelj ispunjava svoju obvezu obrazlaganja ako, prvo, samo priopći odmah svakom ponuditelju razloge odbijanja njegove ponude i zatim obavijesti sve ponuditelje koji su podnijeli prihvatljivu ponudu i koji su to zahtijevali pisanim putem o značajkama i relativnim prednostima odabrane ponude kao i o imenu ponuditelja s kojim je ugovor sklopljen, u roku od petnaest dana od dana kad je primljen pisani zahtjev (vidjeti u tom smislu presudu od 9. rujna 2010., Evropaïki Dynamiki/OEDT, T‑63/06, EU:T:2010:368, t. 111. i navedenu sudsku praksu, i od 12. prosinca 2012., Evropaïki Dynamiki/EFSA, T‑457/07, EU:T:2012:671, t. 45.).
            27. Takvim postupanjem se ispunjava svrhu obveze navođenja razloga iz članka 296. stavka 2. UFEU‑a, kojoj mora odgovarati jasno i nedvosmisleno zaključivanje autora akta tako da, s jedne strane, zainteresirane osobe mogu utvrditi razloge za donesenu odluku kako bi mogle ostvariti svoja prava kao i, s druge strane, sucu da izvrši svoj nadzor (presude Evropaïki Dynamiki/OEDT, t. 26. gore, EU:T:2010:368, t. 112. i navedena sudska praksa, i Evropaïki Dynamiki/EFSA, t. 26. gore, EU:T:2012:671, t. 46. i navedena sudska praksa).
            28. Također je bitno navesti da potrebu za obrazlaganje treba ocijeniti ovisno o okolnostima konkretnog slučaja a osobito o sadržaju akta, naravi navedenih razloga i interesu koji za dobivanje objašnjenja mogu imati adresati ili ostale zainteresirane osobe na koje se taj akt izravno i pojedinačno odnosi (vidjeti presudu od 2. travnja 1998., Komisija/Sytraval i Brink’s France, C‑367/95 P, Zb., EU:C:1998:154, t. 63. i navedenu sudsku praksu, i presudu Evropaïki Dynamiki/Komisija, t. 24. supra , EU:T:2008:324, t. 49.).
            29. Stoga, kako bi se utvrdilo da li, u ovom predmetu, PO je ispunio zahtjev za navođenje razloga valja ispitati pobijanu odluku koja sadrži odluku o odbijanju ponude tužitelja. Također valja ispitati dopis od 27. lipnja 2011., koje je poslano tužitelju, u roku predviđenim člankom 149. stavkom 3. Detaljnih pravila kao odgovor na njegov izričit zahtjev od 25. srpnja 2011. kojim traži dodatne informacije o pobijanoj odluci.
            30. U ovom predmetu, dopisom od 22. srpnja 2011., PO je obavijestio tužitelja o razlozima zbog kojih su njegove ponude odbijene, osobito zbog činjenice da su bile iznimno niske. PO je također obavijestio tužitelja o njegovom pravu da mu se dostave dodatne informacije na temelju tog odbijanja.
            31. Kao što je navedeno u t. 10. gore, nakon zahtjeva za dostavu pojašnjenja podnesenog od strane tužitelja, PO je, dopisom od 27. srpnja 2011. obavijestio tužitelja da njegove ponude nisu mogle biti uspoređene s podnesenim ponudama u okviru ranijeg postupka poziva za podnošenje ponuda te da, u svakom slučaju, određene usporedbe koje je istaknuo tužitelj nisu točne. Usto, tužitelju je dostavio izvadak iz izvješća o evaluaciji koje sadrži razloge zbog kojih su njegove ponude smatrane kao izuzetno niske.
            32. U tom izvatku izvješća o evaluaciji je naznačeno da objašnjenja od 29. lipnja 2011. nisu uklonila sumnje u vezi s predloženim cijenama ponuda tužitelja.
            33. U prilog tom zaključku navedena su četiri elementa informacija koje je dostavio tužitelj u ime i za račun konzorcija,u sljedećim pojmovima:
            „ 1. „Naš konzorcij je uspio usavršiti i uskladiti svoje djelatnosti u Luksemburgu i djelatnosti‘( near [shore] /off shore )’ u Rumunjskoj“;
            2. „Blizina osoblja: predloženo osoblje će se nalaziti ili u Luksemburgu ( intra/extra [‑ muros ], kako bi se osigurala blizina koja je zasigurno potrebna za takav projekt), ili u Rumunjskoj ( extra‑muros )’;
            3. [Konzorcij] je izračunao minimalnu dnevnu naknadu za Luksemburg od 138 eura.
            4. „Stvarni opći troškovi: opći troškovi našeg konzorcija uključuju (upravljanje, troškovi povezani s infrastrukturom, troškovi preseljenja i života za osobe koje su smještene ‘ near shore/off shore ’, troškove upravljanja društvom, troškovi postrojenja, troškovi opće infrastrukture, itd. ).“
            34. Kao drugo, u tom izvatku izvješća o evaluaciji, naznačeno je da, u vezi s točkama 1. i 2. („AD 1 + 2“) (vidjeti t. 33. gore) djelatnosti „( near [shore]/off shore )“ u Rumunjskoj nisu spomenute u ponudama tužitelja i da su svi predloženi ljudski resursi smješteni u Luksemburgu. Dodano je da je, u dijelu tih ponuda koji se odnose na tehničku kvalitetu predloženih ljudskih resursa, pojašnjeno da „[s]vi predloženi tehnički kandidati [ispunjavaju] uvjete koji se odnose na najmanje 3 godine sveučilišnog obrazovanja i iskustva te da su „[o]ni [rade ] također unutar cestovne udaljenosti od [PO‑a].“
            35. Što se tiče točaka 2. i 3. („AD 2 + 3“) (vidjeti t. 33 gore) navedeno je su neke od predloženih cijena konzorcija za omjer radnika i dana, tj. „INF‑SYS‑TRAI – 105 eura“ i „INF‑SYS‑END‑USE‑SUP – 105 eura“, bile niže od minimalne dnevne naknade kako ju je izračunao tužitelj u odgovoru od 29. lipnja 2011.
            36. Što se tiče točke 4. („AD 4“), navedeno je da je komisija za evaluaciju „sumnjala da li bi „visoko kvalificirani ANA‑PROG“ [prihvatili] raditi za minimalnu plaću“ te da ne bi, suprotno onome što tužitelj tvrdi u odgovoru od 29. lipnja 2011., opći troškovi mogli biti uključeni u cijenu za omjer radnika po danu.
            37. Izvadak iz izvješća o evaluaciji je također uključivao dvije opće bilješke kojima je komisija za evaluaciju izrazila svoje sumnje u vezi s činjenicom da su visoko kvalificirani zaposlenici „PRO‑MAN“ i „TEC‑CONS“ spremni raditi za 200 i 210 eura za omjer radnika i dana extra‑muros .
            38. Naposljetku, izvadak izvješća o evaluaciji je sadržavao zaključke prema kojima su obrazloženja date 29. lipnja 2011. u vezi s mjestom pružanja usluga i smještajem osoblja u suprotnosti s ponudama tužitelja te, stoga, ne mogu biti prihvaćene.
            39. Valja zaključiti da, imajući u vidu pobijanu odluku i na dopis PO‑a od 27. srpnja 2011., tužitelj je mogao utvrditi točne razloge za odluku o odbijanju njegovih ponuda. Naime, PO je opravdao na jasan način odluku o neprihvaćanju tih ponuda, kao prvo, tako da je izložio obrazloženja koja su se činila nova u odnosu na te ponude te proturječja za koje je smatrao da postoji među tim ponudama i obrazloženjima od 29. lipnja 2011. i, kao drugo, tako što se je pozvao na izuzetno nizak karakter tih istih ponuda zbog njihove cijene.
            40. PO je stoga smatrao da su se ponude tužitelja temelje na osoblju smještenom u Luksemburgu koje radi na cestovnoj udaljenosti od PO‑a, a ne na osoblju smještenom u Rumunjskoj i na uslugama pruženim u toj državi članici. Iz toga je zaključio da su te ponude izuzetno niske jer, kao prvo, navedene su naknade za određene profile bile manje od minimalne dnevnice za Luksemburg kako ju je izračunao tužitelj u odgovoru od 29. lipnja 2011. i, kao drugo, da nije gospodarski realno smatrati da bi predloženo osoblje prihvatilo raditi u Luksemburgu uz predloženu dnevnice.
            41. S obzirom na navedeno, valja utvrditi da je PO u svojim dopisima, kao i u izvatku izvješća o evaluaciji pridruženom dopisu od 27. srpnja 2011., obrazložio prema potrebnom pravnom standardu odbijanje ponuda tužitelja. Valja zaključiti da je udovoljio uvjete propisane člankom 100. stavkom 2. Financijske uredbe i člankom 149. Detaljnih pravila.
            42. Kao prvo, takav zaključak nije doveden u pitanje tužiteljevim argumentom prema kojem činjenica da se mogao obavijestiti o obilježjima i relativnim prednostima prihvaćenih ponuda nije bitna jer odbijanje njegovih ponuda nije temeljeno na usporedbi tih ponuda s prihvaćenim ponudama.
            43. Valja zaključiti da je PO u pobijanoj odluci spomenuo mogućnost da se tužitelj stvarno obavijesti o obilježjima i relativnim prednostima prihvaćenih ponuda. Budući da tužitelj nije zainteresiran za priopćavanje takvih informacija, on ih nije niti bio dužan zatražiti. Činjenica je da je PO, na temelju članka 100. stavka 2. Financijske uredbe i članka 149. stavka 3. Detaljnih pravila, trebao spomenuti tu mogućnost.
            44. Kao drugo, zaključak o tome da je odluka dovoljno pravno obrazložena nije dovedena u pitanje tužiteljevim argumentom prema kojem pobijana odluka krši bitan uvjet iz članka 147. stavka 3. Detaljnih pravila. Prema tužitelju, ako se u odluci na koju se ta odredba odnosi mora samo navesti razloge zbog kojih ponuda nije u skladu s uvjetima sposobnosti ili s činjenicom da ponuda nije najbolja, uzimajući u obzir kriterije za odabir, predviđena je posebna odredba u slučaju odbijanja ponude zbog njezinog iznimno niskog karaktera. Stoga je u ovom predmetu pobijana odluka prekršila taj bitan uvjet.
            45. Takav prigovor treba odbiti kao neutemeljen s time da nije potrebno odlučivati o njegovoj dopuštenosti što je osporila Komisije. Naime, kao što njegov naslov navodi, članak 147. Detaljnih pravila odnosi se na rezultate evaluacije. Stavci 1. i 2. tog članka se odnose na zapisnik, dok se stavak 3. toga članka odnosi na odluku donesenu od javnog naručitelja. Dok članak 147. stavak 3. Detaljnih pravila propisuje izraze koji se moraju navesti u toj odluci, ta odredba ne određuje da takvi izrazi moraju biti navedeni u dopisu kojim se priopćava sadržaj te odluke neuspješnim ponuditeljima. Komunikacija javnog naručitelja i ponuditelja, osobito onih s kojim nisu sklopljeni ugovori, kao i sadržaj te komunikacije, je propisana člankom 149. Detaljnih pravila. Prema tome, članak 147. Detaljnih pravila nije bitan radi utvrđivanja sadržaja obveze javnog naručitelja davanja razloga, s obzirom na neuspješnog ponuditelja, u vezi s dopisom kojim se priopćava sadržaj odluke javnog naručitelja.
            46. U svjetlu prethodno navedenog, ovaj tužbeni razlog treba odbiti.
            Tužbeni razlog koji se temelji na povredi primjenjivog postupka
            47. Tim tužbenim razlogom, tužitelj u biti navodi povredu postupka iz članka 139. stavka 1. Detaljnih pravila te, općenitije, povredu toga članka u dijelu kojim osporava utemeljenost odbijanja njegovih ponuda zbog toga što su izuzetno niske.
            48. Komisija osporava tužiteljev argument.
            49. U skladu s člankom 139. stavkom 1. Detaljnih pravila ako su za određeni ugovor ponude izuzetno niske, prije nego što odbije takve ponude samo iz tog razloga, javni naručitelj mora zatražiti pisanim putem podatke u vezi sa sastavnim elementima ponude koje smatra bitnima, i provjeriti te sastavne elemente nakon odgovarajućeg saslušanja uključenih stranaka, uzimajući u obzir dobivena obrazloženja.
            50. Kao prvo, ako Opći sud razmotri da se obrazloženje odbijanja njegovih ponuda može naći u dopisu od 27. srpnja 2011., tužitelj želi istaknuti da je razlog za to odbijanje, koji je PO potvrdio u tom dopisu, izuzetno nizak karakter predloženih cijena. Međutim, obrazloženje koje je dodao upućujući na izvješće o evaluaciji nema povezano s tim razlogom i nije relevantno. S tim u vezi, tužitelj navodi zaključak tog izvješća prema kojem „obavijest koju je pružio konzorcij u svojem odgovoru u vezi s mjestom pružanja usluga kao i smještaja osoblja [je] protuslovila [ponudama] te stoga nije [mogla biti] prihvaćena.“
            51. Također treba utvrditi da, prvim prigovorom, tužitelj tvrdi u biti da obrazloženje odbijanja njegove ponuda iz izvješća o evaluaciji nije povezano s razlogom za odbijanje spomenutim u pobijanoj odluci.
            52. Takav prigovor treba odbiti.
            53. Naime, valja smatrati da, u dijelu u kojem tužitelj tvrdi da su ponude odbijene zbog drugog razloga, a ne zbog toga što je cijena izuzetno niska, ispitivanje tog prigovora valja shvatiti na način da se ispita tužbeni razlog koji se odnosi na pogrešan pravni temelj pobijane odluke.
            54. Osim toga, treba podsjetiti da je već zaključeno u okviru ispitivanja prvog tužbenog razloga da je PO pružio dostatno obrazloženje razloga odbijanja tužiteljevih ponuda. Naime, naveo je točne razloge zbog kojih obrazloženja pružena 29. lipnja 2011. nisu uklonile sumnje u vezi s predloženih cijena u tim ponudama i naveo razloge zbog kojih su one smatrane izuzetno niskim ponudama zbog tih cijena (vidjeti t. 39. do 46. gore).
            55. Naposljetku, valja pročitati zaključke spomenute u izvatku izvješća o evaluaciji i navedenom od tužitelja u svojem kontekstu (vidjeti t. 32. do 38. gore). Izvadak započinje s tvrdnjom da, nakon što je analizirala odgovor od 29. lipnja 2011., komisija za evaluaciju je zaključila da su ponude odbijene zbog izuzetno niske cijene. Praćena analizom obrazloženja pruženim 29. lipnja 2011. u vezi s cijenama koje je javni naručitelj smatrao da su izuzetno niske, takva analiza naglašava nesuglasja između navedenih obrazloženja i ponuda tužitelja, dovodi u sumnju gospodarsku stvarnost predloženih cijena za određene profile te osporava uključivanje određenih troškova u te cijene. Izvadak završava zaključkom navedenim od tužitelja koji sažima razloge zbog kojih obrazloženja pružena 29. lipnja 2011. nisu mogla biti uzeta u obzir zbog njihovog nesuglasja s sadržajem ponuda tužitelja. Stoga, suprotno navodima tužitelja, takav zaključak je relevantan u vezi s razlogom odbijanja tih ponuda, u predmetnom slučaju, izuzetno niske cijene i obrazloženjem koje je PO dodao upućujući na izvješća o evaluaciji komisije o evaluacije bilo je povezano s navedenim razlogom.
            56. Kao drugo, to što komisija za evaluaciju nije uzela u obzir opravdanje koje je iznio tužitelj u odgovoru od 29. lipnja 2011. predstavljalo je povredu članka 139. Detaljnih pravila i sudske prakse. Tužitelj navodi da zbog toga što nisu uzeta u obzir njegova obrazloženja, nije postojala razmjena stajališta, već prije monolog PO‑a. Iako tužitelj priznaje da javni naručitelj ne mora ući u beskrajni dijalog s ponuditeljem, on tvrdi da treba dopustiti mogućnost ponuditelju da opravda svoju ponudu.
            57. Najprije valja navesti da, prema članku 139. stavku 1. Detaljnih pravila, javni naručitelj je obvezan dopustiti ponuditelju da obrazloži, štoviše opravda, elemente svoje ponude prije nego je odbije ako smatra da je ponuda izuzetno niska. Obveza provjere ozbiljnosti ponude također se temelji na postojanju prethodnih sumnji u vezi njezine pouzdanosti također imajući u vidu da je glavni cilj toga članka omogućiti ponuditelju da ne bude isključen iz tog postupka bez mogućnosti da opravda tekst svoje ponude koja se čini izuzetno niska (presuda od 11. svibnja 2010., PC‑Ware Information Technologies/Commission, T‑121/08, Zb., EU:T:2010:183, t. 72. i navedena sudska praksa).
            58. Iz toga proizlazi da, u ovom predmetu, u dijelu u kojem je PO imao sumnje u vezi s pouzdanošću ponuda tužitelja, bio je obvezan dati tužitelju mogućnost da objasniti tekst svojih ponuda koja se činila PO‑u izuzetno niska.
            59. U ovom je predmetu PO ispunio takvu obvezu.
            60. U odgovoru, tužiteljevi argumenti su zaista nejasni u tom pogledu, priznajući da je imao mogućnost objasniti tekst svojih ponuda, istovremeno implicirajući suprotno. U odgovoru na pitanje Općeg suda na raspravi, tužitelj je naveo da je obaviješten samo jednim dopisom kojim se od njega traži obrazloženje što nije bilo dostatno za zaključiti da je postupak propisan člankom 139. Detaljnih pravila poštovan.
            61. Međutim, treba utvrditi da je, sukladno članku 139. stavku 1. Detaljnih pravila, PO dao mogućnost tužitelju da obrazloži tekst svoje ponude. Naime, dopisom od 27. lipnja 2011., PO je obavijestio tužitelja, kao predstavnika konzorcija, o zahtjevu za dostavu obavijesti u kojemu je zatražio od tužitelja da objasni na koji su način izračunate cijene za omjer radnika i dana u njegovim ponudama (vidjeti t. 6. gore). Tužitelj je udovoljio tom zahtjevu u odgovoru od 29. lipnja 2011.
            62. Usto, pod uvjetom da tužitelj ističe da ga je PO obavijestio spornom odlukom bez da mu je dopustio da dade detaljnija i potpunija obrazloženja kako bi odgovorio na njegove dvojbe, dostatno je utvrditi da, u odgovoru, tužitelj priznaje da PO nije bio dužan ulaziti u beskrajni dijalog s konzorcijem.
            63. Naposljetku, u dijelu u kojem tužitelj osporava da obrazloženja pruženih 29. lipnja 2011. nisu uzeta u obzir, proizlazi iz izvatka izvješća o evaluaciji koje je priopćeno tužitelju da ih je PO uzeo u obzir utoliko što ih je pregledao i usporedio s ponudama tužitelja prije nego što ih je odbio (vidjeti t. 31. i 38. gore).
            64. Prema tome, tužitelj nije dokazao postojanje povrede postupka propisanog člankom 139. Detaljnih pravila.
            65. Kao treće, tužitelj smatra da opravdanje PO‑a nije utemeljeno jer nisu uzeti u obzir obrazloženja pružena 29. lipnja 2011. i navodi da je PO ponekad pogrešno razumio ta obrazloženja.
            66. U tom smislu, tužitelj je potvrdio na raspravi, u odgovoru na pitanje Općeg suda da, tim prigovorom, on se poziva na pogrešku javnog naručitelja u ocjeni obrazloženja pruženih 29. lipnja 2011. i u odbijanju ponude u tom što su one izuzetno niske u smislu članka 139. Detaljnih pravila.
            67. Kao prvo, valja smatrati da tužitelj ne može tvrditi da je PO učinio pogrešku u tome što je samo naveo da cijene predložene u ponudama podnesene u okviru ranijeg postupka javne nabave nisu relevantne, bez daljnjeg objašnjenja, isključivo zbog toga što su pozivi na nadmetanje bili nezavisni jedan od drugog.
            68. Naime, PO je zaista pojasnio da su evaluacije obavljene nezavisno za svaki poziv na podnošenje ponuda i da, slijedom toga, određene usporedbe tužitelja nisu bitne. Međutim, dodao je da su navedene usporedbe bile, štoviše, pogrešne i naveo za to razloge. S jedne strane, prema PO‑u, intra‑muros cijene nisu iste u ponudama tužitelja kao one podnesene prije četiri godine. S druge strane, suprotno tvrdnjama tužitelja iz odgovora od 29. lipnja 2011., njegove ponude nisu uključivale cijene niže od spomenutih u prijašnjoj ponuda, koje je naveo tužitelj, isključivo za extra‑muros profile.
            69. Usto, PO je ispravno smatrao da usporedba između predloženih cijena u ponudama tužitelja i predloženih cijena u okviru drugih postupaka poziva za podnošenje ponuda nije bitna. Naime, suprotno tvrdnjama tužitelja prema kojima raniji postupci nisu relevantni kad je na „istom tržištu“, sadržaj ponude treba ispitati u svjetlu postupka javne nabave kojoj odgovara.
            70. Kao drugo, tužitelj tvrdi da je komisija za evaluaciju pogrešno temeljila svoju tvrdnju, prema kojoj pružena informacija nije uklonila sumnje u vezi s predloženim cijenama, na pogrešnoj pretpostavci da bi se sve predloženo osoblje trebalo biti smješteno u Luksemburgu. Naime, usprkos činjenici da nema obveze ili dužnosti za bilo koga od osoblja da bude u Luksemburgu, komisija za evaluaciju je pretpostavila da će predloženo osoblje ostati u Luksemburgu. Komisija za evaluaciju je slijedila postupak tako što nije prihvatila obrazloženja pružena 29. lipnja 2011. u kojima je tužitelj objasnio da bi neki od osoblja u Luksemburgu mogu biti eventualno poslani na nepuno radno vrijeme u Rumunjsku u slučaju potrebe. Osoblje u blizini je ponuđeno u ponudama tužitelja samo za potrebe izravnog izvršenja projekta.
            71. Prema tome, u tvrdnji komisije za evaluacije iz točaka „AD 2 + 3“ (vidjeti t. 35. gore) prema kojoj „neke od cijena predloženih od [konzorcija] za omjer radnika i dana extra‑muros  – INF‑SYS‑TRAI – 105 eura i INF‑SYS‑END‑USE‑SUP – 105 eura [su bile] niže [od] minimalne dnevne naknade u Luksemburgu, kako ju [je] izračunao tužitelj u odgovoru [od 29. lipnja 2011.]“ i sličan odgovor spomenut u referenci „AD 4“ (vidjeti t. 36. gore) nije bitan u ovom predmetu jer čak i ako su plaće relativno niske za Luksemburg, one bi trebali biti ujednačene s rumunjskim plaćama koje su vrlo niže.
            72. Valja istaknuti da je komisija za evaluaciju ocijenila da je predložena cijena za ponude tužitelja za plaće ljudskih resursa preniska za osobe koje rade u Luksemburgu. S jedne strane, ona je navela da su cijene za neke od predloženih profila niže od minimalne plaće u Luksemburgu, kako ju je izračunao tužitelj u odgovoru od 29. lipnja 2011. S druge strane, ona je izrazila sumnje za ostale predložene profile da bi visokokvalificirani zaposlenici htjeli raditi za naznačene cijene.
            73. U tom smislu, treba navodi da tužitelj ne osporava da bi se moglo smatrati da su cijene, u oba slučaja, preniske za osoblje koje radi u Luksemburgu.
            74. S druge strane, tužitelj osporava ocjenu komisije za evaluacije prema kojoj bi njegove ponude bile izmijenjene da su obrazloženja pružena 29. lipnja 2011. uzeta u obzir. Prema tužitelju, javni naručitelj je pogrešno smatrao da je obvezan predstaviti u ponudama cjelokupno osoblje koje bi moglo biti vezano uz izvršenje ugovora i da su obrazloženja pružena od tužitelja predstavljaju izmjenu njegovih ponuda.
            75. Tužitelj navodi da obveza predstavljanja u ponudama cjelokupnog osoblja koje bi moglo biti vezano uz izvršenje ugovora nije ipak tako jasna kako se čini da Komisija smatra.
            76. S jedne strane, tužitelj ističe da doista u svojoj točki 4.3.3.4 („Izvršenje projekta“),„specifikacija [određuje] da se zahtijevani zadaci mogu izvršiti koristeći ljudske resurse koji su navedeni u njegovom ugovoru“. Međutim, ta se točka tiče izvršenja specifičnog projekta u okvirnom ugovoru, osobito izvršenja narudžaba ugovora koji su specifični po vremenu ili sredstvima. Prema tome, postoji sumnja da li je ta točka specifikacija vezana uz ponudu ponuditelja za okvirni ugovor ili za ponudu ugovaratelja za specifičan projekt.
            77. Štoviše, tužitelj navodi da je, u vezi s odjeljkom 1.4.2. okvirnog ugovora, prema kojem je ugovaratelj trebao predložiti nakon zahtjeva javnog naručitelja za specifičnu narudžbu ili ugovora, spomenuti prijedlog treba uključivati, između ostaloga, životopise predloženih osoba za izvršenje i potvrdu o njihovoj dostupnosti, jedino uvjerljivo tumačenje odjeljka 4.3.3.4. specifikacija jest da se ono odnosilo na takvu narudžbu ili određeni ugovor. Prema tome, javni naručitelj je pogrešno tumačio tu odredbu i nije trebao smatrati da obrazloženja pružena 29. lipnja 2011. nisu mogla biti prihvaćena.
            78. S druge strane, tužitelj tvrdi da, u svakom slučaju, čak i ako bi Opći sud smatrao da se takva obveza tiče okvirnog ugovora, takva se obveza ne može smatrati kao opća obveza. Naime, točka 3. („Ljudski resursi i zamjene“) odjeljka 4.3.3.4. specifikacija („Izvršenje projekata“) se odnosilo samo na projekte u kojima je uključen faktor vremena i sredstava, a ne na projekte s fiksnom cijenom.
            79. Prema tome, tužitelj tvrdi obrazloženja pružena 29. lipnja 2011. u vezi s mjestom pružanja extra‑muros  usluga nisu bila protivna obvezi osiguravanja osoblja predstavljenog samo u ponudama tužitelja jer je takva obveza, pod pretpostavkom da je postojala, postojala samo za projekte u kojima je uključen faktor vremena i sredstva koji su, prema administraciji, manji dio projekata i posljedično tome nisu odlučujući za cjelokupnu cijenu. Prema tome, tužitelj navodi da nije mogao pružiti ponuđene usluge prema predloženim cijenama u tim ponudama naknađujući time više cijene za projekte te vrste s osobljem koje je predstavljeno u tim ponudama s nižim cijenama za projekte s fiksnom cijenom zbog povoljnih uvjeta u Rumunjskoj. Prema tome, obrazloženja pružena 29. lipnja 2011. nisu mogla dovesti do izmjena u njegovim ponudama.
            80. Valja primijetiti da se komisija za evaluaciju nije referirala na životopise predloženih osobama u ponudama tužitelja ali je istaknula odsustvo spominjanja djelatnosti konzorcija u Rumunjskoj u tim ponudama.
            81. Štoviše, ona je istaknula da su svi ljudski resursi predloženi u ponudama tužitelja bili smješteni u Luksemburgu i da je tužitelj, u ime i za račun konzorcija, naveo da su sve predložene osobe radile unutar cestovne udaljenosti od PO‑a. Međutim, tužitelj ne osporava istinitost tih navoda i priznaje da te ponude nisu spomenule pružanje usluga u Rumunjskoj.
            82. Prema tome, suprotno navodima tužitelja, obrazloženja pružena 29. lipnja 2011. su predstavljala izmjenu njegovih ponuda i nisu mogla biti prihvaćena.
            83. Naime, bez potrebe odlučivanja o pitanju, kako tužitelj tvrdi, je li ponuditelj bio ovlašten izmijeniti, nakon zaključivanja okvirnog ugovora, životopise predloženih osoba, dovoljno je utvrditi da su ponude tužitelja navele da su sve predložene osobe unutar cestovne udaljenosti PO‑a, čije je sjedište u Luksemburgu. Međutim, poziv na nadmetanje ni specifikacija nije zahtijevala od tužitelja da navede u svojim ponudama takvog prijedloga gdje se nalazi osoblje konzorcija. Prema tome, taj prijedlog se mora smatrati kao dio ponude tužitelja.
            84. Međutim, valja istaknuti da je, na temelju točke 1.10 specifikacija („Razdoblje valjanosti ponude“), ponuda morala ostati valjana devet mjeseci nakon zadnjeg dana za podnošenje i tijekom tog razdoblja ponuditelji nisu mogli mijenjati nijedan uvjet njihovih ponuda. Štoviše, valja istaknuti, kako je to učinila Komisija, da je, prema odjeljku 1.9. specifikacija („Opći uvjeti za podnošenje ponude“), podnošenje ponude [vezalo je] ponuditelja tijekom izvršenja ugovora za ponuditelja s kojim se sklapa ugovor. Naposljetku, treba primijetiti da, na temelju kraja odjeljka 2.7.2. specifikacija („Evaluacija tehničkih kriterija dodjele“), „ako je prijedlog ponuditelj [prešao] preko najnižih uvjeta iz specifikacija, takav prijedlog [je] obvezujući tijekom izvršenja ugovora, ako [je] ponuditelj postao ponuditelj s kojim se sklapa ugovor“.
            85. Prema tome, tužitelj nije mogao, bez izmjene uvjeta svojih ponuda, izmijeniti prijedlog, kako je naveden u ponudama, u vezi s smještajem osoblja konzorcija.
            86. Valja zaključiti da se osobe koje rade u Rumunjskoj ne mogu smatrati kao osobe koje se nalaze unutar cestovne udaljenosti i blizini Luksemburga.
            87. Slijedom toga, PO je ispravno ocijenio da su obrazloženja pružena 29. lipnja 2011., prema kojima se predloženo osoblje ne bi bilo nužno smješteno unutar cestovne udaljenosti od PO‑a, nego također smješteno u Rumunjskoj, činila izmjenu ponuda tužitelja. PO je ispravno iz toga zaključio da nije mogao prihvatiti te izmjene, jer tužitelj nije osporavao činjenicu da izmjena njegovih ponuda nije mogla biti prihvaćena u tom trenutku od strane javnog naručitelja, sukladno članku 99. Financijske uredbe i članku 148. Detaljnih pravila koji zabranjuju izmjenu uvjetu prvotne ponude (vidjeti u tom smislu presudu od 25. listopada 2011., Astrim i Elyo Italia/Komisija, T‑216/09, EU:T:2012:574, t. 95.).
            88. Naposljetku, valja istaknuti da su cijene spomenute u tužiteljevim ponudama za naknadu za ljudske resurse trebale biti sukladne s prijedlogom u vezi s smještajem osoblja također navedenog u tim ponudama. Međutim, tužitelj je ponudio samo kao objašnjenje tih cijenu činjenicu da, dok neki zaposlenici rade u Luksemburgu, drugi rade u Rumunjskoj. Štoviše, valja podsjetiti da tužitelj ne osporava da se cijene navedene u tim ponudama mogu smatrati kao izuzetno niske za osoblje koje radi u Luksemburgu.
            89. Prema tome, objašnjenja pružena 29. lipnja 2011. nisu mogla ukloniti sumnje PO‑a u vezi s predloženim cijenama u ponudama tužitelja i koje je smatrao kao izuzetno niske.
            90. Iz toga proizlazi da tužiteljev argument koji dovodi u pitanje utemeljenost odbijanja njegovih ponuda zbog izuzetno niskog karaktera njihove cijene treba biti odbijen.
            91. Takav zaključak nije pobijen tužiteljevim argumentom kojim on tvrdi da, budući da se obrazloženja ne tiču njegovih ponuda, nisu mogla dovesti do izmjena tih ponuda. Prema tužitelju, javni naručitelj je pogriješio dodajući kriterij izbora kriterijima dodjele i dokument koji odgovara na taj kriterij se ne može smatrati dijelom ponude.
            92. U tom smislu tužitelj navodi članka 138. stavka 2., članak 137. stavaka 1. kao i članak 137. stavak 2. točku (a) Detaljnih pravila. Usto, on navodi i sudsku praksu prema kojoj „kriterij dodjele“ ne uključuje kriterije koji nisu usmjereni na identificiranje gospodarski najpovoljnije ponude, nego koji su prvenstveno vezani za evaluaciju ponuditeljeve sposobnosti da izvrši ugovore u pitanju (presuda od 24. siječnja 2008. , Lianakis i dr., C‑532/06, Zb., EU:C:2008:40, t. 29. i 30.).
            93. Valja istaknuti da tim argumentom tužitelj tvrdi u biti da je komisija za evaluaciju dodala, pri evaluaciji ponuda, kriterij u vezi s tehničkom vrijednosti skupine koji čini kriterij izbora što ukazuje na to da dokument koji odgovara na taj kriterij se ne može smatrati kao dio ponude i ne može ju izmijeniti.
            94. Treba utvrditi da je prigovor iznesen prvi put u replici, a ne proizlazi pravnih ili činjeničnih elemenata koji su istaknuti u tijeku postupka ili proširuje tužbeni razlog iz tužbe. Prema tome, valja ga odbiti kao nedopušten prema članku 48. stavak 2. Poslovnika.
            95. Prema svim gore navedenim razmatranjima, ovaj razlog treba biti odbijen.
            Tužbeni razlog koji se temelji na zlouporabi ovlasti ili to da je primijenjen pogrešan pravni temelj
            96. Tužitelj tvrdi kao prvo da se odluka o odbijanju njegovih ponuda ne može temeljiti na članku 139. Detaljnih pravila i da se, prema tome, zasniva na pogrešnom pravnom temelju. Tužitelj dalje navodi da je, u svrhu odbijanja njegovih ponuda, PO zloupotrijebio postupak propisan tom odredbom.
            97. Komisija osporava utemeljenost tužiteljeve argumentacije.
            98. Kao prvo, tužitelj tvrdi da članak 139. Detaljnih pravila određuje da se ponuda može odbiti samo ako je izuzetno niska i da se, posljedično tome, ne može koristiti u svrhu isključivanja ponuditelja na temelju toga da nije potpuno opisao rad konzorcija u vezi s ljudskim resursima.
            99. Međutim, prema tužitelju, njegove ponude su bile odbijene samo zato što nisu dovoljno potpune i detaljne jer se nisu referirale na dio društva koji zapošljava radnu snagu u Rumunjskoj. U njezinoj analizi odgovora tužitelja od 29. lipnja 2011. komisija za evaluaciju je navela da „spomenute „ near/off‑shore “ djelatnosti u Rumunjskoj nisu [bile] spomenute u [ponudama tužitelja]“. Takvo izostavljanje u ponudama tužitelja ostavlja dovoljno mjesta za to da komisija za evaluaciju procijeni da li su cijene predložene u tim ponudama izuzetno niske. Prema tužitelju, jedini mogući razlog odbijanja njegovih ponuda je bio u vezi kriterijima dodjele.
            100. U replici, tužitelj navodi da su kriteriji dodjele uključivali tehničku vrijednost kao i cijenu i da su, u vezi cijene, ponude bile znatno bolje od drugih ponuda. Međutim, budući da izvješće o evaluaciji nije uključivalo rangiranje cijena, tužitelj nije mogao znati da li su njegove ponude predstavljale najbolju vrijednost za novac. On stoga smatra da bi jedini zakoniti način odbijanja njegovih ponuda sastojao od primjene kriterija navedenih u pozivu na nadmetanje, uključujući cjelokupnu evaluaciju kvalitete odgovora konzorcija, u odnosu na što on priznaje da su njegove ponude mogle biti rangirane niže od ponuda ostalih ponuditelja uzimajući u obzir nedostatak jasnoće funkcioniranja konzorcija u vezi s ljudskim resursima. U svakom slučaju, kriteriji dodjele koji se odnose na ljudske resurse nisu mogli biti prihvaćeni kao kriteriji dodjele što bi stavilo u pitanje zakonitost odbijanja ponude konzorcija.
            101. Osim toga, prema tužitelju, s obzirom na obrazloženja pružena 29. lipnja 2011. osobito u vezi s gospodarskim uvjetima pružanja usluga, njegove ponude nisu mogle biti kvalificirane kao izuzetno niske.
            102. Valja utvrditi da, najprije, suprotno navodima tužitelja, komisija za evaluaciju nije ispitala kriterij dodjele koji se odnosi na ljudske resurse kad je uspoređivala informacije koje se odnose na smještaj osoblja predloženog od konzorcija i naznačene cijene. U tom stadiju postupka, komisija za evaluaciju je samo provjerila istovrijednost naznačenih cijena u ponudama tužitelja koje se odnose na naknadu za ljudske resurse, obrazloženja tužitelja prema kojima su te cijene vezane uz smještaj osoblja i prijedloge koji se tiču tog smještaja u tim ponudama.
            103. Nadalje, tužitelj pogrešno tvrdi da su njegove ponude zapravo izostavile određene informacije jer konzorcij nije potpuno opisao svoje funkcioniranje u vezi s ljudskim resursima.
            104. Naime, valja smatrati da ništa ne može ukazati ili sugerirati javnom naručitelju da je dio informacije nedostajao u ponudama tužitelja. S druge strane, javni naručitelj je ispravno ocijenio da, kad je tužitelj bio priupitan, kao predstavnik konzorcija, o cijenama njegovih ponuda, on je izmijenio informacije koje je stavio u njegove ponude bez da je bio vezan uvjetima iz poziva za podnošenje ponuda ili specifikacijom (vidjeti t. 83. gore). Prema tome, obrazloženja pružena 29. lipnja 2011. nisu upotpunila ponude tužitelja nego ih izmijenila (vidjeti t. 82. do 87.).
            105. Budući da komisija za evaluaciju nije mogla uzeti u obzir informacije koje je poslao tužitelj, za konzorcij, bez prihvaćanja izmjene ponude tužitelja, takve informacije nisu omogućile odgovaranje na upite javnog naručitelja u vezi s cijenama naznačenim za omjer radnika i dana. Budući da takvi upiti nisu odgovoreni, ponude su odbijene na temelju izuzetno niskog karaktera njihove cijene. U tom smislu, valja podsjetiti da tužitelj nije dokazao da je PO pogriješio u odbijanju njegove ponuda na tom temelju (vidjeti t. 90. i 95. gore).
            106. Iz toga slijedi da tužiteljev argument, prema kojem on nije mogao znati da li njegove ponude predstavljaju najbolju vrijednost za novac i da bi se jedini zakoniti način, ako i taj, odbijanja njegove ponude, sastojao od primjene kriterija navedenih u pozivu na nadmetanje uključujući i cjelokupnu evaluaciju kvalitete odgovora konzorcija, treba odbiti kao nebitan.
            107. Prema tome, budući da ponude tužitelja isključivo zbog njezinog izuzetno niskog karaktera njezine cijene, pobijana odluka nije temeljena na pogrešnom pravnom temelju i prigovor tužitelja treba odbiti.
            108. Kao drugo, tužitelj tvrdi da se ispitivanje izuzetno niske cijene ne može koristiti kako bi se isključilo ponuditelja. Prema tome, u ovom predmetu PO je zloupotrijebio postupak propisan člankom 139. Detaljnih pravila u svrhu odbijanja ponuda tužitelja nakon što je on dokazao da njegove ponude nisu bile izuzetno niske.
            109. Takav argument ne može biti uspješan.
            110. Valja podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, pojam zloupotrebe ovlasti se odnosi na činjenicu gdje je upravno tijelo iskoristilo svoje ovlasti za svrhu koja nije ona za koju je dodijeljena. Takva odluka predstavlja zloupotrebu ovlasti samo ako se na temelju objektivnih, mjerodavnih i suglasnih pokazatelja proizlazi da je to bio cilj te odluke (presude od 13. studenoga 1990., Fedesa i dr., C‑331/88, Zb., EU:C:1990:391, t. 24., i od 10. svibnja 2005., Italija/Komisija, C‑400/99, Zb., EU:C:2005:275, t. 38.). U slučaju više ciljeva koji se žele postići, čak i ako razlozi za donošenje odluke uključuju nevaljan razlog uz valjane razloge, takva odluka ne predstavlja zloupotrebu ovlasti budući da ne dokida glavni cilj (presuda od 21. prosinca 1954., Italija/Visoko tijelo, 2/54, Zb., EU:C:1954:8, str. 73., 103.; presude od 21. rujna 2005., EDP/Komisija, T‑87/05, Zb., EU:T:2005:333, t. 87, i presuda Evropaïki Dynamiki/Komisija, t. 20. gore, EU:T:2011:731, t. 109.).
            111. U ovom je predmetu dovoljno istaknuti da tužitelj nije podnio nijedan bitan element u prilog svoje tvrdnje prema kojoj je PO zloupotrijebio postupak iz članka 139. Detaljnih pravila u svrhu odbijanja ponuda tužitelja.
            112. Pod pretpostavkom da se tužitelj želi tim prigovorom pozvati na zloupotrebu ovlasti činjenicom upotrebe pogrešnog pravnog temelja za odbijanje njegovih ponuda, dovoljno je podsjetiti da je tužitelj nije uspio dokazati takvu povredu od strane javnog naručitelja (vidjeti t. 107. gore).
            113. Naposljetku, valja zaključiti da tužitelj nije podnio nijedan element kojim bi mogao dokazati da je PO upotrijebio svoju ovlast u druge svrhe osim onih za utvrđivanje ponuda koje trebaju biti prihvaćene.
            114. U svjetlu svega što prethodi, ovaj razlog treba odbiti kao i tužbu u njezinoj cijelosti.
            Troškovi
            115. Sukladno odredbama članka 87. stavka 2. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku snosi troškove, ako je takav zahtjev postavljen.
            116. U ovom predmetu budući da tužitelj nije uspio u postupku, uključujući i one postupka privremene pravne zaštite, istom valja naložiti snošenje troškova sukladno zahtjevu Komisije.

            Operativni dio
            Slijedom navedenog,
            OPĆI SUD (deveto vijeće)
            proglašava i presuđuje:
            1. Tužba se odbija.
            2. Društvo Computer Resources International (Luxembourg) SA se nalaže snošenje troškova, uključujući i one privremene pravne zaštite.


Presuda Suda (sedmo vijeće) od 19. svibnja 2011.#David Barcenilla Fernández (C-256/10) i Pedro Antonio Macedo Lozano (C-261/10) protiv Gerardo García SL.#Zahtjevi za prethodnu odluku: Tribunal Superior de Justicia de Castilla y León - Španjolska.#Direktiva 2003/10/EZ.#Spojeni predmeti C-256/10 i C-261/10.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 10. listopada 2012. # Bimbo, SA protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Postupak povodom prigovora - Dopuštenost. # Predmet T-569/10.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 26. svibnja 2005.#António Jorge Ldª protiv Fazenda Pública.#Zahtjev za prethodnu odluku: Supremo Tribunal Administrativo - Portugal.#PDV.#Predmet C-536/03.


Presuda Službeničkog suda (drugo vijeće) 11. prosinca 2008.#Enzo Reali protiv Europska komisija.#Predmet F-136/06.


Presuda Službeničkog suda (drugo vijeće) od 18. listopada 2007. # Erika Krcova protiv Suda Europskih zajednica. # Javna služba. # Predmet F-112/06.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 22. prosinca 2010.#Europska komisija protiv Talijanske Republike.#Povreda obveze države članice.#Predmet C-304/09.