title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 16. srpnja 2015.#Minister for Justice and Equality protiv Francisa Lanigana.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio High Court (Irlande).#Zahtjev za prethodnu odluku – Hitni prethodni postupak – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Članak 6. – Pravo na slobodu i sigurnost – Policijska i pravosudna suradnja u kaznenim stvarima – Okvirna odluka 2002/584/PUP – Europski uhidbeni nalog – Obveza izvršenja europskog uhidbenog naloga – Članak 12. – Zadržavanje tražene osobe – Članak 15. – Odluka o predaji – Članak 17. – Rokovi i postupci za donošenje odluke o izvršenju – Posljedice prekoračenja rokova.#Predmet C-237/15 PPU.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑237/15 PPU,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio High Court (Irska), odlukom od 19. svibnja 2015., koju je Sud zaprimio 22. svibnja 2015., u postupku
            Minister for Justice and Equality
            protiv
            Francisa Lanigana ,
            SUD (veliko vijeće),
            u sastavu: V. Skouris, predsjednik, K. Lenaerts, potpredsjednik, A. Tizzano, R. Silva de Lapuerta, L. Bay Larsen (izvjestitelj), A. Ó Caoimh, J.-C. Bonichot, C. Vajda, S. Rodin i K. Jürimäe, predsjednici vijeća, J. Malenovský, E. Levits, M. Safjan, A. Prechal i J. L. da Cruz Vilaça, suci,
            nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
            tajnik: M. Aleksejev, administrator,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 1. srpnja 2015.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za F. Lanigana, K. Kelly, BL , M. Forde, SC , i P. O’Donovan, solicitor ,
            – za Irsku, E. Creedon, u svojstvu agenta, uz asistenciju R. Barron, SC , T. McGillicuddy, BL,  i H. Dockry, solicitor ,
            – za njemačku vladu, T. Henze i J. Kemper, u svojstvu agenata,
            – za španjolsku vladu, A. Rubio González, u svojstvu agenta,
            – za francusku vladu, F.-X. Bréchot, u svojstvu agenta,
            – za nizozemsku vladu, J. Langer, u svojstvu agenta,
            – za vladu Ujedinjene Kraljevine, V. Kaye, u svojstvu agenta, uz asistenciju J. Holmes, barrister ,
            – za Europsku komisiju, R. Troosters i W. Bogensberger, u svojstvu agenata,
            saslušavši nezavisnog odvjetnika,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 15. i 17. Okvirne odluke Vijeća 2002/584/PUP od 13. lipnja 2002. o Europskom uhidbenom nalogu i postupcima predaje između država članica (SL L 190, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 83.), kako je izmijenjena Okvirnom odlukom Vijeća 2009/299/PUP od 26. veljače 2009. (SL L 81, str. 24., SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 16., str. 169.; u daljnjem tekstu: Okvirna odluka).
            2. Zahtjev je postavljen u okviru izvršenja u Irskoj europskog uhidbenog naloga kojeg je 17. prosinca 2012. izdao Magistrates’ Courts in Dungannon (Ujedinjena Kraljevina) protiv F. Lanigana.
            Pravni okvir
            Europska konvencija za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda
            3. Članak 5. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu: EKLJP), naslovljen „Pravo na slobodu i sigurnost“, određuje:
            „1. Svatko ima pravo na slobodu i na osobnu sigurnost. Nitko se ne smije lišiti slobode, osim u sljedećim slučajevima i u postupku propisanom zakonom:
            [...]
            f) ako se radi o zakonitom uhićenju ili pritvoru neke osobe kako bi je se spriječilo da neovlašteno uđe u zemlju ili osobe protiv koje je u tijeku postupak protjerivanja ili izručenja.
            [...]
            4. Svatko tko je lišen slobode uhićenjem ili pritvaranjem ima pravo pokrenuti sudski postupak u kojem će se brzo odlučiti o zakonitosti njegova pritvaranja ili o njegovu puštanju na slobodu ako je pritvaranje bilo nezakonito.
            [...]“
            Pravo Unije
            4. Uvodne izjave 5. i 7. Okvirne odluke glase:
            „(5) Cilj koji si je postavila Unija, da postane područje slobode, sigurnosti i pravde, vodi prema ukidanju izručenja između država članica i njegovu zamjenjivanju sustavom predaje osoba između pravosudnih tijela. Nadalje, uvođenje novog pojednostavljenog sustava predaje osuđenih ili osumnjičenih osoba u svrhe izvršenja kaznenih presuda ili kaznenog progona omogućuje ukidanje zamršenosti i opasnosti od kašnjenja koji postoje kod sadašnjih postupaka izručivanja. Tradicionalni odnosi suradnje koji su do sada prevladavali između država članica trebali bi biti zamijenjeni sustavom slobodnog protoka sudskih odluka u kaznenim stvarima, kako prije, tako i poslije donošenja pravomoćnih odluka, u području slobode, sigurnosti i pravde.
            [...]
            (7) Budući da cilj ukidanja sustava multilateralnog izručivanja osoba, utemeljenog na Europskoj konvenciji o izručenju od 13. prosinca 1957., ne može biti dostatno postignut pojedinačnim djelovanjem država članica nego ga je, zbog njegovih učinaka i dosega, lakše ostvariti na razini Unije, Vijeće može donijeti mjere u skladu s načelom supsidijarnosti iz članka 2. [UEU‑a] i članka 5. [UEZ‑a]. U skladu s načelom proporcionalnosti, utvrđenom u spomenutom članku, ova Okvirna odluka ne prelazi ono što je nužno za postizanje tog cilja.“
            5. Članak 1. Okvirne odluke, naslovljen „Definicija europskog uhidbenog naloga i obveza njegova izvršenja“, određuje:
            „1. Europski uhidbeni nalog je sudska odluka koju izdaje država članica s ciljem uhićenja i predaje tražene osobe od strane druge države članice, zbog vođenja kaznenog progona, izvršenja kazne zatvora ili naloga za oduzimanje slobode.
            2. Države članice izvršavaju svaki europski uhidbeni nalog na temelju načela uzajamnog priznavanja u skladu s odredbama ove Okvirne odluke.
            3. Ova Okvirna odluka ne mijenja obvezu poštovanja temeljnih prava i temeljnih pravnih načela sadržanih u članku 6. Ugovora o Europskoj uniji.“
            6. Članci 2., 4. i 4.a Okvirne odluke utvrđuju razloge za obvezno i za moguće neizvršenje europskog uhidbenog naloga.
            7. Članak 12. Okvirne odluke, naslovljen „Zadržavanje osobe“, glasi:
            „Ako je osoba uhićena na temelju europskog uhidbenog naloga, pravosudno tijelo izvršenja odlučuje hoće li zadržati traženu osobu, u skladu s pravom države članice izvršenja. Uhićena osoba u svakom trenutku može biti privremeno puštena na slobodu u skladu s domaćim pravom države članice izvršenja, pod uvjetom da nadležno tijelo te države članice poduzme sve mjere koje smatra nužnima kako bi spriječilo njezin bijeg.“
            8. Članak 15. stavak 1. Okvirne odluke predviđa da „[p]ravosudno tijelo izvršenja odlučuje, u rokovima i pod uvjetima utvrđenima ovom Okvirnom odlukom, treba li osoba biti predana“.
            9. U članku 17. Okvirne odluke navodi se:
            „1. Europski uhidbeni nalog obrađuje se i izvršava kao žurni predmet.
            2. U slučajevima u kojima tražena osoba pristaje na vlastitu predaju, pravomoćna odluka o izvršenju europskog uhidbenog naloga trebala bi biti donesena u roku od 10 dana nakon njezina pristanka.
            3. U ostalim slučajevima, pravomoćna odluka o izvršenju europskog uhidbenog naloga trebala bi biti donesena u roku od 60 dana od uhićenja tražene osobe.
            4. Ako, u posebnim slučajevima, europski uhidbeni nalog ne može biti izvršen u rokovima iz stavaka 2. ili 3., pravosudno tijelo izvršenja o tome odmah obavještava pravosudno tijelo koje je izdalo uhidbeni nalog, navodeći razloge kašnjenja. 	U tome slučaju, rok može biti produljen za dodatnih 30 dana.
            5. Sve dok pravosudno tijelo izvršenja ne donese konačnu odluku o europskom uhidbenom nalogu, ono osigurava ispunjavanje materijalnih preduvjeta potrebnih za učinkovitu predaju tražene osobe.
            [...]
            7. Ako, u posebnim okolnostima, država članica ne može poštovati rokove iz ovog članka, ona o tome obavještava Eurojust, navodeći razloge za kašnjenje. 	Osim toga, država članica prema kojoj druga država članica opetovano kasni pri izvršenju europskih uhidbenih naloga, o tome obavještava Vijeće kako bi se provedba ove Okvirne odluke ocijenila na razini država članica.“
            10. Članak 23. Okvirne odluke predviđa:
            „1. Tražena se osoba predaje što je moguće ranije, na datum koji dogovaraju oba tijela o kojima je riječ.
            2. Osoba se predaje najkasnije deset dana nakon donošenja pravomoćne odluke o izvršenju europskog uhidbenog naloga.
            3. Ako je predaja tražene osobe u roku predviđenom u stavku 2. spriječena okolnostima na koje ne može utjecati nijedna od država članica, pravosudno tijelo izvršenja i pravosudno tijelo koje izdaje uhidbeni nalog odmah međusobno stupaju u kontakt i dogovaraju novi datum za predaju. U tom slučaju, predaja se obavlja u roku od deset dana nakon dogovorenog novog datuma.
            4. Predaja može biti odgođena, u izuzetnim okolnostima, zbog ozbiljnih humanitarnih razloga, npr. ako postoji osnovani razlog za uvjerenje da bi se time ugrozilo zdravlje ili život tražene osobe. Izvršenje europskog uhidbenog naloga obavlja se odmah po nestanku tih razloga. Pravosudno tijelo izvršenja odmah obavještava pravosudno tijelo koje izdaje uhidbeni nalog i dogovara novi datum predaje. U tom slučaju, predaja se obavlja u roku od deset dana nakon dogovorenog novog datuma.
            5. Po isteku rokova iz stavaka 2. i 4., osoba se pušta na slobodu ako se još nalazi u pritvoru.“
            11. Članak 26. stavak 1. Okvirne odluke određuje:
            „Država članica koja izdaje uhidbeni nalog oduzima ukupno vrijeme zadržavanja na temelju izvršenja europskog uhidbenog naloga od ukupnog vremena oduzimanja slobode koje mora biti izvršeno u državi članici koja izdaje uhidbeni nalog na temelju zatvorske kazne ili mjere oduzimanja slobode.“
            Irsko pravo
            12. Odjeljak 13. pododjeljak 5. Zakona o europskom uhidbenom nalogu iz 2003. (European Arrest Warrant Act 2003) određuje:
            „Osoba uhićena na temelju europskog uhidbenog naloga dovodi se što je prije moguće pred High Court koji, ako utvrdi da je riječ o osobi za koju je izdan europski uhidbeni nalog:
            (a) zadržava tu osobu u pritvoru ili nalaže njezino puštanje na slobodu uz jamčevinu (a u tu svrhu High Court raspolaže istim ovlastima zadržavanja kao i u slučaju kada bi pred njega bila dovedena osoba optužena za kazneno djelo),
            (b) utvrđuje datum u svrhe odjeljka 16. (koji mora biti u okviru 21 dana od datuma uhićenja te osobe) [...]“
            13. Odjeljak 16. pododjeljci 9. i 10. navedenog zakona glase:
            „(9) Ako High Court po isteku 60 dana od uhićenja osobe prema odjeljcima 13. ili 14. ne izda nalog prema pododjeljcima (1) ili (2) ili prema odjeljku 15. pododjeljcima (1) ili (2), odnosno, ako odluči da neće izdati nalog prema pododjeljcima (1) ili (2), tada izdaje uputu središnjem državnom tijelu da o tome i o razlozima za neizdavanje, koji se navode u uputi, obavijesti pravosudno tijelo izdavanja i, ako je to potrebno, Eurojust, a središnje državno tijelo postupa sukladno uputi.
            (10) Ako High Court po isteku 90 dana od uhićenja osobe prema odjeljcima 13. ili 14. ne izda nalog prema pododjeljcima (1) ili (2) ili prema odjeljku 15. pododjeljcima (1) ili (2), odnosno, ako odluči da neće izdati nalog prema pododjeljcima (1) ili (2), tada izdaje uputu središnjem državnom tijelu da o tome i o razlozima za neizdavanje, koji se navode u uputi, obavijesti pravosudno tijelo izdavanja i, ako je to potrebno, Eurojust, a središnje državno tijelo postupa sukladno uputi.“
            Glavni postupak i prethodna pitanja
            14. Dana 17. prosinca 2012., Magistrates’ Courts in Dungannon je protiv osobe tražene u glavnom postupku izdao europski uhidbeni nalog, u okviru kaznenog postupka pokrenutog protiv nje zbog akata počinjenih u Ujedinjenoj Kraljevini 31. svibnja 1998., koji se mogu kvalificirati kao ubojstvo i posjedovanje vatrenog oružja s namjerom ugrožavanja života.
            15. High Court je 7. siječnja 2013. supotpisao taj europski uhidbeni nalog kako bi An Garda Síochána (državna policija) mogla privesti F. Lanigana.
            16. F. Lanigan je 16. siječnja 2013. na temelju navedenog europskog uhidbenog naloga priveden i doveden pred High Court. Tada je obavijestio taj sud da ne pristaje na predaju pravosudnim tijelima Ujedinjene Kraljevine, te je pritvoren do donošenja odluke o njegovoj predaji spomenutim tijelima.
            17. High Court je – nakon niza odgoda, osobito zbog postupovnih pitanja opisanih u zahtjevu za prethodnu odluku – 30. lipnja 2014. započeo s ispitivanjem slučaja F. Lanigana. Osoba tražena u glavnom postupku je potom iznijela nove argumente koji se protive, prema njezinu mišljenju, njezinoj predaji tijelima Ujedinjene Kraljevine. Ocjena utemeljenosti tih argumenata je osobito opravdala slanje zahtjeva za dodatne podatke navedenim tijelima kako bi se ocijenila uvjerljivost tvrdnji F. Lanigana prema kojima je njegova predaja tim tijelima mogla ugroziti njegov život.
            18. Nakon primitka traženih informacija, 8. prosinca 2014., F. Lanigan je 15. prosinca 2014. predao zahtjev za puštanje na slobodu uz jamčevinu. High Court je usvojio taj zahtjev te je dakle odobrio njegovo puštanje na slobodu uz jamčevinu, uvjetujući to puštanje na slobodu poštovanjem određenih uvjeta. Međutim, budući da ti uvjeti nisu bili ispunjeni, F. Lanigan je ostao u pritvoru.
            19. Nadalje, F. Lanigan je također, na raspravi od 15. prosinca 2014., pred High Courtom ustvrdio da zahtjev za predaju treba odbiti zbog prekoračenja rokova iz Okvirne odluke.
            20. U tim je okolnostima High Court odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
            „1. Koji je učinak nepridržavanja rokova propisanih člankom 17. Okvirne odluke, u vezi s odredbama njezinog članka 15.?
            2. Ima li zbog nepridržavanja rokova propisanih člankom 17. Okvirne odluke pojedinac koji se nalazi u pritvoru i dok čeka odluku o svojoj predaji prava u razdoblju koje prelazi te rokove?“
            Hitni postupak
            21. High Court je zahtijevao da se o ovom zahtjevu za prethodnu odluku odlučuje u hitnom postupku predviđenom člankom 107. Poslovnika Suda.
            22. Sud koji je uputio zahtjev obrazložio je taj zahtjev time što je osoba tražena u glavnom postupku u pritvoru od 16. siječnja 2013. radi izvršenja europskog uhidbenog naloga koji je protiv nje izdan.
            23. U tom pogledu valja istaknuti, kao prvo, da se ovaj zahtjev za prethodnu odluku odnosi na tumačenje Okvirne odluke, koja potpada u područje iz glave V. trećeg dijela UFEU‑a, koja se odnosi na područje slobode, sigurnosti i pravde. Stoga se o njemu može odlučivati u hitnom prethodnom postupku.
            24. Kao drugo, važno je utvrditi da je F. Lanigan u ovom trenutku lišen slobode, te da njegovo zadržavanje u pritvoru ovisi o rješavanju glavnog postupka.
            25. U tim je uvjetima četvrto vijeće Suda 28. svibnja 2015. odlučilo – na prijedlog suca izvjestitelja i nakon saslušanja nezavisnog odvjetnika – uvažiti zahtjev suda koji je uputio zahtjev da se o ovom zahtjevu za prethodnu odluku odluči u hitnom postupku, kao i predmet uputiti Sudu kako bi bio dodijeljen velikom vijeću.
            O prethodnim pitanjima
            26. Svojim prethodnim pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 12., članak 15. stavak 1. i članak 17. Okvirne odluke tumačiti na način da se protive tome da – nakon isteka rokova utvrđenih u navedenom članku 17. – pravosudno tijelo izvršenja, s jedne strane, donese odluku o izvršenju europskog uhidbenog naloga i, s druge strane, da zadrži traženu osobu iako ukupno razdoblje njezina zadržavanja premašuje te rokove.
            27. Uvodno valja podsjetiti da Okvirna odluka – kako to osobito proizlazi iz njezina članka 1. stavaka 1. i 2., kao i iz njezinih uvodnih izjava 5. i 7. – za cilj ima zamjenjivanje sustava multilateralnog izručivanja osoba između država članica sustavom predaje osuđenih ili osumnjičenih osoba u svrhe izvršenja kaznenih presuda ili kaznenog progona između pravosudnih tijela, koji se temelji na načelu uzajamnog priznavanja (presude Melloni, C‑399/11, EU:C:2013:107, t. 36., i F., C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, t. 34.).
            28. Na taj način Okvirna odluka nastoji – uvođenjem novog, pojednostavljenog i učinkovitijeg sustava predaje osuđenih osoba ili osoba osumnjičenih da su povrijedile kazneni zakon – olakšati i ubrzati pravosudnu suradnju u svrhu pridonošenja ostvarenju cilja dodijeljenog Uniji, da postane područje slobode, sigurnosti i pravde, zasnivajući se pri tome na visokoj razini povjerenja koja mora postojati između država članica (presude Melloni, C‑399/11, EU:C:2013:107, t. 37., i F., C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, t. 35.).
            29. Taj je cilj ubrzavanja pravosudne suradnje prisutan u više aspekata Okvirne odluke, a osobito kada je riječ o postupanju s rokovima donošenja odluka koje se odnose na europski uhidbeni nalog (presuda F., C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, t. 58.).
            30. U tom je pogledu važno istaknuti da članak 15. stavak 1. Okvirne odluke općenito predviđa da pravosudno tijelo izvršenja odlučuje o predaji tražene osobe „u rokovima i pod uvjetima utvrđenima ovom Okvirnom odlukom“.
            31. Što se konkretno tiče donošenja odluke o izvršenju europskog uhidbenog naloga, članak 17. stavak 1. Okvirne odluke predviđa da se taj nalog „obrađuje i izvršava kao žurni predmet“. Stavci 2. i 3. navedenog članka utvrđuju precizne rokove za donošenje pravomoćne odluke o izvršenju takvog naloga, dok stavak 4. omogućava produljenje tih rokova u kojima se navedena odluka mora donijeti.
            32. Iz prakse Suda proizlazi da se članke 15. i 17. Okvirne odluke mora tumačiti kao da zahtijevaju da se pravomoćna odluka o izvršenju europskog uhidbenog naloga načelno mora donijeti u navedenim rokovima, kojih je važnost, osim toga, istaknuta i u većem broju odredaba Okvirne odluke (vidjeti u tom smislu presudu F., C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, t. 62. i 64.).
            33. Iz prethodno navedenoga proizlazi da je država članica izvršenja dužna poštovati rokove iz navedenog članka 17. Stoga je za odgovor na postavljena pitanja nužno ocijeniti ostaje li moguće donijeti odluku o izvršenju europskog uhidbenog naloga, s jedne strane, i zadržati traženu osobu na osnovi tog naloga, s druge strane, ako navedena država nije ispoštovala obvezu donošenja pravomoćne odluke o izvršenju tog uhidbenog naloga u dodijeljenim rokovima.
            Donošenje odluke o izvršenju europskog uhidbenog naloga
            34. Iako članak 15. stavak 1. Okvirne odluke jasno predviđa da pravosudno tijelo izvršenja odlučuje u rokovima utvrđenima Okvirnom odlukom o tome treba li osoba biti predana, tekst te odredbe ne dostaje da bi se utvrdilo treba li se s izvršenjem europskog uhidbenog naloga nastaviti i nakon isteka tih rokova i, osobito, je li pravosudno tijelo izvršenja dužno donijeti odluku o izvršenju europskog uhidbenog naloga nakon isteka rokova iz članka 17. Okvirne odluke.
            35. U tom pogledu valja podsjetiti da, sukladno ustaljenoj praksi Suda, pri tumačenju odredbe prava Unije, u obzir treba uzeti ne samo njezin tekst, nego i kontekst u kojem se nalazi te ciljeve propisa kojih je ona dio (presude Maatschap L. A. en D. A. B. Langestraat en P. Langestraat‑Troost, C‑11/12, EU:C:2012:808, t. 27., i Koushkaki, C‑84/12, EU:C:2013:862, t. 34., te navedena sudska praksa).
            36. Kada je riječ o kontekstu članka 15. stavka 1. Okvirne odluke, iz ustaljene prakse Suda proizlazi da načelo uzajamnog priznavanja, koje je „kamen temeljac“ pravosudne suradnje, u skladu s člankom 1. stavkom 2. Okvirne odluke podrazumijeva da su države članice načelno obvezne izvršiti europski uhidbeni nalog. Naime, one mogu odbiti izvršiti takav nalog samo u slučajevima neizvršenja navedenima u člancima 3., 4. i 4.a Okvirne odluke, te njegovo izvršenje mogu uvjetovati isključivo uvjetima navedenima u njezinom članku 5. (vidjeti u tom smislu presude West, C‑192/12 PPU, EU:C:2012:404, t. 55.; Melloni, C‑399/11, EU:C:2013:107, t. 38., i F., C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, t. 36.).
            37. Stoga se, imajući u vidu, s jedne strane, središnji karakter obveze izvršenja europskog uhidbenog naloga u sustavu uspostavljenom Okvirnom odlukom i, s druge strane, nepostojanje u toj odluci bilo kakve izričite naznake u pogledu ograničenja vremenskog važenja te obveze, pravilo navedeno u članku 15. stavku 1. Okvirne odluke ne može tumačiti na način da implicira da nakon isteka rokova iz članka 17. Okvirne odluke pravosudno tijelo izvršenja više ne može donijeti odluku o izvršenju europskog uhidbenog naloga ili da država članica izvršenja više nije obvezna nastaviti s postupkom njegova izvršenja.
            38. Ovakvo tumačenje potvrđuje i činjenica da je zakonodavac Unije izrijekom predvidio – u članku 17. stavku 7. Okvirne odluke – slučaj kada neka država članica ne može ispoštovati rokove utvrđene u istom članku 17. a da nije predvidio da pravosudno tijelo izvršenja više ne može donijeti odluku o izvršenju europskog uhidbenog naloga, ili da u tom slučaju obveza nastavljanja s postupkom izvršenja europskog uhidbenog naloga prestaje. Uostalom, članak 17. stavak 7. Okvirne odluke spominje nastanak jednog ili više „kašnjenja pri izvršenju“, ukazujući na taj način da je zakonodavac Unije smatrao da se – u slučaju kada navedeni rokovi nisu bili ispoštovani – izvršenje europskog uhidbenog naloga odgađa, a ne napušta.
            39. Naposljetku, suprotno tumačenje članka 15. stavka 1. Okvirne odluke ne bi bilo u skladu s njezinim člankom 17. stavkom 5. Naime, potonja odredba određuje da pravosudno tijelo izvršenja mora, dok ne donese konačnu odluku o europskom uhidbenom nalogu, osigurati ispunjavanje materijalnih preduvjeta potrebnih za učinkovitu predaju tražene osobe, ne ograničavajući vremenski tu obvezu i, osobito, ne određujući da ona prestaje nakon isteka rokova iz članka 17. Okvirne odluke. Međutim, postojanje takve obveze u navedenom slučaju ima smisla samo ako je pravosudno tijelo izvršenja obvezno donijeti odluku o izvršenju europskog uhidbenog naloga i nakon isteka tih rokova.
            40. Usto, tumačenje članka 15. stavka 1. Okvirne odluke, prema kojem pravosudno tijelo izvršenja nakon isteka navedenih rokova više nije dužno donijeti odluku o izvršenju europskog uhidbenog naloga, moglo bi ugroziti cilj ubrzavanja i pojednostavljenja pravosudne suradnje koji se ostvaruje Okvirnom odlukom s obzirom na to da bi moglo prisiliti državu članicu izdavateljicu da izda drugi europski uhidbeni nalog kako bi se omogućilo održavanje novog postupka predaje unutar rokova iz Okvirne odluke.
            41. Stoga tumačenje članaka 15. i 17. Okvirne odluke prema kojem se odluku o izvršenju europskog uhidbenog naloga može donijeti i nakon isteka rokova utvrđenih u članku 17. – time što sprječava da se učinak europskih uhidbenih naloga oslabi i da kašnjenje u izvršenju tih naloga ne dovede do složenijih postupaka – samo olakšava predaju traženih osoba, sukladno načelu uzajamnog priznavanja iz članka 1. stavka 2. Okvirne odluke, koje je temeljno pravilo uvedeno Okvirnom odlukom (vidjeti per analogiam  presude Wolzenburg, C‑123/08, EU:C:2009:616, t. 59., i West, C‑192/12 PPU, EU:C:2012:404, t. 62.). Usto, suprotno bi tumačenje članaka 15. i 17. Okvirne odluke moglo potaknuti praksu odugovlačenja, s ciljem sprječavanja izvršenja europskih uhidbenih naloga.
            42. Iz prethodno navedenoga proizlazi da jednostavna činjenica isteka rokova iz članka 17. Okvirne odluke ne može osloboditi državu članicu izvršenja obveze nastavljanja s postupkom izvršenja europskog uhidbenog naloga i donošenja odluke o njegovu izvršenju.
            Zadržavanje tražene osobe
            43. U skladu s člankom 12. Okvirne odluke, pravosudno tijelo izvršenja odlučuje hoće li zadržati osobu uhićenu na osnovi europskog uhidbenog naloga , u skladu s pravom države članice izvršenja. Taj članak precizira i da uhićena osoba u svakom trenutku može biti privremeno puštena na slobodu u skladu s pravom države članice izvršenja, pod uvjetom da nadležno tijelo te države poduzme sve mjere koje smatra nužnima kako bi spriječilo njezin bijeg.
            44. Mora se utvrditi da taj članak općenito ne predviđa da bi zadržavanje tražene osobe bilo zamislivo isključivo unutar preciznih vremenskih granica, niti, posebice, da ono ne bi bilo moguće nakon isteka rokova iz članka 17. Okvirne odluke.
            45. Također, iako članak 12. Okvirne odluke pod određenim uvjetima priznaje mogućnost privremenog puštanja osobe uhićene na temelju europskog uhidbenog naloga na slobodu, on ne određuje da – nakon isteka rokova iz članka 17. Okvirne odluke – pravosudno tijelo izvršenja mora navedenu osobu pustiti na slobodu privremeno ili, a fortiori , jednostavno pustiti na slobodu bez ograničenja.
            46. U tom pogledu valja naglasiti da nijedna druga odredba Okvirne odluke ne predviđa obveze takve vrste.
            47. Članak 17. Okvirne odluke posebice – suprotno članku 23. stavku 5. Okvirne odluke koji predviđa da se po isteku rokova za predaju tražene osobe nakon donošenja odluke o izvršenju europskog uhidbenog naloga ta osoba pušta na slobodu ako se još nalazi u pritvoru – ne dovodi u vezu puštanje na slobodu navedene osobe i istek rokova za donošenje navedene odluke.
            48. U tom pogledu valja istaknuti da članak 17. Okvirne odluke u svojim stavcima 2. i 3. predviđa da bi odluka o izvršenju europskog uhidbenog naloga „trebala biti donesena“ u navedenim rokovima, i u svojem stavku 4. da ti rokovi „mogu biti produljeni“, dok članak 23. stavak 5. Okvirne odluke izričitije određuje da se tražena osoba „pušta na slobodu“ ako se po isteku rokova iz tog članka još nalazi u pritvoru.
            49. Kada je riječ o toj razlici između posljedica koje je zakonodavac Unije predvidio kod isteka rokova utvrđenih u člancima 17. odnosno 23. Okvirne odluke, moguće je opaziti da je prijedlog Komisije koji je doveo do donošenja Okvirne oduke [COM(2001) 522 final ] suprotno tome predviđao da se traženu osobu obavezno mora pustiti na slobodu i po isteku rokova za donošenje odluke o izvršenju europskog uhidbenog naloga kao i po isteku rokova za predaju.
            50. Nadalje, budući da iz razmatranja iz točaka 34. do 42. ove presude proizlazi da se postupak izvršenja europskog uhidbenog naloga mora nastaviti i nakon isteka rokova iz članka 17. Okvirne odluke, opća i bezuvjetna obveza privremenog puštanja na slobodu ili, a fortiori , jednostavnog puštanja na slobodu bez ograničenja navedene osobe nakon isteka navedenih rokova, ili ako ukupno trajanje pritvora tražene osobe premašuje navedene rokove, mogla bi ograničiti učinkovitost sustava predaje uvedenog Okvirnom odlukom i, posljedično, spriječiti ostvarenje ciljeva koji se Okvirnom odlukom nastoje ostvariti.
            51. Naposljetku, valja istaknuti da članak 26. stavak 1. Okvirne odluke predviđa da država članica koja izdaje uhidbeni nalog oduzima ukupno vrijeme zadržavanja na temelju izvršenja europskog uhidbenog naloga od ukupnog vremena oduzimanja slobode koje u njoj mora biti izvršeno, osiguravajući na taj način da se cjelokupno razdoblje zadržavanja, čak i ako ono proizlazi iz eventualnog zadržavanja nakon isteka rokova iz članka 17. Okvirne odluke, valjano uzme u obzir u slučaju izvršenja kazne oduzimanja slobode u državi članici izdavateljici.
            52. Iz navedenoga slijedi da članak 12. Okvirne odluke, u vezi s njezinim člankom 17., treba tumačiti na način da se načelno ne protivi tome da pravosudno tijelo izvršenja zadrži traženu osobu, u skladu s pravom države članice izvršenja, nakon isteka rokova iz članka 17. Okvirne odluke, čak i ako ukupno razdoblje zadržavanja te osobe premašuje navedene rokove.
            53. Međutim, članak 1. stavak 3. Okvirne odluke izrijekom navodi da ona ne mijenja obvezu poštovanja temeljnih prava i temeljnih pravnih načela sadržanih u članku 6. Ugovora o Europskoj uniji, a izraženih u Povelji Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja), koja se usto odnosi na sve države članice, među ostalim i na državu članicu izdavateljicu i na državu članicu izvršenja (vidjeti u tom smislu presudu F., C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, t. 40. i 41.).
            54. Stoga članak 12. Okvirne odluke treba tumačiti u skladu s člankom 6. Povelje, koji određuje da svatko ima pravo na slobodu i osobnu sigurnost.
            55. U tom je pogledu važno podsjetiti da članak 52. stavak 1. Povelje dopušta da se ostvarivanje prava kakva su ona iz njezina članka 6. može podvrgnuti ograničenjima ako su ta ograničenja predviđena zakonom, ako poštuju bit tih prava i sloboda, te ako su – u skladu s načelom proporcionalnosti – potrebna i ako doista odgovaraju ciljevima od općeg interesa koje priznaje Unija ili potrebi zaštite prava i sloboda drugih osoba (vidjeti u tom smislu presudu Volker und Markus Schecke i Eifert, C‑92/09 i, EU:C:2010:662, t. 50.).
            56. Usto, iz članka 52. stavka 3. Povelje proizlazi da su, u onoj mjeri u kojoj ona sadržava prava koja odgovaraju pravima zajamčenima Europskom konvencijom za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, značenje i opseg primjene tih prava jednaki onima iz spomenute Konvencije. Članak 53. Povelje u tom smislu navodi još i to da se nijedna njezina odredba ne smije tumačiti kao ograničavanje ili nepovoljno utjecanje na ljudska prava koja priznaje, osobito, EKLJP (presuda Volker und Markus Schecke i Eifert, C‑92/09 i, EU:C:2010:662, t. 51.).
            57. Iz prakse Europskog suda za ljudska prava u vezi s člankom 5. stavkom 1. točkom (f) EKLJP‑a, koji se odnosi na postupak izručenja, proizlazi da samo vođenje takvog postupka opravdava uskraćivanje slobode na temelju tog članka i da, shodno tome, ako se postupak ne vodi uz dužnu pažnju, pritvor prestaje biti opravdan (vidjeti osobito presude ESLJP‑a Quinn protiv Francuske, 22. ožujka 1995., serija A br. 311, § 48., i Gallardo Sanchez protiv Italije, br. 11620/07, 24. ožujka 2015., § 40., ESLJP-2015.).
            58. Stoga će, s obzirom na to da izdavanje europskog uhidbenog naloga ne bi samo po sebi moglo opravdati zadržavanje tražene osobe tijekom razdoblja čije ukupno trajanje prekoračuje vrijeme potrebno za izvršenje tog naloga, pravosudno tijelo izvršenja moći odlučiti o zadržavanju te osobe u pritvoru, u skladu s člankom 6. Povelje, samo ako je postupak izvršenja europskog uhidbenog naloga vođen s dovoljnom razinom pažnje i, u skladu s time, ako trajanje zadržavanja nije pretjerano.
            59. Pravosudno tijelo izvršenja – kako bi se uvjerilo da je tome uistinu tako – mora konkretno provjeriti predmetnu situaciju, vodeći računa o svim relevantnim elementima, kako bi ocijenilo opravdanost trajanja postupka, osobito eventualnu pasivnost tijela dotičnih država članica i, ovisno o okolnostima, doprinos tražene osobe tom trajanju. U obzir treba uzeti i kaznu koja protiv tražene osobe može biti izrečena u vezi s činjenicama kojima se opravdalo izdavanje europskog uhidbenog naloga protiv nje, ili koja je protiv nje već izrečena, kao i postojanje rizika od bijega.
            60. U tom je kontekstu također relevantna okolnost da je tražena osoba zadržana u razdoblju čije ukupno trajanje uvelike premašuje rokove iz članka 17. Okvirne odluke, s obzirom na to da su ti rokovi u načelu dovoljni – osobito u svjetlu ključne uloge načela uzajamnog priznavanja u sustavu uvedenom Okvirnom odlukom – da pravosudno tijelo izvršenja provede kontrole koje prethode izvršenju europskog uhidbenog naloga te donese odluku o njegovu izvršenju.
            61. U svakom slučaju, ako pravosudno tijelo izvršenja nakon kontrole opisane u točkama 58. do 60. ove presude zaključi da mora okončati zadržavanje tražene osobe, tada je dužno – u skladu s člankom 12. i člankom 17. stavkom 5. Okvirne odluke – privremeno puštanje na slobodu te osobe popratiti svakom mjerom koju smatra nužnom radi sprječavanja njezina bijega, kao i osigurati ispunjavanje materijalnih preduvjeta potrebnih za učinkovitu predaju tražene osobe sve dok se ne donese konačna odluka o izvršenju europskog uhidbenog naloga.
            62. Imajući sve prethodno navedeno u vidu, na postavljena pitanja valja odgovoriti, kao prvo, da članak 15. stavak 1. i članak 17. Okvirne odluke treba tumačiti na način da pravosudno tijelo izvršenja ostaje u obvezi donijeti odluku o izvršenju europskog uhidbenog naloga i nakon isteka rokova utvrđenih u navedenom članku 17.
            63. Kao drugo, članak 12. Okvirne odluke, u vezi s njezinim člankom 17. i u svjetlu članka 6. Povelje, treba tumačiti na način da se u navedenom slučaju ne protivi zadržavanju tražene osobe, u skladu s pravom države članice izvršenja, čak i ako ukupno trajanje razdoblja zadržavanja te osobe premašuje navedene rokove, pod uvjetom da to trajanje nije pretjerano s obzirom na obilježja postupka u predmetu iz glavnog postupka, što je dužan provjeriti sud koji je uputio zahtjev. Ako pravosudno tijelo izvršenja odluči okončati zadržavanje tražene osobe, tada je dužno njezino privremeno puštanje na slobodu popratiti svakom mjerom koju smatra nužnom radi sprječavanja njezina bijega, kao i osigurati ispunjavanje materijalnih preduvjeta potrebnih za učinkovitu predaju tražene osobe sve dok se ne donese konačna odluka o izvršenju europskog uhidbenog naloga.
            Troškovi
            64. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) odlučuje:
            Članak 15. stavak 1. i članak 17. Okvirne odluke Vijeća 2002/584/PUP od 13. lipnja 2002. o Europskom uhidbenom nalogu i postupcima predaje između država članica, kako je izmijenjena Okvirnom odlukom Vijeća 2009/299/PUP od 26. veljače 2009., treba tumačiti na način da pravosudno tijelo izvršenja ostaje u obvezi donijeti odluku o izvršenju europskog uhidbenog naloga i nakon isteka rokova utvrđenih u navedenom članku 17.
            Članak 12. navedene Okvirne odluke, u vezi s njezinim člankom 17. u svjetlu članka 6. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, treba tumačiti na način da se u navedenom slučaju ne protivi zadržavanju tražene osobe, u skladu s pravom države članice izvršenja, čak i ako ukupno trajanje razdoblja zadržavanja te osobe premašuje navedene rokove, pod uvjetom da to trajanje nije pretjerano s obzirom na obilježja postupka u predmetu iz glavnog postupka, što je dužan provjeriti sud koji je uputio zahtjev. Ako pravosudno tijelo izvršenja odluči okončati zadržavanje tražene osobe, tada je dužno njezino privremeno puštanje na slobodu popratiti svakom mjerom koju smatra nužnom radi sprječavanja njezina bijega, kao i osigurati ispunjavanje materijalnih preduvjeta potrebnih za učinkovitu predaju tražene osobe sve dok se ne donese konačna odluka o izvršenju europskog uhidbenog naloga.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 16. prosinca 2015.#British Airways plc protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje – Zabranjeni sporazumi – Europsko tržište zračnog prijevoza tereta – Sporazumi i usklađena djelovanja u odnosu na više elemenata cijena usluga zračnog prijevoza tereta (uvođenje dodatka za gorivo i dodatka za sigurnost, odbijanje plaćanje provizije na dodatke) – Članak 101. UFEU-a, članak 53. Sporazuma o EGP-u i članak 8. Sporazuma o zračnom prometu između Zajednice i Švicarske – Obveza obrazlaganja.#Predmet T-48/11.


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 26. veljače 2015.#Ministre de l'Économie et des Finances protiv Gérarda de Ruytera.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Conseil d’État (Francuska).#Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna sigurnost – Uredba (EEZ) br. 1408/71 – Članak 4. – Materijalno područje primjene – Davanja iz dohodaka od imovine – Opći socijalni doprinos – Doprinos za podmirenje socijalnog duga – Socijalno davanje – Dodatni doprinos uz socijalno davanje – Sudjelovanje u financiranju obveznih sustava socijalne sigurnosti – Izravna i dovoljno značajna veza s određenim granama socijalne sigurnosti.#Predmet C-623/13.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      26. veljače 2015. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Socijalna sigurnost — Uredba (EEZ) br. 1408/71 — Članak 4. — Materijalno područje primjene — Davanja iz dohodaka od imovine — Opći socijalni doprinos — Doprinos za podmirenje socijalnog duga — Socijalno davanje — Dodatni doprinos uz socijalno davanje — Sudjelovanje u financiranju obveznih sustava socijalne sigurnosti — Izravna i dovoljno značajna veza s određenim granama socijalne sigurnosti“
      U predmetu C‑623/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Conseil d’État (Francuska), odlukom od 17. srpnja 2013., koju je Sud zaprimio 28. studenoga 2013., u postupku

         Ministre de l’Économie et des Finances

      protiv

         Gérarda de Ruytera,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: A. Tizzano, predsjednik vijeća, S. Rodin, A. Borg Barthet, E. Levits i F. Biltgen (izvjestitelj), suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za G. de Ruytera, J. Molinié, avocat,

               —

               za francusku vladu, D. Colas i R. Coesme, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, D. Martin i W. Roels, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 21. listopada 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 4. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1408/71 od 14. lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe i njihove obitelji koji se kreću unutar Zajednice, u verziji koja je izmijenjena i ažurirana Uredbom Vijeća (EZ) br. 118/97 od 2. prosinca 1996. (SL 1997, L 28, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 7., str. 7.), kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 1606/98 od 29. lipnja 1998. (SL L 209, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 5., str. 138., u daljnjem tekstu: Uredba br. 1408/71).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između ministre de l’Économie et des Finances (ministra gospodarstva i financija) i G. de Ruytera u vezi s plaćanjem nekoliko socijalnih doprinosa za razdoblje između 1997. i 2004., a koji se odnosi na doživotnu rentu koja potječe iz Nizozemske.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članak 4. Uredbe br. 1408/71, naslovljen „Materijalno područje primjene“, glasi kako slijedi:
               „1.   Ova se Uredba primjenjuje na cjelokupno zakonodavstvo koje se odnosi na sljedeće grane socijalne sigurnosti:

                        (a)

                        davanja za slučaj bolesti i davanja za majčinstvo;

                        (b)

                        invalidska davanja, uključujući ona namijenjena održavanju ili poboljšanju sposobnosti zarađivanja;

                        (c)

                        davanja za slučaj starosti;

                        (d)

                        davanja za nadživjele osobe;

                        (e)

                        davanja za ozljede na radu i profesionalne bolesti;

                        (f)

                        posmrtna pripomoć;

                        (g)

                        davanja za nezaposlenost;

                        (h)

                        obiteljska davanja.

                  2.   Ova se Uredba odnosi na sve opće i posebne sustave socijalne sigurnosti, doprinosne ili nedoprinosne, i na sustave koji se odnose na odgovornost poslodavca ili vlasnika broda u vezi s davanjima navedenima u stavku 1.“

               4

               U skladu s člankom 13. Uredbe br. 1408/71:
               „1.   Podložno člancima 14.c i 14.f, na osobe na koje se primjenjuje ova Uredba primjenjuje se zakonodavstvo samo jedne države članice. To zakonodavstvo utvrđuje se u skladu s odredbama ove glave.
               2.   Podložno člancima 14. do 17.:

                        (a)

                        na osobu zaposlenu na državnom području jedne države članice primjenjuje se zakonodavstvo te države čak i ako boravi na državnom području druge države članice ili ako se registrirano sjedište ili mjesto poslovanja poduzeća ili pojedinca koji ju zapošljava nalazi na državnom području druge države članice;

                        b)

                        na osobu koja je samozaposlena na državnom području jedne države članice primjenjuje se zakonodavstvo te države čak i ako boravi na državnom području druge države članice;

                  [...]“.

         Francusko pravo

               5

               U skladu s člankom L. 136‑6 Zakona o socijalnoj sigurnosti (code de la sécurité sociale), u verziji primjenjivoj na činjenično stanje glavnog postupka, fizičke osobe koji su rezidenti u Francuskoj u porezne svrhe u smislu članka 4 B Općeg poreznog zakona (code général des impôts) obvezne su plaćati doprinos iz dohodaka od imovine na temelju neto iznosa na osnovi kojeg se obračunava porez na dohodak, osobito dohodaka od nekretnina, doživotne rente i dohodaka od kapitala.

               6

               U skladu s člankom 1600‑0 C Općeg poreznog zakona, koji je dio odredaba tog zakona koje se odnose na „[o]pće socijalne doprinose u korist nacionalnog fonda za obiteljske naknade, fondova starosne solidarnosti i sustava obveznog zdravstvenog osiguranja“ (u daljnjem tekstu: CSG), u verziji primjenjivoj na činjenice u glavnom postupku, fizičke osobe koje su rezidenti u Francuskoj u porezne svrhe u smislu članka 4 B Općeg poreznog zakona obvezne su, kao što se to navodi u članku L. 136‑6 Zakona o socijalnoj sigurnosti, plaćati doprinose iz dohodaka od imovine na temelju neto iznosa na osnovi kojeg se obračuna porez na dohodak, osobito dohodaka od nekretnina, doživotne rente i dohodaka od kapitala.

               7

               U skladu s člancima 1600‑0 G i 1600‑0 H Općeg poreznog zakona, u njihovoj verziji primjenjivoj na činjenice u glavnom postupku, te osobe također su obvezne plaćati „doprinos za podmirenje socijalnog duga“ (u daljnjem tekstu: CRDS), koji se obračunava na temelju istih dohodaka.

               8

               U skladu s člankom 1600‑0 F bis Općeg poreznog zakona, u verziji primjenjivoj na činjenice u glavnom postupku, navedene osobe obvezne su, osim toga, plaćati „socijalno davanje“ od 2% iz istih dohodaka kao i, počevši od 1. srpnja 2004. i u skladu s člankom L. 14‑10‑4 Zakona o socijalnom djelovanju i obitelji (code de l’action sociale et des familles), dodatni doprinos od 0,3%.

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               9

               G. de Ruyter, nizozemski državljanin s prebivalištem u Francuskoj, zaposlenik je nizozemskog društva Vermeer Verenigde Bedrijven BV.

               10

               G. de Ruyter za razdoblje od 1997. do 2004. u Francuskoj je prijavio dohotke koji potječu iz Nizozemske, a sastoje se od primitaka od rada, dohodaka od kapitala, industrijske i trgovinske dobiti kao i doživotnih renti koje su mu isplaćivala dva nizozemska društva za osiguranje.

               11

               Francuska porezna uprava smatrala je da doživotne rente isplaćivane G. de Ruyteru predstavljaju dohotke od imovine, slijedom čega ga je zbog tih renti obvezala na plaćanje CSG‑a i CRDS‑a, socijalnog davanja od 2% i dodatnog doprinosa od 0,3% uz to davanje.

               12

               G. de Ruyter podnio je toj upravi pritužbe na osnovanost takvog oporezivanja, smatrajući da je nametnuta mu obveza plaćanja u dva različita sustava socijalne sigurnosti protivna načelu primjene socijalnog zakonodavstva jedne države članice, primjenjivog na temelju članka 13. Uredbe br. 1408/71, s obzirom na to da su ti dohoci već bili podvrgnuti sličnim nametima u Nizozemskoj. Nakon što su njegove pritužbe i naknadne tužbe podnesene tribunaux administratifs (upravni sudovi) u Marseilleu i Nîmesu odbijene, G. de Ruyter pri cour administrative d’appel de Marseille (prizivni upravni sud u Marseilleu) uložio je žalbu na presude tih sudova.

               13

               Cour administrative d’appel de Marseille presudama od 15. listopada 2009. i 1. srpnja 2010. oslobodio je G. de Ruytera plaćanja doprinosa koji se odnose na doživotne rente isplaćene u razdoblju od 1997. do 2000. i 2001. do 2004., pri čemu je smatrao da je sporno oporezivanje doživotnih renti protivno načelu slobode kretanja radnika uspostavljenom člankom 39. UEZ‑a.

               14

               Ministar proračuna, javnih financija, javne službe i državne reforme podnio je Conseil d’État (Državno vijeće) kasacijsku žalbu protiv tih presuda.

               15

               Conseil d’État 17. srpnja 2013. djelomično je ukinuo presudu cour administrative d’appel de Marseille od 15. listopada 2009., dok je presudu tog suda od 1. srpnja 2010. ukinuo u cijelosti. Smatrao je da sama činjenica da su se na predmetne doživotne rente u Nizozemskoj primjenjivali nameti koji su slični nametima koji su se na te rente primjenjivali u Francuskoj nije dovoljna da bi se utvrdila povreda slobodnog kretanja radnika, s obzirom na to da Ugovor o EZ‑u, koji je tada bio primjenjiv, ne propisuje opće kriterije za raspodjelu nadležnosti među državama članicama u pogledu dvostrukog oporezivanja unutar Europske unije.

               16

               Conseil d’État, odlučivši presuditi o meritumu dvaju predmeta pred njim i s obzirom na to da je G. de Ruyter tvrdio da su davanja o kojima je riječ u glavnom postupku protivna članku 13. Uredbe br. 1408/71, smatrao je da, u svrhu ocjene dosega načela primjene zakonodavstva jedne države članice uspostavljenog tim člankom, treba utvrditi jesu li ta davanja u izravnoj i značajnoj vezi s određenim granama socijalne sigurnosti koje su navedene u članku 4. Uredbe br. 1408/71 i jesu li stoga obuhvaćena njezinim područjem primjene.

               17

               Conseil d’État u tom pogledu utvrdio je, s jedne strane, da se spomenutim davanjima sudjeluje u financiranju francuskih obveznih sustava socijalne sigurnosti.

               18

               S druge strane, i za razliku od okolnosti predmetâ u kojima su donesene presude Komisija/Francuska (C‑34/98, EU:C:2000:84) i Komisija/Francuska (C‑169/98, EU:C:2000:85), Conseil d’État istaknuo je da davanja o kojima je riječ u glavnom postupku ne zahvaćaju dohotke od rada i zamjenske dohotke, čime bi ona djelomično zamijenila doprinose za socijalno osiguranje, nego se temelje samo na dohocima od imovine poreznog obveznika u pitanju, neovisno o tome obavlja li on profesionalnu djelatnost.

               19

               Državno vijeće također je istaknulo da spomenuta davanja nisu ni na koji način povezana sa stjecanjem prava na naknadu ili korist iz sustava socijalne sigurnosti i da se zato smatraju poreznim opterećenjem, a ne doprinosima za socijalno osiguranje u smislu nacionalnih ustavnih i zakonskih odredaba.

               20

               U tim je okolnostima Državno vijeće odlučilo prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Jesu li porezna davanja iz dohodaka od imovine poput CSG‑a iz prihodâ od imovine, CRDS‑a iz istih dohodaka, socijalnog davanja od 2% i dodatnog doprinosa uz to davanje, zbog same činjenice da se njima sudjeluje u financiranju francuskih obveznih sustava socijalne sigurnosti, u izravnoj i značajnoj vezi s određenim granama socijalne sigurnosti koje su navedene u članku 4. Uredbe [br. 1408/71]? i ulaze li stoga u područje primjene te uredbe?“

         O prethodnom pitanju

               21

               Sud koji je uputio zahtjev u biti pita jesu li davanja iz dohodaka od imovine poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, kojima se sudjeluje u financiranju obveznih sustava socijalne sigurnosti, u izravnoj i značajnoj vezi s određenim granama socijalne sigurnosti koje su navedene u članku 4. Uredbe br. 1408/71 i jesu li prema tome obuhvaćena područjem primjene te uredbe, premda su ta davanja obračunata na temelju dohodaka od imovine poreznih obveznika, neovisno o tome obavljaju li oni profesionalnu djelatnost.

               22

               Kako bi se odgovorilo na to pitanje, treba podsjetiti da članak 4. Uredbe br. 1408/71 određuje područje primjene njezinih odredaba na način da je jasno da se pravila prava Unije primjenjuju na sustave socijalne sigurnosti u cijelosti (presude Jansen, 104/76, EU:C:1977:72, t. 7. kao i Rheinhold & Mahla, C‑327/92, EU:C:1995:144, t. 15.).

               23

               Sud je pojasnio da je odlučujući čimbenik za primjenu Uredbe br. 1408/71 postojanje izravne i značajne veze između odredbe u pitanju i zakonodavstva koje uređuje grane socijalne sigurnosti navedene u članku 4. Uredbe br. 1408/71 (presude Rheinhold & Mahla, EU:C:1995:144, t. 23.; Komisija/Francuska, EU:C:2000:84, t. 35. i Komisija/Francuska, EU:C:2000:85, t. 33.).

               24

               Činjenica da nacionalno zakonodavstvo neko davanje kvalificira kao porez ne znači da to isto davanje ne može ulaziti u područje primjene Uredbe br. 1408/71 (presude Komisija/Francuska, EU:C:2000:84, t. 34. i Komisija/Francuska, EU:C:2000:85, t. 32.).

               25

               Ta utvrđenje ne može osporiti ni činjenica da je davanje u pitanju djelomično namijenjeno podmirivanju duga sustava socijalnog osiguranja koji je nastao financiranjem naknada isplaćenih u prošlosti (presuda Komisija/Francuska, EU:C:2000:84, t. 39.) kao ni činjenica, kao što je to također istaknula nezavisna odvjetnica u točki 31. svojeg mišljenja, da svrha tog davanja nije da zamijeni socijalne doprinose koji su prije postojali.

               26

               Isto tako, pitanje postojanja protuusluge nije relevantno za potrebe primjene Uredbe br. 1408/71 jer je odlučujući kriterij za njezinu primjenu to da je određeni doprinos posebno namijenjen financiranju sustava socijalnog osiguranja države članice (vidjeti u tom smislu presude Komisija/Francuska, EU:C:2000:84, t. 39. i 40., kao i Komisija/Francuska, EU:C:2000:85, t. 37. i 38.).

               27

               Sud je stoga u predmetima u kojima je bilo riječ o poreznim davanjima koja je francuska porezna uprava ubirala iz dohodaka od rada i zamjenskih dohodaka zaposlenih i samozaposlenih osoba koje borave u Francuskoj i za koje je mjerodavno porezno pravo Francuske Republike, ali koje rade u nekoj drugoj državi članici, utvrdio da su ta davanja posebno i izravno namijenjena financiranju sustava socijalne sigurnosti u Francuskoj i iz toga zaključio da su ona u izravnoj i dovoljno značajnoj vezi sa zakonodavstvom koje uređuje grane socijalne sigurnosti navedene u članku 4. Uredbe br. 1408/71 (presude Komisija/Francuska, EU:C:2000:84, t. 36. i 37., kao i Komisija/Francuska, EU:C:2000:85, t. 34. i 35.).

               28

               Isti zaključak valja izvesti u pogledu davanja o kojima je riječ u glavnom postupku, koja ne zahvaćaju dohotke od rada i zamjenske dohotke radnikâ, nego su obračunata na temelju dohodaka od imovine, s obzirom na to da nije sporno da su ta davanja izravno i posebno namijenjena financiranju određenih grana socijalne sigurnosti u Francuskoj ili podmirivanju njezinih deficita.

               29

               Spomenuta davanja stoga su u izravnoj i dovoljno značajnoj vezi sa zakonodavstvom koje uređuje grane socijalne sigurnost navedene u članku 4. Uredbe br. 1408/71, bez obzira na to što ne postoji veza između dohodaka od imovine poreznih obveznika i profesionalne djelatnosti koju oni obavljaju.

               30

               U tom pogledu, kao što je to istaknula nezavisna odvjetnica u točki 41. svojeg mišljenja, primjena odredaba Uredbe br. 1408/71 nije uvjetovana obavljanjem profesionalne djelatnosti.

               31

               Naime, iz stalne sudske prakse proizlazi da postojanje radnog odnosa nije relevantno za primjenu Uredbe br. 1408/71 jer je odlučujući čimbenik u tom smislu da je neka osoba osigurana, na obveznoj ili dobrovoljnoj osnovi, od jednog ili nekoliko rizika u okviru općeg ili posebnog sustava socijalne sigurnosti spomenutog u članku 1. točki (a) navedene uredbe (vidjeti u tom smislu presude Martínez Sala, C‑85/96, EU:C:1998:217, t. 36. i Borger, C‑516/09, EU:C:2011:136, t. 26. i 28.).

               32

               Nadalje, pojam „zakonodavstva“ u smislu članka 1. točke (j) Uredbe br. 1408/71 obilježava njegovo široko značenje, koje obuhvaća sve vrste zakonodavnih, upravnih i drugih mjera koje su donijele države članice i treba ga tumačiti tako da se odnosi na sve nacionalne mjere primjenjive u tom području (presuda Bozzone, 87/76, EU:C:1977:60, t. 10.).

               33

               To tumačenje, osim toga, potvrđuje cilj koji se želi ostvariti Uredbom br. 1408/71 i načela na kojima je ona utemeljena.

               34

               Naime, u glavi II. Uredbe br. 1408/71, u svrhu osiguranja slobodnog kretanja radnika u Uniji uz poštovanje načela jednakog postupanja prema radnicima u različitim nacionalnim zakonodavstvima, uspostavljen je sustav koordinacije koji se, među ostalim, odnosi na određivanje zakonodavstva ili zakonodavstava primjenjivih na zaposlene i samozaposlene osobe koje se u različitim okolnostima koriste svojim pravom na slobodno kretanje (vidjeti u tom smislu presude Derouin, C‑103/06, EU:C:2008:185, t. 20. i Tomaszewska, C‑440/09, EU:C:2011:114, t. 25. i 28.).

               35

               Cjelovitost sustava kolizijskih pravila djeluje na način da zakonodavcu svake države članice oduzima ovlast da svojevoljno odredi doseg i pretpostavke primjene svojeg nacionalnog zakonodavstva u pogledu osoba koje su mu podvrgnute i u pogledu područja na kojem nacionalni propisi proizvode učinke (presude Luijten, 60/85, EU:C:1986:307, t. 14. i Somova, C‑103/13, EU:C:2014:2334, t. 54.).

               36

               U tom pogledu članak 13. stavak 1. Uredbe br. 1408/71 određuje da se na osobe na koje se primjenjuje ta uredba primjenjuje zakonodavstvo samo jedne države članice, što prema tome isključuje, podložno slučajevima predviđenima člancima 14.c i 14.f, mogućnost kumulativne primjene nekoliko nacionalnih zakonodavstava na isto razdoblje (vidjeti u tom smislu presudu Perenboom, 102/76, EU:C:1977:71, t. 11.).

               37

               Svrha tog načela primjene zakonodavstva jedne države članice iz područja socijalne sigurnosti jest da se izbjegnu teškoće koje mogu nastati slijedom istodobne primjene nekoliko nacionalnih zakonodavstava i otkloni nejednako postupanje do kojeg bi za osobe koje se kreću unutar Unije došlo zbog djelomičnog ili potpunog kumuliranja primjenjivih zakonodavstava (vidjeti u tom smislu presude Komisija/Francuska, EU:C:2000:84, t. 46.; Komisija/Francuska, EU:C:2000:85, t. 43. i Allard, C‑249/04, EU:C:2005:329, t. 28.).

               38

               Iz svega prethodno navedenog slijedi da se primjena odredaba Uredbe br. 1408/71 ne može ograničiti na dohotke koje te osobe ostvaruju u okviru svojih radnih odnosa jer bi inače došlo do razlika u primjeni članka 13. te uredbe ovisno o podrijetlu dohodaka tih osoba.

               39

               Naime, ako bi se osobe koje borave u jednoj državi članici, ali su osigurane u okviru sustava socijalne sigurnosti druge države članice, obvezalo da usto financiraju, makar i samo djelomično, sustav socijalne sigurnosti države boravišta, to bi dovelo do nejednakog postupanja s obzirom na članak 13. Uredbe br. 1408/71 jer su sve ostale osobe koje borave u toj državi članici dužne uplaćivati doprinose samo u njezin sustav socijalne sigurnosti (vidjeti u tom smislu presude Komisija/Francuska, EU:C:2000:84, t. 45. do 48. i Komisija/Francuska, EU:C:2000:85, t. 42. do 45.).

               40

               U ovom slučaju, s obzirom na to da je G. de Ruyter kao radnik migrant obuhvaćen sustavom socijalne sigurnosti države članice zaposlenja, to jest Nizozemske, i da se na njega ne primjenjuju izuzeća iz članaka 14.c i 14.f Uredbe br. 1408/71 koja dopuštaju kumuliranje više nacionalnih zakonodavstava iz područja socijalne sigurnosti, država članica njegova boravišta na njega ne može primijeniti, u pogledu dohodaka od radnog odnosa i dohodaka od njegove imovine, zakonske odredbe koje propisuju davanja koja su u izravnoj i dovoljno značajnoj vezi sa zakonima koji uređuju grane socijalne sigurnosti navedene u članku 4. Uredbe br. 1408/71.

               41

               Osim toga, kao što je to navela nezavisna odvjetnica u točki 57. svojeg mišljenja, ta utvrđenja, zbog načela primjene zakonodavstva jedne države članice, propisanog u članku 13. stavku 1. Uredbe br. 1408/71, ne može dovesti u pitanje činjenica da dohoci od imovine G. de Ruytera još nisu bili oporezovani u obliku plaćanja doprinosa za socijalno osiguranje u državi članici zaposlenja.

               42

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da Uredbu br. 1408/71 treba tumačiti u smislu da su davanja iz dohodaka na imovinu poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, kada se njima sudjeluje u financiranju obveznih sustava socijalne sigurnosti, u izravnoj i značajnoj vezi s određenim granama socijalne sigurnosti koje su navedene u članku 4. Uredbe br. 1408/71 i da su prema tome obuhvaćena područjem primjene te uredbe, premda su ta davanja obračunata na temelju dohodaka od imovine poreznih obveznika, neovisno o tome obavljaju li oni profesionalnu djelatnost.

         Troškovi

               43

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                     Uredbu Vijeća (EEZ) br. 1408/71 od 14. lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe i njihove obitelji koji se kreću unutar Zajednice, u verziji koja je izmijenjena i ažurirana Uredbom Vijeća (EZ) br. 118/97 od 2. prosinca 1996., kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 1606/98 od 29. lipnja 1998., treba tumačiti u smislu da su davanja iz dohodaka na imovinu poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, kada se njima sudjeluje u financiranju obveznih sustava socijalne sigurnosti, u izravnoj i značajnoj vezi s određenim granama socijalne sigurnosti koje su navedene u članku 4. te Uredbe br. 1408/71, i da su prema tome obuhvaćena područjem primjene spomenute uredbe, premda su ta davanja obračunata na temelju dohodaka od imovine poreznih obveznika, neovisno o tome obavljaju li oni profesionalnu djelatnost.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	jezik postupka: francuski


title: Presuda Suda (sedmo vijeće) od 26. veljače 2015.#Ingeniørforeningen i Danmark protiv Tekniq.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Østre Landsret.#Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Direktiva 2000/78/EZ – Jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja – Članak 2. stavak 1. i članak 2. stavak 2. točka (a) – Članak 6. stavak 1. – Različito postupanje na temelju dobi – Nacionalni propis koji uskraćuje isplatu otpremnine zaposlenicima koji na dan svojeg odlaska ispunjavaju uvjete za mirovinu prema općim propisima.#Predmet C-515/13.

text:
         PRESUDA SUDA (sedmo vijeće)
      26. veljače 2015. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Socijalna politika — Direktiva 2000/78/EZ — Jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja — Članak 2. stavak 1. i članak 2. stavak 2. točka (a) — Članak 6. stavak 1. — Različito postupanje na temelju dobi — Nacionalni propis koji uskraćuje isplatu otpremnine zaposlenicima koji na dan svojeg odlaska ispunjavaju uvjete za mirovinu prema općim propisima“
      U predmetu C‑515/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Østre Landsret (Danska), odlukom od 17. rujna 2013., koju je Sud zaprimio 25. rujna 2013., u postupku

         Ingeniørforeningen i Danmark, koji djeluje u ime Poula Landina,
      protiv

         Tekniq, koji djeluje u ime ENCO A/S – VVS,
      SUD (sedmo vijeće),
      u sastavu: J.-C. Bonichot, predsjednik vijeća, A. Arabadjiev (izvjestitelj) i J. L. da Cruz Vilaça, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
      tajnik: I. Illéssy, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 2. listopada 2014.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Ingeniørforeningen i Danmark, koji djeluje u ime P. Landina, K. Schioldann, advokat,

               —

               za Tekniq, koji djeluje u ime ENCO A/S – VVS, C. Ketelsen i T. Lind‑Larsen, advokaterne,

               —

               za dansku vladu, M. Wolff, C. Thorning i U. Melgaard, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, M. Clausen i D. Martin, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 2. stavka 2. točke (a) i članka 6. stavka 1. Direktive Vijeća 2000/78/EZ od 27. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja (SL L 303, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 69.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Ingeniørforeningena i Danmark, koji djeluje u ime P. Landina, i Tekniq‑a, koji djeluje u ime ENCO A/S – VVS, povodom odbijanja Tekniq‑a da prihvati zahtjev P. Landina za isplatu posebne otpremnine.

         Pravni okvir

         Direktiva 2000/78

               3

               U skladu s člankom 1. Direktive 2000/78 njezina „svrha […] je utvrditi opći okvir za borbu protiv diskriminacije na temelju vjere ili uvjerenja, invaliditeta, dobi ili spolnog opredjeljenja u vezi sa zapošljavanjem i obavljanjem zanimanja, kako bi se u državama članicama ostvarila primjena načela jednakog postupanja“.

               4

               Člankom 2. Direktive određeno je:
               „1.   Za potrebe ove Direktive ‚načelo jednakog postupanja’ znači nepostojanje bilo kakve izravne ili neizravne diskriminacije na temelju bilo kojeg od razloga iz članka 1.
               2.   Za potrebe stavka 1.:

                        (a)

                        smatra se da se radi o izravnoj diskriminaciji u slučaju kada se prema jednoj osobi postupa lošije nego prema drugoj osobi ili je došlo do takvog postupanja ili je moglo doći do takvog postupanja u sličnim situacijama, zbog bilo kojeg od razloga iz članka 1.;

                  [...]“

               5

               Članak 6. Direktive glasi kako slijedi:
               „1.   Neovisno o članku 2. stavku 2., države članice mogu predvidjeti da se različito postupanje na temelju dobi neće smatrati diskriminacijom, ako su, u kontekstu nacionalnog prava, te razlike objektivno i razumno opravdane legitimnim ciljem, uključujući legitimnu politiku zapošljavanja, tržište rada i strukovno obrazovanje te ako su načini ostvarivanja tog cilja primjereni i nužni.
               Takvo različito postupanje može, između ostalog, uključivati:

                        (a)

                        postavljanje posebnih uvjeta za pristup zapošljavanju i strukovnom osposobljavanju, za zapošljavanje i obavljanje zanimanja, uključujući uvjete u pogledu otkaza i naknada za rad, za mlade osobe, starije radnike i osobe koje su dužne skrbiti o drugima, radi poticanja njihove strukovne integracije ili osiguranja njihove zaštite;

                        (b)

                        određivanje minimalnih uvjeta u pogledu dobi, radnog iskustva ili godina provedenih u službi za pristup zapošljavanju ili određenim prednostima vezanim uz zaposlenje;

                  [...]
               2.   Neovisno o članku 2. stavku 2., države članice mogu predvidjeti da utvrđivanje starosne dobi za umirovljenje ili stjecanje prava na starosnu ili invalidsku mirovinu, za potrebe sustava socijalne sigurnosti vezanog za rad, obuhvaćajući, u okviru tih sustava, određivanje različitih dobnih granica za zaposlenike ili skupine ili kategorije zaposlenika te korištenje, u okviru tih sustava, mjerila starosti u aktuarskim izračunima, ne predstavlja diskriminaciju na temelju dobi, pod uvjetom da nemaju za posljedicu diskriminaciju na temelju spola.“

         Dansko pravo

               6

               Zakon o zaposlenicima (lov om retsforholdet mellem arbejdsgivere og funktionærer (funktionærloven), u daljnjem tekstu: Zakon o zaposlenicima) sadrži u članku 2.a sljedeće odredbe o posebnoj otpremnini:
               „1.   Ako poslodavac otkaže zaposleniku koji je u službi u istom poduzeću bez prekida proveo 12, 15 ili 18 godina, dužan mu je prilikom njegova odlaska isplatiti otpremninu u odgovarajućem iznosu jedne, dvije ili tri mjesečne plaće.
               2.   Odredba stavka 1. ne primjenjuje se ako zaposlenik u trenutku odlaska postaje korisnik mirovine prema općim propisima.
               3.   Ako zaposlenik u trenutku odlaska postane korisnik starosne mirovine koju isplaćuje poslodavac, a predmetnom je sustavu mirovinskog osiguranja pristupio prije navršenih 50 godina, otpremnina se ne isplaćuje.
               4.   Odredba stavka 3. ne primjenjuje se ako je na dan 1. srpnja 1996. kolektivnim ugovorom uređeno pitanje smanjivanja ili ukidanja otpremnine u slučaju starosne mirovine koju isplaćuje poslodavac.
               5.   Odredba stavka 1. primjenjuje se mutatis mutandis u slučaju nezakonitog otkaza.“

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               7

               P. Landin rođen je 24. studenoga 1944., a 11. siječnja 1999. počeo je raditi kao inženjer sukladno odredbama Zakona o zaposlenicima.

               8

               Kada je navršio 65 godina, 24. studenoga 2009., zatražio je da se isplata mirovine koju bi primao prema općim propisima odgodi kako bi kasnije primao veći iznos.

               9

               Tuženik u glavnom postupku obavijestio je 30. studenoga 2011. P. Landina, tada starog 67. godina, o svojoj odluci da mu krajem mjeseca svibnja 2012., nakon isteka šestomjesečnog otkaznog roka, otkaže ugovor o radu u skladu s odredbama Zakona o zaposlenicima te uzimajući u obzir njegov radni staž.

               10

               Budući da je P. Landin, stariji od 65 godina, ispunjavao uvjete za mirovinu prema općim propisima, tuženik u glavnom postupku nije mu isplatio posebnu otpremninu predviđenu u članku 2.a stavku 1. Zakona o zaposlenicima jer prema odredbi članka 2.a stavka 2. tog zakona zaposlenik koji ispunjava uvjete za mirovinu prema općim propisima gubi pravo na otpremninu predviđenu u prethodnom stavku tog članka, čak i ako nastavi obavljati profesionalnu djelatnost i zatraži odgodu isplate spomenute mirovine.

               11

               P. Landin je radio tijekom cjelokupnog trajanja otkaznog roka, nakon čijeg se isteka zaposlio kao inženjer za sprinkler sustave kod drugog poslodavca, pod uobičajenim tržišnim uvjetima i u skladu sa Zakonom o zaposlenicima.

               12

               Imenovani je potom pokrenuo postupak radi isplate posebne otpremnine iz članka 2.a stavka 1. Zakona o zaposlenicima, ističući da je odbijanje te isplate protivno pravu Unije.

               13

               U tim je okolnostima Østre Landsret odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li zabranu izravne diskriminacije na temelju dobi, kao što proizlazi iz članaka 2. i 6. Direktive [2000/78], tumačiti tako da se protivi tome da država članica održi na snazi pravne propise koji predviđaju da je poslodavac koji otkaže zaposleniku koji je u službi u istom poduzeću bez prekida proveo 12, 15 ili 18 godina dužan potonjem, prilikom njegova odlaska, isplatiti otpremninu u odgovarajućem iznosu jedne, dvije ili tri mjesečne plaće, ali da se ta otpremnina ne isplaćuje ako zaposlenik u trenutku odlaska ima mogućnost primati mirovinu prema općim propisima?“

         O prethodnom pitanju

               14

               Da bi se odgovorilo na postavljeno pitanje, valja najprije istražiti proizlazi li iz primjene članka 2.a stavka 2. Zakona o zaposlenicima različito postupanje u smislu članka 2. stavka 1. Direktive 2000/78.

               15

               U predmetnom slučaju članak 2.a stavak 2. Zakona o zaposlenicima ima za učinak to da oduzima pravo na posebnu otpremninu pojedinim zaposlenicima i to samo zato što na dan otkazivanja imaju mogućnost primati mirovinu prema općim propisima. Iz spisa proizlazi da je stjecanje prava na takvu mirovinu podvrgnuto uvjetu najniže dobi koja je za zaposlenike rođene prije 1954. utvrđena na 65 godina. Ta se odredba, prema tome, oslanja na kriterij koji je nerazdruživo povezan s dobi zaposlenika (vidjeti analogijom presudu Ingeniørforeningen i Danmark, C‑499/08, EU:C:2010:600, t. 23.).

               16

               Iz toga proizlazi da nacionalni propis o kojem je riječ u glavnom postupku sadrži nejednako postupanje koje je izravno utemeljeno na kriteriju dobi u smislu odredbe članka 1., u vezi s člankom 2. stavkom 2. točkom (a) Direktive 2000/78.

               17

               Nakon navedenoga valja ispitati može li se to različito postupanje opravdati.

               18

               Naime, članak 6. stavak 1. prvi podstavak Direktive 2000/78 pobliže određuje da države članice mogu predvidjeti da se različito postupanje na temelju dobi neće smatrati diskriminacijom ako su, u kontekstu nacionalnog prava, te razlike objektivno i razumno opravdane legitimnim ciljem, uključujući legitimnu politiku zapošljavanja, tržište rada i strukovno obrazovanje te ako su načini ostvarivanja tog cilja primjereni i nužni (presuda Schmitzer, C‑530/13, EU:C:2014:2359, t. 37.).

               19

               Sud je dosljedno zauzeo stav da države članice imaju široku marginu prosudbe, ne samo u izboru cilja u području socijalne politike i zapošljavanja, već također u definiranju mjera kojima se taj cilj može ostvariti (presude Specht i dr., C‑501/12 do C‑506/12, C‑540/12 i C 541/12, EU:C:2014:2005, t. 46. i navedena sudska praksa, te Schmitzer, EU:C:2014:2359, t. 38.).

               20

               Kako bi se ocijenila legitimnost cilja koji se želi postići odredbom o kojoj je riječ u glavnom postupku, treba istaknuti, s jedne strane, da posebna otpremnina ima za svrhu, kako to navodi sud koji je uputio zahtjev pozivajući se na obrazloženje prijedloga Zakona o zaposlenicima, olakšati prijelaz na novo radno mjesto najstarijim zaposlenicima koji su ostvarili značajan radni staž kod istog poslodavca. S druge strane, iako je namjera zakonodavca ograničiti pravo na tu otpremninu na zaposlenike koji na dan otkazivanja nisu stekli pravo na mirovinu prema općim propisima, pripremni akti za donošenje zakonodavne mjere na koje se poziva sud koji je uputio zahtjev pokazuju da navedeno ograničenje počiva na utvrđenju da osobe koje steknu pravo na takvu mirovinu u pravilu odlučuju napustiti tržište rada (vidjeti u tom smislu presudu Ingeniørforeningen i Danmark, EU:C:2010:600, t. 27.).

               21

               Kako to proizlazi iz spisa kojim raspolaže Sud, ograničenjem koje je uspostavljeno člankom 2.a stavkom 2. Zakona o zaposlenicima nastoji se zajamčiti, na jednostavan i razuman način, da poslodavci zaposlenicima kojima je otkazano, a koji imaju dugi radni staž, neće plaćati dvostruku naknadu koja ne služi nijednom cilju u području politike zapošljavanja.

               22

               Cilj kojem služi posebna otpremnina, a koji se sastoji u zaštiti zaposlenika s dugim radnim stažem u poduzeću i pomoći njihovoj strukovnoj reintegraciji, pripada kategoriji legitimnih ciljeva politike zapošljavanja i tržišta rada u smislu članka 6. stavka 1. Direktive 2000/78 (presuda Ingeniørforeningen i Danmark, EU:C:2010:600, t. 29.).

               23

               Prema potonjoj odredbi tim se ciljevima može opravdati, iznimno od načela zabrane diskriminacije na temelju dobi, različito postupanje povezano, među ostalim, s „postavljanje[m] posebnih uvjeta [...] zapošljavanj[a] i strukovno[g] osposobljavanj[a], uključujući uvjete u pogledu otkaza i naknada za rad, za [...] starije radnike [...], radi poticanja njihove strukovne integracije ili osiguranja njihove zaštite“.

               24

               Stoga ciljeve poput onih koji se žele postići nacionalnom odredbom o kojoj je riječ u glavnom postupku u načelu treba smatrati takvima da „objektivno i razumno“ opravdavaju različito postupanje na temelju dobi, „u kontekstu nacionalnog prava“, kako je to predviđeno člankom 6. stavkom 1. prvim podstavkom Direktive 2000/78 (presuda Ingeniørforeningen i Danmark, EU:C:2010:600, t. 31.).

               25

               Još treba provjeriti, kako to predviđa sam tekst navedene odredbe, jesu li načini ostvarivanja tih ciljeva „primjereni i nužni“. U predmetnom slučaju treba ispitati mogu li se člankom 2.a stavkom 2. Zakona o zaposlenicima postići ciljevi politike zapošljavanja kojima zakonodavac teži, bez nanošenja prekomjerne štete legitimnim interesima zaposlenika koji su tom odredbom zakinuti u pogledu predmetne otpremnine jer su stekli pravo na mirovinu prema općim propisima (vidjeti u tom smislu presudu Ingeniørforeningen i Danmark, EU:C:2010:600, t. 32.).

               26

               U tom pogledu valja podsjetiti da države članice raspolažu širokom marginom prosudbe pri odabiru mjera prikladnih za ostvarenje svojih ciljeva u području socijalne politike i politike zapošljavanja. Navedena margina prosudbe ne može, međutim, imati za učinak onemogućavanje provedbe načela zabrane diskriminacije na temelju dobi (presuda Ingeniørforeningen i Danmark, EU:C:2010:600, t. 33. i navedena sudska praksa).

               27

               Ograničiti posebnu otpremninu na zaposlenike koji na dan otkazivanja neće imati pravo na mirovinu prema općim propisima nije nerazumno u odnosu na cilj koji zakonodavac želi postići, a koji se sastoji u pružanju jače zaštite zaposlenicima čiji se prijelaz na novo radno mjesto pokazuje osjetljivim zbog duljine radnog staža ostvarenog u jednom poduzeću. Članak 2. stavak 2. Zakona o zaposlenicima također omogućuje ograničavanje eventualnih zloporaba koje se sastoje u tome da zaposlenik u vrijeme odlaska u mirovinu ostvaruje pravo na naknadu kojoj je cilj poduprijeti ga u traženju novog zaposlenja (vidjeti u tom smislu presudu Ingeniørforeningen i Danmark, EU:C:2010:600, t. 34.).

               28

               Odredbu poput članka 2. stavka 2. Zakona o zaposlenicima stoga ne treba smatrati očito neprikladnom za ostvarenje legitimnog cilja politike zapošljavanja kojem teži zakonodavac Unije.

               29

               Valja još provjeriti nadilazi li ta mjera ono što je potrebno za ostvarenje takvog cilja.

               30

               Iz spisa kojim Sud raspolaže proizlazi da je zakonodavac stavio na vagu zaštitu zaposlenika koji su zbog radnog staža ostvarenog u poduzeću općenito među najstarijima i zaštitu mlađih zaposlenika koji ne mogu zahtijevati ostvarivanje prava na posebnu otpremninu. Pripremni akti u donošenju Zakona br. 1417 od 22. prosinca 2004. kojim je prenesena Direktiva 2000/78, a na koje se pozvao sud koji je uputio zahtjev, potvrđuju u tom pogledu da je zakonodavac uzeo u razmatranje činjenicu da posebna otpremnina, kao instrument pojačane zaštite kategorije zaposlenika koja je utvrđena s obzirom na godine provedene u službi, predstavlja oblik različitog postupanja na štetu mlađih. Danska vlada usto napominje da ograničavanje područja primjene posebne otpremnine predviđene člankom 2.a stavkom 2. Zakona o zaposlenicima omogućuje to da mjera socijalne zaštite koja po svojoj naravi nije namijenjena mlađim zaposlenicima ne nadilazi ono što je potrebno.

               31

               Mjera o kojoj je riječ u glavnom postupku, osim navedenoga, teži tome da zajamči da se, u skladu s načelom proporcionalnosti i s potrebom borbe protiv zloporaba, posebna otpremnina isplaćuje samo onima kojima je namijenjena, to jest osobama koje namjeravaju ostati radno aktivne, ali koje zbog svoje dobi općenito nailaze na veće poteškoće u pronalaženju novog zaposlenja. Ta mjera također omogućava da se izbjegne isplaćivanje otpremnine osobama koje će imati pravo na mirovinu prema općim propisima.

               32

               Iz navedenoga proizlazi da članak 2.a stavak 2. Zakona o zaposlenicima, time što uskraćuje pravo na posebnu otpremninu zaposlenicima koji će na dan otkazivanja primati mirovinu prema općim propisima, ne nadilazi ono što je potrebno za ostvarivanje ciljeva koji se njime žele postići (vidjeti u tom smislu presudu Ingeniørforeningen i Danmark, EU:C:2010:600, t. 40.).

               33

               Valja, međutim, ispitati može li taj zaključak dovesti u pitanje činjenica da su tom odredbom izjednačene osobe koje ispunjavaju uvjete za ostvarivanje prava na mirovinu prema općim propisima s osobama kojima će se takva mirovina doista isplaćivati (vidjeti analogijom presudu Ingeniørforeningen i Danmark, EU:C:2010:600, t. 41.).

               34

               Članak 2.a stavak 2. Zakona o zaposlenicima ima za učinak uskraćivanje prava na posebnu otpremninu svim onim zaposlenicima koji na dan otkazivanja ispunjavaju uvjete za mirovinu prema općim propisima. Valja stoga provjeriti nadilazi li takvo uskraćivanje prava ono što je potrebno za ostvarivanje ciljeva koji se žele postići (vidjeti u tom smislu presudu Ingeniørforeningen i Danmark, EU:C:2010:600, t. 43.).

               35

               Iz objašnjenja koja su ponudili sud koji je uputio zahtjev i danska vlada proizlazi da takvo uskraćivanje prava počiva na predodžbi prema kojoj zaposlene osobe u pravilu napuštaju tržište rada čim ostvare uvjete za mirovinu prema općim propisima. Zbog te ocjene koja je povezana s dobi, zaposlenik koji odluči, unatoč tome što ispunjava uvjete za ostvarivanje prava na mirovinu prema općim propisima, privremeno se odreći toga prava radi nastavka profesionalne karijere ne može primati posebnu otpremninu iako je ona namijenjena njegovoj zaštiti. Na taj način mjera o kojoj je riječ, radi legitimnog cilja da spriječi isplatu otpremnine osobama koje ne traže novo zaposlenje nego očekuju zamjenski dohodak u obliku mirovine prema općim propisima, dovodi do toga da se pravo na navedenu otpremninu uskraćuje radnicima kojima je otkazano i koji žele ostati na tržištu rada, samo zato što bi, osobito zbog svoje dobi, mogli primati takvu mirovinu (vidjeti presudu Ingeniørforeningen i Danmark, EU:C:2010:600, t. 44.).

               36

               U točki 45. presude Ingeniørforeningen i Danmark (EU:C:2010:600), u kojoj se raspravljalo o članku 2.a stavku 3. Zakona o zaposlenicima kojim se predviđa uskraćivanje prava na posebnu otpremninu ako zaposlenik na dan svojeg odlaska može ostvariti pravo na mirovinu koju mu isplaćuje poslodavac, Sud je ocijenio da se tom odredbom zaposleniku o kojem je riječ otežava naknadno ostvarivanje prava na rad jer u vremenu prelaska na novo zaposlenje ne prima tu otpremninu. U točki 46. navedene presude Sud je utvrdio postojanje rizika da zaposleni o kojima je riječ budu prisiljeni prihvatiti starosnu mirovinu u manjem iznosu, a time i značajan dugoročni gubitak prihoda.

               37

               Treba, međutim, utvrditi da se glavni postupak razlikuje od onoga koji je doveo do predmeta u kojem je donesena presuda Ingeniørforeningen i Danmark (EU:C:2010:600).

               38

               Budući da se starosna mirovina o kojoj je riječ u tom predmetu može isplaćivati nakon 60. godine života, svaki zaposlenik koji je navršio tu dob na dan svojeg odlaska može ostvarivati samo mirovinu koja je niža u odnosu na onu koju bi primao da je pričekao da navrši dob za umirovljenje kako bi istaknuo svoje pravo na tu mirovinu. Prema tome, takav zaposlenik doista riskira primitak umanjenih iznosa na ime prijevremene mirovine.

               39

               To nije tako u glavnom predmetu, koji se tiče uskraćivanja prava na posebnu otpremninu ako zaposlenik na dan svojeg odlaska ostvaruje pravo na mirovinu prema općim propisima. Kako to proizlazi iz spisa kojim raspolaže Sud, navedena se mirovina može izjednačiti s potporom u vrijeme navršavanja dobi za umirovljenje koja je utvrđena na nacionalnoj razini. U razdoblju od 1999. do 2023. uobičajena dob za odlazak u mirovinu je 65 godina, a ta će se granica postupno pomicati do 67 godina u 2027.

               40

               Doista, treba utvrditi da se rizik primitka umanjenih iznosa na ime prijevremene mirovine načelno ne tiče zaposlenika koji poput P. Landina, starog 67 godina na dan otkazivanja, mogu koristiti pravo na mirovinu prema općim propisima.

               41

               K tome, u mjeri u kojoj je posebna otpremnina jedinstvena naknada u odgovarajućem iznosu jedne, dvije ili tri mjesečne plaće, odredba poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku ne čini se takvom da bi mogla prouzročiti značajan dugoročni gubitak prihoda.

               42

               U tom pogledu glavni se postupak također razlikuje od onoga koji je doveo do predmeta u kojem je donesena presuda Dansk Jurist- og Økonomforbund (C‑546/11, EU:C:2013:603) i koji se ticao uskraćivanja prava na nastavak isplate plaće tijekom tri godine dužnosnicima koji su navršili 65 godina i ispunjavaju uvjete za mirovinu.

               43

               To što zaposlenik poput P. Landina može, nastavkom rada nakon dobi za umirovljenje, uvećati iznos svoje mirovine ne dovodi u pitanje prethodne zaključke. Naime, treba istaknuti da je, kako je to naznačila danska vlada u odgovoru na jedno od pitanja postavljenih tijekom rasprave, moguće primati mirovinu prema općim propisima istodobno obavljajući profesionalnu djelatnost. Isplata mirovine može se i obustaviti radi obavljanja takve aktivnosti, nakon čijeg se prestanka iznos navedene mirovine uvećava.

               44

               U tim okolnostima, uzimajući u obzir elemente istaknute u točkama 40. i 41. ove presude, čiju je točnost dužan provjeriti sud koji je uputio zahtjev, mjerom poput one iz članka 2.a stavka 2. Zakona o zaposlenicima ne nanosi se prekomjerna šteta legitimnim interesima zaposlenika koji su navršili uobičajenu dob za umirovljenje.

               45

               S obzirom na prethodno navedeno, na postavljeno pitanje valja odgovoriti na način da članak 2. stavak 1., članak 2. stavak 2. točku (a) i članak 6. stavak 1. Direktive 2000/78 treba tumačiti tako da se ne protive nacionalnom propisu poput onog u glavnom postupku koji predviđa da je poslodavac koji otkaže zaposleniku koji je u službi u istom poduzeću bez prekida proveo 12, 15 ili 18 godina dužan potonjem, prilikom njegova odlaska, isplatiti otpremninu u odgovarajućem iznosu jedne, dvije ili tri mjesečne plaće, ali da se ta otpremnina ne isplaćuje ako zaposlenik u trenutku odlaska ima mogućnost primati mirovinu prema općim propisima, pod uvjetom da je taj propis, s jedne strane, objektivno i razumno opravdan legitimnim ciljem koji se odnosi na politiku zapošljavanja i tržište rada i da, s druge strane, predstavlja prikladno i nužno sredstvo za ostvarivanje tog cilja. Navedeno je dužan provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

         Troškovi

               46

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (sedmo vijeće) odlučuje:

                     Članak 2. stavak 1., članak 2. stavak 2. točku (a) i članak 6. stavak 1. Direktive Vijeća 2000/78/EZ od 27. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja treba tumačiti tako da se ne protive nacionalnom propisu poput onog u glavnom postupku koji predviđa da je poslodavac koji otkaže zaposleniku koji je u službi u istom poduzeću bez prekida proveo 12, 15 ili 18 godina dužan potonjem, prilikom njegova odlaska, isplatiti otpremninu u odgovarajućem iznosu jedne, dvije ili tri mjesečne plaće, ali da se ta otpremnina ne isplaćuje ako zaposlenik u trenutku odlaska ima mogućnost primati mirovinu prema općim propisima, pod uvjetom da je taj propis, s jedne strane, objektivno i razumno opravdan legitimnim ciljem koji se odnosi na politiku zapošljavanja i tržište rada i da, s druge strane, predstavlja prikladno i nužno sredstvo za ostvarivanje tog cilja. Navedeno je dužan provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: danski


Presuda Suda (treće vijeće) od 2. lipnja 2005.#Georg Dörr protiv Sicherheitsdirektion für das Bundesland Kärnten i Ibrahim Ünal protiv Sicherheitsdirektion für das Bundesland Vorarlberg.#Zahtjev za prethodnu odluku: Verwaltungsgerichtshof - Austrija.#Slobodno kretanje osoba - Direktiva 64/221/EEZ - Članci 8. i 9. - Sloboda kretanja radnika.#Predmet C-136/03.


Presuda Suda (peto vijeće) od 16. srpnja 1998. # Gut Springenheide GmbH i Rudolf Tusky protiv Oberkreisdirektor des Kreises Steinfurt - Amt für Lebensmittelüberwachung. # Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesverwaltungsgericht - Njemačka. # Predmet C-210/96.


Presuda Prvostupanjskog suda (drugo prošireno vijeće) od 12. prosinca 2006. # Asociación de Empresarios de Estaciones de Servicio de la Comunidad Autónoma de Madrid i Federación Catalana de Estaciones de Servicio protiv Komisije Europskih zajednica. # Dopuštenost. # Predmet T-95/03.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 28. ožujka 1985. # Director of Public Prosecutions protiv Sidney Hackett Limited i Roy Thomas Weston ; Raymond C. Tetlow protiv Perman George Dovey. # Zahtjevi za prethodnu odluku: High Court of Justice, Queen's Bench Division, Divisional Court - Ujedinjena Kraljevina. # Spojeni predmeti 91/84 i 92/84.


Presuda Suda od 4. srpnja 2000. # Laboratoires pharmaceutiques Bergaderm SA i Jean-Jacques Goupil protiv Komisije Europskih zajednica. # Žalba. # Predmet C-352/98 P.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 14. veljače 2008. # Komisija Europskih zajednica protiv Helenske Republike. # Povreda obveze države članice. # Predmet C-419/06.


Presuda Suda od 16. studenog 1995. # Fédération française des sociétés d'assurance, Société Paternelle-Vie, Union des assurances de Paris-Vie i Caisse d'assurance et de prévoyance mutuelle des agriculteurs protiv Ministère de l'Agriculture et de la Pêche. # Zahtjev za prethodnu odluku: Conseil d'Etat - Francuska. # Predmet C-244/94.