title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 11. srpnja 2018.#Postupak koji je pokrenuo CX.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Verwaltungsgerichtshof.#Zahtjev za prethodnu odluku – Međunarodni cestovni promet – Sporazum o pridruživanju između Europske ekonomske zajednice i Turske – Članak 9. – Dodatni protokol – Članci 41. i 42. – Slobodno pružanje usluga – Klauzula o mirovanju (standstill) – Odluka br. 1/95 Vijeća za pridruživanje EZ‑Turska – Članci 5. i 7. – Slobodno kretanje robe – Nacionalni propis kojim se prijevoznicima robe sa sjedištem u Turskoj ograničava pravo na prometovanje njihovih vozila na državnom području dotične države članice – Obveza ishođenja bilo odobrenja dodijeljenog u granicama kvote određene na temelju bilateralnog sporazuma sklopljenog između navedene države članice i Turske bilo dozvole za jednokratni prijevoz za koji postoji prevladavajući javni interes.#Predmet C-629/16.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      11. srpnja 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Međunarodni cestovni promet – Sporazum o pridruživanju između Europske ekonomske zajednice i Turske – Članak 9. – Dodatni protokol – Članci 41. i 42. – Slobodno pružanje usluga – Klauzula o mirovanju (standstill) – Odluka br. 1/95 Vijeća za pridruživanje EZ‑Turska – Članci 5. i 7. – Slobodno kretanje robe – Nacionalni propis kojim se prijevoznicima robe sa sjedištem u Turskoj ograničava pravo na prometovanje njihovih vozila na državnom području dotične države članice – Obveza ishođenja bilo odobrenja dodijeljenog u granicama kvote određene na temelju bilateralnog sporazuma sklopljenog između navedene države članice i Turske bilo dozvole za jednokratni prijevoz za koji postoji prevladavajući javni interes”
      U predmetu C‑629/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Verwaltungsgerichtshof (Visoki upravni sud, Austrija), odlukom od 22. studenoga 2016., koju je Sud zaprimio 7. prosinca 2016., u postupku koji je pokrenuo

         CX,

      uz sudjelovanje:

         Bezirkshauptmannschaft Schärding,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, A. Rosas, C. Toader, A. Prechal i E. Jarašiūnas (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: H. Saugmandsgaard Øe,
      tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 31. siječnja 2018.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za CX‑a, V. Weiss, H. Wollmann i V. Wolfbauer, Rechtsanwälte,

               –

               za austrijsku vladu, S. Rubenz, M. Klamert, J. Bauer i G. Eberhard, u svojstvu agenata,

               –

               za mađarsku vladu, M. Z. Fehér, G. Koós i E. E. Sebestyén, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, W. Mölls, L. Havas i M. Afonso, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 26. travnja 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Sporazuma o pridruživanju između Europske ekonomske zajednice i Turske, koji su 12. rujna 1963. u Ankari potpisale Republika Turska, s jedne strane, i države članice EEZ‑a i Zajednica, s druge strane, te koji je u ime Zajednice sklopljen, odobren i potvrđen Odlukom Vijeća 64/732/EEZ od 23. prosinca 1963. (SL 1964., 217, str. 3685.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 115., str. 3., u daljnjem tekstu: Sporazum EEZ‑Turska), Dodatnog protokola, potpisanog 23. studenoga 1970. u Bruxellesu, priloženog Sporazumu EEZ‑Turska, sklopljenog, odobrenog i potvrđenog u ime Zajednice Uredbom Vijeća (EEZ) br. 2760/72 od 19. prosinca 1972. (SL 1972., L 293, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 54., str. 3., u daljnjem tekstu: Dodatni protokol) i Odluke br. 1/95 Vijeća za pridruživanje EZ‑Turska od 22. prosinca 1995. o provedbi završne faze carinske unije (SL 1996., L 35, str. 1., u daljnjem tekstu: Odluka br. 1/95 Vijeća za pridruživanje).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru postupka koji je pokrenuo CX povodom novčane kazne koju mu je izrekao Bezirkshauptmannschaft Schärding (administrativno tijelo okruga Schärding, Austrija) zbog obavljanja komercijalnog prijevoza robe iz Turske na austrijsko državno područje bez potrebne dozvole.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               Člankom 1. Sporazuma EEZ‑Turska propisano je:
               „Ovim se sporazumom uspostavlja pridruživanje između Europske ekonomske zajednice i Turske.”

               4

               U skladu s člankom 2. tog sporazuma:
               „1.   Cilj je ovog Sporazuma [EEZ‑Turska] promicati trajno i uravnoteženo jačanje trgovinskih i gospodarskih odnosa među strankama, uzimajući u cijelosti u obzir potrebu da se osigura ubrzani razvoj gospodarstva Turske i poveća stopa zaposlenosti i životni uvjeti turskog naroda.
               2.   Radi ostvarivanja ciljeva navedenih u prethodnom stavku, postupno uvođenje carinske unije predviđeno je u skladu s uvjetima i na načine navedene u člancima 3., 4. i 5.
               3.   Pridruživanje uključuje:

                        a)

                        pripremnu fazu;

                        b)

                        prijelaznu fazu;

                        c)

                        završnu fazu.”

               5

               Člankom 5. navedenog sporazuma predviđeno je:
               „[Završna] faza temelji se na carinskoj uniji i podrazumijeva jačanje koordinacije gospodarskih politika ugovornih stranaka.”

               6

               Člankom 7. tog istog sporazuma određeno je:
               „Ugovorne stranke poduzimaju sve opće ili specifične mjere potrebne kako bi se osiguralo izvršavanje obaveza koje proistječu iz Sporazuma [EEZ‑Turska].
               One se suzdržavaju od svih mjera koje bi mogle dovesti u opasnost ostvarivanje ciljeva iz Sporazuma [EEZ‑Turska].”

               7

               Članak 9. Sporazuma EEZ‑Turska glasi:
               „Ugovorne stranke prepoznaju da je u području primjene Sporazuma [EEZ‑Turska], ne dovodeći u pitanje posebne odredbe koje bi mogle biti utvrđene u skladu s člankom 8., svaka diskriminacija na nacionalnoj osnovi zabranjena u skladu s načelom navedenim u članku 7. Ugovora [o EEZ‑u].”

               8

               U skladu s člankom 10. tog sporazuma:
               „1.   Carinska unija predviđena u članku 2. stavku 2. Sporazuma [EEZ‑Turska] obuhvaća sveukupnu razmjenu robe.
               2.   Carinska unija obuhvaća:

                        –

                        zabranu, prilikom uvoza i izvoza, carina i poreza s istim učinkom i kvantitativnih ograničenja između država članica Zajednice i Turske, kao i zabranu svih drugih mjera s jednakim učinkom čiji je cilj nacionalnoj proizvodnji osigurati zaštitu koja je u suprotnosti s ciljevima Sporazuma [EEZ‑Turska];

                  […]”

               9

               Člankom 14. navedenog sporazuma predviđeno je:
               „Ugovorne stranke sporazumne su da će se voditi člancima 55. i 56. te člancima od 58. do 65. Ugovora [o EEZ‑u] kako bi među sobom uklonile ograničenja u pogledu slobode pružanja usluga.”

               10

               Člankom 15. istog sporazuma propisano je:
               „Uvjeti i načini proširenja na Tursku odredaba Ugovora [o EEZ‑u] i akata donesenih na temelju tih odredaba u pogledu prijevoza utvrđuju se vodeći računa o geografskom položaju Turske.”

               11

               U skladu s člankom 41. Dodatnog protokola, koji je dio njegova poglavlja II., naslovljenog „Pravo poslovnog nastana, usluge i promet”, glave II. tog protokola, naslovljene „Kretanje osoba i usluga”:
               „1.   Ugovorne stranke među sobom ne uvode nikakva nova ograničenja u pogledu slobode poslovnog nastana i slobodepružanja usluga.
               2.   Vijeće za pridruživanje, u skladu s načelima utvrđenima u člancima 13. i 14. Sporazuma [EEZ‑Turska], određuje vremenski raspored i pravila prema kojima ugovorne stranke postupno među sobom ukidaju ograničenja u području slobode poslovnog nastana i slobode pružanja usluga.
               Vijeće za pridruživanje, prilikom utvrđivanja takvog vremenskog rasporeda i pravila za različite vrste djelatnosti, vodi računa o odgovarajućim mjerama koje je Zajednica već donijela u tim područjima kao i o posebnim gospodarskim i socijalnim prilikama u Turskoj. Prednost imaju djelatnosti koje posebno doprinose razvoju proizvodnje i trgovine.”

               12

               Člankom 42. stavkom 1. Dodatnog protokola određeno je:
               „Vijeće za pridruživanje, u skladu s pravilima koja utvrdi te uzimajući posebno u obzir geografski položaj Turske, proširuje na Tursku odredbe Ugovora [o EEZ‑u] koje se primjenjuju na promet. Ono može pod istim uvjetima na Tursku proširiti mjere koje je Zajednica poduzela prilikom primjene tih odredaba na željeznički i cestovni promet te promet unutrašnjim plovnim putovima.”

               13

               Člankom 62. tog protokola predviđeno je da on čini sastavni dio Sporazuma EEZ‑Turska.

               14

               U skladu s člankom 1. Odluke br. 1/95 Vijeća za pridruživanje:
               „Ne dovodeći u pitanje odredbe Sporazuma [EEZ‑Turska] te njegove dodatne i dopunske protokole, [Vijeće za pridruživanje] u daljnjem tekstu utvrđuje načine provedbe završne faze carinske unije predviđene člancima 2. i 5. navedenog sporazuma.” [neslužbeni prijevod]

               15

               Članak 5. te odluke, koji se nalazi u poglavlju I., koje se odnosi na slobodno kretanje robe i trgovinsku politiku, u odjeljku II. navedene odluke, naslovljenom „Ukidanje količinskih ograničenja ili mjera s istovrsnim učinkom”, glasi:
               „Količinska ograničenja uvoza i sve mjere s istovrsnim učinkom zabranjeni su među ugovornim stranama.” [neslužbeni prijevod]

               16

               U skladu s člankom 6. navedene odluke:
               „Količinska ograničenja izvoza i sve mjere s istovrsnim učinkom zabranjeni su među ugovornim stranama.” [neslužbeni prijevod]

               17

               Članak 7. iste odluke glasi:
               „Članci 5. i 6. ne isključuju zabrane ili ograničenja uvoza, izvoza ili provoza koja su opravdana razlozima javnog morala, javnog poretka ili javne sigurnosti, zaštite zdravlja i života ljudi, životinja ili biljaka, zaštite nacionalnog blaga umjetničke, povijesne ili arheološke vrijednosti ili zaštite industrijskog i trgovačkog vlasništva. Takve zabrane ili ograničenja ne smiju ipak predstavljati sredstvo samovoljne diskriminacije ili prikrivenog ograničavanja trgovine među ugovornim stranama.” [neslužbeni prijevod]

            Austrijsko pravo

               18

               U skladu s člankom 1. stavkom 1. Güterbeförderungsgesetza 1995. (Zakon o cestovnom prijevozu robe iz 1995., BGBl. 593/1995), u verziji objavljenoj u BGBl. I. 96/2013 (u daljnjem tekstu: GütbefG):
               „Ovaj savezni zakon primjenjuje se
               1.   na komercijalni prijevoz robe koji prijevoznici obavljaju cestovnim motornim vozilima s prikolicom ili bez nje čija dopuštena ukupna masa premašuje 3500 kilograma,
               […]”

               19

               Člankom 2. tog zakona, naslovljenim „Obvezne dozvole i vrste dozvola”, stavkom 1. propisano je:
               „Komercijalni prijevoz robe motornim vozilima može se obavljati samo na temelju dozvole, osim ako ovim zakonom nije određeno drukčije (članak 4.). […]”

               20

               Članak 7. stavak 1. navedenog zakona glasi:
               „Osim nositelja dozvola iz članka 2., ovlašteni su obavljati komercijalni prijevoz robe motornim vozilima od mjesta izvan saveznog područja prema ili preko saveznog područja ili od mjesta na saveznom području prema inozemstvu poduzetnici koji na temelju propisa primjenjivih u državi na čijem području imaju sjedište mogu prevoziti robu motornim vozilima i nositelji su jednog od sljedećih odobrenja:
               1.   licencije Zajednice iz Uredbe (EZ) br. 1072/2009 [Europskog parlamenta i Vijeća od 21. listopada 2009. o zajedničkim pravilima za pristup tržištu međunarodnog cestovnog prijevoza tereta (SL 2009., L 300, str. 72.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 5., str. 235. i ispravak SL 2015., L 82, str. 114.)],
               2.   odobrenja koje se izdaje na temelju [Rezolucije Vijeća Europske konferencije ministara prometa (ECMT) od 14. lipnja 1973. o stupanju na snagu multilateralne kvote za međunarodni cestovni prijevoz],
               3.   dozvole ministra ili ministrice prometa, inovacija i tehnologije koja obuhvaća prijevoz prema Austriji, preko Austrije ili iz Austrije,
               4.   odobrenja koje izdaje ministar ili ministrica prometa, inovacija i tehnologije na temelju međunarodnog sporazuma. […]”

               21

               Člankom 8. GütbefG‑a, naslovljenim „Izdavanje odobrenja”, predviđeno je:
               „(1)   Dozvola iz članka 7. stavka 1. točke 3. izdaje se za jednokratni prijevoz robe. Izdat će se samo za prevladavajući javni interes. Na podnositelju zahtjeva je da u dovoljnoj mjeri utvrdi da prijevoz nije moguće izbjeći organizacijskim mjerama ni odabirom drugog prijevoznog sredstva. Izdavanje dozvole odbit će se kada (osobito s obzirom na postojeće strukture prijevoza na saveznom području) traženi prijevoz robe ne odgovara potrebi. S tim u vezi, treba uzeti u obzir austrijske gospodarske i prometne interese, zaštitu stanovništva i okoliša kao i mogućnost obavljanja prijevoza robe korištenjem drugih struktura prijevoza. […]
               (3)   Kada to zahtijeva količina međunarodnog prometa robe, mogu se sklopiti sporazumi na temelju ovog saveznog zakona o međunarodnom prijevozu robe iz članka 7. Na temelju reciprociteta, sporazumi moraju omogućiti vozilima registriranima u inozemstvu obavljanje prijevoza prema Austriji, preko Austrije ili iz Austrije. Kvote mogu biti određene između država u granicama koje moraju uzeti u obzir austrijske gospodarske i prometne interese te zaštitu stanovništva i okoliša. […]
               (4)   Dogovorena kvota dijeli se pojednostavljenim postupkom. Nadležno tijelo može izdati potvrde kojima se dokazuje da su uvjeti utvrđeni sporazumom ispunjeni te posebno da je dogovorena kvota poštovana (odobrenje kvote). […]
               (5)   Uredbom saveznog ministra prometa, inovacija i tehnologije utvrdit će se doseg izdavanja odobrenja kvote iz stavka 4. u pogledu njegova trajanja, opsega i predmeta, razraditi oblik i postupak te odrediti stručna osposobljenost i uvjeti obavljanja gospodarske djelatnosti prijevoznika robe za obavljanje međunarodnog prijevoza robe. Novi kandidati za odobrenje kvote uzet će se u obzir na odgovarajući način s obzirom na tržišne udjele poduzetnika koji već posluju u međunarodnom prijevozu robe. […]”

               22

               U skladu s člankom 9. tog zakona:
               „(1)   Prijevoznik je prilikom svih međunarodnih prijevoza robe dužan osigurati da se dokumenti koji potvrđuju odobrenja koja se zahtijevaju člankom 7. stavkom 1., uredno ispunjeni i po potrebi ovjereni od nadležnog tijela, nalaze u vozilu.
               (2)   Vozač je dužan prilikom svih međunarodnih prijevoza robe i tijekom čitavog trajanja vožnje raspolagati dokumentima koji potvrđuju odobrenja koja se zahtijevaju člankom 7. stavkom 1., uredno ispunjenima i po potrebi ovjerenima od nadležnog tijela, te ih predati nadzornim tijelima na njihov zahtjev.
               […]”

               23

               Člankom 23. navedenog zakona predviđeno je:
               „(1)   […] čini upravni prekršaj kažnjiv novčanom kaznom do 7267 eura onaj tko kao poduzetnik,
               […]
               3.   obavlja prijevoze navedene u člancima 7. do 9. bez potrebnih odobrenja ili ne poštuje obveze ili zabrane iz međunarodnih sporazuma;
               […]”

               24

               Članak 4. Abkommen zwischen dem Bundesminister für Handel, Gewerbe und Industrie der Republik Österreich und dem Außenminister der türkischen Republik über den internationalen Straßentransport (Sporazum između saveznog ministra trgovine, obrta i industrije Republike Austrije i ministra vanjskih poslova Republike Turske o međunarodnom cestovnom prijevozu, BGBl. 274/1970), u verziji objavljenoj u BGBl. 327/1976 (u daljnjem tekstu: Sporazum Austrija‑Turska o cestovnom prijevozu), glasi:
               „1.   Dokument je potreban za motorna vozila, uključujući i prikolicu, registrirana u jednoj od dviju država koja se koriste za prijevoz robe između tih država ili preko njih.
               2.   Nijedan dokument nije potreban za prazne vožnje i za motorna vozila čija je korisna nosivost manja od 2 tone.
               […]”

               25

               Člankom 6. tog sporazuma određeno je:
               „1.   Dokumenti se izdaju prijevoznicima. Njima se odobrava prijevoz motornim vozilima, uključujući i prikolicu.
               2.   Dokumentom jedne države odobrava se obavljanje prijevoza prema drugoj državi ili iz nje kao i preko te države.
               3.   Dokumenti se moraju nalaziti u vozilu tijekom vožnje preko područja države obuhvaćene dokumentima i moraju se predati nadležnim nadzornim tijelima te države na njihov zahtjev.”

               26

               U skladu s člankom 7. navedenog sporazuma:
               „1.   Dokumente izdaju nadležna tijela države registracije vozila u ime nadležnih tijela druge države u granicama kvota koje svake godine usklađeno određuju nadležna tijela dviju država do 30. studenoga sljedeće godine.
               2.   Nadležna tijela dviju država razmjenjuju broj obrazaca potrebnih za prijevoz u okviru tog sporazuma.”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               27

               CX je upravitelj društva FU sa sjedištem u Turskoj koje obavlja djelatnost međunarodnog prijevoza robe.

               28

               Administrativno tijelo okruga Schärding (Austrija) odlukom od 17. lipnja 2015. izreklo je CX‑u novčanu kaznu u iznosu od 1453 eura zbog toga što je društvo FU obavljalo komercijalni prijevoz robe a da pritom nije raspolagalo dozvolom u tu svrhu. U ovom se slučaju radi o prijevozu tekstilnih artikala koji je obavljen 2. travnja 2015. iz Turske prema Njemačkoj preko Austrije.

               29

               CX je tu odluku osporio pred Landesverwaltungsgerichtom Oberösterreich (Zemaljski upravni sud u Gornjoj Austriji, Austrija). Taj je sud presudom od 28. prosinca 2015. odbio tužbu presuđujući da je CX doista prekršio odredbe članka 23. stavka 1. točke 3. i članka 7. stavka 1. točke 4. GütbefG‑a kao i odredbe članka 4. točke 1. i članaka 6. i 7. Sporazuma Austrija‑Turska o cestovnom prijevozu jer vozač vozila nadležnim tijelima nije mogao predočiti dozvolu potrebnu za obavljanje takvog prijevoza preko austrijskog državnog područja.

               30

               CX je protiv te presude podnio reviziju Verwaltungsgerichtshofu (Visoki upravni sud, Austrija). Pred tim je sudom CX tvrdio da kvota odobrenja koja se izdaju turskim prijevoznicima za obavljanje međunarodnog cestovnog prijevoza robe prema državnom području Republike Austrije ili preko njega nije dovoljna, čime su prijevoznici prisiljeni na upotrebu Rollende Landstraße („kombinirani prijevoz uz pratnju”), koji omogućava prijevoz poluprikolica željeznicom, ali stvara dodatne troškove i produžuje vrijeme prijevoza u odnosu na cestovni prijevoz. Prema CX‑ovu mišljenju, godišnja kvota krši postojeći režim pridruživanja između Europske unije i Republike Turske, osobito članke 5. i 6. Odluke br. 1/95 Vijeća za pridruživanje, s obzirom na to da ograničava slobodno kretanje robe unutar tog pridruživanja i diskriminira turske prijevoznike na temelju njihova državljanstva, protivno članku 9. Sporazuma EEZ‑Turska.

               31

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da je CX za obavljanje prijevoza robe o kojem je riječ u glavnom postupku morao ishoditi dozvolu ministra prometa, inovacija i tehnologije u skladu s člankom 8. stavkom 1. GütbefG‑a ili odobrenje koje se izdaje na temelju Sporazuma Austrija‑Turska o cestovnom prijevozu kojim se uspostavlja kvota. Sud koji je uputio zahtjev navodi da se dozvola za jednokratni prijevoz robe, na temelju odredbi članka 7. stavka 1. točke 3. i članka 8. stavka 1. GütbefG‑a, može izdati samo za prijevoz za koji postoji prevladavajući javni interes. Na podnositelju je zahtjeva da dokaže da prijevoz nije moguće obaviti uz pomoć drugih organizacijskih mjera ni nekim drugim prijevoznim sredstvom.

               32

               Ističe da je u postupku koji se pred njim vodi postavljeno pitanje ima li takav sustav diskriminirajući učinak u odnosu na turske prijevoznike. Sud koji je uputio zahtjev pita se može li se u tim okolnostima CX oslanjati na slobodu kretanja robe između Unije i Turske iako je FU prijevoznik robe koji sâm ne proizvodi navedenu robu.

               33

               U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev smatra da spor u glavnom postupku ne treba ispitivati sa stajališta slobodnog kretanja robe, nego s obzirom na slobodno pružanje usluga u području prijevoza.

               34

               U tim je okolnostima Verwaltungsgerichtshof (Visoki upravni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Je li pravu Unije, osobito Sporazumu [EEZ‑Turska], Dodatnom protokolu […] kao i Odluci br. 1/95 Vijeća za pridruživanje […], protivan nacionalni propis na temelju kojeg prijevoznici robe sa sjedištem u Turskoj mogu ostvariti međunarodni komercijalni prijevoz robe motornim vozilima prema i preko državnog područja Republike Austrije samo ako za motorna vozila posjeduju dokumente koji se izdaju u granicama kvota određenih na temelju bilateralnog sporazuma između Republike Austrije i Republike Turske ili im je izdano odobrenje za jednokratni prijevoz robe, pri čemu za taj jednokratni prijevoz postoji prevladavajući javni interes te podnositelj zahtjeva mora u dovoljnoj mjeri utvrditi da cestovni prijevoz nije moguće izbjeći organizacijskim mjerama ni odabirom drugog prijevoznog sredstva?”

         O prethodnom pitanju

               35

               Sud koji je uputio zahtjev svojim prethodnim pitanjem u biti pita treba li odredbe Sporazuma EEZ‑Turska, Dodatnog protokola i Odluke br. 1/95 Vijeća za pridruživanje tumačiti na način da im se protivi propis države članice poput onoga iz glavnog postupka, na temelju kojeg cestovni prijevoznici robe sa sjedištem u Turskoj mogu ostvariti takav prijevoz prema toj državi članici ili preko njezina državnog područja samo ako posjeduju dokumente koji se izdaju u granicama kvota određenih za tu vrstu prijevoza na temelju bilateralnog sporazuma sklopljenog između navedene države članice i Republike Turske ili ako im je izdana dozvola na temelju prevladavajućeg javnog interesa.

               36

               U tom pogledu valja primijetiti da su u okviru pridruživanja EEZ‑Turska slobodno kretanje robe, slobodno pružanje usluga i prijevoz zasebna područja koja podliježu različitim pravilima te da, kao što su to istaknuli nezavisni odvjetnik u točki 41. svojeg mišljenja i sud koji je uputio zahtjev u svojem zahtjevu za prethodnu odluku, odražavaju različite razine liberalizacije predmetnih tržišta. Naime, iako je slobodno kretanje robe između Unije i Turske posebno uređeno Odlukom br. 1/95 Vijeća za pridruživanje, područja usluga i prijevoza u trenutačnom stanju razvoja pridruživanja EEZ‑Turska ostaju uglavnom neliberalizirana.

               37

               Kako bi se utvrdilo je li nacionalni propis obuhvaćen jednom ili drugom od tih sloboda, iz sudske prakse Suda proizlazi da valja uzeti u obzir cilj propisa o kojem je riječ (presude od 23. siječnja 2014., DMC, C‑164/12, EU:C:2014:20, t. 29. i navedena sudska praksa i od 7. rujna 2017., Eqiom i Enka, C‑6/16, EU:C:2017:641, t. 40.).

               38

               U predmetnom slučaju iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da GütbefG predviđa sustav odobrenja za prijevoz robe na državnom području. Taj sustav za turske prijevoznike može biti u obliku odobrenja koje se izdaje u granicama kvote određene na temelju Sporazuma Austrija‑Turska o cestovnom prijevozu ili u obliku dozvole za jednokratni prijevoz za koji postoji prevladavajući javni interes. Tako navedeni propis turskim prijevoznicima nameće ograničenja pristupu tržištu međunarodnog cestovnog prijevoza robe na austrijskom državnom području.

               39

               Stoga, iako se nacionalni propis iz glavnog postupka prema svojem naslovu odnosi na prijevoz robe, on stvarno ima za cilj utvrditi uvjete koje je potrebno ispuniti za izvršavanje uslužne djelatnosti prijevoza na austrijskom državnom području, i to bez obzira na to koja se roba prevozi.

               40

               U tom pogledu valja napomenuti da se propis iz glavnog postupka razlikuje od onoga iz predmeta u kojem je donesena presuda od 19. listopada 2017., Istanbul Lojistik (C‑65/16, EU:C:2017:770). U tom predmetu – koji se odnosio na porez na promet teških teretnih vozila koji se plaća u trenutku njihova ulaska na mađarsko državno područje, kako za dolazak tako i za povratak, te čiji iznos ovisi o kriterijima koji su povezani, među ostalim, s količinom robe koja se može prevesti kao i s njezinim odredištem – Sud je u točkama 45. i 46. te presude presudio da, čak i ako se navedeni porez na promet teških teretnih vozila ne naplaćuje na proizvode koji se prevoze kao takve, njime se ipak oporezuje roba koja se prevozi vozilima registriranima u trećoj zemlji pri prelasku granice te se, slijedom toga, mora ispitati s obzirom na odredbe primjenjive u području slobode kretanja robe.

               41

               U predmetnom slučaju propis iz glavnog postupka ne nalaže plaćanje poreza u vezi s prijevozom robe, već nameće obvezu ishođenja prethodnog odobrenja za pristup na tržište prijevoza na austrijskom državnom području koje se dodjeljuje u granicama kvota ili na temelju prevladavajućeg javnog interesa, i to neovisno o količini prevezene robe.

               42

               Za prijevoznike sa sjedištem u Turskoj, poput onoga kojeg je CX upravitelj, pružanje usluga cestovnog prijevoza na austrijskom državnom području ovisi o tom odobrenju. Kao što je to istaknuo i nezavisni odvjetnik u točkama 69. do 71. svojeg mišljenja, iz toga proizlazi da nacionalni propis iz glavnog postupka uvjetuje konkretno pristup na tržište usluga te se ne može smatrati da je porezne prirode, kao što je to propis o kojem je riječ u predmetu iz točke 40. ove presude.

               43

               Slijedom toga, treba smatrati da propis poput onoga iz glavnog postupka, s obzirom na sudsku praksu navedenu u točki 37. ove presude, ulazi u područje usluga prijevoza, a ne u područje slobodnog kretanja robe, tako da odredbe koje se odnose na slobodno kretanje robe između Republike Turske i Unije, poput onih Odluke br. 1/95 Vijeća za pridruživanje, nisu primjenjive na spor u glavnom postupku. Okolnost na koju se poziva CX, da dodatni trošak povezan s mogućim korištenjem alternativnim pravcima ili prijevoznim sredstvima može neizravno utjecati na kretanje robe, u tom smislu nije relevantna. Naime, mogućnost takvog neizravnog učinka predmetnog propisa ne dovodi u pitanje utvrđenje da je njegov cilj propisati određene uvjete za pružanje usluga prijevoza.

               44

               Stoga valja ispitati postoji li u pridruživanju između Republike Turske i Unije odredba u području usluga prijevoza kojoj se protivi propis države članice poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku.

               45

               U tom pogledu valja podsjetiti na to da iz članka 15. Sporazuma EEZ‑Turska i članka 42. stavka 1. Dodatnog protokola proizlazi da Vijeće za pridruživanje može, uzimajući posebno u obzir njezin geografski položaj, na Republiku Tursku proširiti odredbe prava Unije primjenjive na promet i akte donesene na temelju tih odredbi. To znači da pravila koja je u tom području potrebno donijeti nisu nužno istovjetna onima koja su primjenjiva na temelju UFEU‑a i da je proširenje odredbi tog Ugovora u području prometa na Republiku Tursku fakultativno (vidjeti u tom smislu presudu od 21. listopada 2003., Abatay i dr.C‑317/01 i C‑369/01, EU:C:2003:572, t. 96. i 97.).

               46

               Vijeće za pridruživanje dosad pak nije usvojilo nijednu mjeru za proširenje na Republiku Tursku odredbi prava Unije primjenjivih na usluge prijevoza, tako da u trenutačnom stanju razvoja pridruživanja između te treće države i Unije ne postoji nijedan poseban propis u tom području.

               47

               Dakle, sve dok Vijeće za pridruživanje u skladu s člankom 15. Sporazuma EEZ‑Turska i člankom 42. stavkom 1. Dodatnog protokola ne usvoji pravila koja se odnose na usluge prijevoza, uvjeti za pristup turskih prijevoznika na tržište prijevoza Unije ostaju uređeni nacionalnim propisima država članica i bilateralnim sporazumima sklopljenima između država članica i Republike Turske. Iz toga proizlazi da se usluge prijevoza u situaciji poput one iz glavnog postupka mogu pružati samo u granicama kvota određenih na temelju bilateralnih sporazuma ili nacionalnog propisa (vidjeti prema analogiji presudu od 13. srpnja 1989., Lambregts Transportbedrijf, 4/88, EU:C:1989:320, t. 14.).

               48

               Međutim, članak 41. stavak 1. Dodatnog protokola ima izravan učinak i na njega se zato može pozivati pred nacionalnim sudovima radi izuzimanja iz primjene pravila unutarnjeg prava koja su mu protivna (presuda od 21. listopada 2003., Abatay i dr., C‑317/01 i C‑369/01, EU:C:2003:572, t. 58. i 59. i navedena sudska praksa).

               49

               Ta odredba sadržava klauzulu o mirovanju (standstill), koja uključuje, u pogledu država članica Unije, obvezu suzdržavanja od usvajanja novih mjera koje bi imale za cilj ili za posljedicu nametanje turskom državljaninu uvjeta za poslovni nastan ili pružanje usluga koji bi bili restriktivniji od onih koji su vrijedili na dan stupanja na snagu navedenog Dodatnog protokola u odnosu na dotičnu državu članicu (vidjeti presude od 21. listopada 2003., Abatay i dr., C‑317/01 i C‑369/01, EU:C:2003:572, t. 58., 59., 66. i navedenu sudsku praksu; od 19. veljače 2009., Soysal i Savatli, C‑228/06, EU:C:2009:101, t. 47. i navedenu sudsku praksu; od 24. rujna 2013., Demirkan, C‑221/11, EU:C:2013:583, t. 39. i navedenu sudsku praksu i od 10. srpnja 2014., Dogan, C‑138/13, EU:C:2014:2066, t. 26.), odnosno za Republiku Austriju 1. siječnja 1995.

               50

               Kao što je to Sud već naveo, ta se obveza primjenjuje i u području usluga prijevoza (presuda od 21. listopada 2003., Abatay i dr., C‑317/01 i C‑369/01, EU:C:2003:572, t. 92. i 93.).

               51

               Kako bi se utvrdilo protivi li se tako utvrđenoj obvezi mirovanja (standstill) nacionalni propis poput onoga iz glavnog postupka, potrebno je ispitati sadržava li on ograničenje u pogledu slobodnog pružanja usluga i, u slučaju pozitivnog odgovora, treba li takvo ograničenje smatrati novim (presuda od 21. listopada 2003., Abatay i dr., C‑317/01 i C‑369/01, EU:C:2003:572, t. 110.).

               52

               Što se tiče pitanja sadržava li nacionalni propis ograničenje u pogledu slobodnog pružanja usluga, valja podsjetiti na to da, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, nacionalni propis koji poduzetniku sa sjedištem u drugoj državi članici uvjetuje pružanje usluga na državnom području izdavanjem odobrenja predstavlja ograničenje temeljnog načela zajamčenog člankom 56. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presudu od 21. listopada 2003., Abatay i dr., C‑317/01 i C‑369/01, EU:C:2003:572, t. 111. i navedenu sudsku praksu).

               53

               U ovom slučaju nije sporno da nacionalni propis iz glavnog postupka ima upravo za cilj poduzetnicima sa sjedištem u Turskoj uvjetovati obavljanje djelatnosti pružanja usluga u području prijevoza na austrijskom državnom području izdavanjem prethodnog odobrenja u obliku odobrenja koje se izdaje u granicama kvote određene na temelju Sporazuma Austrija‑Turska o cestovnom prijevozu ili u obliku dozvole za jednokratni prijevoz za koji postoji prevladavajući javni interes. To dovodi do ograničenja prava fizičkih ili pravnih osoba sa sjedištem u Turskoj na slobodno pružanje usluga prijevoza na austrijskom državnom području.

               54

               Kad je riječ o tome propisuje li nacionalni propis iz glavnog postupka novo ograničenje, što austrijska vlada osporava, na nacionalnim je sudovima, koji su isključivo nadležni za tumačenje nacionalnog prava, da utvrde ima li taj propis značaj novine, u smislu da pogoršava situaciju turskih poduzetnika u odnosu na onu koja je proizlazila iz pravila koja su se na njih primjenjivala u Austriji na dan stupanja na snagu Dodatnog protokola u odnosu na tu državu članicu, odnosno 1. siječnja 1995. (vidjeti prema analogiji presudu od 21. listopada 2003., Abatay i dr., C‑317/01 i C‑369/01, EU:C:2003:572, t. 116.). Kao što je to primijetio nezavisni odvjetnik u točkama 79. i 80. svojeg mišljenja, čini se, što mora provjeriti sud koji je uputio zahtjev, osobito s obzirom na činjenicu da je sustav kvota predviđen Sporazumom Austrija‑Turska već postojao u trenutku pristupanja Republike Austrije Uniji, da se ne može raditi o novom ograničenju u smislu članka 41. stavka 1. Dodatnog protokola.

               55

               Naposljetku, CX je pred sudom koji je uputio zahtjev tvrdio da nacionalni propis iz glavnog postupka dovodi do diskriminacije, čime čini povredu članka 9. Sporazuma EEZ‑Turska, kojim se zabranjuje svaka diskriminacija na temelju državljanstva u području primjene navedenog sporazuma, s obzirom na to da ograničenja kvota iz glavnog postupka vrijede samo za turske prijevoznike, a ne i za one sa sjedištem u Uniji.

               56

               U tom pogledu valja istaknuti da turski prijevoznici nisu posebno ciljani tako uspostavljenim sustavom kvota jer su austrijska nadležna tijela i s drugim trećim državama sklopila sporazume iste vrste kojima se predviđaju kvote. Osim toga, Uredba br. 1072/2009 predviđa za prijevoznike sa sjedištem u Uniji obvezu posjedovanja licencija Zajednice za obavljanje svoje djelatnosti na austrijskom državnom području.

               57

               Nadalje, kao što je to istaknuo i nezavisni odvjetnik u točki 85. svojeg mišljenja, različito postupanje na koje se poziva CX samo je posljedica različitih zakonskih okvira koji se primjenjuju na prijevoznike sa sjedištem u Uniji, s jedne strane, i prijevoznike sa sjedištem u Turskoj ili drugim trećim državama, s druge strane. Dok prvi podliježu zajedničkim pravilima o međunarodnom prijevozu, drugi podliježu pravilima utvrđenima međunarodnim bilateralnim sporazumima koje je, među ostalim, sklopila država njihova sjedišta.

               58

               Iz prethodno navedenog proizlazi da odredbe Sporazuma EEZ‑Turska, Dodatnog protokola i Odluke br. 1/95 Vijeća za pridruživanje treba tumačiti na način da im se ne protivi propis države članice poput onoga iz glavnog postupka – na temelju kojeg cestovni prijevoznici robe sa sjedištem u Turskoj mogu ostvariti takav prijevoz prema toj državi članici ili preko njezina državnog područja samo ako posjeduju dokumente koji se izdaju u granicama kvota određenih za tu vrstu prijevoza na temelju bilateralnog sporazuma sklopljenog između navedene države članice i Republike Turske ili ako im je izdana dozvola na temelju prevladavajućeg javnog interesa – pod uvjetom da taj propis ne sadržava novo ograničenje u pogledu slobodnog pružanja usluga u smislu članka 41. stavka 1. navedenog Dodatnog protokola, a što treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

         Troškovi

               59

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                     Odredbe Sporazuma o pridruživanju između Europske ekonomske zajednice i Turske, koji su 12. rujna 1963. u Ankari potpisale Republika Turska, s jedne strane, i države članice EEZ‑a i Zajednica, s druge strane, sklopljenog, odobrenog i potvrđenog u ime Zajednice Odlukom Vijeća 64/732/EEZ od 23. prosinca 1963., odredbe Dodatnog protokola, potpisanog 23. studenoga 1970. u Bruxellesu, sklopljenog, odobrenog i potvrđenog u ime Zajednice Uredbom Vijeća (EEZ) br. 2760/72 od 19. prosinca 1972., i odredbe Odluke br. 1/95 Vijeća za pridruživanje EZ‑Turska od 22. prosinca 1995. o provedbi završne faze carinske unije treba tumačiti na način da im se ne protivi propis države članice poput onoga iz glavnog postupka – na temelju kojeg cestovni prijevoznici robe sa sjedištem u Turskoj mogu ostvariti takav prijevoz prema toj državi članici ili preko njezina državnog područja samo ako posjeduju dokumente koji se izdaju u granicama kvota određenih za tu vrstu prijevoza na temelju bilateralnog sporazuma sklopljenog između navedene države članice i Republike Turske ili ako im je izdana dozvola na temelju prevladavajućeg javnog interesa – pod uvjetom da taj propis ne sadržava novo ograničenje u pogledu slobodnog pružanja usluga u smislu članka 41. stavka 1. navedenog Dodatnog protokola, a što treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


title: Presuda Suda (deseto vijeće) od 25. srpnja 2018.#Agenzia delle Dogane e dei Monopoli protiv Pilato SpA.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Commissione Tributaria Regionale del Lazio.#Zahtjev za prethodnu odluku – Zajednička carinska tarifa – Kombinirana nomenklatura – Tarifno razvrstavanje – Tarifni brojevi 8703, 8704 i 8705 – Pogrebna vozila.#Predmet C-445/17.

text:
         PRESUDA SUDA (deseto vijeće)
      25. srpnja 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Zajednička carinska tarifa – Kombinirana nomenklatura – Tarifno razvrstavanje – Tarifni brojevi 8703, 8704 i 8705 – Pogrebna vozila”
      U predmetu C‑445/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Commissione tributaria regionale del Lazio (Regionalno porezno povjerenstvo Lacija, Italija), odlukom od 13. srpnja 2017., koju je Sud zaprimio 24. srpnja 2017., u postupku

         Agenzia delle Dogane e dei Monopoli

      protiv

         Pilato SpA,

      SUD (deseto vijeće),
      u sastavu: E. Levits, predsjednik vijeća, A. Borg Barthet (izvjestitelj) i F. Biltgen, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Pilato SpA, G. Tardella, avvocato, i R. Baggio,

               –

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju A. Collabollette, avvocato dello Stato,

               –

               za Europsku komisiju, A. Caeiros i F. Tomat, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje tarifnih podbrojeva 8703, 8704 i 8705 kombinirane nomenklature (u daljnjem tekstu: KN), koja se nalazi u Prilogu I. Uredbi Vijeća (EZZ) br. 2658/87 od 23. srpnja 1987. o tarifnoj i statističkoj nomenklaturi i o Zajedničkoj carinskoj tarifi , kako je izmijenjena Provedbenom uredbom Komisije (EU) br. 927/2012 od 9. listopada 2012. (SL 2012., L 304, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 23., str. 3.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Pilata SpA i Agenzije delle Dogane e dei Monopoli (Agencija za carine i monopole, Italija) (u daljnjem tekstu: Agencija) u vezi s tarifnim razvrstavanjem pogrebnih vozila.

         Pravni okvir

            HS

               3

               Vijeće za carinsku suradnju, koje je postalo Svjetska carinska organizacija (WCO), osnovano je konvencijom o osnivanju tog vijeća, zaključenom u Bruxellesu 15. prosinca 1950. Harmonizirani sustav nazivlja i brojčanog označavanja robe (u daljnjem tekstu: HS) uspostavljen je Međunarodnom konvencijom o Harmoniziranom sustavu nazivlja i brojčanog označavanja robe sklopljenom u Bruxellesu 14. lipnja 1983. i prihvaćenom zajedno s Protokolom o njezinim izmjenama od 24. lipnja 1986. u ime Europske ekonomske zajednice Odlukom Vijeća 87/369/EEZ od 7. travnja 1987. (SL 1987., L 198, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 6., str. 3.).

               4

               Na temelju članka 3. stavka 1. potonje konvencije, svaka se ugovorna strana obvezuje uskladiti svoje tarifne i statističke nomenklature s HS‑om, koristiti sve njegove tarifne brojeve i podbrojeve, bez dodavanja ili preinaka, kao i pripadajuće brojčane oznake te slijediti brojčani niz navedenog sustava. Svaka ugovorna strana obvezuje se također primijeniti opća pravila za tumačenje HS‑a kao i sve napomene za odsjeke, poglavlja i podbrojeve HS‑a i da im neće preinačiti opseg.

            Napomene s objašnjenjem HS‑a

               5

               Napomena s objašnjenjem HS‑a o tarifnom broju 8703 glasi kako slijedi:
               „Osim motornih vozila za prijevoz osoba obuhvaćenih brojem 87.02, ovaj tarifni broj obuhvaća motorna vozila svih vrsta, uključujući amfibijska motorna vozila za prijevoz osoba, neovisno o motoru koji ih pokreće (klipni motor s unutarnjim izgaranjem na paljenje pomoću svjećica ili uz pomoć kompresije, elektromotor, plinska turbina itd.).
               On obuhvaća i lagana vozila s tri kotača kao što su među ostalima:

                        –

                        ona opremljena motorima i kotačima motocikala itd., koja u skladu sa svojom mehaničkom strukturom imaju svojstva motornih vozila u pravom smislu riječi: upravljanje po tipu jednakom onome motornih vozila ili istodobno vožnja unatrag i diferencijal;

                        –

                        ona montirana na šasiju u obliku slova T čija se stražnja dva kotača pokreću zasebnim električnim motorima, koja se napajaju akumulatorima. Tim se vozilima općenito upravlja jedinstvenom centralnom polugom koja omogućuje s jedne strane pokretanje i ubrzanje ili usporavanje, zaustavljanje i vožnju unatrag i s druge strane, skretanje u desno ili u lijevo pomoću djelovanja diferencijalnog momenta na pogonske kotače ili upravljanjem pomoću prednjeg kotača.

                  Vozila na tri kotača koja imaju gore opisana svojstva, ali su izrađena za prijevoz robe iz tarifnog broja 87.04.
               Vozila iz ovog tarifnog broja mogu imati kotače ili gusjenice (autogusjenice).
               Ovaj tarifni broj osobito obuhvaća:

                        (1)

                        Osobne automobile, automobile s više sjedala i sportske automobile (za utrke).

                        (2)

                        Posebna prijevozna vozila poput vozila hitne pomoći, vozila za prijevoz uhićenika, pogrebnih vozila.

                  […]

                        (4)

                        Vozila posebno konstruirana za vožnju po snijegu (primjerice ratraci i motorne saonice).

                        (5)

                        Posebna vozila za prijevoz osoba na terenima za golf i slična vozila.

                        (6)

                        Vozila s četiri kotača, cjevastog okvira, koja imaju upravljački sustav sličan automobilskom, koji se primjerice temelji na Ackermanovu načelu.

                  Breakovima se u smislu ovog tarifnog broja, smatraju vozila koja imaju najviše devet sjedećih mjesta (uključujući vozača), čija se unutrašnjost bez promjene strukture može koristiti i za prijevoz osoba i za prijevoz robe.
               Razvrstavanje određenih motornih vozila u ovaj tarifni broj utvrđuje se na temelju određenih karakteristika koje ukazuju na to da su prvenstveno konstruirana za prijevoz osoba, a ne robe (tarifni broj 87.04). Te su značajke posebno važne za razvrstavanje vozila čija je bruto nosivost općenito manja od 5 tona, koja obično imaju samo jedan zatvoreni unutarnji prostor samo za vozača i putnike, te drugi dio koji se može upotrebljavati za prijevoz osoba i robe. U ovu kategoriju motornih vozila su uključena ona koja se obično nazivaju višenamjenskim vozilima (primjerice vozila vrste kombija, rekreacijska vozila i određena vozila tipa ‚pick‑up kamionet’). Sljedeći se elementi odnose na konstrukcijske značajke koje obično imaju vrste vozila iz ovog tarifnog broja:

                        (a)

                        trajna sjedala sa sigurnosnim napravama (primjerice sigurnosnim pojasevima ili točkama za pričvršćivanje i priborom namijenjenim za njihovu ugradnju) za svaku osobu ili s točkama za trajno pričvršćivanje i priborom za ugradnju sjedala i sigurnosnih naprava u stražnjem dijelu koji se nalazi iza vozača i putnika. Takva sjedala mogu biti fiksna ili sklopiva odnosno povučenas točaka za pričvršćivanje;

                        (b)

                        stražnji prozori dviju bočnih stranica;

                        (c)

                        jedna ili više kliznih, zakretnih ili podiznih vrata, s prozorima, na bočnim ili stražnjim stranicama;

                        (d)

                        nepostojanje stranice ili trajne pregrade između prostora za putnike i stražnjeg dijela koji se može koristiti za prijevoz osoba ili robe;

                        (e)

                        u svakom vozilu, oprema za udobnost, završni materijali i pribor jednak onome kakvi se uobičajeno nalaze u putničkim dijelovima osobnog vozila (primjerice tepisi, ventilacija, unutarnja rasvjeta, pepeljare).

                  Vozila posebno osmišljena za luna‑parkove, posebno auto‑scooteri, razvrstavaju se u tarifni broj 95.08.”

               6

               Napomena s objašnjenjem HS‑a o tarifnom broju 8704 glasi kako slijedi:
               „Ovaj tarifni broj obuhvaća, među ostalim:
               Obične kamione i kombije (zatvorene, s ceradom itd.), sve vrste dostavnih vozila, automobile za selidbu, kamione za automatski istovar (nagibne miješalice itd.), kamione cisterne, čak i opremljene pumpom, hladnjače i izotermičke kamione, kamione s podignutim podnicama za prijevoz kiseline, spremnika plina butana itd., kamione sa spuštenim platformama i rampama za pristup za prijevoz teškog materijala (borbenih tenkova, dizalica ili strojeva za zemljane radove, električnih transformatora itd.), kamione izrađene za prijevoz svježeg betona, osim kamiona s ugrađenom miješalicom za beton iz tarifnog broja 87.05 itd., kamione za odvoz otpada iz kućanstava, čak i ako oni sadržavaju naprave za punjenje, zbijanje i vlaženje itd.
               On obuhvaća i lagana vozila s tri kotača kao što su među ostalima:

                        –

                        ona opremljena motorima i kotačima motocikala itd., koja u skladu sa svojom mehaničkom strukturom imaju svojstva motornih vozila u pravom smislu riječi: upravljanje po tipu jednakom onome motornih vozila ili istodobno vožnja unatrag i diferencijal;

                        –

                        ona montirana na šasiju u obliku slova T čija se stražnja dva kotača pokreću zasebnim električnim motorima, koja se napajaju akumulatorima. Tim se vozilima općenito upravlja jedinstvenom centralnom polugom koja omogućuje s jedne strane pokretanje i ubrzanje ili usporavanje, zaustavljanje i vožnju unatrag i s druge strane, skretanje u desno ili u lijevo pomoću djelovanja diferencijalnog momenta na pogonske kotače ili upravljanjem pomoću prednjeg kotača.

                  Vozila na tri kotača koja imaju prethodno opisana svojstva, konstruirana prvenstveno za prijevoz osoba razvrstavaju se u tarifni broj 87.03.
               Razvrstavanje određenih motornih vozila u ovaj tarifni broj utvrđuje se na temelju određenih karakteristika koje ukazuju na to da su konstruirana za prijevoz osoba, a ne robe (tarifni broj 87.03). Te su značajke posebno važne za razvrstavanje automobila čija je bruto nosivost općenito manja od 5 tona koji imaju stražnji dio odvojen pregradom ili otvorenu stražnju platformu, koji se obično upotrebljavaju za prijevoz robe; takva vozila mogu biti opremljena stražnjim sjedalima tipa klupe bez sigurnosnih pojaseva, točaka za pričvršćivanje ni naprava za putnike koji se vežu sa strane kako bi mogli u potpunosti iskoristiti platformu za prijevoz robe. Ova kategorija automobila posebno obuhvaća one koji se nazivaju višenamjenskim vozilima (primjerice vozila vrste kombija, vozila vrste ‚kamionet’ i određena rekreacijska vozila). Sljedeći se elementi odnose na konstrukcijske značajke koje obično imaju vrste vozila iz ovog tarifnog broja:

                        (a)

                        sjedala tipa klupe bez sigurnosnih uređaja (primjerice sigurnosnih pojaseva ili točaka za pričvršćivanje i pribora za njihovu ugradnju) i bez prostora za putnike u stražnjem dijelu, iza prostora za vozača i putnike. Takva sjedala općenito mogu biti oborena kako bi se omogućilo da se stražnji dio vozila (vozila vrste ‚kombi’) ili odvojena platforma (vozila tipa ‚kamionet’) potpuno iskoristi za prijevoz robe;

                        (b)

                        posebna kabina za vozača i putnike, kao i posebna otvorena platforma opremljena fiksnim bočnicama i preklopnim stražnjim dijelom („kamionet’);

                        (c)

                        nepostojanje stražnjeg prozora na dva bočna dijela; jedna klizna, zakretna ili podizna vrata, ili više njih, bez prozora na dva bočna dijela odnosno bez stražnjih prozora, da bi se omogućio utovar i istovar robe (vozila vrste kombija);

                        (d)

                        panel ili pregrada između prostora za putnike i stražnjeg dijela;

                        (e)

                        nepostojanje opreme za udobnost, završnih materijala i pribora na platformi za utovar jednake onoj kakva se uobičajeno nalazi u putničkim dijelovima osobnog vozila (primjerice tepisi, ventilacija, unutarnja rasvjeta, pepeljare). […]”

               7

               Napomena s objašnjenjem HS‑a o tarifnom broju 8705 glasi kako slijedi:
               „Ovaj tarifni broj obuhvaća niz automobila, posebno izrađenih ili prerađenih, opremljenih uređajima ili napravama kako bi se ispunile određene funkcije koje se ne odnose na prijevoz. Dakle, radi se o vozilima koja nisu prvenstveno namijenjena prijevozu osoba ili robe.
               Tim su tarifnim brojem obuhvaćena:

                        1.

                        Motorna vozila za prijevoz neispravnih ili oštećenih vozila koja se sastoje od šasija kamiona ili kombija, sa ili bez platoom, opremljena napravama za dizanje poput krana za samoistovar, dizalice, kolotura, vitla osmišljenih za podizanje i vuču vozila u kvaru.

                        2.

                        Vozila – pumpe u kojima pumpu pokreće motor vozila, kao što su primjerice vatrogasna vozila.

                        3.

                        Vozila s ljestvama i vozila s podiznom platformom za održavanje električnih vodova, javne rasvjete itd., kao i vozila s platformom i krakom (travelling) za filmska ili televizijska snimanja.

                        4.

                        Vozila koja se koriste za čišćenje ulica, javnih mjesta, kanalica, uzletišta itd., kao što su vozila za čišćenje i pranje cesta, i vozila za usisavanje kanalizacijskog mulja.

                        5.

                        Ralice s fiksnom opremom. To su motorna vozila konstruirana isključivo za tu namjenu, obično s turbinama i rotirajućim lopaticama itd., koje pokreće motor vozila ili posebni motor.
                        Ralice s mobilnom opremom svih vrsta su još uvijek obuhvaćene tarifnim brojem 84.30, čak i ako su ugrađene na automobil.

                        6.

                        Vozila za posipavanje, grijana ili ne, svih vrsta i za sve namjene (također poljoprivredne), s uređajima za distribuciju asfalta i šljunka itd.

                        7.

                        Dizalična vozila koja nisu namijenjena prijevozu robe, koja se sastoje od automobilske šasije s kabinom na koju je ugrađena rotirajuća dizalica. Isključena su međutim motorna vozila iz tarifnog broja 87.04 koja sama istovaruju vlastiti teret.

                        8.

                        Posebna vozila koja se sastoje od kamiona na koji su ugrađene metalne ljestve, opremljena vitlom i drugim mehanizmima potrebnim za istraživanja ili bušenja. […]”

            KN

               8

               KN, uveden Uredbom br. 2658/87, temelji se na HS‑u od kojeg je preuzeo brojeve i podbrojeve od šest znamenki, pri čemu se samo sedma i osma znamenka odnose na posebne podjele svojstvene KN‑u.

               9

               Prema članku 12. stavku 1. Uredbe br. 2658/87, kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 254/2000 od 31. siječnja 2000. (SL 2000., L 28, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 2., str. 216.), Europska komisija svake godine donosi uredbu koja sadržava cjelokupnu verziju kombinirane nomenklature i carinskih stopa, kako proizlazi iz mjera koje su usvojili Vijeće ili Komisija. Ta se uredba primjenjuje od 1. siječnja sljedeće godine.

               10

               Verzija KN‑a primjenjiva na činjenice o kojima je riječ u glavnom postupku i koje su se dogodile tijekom 2013. utvrđena je u skladu s Provedbenom uredbom br. 927/2012.

               11

               Opća pravila za tumačenje KN‑a koja se nalaze u njegovu prvom dijelu odsjeku I. A. određuju:
               „Razvrstavanje robe u [KN] uređuju sljedeća načela.

                        1.

                        Naslovi odsjeka, poglavlja i potpoglavlja služe samo za lakše snalaženje; za zakonske potrebe, razvrstavanje se vrši na temelju naziva tarifnih brojeva i svih odgovarajućih napomena uz odsjeke i poglavlja, te na temelju sljedećih pravila pod uvjetom da iz naziva tarifnih brojeva ili napomena ne proizlazi drukčije.

                  […]

                        6.

                        Za zakonske potrebe, razvrstavanje robe u podbrojeve tarifnog broja vrši se sukladno nazivu tih podbrojeva i svih odgovarajućih napomena za podbrojeve te, mutatis mutandis, u skladu s gore navedenim pravilima, podrazumijevajući da se može uspoređivati samo podbrojeve na istoj razini. U smislu ovog pravila, primjenjuju se i odgovarajuće napomene uz odsjeke i poglavlja, osim ako iz konteksta ne proizlazi drukčije.”

               12

               Drugi dio KN‑a, naslovljen „Popis carinskih stopa”, obuhvaća odsjek XVII. pod naslovom „Vozila”. Taj odsjek obuhvaća poglavlje 87. naslovljeno „Vozila, osim željezničkih ili tramvajskih vagona i lokomotiva te njihovi dijelovi i pribor” unutar kojeg se nalaze tarifni brojevi 8703, 8704 i 8705 KN‑a. Ti brojevi glase kako slijedi:

                        „8703

                        Osobni automobili i druga motorna vozila konstruirana prvenstveno za prijevoz osoba (osim vozila iz tarifnog broja 8702), uključujući motorna vozila za kombinirani prijevoz osoba i robe tipa ‚karavan’, ‚kombi’ itd. i trkaće automobile:
                        […]

                        8704

                        Motorna vozila za prijevoz robe:
                        […]

                        8705

                        Motorna vozila za posebne namjene, osim onih konstruiranih prvenstveno za prijevoz osoba ili robe (na primjer, vozila za prijevoz neispravnih ili oštećenih vozila, dizalična vozila, vatrogasna vozila, vozila s ugrađenom miješalicom za beton, vozila za čišćenje cesta, vozila za štrcanje ili posipanje, pokretne radionice, pokretne radiološke jedinice)
                        […]”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               13

               Društvo Pilato podnijelo je 20. kolovoza 2013. Agenciji zahtjev za obvezujuću tarifnu informaciju u svrhu razvrstavanja pogrebnog vozila opremljenog dizelskim motorom u podbroj 87049000 KN‑a, to jest među „motorna vozila za prijevoz robe”.

               14

               U tom zahtjevu vozilo je opisano kako slijedi:
               „Pogrebno vozilo s dizelskim motorom. Motorno vozilo ima sljedeće karakteristike:

                        1.

                        posebna kabina za vozača;

                        2.

                        pregrada koja razdvaja prostor za putnike i stražnji prostor;

                        3.

                        preklopna stražnja vrata za utovar i istovar ljesova;

                        4.

                        posebna oprema koja omogućuje utovar, istovar i učvršćivanje ljesova i drugih spremnika;

                        5.

                        zapremnina od 2143 cm3;

                        6.

                        vozilo ima sljedeće dimenzije: duljina od 5,990 m i širina od 1,870 m”.

               15

               Odlukom od 2. prosinca 2013. Agencija je izdala obvezujuću tarifnu informaciju razvrstavajući dotično pogrebno u podbroj 87033290 KN‑a, među „osobne automobile i druga motorna vozila konstruirana prvenstveno za prijevoz osoba (osim vozila iz tarifnog broja 8702), uključujući motorna vozila za kombinirani prijevoz osoba i robe tipa ‚karavan’, ‚kombi’ itd. i trkaće automobile:”.

               16

               Pilato je 26. veljače 2014. podnio tužbu protiv te odluke Commissione Tributaria provenciale di Roma (Regionalni porezni sud u Rimu, Italija), koji ju je prihvatio presudom od 19. svibnja 2016. To je povjerenstvo procijenilo da navedeno pogrebno vozilo nema strukturna obilježja koja napomene s objašnjenjem HS‑a priznaju vozilima konstruiranima ponajprije za prijevoz osoba i razlikuje se, naprotiv, strukturnim značajkama priznatima vozilima za prijevoz robe.

               17

               Agencija je 13. siječnja 2017. podnijela žalbu protiv te presude pred Commissione tributaria regionale del Lazio (Regionalno porezno povjerenstvo Lacija, Italija). Tvrdila je da, konkretno, napomena s objašnjenjem HS‑a koja se odnosi na tarifni broj 8703 KN‑a obuhvaća i „posebna prijevozna vozila poput vozila hitne pomoći, vozila za prijevoz uhićenika, pogrebnih vozila”.

               18

               Taj sud ističe, s jedne strane, da napomena s objašnjenjem HS‑a koja se odnosi na tarifni broj 8703 KN‑a obuhvaća, među ostalim, posebna prijevozna vozila poput vozila hitne pomoći, vozila za prijevoz uhićenika, pogrebnih vozila, kao i „monovolumenska vozila” koja „imaju samo jedan unutarnji prostor pregrađen na dio za vozača i putnike i drugi dio koji se može upotrebljavati za prijevoz osoba i robe”. Ono, prema tome, usprkos izričitom navođenju pogrebnih vozila među vozilima iz tarifnog broja 8703 KN‑a, ima strukturne značajke i svrhu koje ne odgovaraju onima navedenima u napomeni s objašnjenjima HS‑a. Dakle, pogrebna vozila nemaju samo jedan unutarnji prostor pregrađen na dio za vozača i putnike i drugi dio koji se može upotrebljavati za prijevoz osoba i robe, već je u njih suprotno tomu ugrađena fiksna hermetička pregrada, potrebna iz higijenskih i sanitarnih razloga, koja odvaja vozačevu kabinu od stražnjeg prostora.

               19

               S druge strane, navedeni sud napominje da su u napomeni s objašnjenjem HS‑a koja se odnosi na tarifni broj 8704 KN‑a osobito kao opće značajke vozila koja pripadaju tom tarifnom broju navode trajni panel ili rešetke između putničkog prostora i stražnjeg dijela te nepostojanje prozora na stražnjem dijelu bočnih stranica. Te se značajke doimaju u potpunosti usklađene s onima pogrebnih vozila.

               20

               Slijedom toga, sud koji je uputio zahtjev smatra da je konkretno navođenje pogrebnih vozila u napomeni s objašnjenjem HS‑a, u tarifnom broju 8703 KN‑a, u suprotnosti s objektivnim uvjetima koje moraju ispuniti motorna vozila da bi bila obuhvaćena tim brojem. Budući da napomene s objašnjenjem HS‑a nemaju obvezujuću snagu, ne može se isključiti razvrstavanje pogrebnih vozila u tarifni broj 8704 KN‑a.

               21

               U tim je okolnostima Commissione tributaria regionale del Lazio (Regionalno porezno povjerenstvo Lacija) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li tarifni broj [8704 KN‑a] tumačiti na način da njime trebaju biti obuhvaćena pogrebna vozila? Ako je odgovor na prvo prethodno pitanje niječan, trebaju li pogrebna vozila biti razvrstana u tarifni broj [8705 KN‑a] ili u tarifni broj [8703 KN‑a]?”

         O prethodnom pitanju

               22

               Sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li pogrebna vozila poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku razvrstati kao vozila za prijevoz osoba u tarifni broj 8703 KN‑a ili kao vozila za prijevoz robe u tarifni broj 8704 ili kao vozila za posebne namjene, osim onih konstruiranih ponajprije za prijevoz osoba ili robe u tarifni broj 8705 KN‑a.

               23

               Kako bi se sudu koji je uputio zahtjev pružio koristan odgovor, prije svega valja naglasiti da, s jedne strane, kao što to proizlazi iz točke 11. ove presude, opća pravila za tumačenje KN‑a predviđaju da se razvrstavanje robe provodi na temelju naziva tarifnih brojeva i svih odgovarajućih napomena uz odsjeke i poglavlja, pri čemu naslovi odsjeka, poglavlja i potpoglavlja služe samo za lakše snalaženje.

               24

               S druge strane, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, u interesu pravne sigurnosti i jednostavnijeg nadzora, odlučujući uvjet za razvrstavanje robe u carinsku tarifu u načelu treba tražiti na temelju njezinih osobina i objektivnih svojstava, kako su određeni tekstom tarifnog broja KN‑a i napomenama odsjeka ili poglavlja (presuda od 12. lipnja 2014., Lukoyl Neftohim Burgas, C‑330/13, EU:C:2014:1757, t. 34. i navedena sudska praksa).

               25

               Nadalje, namjena proizvoda može predstavljati objektivan kriterij razvrstavanja ako je svojstvena tom proizvodu te se ta svojstvenost procjenjuje na temelju njegovih osobina i objektivnih svojstava (presuda od 6. prosinca 2007., Van Landeghem, C‑486/06, EU:C:2007:762, t. 24. i navedena sudska praksa).

               26

               Naposljetku, treba podsjetiti da, sukladno ustaljenoj sudskoj praksi Suda, napomene s objašnjenjem, koje u pogledu KN -a donosi Komisija i, kad je riječ o HS‑u, WCO, značajno doprinose tumačenju opsega različitih tarifnih brojeva, iako nemaju obvezujuću pravnu snagu. Osim toga, iako mišljenja WCO‑a o razvrstavaju robe u HS nisu pravno obvezujuća, ona u okviru razvrstavanja navedenog proizvoda u KN predstavljaju pomoć koja značajno doprinosi tumačenju opsega različitih tarifnih brojeva KN‑a (presuda od 6. prosinca 2007., Van Landeghem, C‑486/06, EU:C:2007:762, t. 25. i navedena sudska praksa).

               27

               Pilato tvrdi da se pogrebna vozila moraju razvrstati u tarifni broj 8704 KN‑a s obzirom na to da imaju obilježja slična onima navedenima u napomeni s objašnjenjem HS‑a za vozila za prijevoz robe, dok talijanska vlada i Komisija smatraju da ga treba razvrstati u tarifni broj 8703 KN‑a.

               28

               Već iz samog naslova tarifnih brojeva 8703, 8704 i 8705 KN‑a proizlazi da prvi općenito obuhvaća prijevozna sredstva za osobe, drugi se odnosi na sredstva za prijevoz robe, a treći na prijevozna sredstva za posebne namjene koja načelno nisu konstruirana za prijevoz osoba ili robe.

               29

               Osim toga, sukladno tekstu iz tarifnog broja 8703, odnosno „motorna vozila konstruirana prvenstveno za prijevoz osoba”, glavna je namjena tih vozila odlučujuća za njihovo razvrstavanje. Iz upotrebe izraza „izrađen” proizlazi, što se potvrđuje ustaljenom sudskom praksom navedenom u točki 25. ove presude, da je glavna namjena vozila o kojemu je riječ u glavnom postupku odlučujuća i mora biti od njega neodvojiva. Ta se namjena određuje općim izgledom vozila i njegovim obilježjima koja mu daju njegovu bitnu značajku (presuda od 6. prosinca 2007., Van Landeghem, C‑486/06, EU:C:2007:762, t. 27. i navedena sudska praksa).

               30

               U ovom slučaju, s obzirom na opis vozila o kojemu je riječ u glavnom postupku, naveden u točki 14. ove presude, pogrebno vozilo je posebno konstruirano i opremljeno za prijevoz ljesova, koji sadržavaju trupla. U tom pogledu, kao što ističu talijanska vlada i Komisija, ljudsko tijelo, čak i beživotno, ne može se izjednačiti s robom koja kao takva može biti predmet poslovnih transakcija. Glavna namjena pogrebnih vozila je dakle prijevoz osoba.

               31

               Takvo tumačenje u skladu je s općim tumačenjem napomene s objašnjenjem HS‑a koja se odnosi na tarifni broj 8703 KN‑a.

               32

               Naime, ta napomena u svojoj petoj rečenici izričito navodi da „ovaj tarifni broj osobito obuhvaća: […] ([p]osebna prijevozna vozila poput vozila hitne pomoći, vozila za prijevoz uhićenika, pogrebnih vozila” Tek je u sedmoj rečenici navedene napomene navedeno da se „[r]azvrstavanje određenih motornih vozila u ovaj tarifni broj utvrđuje na temelju određenih karakteristika koje ukazuju da su ona konstruirana prvenstveno za prijevoz osoba i robe”, i da „ta kategorija uključuje motorna vozila koji se obično nazivaju višenamjenska vozila”. U toj se rečenici nadalje navode konstrukcijske značajke vozila koje obično imaju dotična vozila koja potpadaju pod taj tarifni broj.

               33

               Iz toga proizlazi da navedena napomena s objašnjenjem navodi, kao prvo, izričito vozila koja potpadaju pod tarifni broj 8703 KN -a, bez dodatnih pojašnjenja. Ona obuhvaća, kao drugo, kao što to proizlazi iz njezina teksta, značajke za identifikaciju vozila čije je razvrstavanje nedvosmisleno navodeći da je prvenstvena namjena tih vozila prijevoz osoba. Kao treće, u toj se napomeni navode konstrukcijske značajke koje obično imaju motorna vozila konstruirana ponajprije za prijevoz osoba.

               34

               Na primjer, trkaći automobili, motorne sanjke ili posebna vozila za prijevoz osoba po golf terenima, koji su izričito navedeni u petoj rečenici navedene napomene s objašnjenjem u točkama 1., 4. i 5., potpadaju pod tarifni broj 8703 KN‑a, čak iako u načelu nemaju klizna, zakretna ili podizna vrata, s prozorima, na bočnim ili stražnjim stranicama; jer je to obilježje prema sedmoj rečenici navedene napomene konstrukcijsko obilježje koje obično imaju motorna vozila konstruirana ponajprije za prijevoz osoba obuhvaćena tarifnim brojem 8703 KN‑a.

               35

               Ta je analiza primjenjiva na posebna prijevozna vozila, kao što su vozila hitne pomoći i pogrebna vozila, navedena u petoj rečenici točki 2. napomene s objašnjenjem HS‑a koja se odnosi na tarifni broj 8703 KN‑a, iako općenito imaju trajnu pregradu između prednjeg dijela za vozača i stražnjeg dijela namijenjenog prijevozu nosila ili lijesa, što je obilježje koje obično nemaju vozila ponajprije konstruirana za prijevoz osoba, na temelju sedme rečenice te napomene s objašnjenjem.

               36

               U tim uvjetima, okolnost da navedena napomena s objašnjenjem ne daje nikakvu naznaku u pogledu konstrukcijskih značajki koje moraju imati posebna prijevozna vozila koja su u njemu navedena, podrazumijeva se da se pogrebna vozila razvrstaju u tarifni broj 8703 KN‑a a da pritom nije potrebno da imaju druga specifična obilježja.

               37

               Taj se zaključak ne može dovesti u pitanje argumentacijom koju ističe Pilato, prema kojoj se pogrebna vozila trebaju razvrstati u tarifni broj 8704 KN‑a s obrazloženjem da imaju obilježja usporediva s onima navedenima u napomeni s objašnjenjem HS‑a za motorna vozila za prijevoz robe iz tog tarifnog broja.

               38

               Naime, s jedne strane, kao što proizlazi iz točaka 32. do 36. ove presude, okolnost da pogrebna vozila nemaju konstrukcijska obilježja navedena u napomeni s objašnjenjem HS‑a koja se odnosi na tarifni broj 8703 KN‑a nije relevantna za razvrstavanje u Carinsku tarifu, s obzirom na to da vozila za prijevoz osoba pripadaju tarifnom broju 8703 KN‑a iako nemaju konstrukcijska obilježja koja obično imaju vozila iz tog tarifnog broja.

               39

               S druge strane, valja utvrditi da se neka konstrukcijska obilježja koja obično imaju vozila za prijevoz robe, navedena u četvrtoj rečenici točkama (a) do (e) napomene s objašnjenjem HS‑a koja se odnosi na tarifni broj 8704 KN‑a, ne odnose na pogrebna vozila. To vrijedi za odvojenu otvorenu platformu opremljenu bočnim i preklopnim stražnjim vratima kao i za nepostojanje stražnjeg prozora na dvjema bočnim stranicama.

               40

               Nadalje, pogrebna se vozila poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku ne mogu razvrstati u tarifni broj 8705 KN‑a koji se odnosi na „[m]otorna vozila za posebne namjene, osim onih prvenstveno konstruiranih za prijevoz osoba ili robe.” Naime, kao što to proizlazi iz samog teksta tog tarifnog broja, glavna funkcija vozila koja je njome obuhvaćena nije ni prijevoz osoba ni prijevoz robe.

               41

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da KN treba tumačiti na način da pogrebna vozila poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku treba razvrstati u tarifni broj 8703 KN‑a.

         Troškovi

               42

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (deseto vijeće) odlučuje:

                     Kombiniranu nomenklaturu, koja se nalazi u Prilogu I. Uredbi Vijeća (EEZ) br. 2658/87 od 23. srpnja 1987. o tarifnoj i statističkoj nomenklaturi i o Zajedničkoj carinskoj tarifi, kako je izmijenjena Provedbenom uredbom Komisije (EU) br. 927/2012 od 9. listopada 2012., treba tumačiti na način da pogrebna vozila poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku treba razvrstati u tarifni broj 8703 te kombinirane nomenklature.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski