title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 12. rujna 2013.#Kostas Konstantinides.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Berufsgericht für Heilberufe bei dem Verwaltungsgericht Gießen.#Sloboda pružanja liječničkih usluga – Pružatelj usluga koji odlazi u drugu državu članicu radi pružanja usluge – Primjena etičkih pravila države članice domaćina i, osobito, onih koja se odnose na honorare i oglašavanje.#Predmet C-475/11.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      12. rujna 2013. (
            *1
         )
      „Sloboda pružanja liječničkih usluga — Pružatelj usluga koji odlazi u drugu državu članicu radi pružanja usluge — Primjena etičkih pravila države članice domaćina i, osobito, onih koja se odnose na honorare i oglašavanje“
      U predmetu C‑475/11,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Berufsgericht für Heilberufe bei dem Verwaltungsgericht Gießen (Njemačka), odlukom od 2. kolovoza 2011., koju je Sud zaprimio 19. rujna 2011., u postupku protiv

         Kostasa Konstantinidesa,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen (izvjestitelj), u funkciji predsjednika četvrtog vijeća, J.-C. Bonichot, C. Toader, A. Prechal i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
      tajnik: K. Malacek, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 19. rujna 2012.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za K. Konstantinidesa, G. Fiedler, Rechtsanwalt,

               —

               za Landesärztekammer Hessen, R. Raasch,

               —

               za češku vladu, M. Smolek i D. Hadroušek, u svojstvu agenata,

               —

               za španjolsku vladu, S. Martínez‑Lage Sobredo, u svojstvu agenta,

               —

               za francusku vladu, G. de Bergues i N. Rouam, u svojstvu agenata,

               —

               za nizozemsku vladu, B. Koopman i C. Wissels, u svojstvu agenata,

               —

               za portugalsku vladu, L. Inez Fernandes, u svojstvu agenta, uz asistenciju N. Sancha Lampreije, advogado,

               —

               za Europsku komisiju, H. Støvlbæk i K.-P. Wojcik, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 31. siječnja 2013.,
      donosi slijedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 5. stavka 3. i članka 6. točke (a) Direktive 2005/36/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. rujna 2005. o priznavanju stručnih kvalifikacija (SL L 255, str. 22.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 125.).

               2

               Taj je zahtjev upućen u sudskom postupku pokrenutom na zahtjev Landesärztekammer Hessen (liječnička komora savezne zemlje Hessen) protiv K. Konstantinidesa zbog povrede pravila struke.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodne izjave 3., 8. i 11. Direktive 2005/36 glase kako slijedi:

                        „(3)

                        Ova Direktiva osobama koje su stekle stručne kvalifikacije u jednoj od država članica jamči pristup istoj profesiji i jednaka prava prilikom obavljanja te profesije u drugoj državi članici kao i državljanima te države članice, te budući da to jamstvo ne dovodi u pitanje obvezu stručnjaka migranta da zadovolji sve nediskriminirajuće uvjete obavljanja te profesije koje je utvrdila ta država članica, ako su oni objektivno opravdani i proporcionalni.

                  [...]

                        (8)

                        Na pružatelja usluga trebaju se primjenjivati disciplinski propisi države članice domaćina koji su izravno i posebno povezani s profesionalnim kvalifikacijama, kao što su definicija profesije, područje djelatnosti koje obuhvaća određenu profesiju odnosno koje su pridržane određenoj profesiji, korištenje profesionalnih naziva i teže povrede pravila struke koje su izravno i posebno povezane sa zaštitom zdravlja i sigurnosti potrošača.

                  [...]

                        (11)

                        Kod profesija obuhvaćenih općim sustavom priznavanja kvalifikacija, dalje u tekstu „opći sustav”, države članice trebaju zadržati pravo utvrđivanja minimalne razine kvalifikacije kako bi osigurale kvalitetu usluga koje se pružaju na njihovom državnom području. Ipak, ako je državljanin države članice stekao sve ili dio kvalifikacija koje zahtijeva država članica domaćin u drugoj državi članici, sukladno člancima 10., 39. i 43. Ugovora, država članica domaćin ne smije od njega zahtijevati kvalifikacije koje ona najčešće predviđa samo u obliku diplome koja se dodjeljuje u nacionalnom sustavu obrazovanja. Dakle, treba odrediti da svaka država članica domaćin u kojoj je određena profesija regulirana mora uzeti u obzir kvalifikacije stečene u drugoj državi članici i ocijeniti odgovaraju li one kvalifikacijama koje sama zahtijeva. Međutim, opći sustav prepoznavanja kvalifikacija ne priječi državu članicu da zbog primjene pravila struke koja je opravdana općim javnim interesom obavljanje profesije na svome državnom području uvjetuje udovoljavanjem posebnih zahtjeva. Spomenuta se pravila primjerice odnose na regulaciju profesija, profesionalne standarde, uključujući profesionalnu etiku te nadzor i odgovornost. I na kraju, namjena ove Direktive nije uplitanje u legitimni interes država članica da spriječe da njihovi državljani izbjegnu provedbu nacionalnog prava koje se odnosi na profesije. [...]”

               4

               Članak 1. Direktive 2005/36, naslovljen „Svrha”, propisuje:
               „Ovom se Direktivom utvrđuju pravila za pristup i obavljanje profesije, na temelju kojih države članice koje pristup reguliranim profesijama i njihovo obavljanje na svom državnom području uvjetuju posjedovanjem određenih stručnih kvalifikacija (dalje u tekstu „država članica domaćin”) priznaju stručne kvalifikacije stečene u drugim državama članicama (dalje u tekstu „matična država članica”), koje nositelju omogućuju obavljanje iste profesije kao u matičnoj državi članici.”

               5

               Članak 3. ove Direktive, naslovljen „Definicije”, u stavku 1. određuje:
               „Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije: [...]

                        (b)

                        ‚stručne kvalifikacije’: kvalifikacije koje se potvrđuju dokazom o formalnoj osposobljenosti, potvrdom kompetencije iz članka 11. točke (a) (i) i/ili stručnim iskustvom;

                  [...]”

               6

               Članak 4. navedene Direktive, naslovljen „Učinci priznavanja”, u stavku 1. propisuje:
               „Priznavanjem stručnih kvalifikacija država članica domaćin omogućava korisniku pristup profesiji za koju je osposobljen u matičnoj državi članici kao i obavljanje te profesije pod jednakim uvjetima koji vrijede za njezine državljane.
               [...]”

               7

               U II. glavi iste direktive, naslovljenoj „Sloboda pružanja usluga”, članak 5., naslovljen „Načelo slobode pružanja usluga”, određuje:
               „1.   Ne dovodeći u pitanje posebne odredbe prava Zajednice te članke 6. i 7. ove Direktive, države članice ne smiju ni zbog kojeg razloga koji se odnosi na stručne kvalifikacije ograničavati slobodu pružanja usluga u drugoj državi članici:

                        (a)

                        ako pružatelj usluga u državi članici ima zakoniti poslovni nastan radi obavljanja iste profesije u toj državi (dalje u tekstu „država članica poslovnog nastana”); [...]

                  [...]
               2.   Odredbe iz ovog poglavlja primjenjuju se samo kad pružatelj usluga odlazi na državno području države članice domaćina privremeno ili povremeno obavljati profesiju iz stavka 1.
               Privremena i povremena priroda pružanja usluga procjenjuje se za svaki slučaj posebno pri čemu posebno treba voditi računa o njezinu trajanju, učestalosti, redovitosti i stalnosti.
               3.   Kad se pružatelj usluga seli, na njega se primjenjuju pravila stručne, zakonske ili administrativne prirode koja su izravno povezana sa stručnim kvalifikacijama, npr. s definicijom profesije, korištenjem profesionalnih naziva i s težom povredom pravila struke koja je izravno i posebno povezana sa zaštitom potrošača i sigurnošću, te s disciplinskim odredbama koje se primjenjuju u državi članici domaćinu na stručnjake koji obavljaju istu profesiju u toj državi članici.”

               8

               Članak 6. Direktive 2005/36, naslovljen „Izuzeća”, glasi:
               „Država članica domaćin će u skladu s člankom 5. stavkom 1. izuzeti pružatelje usluga koji imaju poslovni nastan u drugoj državi članici od zahtjeva koje postavlja stručnjacima koji imaju poslovni nastan na njezinu državnom području koji se odnose na:

                        (a)

                        odobrenje, registraciju ili članstvo u strukovnoj organizaciji ili tijelu. Kako bi se olakšala primjena disciplinskih odredaba koje su na snazi na njihovu državnom području u skladu s člankom 5. stavkom 3., države članice mogu predvidjeti automatsku privremenu registraciju ili pro forma članstvo u takvim strukovnim organizacijama ili tijelima, pod uvjetom da registracija odnosno članstvo ni na koji način ne odlažu ili kompliciraju pružanje usluga i ne povlače za sobom nikakve dodatne troškove za pružatelja usluga. [...]

                  [...]”

               9

               U III. glavi navedene Direktive, naslovljenoj „Sloboda poslovnog nastana”, članak 13., naslovljen „Uvjeti priznavanja”, u stavku 1. određuje:
               „Ako se za pristup reguliranoj profesiji ili njezino obavljanje u državi članici domaćinu zahtijevaju posebne stručne kvalifikacije, nadležno tijelo te države članice je pod istim uvjetima koji se primjenjuju na njezine državljane dužno dozvoliti pristup toj profesiji i njezino obavljanje podnositeljima zahtjeva koji imaju potvrdu kompetencije ili dokaz o formalnoj osposobljenosti koji zahtijeva druga država članica za pristup toj profesiji i njezinom obavljanju na njezinom državnom području.
               [...]”

         Njemačko pravo

      Liječnička tarifa

               10

               Pravilnik o liječničkoj tarifi (Gebührenordnung für Ärzte) je pravilnik saveznog ministarstva zdravlja. Članak 1., naslovljen „Područje primjene”, određuje:
               „1.   Ovim pravilnikom određuju se naknade za stručne usluge liječnika, osim ako saveznim zakonom nije drukčije propisano.
               2.   Liječnik može naplatiti naknadu samo za usluge koje su, sukladno pravilima liječničke struke, potrebne za medicinski neophodno liječenje. On može naplatiti usluge koje nadilaze medicinski neophodno liječenje samo ako su pružene na zahtjev dužnika.”

               11

               Članak 2. navedenog Pravilnika, naslovljen „Sporazum o odstupanju”, glasi:
               „1.   Sporazumno je moguće odrediti tarifu drugačiju od tarife utvrđene ovim Pravilnikom. [...]
               2.   Sporazum previđen u prvoj rečenici prethodnog stavka mora biti sklopljen u pisanom obliku nakon sporazuma u konkretnom slučaju između liječnika i dužnika prije pružanja liječničke usluge. [...]
               [...]”

               12

               Članak 6. navedenog pravilnika, naslovljen „Naknade za ostale usluge”, u stavku 2. određuje:
               „Samostalne liječničke usluge koje se ne pojavljuju u tarifi mogu se naplatiti prema istovrsnoj usluzi iz tarife, čija se istovrsnost mora procjenjivati prema prirodi usluge, njenim troškovima i vremenu potrebnom za njeno pružanje.”

         Pravo savezne zemlje Hessen koje se odnosi na zanimanja u zdravstvu

               13

               Članak 2. stavak 1. Zakona savezne zemlje Hessen o strukovnim organizacijama, prakticiranju struke, stalnoj izobrazbi i disciplinskim postupcima protiv liječnika, doktora dentalne medicine, veterinara, farmaceuta, psihologa psihoterapeuta i dječjih psihoterapeuta (Hessisches Gesetz über die Berufsvertretungen, die Berufsausübung, die Weiterbildung und die Berufsgerichtsbarkeit der Ärzte, Zahnärzte, Apotheker, psychologischen Psychotherapeuten und Kinder- und Jugendlichenpsychotherapeuten), kako je izmijenjen Zakonom od 15. rujna 2011. (u daljnjem tekstu: Zakon savezne zemlje Hessen o zanimanjima u zdravstvu), glasi:
               „U gore navedene komore spadaju svi:

                        1)

                        liječnici,

                  [...]
               koji obavljaju svoju djelatnost u saveznoj zemlji Hessen.
               [...]”

               14

               Sukladno odredbi članka 3. toga Zakona:
               „1.   Zdravstveni djelatnici koji, kao državljani jedne od država članica Europske unije ili druge države članice Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru [od 2 svibnja 1992. (SL 1994 L 1, str. 3.)] [...] i u okviru primjene ovog zakona, svoju djelatnost obavljaju privremeno i povremeno u skladu sa slobodom pružanja usluga utvrđenom pravom Zajednice, a da nemaju poslovni nastan u Njemačkoj, bez obzira na članak 2. stavak 1. prvu rečenicu ovog Zakona, nisu članovi komora, pod uvjetom da imaju poslovni nastan u drugoj državi članici Europske unije ili drugoj državi članici Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru. Usluga treba biti pružena u skladu s profesionalnim oznakama predviđenim u članku 2. stavku 1. prvoj rečenici ovog Zakona.
               [...]
               3.   Što se tiče obavljanja njihovih djelatnosti, zdravstveni djelatnici navedeni u stavku 1. ovoga članka imaju ista prava i obveze kao i zdravstveni djelatnici navedeni u članku 2. stavku 1. prvoj rečenici ovoga Zakona, osobito prava i obveze iz članka 22. i 23. koje se odnose na savjesno obavljanje profesije, stalnu izobrazbu, sudjelovanje u službi hitne pomoći i arhiviranje, te trebaju poštivati pravila stručne, zakonske ili administrativne prirode, sukladno članku 5. stavku 3. Direktive 2005/36. Etički kodeksi doneseni u skladu s člancima 24. i 25. te sa šestim odjeljkom ovog Zakona primjenjuju se mutatis mutandis.”

               15

               Članak 49. stavak 1. prva rečenica Zakona savezne zemlje Hessen o zanimanjima u zdravstvu predviđa da će se svaka povreda profesionalne obveze od strane članova komore procesuirati. U tom smislu, članak 50. tog Zakona propisuje da disciplinske mjere izrečene u okviru pokrenutog postupka mogu biti: upozorenje, ukor, privremeni gubitak biračkog prava, novčana kazna u najvišem iznosu od 50.000 eura i utvrđenje da je član odnosne strukovne skupine nedostojan obavljanja svoje profesije.

         Kodeks liječničke etike savezne zemlje Hessen

               16

               Komora te savezne zemlje donijela je Kodeks liječničke etike savezne zemlje Hessen u skladu s člancima 24. i 25. Zakona savezne zemlje Hessen o zanimanjima u zdravstvu. Taj Kodeks utvrđuje obveze liječnika, i sukladno svojoj preambuli, teži očuvanju i promicanju međusobnog povjerenja liječnika i pacijenta, osiguranju kvalitete liječničke djelatnosti u interesu zdravlja stanovništva, osiguranju slobode i ugleda liječničke profesije, kao i promicanju ponašanja dostojnog profesije te sprječavanju nedostojnog ponašanja.

               17

               Članak 12. navedenog Kodeksa, naslovljen „Honorari i sporazumi o naknadama”, određuje:
               „1.   Honorari moraju biti primjereni. Ako zakonskim odredbama nije propisano drukčije, honorari trebaju biti obračunati na temelju službene liječničke tarife. Liječnik ne smije neosnovano primijeniti nižu tarifu od one koja je predviđena službenom liječničkom tarifom. Ako postoji sporazum o honorarima, liječnik mora voditi računa o imovinskom stanju dužnika.
               [...]
               3.   Na zahtjev zainteresirane strane liječnička komora savezne zemlje Hessen daje mišljenje o prikladnosti honorara.”

               18

               Članak 27. istoga Kodeksa, naslovljen „Dopuštene informacije i oglašavanje protivno profesionalnoj etici”, glasi:
               „1.   Odredbe koje slijede namijenjene su osiguranju zaštite pacijenata putem primjerenih i odgovarajućih informacija te sprječavanju komercijalizacije liječničke profesije koja bi bila suprotna liječničkom imidžu.
               2.   Na temelju tog načela liječnik može dati objektivne informacije koje se odnose na profesiju.
               3.   Liječniku je zabranjeno svako oglašavanje koje je suprotno profesionalnoj etici. Oglašavanje je suprotno profesionalnoj etici osobito ako je svojim sadržajem ili oblikom pohvalne, prijevarne ili uspoređujuće naravi. Liječnik ne smije poticati na takvo oglašavanje ni tolerirati takvo postupanje trećih. Ova odredba ne utječe na zabrane koje proizlaze iz drugih propisa, a odnose se na oglašavanje.
               [...]”

               19

               Glava D točka 13. Kodeksa liječničke etike savezne zemlje Hessen, naslovljena „Prekogranično djelovanje liječnika koji imaju poslovni nastan u drugoj državi članici Europske unije”, predviđa:
               „Ako liječnik koji ima sjedište ili obavlja svoju profesionalnu djelatnost u drugoj državi članici Europske unije privremeno obavlja liječničku djelatnost na koju se primjenjuje ovaj Kodeks, a da pritom nema poslovni nastan u Njemačkoj, mora poštivati odredbe ovog Kodeksa. Ovo vrijedi također i u slučaju kada se liječnik ograničava samo na aktivnost promicanja svoje djelatnosti u okviru područja primjene ovog Kodeksa. On može svoju djelatnost oglašavati samo u mjeri u kojoj je to dopušteno ovim Pravilnikom.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               20

               K. Konstantinides, grčki liječnik, stekao je diplomu doktora medicine 1981. u Ateni (Grčka). Tijekom razdoblja od 1986. do 1990. obavljao je dužnost primarijusa androloškog odjela sveučilišne bolnice u Ateni, a od 1990. obavlja djelatnost u svojoj privatnoj praksu u Andrology Institute Athens (Androloškom institutu u Ateni). Član je atenske i grčke liječničke komore i ima poslovni nastan u Ateni.

               21

               U razdoblju od 2006. do 2010. Konstantinides je prosječno jednom ili dvaput mjesečno odlazio u Njemačku kako bi obavljao androloške kirurške zahvate u kirurškoj ambulanti medicinskog centra Elisabethenstift u Darmstadtu (Njemačka), koji se nalazi na području nadležnosti liječničke komore savezne zemlje Hessen. Djelatnost K. Konstantinidesa ograničena je isključivo na obavljanje visoko specijaliziranih kirurških zahvata, dok su ostale usluge vezane za te zahvate, kao što su dogovaranje termina i postoperativna skrb, povjerene medicinskom osoblju tog medicinskog centra.

               22

               Tijekom kolovoza 2007. K. Konstantinides je u tom medicinskom centru u okviru ambulantnog zahvata uspješno operirao jednog pacijenta. Zbog prijave tog pacijenta, koji je osporavao iznos računa koji mu je Konstantinides ispostavio, liječnička komora savezne zemlje Hessen provela je istragu, koja je dovela do pokretanja disciplinskog postupka protiv tog liječnika pred sudom koji je uputio zahtjev zbog povrede pravilnika o liječničkoj tarifi i kršenja zabrane oglašavanja protivnog profesionalnoj etici.

               23

               Taj je disciplinski postupak pokrenut zato što je K. Konstantinides „naplatio uslugu u okviru sporazuma o honorarima primjenjujući oznaku tarife koja nije bila slobodno ugovorena među strankama”, čime je povrijedio pravila struke u smislu članka 12. Kodeksa liječničke etike savezne zemlje Hessen, u vezi s člankom 2. i člankom 6. stavcima 2. i 12. Pravilnika o liječničkoj tarifi. Liječnička komora savezne zemlje Hessen smatrala je da su zatraženi honorari bili previsoki, što je opravdavalo disciplinsku sankciju.

               24

               Prema informacijama dobivenim od suda koji je uputio zahtjev, K. Konstantinides je zbog nepostojanja mjerodavne tarifne oznake koja odgovara izvedenoj operaciji izdao za njeno izvođenje račun u iznosu od 6.395,96 eura, analogno primjenjujući kao osnovnu tarifu drugu tarifnu oznaku, uvećanu za koeficijent od 16,2 %, kao i ostale tarifne oznake, od kojih su neke analogno primijenjene na isti način i svaka od njih je uvećana za različite koeficijente. K. Konstantinides je tvrdio da su te uvećane stope bile primijenjene na temelju sporazuma o odstupanju koji je sklopio s pacijentom.

               25

               Što se tiče kršenja zabrane svakog oglašavanja suprotnog profesionalnoj etici, liječnička komora savezne zemlje Hessen stavlja Konstantinidesu na teret da je povrijedio članak 27. Kodeksa liječničke etike savezne zemlje Hessen oglašavajući se na način suprotan profesionalnoj etici. Naime, tom se liječniku prigovara da je na svojoj internetskoj stranici oglašavao svoju djelatnost, koju obavlja u medicinskom centru Elisabethenstift u Darmstadtu, koristeći se izrazima „njemački institut” i „europski institut” iako operacije u tom medicinskom centru obavlja isključivo „privremeno” i „povremeno”, ne raspolažući pravom bolničkom infrastrukturom i ne obavljajući te operacije u okviru javnog tijela ili znanstvenog tijela pod javnim nadzorom.

               26

               Liječnička komora savezne zemlje Hessen smatra da članak 3. stavci 1. i 3. Zakona savezne zemlje Hessen o zanimanjima u zdravstvu, koji je K. Konstantinidesa obvezivao na poštivanje Kodeksa liječničke etike savezne zemlje Hessen, donesenog na temelju članaka 24. i 25. toga Zakona, predstavljaju pravilnu provedbu Direktive 2005/36, osobito njenih članaka 5. i 6., te su slijedom toga u skladu s pravom Unije.

               27

               Konstantinides prvenstveno tvrdi da svoju djelatnost privremeno i povremeno obavlja u Njemačkoj sukladno načelu slobode pružanja usluga i da se na njega stoga ne primjenjuju njemačka pravila o etici. Njegov je stav da se prigovori njemačkih strukovnih organizacija, poput onih navedenih u glavnom predmetu, trebaju uputiti nadležnom tijelu matične države članice, što je u konkretnom slučaju liječnička komora u Ateni. Podredno, Konstantinides osporava upućene mu prigovore.

               28

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da treba utvrditi podudara li se relevantan sadržaj članaka 12. i 27. Kodeksa liječničke etike savezne zemlje Hessen, tumačenih u smislu članka 5. stavka 3. Direktive 2005/36, s ciljem koji taj članak 5. teži ostvariti. U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev u ozbiljnoj je nedoumici spadaju li pravila o obračunu honorara, predviđena člankom 12. toga Kodeksa, i ona koja zabranjuju svako oglašavanje suprotno profesionalnoj etici, navedena u članku 27. stavcima 1. i 3. navedenog Kodeksa, u područje primjene članka 5. stavka 3. navedene Direktive.

               29

               Navedeni sud ujedno smatra da na temelju članka 5. stavka 3. Direktive 2005/36 država članica domaćin treba razlikovati pružatelje usluga koji na njenom teritoriju obavljaju svoju profesiju privremeno i povremeno, i stručnjake koji tamo obavljaju istu profesiju, razlikovanje koje ne bi bilo osigurano kada bi se disciplinski propisi države članice domaćina primjenjivali općenito na navedene pružatelje usluga. Slijedom toga, taj sud je u nedoumici u pogledu sukladnosti članka 3. stavaka 1. i 3. Zakona savezne zemlje Hessen o zanimanjima u zdravstvu s pravom Unije.

               30

               U tim je okolnostima Berufsgericht für Heilberufe bei dem Verwaltungsgericht Gießen odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
               „[Pitanja koja se odnose na članak 5. stavak 3. Direktive 2005/36]:

                        1)

                        Spada li članak 12. stavak 1. Kodeksa liječničke etike [savezne zemlje Hessen] u pravila struke čije nepoštivanje od strane pružatelja usluga omogućuje pokretanje disciplinskog postupka u državi članici domaćinu pred liječničkim tijelom nadležnim za provođenje disciplinskih postupaka zbog teže povrede pravila struke koja je izravno i posebno povezana sa zaštitom zdravlja i sigurnosti potrošača?

                        2)

                        U slučaju pozitivnog odgovora, vrijedi li to i za slučaj kada operacija koju je izveo pružatelj usluga (u konkretnom slučaju liječnik) ne odgovara ni jednoj tarifnoj oznaci predviđenoj pravilnikom o liječničkoj tarifi države domaćina?

                        3)

                        Spadaju li odredbe koje zabranjuju svako oglašavanje protivno profesionalnoj etici (odredbe članka 27. stavaka 1. do 3. u vezi s glavom D točkom 13. Kodeksa liječničke etike [savezne zemlje Hessen]) u pravila struke čije nepoštivanje od strane pružatelja usluga omogućuje pokretanje disciplinskog postupka u državi članici domaćinu pred liječničkim tijelom nadležnim za provođenje disciplinskih postupaka zbog teže povrede pravila struke koja je izravno i posebno povezana sa zaštitom zdravlja i sigurnosti potrošača?

                  [Pitanje koje se odnosi na članak 6. prvu rečenicu točku (a) Direktive 2005/36]:

                        4)

                        Predstavljaju li zakonske izmjene članka 3. stavaka 1. i 3. [Zakona savezne zemlje Hessen o zanimanjima u zdravstvu], donesene u svrhu provedbe Direktive 2005/36, pravilnu provedbu gore navedenih odredaba Direktive, s obzirom na to da propisuju da se mjerodavni etički kodeksi i propisi vezani za disciplinski postupak iz šeste glave [toga Zakona] u cijelosti primjenjuju na pružatelje usluga (u konkretnom slučaju liječnike) koji svoju djelatnost obavljaju privremeno u državi članici domaćinu u okviru slobode pružanja usluga utvrđene člankom 57. UFEU‑a [...]?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvo do treće pitanje

               31

               U svojim pitanjima od 1) do 3), sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 5. stavak 3. Direktive 2005/36 tumačiti na način da u njegovo područje primjene spadaju nacionalni propisi poput članka 12. stavka 1. Kodeksa liječničke etike savezne zemlje Hessen, prema kojem honorari trebaju biti primjereni i, ako nije drukčije propisano, obračunani na temelju službene liječničke tarife, te članka 27. stavka 3. tog Kodeksa koji liječnicima zabranjuje svako oglašavanje protivno profesionalnoj etici.

               32

               U odnosu na pravila o obračunu honorara koja se primjenjuju u glavnom predmetu, treba napomenuti da je sud koji je uputio zahtjev precizirao da se članak 12. Kodeksa liječničke etike savezne zemlje Hessen treba čitati u vezi s, osobito, člankom 6. stavkom 2. Pravilnika o liječničkoj tarifi, prema kojem se samostalne liječničke usluge koje se ne pojavljuju na listi honorara mogu naplatiti prema usporedivoj usluzi s popisa čija se usporedivost mora procjenjivati prema prirodi usluge, njenim troškovima i vremenu potrebnom za njeno pružanje.

               33

               Iz članka 1. Direktive 2005/36 proizlazi da je njezin cilj utvrditi pravila za pristup i obavljanje profesije, na temelju kojih države članice, koje pristup reguliranim profesijama i njihovo obavljanje na svom državnom području uvjetuju posjedovanjem određenih stručnih kvalifikacija, priznaju stručne kvalifikacije stečene u drugim državama članicama koje nositelju omogućuju obavljanje iste profesije kao u matičnoj državi članici.

               34

               Što se tiče poslovnog nastana u državi članici domaćinu, reguliranog odredbama III. glave navedene direktive, članak 13. predviđa da je država članica domaćin dužna za pristup reguliranoj profesiji ili njezino obavljanje pod istim uvjetima koji se primjenjuju na njezine državljane dozvoliti pristup toj profesiji i njezino obavljanje podnositeljima zahtjeva koji imaju potvrdu kompetencije ili dokaz o formalnoj osposobljenosti koji zahtijeva druga država članica za pristup toj profesiji i njezinom obavljanju na njezinom državnom području. Takvo priznavanje stručnih kvalifikacija omogućava dakle da osoba potpuno pristupi reguliranoj profesiji u državi članici domaćinu i da tamo tu profesiju obavlja pod istim uvjetima koji se primjenjuju na njezine državljane, pri čemu taj pristup obuhvaća i pravo korištenja profesionalnog naziva predviđenog u toj državi članici.

               35

               U okviru slobode pružanja usluga, uređene odredbama II. glave Direktive 2005/36, kad pružatelj usluga odlazi na državno područje države članice domaćina privremeno ili povremeno obavljati zanimanje pod svojim domaćim profesionalnim nazivom, članak 5. stavak 1. navedene direktive uspostavlja načelo prema kojem države članice ne smiju ograničavati slobodu pružanja usluga u drugoj državi članici zbog razloga koji se odnose na stručne kvalifikacije ako pružatelj usluga u državi članici ima zakonit poslovni nastan radi obavljanja iste profesije u toj državi.

               36

               Upravo u tom kontekstu članak 5. stavak 3. Direktive 2005/36 zahtijeva da se, kada pružatelj usluga svoju profesiju obavlja privremeno ili povremeno, na njega primjenjuju pravila stručne, zakonske ili administrativne prirode koja su izravno povezana s njegovim stručnim kvalifikacijama kao i disciplinskim odredbama koje se primjenjuju u državi članici domaćinu na stručnjake koji u toj državi članici obavljaju istu profesiju.

               37

               Valja napomenuti da je riječ o disciplinskim odredbama koje sankcioniraju nepoštivanje pravila struke predviđena člankom 5. stavkom 3. Direktive 2005/36, kao što to spominje uvodna izjava 8. navedene direktive.

               38

               U odnosu na sadržaj navedenih pravila, koja moraju biti izravno povezana sa stručnim kvalifikacijama, članak 5. stavak 3. Direktive 2005/36 navodi pravila vezana za definiciju profesije, korištenje profesionalnih naziva i teže povrede pravila struke koja su izravno i posebno povezana sa zaštitom potrošača i sigurnošću. Uvodna izjava 8. Direktive jednako tako spominje i pravila koja se odnose na područje djelatnosti koje obuhvaća određenu profesiju odnosno koje su pridržane određenoj profesiji.

               39

               Iz predmeta i svrhe te opće zamisli Direktive 2005/36 proizlazi da su člankom 5. stavkom 3. obuhvaćena samo pravila struke koja su u izravnoj vezi sa samim obavljanjem liječničke djelatnosti, a čije nepoštivanje ugrožava zaštitu pacijenta.

               40

               Iz toga slijedi da ni pravila koja se odnose na obračun honorara, kao ni pravilo koje liječnicima zabranjuje svako oglašavanje protivno profesionalnoj etici, kao što su ona koja se primjenjuju u glavnom predmetu, ne predstavljaju pravila struke koja su izravno i posebno povezana sa stručnim kvalifikacijama koje se odnose na pristup navedenoj reguliranoj profesiji, u smislu članka 5. stavka 3. Direktive 2005/36.

               41

               Slijedom navedenog, treba zaključiti da nacionalni propisi poput onih iz članka 12. stavka 1. i članka 27. stavka 3. Kodeksa liječničke etike savezne zemlje Hessen ne spadaju u područje primjene članka 5. stavka 3. Direktive 2005/36.

               42

               U okviru postupka suradnje između nacionalnih sudova i Suda predviđenog člankom 267. UFEU‑a, dužnost je Suda da nacionalnom sucu pruži koristan odgovor koji će mu omogućiti da riješi spor koji se pred njim vodi. U tom smislu, sud mora po potrebi preformulirati pitanja koja su mu postavljena (vidjeti posebice presudu od 17. srpnja 1997., Krüger, C‑334/95, Zb., str. I‑4517., točke 22. i 23., i od 14. listopada 2010., Fuß, C‑243/09, Zb., str. I‑9849., točku 39. i navedenu sudsku praksu). U tu svrhu Sud može, iz ukupnosti elemenata koje mu je dao nacionalni sud, a posebice iz obrazloženja zahtjeva za prethodnu odluku, izvršiti odabir propisa i načela prava Unije koji zahtijevaju tumačenje s obzirom na predmet glavnog spora (u tom smislu vidjeti, posebice, presude od 29. studenoga 1978., Redmond, 83/78, Zb., str. 2347., točku 26., od 23. listopada 2003., Inizan, C‑56/01, Zb., str. I‑12403., točku 34., i Fuß, točku 40.).

               43

               U tom pogledu treba primijetiti da, u okolnostima poput onih u glavnom postupku i uzimajući u obzir razmatranja iz točaka 40. i 41. ove presude, suglasnost propisa iz glavnog postupka s pravom Unije treba ocjenjivati ne u odnosu na Direktivu, već u odnosu na načelo slobode pružanja usluga iz članka 56. UFEU‑a.

               44

               U tom pogledu, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da članak 56. UFEU‑a nalaže ne samo zabranu svake diskriminacije pružatelja usluga na osnovi njegove nacionalnosti ili činjenice da ima poslovni nastan u državi različitoj od one u kojoj usluga treba biti pružena, nego i ukidanje svakog ograničenja, čak i ako se ono jednako primjenjuje na domaće pružatelje usluga kao i na one iz drugih država članica, koje po svojoj prirodi zabranjuje, otežava ili čini manje privlačnim djelatnosti pružatelja usluge koji ima poslovni nastan u drugoj državi članici u kojoj zakonito pruža istovjetne usluge (presuda od 19. prosinca 2012., Komisija/Belgija, C‑577/10, točka 38. i navedena sudska praksa).

               45

               Također treba napomenuti da pojam ograničenja obuhvaća mjere koje usvoji jedna država članica koje, iako jednako primjenjive, utječu na slobodu pružanja usluga u drugim državama članicama (u tom smislu vidjeti, posebice, presudu od 29. ožujka 2011., Komisija protiv Italije, C‑565/08, Zb., str. I‑2101., točku 46. i navedenu sudsku praksu).

               46

               Sigurno je da se u glavnom predmetu predmetne odredbe jednako primjenjuju na sve liječnike koji pružaju usluge na području savezne zemlje Hessen.

               47

               Nadalje, valja podsjetiti da propisi države članice ne predstavljaju ograničenje u smislu UFEU‑a zbog same činjenice da druge države članice prema pružateljima sličnih usluga koji imaju poslovni nastan na njihovom području primjenjuju blaže ili ekonomski povoljnije propise (vidjeti presudu Komisija protiv Italije, točku 49. i navedenu sudsku praksu).

               48

               Stoga se ne može izvesti zaključak da postoji ograničenje u smislu Ugovora iz same činjenice da se liječnici koji imaju poslovni nastan u državi članici koja nije Savezna Republika Njemačka moraju, u cilju obračuna svoga honorara za usluge pružene na području savezne zemlje Hessen, podvrgnuti propisima koji se primjenjuju na tom području.

               49

               Međutim, u nedostatku bilo kakve fleksibilnosti sustava o kojem je riječ u glavnom postupku, što je na nacionalnom sucu da procijeni, primjena takvog sustava, koja bi mogla imati odvraćajući učinak u odnosu na liječnike iz drugih država članica, predstavljala bi ograničenje u smislu Ugovora.

               50

               Što se tiče opravdanja za takvo ograničenje, prema ustaljenoj sudskoj praksi nacionalne mjere koje bi mogle otežati ili učiniti manje privlačnim uživanje temeljnih sloboda zajamčenih Ugovorom mogu se opravdati jedino time da teže ostvarivanju cilja od općeg interesa, da su prikladne za ostvarenje toga cilja i da ne prelaze ono što je nužno za postizanje zadanog cilja (vidjeti, posebice, presudu od 16. travnja 2013., Las, C‑202/11, točku 23. i navedenu sudsku praksu).

               51

               U tom smislu sud koji je uputio zahtjev mora procijeniti jesu li propisi o kojima je riječ u glavnom postupku, pod pretpostavkom da njihova primjena u okolnostima poput onih opisanih u zahtjevu za prethodnu odluku predstavlja ograničenje slobode pružanja usluga, utemeljeni na cilju od općeg interesa. Općenito, treba istaknuti da su zaštita zdravlja i života ljudi, kao što je to predviđeno člankom 36. UFEU‑a, i zaštita potrošača takvi ciljevi koji se mogu smatrati važnim razlozima u općem interesu kojima se može opravdati ograničenje slobode pružanja usluga (vidjeti u tom smislu, posebice, presude od 5. prosinca 2006., Cipolla i dr., C‑94/04 i C‑202/04, Zb., str. I‑11421., točku 64. i navedenu sudsku praksu, kao i od 8. studenoga 2007., Ludwigs‑Apotheke, C‑143/06, Zb., str. I‑9623., točku 27. i navedenu sudsku praksu).

               52

               Što se tiče pitanja jesu li takvi propisi koji se temelje na cilju od općeg interesa prikladni za osiguranje ostvarenja zadanog cilja i prelaze li ono što je nužno za njegovo postizanje, sud koji je uputio zahtjev mora provjeriti odražavaju li stvarno ti propisi interes za ostvarivanje zadanog cilja na koherentan i sustavan način. Analiza razmjernosti zahtijeva da se posebno uzme u obzir težina predviđene sankcije.

               53

               Sud koji je uputio zahtjev stoga mora provjeriti predstavljaju li propisi o kojima je riječ u glavnom postupku ograničenje u smislu članka 56. UFEU‑a, i u slučaju pozitivnog odgovora, teže li oni ostvarenju cilja od općeg interesa, jesu li prikladni za ostvarenje tog cilja i prelaze li ono što je nužno za postizanje tog cilja.

               54

               U pogledu oglašavanja protivnog profesionalnoj etici, članak 27. stavak 3. Kodeksa liječničke etike savezne zemlje Hessen općenito predviđa da je liječnicima zabranjeno svako oglašavanje protivno profesionalnoj etici.

               55

               U konkretnom slučaju nije riječ o potpunoj zabrani oglašavanja ili zabrani određenog oblika oglašavanja. Spomenuti članak 27. stavak 3. ne zabranjuje oglašavanje koje se odnosi na same liječničke usluge, ali zahtijeva da sadržaj takvog oglašavanja ne bude protivan profesionalnoj etici.

               56

               Iako ne propisuju potpunu zabranu oglašavanja ili određenog oblika oglašavanja, koje, prema ustaljenoj sudskoj praksi, može samo po sebi predstavljati ograničenje slobode pružanja usluga (vidjeti, posebice, presudu od 17. srpnja 2008., Corporación Dermoestética, C‑500/06, Zb., str. I‑5785., točku 33. i navedenu sudsku praksu), propisi koji uspostavljaju zabranu u odnosu na sadržaj oglašavanja koji je protivan profesionalnoj etici, kao što je članak 27. stavak 3. Kodeksa liječničke etike savezne zemlje Hessen, koji su u određenoj mjeri dvoznačni, mogu predstavljati smetnju slobodi pružanja liječničkih usluga u pitanju.

               57

               Međutim, kao što je naveo nezavisni odvjetnik u točki 68. svog mišljenja, nediskriminirajuća primjena nacionalnih ili regionalnih propisa u odnosu na medicinskog stručnjaka s poslovnim nastanom u drugoj državi članici, koji s obzirom na kriterij profesionalne etike propisuju uvjete pod kojima takav stručnjak može oglašavati svoju djelatnost u predmetnom području, može biti opravdana važnim razlozima od općeg interesa koji se odnose na javno zdravlje i zaštitu potrošača, u mjeri u kojoj je eventualna primjena sankcija prema stručnjaku koji se koristi slobodom pružanja usluga razmjerna ponašanju koje se dotičnoj osobi stavlja na teret, što je dužan provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

               58

               S obzirom na prethodna razmatranja, na pitanja od 1) do 3) treba odgovoriti da se članak 5. stavak 3. Direktive 2005/36 treba tumačiti na način da nacionalni propisi, poput članka 12. stavka 1. Kodeksa liječničke etike savezne zemlje Hessen, prema kojem honorari trebaju biti prikladni, i ako drukčije nije propisano, obračunani na temelju službene liječničke tarife, i članka 27. stavka 3. tog Kodeksa, koji liječnicima zabranjuje oglašavanje protivno profesionalnoj etici, ne spadaju u njegovo područje primjene. Međutim, nacionalni sud je dužan provjeriti, uzimajući u obzir smjernice Suda, predstavljaju li navedeni propisi ograničenje u smislu članka 56. UFEU‑a, i u slučaju pozitivnog odgovora, teže li ostvarenju cilja od općeg interesa, jesu li prikladni za ostvarenje tog cilja i prelaze li ono što je nužno da bi se taj cilj ostvario.

         Četvrto pitanje

               59

               U svom četvrtom pitanju sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita jesu li nacionalni propisi poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, prema kojima se Kodeks liječničke etike savezne zemlje Hessen i propisi disciplinskog postupka koji se na njega odnose, u cijelosti primjenjuju na pružatelje usluga koji odlaze na područje druge države članice kako bi privremeno i povremeno obavljali svoju djelatnost, protivni članku 6. točki (a) Direktive 2005/36.

               60

               Treba podsjetiti da je prema ustaljenoj sudskoj praksi postupak utvrđen člankom 267. UFEU‑a instrument suradnje između Suda i nacionalnih sudova zahvaljujući kojem Sud nacionalnim sudovima daje elemente za tumačenje prava Unije koji su im potrebni za rješavanje spora koji se pred njima vodi (vidjeti, posebice, presudu od 27. studenoga 2012., Pringle, C‑370/12, točku 83. i navedenu sudsku praksu).

               61

               U predmetnom slučaju zahtjev za prethodno pitanje ne pruža nikakav element iz kojeg bi proizlazila relevantnost pitanja je li primjena svih odredaba etičkog kodeksa i propisa disciplinskog postupka koji se na njega odnose protivna pravu Unije, osobito Direktivi 2005/36, za donošenje odluke u glavnom postupku.

               62

               Zbog toga je četvrto pitanje nedopušteno, jer se odnosi na ukupnost odredaba navedenog etičkog kodeksa i propisa disciplinskog postupka koji se na njega odnose.

               63

               U mjeri u kojoj odgovor na to pitanje mora biti ograničen na propise o kojima je riječ u glavnom postupku, treba pojasniti da članak 6. točka (a) Direktive 2005/36 ne propisuje ni pravila struke ni disciplinske postupke kojima može biti podvrgnut pružatelj usluga, nego samo određuje da države članice mogu predvidjeti automatsku privremenu registraciju ili pro forma članstvo u strukovnoj organizaciji ili tijelu kako bi se olakšala primjena disciplinskih odredaba u skladu s člankom 5. stavkom 3. navedene Direktive.

               64

               Zbog toga na četvrto pitanje valja odgovoriti da članak 6. točku (a) Direktive 2005/36 treba tumačiti na način da on ne propisuje ni pravila struke ni disciplinske postupke kojima može biti podvrgnut pružatelj usluga koji odlazi na područje države članice domaćina kako bi privremeno i povremeno obavljao svoju djelatnost, nego samo određuje da države članice mogu predvidjeti automatsku privremenu registraciju ili pro forma članstvo u strukovnoj organizaciji ili tijelu kako bi se olakšala primjena disciplinskih odredaba u skladu s člankom 5. stavkom 3. navedene Direktive.

         Troškovi

               65

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                        1.

                           Članak 5. stavak 3. Direktive 2005/36/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. rujna 2005. o priznavanju stručnih kvalifikacija treba tumačiti na način da nacionalni propisi, poput članka 12. stavka 1. Kodeksa liječničke etike savezne zemlje Hessen, prema kojem honorari trebaju biti prikladni, i ako drukčije nije propisano, obračunati na temelju službene liječničke tarife, i članka 27. stavka 3. toga Kodeksa, koji liječnicima zabranjuje oglašavanje protivno profesionalnoj etici, ne spadaju u njegovo područje primjene. Međutim, nacionalni sud je dužan provjeriti, uzimajući u obzir smjernice Suda, predstavljaju li navedeni propisi ograničenje u smislu članka 56. UFEU‑a i, u slučaju pozitivnog odgovora, teže li ostvarenju cilja od općeg interesa, jesu li prikladni za ostvarenje tog cilja i prelaze li ono što je nužno da bi se taj cilj ostvario.

                        2.

                           Članak 6. točku (a) Direktive 2005/36 treba tumačiti na način da on ne propisuje ni pravila struke ni disciplinske postupke kojima može biti podvrgnut pružatelj usluga koji odlazi na područje države članice domaćina kako bi privremeno i povremeno obavljao svoju djelatnost, nego samo određuje da države članice mogu predvidjeti automatsku privremenu registraciju ili pro forma članstvo u strukovnoj organizaciji ili tijelu kako bi se olakšala primjena disciplinskih odredaba u skladu s člankom 5. stavkom 3. navedene direktive.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Suda (šesto vijeće) od 24. studenoga 2016.#Ackermann Saatzucht GmbH & Co.KG i dr. protiv Europskog parlamenta i Vijeća Europske unije.#Žalba – Tužba za poništenje – Članak 263. četvrti stavak UFEU‑a – Pravo na pravno sredstvo – Procesna legitimacija – Akt koji se osobno odnosi na fizičke ili pravne osobe zbog ‚određenih obilježja koja su njima svojstvena’ – Uredba (EU) br. 511/2014 – Mjere koje se odnose na poštovanje od korisnika u Uniji Protokola iz Nagoye o pristupu genetskim resursima te poštenoj i pravičnoj podjeli dobiti koja proizlazi iz njihova korištenja – Uredba (EZ) br. 2100/94 – Ograničenje učinaka zaštite Zajednice biljnih sorti – Izuzeće stjecatelja.#Spojeni predmeti C-408/15 P i C-409/15 P.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 19. listopada 2017.#Aldi GmbH & Co. KG protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije skylite – Raniji verbalni žig Europske unije SKY – Dokaz o uporabi ranijeg žiga – Članaka 15. stavak 1. i članak 42. stavci 2. i 3. Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Pravilo 22. stavak 2. Uredbe (EZ) br. 2868/1995 – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe br. 207/2009.#Predmet T-736/15.


title: Presuda Suda (osmo vijeće) od 13. ožujka 2014.#Posteshop SpA – Divisione Franchising Kipoint protiv Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato i Presidenza del Consiglio dei Ministri.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Consiglio di Stato.#Prethodno pitanje – Direktiva 2006/114/EZ – Pojmovi ‚zavaravajućeg’ i ‚komparativnog’ oglašavanja – Nacionalni propis koji određuje da su zavaravajuće i nezakonito komparativno oglašavanje dvije zasebne nedopuštene radnje.#Predmet C‑52/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑52/13,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Consiglio di Stato (Italija), odlukom od 16. studenoga 2012., koju je Sud zaprimio 31. siječnja 2013., u postupku
            Posteshop SpA – Divisione Franchising Kipoint
            protiv
            Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato ,
            Presidenza del Consiglio dei Ministri ,
            uz sudjelovanje:
            Cg srl,
            Tacoma srl,
            SUD (osmo vijeće),
            u sastavu: C. G. Fernlund, predsjednik vijeća, A. Ó Caoimh i E. Jarašiūnas (izvjestitelj), suci,
            nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
            tajnik: A. Calot Escobar,
            uzimajući u obzir pisani postupak,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za Posteshop SpA – Divisione Franchising Kipoint, A. Vallefuoco i V. Vallefuoco, avvocati ,
            – za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju S. Fiorentina, avvocato dello Stato ,
            – za austrijsku vladu, A. Posch, u svojstvu agenta,
            – za Europsku komisiju, C. Zadra i M. van Beek, u svojstvu agenata,
            odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, da u predmetu odluči bez njezinog mišljenja,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive 2006/114/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2006. o zavaravajućem i komparativnom oglašavanju (kodificirana verzija) (SL L 376, str. 21.).
            2. Zahtjev je upućen u okviru spora između Posteshop SpA – Divisione Franchising Kipoint (u daljnjem tekstu: Posteshop) protiv Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato (tijelo za tržišno natjecanje i tržište, u daljnjem tekstu: Autorità) i Presidenza del Consiglio dei Ministri (Predsjedništvo Vijeća ministara) povodom odluke kojom je utvrđeno zavaravajuće oglašavanje koje je počinio Posteshop.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. Uvodne izjave 1., 3., 8. i 16. do 18. Direktive 2006/114 glase:
            „ (1)	Direktiva Vijeća 84/450/EEZ od 10. rujna 1984. o zavaravajućem i komparativnom oglašavanju [(SL L 250, str. 17.)] bitno je izmijenjena nekoliko puta [...]. Radi jasnoće i racionalnosti navedenu direktivu treba kodificirati.
            [...]
            (3) Zavaravajuće i nezakonito komparativno oglašavanje može dovesti do narušavanja tržišnog natjecanja na unutarnjem tržištu.
            [...]
            (8) Komparativno oglašavanje, kada se uspoređuju osnovna, relevantna, provjerljiva i reprezentativna svojstva te kada nije zavaravajuće, može biti legitimno sredstvo informiranja potrošača o njihovim interesima. [...]
            [...]
            (16) Osobe ili organizacije za koje se prema nacionalnom pravu smatra da imaju pravni interes u tim pitanjima trebaju moći pokrenuti postupak protiv zavaravajućeg ili nezakonitoga komparativnog oglašavanja, bilo pred sudom ili pred upravnim tijelom nadležnim za odlučivanje o pritužbama ili za pokretanje odgovarajućih pravnih postupaka.
            (17) Ti sudovi ili ta upravna tijela moraju imati ovlasti za izdavanje naloga ili ishođenje prestanka toga zavaravajućega ili nezakonitoga komparativnog oglašavanja. [...]
            (18) Dobrovoljnom kontrolom koju provode samostalna tijela u cilju eliminiranja zavaravajućega ili nezakonitoga komparativnog oglašavanja može se izbjeći pribjegavanje upravnim ili sudskim mjerama te ju stoga treba poticati.“ [neslužbeni prijevod]
            4. Sukladno odredbama članka 1. Direktive 2006/114:
            „Svrha ove direktive zaštita je trgovaca od zavaravajućeg oglašavanja i nepoštenih posljedica takvog oglašavanja te utvrđivanje uvjeta pod kojima se komparativno oglašavanje smatra dopuštenim.“ [neslužbeni prijevod]
            5. Članak 2. te direktive glasi:
            „Za potrebe ove direktive:
            (a) „oglašavanje” znači predstavljanje u bilo kojem obliku u okviru obrta, trgovačke, industrijske ili slobodne djelatnosti u cilju promidžbe roba ili usluga, uključujući i nepokretnu imovinu, prava i obveze;
            (b) „zavaravajuće oglašavanje” znači svaki oblik oglašavanja koje na bilo koji način, uključujući i njegovo predstavljanje, dovodi u zabludu ili može dovesti u zabludu osobe kojima je upućeno ili do kojih dopire i koje zbog svoje zavaravajuće naravi može utjecati na ekonomsko ponašanje tih osoba ili koje iz istih razloga šteti ili može štetiti konkurentima;
            (c) „komparativno oglašavanje” znači svaki oblik oglašavanja koje izrijekom ili prešutno identificira konkurenta ili robe ili usluge koje taj konkurent nudi;
            [...]“ [neslužbeni prijevod]
            6. Članak 3. navedene direktive određuje da se prilikom određivanja je li neko oglašavanje zavaravajuće u obzir uzimaju sva njegova svojstva te u tu svrhu navodi određene relevantne elemente.
            7. Članak 4. te direktive propisuje uvjete pod kojima je komparativno oglašavanje dopušteno.
            8. Sukladno odredbama članka 5. Direktive 2006/114:
            „1. Države članice osiguravaju odgovarajuća i učinkovita sredstva za borbu protiv zavaravajućeg oglašavanja i za osiguravanje poštovanja odredbi o komparativnom oglašavanju u interesu trgovaca i konkurenata.
            [...]
            3. Prema odredbama iz stavaka 1. i 2., države članice sudovima ili upravnim tijelima prenose ovlasti koje im, u slučajevima kada smatraju da su takve mjere neophodne uzimajući u obzir sve uključene interese, a posebno opći interes, omogućavaju da:
            (a) izdaju nalog za prestanak ili pokrenu odgovarajuće pravne postupke za izdavanje naloga za prestanak zavaravajućeg ili nezakonitoga komparativnog oglašavanja;
            ili
            (b) ako zavaravajuće ili nezakonito komparativno oglašavanje još uvijek nije objavljeno, ali je njegova objava neizbježna, izdaju nalog za zabranu ili pokrenu odgovarajuće pravne postupke za izdavanje naloga za zabranu takve objave.
            [...]
            4. Države članice na sudove ili upravna tijela mogu prenijeti ovlasti u svrhu eliminiranja trajnih učinaka zavaravajućeg ili nezakonitoga komparativnoga oglašavanja čiji je prestanak naložen konačnom odlukom, kojima im je omogućeno da:
            (a) zatraže objavljivanje te odluke u cijelosti ili samo djelomično i u obliku koji oni smatraju odgovarajućim;
            (b)  uz navedeno zatraže i objavu ispravka.
            [...]“ [neslužbeni prijevod]
            9. Članak 6. te direktive glasi:
            „Ovom direktivom nije isključena mogućnost dobrovoljne kontrole zavaravajućeg ili komparativnog oglašavanja od strane samostalnih tijela koju države članice mogu poticati [...]“ [neslužbeni prijevod]
            10. Sukladno odredbama članka 8. stavka 1. Direktive 2006/114:
            „Ova direktiva ne sprečava države članice da zadrže postojeće ili donesu nove odredbe kojima bi se osigurala šira zaštita trgovaca i konkurenata u odnosu na zavaravajuće oglašavanje.
            Prvi se podstavak ne primjenjuje na komparativno oglašavanje ako se ono odnosi na uspoređivanje.“ [neslužbeni prijevod]
            Talijansko pravo
            11. Zakonska uredba br. 145 od 2. kolovoza 2007. o provedbi članka 14. Direktive 2005/29/EZ, kojom se izmjenjuje Direktiva 84/450/EEZ o zavaravajućem oglašavanju (GURI br. 207 od 6. rujna 2007., u daljnjem tekstu: Zakonska uredba br. 145/2007), u članku 1. stavku 1. propisuje:
            „Cilj odredaba ove zakonske uredbe zaštita je trgovaca od zavaravajućeg oglašavanja i nepoštenih posljedica takvog oglašavanja kao i utvrđivanje uvjeta pod kojima se komparativno oglašavanje smatra dopuštenim.“
            12. Članak 3. ove uredbe određuje elemente relevantne za ocjenu je li neko oglašavanje zavaravajuće naravi. U njezinom članku 4. navedeni su uvjeti pod kojima se komparativno oglašavanje smatra dopuštenim.
            13. Sukladno odredbama članka 8. stavaka 8. i 9. navedene zakonske uredbe:
            „8. Ako smatra da je riječ o zavaravajućem oglašavanju ili da je poruka komparativnog oglašavanja nezakonita, a ono još uvijek nije objavljeno, [Autorità] izdaje nalog za zabranu te objave, dok u protivnome pokreće odgovarajući pravni postupak. Tom je odlukom na teret i trošak trgovca moguće propisati dužnost objavljivanja odluke, čak i u obliku sažetka, odnosno po potrebi dužnost objavljivanja posebne izjave o ispravku kojom bi se spriječilo da zavaravajuće oglašavanje ili poruka komparativnog oglašavanja nastave proizvoditi učinke.
            9. Osim o mjeri zabrane objave oglašavanja, [Autorità] odlučuje i o primjeni administrativne novčane kazne u iznosu od 5.000 [eura] do 500.000 [eura], uzimajući u obzir težinu i trajanje povrede. U slučaju kad oglašavanje može uključivati opasnost za zdravlje ili sigurnost ili pak izravno ili neizravno utjecati na maloljetnike ili adolescente kazna ne može biti manja od 50.000 [eura].“
            Glavni postupak i prethodno pitanje
            14. Iz odluke kojom je upućeno prethodno pitanje proizlazi da je Autorità odlukom od 30. ožujka 2010. utvrdilo da je Posteshopova objava reklama kojima promiče mrežu svojih franšiza Kipoint predstavljala zavaravajuće oglašavanje u smislu članaka 1. i 3. Zakonske uredbe br. 145/2007. U skladu s time istom odlukom zabranio je njihovu daljnju objavu i Posteshopu izrekao novčanu kaznu od 100.000 eura.
            15. Posteshop je protiv te odluke podnio tužbu pred Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (regionalni upravni sud u Laziju). Potonji je tužbu odbio kao neosnovanu, odlučivši između ostalog da iz članka 1. te članka 5. stavka 3. točaka (a) i (b) i stavka 4. Direktive 2006/114 jasno proizlazi da se sustav zaštite koji ona provodi ne odnosi isključivo na slučajeve u kojima reklama istodobno sadrži aspekte i zavaravajućeg i nezakonitoga komparativnog oglašavanja.
            16. Posteshop je protiv te odluke podnio žalbu sudu koji je uputio zahtjev. Pred njime je osobito tvrdio da iz uvodne izjave 3. i iz članka 5. Direktive 2006/114 proizlazi da je njezin cilj kazniti isključivo radnje koje istodobno predstavljaju i zavaravajuće i nezakonito komparativno oglašavanje te da Zakonsku uredbu br. 145/2007 treba tumačiti na taj način. U skladu s time smatra da mu se nije moglo prigovoriti da nije poštovao ta pravna pravila.
            17. Sud koji je uputio zahtjev tvrdi da je najuvjerljivije tumačenje ono koje je dao Tribunale amministrativo regionale per il Lazio. Međutim smatra da nije neosnovano stajalište Posteshopa prema kojem je, kada je riječ o zaštiti trgovaca, zavaravanje u oglašavanju samo jedan od uvjeta za nezakonitost komparativnog oglašavanja s obzirom na to da se temelji na uvodnim izjavama 3., 8. i 16. do 18. Direktive 2006/114, koje se odnose na „zavaravajuće i nezakonito komparativno oglašavanje“.
            18. U tim je okolnostima Consiglio di Stato odlučio prekinuti postupak i Sudu postaviti sljedeće prethodno pitanje:
            „Treba li Direktivu [2006/114] tumačiti na način da se u pogledu zaštite trgovaca odnosi na oglašavanje koje je istodobno zavaravajuće i nezakonito komparativno ili na dvije zasebne nedopuštene radnje, odnosno na zavaravajuće oglašavanje i nezakonito komparativno oglašavanje, pri čemu je svako od njih relevantno samo za sebe?“
            O prethodnom pitanju
            19. Sud koji je uputio zahtjev svojim pitanjem u biti pita treba li Direktivu 2006/114 tumačiti na način da se, kada je riječ o zaštiti trgovaca, odnosi na zavaravajuće oglašavanje i nezakonito komparativno oglašavanje kao dvije samostalne povrede i je li u cilju zabrane i kažnjavanja zavaravajućeg oglašavanja potrebno da ono bude i nezakonito komparativno oglašavanje.
            20. U tom pogledu, kao što upućuje i sud koji je uputio zahtjev, s jedne strane valja istaknuti to da se u uvodnim izjavama 3. i 16. do 18. Direktive 2006/114 u talijanskoj jezičnoj verziji koristi formulacija „pubblicità ingannevole ed illegittimamente comparativa“ (zavaravajuće i nezakonito komparativno oglašavanje), zbog čega bi se moglo smatrati da se ona odnosi na oglašavanje koje je istodobno zavaravajuće i nezakonito komparativno. S druge strane, u navedenoj uvodnoj izjavi 3., posebice u francuskoj jezičnoj verziji, koristi se formulacija „zavaravajuće oglašavanje i [...] nezakonito komparativno oglašavanje“, a u posljednjoj jezičnoj verziji navedenih uvodnih izjava 16. do 18. formulacija „zavaravajuće oglašavanje ili [...] nezakonito komparativno oglašavanje“, što naprotiv podrazumijeva da je riječ o dvije različite vrste oglašavanja.
            21. Međutim, prema ustaljenoj sudskoj praksi, formulacija korištena u jednoj od jezičnih verzija nekih odredbi prava Unije ne može služiti kao jedini temelj za tumačenje tih odredbi. U slučaju neslaganja između različitih jezičnih verzija nekog teksta o pravu Unije, odredbe o kojima je riječ treba tumačiti u odnosu na opću strukturu i krajnji cilj propisa kojeg su one dio (vidjeti presude od 12. studenoga 1998., Institute of the Motor Industry, C‑149/97, Recueil , str. I‑7053., točku 16. i navedenu sudsku praksu te od 24. listopada 2013., Drozdovs, C‑277/12, točku 39. i navedenu sudsku praksu).
            22. U konkretnom slučaju, najprije valja podsjetiti na to da sukladno odredbama članka 1. Direktiva 2006/114 slijedi dvostruki cilj, koji se s jedne strane sastoji od zaštite trgovaca od zavaravajućeg oglašavanja i njegovih nepoštenih posljedica te s druge strane od utvrđivanja uvjeta pod kojima se komparativno oglašavanje smatra dopuštenim.
            23. Na drugome mjestu valja ustvrditi da su pojmovi „zavaravajuće oglašavanje“ i „komparativno oglašavanje“ predmet d viju zasebnih definicija, koje se nalaze u točkama (b) i (c) članka 2. Direktive 2006/114.
            24. Na trećemu mjestu, iz članka 5. stavka 3. točaka (a) i (b) i članka 6. te direktive proizlazi da zainteresirane osobe pred sudom ili pred nadležnim upravnim tijelom države članice moraju imati mogućnost pokretanja postupka protiv zavaravajućega ili nezakonitoga komparativnog oglašavanja, da ti sudovi ili tijela moraju biti ovlašteni za poduzimanje mjera radi izdavanja naloga za prestanak zavaravajućega ili nezakonitoga komparativnog oglašavanja, odnosno radi izdavanja naloga za zabranu te objave te da države članice mogu poticati dobrovoljnu kontrolu u cilju eliminiranja zavaravajućega ili nezakonitoga komparativnog oglašavanja. Za razliku od talijanske jezične verzije uvodnih izjava 16. do 18. Direktive 2006/114, upotreba veznika „ili“ u tim člancima svih jezičnih verzija također pretpostavlja mogućnost usvajanja takvih mjera, bilo protiv zavaravajućeg oglašavanja bilo protiv nezakonitoga komparativnog oglašavanja, a da pritom nije potrebno kumulativno postojanje tih dviju okolnosti kako bi se utvrdilo postojanje povrede.
            25. Na četvrtome mjestu iz Direktive 2006/114 jasno proizlazi da odredbe koje se odnose na zavaravajuće oglašavanje i one koje se odnose na komparativno oglašavanje slijede dvije različite logike. Ta direktiva u članku 3. propisuje minimalne kriterije i ciljeve kako bi se utvrdilo je li neko oglašavanje zavaravajuće i stoga nezakonito, u članku 4. spomenute direktive navedeni su uvjeti koji moraju biti kumulativno ispunjeni kako bi neko oglašavanje bilo dopušteno (vidjeti analogijom presude od 18. lipnja 2009., L’Oréal i dr., C‑487/07, Recueil , str. I‑5185., t. 67. i od 18. studenoga 2010., Lidl, C‑159/09, Recueil , str. I‑11761., t. 16.), dok uvodna izjava 8. Direktive 2006/114 štoviše podsjeća na to da to oglašavanje može biti legitimno sredstvo informiranja potrošača o njihovim interesima.
            26. Iz tih okolnosti proizlazi to da su zavaravajuće oglašavanje i nezakonito komparativno oglašavanje u okviru te direktive svako za sebe samostalna povreda.
            27. Analiza razvoja propisa Unije u području zavaravajućeg i komparativnog oglašavanja podupire to tumačenje. Naime, Direktiva 84/450 u svojoj se početnoj verziji odnosila samo na zavaravajuće oglašavanje. Pravna pravila o komparativnom oglašavanju uvedena su u tu direktivu Direktivom 97/55/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 6. listopada 1997., kojom se izmjenjuje i dopunjuje Direktiva 84/450 o zavaravajućem oglašavanju kako bi se obuhvatilo i komparativno oglašavanje (SL L 290, str. 18.). Cilj Direktive 97/55, sukladno odredbama njezine uvodne izjave 18., bio je odrediti uvjete pod kojima je komparativno oglašavanje dopušteno. S druge strane, tom direktivom nisu izmijenjene odredbe Direktive 84/450 o zavaravajućem oglašavanju. Nadalje, Direktiva 2005/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2005. o nepoštenoj poslovnoj praksi poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču na unutarnjem tržištu i o izmjeni Direktive Vijeća 84/450/EEZ, direktiva 97/7/EZ, 98/27/EZ i 2002/65/EZ Europskog parlamenta i Vijeća kao i Uredbe (EZ) br. 2006/2004 Europskog parlamenta i Vijeća („Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi”) (SL L 149, str. 22.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 8., stranica 101.) ograničila je područje primjene Direktive 84/450 na zaštitu trgovaca. Naposljetku, potonja direktiva kodificirana je Direktivom 2006/114. Iz toga slijedi da zakonodavac Unije donošenjem direktiva 97/55 i 2006/114 nije imao namjeru izmijeniti pravne propise o zavaravajućem oglašavanju kako su predviđeni Direktivom 84/450, već samo ograničiti njihovo područje primjene.
            28. Uzimajući u obzir sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da Direktivu 2006/114 treba tumačiti na način da se, kad je riječ o zaštiti trgovaca, odnosi na zavaravajuće oglašavanje i na nezakonito komparativno oglašavanje kao dvije samostalne povrede te da u cilju zabrane i kažnjavanja zavaravajućeg oglašavanja nije potrebno da ono istodobno predstavlja nezakonito komparativno oglašavanje.
            Troškovi
            29. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (osmo vijeće) odlučuje:
            Direktivu 2006/114/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2006. o zavaravajućem i komparativnom oglašavanju treba tumačiti na način da se, kad je riječ o zaštiti trgovaca, odnosi na zavaravajuće oglašavanje i na nezakonito komparativno oglašavanje kao dvije samostalne povrede te da u cilju zabrane i kažnjavanja zavaravajućeg oglašavanja nije potrebno da ono istodobno predstavlja nezakonito komparativno oglašavanje.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 25. travnja 2013. # Metropolis Inmobiliarias y Restauraciones, SL protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Postupak povodom prigovora. # Predmet T-284/11.


title: Presuda Suda (šesto vijeće) od 7. travnja 2016.#Office national de l'emploi (ONEm) protiv M. i M. protiv Office national de l’emploi (ONEm) i Caisse auxiliaire de paiement des allocations de chômage (CAPAC).#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Cour du travail de Bruxelles.#Zahtjev za prethodnu odluku – Članci 45. i 48. UFEU‑a – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Članak 15. stavak 2. – Uredba (EEZ) br. 1408/71 – Članak 67. stavak 3. – Socijalna sigurnost – Naknada za nezaposlenost namijenjena dopuni prihoda od rada u nepunom radnom vremenu – Priznavanje prava na to davanje – Navršavanje razdoblja zaposlenja – Zbrajanje razdoblja osiguranja ili zaposlenja – Uzimanje u obzir razdoblja osiguranja ili zaposlenja navršenih prema zakonodavstvu druge države članice.#Predmet C-284/15.

text:
         PRESUDA SUDA (šesto vijeće)
      7. travnja 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Članci 45. i 48. UFEU‑a — Povelja Europske unije o temeljnim pravima — Članak 15. stavak 2. — Uredba (EEZ) br. 1408/71 — Članak 67. stavak 3. — Socijalna sigurnost — Naknada za nezaposlenost namijenjena dopuni prihoda od rada u nepunom radnom vremenu — Priznavanje prava na to davanje — Navršavanje razdoblja zaposlenja — Zbrajanje razdoblja osiguranja ili zaposlenja — Uzimanje u obzir razdoblja osiguranja ili zaposlenja navršenih prema zakonodavstvu druge države članice“
      U predmetu C‑284/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a koji je uputio cour du travail de Bruxelles (Radni sud u Bruxellesu, Belgija), odlukom od 27. svibnja 2015., koju je Sud zaprimio 10. lipnja 2015., u postupku

         Office national de l'emploi (ONEm),

      protiv

         M.

      i

         M.

      protiv

         Office national de l'emploi (ONEm),

         Caisse auxiliaire de paiement des allocations de chômage (CAPAC),

      SUD (šesto vijeće),
      u sastavu: A. Arabadjiev, predsjednik vijeća, S. Rodin (izvjestitelj) i E. Regan, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za belgijsku vladu, M. Jacobs i L. Van den Broeck, u svojstvu agenata,

               —

               za dansku vladu, C. Thorning i S. Wolff, u svojstvu agenata,

               —

               za Vijeće Europske unije, O. Segnana i A. Norberg, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, D. Martin, u svojstvu agenta,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 67. stavka 3. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1408/71 od 14. lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe i njihove obitelji koji se kreću unutar Zajednice, kako je izmijenjena i ažurirana Uredbom Vijeća (EZ) br. 118/97 od 2. prosinca 1996. (SL 1997., L 28, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 7., str. 7.), kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 592/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. lipnja 2008. (SL L 177, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 18.; u daljnjem tekstu: Uredba br. 1408/71), kao i na valjanost te odredbe s obzirom na članke 45. i 48. UFEU‑a i članak 15. stavak 2. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru dvaju spojenih sporova pred sudom koji je uputio zahtjev između, s jedne strane, Office national de l’emploi (ONEm) (u daljnjem tekstu: ONEm) i osobe M. te, s druge strane, osobe M. i ONEm‑a i Caisse auxiliaire de paiement des allocations de chômage (CAPAC) o plaćanju naknade za nezaposlenost i naknade za osiguranje prihoda.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članak 3. Uredbe br. 1408/71, naslovljen „Jednako postupanje”, u stavku 1. određuje:
               „Podložno posebnim odredbama ove Uredbe, osobe na koje se ova Uredba odnosi podliježu istim obvezama i uživaju ista prava na temelju zakonodavstva svake države članice kao državljani te države.”

               4

               Članak 67. te uredbe, naslovljen „Zbrajanje razdoblja osiguranja ili zaposlenja”, glasi kako slijedi:
               „1.   Nadležna ustanova države članice čije zakonodavstvo uvjetuje stjecanje, zadržavanje ili ponovnu uspostavu prava na davanja koja ovise o navršavanju razdoblja osiguranja, uzima prema potrebi u obzir razdoblja osiguranja ili zaposlenja navršena u svojstvu zaposlene osobe prema zakonodavstvu druge države članice, kao da su razdoblja osiguranja navršena prema zakonodavstvu koje primjenjuje, uz uvjet da se razdoblja zaposlenja smatraju razdobljima osiguranja i da su bila navršena prema tom zakonodavstvu.
               2.   Nadležna ustanova države članice čije zakonodavstvo uvjetuje utvrđivanje, zadržavanje ili ponovnu uspostavu prava na davanja koja ovise o navršavanju razdoblja zaposlenja, uzima u obzir u mjeri u kojoj je to potrebno razdoblja osiguranja ili zaposlenja navršena u svojstvu zaposlene osobe prema zakonodavstvu svake druge države članice, kao da su to razdoblja zaposlenja navršena prema zakonodavstvu koje primjenjuje.
               3.   Osim u slučajevima iz članka 71. stavka 1. točke (a) podtočke ii. i točke (b) podtočke ii., primjena odredaba stavaka 1. i 2. ovisi o uvjetima koje je predmetna osoba zadnje trebala ispuniti:

                        —

                        u slučaju stavka 1., razdoblja osiguranja,

                        —

                        u slučaju stavka 2., razdoblja zaposlenja,

                  u skladu s odredbama zakonodavstva prema kojem se traže davanja.
               4.   Ako trajanje razdoblja za vrijeme kojeg se mogu priznati davanja ovisi o trajanju razdoblja osiguranja ili zaposlenja, odredbe stav[a]ka 1. i 2. primjenjuju se prema potrebi.”

         Belgijsko pravo

               5

               Članak 29. stavak 2. Kraljevske uredbe od 25. studenoga 1991. o pravilima za slučaj nezaposlenosti (arrêté royal du 25 novembre 1991 portant réglementation du chômage, Moniteur belge od 31. prosinca 1991., str. 29888.) u verziji primjenjivoj na datum nastanka činjenica u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Kraljevska uredba od 25. studenoga 1991.) glasi kako slijedi:
               „Radnikom u nepunom radnom vremenu sa zadržavanjem prava smatra se od početka rada u nepunom radnom vremenu radnik koji je stupio u radni odnos koji nije obuhvaćen odredbama članka 28. stavka 1. ili 3. i čije je tjedno trajanje sukladno odredbama članka 11.a podstavka 4. i sljedećim Zakona od 3. srpnja 1978. o ugovorima o radu, ako:

                        1.

                                 (a)

                                 ispunjava sve pretpostavke za stjecanje i priznavanje prava na naknadu kao radnik u punom radnom vremenu u trenutku stupanja u radni odnos u nepunom radnom vremenu [...]

                  [...]”.

               6

               Belgijsko pravo postavlja određene uvjete za priznavanje prava na naknadu za nezaposlenost kao radnika na puno radno vrijeme, među kojima se u članku 30. Kraljevske uredbe od 25. studenoga 1991. navodi navršavanje određenog broja radnih dana tijekom referentnog razdoblja koje prethodi zahtjevu za naknade.

               7

               Članak 37. stavak 2. Kraljevske uredbe od 25. studenoga 1991. određuje:
               „Rad u inozemstvu uzima se u obzir ako je bio obavljen u okviru zaposlenja na osnovi kojeg bi se u Belgiji plaćali doprinosi za socijalnu sigurnost, uključujući doprinose za slučaj nezaposlenosti.
               Međutim, podstavak 1. primjenjuje se samo ako je radnik, nakon rada u inozemstvu, ostvario razdoblja rada u svojstvu zaposlene osobe na temelju belgijskog propisa.”

               8

               U skladu s člankom 131.a stavkom 1. Kraljevske uredbe od 25. studenoga 1991., radnik u nepunom radnom vremenu sa zadržavanjem prava može tijekom trajanja svojega zaposlenja u nepunom radnom vremenu pod određenim uvjetima imati pravo na posebnu naknadu naziva „naknada za osiguranje prihoda”.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               9

               Osoba M., glazbenik češkoga državljanstva, bila je zaposlena do 27. travnja 2008. u Češkoj Republici u okviru ugovora o radu na puno radno vrijeme. Nakon preseljenja u Belgiju, 10. svibnja 2008. prijavila se kao tražitelj zaposlenja u toj državi članici.

               10

               Dana 27. svibnja 2008. osoba M. zatražila je naknadu za nezaposlenost od 13. svibnja 2008., ali na taj zahtjev nije dan nikakav odgovor.

               11

               Nakon što je zaposlena u okviru ugovora o radu u nepunom radnom vremenu od 2,5 sata tjedno kao profesor violine i gitare, osoba M. zatražila je 9. rujna 2008. naknadu za osiguranje prihoda od 8. rujna 2008. za sate u kojima nije radila.

               12

               Dan nakon isteka njezina ugovora o radu u nepunom radnom vremenu, to jest 24. lipnja 2009., osoba M. je zbog neobavljanja nikakve profesionalne aktivnosti podnijela zahtjev za naknadu za nezaposlenost za razdoblje koje je počelo teći od toga dana. Zatim je, nakon što je ponovno zaposlena u nepunom radnom vremenu, 22. listopada 2009. podnijela drugi zahtjev za naknadu za osiguranje prihoda za razdoblje od 7. rujna 2009.

               13

               ONEm je o različitim zahtjevima osobe M. odlučio kako slijedi:

                        —

                        zahtjev za naknadu za osiguranje prihoda za razdoblje od 8. rujna 2008. odbijen je u dva navrata 3. i 22. srpnja 2009. jer rad obavljen u Češkoj Republici nije mogao biti uzet u obzir budući da nakon njega nije obavljan rad u Belgiji;

                        —

                        zahtjev za naknadu za nezaposlenost za razdoblje od 24. lipnja 2009. odbijen je 26. kolovoza 2009. jer se za priznavanje prava na naknadu za nezaposlenost radnika u nepunom radnom vremenu koji je prekinuo svaku aktivnost zahtijevalo da tjedna satnica tijekom koje je radnik radio na prethodnim radnim mjestima bude jednaka ili veća od 12 sati;

                        —

                        odbijen je zahtjev za naknadu za osiguranje prihoda za razdoblje od 7. rujna 2009.

               14

               Osoba M. osporavala je sve ONEm‑ove odluke pred tribunalom du travail de Bruxelles (Radni sud u Bruxellesu). On je odlukom od 11. rujna 2012. tužbu osobe M. proglasio djelomično osnovanom.

               15

               ONEm i osoba M. podnijeli su žalbu na tu odluku 16. i 18. listopada 2012. pred courom du travail de Bruxelles (Radni sud u Bruxellesu).

               16

               Odlukom od 24. prosinca 2014. taj sud je potvrdio da je osoba M. imala pravo na naknade za nezaposlenost zbog neobavljanja nikakve aktivnosti u razdoblju od 24. lipnja do 6. rujna 2009., a potom na naknadu za osiguranje prihoda od 7. rujna 2009. U preostalom dijelu, što se tiče priznavanja prava na naknadu za nezaposlenost od 8. rujna 2008., navedeni sud naložio je ponovno otvaranje rasprave kako bi strankama u glavnom postupku omogućio da podnesu svoja očitovanja o primjeni članka 67. stavka 3. Uredbe br. 1408/71. Rasprava u tu svrhu održana je 29. travnja 2015.

               17

               Sud koji je uputio zahtjev ističe da je jedina sporna točka bilo pitanje je li osoba M. na dan 8. rujna 2008. mogla steći pravo na naknadu za nezaposlenost kao radnik na puno radno vrijeme.

               18

               U tom pogledu napominje da se naknada za osiguranje prihoda dodjeljuje jedino radnicima u nepunom radnom vremenu sa zadržavanjem prava. Kako bi opravdao takav status, radnik poput osobe M. mora moći dokazati da je na dan početka svoje aktivnosti u nepunom radnom vremenu mogao ispuniti sve uvjete za priznavanje prava na naknadu za nezaposlenost kao radnik na puno radno vrijeme.

               19

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da se, s jedne strane, čini da osoba M. ne ispunjava takve uvjete jer rad obavljen u Češkoj Republici ne može biti uzet u obzir i, s druge strane, da ona na dan 8. rujna 2008. još nije navršila razdoblja rada kao osoba zaposlena prema belgijskom zakonodavstvu.

               20

               Ipak, taj sud izražava sumnje o valjanosti članka 67. stavka 3. Uredbe br. 1408/71 jer bi ga se moglo smatrati neopravdanom preprekom slobodnom kretanju državljana drugih država članica koji se u Belgiji namjeravaju zaposliti u nepunom radnom vremenu.

               21

               U tom pogledu napominje da se čini da se ovaj predmet razlikuje od predmeta koji je doveo do presude van Noorden (C‑272/90, EU:C:1991:219), u kojoj je Sud odlučio da se članak 67. stavak 3. navedene uredbe ne protivi tomu da država članica radniku odbije priznati pravo na naknadu za nezaposlenost ako taj radnik u toj državi članici neposredno prije nije navršio razdoblja osiguranja ili zaposlenja jer tužitelj u glavnom postupku u tom predmetu nije očitovao svoju namjeru da se zaposli u nepunom radnom vremenu.

               22

               U tim je okolnostima cour du travail de Bruxelles odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 67. stavak 3. Uredbe br. 1408/71 tumačiti na način da se protivi tomu da država članica odbije zbrajanje razdoblja zaposlenja potrebnih za stjecanje prava na naknadu za nezaposlenost namijenjenu dopuni prihoda od rada u nepunom radnom vremenu kada tom zaposlenju nije prethodilo nikakvo razdoblje osiguranja ili zaposlenja u toj državi članici?

                        2.

                        U slučaju negativnog odgovora na prvo pitanje, je li članak 67. stavak 3. Uredbe br. 1408/71 u skladu s, osobito:

                                 —

                                 člankom 48. UFEU‑a u mjeri u kojoj uvjet koji se na temelju tog članka 67. stavka 3. primjenjuje na zbrajanje razdoblja zaposlenja može ograničiti slobodno kretanje radnika i njihov pristup određenim radnim mjestima u nepunom radnom vremenu,

                                 —

                                 člankom 45. UFEU‑a koji ‚podrazumijeva ukidanje svake diskriminacije na temelju državljanstva među radnicima iz država članica u vezi sa zapošljavanjem, primicima od rada i ostalim uvjetima rada i zapošljavanja’ i kojim se u korist radnika propisuje pravo na ‚prihvaćanje stvarno učinjenih ponuda za zaposlenje’ (uključujući rad u nepunom radnom vremenu) u drugim državama članicama, ‚slobodno kretanje unutar državnog područja država članica u tu svrhu’ i boravak u njima ‚radi zapošljavanja sukladno odredbama koje uređuju zapošljavanje državljana te države utvrđenih zakonom i ostalim propisima’,

                                 —

                                 člankom 15. stavkom 2. [Povelje] koji detaljnije određuje da ‚svaki građanin Unije može slobodno tražiti zaposlenje, raditi, [...] u svakoj državi članici’?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               23

               Treba podsjetiti na to da, s jedne strane, iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da podnositelj zahtjeva za naknadu za nezaposlenost namijenjenu dopuni prihoda od rada u nepunom radnom vremenu, odnosno zahtjeva za naknadu za osiguranje prihoda predviđenu belgijskim pravom, mora ispuniti uvjete za priznavanje prava na naknadu za nezaposlenost kao radnik na puno radno vrijeme.

               24

               S druge strane, iz pisanih očitovanja belgijske vlade proizlazi da je naknada za osiguranje prihoda uvedena kako bi se izbjeglo da osobe koje imaju pravo na naknadu za nezaposlenost kao radnici na puno radno vrijeme budu odvraćene od prihvaćanja zaposlenja u nepunom radnom vremenu zbog činjenice da je iznos tih naknada viši od plaće koja se radniku isplaćuje za to zaposlenje.

               25

               Slijedom toga, s obzirom na to da osoba koja ne ispunjava uvjete za priznavanje prava na davanja za nezaposlenost ne može primati ni naknadu za osiguranje prihoda, treba ispitati protivi li se članak 67. stavak 3. Uredbe br. 1408/71, koji se ratione temporis primjenjuje na činjenice u glavnom postupku, tomu da se ne zbrajaju razdoblja zaposlenja, za čije je navršavanje jedan od uvjeta priznavanje prava na ta davanja, ako u državi članici u kojoj je postavljen zahtjev za naknadu za nezaposlenost nije navršeno nikakvo razdoblje zaposlenja ili osiguranja.

               26

               U tom pogledu treba podsjetiti na to da prema ustaljenoj sudskoj praksi tražitelj zaposlenja na kojega se nikada nije primjenjivalo socijalno zakonodavstvo države članice u kojoj je zatražio davanja za nezaposlenost i koji stoga neposredno prije nije navršio razdoblja osiguranja ili zaposlenja u skladu s odredbama zakonodavstva te države članice ne može imati pravo na davanja za nezaposlenost na temelju članka 67. navedene uredbe (vidjeti presude van Noorden, C‑272/90, EU:C:1991:219, t. 10.; Martínez Losada i dr., C‑88/95, C‑102/95 i C‑103/95, EU:C:1997:69, t. 36. i rješenje Verwayen‑Boelen, C‑175/00, EU:C:2002:133, t. 26.).

               27

               Osim toga, ne može se prihvatiti argumentacija Europske komisije prema kojoj u okviru ovog predmeta treba ispitati mogu li odredbe belgijskog zakonodavstva o naknadi za osiguranje prihoda dovesti do neizravne diskriminacije zabranjene člankom 3. stavkom 1. iste uredbe.

               28

               Naime, osim toga treba podsjetiti da iz sudske prakse Suda proizlazi da u okviru Uredbe br. 1408/71 jedino njezin članak 67. uređuje način na koji država članica uzima u obzir razdoblja osiguranja ili zaposlenja koja je predmetna osoba navršila prema odredbama zakonodavstva druge države članice u svrhe priznavanja prava na davanja za nezaposlenost (vidjeti presudu Martínez Losada i dr., C‑88/95, C‑102/95 i C‑103/95, EU:C:1997:69, t. 27. i rješenje Verwayen‑Boelen, C‑175/00, EU:C:2002:133, t. 24. i navedenu sudsku praksu). Stoga se članak 3. navedene uredbe ne primjenjuje u slučajevima kada ista uredba sadržava posebne odredbe poput njezina članka 67., koji uređuje pravo nezaposlene osobe na davanja za nezaposlenost (vidjeti u tom smislu presudu Adanez‑Vega, C‑372/02, EU:C:2004:705, t. 57.).

               29

               U tim okolnostima iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da članak 67. stavak 3. Uredbe br. 1408/71 treba tumačiti na način da se ne protivi tomu da država članica odbije zbrajanje razdoblja zaposlenja potrebnih za stjecanje prava na naknadu za nezaposlenost namijenjenu dopuni prihoda od rada u nepunom radnom vremenu kada tom zaposlenju nije prethodilo nikakvo razdoblje osiguranja ili zaposlenja u toj državi članici.

         Drugo pitanje

               30

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita je li članak 67. stavak 3. Uredbe br. 1408/71 valjan s obzirom na članke 45. i 48. UFEU‑a i članak 15. stavak 2. Povelje.

               31

               U tom pogledu kao prvo treba podsjetiti na to da članak 48. UFEU‑a zakonodavcu Unije ne zabranjuje da uvjetuje davanja koja dodjeljuje kako bi osigurao slobodno kretanje radnika zajamčeno člankom 45. UFEU‑a niti da u njima odredi ograničenja i, kao drugo, na to da je Vijeće Europske unije pravilno upotrijebilo svoju ovlast ocjene utvrđujući uvjete, među ostalim, u članku 67. stavku 3. Uredbe br. 1408/71, kojima se želi promicati potraga za poslom u državi članici u kojoj je neka osoba neposredno prije uplatila doprinose za slučaj nezaposlenosti i naložiti toj državi članici da snosi teret davanja za nezaposlenost (vidjeti u tom smislu presudu Gray, C‑62/91, EU:C:1992:177, t. 11. i 12.).

               32

               Slijedom toga valja utvrditi da ispitivanje drugog pitanja nije otkrilo nijedan element takve naravi koji bi mogao utjecati na valjanost članka 67. stavka 3. navedene uredbe s obzirom na članke 45. i 48. UFEU‑a.

               33

               Što se tiče usklađenosti članka 67. stavka 3. iste uredbe s člankom 15. stavkom 2. Povelje, valja podsjetiti da je u članku 52. stavku 2. Povelje određeno da se prava koja su njome priznata i koja su predviđena u Ugovorima ostvaruju pod uvjetima i u granicama određenima tim Ugovorima. Takav je slučaj s člankom 15. stavkom 2. Povelje u kojem se, među ostalim, ponovno navodi sloboda kretanja radnika zajamčena člankom 45. UFEU‑a, kao što to potvrđuju Objašnjenja koja se odnose na Povelju Europske unije o temeljnim pravima (SL 2007., C 303, str. 17.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 7., str. 120.) u vezi s tom odredbom (vidjeti presudu Gardella, C‑233/12, EU:C:2013:449, t. 39.).

               34

               Iz toga slijedi da s obzirom na to da je članak 67. stavak 3. Uredbe br. 1408/71 u skladu s člancima 45. i 48. UFEU‑a, on je također u skladu s člankom 15. stavkom 2. Povelje.

               35

               Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da ispitivanje drugog postavljenog pitanja nije otkrilo nijedan element takve naravi koji bi mogao utjecati na valjanost članka 67. stavka 3. Uredbe br. 1408/71.

         Troškovi

               36

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (šesto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 67. stavak 3. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1408/71 od 14. lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe i njihove obitelji koji se kreću unutar Zajednice, kako je izmijenjena i ažurirana Uredbom (EZ) br. 118/97 od 2. prosinca 1996., kako je izmijenjena Uredbom Europskog parlamenta i Vijeća (EZ) br. 592/2008 od 17. lipnja 2008., treba tumačiti na način da se ne protivi tomu da država članica odbije zbrajanje razdoblja zaposlenja potrebnih za stjecanje prava na naknadu za nezaposlenost namijenjenu dopuni prihoda od rada u nepunom radnom vremenu kada tom zaposlenju nije prethodilo nikakvo razdoblje osiguranja ili zaposlenja u toj državi članici.

                           2.

                           Ispitivanje drugog postavljenog pitanja nije otkrilo nijedan element takve naravi koji bi mogao utjecati na valjanost članka 67. stavka 3. Uredbe br. 1408/71, kako je izmijenjena i ažurirana Uredbom br. 118/97 i kako je izmijenjena Uredbom br. 592/2008.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski