Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 4. srpnja 2014. # Construcción, Promociones e Instalaciones, SA protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-345/13.


Presuda Suda (treće vijeće) od 30. rujna 2010.#Uszodaépítő kft protiv APEH Központi Hivatal Hatósági Főosztály.#Zahtjev za prethodnu odluku: Baranya Megyei Bíróság - Mađarska.#Šesta direktiva o PDV-u - Direktiva 2006/112/EZ.#Predmet C-392/09.


title: Presuda Suda (deveto vijeće) od 22. siječnja 2015.#Régie communale autonome du stade Luc Varenne protiv État belge.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Cour d'appel de Mons.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 77/388/EEZ – PDV – Izuzeća – Članak 13.B točka b) – Pojam „izuzeće iznajmljivanja nepokretne imovine“ – Stavljanje na raspolaganje uz naknadu nogometnog stadiona – Ugovor o stavljanju na raspolaganje uz vlasnikovo pridržavanje određenih prava i povlastica – Vlasnikova isporuka različitih usluga koje predstavljaju 80 % ugovorno utvrđene naknade.#Predmet C-55/14.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑55/14,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio cour d’appel de Mons (Belgija), odlukom od 31. siječnja 2014., koju je Sud zaprimio 5. veljače 2014., u postupku
            Régie communale autonome du stade Luc Varenne
            protiv
            État belge,
            SUD (deveto vijeće),
            u sastavu: J. Malenovský, u svojstvu predsjednika devetog vijeća, M. Safjan (izvjestitelj) i A. Prechal, suci,
            nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
            tajnik: A. Calot Escobar,
            uzimajući u obzir pisani postupak,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za régie communale autonome du stade Luc Varenne, W. Panis, avocat ,
            – za belgijsku vladu, M. Jacobs i J.-C. Halleux, u svojstvu agenata,
            – za grčku vladu, I. Bakopoulos i V. Stroumpouli, u svojstvu agenata,
            – za nizozemsku vladu, M. Bulterman i M. Gijzen, u svojstvu agenata,
            – za Europsku komisiju, C. Soulay i L. Lozano Palacios, u svojstvu agenata,
            odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegova mišljenja,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 13.B točke b) Šeste direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet – zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena porezna osnovica (SL L 145, str. 1., u daljnjem tekstu: Šesta direktiva).
            2. Zahtjev je upućen u okviru spora između régie communale autonome du stade Luc Varenne (u daljnjem tekstu: općinska uprava) i État belge, povodom mogućnosti odbitka poreza na dodanu vrijednost (u daljnjem tekstu: PDV) kojim je oporezovano stjecanje objekata nogometnog stadiona Luc Varenne, odnosno iznosa od 1.350.001,79 eura.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. Članak 2. Šeste direktive, koji se nalazi u Glavi II. te direktive pod nazivom „Područje primjene“, propisuje:
            „Podliježu [PDV‑u]:
            1. isporuka robe i usluga u tuzemstvu koju uz naknadu obavlja porezni obveznik koji djeluje kao takav;
            [...]“
            4. Članak 13. te direktive, pod nazivom „Izuzeća u tuzemstvu“, u dijelu B pod nazivom „Druga izuzeća“ propisuje:
            „Bez dovođenja u pitanje ostalih odredaba Zajednice, države članice izuzimaju, u skladu s uvjetima koje utvrđuju u svrhu osiguranja ispravne i izravne primjene niže predviđenih izuzeća i sprečavanja eventualne utaje, izbjegavanja ili zloporabe:
            [...]
            b) leasing ili iznajmljivanje nepokretne imovine, osim:
            1. pružanja smještaja, kako je definirano propisima država članica, u hotelskom sektoru ili u sektoru sa sličnom funkcijom, uključujući pružanje usluga u odmorišnim kampovima ili u mjestima koja su pripremljena za korištenje kao mjesta za kampiranje;
            2. iznajmljivanja prostora i mjesta za parkiranje vozila;
            3. iznajmljivanja stalno ugrađene opreme i strojeva;
            4. najma sefova.
            Države članice mogu primjenjivati daljnja isključenja iz opsega tog izuzeća;
            [...]“
            5. Sadržaj odredbe Šeste direktive spomenute u prethodnoj točki gotovo bez izmjena preuzet je u članku 135. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.), koja predstavlja preradu Šeste direktive i njezinih naknadnih izmjena.
            6. Članak 17. stavak 2. točka a) Šeste direktive (koji je postao članak 168. Direktive 2006/112) glasi:
            „Ako se roba i usluge koriste u svrhu oporezovanih transakcija poreznog obveznika, porezni obveznik ovlašten je odbiti od poreza koji je dužan platiti:
            a) PDV koji se mora platiti ili koji je plaćen u toj državi članici za isporuku robe ili usluga koje je za njega izvršio ili će ih izvršiti drugi porezni obveznik“.
            Belgijsko pravo
            7. Članak 19. stavak 1. Zakona o porezu na dodanu vrijednost, u verziji koja se primjenjuje na činjenice u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Zakon o PDV‑u), propisuje:
            „Smatra se isporukom usluga obavljenom uz naknadu korištenje robe koja čini dio imovine određenog poslovanja u privatne svrhe poreznog obveznika ili njegovih zaposlenika ili, općenitije, za svrhe koje nisu poslovnog karaktera, ako se porez na tu robu mogao u cijelosti ili djelomično odbiti.“
            8. Članak 44. stavak 3. točka 2. Zakona o PDV‑u propisuje izuzimanje od PDV‑a sljedećih transakcija:
            „leasing, iznajmljivanje i prijenos ugovora o zakupu nepokretne imovine kao i korištenje takve imovine u skladu s uvjetima iz članka 19. stavka 1., osim:
            a) sljedećih isporuka usluga:
            – osiguravanje parkirališnih mjesta;
            – osiguravanje mjesta za skladištenje robe;
            – osiguravanje smještaja u namještenim hotelima, motelima i ustanovama za smještaj gostiju uz plaćanje;
            – osiguravanje mjesta za kampiranje;
            b) financijskog leasinga nekretnina koji odobri poduzetnik koji se bavi financijskim leasingom nekretnina ili iznajmljivanjem koje se smatra leasingom nekretnina, ako taj poduzetnik izgradi, da izgraditi ili stekne, uz primjenu poreza, zgradu na koju se odnosi ugovor i ako je primatelj uzme u najam kako bi se njome koristio za obavljanje oporezive djelatnosti; kralj određuje uvjete koje treba ispunjavati ugovor o financijskom leasingu nekretnina, osobito kad je riječ o trajanju ugovora, prirodi i svrsi robe koja je predmet ugovora te pravima i obvezama primatelja;
            c) najma sefova.“
            9. Članak 45. stavak 1. točka 1. Zakona o PDV‑u propisuje:
            „Svi porezni obveznici mogu od poreza koji su dužni platiti odbiti poreze kojima su oporezovani roba i usluge koji su im isporučeni, roba koju su uvezli i stjecanje robe unutar Zajednice koji su obavili, u mjeri u kojoj su se njima koristili za obavljanje:
            1. oporezivih transakcija [...]“
            10. Članak 1. Kraljevskog dekreta br. 3 od 10. prosinca 1969. o odbicima pri primjeni poreza na dodanu vrijednost propisuje:
            „1.  Uz primjenu članka 45. stavaka 1. (a), 2. i 3. Zakona o [PDV‑u], porezni obveznik odbija, sukladno uvjetima predviđenima u člancima 2. i 4. ovog dekreta, poreze kojima su oporezovani roba i usluge koje namijeni obavljanju transakcija iz članka 45. stavka 1. točaka 1. do 5. Zakona.
            Ako porezni obveznik pri obavljanju svoje poslovne djelatnosti obavi druge transakcije kod kojih nije moguć odbitak, za određivanje tih odbitaka on mora poštovati članke 46. i 48. Zakona te 12. do 21. ovog dekreta.
            2.  Ni u kojem slučaju ne mogu se odbiti porezi kojima su oporezovani roba i usluge koje porezni obveznik namijeni za privatnu upotrebu ili u svrhe koje nisu obuhvaćene njegovom poslovnom djelatnošću.
            Ako je namjena robe ili usluga djelomično određena u te svrhe, odbitak je isključen u mjeri u kojoj je određena ta namjena. Tu mjeru odredit će porezni obveznik uz kontrolu porezne uprave.“
            Glavni postupak i prethodno pitanje
            11. Općinska uprava upravlja nogometnim stadionom Luc Varenne, za čije je stjecanje platila iznos od 6.428.579,97 eura, uz PDV u iznosu od 1.350.001,79 eura.
            12. Dana 25. kolovoza 2003. općinska uprava sklopila je s ASBL Royal Football Club de Tournai (u daljnjem tekstu: RFCT) sporazum u skladu s kojim se RFCT uz plaćanje koristi objektima nogometnog stadiona Luc Varenne.
            13. Općinska uprava u cijelosti je odbila PDV kojim je oporezovano stjecanje tih objekata.
            14. Nakon dviju kontrola obavljenih u sjedištu općinske uprave tijekom 2004. i 2006., belgijska porezna uprava ocijenila je da je općinska uprava obavila više vrsta transakcija u odnosu na PDV, odnosno:
            – transakcije koje podliježu PDV‑u i na temelju kojih je moguće odbiti plaćeni ulazni PDV;
            – transakcije izvan područja primjene PDV‑a na temelju kojih nije moguće odbiti plaćeni ulazni PDV, poput stavljanja na raspolaganje RFCT‑u besplatno i bez naknade određenih objekata nogometnog stadiona Luc Varenne, i
            – transakcije izuzete od PDV‑a i na temelju kojih, posljedično, nije moguće odbiti plaćeni ulazni PDV.
            15. Belgijska porezna uprava stoga je ocijenila da bi se stavljanje na raspolaganje određenih objekata tog stadiona RFCT‑u sukladno sporazumu sklopljenom s općinskom upravom trebalo smatrati iznajmljivanjem nekretnine te da bi, posljedično, trebalo biti izuzeto od PDV‑a na temelju članka 44. stavka 3. točke 2. Zakona o PDV‑u.
            16. U zapisniku od 22. prosinca 2006. belgijska porezna uprava navela je da analiza djelatnosti općinske uprave sukladno metodi stvarne upotrebe pokazuje da je ona mogla odbiti plaćeni ulazni PDV samo do visine od 36 % na temelju tehnike proporcionalnog odbitka PDV‑a iz članka 46. stavka 2. Zakona o PDV‑u.
            17. Dana 10. siječnja 2007. belgijska porezna uprava izdala je nalog općinskoj upravi radi plaćanja PDV‑a za dio koji je pogrešno odbila, odnosno iznosa od 864.001,15 eura, novčane kazne u iznosu od 86.400 eura i zateznih kamata.
            18. Općinska uprava pobijala je taj nalog pred tribunal de première instance de Mons, koji je presudom od 12. svibnja 2011. ocijenio da davanje općinske uprave RFCT‑u na korištenje određenih objekata nogometnog stadiona Luc Varenne treba kvalificirati iznajmljivanjem nepokretne imovine te da je porezna uprava pravilno odbila odbitak plaćenog ulaznog poreza. Općinska uprava podnijela je žalbu protiv te odluke pred cour d’appel de Mons.
            19. S obzirom na to da donošenje odluke u sporu koji se pred njim vodi ovisi o tumačenju odredbi Šeste direktive, cour d’appel de Mons odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
            „Predstavlja li stavljanje na raspolaganje objekata sportske infrastrukture koja se koristi isključivo za nogomet, a što uključuje mogućnost ad hoc  korištenja i uporabe površine namijenjene za igru nogometnog stadiona (igrališta) kao i svlačionice za igrače i suce do najviše 18 dana po sportskoj sezoni (sportska sezona započinje 1. srpnja svake godine i završava 30. lipnja sljedeće godine), iznajmljivanje nepokretne imovine izuzeto u smislu članka 13.B točke b) Šeste direktive (članak 135. stavak 1. točka 1. Direktive 2006/112), kada davatelj prava korištenja i uporabe:
            – ima pravo u cijelosti prenijeti istovjetna prava na druge fizičke ili pravne osobe po svojem izboru i izvan navedenih 18 dana;
            – ima pravo u bilo koje vrijeme pristupiti navedenim objektima, bez prethodnog odobrenja stjecatelja prava korištenja i uporabe, osobito kako bi provjerio da se oni primjereno koriste te da bi spriječio nastanak štete, uz jedini uvjet da ne utječe na nesmetano održavanje sportskih natjecanja;
            – osim toga zadržava pravo stalnog nadzora pristupa objektima, uključujući vrijeme kada se njima koristi RFCT;
            – zahtijeva paušalnu naknadu od 1750 eura za svaki dan korištenja površine namijenjene za igru, svlačionica, bara, sustava recepcija, provjere i nadzora svih objekata, s time da sukladno sporazumu 20 % traženog iznosa predstavlja pravo pristupa nogometnom igralištu, a 80 % naknadu za različite usluge u vezi s održavanjem, čišćenjem, vođenjem brige (košenje, sađenje itd.) i osiguravanjem usklađenosti s normama površine koja služi za igru te pružanjem dodatnih usluga davatelja prava uporabe i korištenja […]?“
            O prethodnom pitanju
            20. Sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 13.B točku b) Šeste direktive tumačiti na način da stavljanje na raspolaganje uz naknadu nogometnog stadiona na temelju ugovora uz vlasnikovo pridržavanje određenih prava i povlastica, a koji predviđa njegovu isporuku različitih usluga, osobito usluga održavanja, čišćenja, vođenja brige i osiguravanja usklađenosti s normama, koje predstavljaju 80 % ugovorno utvrđene naknade, predstavlja „iznajmljivanje nepokretne imovine“ u smislu te odredbe.
            21. Sukladno stalnoj sudskoj praksi, temeljno obilježje pojma „iznajmljivanje nepokretne imovine“, u smislu članka 13.B točke b) Šeste direktive, jest dodjela suugovaratelju, na ugovoreno vrijeme i uz naknadu, prava korištenja nekretninom kao da je on njezin vlasnik i isključivanja svakog drugog iz tog prava. Kako bi se ocijenilo odgovara li određeni ugovor toj definiciji, valja uzeti u obzir sva obilježja transakcije kao i okolnosti u kojima se ona odvija. U tom smislu, odlučujući je element objektivna priroda predmetne transakcije, neovisno o tome kako su je kvalificirale stranke (presuda MacDonald Resorts, C‑270/09, EU:C:2010:780, t. 46. i navedena sudska praksa).
            22. Također je potrebno navesti da, kako bi bila riječ o iznajmljivanju nepokretne imovine u smislu članka 13.B točke b) Šeste direktive, potrebno je da budu ispunjeni svi uvjeti karakteristični za tu transakciju, odnosno da je vlasnik nepokretne imovine prenio najmoprimcu, u zamjenu za najamninu i na ugovoreno vrijeme, pravo korištenja njegovom imovinom i isključivanja drugih osoba iz tog prava (presuda Medicom i Maison Patrice Alard, C‑210/11 i C‑211/11, EU:C:2013:479, t. 26. i navedena sudska praksa).
            23. Članak 13.B točka b) Šeste direktive predstavlja odstupanje od načelnog pravila u skladu s kojim se PDV plaća za svaku isporuku usluga koju uz naknadu izvrši porezni obveznik te ga stoga valja strogo tumačiti. U nedostatku jednog od uvjeta navedenih u prethodnoj točki, ta odredba ne smije se primjenjivati analogijom uz obrazloženje da predmetno korištenje nepokretnom imovinom najviše sliči iznajmljivanju u smislu te odredbe (vidjeti u tom smislu presudu Medicom i Maison Patrice Alard, EU:C:2013:479, t. 27.).
            24. Načelno je zadaća nacionalnih sudova, koji su jedini nadležni ocjenjivati činjenice, da, s obzirom na okolnosti svojstvene svakom pojedinom slučaju, odrede temeljna obilježja predmetne transakcije kako bi se kvalificirala u smislu Šeste direktive (vidjeti u tom smislu presudu Medicom i Maison Patrice Alard, EU:C:2013:479, t. 33. i navedenu sudsku praksu).
            25. Kad je riječ, konkretnije, o kvalificiranju korištenja sportskim objektima, Sud je već istaknuo da se isporuke u vezi sa sportskim aktivnostima i tjelesnim odgojem, koliko je to moguće, moraju smatrati cjelinom (presuda Stockholm Lindöpark, C‑150/99, EU:C:2001:34, t. 26.).
            26. Tako je u odnosu na iznajmljivanje golfskih terena Sud pojasnio da, zbog činjenice da djelatnost upravljanja golfskim terenom ne obuhvaća samo pasivno stavljanje na raspolaganje terena nego i, među ostalim, velik broj trgovačkih djelatnosti poput nadzora, upravljanja i trajnog dobavljačeva održavanja kao i stavljanje na raspolaganje drugih objekata, iznajmljivanje golfskog terena ne može predstavljati, u nedostatku karakterističnih obilježja, glavnu isporuku (presuda Stockholm Lindöpark, EU:C:2001:34, t. 26.).
            27. Okolnosti u glavnom postupku razlikuju se od okolnosti transakcije o kojoj je bila riječ u postupku u kojem je donesena presuda Stockholm Lindöpark (EU:C:2001:34), s obzirom na to da je, na prvome mjestu, u glavnom postupku riječ o „zajedničkom“ korištenju objektima kluba, a ne o privatnom pristupu igrača, na drugome mjestu, da je to korištenje repetitivno i trajno i, u načelu, ekskluzivno tijekom ugovorenih dana, te, na trećemu mjestu, da se čini da djelatnost i povlastice općinske uprave u svojstvu najmodavca djelomično ovise o uvjetima koji su nužni za upravljanje, u svrhu iznajmljivanja, sportskim objektima koji mogu zaprimiti velik broj različitih skupina i pojedinaca.
            28. Međutim, treba utvrditi da iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, ne dovodeći u pitanje ocjenu činjenica za koju je nadležan sud koji je uputio zahtjev, ne proizlaze specifične okolnosti na temelju kojih bi se moglo zaključiti da korištenje nogometnim igralištem predstavlja glavnu isporuku u transakciji, dajući joj obilježja iznajmljivanja nepokretne imovine u smislu članka 13.B točke b) Šeste direktive.
            29. U okolnostima iz glavnog postupka čini se da je riječ o tome da općinska uprava isporučuje složenu uslugu osiguranja pristupa sportskim objektima, pri čemu osigurava njihov nadzor, upravljanje, održavanje i čišćenje.
            30. Kad je riječ, na prvome mjestu, o nadzoru, odnosno pravima pristupa sportskim objektima i nadzora tog pristupa koja ima općinska uprava, točno je da on sam ne može isključiti kvalificiranje predmetne transakcije iz glavnog postupka kao iznajmljivanja u smislu članka 13.B točke b) Šeste direktive. Ta prava mogu se opravdati kako bi se osiguralo da korištenje najmoprimaca tim objektima ne ometaju treće osobe. Naime, Sud je već pojasnio da postojanje ograničenja prava korištenja iznajmljenim prostorima ne sprečava ekskluzivnost tog korištenja u odnosu na sve druge osobe koje na temelju zakona ili ugovora ne mogu isticati prava na toj imovini, predmetu ugovora o najmu (presuda Temco Europe, C‑284/03, EU:C:2004:730, t. 25.).
            31. U okolnostima u glavnom postupku prava pristupa sportskim objektima i kontrole tog pristupa ipak dovode, putem usluge recepcije, do stalne prisutnosti predstavnika općinske uprave u tim objektima, što može biti indicija na temelju koje se može zaključiti da je uloga općinske uprave aktivnija od onoga što proizlazi iz iznajmljivanja nepokretne imovine u smislu članka 13.B točke b) Šeste direktive.
            32. Kad je, na drugome mjestu, riječ o različitim uslugama upravljanja, održavanja i čišćenja, čini se da su one u najvećem dijelu zapravo nužne kako bi se osiguralo da predmetni objekti budu prikladni za upotrebu kojoj su namijenjeni, odnosno sportske manifestacije i, konkretnije, nogometne utakmice sukladno primjenjivim sportskim propisima.
            33. Stoga valja smatrati da su objekti potrebni za te svrhe, putem usluga održavanja i osiguravanja usklađenosti s normama, stavljeni na raspolaganje RFCT‑u u stanju koje omogućuje korištenje tim objektima u ugovorene svrhe i da osiguranje pristupa tim instalacijama u tu preciznu svrhu predstavlja karakterističnu isporuku transakcije u glavnom postupku (vidjeti analogne presude Part Service, C‑425/06, EU:C:2008:108, t. 51. i 52.; Field Fisher Waterhouse, C‑392/11, EU:C:2012:597, t. 23. te RR Donnelley Global Turnkey Solutions Poland, C‑155/12, EU:C:2013:434, t. 22.).
            34. U tom smislu, ekonomska vrijednost različitih isporučenih usluga, koja sukladno odluci kojom se upućuje prethodno pitanje predstavlja 80 % ugovorno utvrđene naknade, također je indicija za kvalificiranje transakcije u glavnom postupku u cijelosti više isporukom usluge nego iznajmljivanjem nepokretne imovine u smislu članka 13.B točke b) Šeste direktive.
            35. S obzirom na navedeno, sud koji je uputio zahtjev mora ocijeniti jesu li sve usluge koje nudi općinska uprava zaista nužne u svrhu osiguranja pristupa sportskim objektima za ugovorene svrhe, odnosno isključivo za svrhe nogometa.
            36. Kad je, konačno, riječ o trajanju upotrebe predmetne imovine, što je nužan element ugovora o najmu, treba podsjetiti, s jedne strane, da je Sud već imao priliku utvrditi da, kad je riječ o golfskom terenu, ono može biti ograničeno (presuda Stockholm Lindöpark, EU:C:2001:34, t. 27.).
            37. S druge strane, iz sudske prakse proizlazi da ta upotreba ne mora načelno biti samo povremena i privremena (vidjeti u tom smislu presudu Leichenich, C‑532/11, EU:C:2012:720, t. 24.).
            38. U okolnostima u glavnom postupku trajanje upotrebe određeno ugovorom o stavljanju na raspolaganje odnosi se na najviše 18 nogometnih dana, koje nije a priori  zanemarivo. Međutim, sud koji je uputio zahtjev mora ocijeniti treba li, s obzirom na ukupne okolnosti, radije kvalificirati ugovorenu upotrebu kao povremenu i privremenu, što bi predstavljalo dodatnu indiciju na temelju koje bi se dalo zaključiti da transakciju u glavnom postupku u cijelosti više treba kvalificirati kao isporuku usluge nego kao iznajmljivanje nepokretne imovine. U tom smislu osobito treba provjeriti jesu li, kako ističe belgijska vlada, objekti nogometnog stadiona Luc Varenne, uz ono što je navedeno u ugovoru, zapravo stavljeni na raspolaganje RFCT‑u na način koji je u manjoj mjeri ad hoc  ili je, kako tvrdi općinska uprava, stvarna upotreba ograničena samo na nogometne utakmice.
            39. S obzirom na sve navedeno, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 13.B točku b) Šeste direktive treba tumačiti na način da stavljanje na raspolaganje uz naknadu nogometnog stadiona na temelju ugovora uz vlasnikovo pridržavanje određenih prava i povlastica, a koji predviđa njegovu isporuku različitih usluga, osobito usluga održavanja, čišćenja, vođenja brige i osiguravanja usklađenosti s normama, koje predstavljaju 80 % ugovorno utvrđene naknade, načelno ne predstavlja „iznajmljivanje nepokretne imovine“ u smislu te odredbe. To mora ocijeniti sud koji je uputio zahtjev.
            Troškovi
            40. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (deveto vijeće) odlučuje:
            Članak 13.B točku b) Šeste direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet – zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena porezna osnovica treba tumačiti na način da stavljanje na raspolaganje uz naknadu nogometnog stadiona na temelju ugovora uz vlasnikovo pridržavanje određenih prava i povlastica, a koji predviđa njegovu isporuku različitih usluga, osobito usluga održavanja, čišćenja, vođenja brige i osiguravanja usklađenosti s normama, koje predstavljaju 80 % ugovorno utvrđene naknade, načelno ne predstavlja „iznajmljivanje nepokretne imovine“ u smislu te odredbe. To mora ocijeniti sud koji je uputio zahtjev.


Presuda Prvostupanjskog suda (drugo prošireno vijeće) od 8. svibnja 2007.#Citymo SA protiv Komisije Europskih zajednica.#Arbitražna klauzula - Nedopuštenost.#Predmet T-271/04.


Presuda Općeg suda (žalbeno vijeće) od 21. svibnja 2014. # Europska komisija protiv Luigi Macchia. # Predmet T-368/12 P.


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 8. prosinca 2016.#Undis Servizi Srl protiv Comune di Sulmona.#Zahtjev za prethodnu odluku koju je uputio Consiglio di Stato.#Zahtjev za prethodnu odluku – Ugovori o javnoj nabavi usluga – Dodjela ugovora bez započinjanja postupka poziva na nadmetanje – Dodjela ‚in house’ – Uvjeti – Sličan nadzor – Ostvarivanje znatnog dijela svoje aktivnosti – Društvo ponuditelj čiji je kapital u cijelosti u javnom vlasništvu jedinica lokalne samouprave – Aktivnosti koje se izvršavaju u korist jedinica lokalne samouprave koje nisu dioničari – Aktivnost koju je naložilo javno tijelo koje nije dioničar.#Predmet C-553/15.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      8. prosinca 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Ugovori o javnoj nabavi usluga — Dodjela ugovora bez započinjanja postupka poziva na nadmetanje — Dodjela ‚in house’ — Uvjeti — ‚Sličan nadzor’ — ‚Ostvarivanje bitnog dijela svoje aktivnosti’ — Društvo ponuditelj čiji je kapital u cijelosti u javnom vlasništvu jedinica lokalne samouprave — Aktivnosti koje se izvršavaju u korist jedinica lokalne samouprave koje nisu dioničari — Aktivnost koju je naložilo javno tijelo koje nije dioničar“
      U predmetu C‑553/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Consiglio di Stato (Državno vijeće, Italija), odlukom od 25. lipnja 2015., koju je Sud zaprimio 26. listopada 2015., u postupku

         Undis Servizi Srl

      protiv

         Comune di Sulmona

      uz sudjelovanje:

         Cogesa SpA,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, E. Juhász (izvjestitelj), C. Vajda, K. Jürimäe i C. Lycourgos, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Campos Sánchez‑Bordona,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Undis Servizi Srl, S. Della Rocca, avvocato,

               —

               za Comune di Sulmona, G. Blandini i M. Fracassi, avvocati,

               —

               za Cogesa SpA, R. Colagrande, avvocato,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju C. Colelli, avvocato dello Stato,

               —

               za Europsku komisiju, G. Conte i A. Tokár, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na dodjelu ugovora o javnoj nabavi bez postupka poziva na nadmetanje, odnosno dodjelu „in house“.

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između Undis Servizi Srl (u daljnjem tekstu: Undis) i Comune di Sulmona (općina Sulmona, Italija), povodom toga što je ta općina izravno dodijelila ugovor o javnoj nabavi usluga društvu Cogesa SpA.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća 2004/18/EZ od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima, ugovora o javnoj nabavi robe te ugovora o javnim uslugama (SL 2004., L 134, str. 114.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 1., str. 156.) utvrđuje zakonodavni okvir koji je primjenjiv na ugovore koje sklapaju javni naručitelji.

               4

               Članak 1. te direktive, naslovljen „Definicije“, u stavku 2. točki (a) predviđa:
               „,Ugovori o javnoj nabavi' su naplatni ugovori sklopljeni u pisanom obliku između jednog ili više gospodarskih subjekata i jednog ili više javnih naručitelja i čiji je predmet izvođenje radova, isporuka robe ili pružanje usluga u smislu ove Direktive.“

               5

               Propisi prava Unije u području provedbe postupaka javne nabave koji je na snazi u vrijeme činjenica u glavnom postupku nije predviđao mogućnost izravne dodjele ugovora o javnoj nabavi bez provedbe postupka poziva na nadmetanje, odnosno in house dodjele. Međutim, ta je mogućnost dopuštena sudskom praksom Suda, koji je također utvrdio i uvjete u tom pogledu.

               6

               Prema toj sudskoj praksi, sada ustaljenoj, javni naručitelj, kao što je lokalno tijelo, oslobođen je obveze pokretanja postupka javne nabave pod dvostrukim uvjetom da, s jedne strane, izvršava nad subjektom ponuditeljem, koji je pravno različit subjekt od njega, sličan nadzor kao nad vlastitim službama i, s druge strane, kada taj subjekt ostvaruje znatan dio svoje djelatnosti s javnim naručiteljem ili više njih koji ga nadziru (vidjeti, u tom smislu, presudu od 18. studenog 1999., Teckal, C‑107/98, EU:C:1999:562, t. 50.).

               7

               Direktiva 2004/18 ukinuta je i zamijenjena Direktivom 2014/24/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. veljače 2014. o javnoj nabavi i o stavljanju izvan snage Direktive 2004/18/EZ (SL 2004., L 94, str. 65.). Prema članku 91. Direktive 2014/24, ukidanje Direktive 2004/18 stupilo je na snagu 18. travnja 2016.

         Talijansko pravo

               8

               Prema podacima iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, kako nijedna odredba talijanskog prava ne određuje uvjete za izravnu dodjelu ugovora o javnoj nabavi, nacionalno pravo u tom pogledu upućuje na pravo Unije.

               9

               Članak 30. decreto legislativo n. 267 – Testo unico delle leggi sull’ordinamento degli enti locali (zakonodavna uredba br. 267 – objedinjeni tekst zakona o sustavu lokalne samouprave), od 18. kolovoza 2000. (redovni dodatak GURI‑ju br. 162., od 28. rujna 2000.), predviđa:
               „1.   Kako bi se određene dužnosti i službe provodile na koordinirani način, tijela lokalne samouprave mogu između sebe sklapati odgovarajuće sporazume.
               2.   Navedenim sporazumima moraju se utvrditi ciljevi, trajanje, načini savjetovanja s tijelima naručiteljima, njihovi financijski odnosi te uzajamne obveze i jamstva.
               3.   Za upravljanje specifičnom uslugom na određeno vrijeme ili za realizaciju određenog posla, država i regija, u područjima u kojima su nadležne, mogu predvidjeti obvezujuće oblike sporazuma između lokalnih jedinica, na temelju prethodno razrađenih pravila.
               […]“

               10

               Kao što ističe sud koji je uputio zahtjev, članak 149.a stavak 1. druga rečenica decreto legislativo n. 152 – Norme in materia ambientale (zakonodavna uredba br. 152., o pravilima u području okoliša), od 3. travnja 2006. (redovni dodatak GURI‑ju br. 96., od 14. travnja 2006.), propisuje:
               „Izravna dodjela može se provesti samo u korist društava u cijelosti u javnom vlasništvu, koja ispunjavaju uvjete koje postavlja europski pravni poredak za in house upravljanje i koje su u vlasništvu jedinica lokalne samouprave koje pripadaju dotičnom području.“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               11

               Iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da je odlukom od 30. rujna 2014. općinsko vijeće općine Sulmona dodijelilo uslugu cjelovitog upravljanja komunalnim otpadom društvu Cogesa čiji je kapital u potpunosti u javnom vlasništvu više općina u Regione Abruzzo (regija Abruzzo, Italija), među kojima je i općina Sulmona. Potonja drži 200 od ukupno 1200 dionica koje čine kapital toga društva, što znači da ima približno 16,6% udjela u kapitalu.

               12

               Dana 30. listopada 2014. dok ugovor o javnim uslugama s društvom Cogesa još nije bio sklopljen, jedinice lokalne samouprave koje su njezini dioničari sklopile su sporazum s ciljem zajedničkog nadzora nad tim subjektom sličnog onome koji izvršavaju i nad vlastitim službama (u daljnjem tekstu: sporazum od 30. listopada 2014.).

               13

               Regija Abruzzo objedinjenom okolišnom dozvolom br. 9/11 naložila je društvu Cogesa, sukladno načelima samodostatnosti, blizine i supsidijarnosti, obvezu obrade i prerade komunalnog otpada određenih općina iz te regije koje nisu bile dioničari toga društva.

               14

               Undis, društvo zainteresirano za predmetni ugovor o javnim uslugama, podnijelo je tužbu pred Tribunale amministrativo regionale per l’Abruzzo (regionalni upravni sud u Abruzzu, Italija) protiv odluke o dodjeli ugovora o javnoj nabavi usluga i protiv odluke o potvrđivanju nacrta međuopćinskog sporazuma navedenog u točki 12. ove presude. Pozivajući se na povredu članka 2. decreto legislativo n. 163 – Codice dei contratti pubblici relativi a lavori, servizi e forniture in attuazione delle direttive 2004/17/EZ e 2004/18/EZ (zakonodavna uredba br. 163., koja se odnosi na zakon o javnoj nabavi radova, usluga i robe primjenom direktiva 2004/17/EZ i 2004/18/EZ) od 12. travnja 2006. (redoviti dodatak GURI‑ju br. 100, od 2. svibnja 2006.), kao i članaka 43., 49. i 86. UFEU‑a, Undis je tvrdio da nisu ispunjena dva uvjeta koja su potrebna kako bi navedeni ugovor o javnim uslugama mogao podlijegati in house dodjeli.

               15

               Konkretno, Undis je tvrdio da nije ispunjen uvjet da javni naručitelj nad ponuditeljem, koji je pravno različiti subjekt od njega, provodi sličan nadzor kao što provodi nad vlastitim službama,. Naime, s obzirom na to da je općina Sulmona manjinski dioničar društva Cogesa, sporazum od 30. listopada 2014. bio je sklopljen nakon odluke o dodjeli ugovora o javnim uslugama iz glavnog postupka, te su odredbe statuta toga društva povjeravale njegovim tijelima autonomnu ovlast, nespojivu s pojmom „sličnog nadzora“. Undis je pridodao da nije zadovoljen i uvjet da ponuditelj ostvaruje bitan dio svoje aktivnosti za javnog naručitelja ili više njih koji ga nadziru. Naime, prema Undisu, budući da je prema bilanci za 2011. do 2013. godine društvo Cogessa objavilo da ostvaruje manje od 50% svojih sveukupnih aktivnosti s jedinicama lokalne samouprave koje su joj dioničari, aktivnost koju to društvo obavlja za općine koje joj nisu dioničari mora biti obuhvaćena tom globalnom aktivnošću.

               16

               Tribunale amministrativo regionale Abruzzo (regionalni upravni sud Abruzzo) odbio je tu tužbu. Taj je sud prije svega smatrao da je uvjet sličnog nadzora ispunjen zbog činjenice da je sklopljen sporazum od 30. listopada 2014. Nadalje je presudio da je uvjet koji se odnosi na ostvarivanje bitnog dijela aktivnosti također ispunjen, obrazlažući da je, ne uzimajući u obzir aktivnosti koje je društvo Cogesa obavljalo za općine koje nisu njeni dioničari, dio aktivnosti koje je ona obavljala za općine koje jesu njeni dioničari prelazio 90% prihoda toga društva, te se preostali postotak mogao smatrati samo marginalnom aktivnošću.

               17

               Consiglio di Stato (državno vijeće, Italija), postupajući po žalbi Undisa, ističe da su, bez obzira na činjenicu da Direktiva 2014/24 nije ratione temporis primjenjiva na spor u glavnom postupku, odredbe članka 12. te direktive u svakom slučaju značajne za rješenje toga spora.

               18

               Što se uvjeta ostvarivanja bitnog dijela aktivnosti tiče, Consiglio di Stato (Državno vijeće) poziva se na presudu od 11. svibnja 2006., Carbotermo et Consorzio Alisei (C‑340/04, EU:C:2006:308, t. 65.), u kojoj je Sud presudio da „je odlučujući prihod onaj koji je predmetni poduzetnik ostvario na temelju odluka o dodjeli koje su donijele jedinice koje provode nadzor, uključujući i prihod ostvaren s korisnicima u izvršavanju takvih odluka“. S obzirom na tu sudsku praksu, odluke o dodjeli koje treba uzeti u obzir za ocjenu je li taj uvjet zadovoljen stoga su samo one koje su neposredno donijele jedinice koje provode nadzor. Stoga, proširenje broja relevantnih dodjela može proizaći iz članka 12. stavka 2. Direktive 2014/24.

               19

               Consiglio di Stato (Državno vijeće) naprotiv je primijetilo da niti jedna odredba navedene direktive ne navodi da je, kako bi se ocijenilo je li odnosni uvjet ispunjen, potrebno uzeti u obzir dodjele koje se odnose na jedinice lokalne samouprave koje nisu dioničari, u slučaju kada te dodjele nalaže mjera vlasti višeg tijela javne uprave koje također nije dioničar.

               20

               Osim toga, prema Consiglio di Stato (Državno vijeće), postavlja se pitanje treba li u glavnom postupku uzeti u obzir, kako bi se provjerilo je li uvjet koji se odnosi na ostvarivanje bitnog dijela aktivnosti ispunjen, dodjele izvršene u korist javnih tijela koja su dioničari društva Cogesa prije sklapanja sporazuma od 30. listopada 2014. Consiglio di Stato (Državno vijeće) u tom pogledu upućuje na članak 12. stavak 5. drugu alineju Direktive 2014/24.

               21

               U tim je uvjetima Consiglio di Stato (Državno vijeće) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li prilikom utvrđenja bitne aktivnosti nadziranog tijela također uzeti u obzir i aktivnost koju je javno tijelo koje nije dioničar nadziranog tijela naložilo u korist javnih subjekata koji nisu dioničari nadziranog tijela?

                        2.

                        Treba li prilikom utvrđenja znatne aktivnosti nadziranog tijela također voditi računa i o dodjelama ugovora javnim subjektima koji su dioničari nadziranog tijela prije nego što je bio ispunjen uvjet tzv. sličnog nadzora?“

         O prethodnim pitanjima

               22

               Ponajprije, treba zaključiti da činjenice u glavnom postupku, kako su istaknute u točkama 11. i 12. ove presude, prethode isteku roka državama članicama za prenošenje Direktive 2014/24, koji je bio 18. travnja 2016. Slijedi da prethodna pitanja treba ocjenjivati ratione temporis samo u pogledu Direktive 2004/18 kako je tumači sudska praksa Suda.

               23

               Osim toga, treba istaknuti da sud koji je uputio zahtjev u ovom slučaju ne daje nikakve pojedinosti što se tiče pitanja prelazi li vrijednost predmetnog ugovora u glavnom postupku ili ne prag za primjenu Direktive 2004/18. Nadalje, odluka kojom se upućuje prethodno pitanje ne sadrži ni podatke koji su potrebni kako bi se utvrdilo radi li se o ugovoru o javnoj nabavi usluga ili o koncesiji za usluge.

               24

               Točno je da se izuzeće od primjene pravila prava Unije kada su ispunjeni uvjeti za dodjelu in house može primijeniti kako u situacijama koje su obuhvaćene područjem primjene Direktive 2004/18 tako i u situacijama koje su od toga isključene (vidjeti, u tom smislu, presudu od 29. studenog 2012., Econord, C‑182/11 i C‑183/11, EU:C:2012:758, t. 26. i navedenu sudsku praksu). Međutim, u drugom slučaju, primjena toga izuzeća ima značaj za rješavanje spora u glavnom postupku samo ako odnosna nabava podliježe temeljnim pravilima i općim načelima Ugovora o FEU, što pretpostavlja da ugovori o javnoj nabavi predstavljaju određeni prekogranični interes (vidjeti, u tom smislu, presudu od 6. listopada 2016., Tecnoedi Costruzioni, C‑318/15, EU:C:2016:747, t. 19. i navedenu sudsku praksu).

               25

               Zbog duha suradnje koji prevladava u odnosima između nacionalnih sudova i Suda u okviru prethodnog postupka, izostanak tih prethodnih utvrđenja suda koji je uputio zahtjev ne dovodi do nedopuštenosti zahtjeva ako, unatoč tom nedostatku, Sud, s obzirom na podatke koji proizlaze iz spisa, smatra da može dati koristan odgovor sudu koji je uputio zahtjev. Međutim, Sud daje odgovor samo pod uvjetom da je sud koji je uputio zahtjev utvrdio da su ispunjeni uvjeti za primjenu prava Unije (vidjeti, prema analogiji, presudu od 11. prosinca 2014., Azienda sanitaria locale n. 5 Spezzino i dr., C‑113/13, EU:C:2014:2440, t. 48.).

               26

               Odgovor Suda na pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev temelji se stoga na pretpostavci da se Direktiva 2004/18 primjenjuje na odnosnu nabavu u glavnom postupku, ili, ako to nije slučaj, da ta nabava predstavlja određeni prekogranični interes, što je na potonjem sudu da provjeri.

         Prvo pitanje

               27

               Svojim prvim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev u biti pita – u okviru primjene sudske prakse Suda koja se odnosi na izravne dodjele ugovora o javnoj nabavi pod nazivom in house, kako bi se utvrdilo izvršava li izabrani ugovaratelj bitan dio svojih aktivnosti za javnog naručitelja, osobito za jedinice lokalne samouprave koje su njegovi dioničari i koje ga nadziru – treba li u te aktivnosti također uključiti i one koje tom subjektu nalaže javno tijelo koje nije njegov dioničar, u korist jedinica lokalne samouprave koje nisu njegovi dioničari i ne izvršavaju nikakav nadzor nad njime.

               28

               Prema sudskoj praksi Suda, glavni cilj pravila prava Unije iz područja javne nabave, tj. slobodno kretanje robe i usluga i otvaranje nenarušenom tržišnom natjecanju u svim državama članicama, podrazumijeva obvezu primjenjivanja pravila o provedbi postupaka javne nabave koja predviđaju relevantne direktive, kada javni naručitelj, kao što je jedinica lokalne samouprave, odluči s pravno različitim subjektom u pisanom obliku sklopiti naplatni ugovor, neovisno o tome je li taj subjekt i sam javni naručitelj ili ne (vidjeti, u tom smislu, presude od 18. studenog 1999., Teckal, C‑107/98, EU:C:1999:562, t. 51., kao i od 11. siječnja 2005., Stadt Halle et RPL Lochau, C‑26/03, EU:C:2005:5, t. 44. i 47.).

               29

               Sud ističe da se svaka iznimka od primjene te obveze mora tumačiti usko (presude od 11. siječnja 2005., Stadt Halle et RPL Lochau, C‑26/03, EU:C:2005:5, t. 46., kao i od 8. svibnja 2014., Datenlotsen Informationssysteme, C‑15/13, EU:C:2014:303, t. 23.).

               30

               Budući da javno tijelo može izvršavati zadaće od javnog interesa za koje je nadležno pomoću vlastitih administrativnih, tehničkih i drugih sredstava, a da nije obvezno pribjegavati vanjskim subjektima koji ne pripadaju njegovim službama (vidjeti, u tom smislu, presudu od 11. siječnja 2005., Stadt Halle i RPL Lochau, C‑26/03, EU:C:2005:5, t. 48.), Sud je opravdao priznavanje iznimke o dodjelama in house postojanjem posebne unutrašnje povezanosti, u tom slučaju, između javnog naručitelja i izabranog ugovaratelja, iako je potonji pravno različiti subjekt od prvo navedenog (vidjeti, u tom smislu, presudu od 8. svibnja 2014., Datenlotsen Informationssysteme, C‑15/13, EU:C:2014:303, t. 29.). U tom slučaju, može se smatrati da javni naručitelj zapravo koristi vlastita sredstva (vidjeti, u tom smislu, presudu od 8. svibnja 2014., Datenlotsen Informationssysteme, C‑15/13, EU:C:2014:303, t. 25.) te da je uspješni naručitelj gotovo dio njegovih unutarnjih službi.

               31

               Ta iznimka zahtijeva, osim da javni naručitelj provodi nad subjektom uspješnim ponuditeljem nadzor sličan onome koji provodi nad vlastitim službama, i da taj subjekt ostvaruje bitan dio svoje aktivnosti u korist javnog naručitelja koji ga nadzire ili više njih (vidjeti, u tom smislu, presudu od 18. studenog 1999., Teckal, C‑107/98, EU:C:1999:562, t. 50.).

               32

               Stoga je neophodno da je aktivnost subjekta uspješnog ponuditelja usmjerena pretežno na jedinica koji ga nadzire ili više njih, dok svaka druga aktivnost može biti samo marginalnog karaktera. Kako bi ocijenio je li tomu slučaj, nacionalni sud mora uzeti u obzir sve okolnosti slučaja, kako kvalitativne tako i količinske. U tom pogledu, relevantan je prihod onaj koji je taj subjekt ostvario na temelju odluka o dodjeli koje je donijela jedinica koja provodi nadzor ili više njih (vidjeti, u tom smislu, presude od 11. svibnja 2006., Carbotermo et Consorzio Alisei, C‑340/04, EU:C:2006:308, t. 63. i 65., kao i od 17. srpnja 2008., Komisija/Italija, C‑371/05, neobjavljena, EU:C:2008:410, t. 31.).

               33

               Cilj zahtjeva da predmetna osoba ostvaruje znatan dio svoje aktivnosti za jedinicu ili više njih koje ga nadziru je jamčiti primjenjivost Direktive 2004/18 i u slučaju kada je poduzetnik, kojeg nadzire jedan ili više javnih subjekata, aktivan na tržištu i tako može ući u tržišnu utakmicu s drugim poduzetnicima. Naime, ne znači da je poduzetnik nužno lišen svoje slobode djelovanja samo zato što odluke koje ga se tiču donosi javni subjekt koji ga nadzire, ako taj poduzetnik i dalje može obavljati znatan dio svoje gospodarske aktivnosti za druge subjekte. Naprotiv, kada su usluge toga poduzetnika namijenjene samo tom javnom tijelu ili više njih, čini se opravdanim izuzeti tog poduzetnika od ograničenja iz Direktive 2004/18, s obzirom na to da su ona namijenjena očuvanju tržišnog natjecanja koje u ovom slučaju više nije potrebno (vidjeti, po analogiji, presudu od 11. svibnja 2006., Carbotermo et Consorzio Alisei, C‑340/04, EU:C:2006:308, t. 60. do 62.).

               34

               Iz te sudske prakse proizlazi da svaku aktivnost izabranog ugovaratelja koja je usmjerena na osobe različite od onih koje ga nadziru, odnosno one koje nemaju nikakvu vezu s nadzorom te osobe, bile one i javna tijela, treba smatrati da se izvršava u korist trećih osoba.

               35

               Slijedom navedenog, s obzirom na tu sudsku praksu, u glavnom postupku, jedinice lokalne samouprave koje nisu dioničari društva Cogesa moraju se smatrati trećim osobama. Naime, prema navodima iz odluke kojom se upućuje prethodna pitanja, ne postoji nikakav odnos nadzora između tih javnih tijela i toga društva, tako da posebna unutrašnja povezanost, koja prema sudskoj praksi Suda opravdava iznimku u pogledu dodjela in house između javnog naručitelja i subjekta ponuditelja ne postoji.

               36

               Stoga, u cilju provjere je li društvo Cogesa ostvarilo znatan dio svoje aktivnosti za jedinice koje su njeni dioničari, aktivnosti koje je to društvo usmjerilo prema jedinicama lokalne samouprave koje nisu njeni dioničari treba smatrati kao da su izvršene u korist trećih osoba. Na sudu koji je uputio zahtjev je da ispita može li se potonje aktivnosti smatrati da su samo marginalnog karaktera u odnosu na njenu aktivnost za jedinice koje su njeni dioničari, u smislu sudske prakse Suda koja se odnosi na in house dodjelu.

               37

               Takav zaključak ne može opovrgnuti činjenica koju navodi sud koji je uputio zahtjev, prema kojoj je aktivnosti koje je društvo Cogesa izvršavalo u korist jedinice lokalne samouprave koje nisu njegovi dioničari naložilo javno tijelo, koje također nije dioničar toga društva. Naime, iako je ono naložilo društvu Cogesa tu aktivnost, iz navoda u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da to javno tijelo nije dioničar toga društva i ne provodi nikakav nadzor nad njime u smislu sudske prakse Suda koja se odnosi na dodjele in house. Ako navedeno javno tijelo ne provodi nikakav nadzor, aktivnost koju je ono naložilo društvu Cogesa treba smatrati kao aktivnost koja se izvršava u korist trećih osoba.

               38

               Uzimajući u obzir sva prethodna razmatranja, na prvo pitanje je potrebno odgovoriti da, u okviru primjene sudske prakse Suda koja se odnosi na izravne dodjele ugovora o javnoj nabavi pod nazivom in house, kako bi se utvrdilo izvršava li izabrani ugovaratelj bitan dio svojih aktivnosti za javnog naručitelja, osobito za jedinice lokalne samouprave koje su njegovi dioničari i koje ga nadziru, u te aktivnosti ne treba uključiti one koje tom subjektu nalaže javno tijelo koje nije dioničar toga subjekta, u korist jedinica lokalne samouprave koje nisu dioničari toga subjekta i ne provode nikakav nadzor nad njime, pri čemu za tu aktivnost treba smatrati da se izvršava u korist trećih osoba.

         Drugo pitanje

               39

               Ovim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li – kako bi se utvrdilo izvršava li subjekt uspješni ponuditelj značajan dio svojih aktivnosti za jedinice lokalne samouprave koje su njegovi dioničari i koje nad njime zajednički provode nadzor sličan onome koji provode nad svojim vlastitim službama – također uzeti u obzir aktivnosti koje taj subjekt ostvaruje za te jedinice lokalne samouprave prije nego što se taj zajednički nadzor stvarno počeo provoditi.

               40

               U tom pogledu, treba podsjetiti da, prema sudskoj praksi Suda, kako bi se ocijenilo uvjet koji se odnosi na ostvarivanje znatnog dijela aktivnosti, nacionalni sud mora uzeti u obzir sve okolnosti slučaja, kako kvalitativne tako i količinske (vidjeti, u tom smislu, presudu od 11. svibnja 2006., Carbotermo et Consorzio Alisei, C‑340/04, EU:C:2006:308, t. 63. i 64.).

               41

               U ovom slučaju, iz navoda u odluci kojom se upućuje prethodna pitanja razvidno je da je društvo Cogesa već izvršavalo aktivnosti za jedinice lokalne samouprave koje su joj dioničari i prije sklapanja sporazuma od 30. listopada 2014. Te se aktivnosti sigurno moraju uzeti u obzir ako se one i dalje provode u trenutku dodjele ugovora o javnoj nabavi. Osim toga, aktivnosti ostvarene prije 30. listopada 2014. mogu također biti relevantne za ocjenu je li uvjet koji se odnosi na ostvarivanje znatnog dijela aktivnosti ispunjen. Naime, protekle aktivnosti mogu također predstavljati pokazatelj značaja aktivnosti koje društvo Cogesa namjerava izvršiti za jedinice lokalne samouprave koje su joj dioničari nakon početka provedbe sličnog nadzora s njihove strane.

               42

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, kako bi se utvrdilo izvršava li izabrani ugovaratelj bitan dio svojih aktivnosti za jedinice lokalne samouprave koje su njegovi dioničari i koji nad njime zajednički provode nadzor sličan onome koji provode nad svojim vlastitim službama, treba uzeti u obzir sve okolnosti slučaja među kojima mogu biti i aktivnosti koje je taj subjekt izvršavao za jedinice lokalne samouprave prije stvarne provedbe toga zajedničkog nadzora.

         Troškovi

               43

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           U okviru primjene sudske prakse Suda koja se odnosi na izravne dodjele ugovora o javnoj nabavi pod nazivom in house, kako bi se utvrdilo izvršava li izabrani ugovaratelj bitan dio svojih aktivnosti za javnog naručitelja, osobito za jedinice lokalne samouprave koje su njegovi dioničari i koje ga nadziru, u te aktivnosti ne treba uključiti one koje tom subjektu nalaže javno tijelo koje nije dioničar toga subjekta, u korist jedinica lokalne samouprave koje nisu dioničari toga subjekta i ne provode nikakav nadzor nad njime, pri čemu za tu aktivnost treba smatrati da se izvršava u korist trećih osoba.

                           2.

                           Kako bi se utvrdilo izvršava li izabrani ugovaratelj bitan dio svojih aktivnosti za jedinice lokalne samouprave koje su njegovi dioničari i koji nad njime zajednički provode nadzor sličan onome koji provode nad svojim vlastitim službama, treba uzeti u obzir sve okolnosti slučaja među kojima mogu biti i aktivnosti koje je taj subjekt izvršavao za jedinice lokalne samouprave prije stvarne provedbe toga zajedničkog nadzora.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 16. srpnja 2009.#Infopaq International A/S protiv Danske Dagblades Forening.#Zahtjev za prethodnu odluku: Højesteret - Danska.#Direktiva 2001/29/EZ - Članci 2. i 5.#Predmet C-5/08.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 6. lipnja 2013. # Interroll Holding AG protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice. # Predmet T-126/12.


Presuda Suda od 12. prosinca 1974. # B.N.O. Walrave, L.J.N. Koch protiv Association Union cycliste internationale, Koninklijke Nederlandsche Wielren Unie i Federación Española Ciclismo. # Zahtjev za prethodnu odluku: Arrondissementsrechtbank Utrecht - Nizozemska. # Predmet 36-74.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 19. travnja 2013. # Associação de Empresas de Construção e Obras Públicas e Serviços (Aecops) protiv Europske komisije. # Predmet T-53/11.


Presuda Suda od 7. siječnja 2004.#K.B. protiv National Health Service Pensions Agency i Secretary of State for Health.#Zahtjev za prethodnu odluku: Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) - Ujedinjena Kraljevina.#Članak 141. UEZ-a - Direktiva 75/117/EEZ.#Predmet C-117/01.


Presuda Suda (treće vijeće) od 2012. lipanj 21.#Mahagében Kft i Péter Dávid protiv Nemzeti Adó- és Vámhivatal Dél-dunántúli Regionális Adó Főigazgatósága i Nemzeti Adó- és Vámhivatal Észak-alföldi Regionális Adó Főigazgatósága.#Zahtjevi za prethodnu odluku podnesene po Baranya Megyei Bíróság i Jász-Nagykun-Szolnok Megyei Bíróság.#Spojeni predmeti C-80/11 i C-142/11.


Presuda Suda (treće vijeće) od 4. lipnja 2009.#Finanzamt Düsseldorf-Süd protiv SALIX Grundstücks-Vermietungsgesellschaft mbH & Co. Objekt Offenbach KG.#Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesfinanzhof - Njemačka.#Šesta direktiva o PDV-u.#Predmet C-102/08.


Presuda Prvostupanjskog suda (treće vijeće) od 15. rujna 2005. # Citicorp protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Apsolutni razlozi za odbijanje. # Predmet T-320/03.


Presuda Suda od 9. rujna 2003. # Katharina Rinke protiv Ärztekammer Hamburg. # Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesverwaltungsgericht - Njemačka. # Direktive 86/457/EEZ i 93/16/EEZ. # Predmet C-25/02.


title: Presuda Suda od 4. prosinca 1974. # Yvonne van Duyn protiv Home Office. # Zahtjev za prethodnu odluku: High Court of Justice, Chancery Division - Ujedinjena Kraljevina. # Predmet 41-74.

text:
PRESUDA SUDA4. prosinca 1974.(*)„Javni poredak“U predmetu 41/74,povodom
 zahtjeva koji je na temelju članka 177. Ugovora o EEZ-u Sudu uputio
High Court of Justice, Chancery Division (Engleska), s ciljem da u sporu
 koji se vodi pred tim sudom između Yvonne Van DuyniHome Officeapribavi
 prethodnu odluku o tumačenju članka 48. UEEZ-a i članka 3. Direktive
Vijeća 64/221/EEZ od 25. veljače 1964. o usklađivanju posebnih mjera o
kretanju i boravku stranaca koje su opravdane na temelju javnoga
poretka, javne sigurnosti ili javnoga zdravlja (SL, 4. travnja 1964.,
str. 850.), SUD,u
sastavu: R. Lecourt, predsjednik, C. Ó Dálaigh i A. J. Mackenzie Stuart,
 predsjednici vijeća, A. M. Donner, R. Monaco, J. Mertens de Wilmars, P.
 Pescatore, H. Kutscher i M. Sørensen (izvjestitelj), suci, nezavisni odvjetnik: H. Mayras,tajnik: A. Van Houtte,donosi sljedećuPresudu1        Odlukom
 Vice Chancellora od 1. ožujka 1974., koju je Sud zaprimio 13. lipnja,
High Court of Justice, Chancery Division (Engleska) postavio je, na
temelju članka 177. Ugovora o EEZ-u, tri pitanja o tumačenju određenih
odredaba prava Zajednice u području slobode kretanja radnika. 2        Ta
 su pitanja postavljena u okviru tužbe koju je protiv Home Officea
podnijela nizozemska državljanka kojoj je odbijen ulazak u Ujedinjenu
Kraljevinu radi zapošljavanja na radno mjesto tajnice u „Scijentološkoj
crkvi“.3        Ulazak
 je odbijen u skladu s politikom vlade Ujedinjene Kraljevine prema
navedenoj organizaciji čije aktivnosti smatra društveno opasnima. Prvo pitanje4        Prvim
 se pitanjem od Suda traži da utvrdi je li članak 48. Ugovora o EEZ-u
izravno primjenjiv u smislu da pojedincima dodjeljuje prava koja mogu
isticati pred sudovima države članice.5        Člankom
 48. stavcima 1. i 2. određuje se da je sloboda kretanja radnika
osigurana po isteku prijelaznog razdoblja i da podrazumijeva „ukidanje
svake diskriminacije na temelju državljanstva među radnicima iz država
članica u vezi sa zapošljavanjem, primicima od rada i ostalim uvjetima
rada.“ [neslužbeni prijevod]6        Navedene
 odredbe državama članicama nameću preciznu obvezu koja ne zahtijeva
donošenje nikakvog akta od strane institucija Zajednice ili država
članica i koja im ne ostavlja nikakvu mogućnost diskrecijske ocjene u
pogledu njenog ispunjenja. 7        Stavak
 3., definirajući prava koja obuhvaća načelo slobode kretanja radnika,
podvrgava ta prava ograničenjima koja su opravdana razlozima javnoga
poretka, javne sigurnosti i javnoga zdravlja. Međutim,
 primjena tih ograničenja podliježe sudskoj kontroli, tako da mogućnost
države članice da se pozove na ograničenja ne sprječava da se odredbom
članka 48., kojim se utvrđuje načelo slobode kretanja radnika,
pojedincima dodijele prava koja oni mogu isticati pred nacionalnim
sudovima i koja su ti sudovi dužni štititi. 8        Prema tome, na postavljeno pitanje valja odgovoriti potvrdno.  Drugo pitanje9        Drugim
 se pitanjem od Suda traži da utvrdi je li Direktiva Vijeća 64/221 od
25. veljače 1964. o usklađivanju posebnih mjera o kretanju i boravku
stranaca koje su opravdane na temelju javnoga poretka, javne sigurnosti
ili javnoga zdravlja izravno primjenjiva tako da pojedincima daje prava
koja mogu isticati pred sudovima države članice.10      Iz
 zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da je jedina relevantna odredba
Direktive sadržana u članku 3. stavku 1. kojim se predviđa da se „mjere
zaštite javnog poretka ili javne sigurnosti trebaju temeljiti isključivo
 na osobnom ponašanju pojedinca na kojeg se primjenjuju“. [neslužbeni
prijevod]11      Ujedinjena
 Kraljevina ističe da članak 189. Ugovora pravi razliku između učinaka
uredaba, direktiva i odluka, zbog čega valja pretpostaviti da je Vijeće,
 donijevši direktivu umjesto uredbe, željelo da taj akt ima učinak
drukčiji od učinka uredbe i da stoga ne bude izravno primjenjiv.12      Međutim,
 ako su na temelju članka 189. uredbe neposredno primjenjive i, prema
tome, takve naravi da mogu proizvoditi izravne učinke, iz toga ne
proizlazi da druge vrste akata navedene u tom članku nikada ne mogu
proizvoditi slične učinke. Bilo bi
nespojivo s obvezujućim učinkom koji se člankom 189. priznaje direktivi
načelno onemogućiti zainteresiranim pojedincima da se pozovu na obvezu
koja se njome utvrđuje. Osobito bi, u
slučajevima kad su tijela Zajednice direktivom obvezala države članice
na određeno djelovanje, koristan učinak takvog akta bio oslabljen ako bi
 se strankama onemogućilo da se na njega pozivaju u postupku pred
nacionalnim sudovima i tim sudovima da ga uzmu u obzir kao element prava
 Zajednice. Članak 177. koji dopušta
nacionalnim sudovima da upute Sudu pitanja o valjanosti i tumačenju svih
 akata institucija, bez razlike, podrazumijeva da se stranke mogu
pozivati na te akte pred nacionalnim sudovima. U
 svakom pojedinom slučaju potrebno je ispitati jesu li narav, struktura i
 tekst odredbe o kojoj je riječ takvi da mogu proizvoditi izravne učinke
 u odnosima između država članica i pojedinaca.13      Time
 što predviđa da se mjere zaštite javnog poretka trebaju temeljiti
isključivo na osobnom ponašanju pojedinca o kojem je riječ, članak 3.
stavak 1. Direktive 64/221 ima za svrhu ograničiti diskrecijske ovlasti
koje nacionalni propisi u pravilu dodjeljuju tijelima nadležnima za
ulazak i protjerivanje stranaca. S jedne
strane, ta odredba utvrđuje obvezu koja ne podliježe ni jednom
ograničenju ili uvjetu i koja, prema svojoj naravi, ne zahtijeva
donošenje nikakvog akta od strane institucija Zajednice ili država
članica.S druge strane, s obzirom na to da
je riječ o obvezi država članica, da prilikom primjene klauzule kojom se
 predviđa odstupanje od jednog od temeljnih načela Ugovora utvrđenog u
korist pojedinaca, ne uzimaju u obzir čimbenike koji nisu povezani s
osobnim ponašanjem, zbog pravne je sigurnosti pojedinaca o kojima je
riječ potrebno omogućiti im pozivanje na tu obvezu iako je ona utvrđena
normativnim aktom koji u svojoj cjelini nema izravni učinak ipso jure.14      U
 vezi sa značenjem i točnim dosegom odredbe mogu se doduše pojaviti
pitanja tumačenja, ali ta pitanja mogu riješiti sudovi primjenjujući
prema potrebi i postupak predviđen člankom 177. Ugovora.15      Prema
 tome, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da članak 3. stavak
1. Direktive Vijeća 64/221 od 25. veljače 1964. pojedincima dodjeljuje
prava koja mogu isticati pred sudovima države članice i koja su ti
sudovi dužni štititi. Treće pitanje16      Trećim
 se pitanjem od Suda traži da utvrdi treba li članak 48. Ugovora i
članak 3. Direktive 64/221 tumačiti na način da „država
 članica prilikom ispunjavanja svoje obveze, da mjeru koju poduzima iz
razloga javnoga poretka temelji isključivo na osobnom ponašanju
pojedinca o kojem je riječ, ima pravo uzeti u obzir kao element tog
ponašanja:(a) činjenicu da je taj pojedinac
član ili je bio član skupine ili organizacije čije aktivnosti država
članica smatra protivnima javnom interesu, iako ih propisi te države ne
zabranjuju;(b) činjenicu da pojedinac o kojem
je riječ namjerava u državi članici obavljati djelatnost u okviru takve
skupine ili organizacije, premda državljanima navedene države članice
koji žele obavljati sličnu djelatnost u takvoj skupini ili organizaciji
nisu nametnuta nikakva ograničenja.“17      U
 tom je pogledu najprije potrebno razmotriti može li članstvo u
određenoj skupini ili organizaciji samo po sebi predstavljati osobno
ponašanje u smislu članka 3. Direktive 64/221. Iako
 je točno da prijašnje članstvo općenito ne može opravdati uskraćivanje
prava na slobodno kretanje unutar Zajednice pojedincu o kojem je riječ,
sadašnje se članstvo, koje odražava sudjelovanje u aktivnostima skupine
odnosno organizacije i identificiranje s njenim ciljevima i namjerama,
može smatrati dobrovoljnim činom tog pojedinca, pa prema tome i dijelom
njegovog osobnog ponašanja u smislu navedene odredbe.18      Uz
 postavljeno se pitanje nadalje javlja problem koji se očituje u tome
kakvu važnost valja pridati činjenici da nacionalni propisi ne
zabranjuju aktivnosti organizacije o kojoj je riječ, iako ih država
članica smatra protivnima javnom interesu. U
 tom pogledu potrebno je naglasiti da pojam javnoga poretka u kontekstu
Zajednice treba usko tumačiti, osobito kad se njime opravdava odstupanje
 od temeljnog načela slobode kretanja radnika, kako njegov doseg ne bi
mogla jednostrano određivati svaka pojedina država članica bez nadzora
institucija Zajednice. Unatoč tome, posebne
 okolnosti koje bi mogle opravdati primjenu pojma javnoga poretka mogu
se razlikovati od zemlje do zemlje i od razdoblja do razdoblja pa je u
tom pogledu nadležnim nacionalnim tijelima potrebno priznati marginu
prosudbe u granicama koje postavlja Ugovor.19      Iz
 navedenog proizlazi da se od države članice, čija su se nadležna tijela
 jasno odredila prema aktivnostima određene organizacije označivši ih
društveno opasnima i poduzela upravne mjere za njihovo suzbijanje, ne
može tražiti da te aktivnosti zabrani zakonom kako bi se mogla pozvati
na pojam javnog poretka, ako se takva mjera, u danim okolnostima, ne
čini prikladnom.20      Postavljeno
 pitanje na kraju otvara problem koji se očituje u tome ima li država
članica pravo, zbog razloga javnoga poretka, zapriječiti državljaninu
druge države članice da na njenom državnom području bude zaposlen u
određenoj skupini ili organizaciji premda vlastitim državljanima ne
nameće slična ograničenja.21      U
 tom pogledu Ugovor doduše utvrđuje načelo slobodnog kretanja radnika
bez diskriminacije među državljanima država članica, ali se u članku 48.
 stavku 3. dopušta da se prava koja proizlaze iz tog načela ograniče iz
opravdanih razloga javnoga poretka, javne sigurnosti i javnoga zdravlja.
 Na temelju navedene odredbe tim
ograničenjima podliježu, među ostalim, pravo na prihvaćanje stvarno
učinjenih ponuda za zaposlenje, pravo na slobodno kretanje unutar
državnog područja država članica u tu svrhu i pravo na boravak u državi
članici radi obavljanja posla. Prema tome, u
 svim slučajevima u kojima su spomenuta ograničenja primjenjiva, ona
imaju takav učinak da se državljaninu jedne države članice može
uskratiti ulazak na državno područje druge države članice i boravak na
njemu.22      S
 druge strane, jedno od načela međunarodnoga prava, za koje se ne može
smatrati da ga se Ugovorom o EEZ-u željelo isključiti iz primjene u
odnosima između država članica, protivi se tome da država vlastitim
državljanima uskraćuje pravo ulaska na svoje državno područje i boravka
na njemu.23      Iz
 navedenog proizlazi da država članica, zbog razloga javnog poretka,
može, kada to smatra potrebnim, državljaninu druge države članice
uskratiti uživanje prava koja proizlaze iz načela slobodnog kretanja
radnika radi obavljanja određenog posla, čak i kada vlastitim
državljanima ne nameće slično ograničenje.24      Prema
 tome, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da članak 48.
Ugovora o EEZ-u i članak 3. stavak 1. Direktive 64/221 treba tumačiti na
 način da država članica, pri određivanju ograničenja koja su opravdana
razlozima javnoga poretka, može uzeti u obzir, kao okolnost povezanu s
osobnim ponašanjem pojedinca o kojem je riječ, činjenicu da je on član
skupine ili organizacije čije aktivnosti država članica smatra društveno
 opasnima iako ih ne zabranjuje, bez obzira na to što nikakva
ograničenja nisu nametnuta državljanima te države članice koji žele
obavljati djelatnost sličnu onoj koju državljanin druge države članice
namjerava obavljati u okviru tih istih skupina ili organizacija. Troškovi25      Troškovi
 Ujedinjene Kraljevine i Komisije Europskih zajednica, koje su Sudu
podnijele očitovanja, ne nadoknađuju se.Budući
 da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke u sporu koji
je u tijeku pred nacionalnim sudom, na tom je sudu da odluči o
troškovima postupka.Slijedom navedenog,SUDodgovarajući na pitanja koja mu je odlukom od 1. ožujka 1974. uputio High Court of Justice odlučuje:1.      Članak
 48. Ugovora o EEZ-u ima izravan učinak u pravnim porecima država
članica i pojedincima dodjeljuje prava koja su nacionalni sudovi dužni
štititi.2.      Članak
 3. stavak 1. Direktive Vijeća 64/221 od 25. veljače 1964. o
usklađivanju posebnih mjera o kretanju i boravku stranaca koje su
opravdane na temelju javnoga poretka, javne sigurnosti ili javnoga
zdravlja ustanovljuje prava u korist pojedinaca koja oni mogu isticati
pred sudovima države članice i koja su ti sudovi dužni štititi.3.      Članak
 48. Ugovora o EEZ-u i članak 3. stavak 1. Direktive 64/221 treba
tumačiti na način da država članica, pri određivanju ograničenja koja su
 opravdana razlozima javnoga poretka, može uzeti u obzir, kao okolnost
povezanu s osobnim ponašanjem pojedinca o kojem je riječ, činjenicu da
je on član skupine ili organizacije čije aktivnosti država članica
smatra društveno opasnima iako ih ne zabranjuje, bez obzira na to što
nikakva ograničenja nisu nametnuta državljanima te države članice koji
žele obavljati djelatnost sličnu onoj koju državljanin druge države
članice namjerava obavljati u okviru tih istih skupina ili organizacija.Potpisi* Jezik postupka: engleski


Presuda Suda (veliko vijeće) od 9. studenog 2010.#Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag GmbH & Co. KG protiv "Österreich"-Zeitungsverlag GmbH.#Zahtjev za prethodnu odluku: Oberster Gerichtshof - Austrija.#Direktiva 2005/29/EZ.#Predmet C-540/08.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 4. rujna 2014.#eco cosmetics GmbH & Co. KG i Raiffeisenbank St. Georgen reg. Gen. mbH protiv Virginije Laetitije Barbare Dupuy i Tetyane Bonchyk.#Zahtjevi za prethodnu odluku koje je uputio Amtsgericht Wedding.#Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Uredba br. 1896/2006 (EZ) – Postupak za europski platni nalog – Izostanak valjane dostave – Učinci – Europski platni nalog koji je proglašen izvršivim – Prigovor – Preispitivanje u izvanrednim slučajevima – Rokovi.#Spojeni predmeti C‑119/13 i C‑120/13.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      4. rujna 2014. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Pravosudna suradnja u građanskim stvarima — Uredba br. 1896/2006 (EZ) — Postupak za europski platni nalog — Izostanak valjane dostave — Učinci — Europski platni nalog koji je proglašen izvršivim — Prigovor — Preispitivanje u izvanrednim slučajevima — Rokovi“
      U spojenim predmetima C‑119/13 i C‑120/13,
      povodom zahtjevâ za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koje je uputio Amtsgericht Wedding (Njemačka) odlukama od 7. siječnja odnosno 5. veljače 2013., koje je Sud zaprimio 14. ožujka 2013., u postupcima

         eco cosmetics GmbH & Co. KG

      protiv

         Virginie Laetitije Barbare Dupuy (C‑119/13),
      i

         Raiffeisenbank St. Georgen reg. Gen. mbH

      protiv

         Tetyane Bonchyk (C‑120/13),
      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, C. G. Fernlund, A. Ó Caoimh, C. Toader (izvjestiteljica) i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za V. L. B. Dupuy, M. Stawska‑Höbel, Rechtsanwältin,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i J. Kemper, u svojstvu agenata,

               —

               za vladu Helenske Republike, F. Dedousi i M. Skorila, u svojstvu agenata,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju L. D’Ascie, avvocato dello Stato,

               —

               za Europsku komisiju, A.-M. Rouchaud‑Joët i B. Eggers, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 9. travnja 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje Uredbe (EZ) br. 1896/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2006. o uvođenju postupka za europski platni nalog (SL L 399, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 7., str. 94.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između, s jedne strane, eco cosmetics GmbH & Co. KG (u daljnjem tekstu: eco cosmetics), sa sjedištem u Njemačkoj, i V. L. B. Dupuy, s prebivalištem u Francuskoj, te s druge strane, Raiffeisenbank St. Georgen reg. Gen. mbH, sa sjedištem u Austriji, i T. Bonchyk, s prebivalištem u Njemačkoj, glede postupaka za europski platni nalog.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodne izjave 13., 19. i 23. do 25. Uredbe 1896/2006 određuju:

                        „(13)

                        Prilikom primjene europskog platnog naloga, tužitelj bi trebao pružiti informacije koje dovoljno jasno određuju i potkrepljuju tražbinu kako bi se tuženiku omogućilo da na temelju tih informacija odluči hoće li ili neće osporiti tražbinu.

                  [...]

                        (19)

                        Zbog razlika među državama članicama u građanskom postupku, a posebno u pravilima koja uređuju dostavu pismena, potrebno je odrediti posebne i detaljne minimalne standarde koji bi se trebali primjenjivati u postupku za europski platni nalog. Za dostavu europskog platnog naloga posebno ne bi se trebao smatrati dovoljnim bilo koji način koji se, s obzirom na ispunjavanje tih standarda, na bilo koji način temelji na pravnim fikcijama.

                  [...]

                        (23)

                        Tuženik može uložiti prigovor koristeći se standardnim obrascem koji je utvrđen ovom Uredbom. Međutim, sudovi bi trebali uzeti u obzir bilo kakav prigovor u pisanom obliku jasnog sadržaja.

                        (24)

                        Prigovor podnesen u vremenskom roku trebao bi obustaviti postupak europskog platnog naloga i dovesti do automatskog prijenosa slučaja u redovni građanski postupak, osim ako tužitelj nije izričito zatražio da se postupak u tom slučaju okonča. Za potrebe ove Uredbe, poimanje redovnoga građanskog postupka ne bi trebalo nužno tumačiti u smislu nacionalnog zakonodavstva.

                        (25)

                        Nakon isteka vremenskog roka za podnošenje prigovora, u određenim izvanrednim slučajevima tuženik bi trebao imati pravo zahtijevati preispitivanje europskog platnog naloga. U izvanrednim slučajevima preispitivanje ne bi trebalo značiti da je tuženiku dana druga prilika za osporavanje tražbine. Tijekom postupka preispitivanja, osnovanost tražbine ne bi trebalo procjenjivati izvan osnova koje proizlaze iz izvanrednih okolnosti na koje se poziva tuženik. Ostale bi izvanredne okolnosti mogle uključivati slučajeve u kojima se europski platni nalog temelji na lažnim informacijama koje su navedene u obrascu zahtjeva.“

               4

               Sukladno odredbama uvodne izjave 27. navedene uredbe, „[…] postupci za izvršenje europskog platnog naloga i dalje bi trebali biti uređeni nacionalnim pravom“.

               5

               Članak 1. stavak 1. točka (a) Uredbe br. 1896/2006 propisuje:
               „Svrha ove Uredbe je:

                        (a)

                        pojednostavnjivanje, ubrzavanje i smanjenje troškova parničenja u prekograničnim slučajevima koji se odnose na nesporne novčane tražbine uspostavljanjem postupka europskog platnog naloga“.

               6

               Članak 6. navedene uredbe, naslovljen „Nadležnost“, u stavku 1. propisuje:
               „Za potrebe primjene ove Uredbe nadležnost se određuje u skladu s važećim pravilima prava Zajednice, posebno u skladu s Uredbom [Vijeća] (EZ) br. 44/2001. [od 22. prosinca 2000. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001, L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.)].“

               7

               Članak 12., stavci 3. i 5. Uredbe br. 1896/2006 glasi:
               „3.   U europskom platnom nalogu tuženika se poučava o mogućnosti da:

                        (a)

                        tužitelju plati iznos koji je naveden u nalogu;
                        ili

                        (b)

                        ospori nalog tako što na sudu porijekla uloži prigovor, koji mora biti poslan unutar 30 dana od dostave naloga tuženiku.

                  […]
               5.   Sud osigurava dostavu naloga tuženiku u skladu s nacionalnim pravom i na način koji ispunjava minimalne standarde iz članaka 13., 14. i 15.“

               8

               Članak 13. Uredbe br. 1896/2006, naslovljen „Dostava s dokazom o preuzimanju od strane tuženika [o uručenju tuženiku]“, propisuje:
               „Europski platni nalog može se dostaviti tuženiku u skladu s nacionalnim pravom države u kojoj se izvršava dostava na jedan od sljedećih načina:

                        (a)

                        osobnom dostavom s potvrdom preuzimanja [povratnicom], koja uključuje datum primitka [uručenja], a koju potpisuje tuženik;

                        (b)

                        osobnom dostavom koja se potvrđuje ispravom koju potpisuje nadležna osoba koja je izvršila dostavu a u kojoj se navodi da je tuženik preuzeo [tuženiku uručen] dokument ili ga je odbio preuzeti bez zakonitog obrazloženja, te datuma dostave;

                        (c)

                        dostavom poštom koja je potvrđena priznanicom [povratnicom] koja uključuje datum primitka [uručenja] a koju potpisuje i vraća tuženik;

                        (d)

                        dostavom elektroničkim putem kao što je faks uređaj ili elektronička pošta, koja je potvrđena priznanicom [povratnicom], uključujući datum primitka [uručenja], a koju potpisuje i vraća tuženik.“

               9

               Članak 14. stavci 1. i 2. te uredbe, naslovljen „Dostava bez dokaza o preuzimanju od strane tuženika [o uručenju tuženiku]“, propisuje:
               „1.   Europski platni nalog također se može dostaviti tuženiku u skladu s nacionalnim pravom države u kojoj se izvršava dostava na jedan od sljedećih načina:

                        (a)

                        osobnom dostavom na tuženikovu osobnu adresu osobama koje žive u istom kućanstvu kao tuženik ili su u njemu zaposlene;

                        (b)

                        u slučaju samozaposlenog tuženika ili pravne osobe, osobnom dostavom u tuženikov poslovni prostor osobama koje tuženik zapošljava;

                        (c)

                        odlaganjem naloga u tuženikov poštanski sandučić;

                        (d)

                        pohranjivanjem naloga u poštanskom uredu ili kod nadležnog javnog tijela, uz obavijest o tom pohranjivanju koja se dostavlja u tuženikov poštanski sandučić, pod uvjetom da se u pisanoj obavijesti jasno navede da se radi o sudskoj ispravi ili da se navede pravni učinak obavijesti, odnosno da se radi o dostavi sudskih dokumenta te da počinju teći rokovi;

                        (e)

                        dostava poštom bez dokaza iz stavka 3. u slučaju kada tuženik ima adresu u državi članici porijekla;

                        (f)

                        dostava elektroničkim putem koja se potvrđuje automatskom potvrdom dostave [uručenja], pod uvjetom da je tuženik unaprijed izričito prihvatio takav način dostave.

                  2.   Za potrebe ove Uredbe, dostava na temelju stavka 1. nije prihvatljiva ako tuženikova adresa nije sa sigurnošću poznata.
               […]“

               10

               Članak 15. iste Uredbe, naslovljen „Dostava zastupniku“, glasi:
               „Dostava u skladu s člancima 13. ili 14. također se može izvršiti tuženikovu zastupniku.“

               11

               Sukladno članku 16. Uredbe br. 1896/2006:
               „1.   Tuženik može uložiti prigovor na europski platni nalog pred sudom porijekla koristeći se standardnim obrascem F koji je utvrđen u Prilogu VI., koji mu se dostavlja zajedno s europskim platnim nalogom.
               2.   Prigovor se šalje unutar 30 dana od dostave naloga tuženiku.
               3.   Tuženik u prigovoru navodi da osporava tražbinu, ali nije obvezan navesti razloge za to.
               [...]“

               12

               Članak 17. stavak 1. navedene uredbe propisuje:
               „Ako se prigovor uloži u roku iz članka 16. stavka 2. postupak se nastavlja pred nadležnim sudovima države članice porijekla u skladu s pravilima za običan građanski postupak, osim ako tužitelj izričito nije zatražio da se u tom slučaju postupak okonča.
               [...]“

               13

               Članak 18. iste uredbe, naslovljen „Izvršivost“, propisuje:
               1.   Ako u roku iz članka 16. stavka 2., uzimajući u obzir primjereno razdoblje za zaprimanje prigovora, sudu porijekla nije uložen ni jedan prigovor, sud porijekla bez odgađanja proglašava izvršivost europskog platnog naloga koristeći se standardnim obrascem G koji je utvrđen u Prilogu VII. Sud potvrđuje datum dostave.
               2.   Ne dovodeći u pitanje stavak 1., formalne zahtjeve za izvršivost uređuje pravo države članice porijekla.
               3.   Sud šalje izvršivi europski nalog za plaćanje tužitelju.“

               14

               Članak 20. Uredbe br. 1896/2006, naslovljen „Preispitivanje u izvanrednim slučajevima“, propisuje:
               „1.   Nakon isteka roka iz članka 16. stavka 2., tuženik ima pravo podnijeti zahtjev za preispitivanje europskog platnog naloga pred nadležnim sudom u državi članici porijekla u slučaju kada:

                        (a)

                                 i.

                                 je platni nalog dostavljen na jedan od načina iz članka 14.;
                                 i

                                 ii.

                                 bez tuženikove krivnje dostava nije izvršena u roku koji bi mu omogućio da pripremi obranu;

                           ili

                        (b)

                        ne svojom krivnjom, tuženik je bio spriječen uložiti prigovor na tražbinu zbog više sile ili zbog izvanrednih okolnosti,

                  pod uvjetom da u svakom slučaju postupi bez odgađanja.
               2.   Nakon isteka roka iz članka 16. stavka 2., tuženik također ima pravo zahtijevati provjeru europskog platnog naloga pred nadležnim sudom u ishodišnoj državi članici gdje je platni nalog očigledno krivo izdan, uzimajući u obzir zahtjeve koje propisuje ova Uredba, ili zbog izvanrednih okolnosti.
               3.   Ako sud odbije tuženikov zahtjev jer ne postoje temelji za preispitivanje iz stavaka 1. i 2., europski platni nalog ostaje pravovaljan.
               Ako sud odluči da je preispitivanje opravdano na temelju jednog od razloga iz stavaka 1. i 2., europski platni nalog postaje ništav.“

               15

               Članak 21. stavak 1. navedene uredbe propisuje:
               „Ne dovodeći u pitanje odredbe u ovoj Uredbi, izvršenje je uređeno pravom države članice izvršenja.
               Europski platni nalog koji je postao izvršiv izvršava se pod istim uvjetima kao i izvršiva odluka koju je donijela država članica izvršenja.“

               16

               Članak 26. navedene uredbe, naslovljen „Veza s nacionalnim procesnim pravom“, glasi:
               „Sva procesna pitanja koja nisu posebno određena ovom Uredbom uređuje nacionalno pravo.“

         Njemačko pravo

               17

               U njemačkom pravu postupak u svezi s platnim nalozima uređen je Zakonikom o parničnom postupku (Zivilprozessordnung).

         Glavni postupci i prethodna pitanja

         Predmet C‑119/13

               18

               eco cosmetics, društvo osnovano u skladu s njemačkim pravom, zatražilo je od suda koji je uputio zahtjev izdavanje europskog platnog naloga protiv V. L. B. Dupuy, s prebivalištem u Francuskoj.

               19

               Amtsgericht Wedding je 22. ožujka 2010., sukladno članku 12. Uredbe br. 1896/2006, udovoljio tom zahtjevu i izdao traženi europski platni nalog te ga potom dostavio međunarodnom preporučenom pošiljkom s povratnicom. Kako to proizlazi iz povratnice, taj je nalog dostavljen 31. ožujka 2010. na adresu koju je naznačio eco cosmetics. Povratnica ne sadrži druge podatke glede dostave.

               20

               Sud koji je uputio zahtjev proglasio je 20. svibnja 2010. navedeni nalog izvršivim.

               21

               Podneskom odvjetnika od 28. srpnja 2010. V. L. B. Dupuy osporila je predmetni platni nalog. Dopisom od 5. kolovoza 2010. sud koji je uputio zahtjev izvijestio je da je prigovor nepravodoban i da je u tom stadiju moguće samo zatražiti preispitivanje u skladu s člankom 20. Uredbe br. 1896/2006.

               22

               Dva mjeseca kasnije V. L. B. Dupuy je podneskom od 7. listopada 2010. podnijela zahtjev za preispitivanje, bez podrobnijih navoda o osnovama. Šest mjeseci kasnije, podneskom odvjetnika od 13. travnja 2011., obrazložila je svoj zahtjev za preispitivanje.

               23

               V. L. B. Dupuy osobito ističe da joj europski platni nalog koji je izdan protiv nje nikada nije uručen. Pojašnjava da se odselila s adrese koju je naznačio eco cosmetics u listopadu 2009. i da je za nalog saznala od svoje banke tek 23. srpnja 2010.

         Predmet C‑120/13

               24

               Raiffeisenbank St. Georgen reg. Gen. mbH, banka osnovana u skladu s austrijskim pravom, zatražila je od suda koji je uputio zahtjev da izda europski platni nalog protiv T. Bonchyk, s prebivalištem u Njemačkoj.

               25

               Amtsgericht Wedding je 2. rujna 2010. izdao traženi europski platni nalog i dvaput ga bezuspješno pokušao dostaviti putem pošte na adrese koje je navela ta banka.

               26

               Potom je ista banka navela drugu adresu na koju je predmetni europski platni nalog dostavljen 1. veljače 2011. odlaganjem u poštanski sandučić.

               27

               Amtsgericht Wedding je 10. ožujka 2011. proglasio navedeni nalog izvršivim.

               28

               T. Bonchyk je telefaksom od 1. lipnja 2011. osporila europski platni nalog koji je izdan protiv nje. Navela je da je za taj nalog saznala slučajno i da od 2009. ne živi više na adresi na kojoj joj je isti dostavljen.

               29

               Dopisom od 17. lipnja 2011. Amtsgericht Wedding izvijestio je T. Bonchyk da je njezin prigovor nepravodoban i da je u tom stadiju moguće samo zatražiti preispitivanje u skladu s člankom 20. Uredbe br. 1896/2006. Podneskom odvjetnika od 24. lipnja 2011. T. Bonchyk je podnijela zahtjev za preispitivanje.

               30

               U tim je okolnostima Amtsgericht Wedding odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja, koja su formulirana na istovjetan način u predmetima C‑119/13 i C‑120/13, osim drugog prethodnog pitanja koje postavljeno u predmetu C‑119/13:

                        „1.

                        Treba li Uredbu br. 1896/2006 [...] tumačiti na način da tuženik može zahtijevati preispitivanje europskog platnog naloga pred nadležnim sudom i kada mu isti nije dostavljen ili mu nije dostavljen na valjan način? Može li se u tu svrhu primijeniti, po analogiji, osobito članak 20. stavak 1. ili članak 20. stavak 2. Uredbe br. 1896/2006?

                        2.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje:
                        Pod pretpostavkom da mu platni nalog nije dostavljen ili da mu nije dostavljen na valjan način, mora li tuženik poštovati rokove pri podnošenju svog zahtjeva za preispitivanje? Je li u tu svrhu potrebno primijeniti osobito odredbe članka 20. stavka 3. Uredbe 1896/2006?

                        3.

                        Također u slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje:
                        Koje su pravne posljedice u pogledu postupka u slučaju uspjeha zahtjeva za preispitivanje: može li se u tom smislu primijeniti, po analogiji, osobito članak 20. stavak 3. ili članak 17. stavak 1. Uredbe br. 1896/2006?“

               31

               Rješenjem predsjednika Suda od 8. travnja 2013. predmeti C‑119/13 i C‑120/13 spojeni su u svrhu pisanog i usmenog postupka kao i presude.

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               32

               Najprije valja podsjetiti da je, u okviru suradnje između nacionalnih sudova i Suda ustanovljene u članku 267. UFEU‑a, na Sudu da nacionalnom sudu pruži koristan odgovor koji će mu omogućiti da riješi spor koji je pred njim. U tom smislu Sud mora, ako je potrebno, preoblikovati postavljena pitanja. Naime, zadaća je Suda tumačiti sve odredbe prava Unije kada je to potrebno nacionalnim sudovima radi rješavanja predmeta u kojima vode postupke, čak i ako te odredbe nisu izričito navedene u pitanjima koja su uputili Sudu (presuda Worten, C‑342/12, ECLI:EU:C:2013:355, t. 30. i navedena sudska praksa).

               33

               Stoga, čak i ako se postavljena pitanja formalno odnose uglavnom na tumačenje članka 20. Uredbe br. 1896/2006, to ne sprječava Sud da pruži sve elemente tumačenja prava Unije koji mogu biti korisni za presuđivanje u glavnim predmetima. U tom pogledu Sud je dužan iz cjelokupnog materijala koji mu je dostavio sud koji je uputio zahtjev, a osobito iz obrazloženja zahtjeva za prethodnu odluku, izvući sve elemente prava Unije koji zahtijevaju tumačenje s obzirom na predmete sporova (presuda Worten, ECLI:EU:C:2013:355, t. 31. i navedena sudska praksa).

               34

               Naime, iz spisa kojim raspolaže Sud razvidno je da sud koji je uputio zahtjev u okolnostima glavnih predmeta ne isključuje primjenu postupka osporavanja iz članaka 16. i 17. Uredbe br. 1896/2006. Osim toga, grčka i talijanska vlada smatraju da su te odredbe jedine primjenjive u okolnostima glavnih predmeta.

               35

               Tumačenje članaka 18. i 19. te uredbe u kontekstu glavnih predmeta također je relevantno, s obzirom na to da je sud koji je uputio zahtjev proglasio europske platne naloge izvršivima.

               36

               Kako bi se sudu koji je uputio zahtjev dao koristan odgovor, u tim okolnostima, potrebno je preoblikovati prvo pitanje tako da se njime u biti želi znati treba li Uredbu br. 1896/2006 tumačiti na način da se postupci određeni u člancima 16. do 20. te uredbe primjenjuju kad se utvrdi da platni nalog nije bio dostavljen u skladu s minimalnim standardima utvrđenim u člancima 13. do 15. te uredbe.

               37

               S tim u vezi, valja najprije napomenuti da se na temelju članka 12. stavka 5. i članaka 13. do 15. Uredbe br. 1896/2006, svi nalozi na koje se odnosi ta uredba moraju dostaviti, slijedeći jedan od načina opisanih u navedenim člancima 13. do 15., tako da je ta dostava u skladu s minimalnim standardima propisanim tom uredbom. Kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 36. do 41. svojeg mišljenja, u slučaju povrede tih minimalnih standarda ravnoteža između ciljeva koji se žele postići Uredbom br. 1896/2006, odnosno brzine i učinkovitosti, s jedne strane, i poštovanja prava obrane, s druge strane, bila bi narušena.

               38

               Glede, kao prvo, moguće primjene postupka osporavanja iz članaka 16. i 17. Uredbe br. 1896/2006, potrebno je napomenuti da je, kao što proizlazi iz uvodne izjave 24. te uredbe, prigovor redovni pravni put koji obustavlja postupak europskog platnog naloga i dovodi do automatskog prijenosa u redovni parnični postupak.

               39

               Naime, kad su tražbine koje su temelj europskog platnog naloga osporene putem prigovora, više se ne primjenjuje poseban postupak uređen Uredbom br. 1896/2006 jer je, u skladu s člankom 1. stavkom 1. točkom (a) te uredbe, njegova svrha samo „pojednostavnjivanje, ubrzavanje i smanjenje troškova parničenja u prekograničnim slučajevima koji se odnose na nesporne novčane tražbine“.

               40

               U tom smislu potrebno je napomenuti da na temelju članka 16. Uredbe br. 1896/2006 tuženik može uložiti prigovor na europski platni nalog pred sudom porijekla koristeći se standardnim obrascem F koji mu se dostavlja zajedno sa standardnim obrascem E, koji sadrži nalog. Prigovor se šalje u roku od 30 dana od dostave naloga.

               41

               Međutim, ako europski platni nalog nije dostavljen na način koji je u skladu s minimalnim standardima utvrđenim u člancima 13. do 15. Uredbe br. 1896/2006, tuženik ne prima obrasce navedene u točki 40. ove presude, te stoga nije pravilno obaviješten o postojanju i temelju europskog platnog naloga koji je izdan protiv njega. U takvom slučaju tuženik nema nužno sve korisne informacije koje bi mu omogućile da odluči hoće li osporiti taj nalog.

               42

               Takva situacija ne može biti u skladu s pravima obrane, tako da se u, okolnostima poput onih o kojima je riječ u pitanju u glavnom postupku, ne može predvidjeti primjena postupka osporavanja iz članaka 16. i 17. Uredbe br. 1896/2006.

               43

               Kao drugo, potrebno je navesti da u slučaju izostanka dostave u skladu s minimalnim standardima utvrđenim u člancima 13. do 15. Uredbe br. 1896/2006, rok za podnošenje prigovora iz članka 16. stavka 2. ove Uredbe ne počinje teći, tako da je upitna valjanost postupaka koji ovise o isteku tog roka, kao što su proglašenje izvršivosti iz članka 18. te uredbe ili zahtjev za preispitivanje iz članka 20. te uredbe, iako su već pokrenuti.

               44

               Što se tiče, konkretno, postupka preispitivanja, treba napomenuti da do njega dolazi, kako je navedeno u samom naslovu članka 20. Uredbe br. 1896/2006, samo u „izvanrednim slučajevima“, koji su nabrojani u tom članku, pri čemu izostanak dostave nije jedan od tih izvanrednih slučajeva.

               45

               U svakom slučaju, valja podsjetiti da u skladu s člankom 26. Uredbe br. 1896/2006 sva postupovna pitanja koja nisu izričito uređena tom uredbom „uređuje nacionalno pravo“, zbog čega je u takvom slučaju analogna primjena te uredbe isključena.

               46

               U predmetnoj situaciji Uredba br. 1896/2006 ne određuje ništa u odnosu na moguća pravna sredstva koja stoje na raspolaganju tuženiku kada se tek nakon proglašenja izvršivosti europskog platnog naloga utvrdi da taj nalog nije dostavljen na način koji je u skladu s minimalnim standardima utvrđenim u člancima 13. do 15. te uredbe.

               47

               Iz toga slijedi da su, u takvom slučaju, sukladno članku 26. Uredbe br. 1896/2006 postupovna pitanja i dalje uređena nacionalnim pravom.

               48

               U svakom slučaju, potrebno je naglasiti da se na europski platni nalog, kao što proizlazi iz točke 43. ove presude, kada nije dostavljen na način koji je u skladu s minimalnim standardima utvrđenim u člancima 13. do 15. Uredbe br. 1896/2006, ne može primijeniti postupak izvršenja iz članka 18. te Uredbe. Iz toga slijedi da se proglašenje izvršivosti takvog platnog naloga mora smatrati nevaljanim.

               49

               S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti da se Uredba br. 1896/2006 treba tumačiti na način da se postupci iz članaka 16. do 20. te uredbe ne primjenjuju u slučajevima u kojima se utvrdi da platni nalog nije dostavljen na način koji je u skladu s minimalnim standardima utvrđenim u člancima 13. do 15. iste. Kada se takva nepravilnost utvrdi tek nakon proglašenja izvršivosti europskog platnog naloga, tuženik mora imati mogućnost prijaviti takvu nepravilnost koja, ako se pravilno dokaže, dovodi do nevaljanosti tog proglašenja izvršivosti.

         Drugo i treće pitanje

               50

               Uzevši u obzir odgovor na prvo pitanje, nije potrebno odgovoriti na drugo i treće pitanje.

         Troškovi

               51

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Uredbu (EZ) br. 1896/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2006. o uvođenju postupka za europski platni nalog treba tumačiti na način da se postupci iz članaka 16. do 20. te uredbe ne primjenjuju u slučajevima u kojima se utvrdi da platni nalog nije dostavljen na način koji je u skladu s minimalnim standardima utvrđenim u člancima 13. do 15. iste.

                     Kad se takva nepravilnost utvrdi tek nakon proglašenja izvršivosti europskog platnog naloga, tuženik mora imati mogućnost prijaviti takvu nepravilnost koja, ako se pravilno dokaže, dovodi do nevaljanosti tog proglašenja izvršivosti.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Suda (prvo vijeće) od 6. listopada 2009.#Asturcom Telecomunicaciones SL protiv Cristina Rodríguez Nogueira.#Zahtjev za prethodnu odluku: Juzgado de Primera Instancia nº 4 de Bilbao - Španjolska.#Direktiva 93/13/EEZ.#Predmet C-40/08.


Presuda Suda (treće vijeće) od 4. rujna 2014.#Europska komisija protiv Savezne Republike Njemačke.#Povreda obveze države članice – Članak 63. UFEU-a – Slobodno kretanje kapitala – Porez na darove i nasljedstva – Nacionalno zakonodavstvo koje predviđa veću poreznu olakšicu ako su preminula osoba u vrijeme smrti, darovatelj ili obdarenik imali boravište na državnom području države članice – Predmet tužbe zbog povrede obveze – Ograničenje – Opravdanje.#Predmet C‑211/13.


Presuda Suda od 20. studenog 1975. # Camilla Borella protiv Landesversicherungsanstalt Schwaben. # Zahtjev za prethodnu odluku: Sozialgericht Augsburg - Njemačka. # Predmet 49-75.