title: Presuda Suda (šesto vijeće) od 17. svibnja 2018.#Evonik Degussa GmbH protiv Bundesrepublik Deutschland.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Verwaltungsgericht Berlin.#Zahtjev za prethodnu odluku – Okoliš – Sustav trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova unutar Unije – Besplatna dodjela – Direktiva 2003/87/EZ – Članak 10.a – Prilog I. – Odluka 2011/278/EU – Prilog I. točka 2. – Određivanje referentnih vrijednosti za proizvode – Proizvodnja vodika – Granice sustava referentne vrijednosti za proizvod za vodik – Proces odjeljivanja vodika od mlaza obogaćenog plina koji već sadržava vodik.#Predmet C-229/17.

text:
         PRESUDA SUDA (šesto vijeće)
      17. svibnja 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Okoliš – Sustav trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova unutar Unije – Besplatna dodjela – Direktiva 2003/87/EZ – Članak 10.a – Prilog I. – Odluka 2011/278/EU – Prilog I. točka 2. – Određivanje referentnih vrijednosti za proizvode – Proizvodnja vodika – Granice sustava referentne vrijednosti za proizvod za vodik – Proces odjeljivanja vodika od mlaza obogaćenog plina koji već sadržava vodik”
      U predmetu C‑229/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Verwaltungsgericht Berlin (Upravni sud u Berlinu, Njemačka), odlukom od 11. travnja 2017., koju je Sud zaprimio 2. svibnja 2017., u postupku

         Evonik Degussa GmbH

      protiv

         Savezne Republike Njemačke,

      SUD (šesto vijeće),
      u sastavu: C. G. Fernlund, predsjednik vijeća, J.-C. Bonichot (izvjestitelj) i A. Arabadjiev, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Bobek,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Evonik Degussa GmbH, S. Altenschmidt, Rechtsanwalt,

               –

               za Bundesrepublik Deutschland, G. Buchholz, Rechtsanwalt,

               –

               za njemačku vladu, T. Henze, J. Möller i D. Klebs, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, J.-F. Brakeland i A. C. Becker, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive 2003/87/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 13. listopada 2003. o uspostavi sustava trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova unutar Zajednice i o izmjeni Direktive Vijeća 96/61/EZ (SL 2003., L 275, str. 32.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 9., str. 28.), kako je izmijenjena Direktivom 2009/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2009. (SL 2009., L 140, str. 63.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 30., str. 3.), Odluke Komisije 2011/278/EU od 27. travnja 2011. o utvrđivanju prijelaznih propisa na razini Unije za usklađenu besplatnu dodjelu emisijskih jedinica na temelju članka 10.a Direktive 2003/87/EZ Europskog parlamenta i Vijeća (SL 2011., L 130, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 29., str. 257.) i Odluke Komisije 2013/448/EU od 5. rujna 2013. o nacionalnim provedbenim mjerama za prijelaznu besplatnu dodjelu emisijskih jedinica stakleničkih plinova u skladu s člankom 11. stavkom 3. Direktive 2003/87/EZ (SL 2013., L 240, str. 27.), kako je izmijenjena Odlukom Komisije (EU) 2017/126 od 24. siječnja 2017. (SL 2017., L 19, str. 93.) (u daljnjem tekstu: Odluka 2013/448).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društva Evonik Degussa GmbH i Bundesrepublik Deutschland (Savezna Republika Njemačka) jer je nadležna nacionalna uprava odbila tom društvu besplatno dodijeliti emisijske jedinice stakleničkih plinova (u daljnjem tekstu: jedinice) u okviru njegove djelatnosti provedbe procesa odjeljivanja vodika od mlaza obogaćenog plina koji već sadržava vodik.

         Pravni okvir

            Direktiva 2003/87

               3

               Uvodna izjava 8. Direktive 2003/87 glasi kako slijedi:
               „Pri raspodjeli emisijskih jedinica, države članice trebale bi uzeti u obzir potencijal za smanjivanje ispuštanja plinova koje proizlazi iz industrijskih djelatnosti.”

               4

               Članak 1. prvi stavak te direktive propisuje:
               „Ova Direktiva utvrđuje sustav trgovanja emisijskim jedinicama […] s ciljem promicanja smanjenja emisija stakleničkih plinova na način koji je učinkovit u troškovnom i gospodarskom smislu.”

               5

               Članak 2. stavak 1. spomenute direktive, naslovljen „Područje primjene”, određuje:
               „Ova se Direktiva primjenjuje na emisije koje proizlaze iz djelatnosti navedenih u Prilogu I. i na stakleničke plinove navedene u Prilogu II.”

               6

               Članak 3. te direktive u točki (b) definira pojam „emisija” kao „ispuštanje u atmosferu stakleničkih plinova iz izvora u nekom postrojenju ili ispuštanje plinova iz zrakoplova pri obavljanju djelatnosti navedenih u Prilogu I. koji su određeni za te djelatnosti”, a u točki (e) pojam „postrojenje” kao „nepomičn[u] tehničk[u] jedinic[u] u kojoj se odvija jedna ili više djelatnosti navedenih u Prilogu I. i bilo koje druge izravno pridružene djelatnosti koje su tehnički povezane s djelatnostima koje se odvijaju na tom mjestu i koje mogu imati utjecaja na emisiju i onečišćavanje”.

               7

               Članak 10.a stavak 1. Direktive 2003/87 propisuje:
               „Do 31. prosinca 2010. Komisija donosi potpuno usklađene mjere na razini Zajednice za dodjelu emisijskih jedinica iz stavaka 4., 5., 7. i 12., uključujući sve potrebne odredbe za usklađenu primjenu stavka 19.
               Te mjere, namijenjene za izmjenu nebitnih elemenata ove Direktive njezinim dopunjavanjem, usvajaju se u skladu s regulatornim postupkom s kontrolom koji se spominje u članku 23. stavku 3.
               U okviru mjera iz prvog podstavka utvrđuju se, koliko to bude moguće, ex ante referentne vrijednosti na razini Zajednice kako bi se osiguralo da se dodjela odvija na način koji potiče smanjivanje emisija stakleničkih plinova i energetski učinkovite tehnike, uzimajući u obzir najučinkovitije tehnike, nadomjesne, alternativne proizvodne procese, visoko učinkovitu kogeneraciju, učinkovito obnavljanje energije iz otpadnih plinova, korištenje biomase te hvatanje i skladištenje CO2 gdje postoje odgovarajući objekti i oprema, a ne potiču povećavanje emisija. […]
               U načelu se za svaki sektor i podsektor izračunavaju referentne vrijednosti za proizvod, a ne za ulazne sirovine kako bi se u svakom proizvodnom postupku predmetnog sektora ili podsektora maksimalno povećala smanjenja emisija stakleničkih plinova i uštede zbog energetske učinkovitost.
               […]”

               8

               Prilog I. toj direktivi sadržava tablicu u kojoj se nabrajaju kategorije djelatnosti na koje se ona primjenjuje. Među tim djelatnostima nalazi se „proizvodnja vodika (H2) i plina za sintezu reformingom ili djelomičnom oksidacijom, proizvodnog kapaciteta iznad 25 tona na dan”.

            Direktiva 2009/29

               9

               U skladu s uvodnom izjavom 8. Direktive 2009/29:
               „[…] Isto tako treba osigurati veću predvidljivost i proširiti polje primjene sustava kroz uključivanje novih sektora i plinova s ciljem jačanja signala cijene ugljika, što je potrebno za iniciranje nužnih investicija, te kroz nuđenje novih mogućnosti za smanjivanje emisija, što će dovesti do nižih ukupnih troškova smanjenja i veće učinkovitosti sustava.”

            Odluka 2011/278

               10

               Uvodne izjave 1., 2., 4., 5. i 8. Direktive 2011/278 glase kako slijedi:

                        „1.

                        U skladu s člankom 10.a Direktive [2003/87] potrebno je donijeti potpuno usklađene provedbene mjere za dodjelu besplatnih emisijskih jedinica na razini Zajednice kojima će se, u mjeri u kojoj je to moguće, utvrditi ex ante referentne vrijednosti kako bi se zajamčilo da se besplatna dodjela emisijskih jedinica odvija na način koji potiče smanjenja emisija stakleničkih plinova i energetski učinkovite tehnike, vodeći računa o najučinkovitijim tehnikama […] Dodjele se moraju utvrditi prije razdoblja trgovanja kako bi se omogućilo pravilno funkcioniranje tržišta.

                        2.

                        Polazište kod definiranja načela za određivanje ex ante referentnih vrijednosti u pojedinim sektorima i podsektorima trebala bi biti prosječna uspješnost 10 % najučinkovitijih postrojenja u sektoru odnosno podsektoru u EU‑u u godinama 2007. – 2008. Referentne vrijednosti bi se trebale izračunati za proizvode, a ne za proizvodni ulaz, kako bi se postigla najveća moguća smanjenja emisija stakleničkih plinova i uštede energije u svim dijelovima proizvodnih procesa u sektoru odnosno podsektoru u pitanju.

                  […]

                        4.

                        Komisija je, u mjeri u kojoj je to bilo moguće, izradila referentne vrijednosti za proizvode i međuproizvode iz djelatnosti iz Priloga I. Direktivi [2003/87] kojima se trguje između postrojenja. […]

                        5.

                        Komisija je ocijenila da je određivanje referentne vrijednosti za proizvod moguće ako su, uzimajući u obzir složenost proizvodnih postupaka, raspoložive definicije i razvrstavanja koja omogućuju verifikaciju podataka o proizvodnji i jedinstvenu primjenu referentne vrijednosti za proizvod za potrebe dodjele emisijskih jedinica u čitavoj Uniji. Nisu uzete u obzir razlike na temelju geografskog položaja ili primijenjenih tehnologija, sirovina i goriva kako se ne bi narušile komparativne prednosti u pogledu učinkovitosti [u području emisija ugljika] unutar gospodarstva Unije te kako bi se poboljšalo usklađivanje prijelazne besplatne dodjele emisijskih jedinica.

                  […]

                        8.

                        […] Osim toga, Komisija je u skladu s člankom 10.a stavkom 1. Direktive [2003/87], na temelju dodatnih informacija primljenih iz više izvora i na temelju namjenske studije o najučinkovitijim tehnikama i redukcijskim potencijalima na europskoj i međunarodnoj razini, provjerila za sve sektore za koje je predviđena referentna vrijednost proizvoda u Prilogu I. […]”

               11

               Članak 1. te odluke propisuje:
               „Ovom se Odlukom utvrđuju prijelazni propisi na razini Unije za usklađenu besplatnu dodjelu emisijskih jedinica na temelju Direktive [2003/87] od 2013. nadalje.”

               12

               Članak 3. navedene odluke određuje:
               „U smislu ove Odluke primjenjuju se sljedeće definicije:
               […]

                        (b)

                        ‚potpostrojenje s referentnom vrijednosti za proizvod’ znači proizvodni ulazi, izlazi i pripadajuće emisije koje se odnose na proizvodnju proizvoda za koji je određena referentna vrijednost u Prilogu I.;

                        (c)

                        ‚potpostrojenje s referentnom vrijednosti za toplinu’ znači proizvodni ulazi, izlazi i pripadajuće emisije koje ne potpadaju pod potpostrojenje s referentnom vrijednosti za proizvod i koji se odnose na proizvodnju i/ili preuzimanje mjerljive topline iz postrojenja ili druge jedinice obuhvaćene sustavom Unije, koja se:

                                 –

                                 troši unutar granica postrojenja za proizvodnju proizvoda, za proizvodnju mehaničke energije koja se ne koristi za proizvodnju električne energije, za grijanje ili hlađenje, uz izuzetak potrošnje za proizvodnju električne energije, ili

                                 –

                                 isporučuje u postrojenje ili drugu jedinicu koja nije obuhvaćena sustavom Unije, uz izuzetak isporuke za proizvodnju električne energije;

                           […]”

               13

               U skladu s člankom 10. te odluke:
               „1.   Države članice na temelju podataka prikupljenih u skladu s člankom 7. za svaku godinu izračunavaju broj emisijskih jedinica koje se dodjeljuju besplatno svakom postojećem postrojenju na njihovom teritoriju od 2013. nadalje u skladu sa stavkom od 2. do 8.
               2.   Države članice za potrebe ovog izračuna prvo određuju preliminarni godišnji broj emisijskih jedinica koje se dodjeljuju besplatno svakom pojedinom dijelu postrojenja kako slijedi:

                        (a)

                        preliminarni godišnji broj emisijskih jedinica koje se besplatno dodjeljuju svakom potpostrojenju s referentnom vrijednosti za proizvod za pojedinu godinu dobiva se množenjem te referentne vrijednosti za proizvod, kako je navedeno u Prilogu I., s relevantnom povijesnom razinom djelatnosti vezanom uz proizvod;

                  […]”

               14

               Dio 2. Priloga I. Odluci 2011/278 naslovljen je „Definicija referentnih vrijednosti za proizvod i granica sustava uzimajući u obzir zamjenjivost između goriva i električne energije”. Referentna vrijednost za proizvod za vodik u toj je točki definirana kako slijedi:

                           „Referentna vrijednost za proizvod

                           Definicija proizvoda obuhvaćenog referentnom vrijednosti

                           Definicija procesa i emisija obuhvaćenih referentnom vrijednosti (granice sustava)

                           […]

                           Vrijednost referentne vrijednosti(emisijske jedinice/t)

                           […]

                           […]

                           […]

                           […]

                           […]

                           Vodik

                           Čisti vodik i smjese vodika i ugljikovog monoksida sa sadržajem vodika ≥ 60 % […]

                           Uključeni su svi relevantni elementi procesa koji su izravno ili neizravno povezani s proizvodnjom vodika i odjeljivanjem vodika i ugljikovog monoksida. […]

                           […]

                           8,85

                           […]

                           […]

                           […]

                           […]

                           […]”

               15

               U dijelu 3. Priloga I. toj odluci referentne vrijednosti za toplinu i gorivo određene su kako slijedi:

                           „Referentna vrijednost

                           Vrijednost referentne vrijednosti (emisijske jedinice/teradžulu)

                           Referentna vrijednost za toplinu

                           62,3

                           Referentna vrijednost za gorivo

                           56,1”

            Odluka 2013/448

               16

               U skladu s uvodnom izjavom 13. Odluke 2013/448:
               „Komisija primjećuje da su, za potrebe dodjele emisijskih jedinica, referentne vrijednosti za proizvod utvrđene u Odluci [2011/278] uzimajući u obzir definicije proizvoda i složenost proizvodnih postupaka koji omogućuju verifikaciju podataka o proizvodnji i jedinstvenu primjenu referentne vrijednosti za proizvod u cijeloj Uniji. Postrojenja su radi primjene referentne vrijednosti za proizvod podijeljena u potpostrojenja, a potpostrojenje s referentnom vrijednosti za proizvod definirano je kao proizvodni ulazi, izlazi i pripadajuće emisije koje se odnose na proizvodnju proizvoda za koji je određena referentna vrijednost u Prilogu I. Odluci [2011/278]. Stoga su referentne vrijednosti određene za proizvode, a ne za procese. […]”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               17

               Društvo Evonik Degussa upravlja postrojenjem za proizvodnju vodika unutar industrijske zone u Marlu (Njemačka), gdje se nalaze kemijska poduzeća i njihova postrojenja. Za proizvodnju čistog vodika društvo Evonik Degussa koristi se različitim industrijskim procesima. U jednom od tih procesa koristi se mlaz „obogaćenog plina” koji se sastoji od otpadnih plinova koje ispuštaju različita postrojenja iz industrijske zone. Taj obogaćeni plin sadržava oko 85 % do 95 % vodika, ali i ugljikov monoksid, ugljikov dioksid te plinovite ugljikovodike.

               18

               Društvo Evonik Degussa provodi hidrogenaciju obogaćenog plina i zatim ga prerađuje u okviru procesa adsorpcije uslijed promjene tlaka. Time se vodik razdvaja od drugih tvari sadržanih u obogaćenom plinu kako bi se dobio plin s volumenom vodika od najmanje 99,95 %.

               19

               Odlukom od 17. veljače 2014. njemačka tijela odlučila su dodijeliti društvu Evonik Degussa jedinice za godine 2013. – 2020. U toj se odluci precizira da djelatnost izvlačenja vodika iz obogaćenog plina nije uzeta u obzir prilikom dodjele.

               20

               Odlukom od 25. kolovoza 2015. njemačka tijela potvrdila su svoju prvotnu odluku navodeći kao razlog, među ostalim, da vodik, s obzirom na to da je već bio prisutan u mlazu obogaćenog plina, nije proizvelo društva Evonik Degussa. Sustav referentne vrijednosti za proizvod za vodik, koji je sadržan u dijelu 2. Priloga I. Odluci 2011/278 i omogućava određivanje broja jedinica koje se trebaju dodijeliti, odnosi se samo na vodik proizveden reformingom, djelomičnom oksidacijom, reakcijom plina i vode ili drugim procesima pretvorbe u vodik.

               21

               Društvo Evonik Degussa u tužbi koju je podnijelo protiv te odluke pred sudom koji je uputio zahtjev, Verwaltungsgericht Berlin (Upravni sud u Berlinu, Njemačka), u biti tvrdi da je proizvodnja vodika pročišćavanjem obogaćenih plinova morala biti uzeta u obzir prilikom dodjele jedinica. U tom se pogledu osobito oslanja na tekst referentne vrijednosti za proizvod za vodik i definiciju tog proizvoda, koji se nalaze u dijelu 2. Priloga I. Odluci 2011/278. Naime, iz te definicije ne proizlazi da je, kako bi se predmetni plin mogao smatrati „vodikom” u smislu te referentne vrijednosti, potrebno da je on nastao izravnom kemijskom reakcijom, a ne procesom adsorpcije ili pročišćavanja.

               22

               Uvodna izjava 13. Odluke 2013/448 i uvodna izjava 5. Odluke 2011/278, iz kojih proizlazi da su referentne vrijednosti za proizvod utvrđene za određeni proizvod, a ne na temelju procesa korištenih za njegovo dobivanje, potvrđuju takvo tumačenje. Isto tako, u dokumentu koji su sastavile Komisijine službe navodi se da se procesi adsorpcije i pročišćavanja plina nalaze u granicama sustava određenog referentnom vrijednosti za proizvod za vodik iz dijela 2. Priloga I. Odluci 2011/278. Slijedom navedenog, tehniku adsoprcije uslijed promjene tlaka, koju društvo Evonik Degussa koristi za izvlačenje vodika sadržanog u obogaćenoj smjesi plinova, treba kvalificirati kao proces sličan kemijskoj sintezi vodika.

               23

               Osim toga, u svakom procesu proizvodnje vodika, ta tvar je već prisutna u ulaznim kemijskim tvarima. Međutim, dodjeljivanje jedinica za proizvodnju vodika nije zbog toga isključeno s obzirom na to da je samo čisti proizvod odlučujući za primjenu referentne vrijednosti za proizvod koja se na njega odnosi, tako da nije moguća dvostruka dodjela za ulazni proizvod, odnosno obogaćeni plin.

               24

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da se u postupku koji je pokrenulo društvo Evonik Degussa u biti javlja pitanje obuhvaća li djelatnost „proizvodnje vodika” iz Priloga I. Direktivi 2003/87 povećanje relativnog udjela vodika u smjesi plinova kako bi se dobio utrživ proizvod. U slučaju pozitivnog odgovora, treba usvojiti tužbu društva Evonik Degussa i dodijeliti mu dodatne jedinice.

               25

               Takvo dodatno dodjeljivanje također bi bilo potrebno ako bi bila ispunjena dva uvjeta, odnosno, kao prvo, da korištenje procesa „odjeljivanja vodika i ugljikovog monoksida” u smislu Priloga I. Odluke 2011/278 kao takvo ulazi u definiciju procesa na koje se odnosi referentna vrijednost za proizvod za vodik i, kao drugo, da taj proces obuhvaća pročišćavanje obogaćenih plinova adsorpcijom uslijed promjene tlaka.

               26

               Ako referentu vrijednost za proizvod za vodik treba primijeniti na proizvodnju vodika pročišćavanjem obogaćenih plinova, potrebno je odrediti količinu dodatnih jedinica koje valja dodijeliti društvu Evonik Degussa. U tom kontekstu postavljaju se pitanja u vezi s primjenom jedinstvenog međusektorskog faktora korekcije predviđenog člankom 10.a stavkom 5. Direktive 2003/87 (u daljnjem tekstu: faktor korekcije).

               27

               U tim je okolnostima Verwaltungsgericht Berlin (Upravni sud u Berlinu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Postoji li ‚proizvodnja vodika’ u smislu dijela 2. Priloga I. Odluci [2011/278] samo u slučaju kada je molekula vodika […] nastala kemijskom sintezom dvaju vodikovih atoma H ili pojam ‚proizvodnje’ također obuhvaća postupak u kojem se, u slučaju smjese plinova koja sadržava vodik – bez sinteze – povećava relativni udio vodika […] u toj smjesi na način da se druge komponente plina – bilo fizikalnim ili kemijskim putem – uklone kako bi se dobio – kao što je to navedeno u Prilogu I. dijelu 2. Odluci [2011/278] – ‚proizvod izražen kao (neto) utrživa proizvodnja i 100 % čista tvar’?

                        2.

                        U slučaju da se na prvo pitanje odgovori na način da pojam proizvodnje ne obuhvaća postupak povećanja relativnog udjela vodika […] u smjesi plinova, postavlja se sljedeće pitanje:
                        Treba li izraz ‚elementi procesa koji su izravno ili neizravno povezani s proizvodnjom vodika i odjeljivanjem vodika i ugljikovog monoksida’ tumačiti na način da su samo dva elementa procesa zajedno (‚i’) obuhvaćena granicama sustava referentne vrijednosti za vodik opisanih u dijelu 2. Prilogu I. Odluci [2011/278] ili element procesa ‚odjeljivanje vodika i ugljikovog monoksida’ može postojati i izolirano kao neovisan element procesa unutar granica sustava?

                        3.

                        U slučaju da se na drugo pitanje odgovori na način da element procesa ‚odjeljivanje vodika i ugljikovog monoksida’ može postojati i izolirano kao neovisan element procesa unutar granica sustava, postavlja se sljedeće pitanje:
                        Postoji li element procesa ‚odjeljivanje vodika i ugljikovog monoksida’ samo kada se vodik […] odjeljuje isključivo od ugljikovog monoksida […] ili element procesa ‚odjeljivanje vodika i ugljikovog monoksida’ postoji i kada taj proces obuhvaća odjeljivanje vodika ne samo od ugljikovog monoksida nego i od drugih tvari, npr. ugljičnog dioksida […]?

                        4.

                        U slučaju da se [društvu Evonik Degussa] sudskom odlukom prizna pravo na dodatnu besplatnu dodjelu emisijskih jedinica, postavlja se pitanje treba li treću točku izreke presude Suda Europske unije od 28. travnja 2016., Borealis Polyolefine i dr. (C‑191/14, C‑192/14, C‑295/14, C‑389/14 i C‑391/14 do C‑393/14, EU:C:2016:311), tumačiti na način

                                 (a)

                                 da se [faktor korekcije] iz članka 4. i Priloga II. Odluci [2013/448] u izvornoj verziji primjenjuje na dodjele za godine 2013. do 2020. koje su nadležna tijela država članica utvrdila prije 1. ožujka 2017., i

                                 (b)

                                 da se [faktor korekcije] iz članka 4. i Priloga II. Odluci [2013/448] u izvornoj verziji primjenjuje na dodatne dodjele za godine 2013. do 2017. koje su sudska tijela dodijelila nakon 1. ožujka 2017., i

                                 (c)

                                 da se [faktor korekcije] iz članka 4. i Priloga II. Odluci [2013/448] u verziji […] važećoj od 1. ožujka 2017. primjenjuje na dodatne dodjele za godine 2018. do 2020. koje su sudska tijela dodijelila nakon 1. ožujka 2017.?”

         O prethodnim pitanjima

            Prvo i drugo pitanje

               28

               Sud koji je uputio zahtjev prvim i drugim pitanjem u biti pita treba li dio 2. Priloga I. Odluci 2011/278 tumačiti na način da proces koji ne omogućava da se kemijskom sintezom proizvede vodik, nego samo da se ta tvar koja je već sadržana u smjesi plinova izolira, ulazi u granice sustava referentne vrijednosti za proizvod za vodik.

               29

               Valja istaknuti da je Komisija donijela Odluku 2011/278, kao što to osobito proizlazi iz njezina članka 1., kako bi se sukladno članku 10.a stavku 1. Direktive 2003/87 utvrdili prijelazni propisi na razini Unije za usklađenu dodjelu jedinica. Iako je cilj tako donesenih mjera, kao što je navedeno u potonjoj odredbi, izmjena nebitnih elemenata Direktive 2003/87 njezinim dopunjavanjem, Komisija je ipak dužna u tom kontekstu poštovati pravni okvir koji je tako utvrđen tom direktivom (vidjeti u tom smislu presudu od 26. srpnja 2017., Češka Republika/Komisija, C‑696/15 P, EU:C:2017:595, t. 51.), uključujući osobito njezino područje primjene. Nadalje, iz toga slijedi da odredbe Odluke 2011/278 treba tumačiti s obzirom na zahtjeve koji proizlaze iz Direktive 2003/87.

               30

               Članak 10.a stavak 1. te direktive propisuje da se u načelu za svaki sektor i podsektor referentne vrijednosti izračunavaju za proizvod, a ne za ulazne sirovine, kako bi se u svakom proizvodnom postupku predmetnog sektora ili podsektora maksimalno povećala smanjenja emisija stakleničkih plinova i uštede zbog energetske učinkovitosti.

               31

               Stoga, kako proizlazi iz uvodne izjave 4. Odluke 2011/278, Komisija je, u mjeri u kojoj je to bilo moguće, izradila referentne vrijednosti za proizvode. Kao što se navodi u toj uvodnoj izjavi, proizvodi na koje se te referentne vrijednosti odnose su oni „iz djelatnosti iz Priloga I. Direktivi 2003/87”.

               32

               Taj pristup u skladu je sa zahtjevima iz Direktive 2003/87. Naime, ta direktiva se sukladno svojem članku 2. stavku 1. primjenjuje na emisije koje proizlaze iz djelatnosti navedenih u njezinu Prilogu I. Kao što proizlazi iz njezina članka 3. točaka (b) i (e), u njezino područje primjene također su uključene emisije nastale djelatnostima koje su izravno pridružene nekoj od djelatnosti iz tog Priloga I. i koje su s njome tehnički povezane.

               33

               Što se tiče proizvodnje vodika, Prilog I. Direktivi 2003/87 definira tu djelatnost kao „proizvodnj[u] vodika (H2) […] reformingom ili djelomičnom oksidacijom”. Slijedi da u njezino područje primjene ulazi samo proizvodnja vodika takvim postupcima i, sukladno članku 3. točkama (b) i (e) spomenute direktive, djelatnosti koje su izravno pridružene tom obliku proizvodnje vodika, pod uvjetom da su tehnički povezane s tom proizvodnjom.

               34

               Kao što to osobito proizlazi iz točke 29. ove presude, referentna vrijednost za proizvod za vodik, kako je određena u dijelu 2. Priloga I. Odluci 2011/278, ne može uključivati druge procese osim onih koji su obuhvaćeni područjem primjene Direktive 2003/87.

               35

               S tim u vezi valja podsjetiti da se ta referentna vrijednost odnosi na „element[e] procesa koji su izravno ili neizravno povezani s proizvodnjom vodika i odjeljivanjem vodika i ugljikovog monoksida”.

               36

               Što se tiče, s jedne strane, pojma „proizvodnja vodika”, valja ga tumačiti s obzirom na tekst Priloga I. Direktive 2003/87 na način da uključuje proizvodnju vodika reformingom ili djelomičnom oksidacijom.

               37

               S druge strane, što se tiče „odjeljivanja vodika i ugljikovog monoksida”, takav proces ne sastoji se od proizvodnje vodika kemijskom sintezom, nego samo od izvlačenja vodika već sadržanog u smjesi plinova.

               38

               Taj proces kao takav stoga nije pokriven referentnom vrijednosti za proizvod za vodik, kako je određena u dijelu 2. Prilogu I. Odluci 2011/278. Međutim, taj proces je obuhvaćen referentnom vrijednosti za proizvod za vodik pod uvjetom da je riječ o djelatnosti pridruženoj „proizvodnji vodika”, u smislu Priloga I. Direktivi 2003/87 kao i dijela 2. Priloga I. Odluci 2011/278, i da je tehnički povezan s tom proizvodnjom.

               39

               Iz toga osobito proizlazi da se djelatnost, poput one koju obavlja tužitelj u glavnom postupku, s obzirom na to da se sastoji samo od odjeljivanja vodika od obogaćene smjese plinova – koja sadržava oko 85 % do 95 % vodika – ne može kvalificirati „proizvodnjom vodika” u smislu Priloga I. Direktivi 2003/87 i dijela 2. Priloga I. Odluci 2011/278.

               40

               Osim toga, takva djelatnost, u okviru koje se obogaćena smjesa plinova, koja nije dobivena procesom „proizvodnje vodika” u smislu tih odredbi, pročišćava kako bi se izvukao vodik, nije pridružena „proizvodnji vodika”, nego je zasebna djelatnost koja stoga nije obuhvaćena referentnom vrijednosti za proizvod za vodik iz dijela 2. Priloga I. Odluci 2011/278.

               41

               To tumačenje dijela 2. Priloga I. Odluci 2011/278 potvrđuje cilj sustava trgovanja jedinicama, naveden u članku 1. Direktive 2003/87, koji se sastoji od promicanja smanjenja emisija stakleničkih plinova na način koji je učinkovit u troškovnom i gospodarskom smislu.

               42

               Naime, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 8. Direktive 2003/87, uvodne izjave 8. Direktive 2009/29 i uvodne izjave 8. Odluke 2011/278, ostvarenje tog cilja podrazumijeva uključivanje u taj sustav djelatnosti koje imaju određeni potencijal za smanjivanje emisija stakleničkih plinova. Kao što to potvrđuju sva očitovanja podnesena Sudu, „proizvodnja vodika” u smislu Priloga I. Direktivi 2003/87 ima takav potencijal zbog velike količine emisija stakleničkih plinova proizvedenih tom aktivnosti. S druge strane, on ne postoji u slučaju procesa koji se sastoji od odjeljivanja vodika sadržanog u obogaćenoj smjesi plinova, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, čiji je cilj samo postići veći udio vodika prisutnog u smjesi plinova.

               43

               Osim toga, iz tog bi razloga primjena referentne vrijednosti za proizvod za vodik na proces odjeljivanja vodika od mlaza obogaćenog plina koji već sadržava vodik, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, dovela do prekomjerne dodjele jedinica. Naime, kao što to proizlazi iz točaka 31. do 34. ove presude, ta referentna vrijednost dodijeljena je na temelju emisija povezanih s proizvodnjom vodika reformingom ili djelomičnom oksidacijom. Ako je Komisija namjeravala zauzeti stajalište da taj proces odjeljivanja kao takav predstavlja proces proizvodnje vodika koji ulazi u granice tog sustava, trebala je odrediti iznos referentne vrijednosti za proizvod na znatnoj nižoj razini, kao što to tvrdi Savezna Republika Njemačka u svojim pisanim očitovanjima.

               44

               Osim toga, s obzirom na to da društvo Evonik Degussa u svojim pisanim očitovanjima tvrdi da bi trebalo dobiti jedinice za svoju djelatnost kojom se provodi proces odjeljivanja vodika, o kojem je riječ u glavnom postupku, jer se tvari koje su odijeljene od vodika sadržanog u obogaćenoj smjesi plinova pale u peći, valja istaknuti da tako nastale emisije mogu već biti pokrivene referentnom vrijednosti. To je osobito slučaj ako ta peć daje potrebnu toplinu za „proizvodnju vodika” ili pak ako treba primijeniti referentnu vrijednost za toplinu u smislu članka 3. točke (c) i dijela 3. Priloga I. Odluci 2011/278. U takvom slučaju, dodjela jedinica s osnove procesa odjeljivanja vodika dovela bi do dvostruke dodjele.

               45

               Međutim, Sud je već presudio da treba izbjegavati da se emisije postrojenja uzimaju u obzir dva puta pri dodjeli jedinica s obzirom na to da se dvostruko brojenje emisija i dvostruka dodjela jedinica protivi Direktivi 2003/87 i Odluci 2011/278 (vidjeti u tom smislu presudu od 8. rujna 2016., Borealis i dr., C‑180/15, EU:C:2016:647, t. 70. do 73.).

               46

               U svakom slučaju, dodjela emisijskih jedinica postrojenju poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku bila bi protivna namjeri zakonodavca Unije da u definiciji referentnih vrijednosti za proizvod uzme u obzir samo neke oblike učinkovite proizvodnje energije iz otpadnih plinova.

               47

               Iz svega prethodno navedenog proizlazi da dio 2. Priloga I. Odluci 2011/278 treba tumačiti na način da proces, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, koji ne omogućava da se kemijskom sintezom proizvede vodik, nego samo da se ta tvar koja je već sadržana u smjesi plinova izolira, ne ulazi u granice sustava referentne vrijednosti za proizvod za vodik. Drukčije bi bilo samo ako bi taj proces, s jedne strane, bio pridružen „proizvodnji vodika” u smislu Priloga I. Direktivi 2003/87 i, s druge strane, bio s njome tehnički povezan.

            Treće pitanje

               48

               Uzimajući u obzir odgovore na prvo i drugo pitanje, na treće nije potrebno odgovoriti.

            Četvrto pitanje

               49

               Sud koji je uputio zahtjev svojim četvrtim pitanjem zahtijeva od Suda da protumači presudu od 28. travnja 2016., Borealis Polyolefine i dr. (C‑191/14, C‑192/14, C‑295/14, C‑389/14 i C‑391/14 do C‑393/14, EU:C:2016:311), u slučaju da se tužitelju u glavnom postupku prizna pravo na dodatne jedinice.

               50

               S tim u vezi, iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da se dodatne jedinice trebaju dodijeliti društvu Evonik Degussa samo ako proces poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, koji se sastoji samo od odjeljivanja vodika od obogaćene smjese plinova, ulazi u granice sustava referentne vrijednosti za proizvod za vodik.

               51

               Stoga, s obzirom na odgovor na prvo i drugo pitanje, na četvrto nije potrebno odgovoriti.

         Troškovi

               52

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (šesto vijeće) odlučuje:

                     Dio 2. Priloga I. Odluci Komisije 2011/278/EU od 27. travnja 2011. o utvrđivanju prijelaznih propisa na razini Unije za usklađenu besplatnu dodjelu emisijskih jedinica na temelju članka 10.a Direktive 2003/87/EZ Europskog parlamenta i Vijeća treba tumačiti na način da proces poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, koji ne omogućava da se kemijskom sintezom proizvede vodik, nego samo da se ta tvar koja je već sadržana u smjesi plinova izolira, ne ulazi u granice sustava referentne vrijednosti za proizvod za vodik. Drukčije bi bilo samo ako bi taj proces, s jedne strane, bio pridružen „proizvodnji vodika” u smislu Priloga I. Direktivi 2003/87/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 13. listopada 2003. o uspostavi sustava trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova unutar Zajednice i o izmjeni Direktive Vijeća 96/61/EZ, kako je izmijenjena Direktivom 2009/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travanja 2009, i, s druge strane, bio s njome tehnički povezan.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 17. svibnja 2018.#Junek Europ-Vertrieb GmbH protiv Lohmann & Rauscher International GmbH & Co. KG.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bundesgerichtshof.#Prethodni postupak – Intelektualno vlasništvo – Žigovno pravo – Uredba (EZ) br. 207/2009 – Članak 13. – Iscrpljenje prava koja proistječu iz žiga – Paralelni uvoz – Prepakiravanje proizvoda zaštićenog žigom – Novo označavanje – Uvjeti koji se primjenjuju na medicinske proizvode.#Predmet C-642/16.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      17. svibnja 2018. (
            *1
         )
      „Prethodni postupak – Intelektualno vlasništvo – Žigovno pravo – Uredba (EZ) br. 207/2009 – Članak 13. – Iscrpljenje prava koja proistječu iz žiga – Paralelni uvoz – Prepakiravanje proizvoda zaštićenog žigom – Novo označavanje – Uvjeti koji se primjenjuju na medicinske proizvode”
      U predmetu C‑642/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud, Njemačka), odlukom od 6. listopada 2015., koju je Sud zaprimio 14. prosinca 2016., u postupku

         Junek Europ‑Vertrieb GmbH

      protiv

         Lohmann & Rauscher International GmbH & Co. KG,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: J. L. da Cruz Vilaça, predsjednik vijeća, E. Levits, A. Borg Barthet (izvjestitelj), M. Berger i F. Biltgen, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Bobek,
      tajnik: K. Malacek, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 24. siječnja 2018.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Junek Europ‑Vertrieb GmbH, J. Sachs i C. Sachs, Rechtsanwälte,

               –

               za Lohmann & Rauscher International GmbH & Co. KG, C. Rohnke i M. Stütz, Rechtsanwälte,

               –

               za njemačku vladu, T. Henze i M. Hellmann, u svojstvu agenata,

               –

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju M. Russo, avvocato dello Stato,

               –

               za Europsku komisiju, G. Braun, É. Gippini Fournier i T. Scharf, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 13. stavka 2. Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu [Europske unije] (SL 2009., L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između Junek Europ‑Vertrieb GmbH, paralelnog uvoznika sanitarnih proizvoda za medicinsku uporabu i zavoja, i Lohmann & Rauscher International GmbH & Co. KG, proizvođača takvih proizvoda, u vezi sa zavojima koje potonji proizvodi i koje je paralelno uvezao i stavio na tržište u Njemačkoj Junek Europ‑Vertrieb, nakon što su nanovo označeni.

         Pravni okvir

               3

               Članak 13. Uredbe br. 207/2009 naslovljen „Iscrpljenje prava koja proistječu iz žiga [Europske unije]” određuje:
               „1.   Žig [Europske unije] ne daje nositelju pravo zabraniti njegovu uporabu u odnosu na proizvode koji su, pod tim žigom, stavljeni na tržište [Unije] od strane samog nositelja žiga ili uz njegovo odobrenje.
               2.   Stavak 1. ne primjenjuje se kad postoje opravdani razlozi da se nositelj žiga usprotivi daljnjoj komercijalizaciji proizvoda, posebno kad je stanje proizvoda promijenjeno ili pogoršano nakon njihova stavljanja na tržište.”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               4

               Lohmann & Rauscher International nositelj je žiga Europske unije Debrisoft br. 8852279, registriranog 22. lipnja 2010. za „sanitarne proizvode medicinske uporabe”, „samoljepljive trake” i „zavoje”. On proizvodi i komercijalizira, među ostalim, proizvod „Debrisoft za njegu rana, STERILAN, 10x10 cm, 5 komada”, odnosno zavoj koji se koristi za površinsku obradu rana.

               5

               Junek Europ‑Vertrieb ima sjedište u Austriji, a u Njemačkoj – putem kanala za paralelni uvoz – stavlja na tržište sanitarne proizvode medicinske uporabe i zavoje koje proizvodi Lohmann & Rauscher International i koji su izvezeni u Austriju.

               6

               Dana 25. svibnja 2012. Lohmann & Rauscher International je u ljekarni u Düsseldorfu (Njemačka) kupio kutiju proizvoda„Debrisoft za njegu rana, STERILAN, 10x10 cm, 5 komada”, koju je Junek Europ‑Vertrieb prethodno uvezao u Austriju. Prije prodaje ljekarni navedeno je društvo na tu kutiju pričvrstilo etiketu (u daljnjem tekstu: sporna etiketa) koja je sadržavala sljedeće informacije: društvo uvoznika, njegovu adresu i broj telefona, bar‑kod i središnji farmakološki broj. Etiketa je bila pričvršćena na prazan dio kutije i nije skrivala žig Lohmann & Rauscher International.

               7

               Pakiranje proizvoda izmijenjeno je kako je prikazano ispod, pri čemu se sporna etiketa nalazi dolje lijevo:

               8

               Kada se poveća, sporna etiketa izgleda kako slijedi:

               9

               Junek Europ‑Vertrieb nije prethodno obavijestio Lohmann & Rauscher International o ponovnom uvozu dotičnog proizvoda, a nije mu ni dao na uvid izmijenjeno pakiranje proizvoda s nalijepljenom spornom etiketom. Lohmann & Rauscher International smatrao je da ponašanje Junek Europ‑Vertrieb čini povredu žiga Debrisoft čiji je on nositelj.

               10

               Stoga je podnio tužbu pred Landgerichtom Düsseldorf (Zemaljski sud u Düsseldorfu, Njemačka) s ciljem da, osobito, zabrani, pod prijetnjom periodične novčane kazne, Junek Europ‑Vertriebu korištenje u trgovini, bez njegove suglasnosti, navedenog žiga u svrhu označavanja zavoja za njegu rana kao i da se navedenom društvu naloži da opozove, ukloni s tržišta i uništi dotične proizvode.

               11

               Landgericht Düsseldorf (Zemaljski sud u Düsseldorfu) usvojio je tu tužbu.

               12

               Oberlandesgericht Düsseldorf (Visoki zemaljski sud u Düsseldorfu, Njemačka) odbio je žalbu koju je Junek Europ‑Vertrieb podnio protiv presude Landgerichta Düsseldorf (Zemaljski sud u Düsseldorfu), uz ograničenje da se zabrana korištenja predmetnog žiga odnosi isključivo na Njemačku. Junek Europ‑Vertrieb je potom podnio reviziju pred Bundesgerichtshofom (Savezni vrhovni sud, Njemačka).

               13

               Prema navodima suda koji je uputio zahtjev, rješenje postupka koji se pred njime vodi ovisi o tome primjenjuju li se načela koja je Sud razvio u pogledu paralelnog uvoza lijekova – prema kojima prethodno obavještavanje i davanje na uvid nositelju žiga primjerka pakiranja predstavljaju uvjet iscrpljenja prava iz žiga – i kod paralelnog uvoza medicinskih proizvoda.

               14

               Kao prvo, sud koji je uputio zahtjev iznosi, s jedne strane, da prema sudskoj praksi Suda prepakiravanje lijekova zaštićenih žigom samo po sebi utječe na specifični cilj žiga koji se sastoji u osiguravanju jamčenja podrijetla proizvoda zaštićenih žigom. On se osobito poziva na presude od 23. travnja 2002., Boehringer Ingelheim i dr. (C‑143/00, EU:C:2002:246) kao i od 26. travnja 2007., Boehringer Ingelheim i dr. (C‑348/04, EU:C:2007:249), prema kojima je Sud presudio da prepakiravanje lijekova od strane treće osobe bez ovlaštenja nositelja žiga može dovesti do stvarne opasnosti za navedeno jamstvo podrijetla kao i da novo označavanje pakiranja također spada pod pojam prepakiravanja.

               15

               S druge strane, iz sudske prakse Suda proizlazi da se protivljenje nositelja žiga komercijalizaciji prepakiranih lijekova, u skladu s člankom 13. stavkom 2. Uredbe br. 207/2009, koje predstavlja odstupanje od slobodnog kretanja robe, ipak ne može prihvatiti ako izvršavanje tog prava od strane nositelja predstavlja prikriveno ograničavanje trgovine između država članica u smislu članka 36. UFEU‑a (presude od 11. srpnja 1996., Bristol‑Myers Squibb i dr., C‑427/93, C‑429/93 i C‑436/93, EU:C:1996:282 kao i od 26. travnja 2007., Boehringer Ingelheim i dr., C‑348/04, EU:C:2007:249). Iz navedenoga slijedi da nositelj žiga može zabraniti izmjenu koja uključuje bilo kakvo prepakiravanje lijeka zaštićenog žigom i koja, već po svojoj naravi, stvara opasnost od ugrožavanja izvornog stanja lijeka, osim ako nije ispunjeno pet uvjeta, i to:

                        –

                        da je utvrđeno da korištenje žiga od strane njegova nositelja u svrhu protivljenja komercijalizaciji prepakiranih proizvoda pod tim žigom pridonosi umjetnoj podjeli tržišta među državama članicama;

                        –

                        da je dokazano da ponovno označivanje ne bi imalo utjecaja na izvorno stanje proizvoda sadržanih u pakiranju;

                        –

                        da je na novom pakiranju jasno naznačeno tko je proizvod prepakirao i tko mu je proizvođač;

                        –

                        da prepakirani proizvod ne ostavlja dojam koji bi mogao nanijeti štetu ugledu žiga i njegova nositelja; tako pakiranje ne smije biti neodgovarajuće, loše kvalitete ili neuredno, i

                        –

                        da je uvoznik obavijestio nositelja žiga prije puštanja u prodaju prepakiranog proizvoda te mu na njegov zahtjev dostavio primjerak prepakiranog proizvoda.

               16

               Kao drugo, sud koji je uputio zahtjev ističe da se primjena tih načela ne ograničava na slučajeve paralelnog uvoza lijekova. Tako je Sud u svojoj presudi od 11. studenoga 1997., Loendersloot (C‑349/95, EU:C:1997:530), presudio da se kriteriji koji se odnose na prepakiravanje lijekova u načelu mogu primijeniti i na paralelnu trgovinu alkoholnim pićima. Osim toga, on ističe da pitanje koji se uvjeti iscrpljenja prava koja proistječu iz žiga mogu primijeniti ovisi o zakonitim interesima nositelja žiga koji su relevantni u konkretnom slučaju, s obzirom na specifičnosti proizvoda.

               17

               Kao treće, sud koji je uputio zahtjev smatra da je u ovom slučaju riječ o novom označavanju. Kao i žalbeni sud, i on smatra da sporna etiketa koju je stavio Junek Europ‑Vertrieb sadržava važne informacije na jeziku države uvoznice i da ta etiketa može kod potrošača stvoriti sumnju da je proizvod koji mu je ponuđen u ranijem stadiju komercijalizacije bio predmet intervencije treće osobe bez ovlaštenja nositelja žiga, koja utječe na izvorno stanje proizvoda.

               18

               Kao četvrto, kada je riječ o pitanju primjenjuju li se načela koja je utvrdio Sud za paralelni uvoz lijekova bez ikakvih ograničenja na paralelni uvoz medicinskih proizvoda, sud koji je uputio zahtjev ističe da, iako medicinski proizvodi ne podliježu, za razliku od lijekova, postupcima odobravanja, takve proizvode postupak ocjene sukladnosti koji je nužan da bi se mogli nalaziti na tržištu ipak čini, i s gledišta proizvođača i s gledišta potrošača, osobito osjetljivim proizvodima, kod kojih zbog povećane odgovornosti proizvođača jamstvo podrijetla koje osigurava žig ima osobitu važnost.

               19

               On dodaje i da su medicinski proizvodi, isto kao i lijekovi, proizvodi koji imaju izravne veze sa zdravljem. S obzirom na to da potrošač vlastitom zdravlju pridaje osobitu važnost i pažnju, ne treba dovesti u pitanje postulat žalbenog suda prema kojem medicinski proizvodi, isto kao i lijekovi, predstavljaju osobito osjetljive proizvode kod kojih jamstvo podrijetla koje se osigurava žigom stavljenim na proizvod ima, zbog povećane odgovornosti proizvođača, osobitu važnost.

               20

               U tim je okolnostima Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li članak 13. stavak 2. Uredbe […] br. 207/2009 tumačiti na način da se nositelj žiga može protiviti daljnjoj komercijalizaciji medicinskog proizvoda uvezenog iz druge države članice u njegovu unutarnjem i vanjskom izvornom pakiranju koje je uvoznik oblijepio dodatnom vlastitom naljepnicom, osim ako je

                        –

                        utvrđeno da bi korištenje žiga od strane njegova nositelja u svrhu protivljenja komercijalizaciji proizvoda pod tim žigom koji je oblijepljen novom naljepnicom pridonijelo umjetnoj podjeli tržišta među državama članicama;

                        –

                        dokazano da ponovno označivanje ne bi imalo utjecaja na izvorno stanje proizvoda sadržanih u pakiranju;

                        –

                        na pakiranju jasno naznačeno tko je proizvod oblijepio novom naljepnicom i tko je proizvođač;

                        –

                        proizvod oblijepljen novom naljepnicom ne ostavlja dojam koji bi mogao nanijeti štetu ugledu žiga i njegova nositelja; s obzirom da nova naljepnica ne smije biti neodgovarajuća, loše kvalitete ili neuredna, i

                        –

                        uvoznik obavijestio nositelja žiga prije stavljanja na tržište proizvoda oblijepljenog novom naljepnicom te mu na zahtjev dostavio primjerak tog proizvoda.”

         O prethodnom pitanju

               21

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 13. stavak 2. Uredbe br. 207/2009 tumačiti na način da se nositelj žiga može protiviti daljnjoj komercijalizaciji, od strane paralelnog uvoznika, medicinskog proizvoda, u njegovu izvornom unutarnjem i vanjskom pakiranju ako je uvoznik dodao dodatnu etiketu, poput one iz glavnog postupka. Preciznije, on želi znati primjenjuju li se načela koja je Sud utvrdio u svojim presudama od 11. srpnja 1996., Bristol‑Myers Squibb i dr. (C‑427/93, C‑429/93 i C‑436/93, EU:C:1996:282) i od 26. travnja 2007., Boehringer Ingelheim i dr. (C‑348/04, EU:C:2007:249) bez ograničenja na paralelni uvoz medicinskih proizvoda.

               22

               Uvodno, valja podsjetiti na sudsku praksu Suda kao i na načela koja je on utvrdio u pogledu paralelnog uvoza lijekova.

               23

               U tom pogledu, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da je posebna namjena žiga jamčenje podrijetla proizvoda označenog tim žigom i da prepakiravanje tog proizvoda od strane treće osobe bez dozvole nositelja žiga može stvoriti stvarne rizike za jamčenje tog podrijetla (vidjeti, u tom smislu, presudu od 10. studenoga 2016., Ferring Lægemidler, C‑297/15, EU:C:2016:857, t. 14. i navedena sudska praksa).

               24

               Prema sudskoj praksi Suda, prepakiravanje proizvoda zaštićenih žigom samo po sebi utječe na njihovu posebnu namjenu, pri čemu u tom kontekstu nije potrebno ocijeniti koji su konkretni učinci prepakiravanja koje je proveo paralelni uvoznik (vidjeti, u tom smislu, presudu od 26. travnja 2007., Boehringer Ingelheim i dr., C‑348/04, EU:C:2007:249, t. 15.).

               25

               Osim toga, valja istaknuti da je Sud smatrao, u pogledu članka 7. stavka 2. Prve direktive Vijeća 89/104/EEZ od 21. prosinca 1988. o usklađivanju zakonodavstava država članica o žigovima (SL 1989., L 40, str. 1.), koji je formuliran identično kao članak 13. stavak 2. Uredbe br. 207/2009, da se, na temelju te odredbe, protivljenje nositelja žiga prepakiravanju, s obzirom na to da predstavlja odstupanje od slobode kretanja robe, ne može uvažiti ako izvršavanje tog prava od strane nositelja predstavlja prikriveno ograničavanje trgovine između država članica u smislu druge rečenice članka 36. UFEU‑a (presude od 23. travnja 2002., Boehringer Ingelheim i dr., C‑143/00, EU:C:2002:246, t. 18. i od 26. travnja 2007., Boehringer Ingelheim i dr., C‑348/04, EU:C:2007:249, t. 16. i navedena sudska praksa).

               26

               Takvo prikriveno ograničenje trgovine u smislu potonje odredbe postoji kada nositelj žiga ostvarivanjem svojeg prava na protivljenje prepakiravanju pridonosi umjetnoj podjeli tržišta među državama članicama, a prepakiravanje je provedeno na način da se uvažavaju legitimni interesi nositelja žiga, što uključuje osobito da ono ne utječe na izvorno stanje lijeka ili ne može nanijeti štetu ugledu žiga (presuda od 26. travnja 2007., Boehringer Ingelheim i dr., C‑348/04, EU:C:2007:249, t. 17. kao i navedena sudska praksa).

               27

               Sud je tako utvrdio načela koja se odnose na iscrpljenje prava koja proistječu iz žiga u okviru paralelnog uvoza lijekova (presude od 11. srpnja 1996., Bristol‑Myers Squibb i dr., C‑427/93, C‑429/93 i C‑436/93, EU:C:1996:282, t. 79. kao i od 26. travnja 2007., Boehringer Ingelheim i dr., C‑348/04, EU:C:2007:249, t. 32.).

               28

               Prema toj sudskoj praksi, na temelju članka 7. stavka 2. Prve direktive 89/104, nositelj žiga može se valjano protiviti daljnjoj komercijalizaciji u nekoj državi članici farmaceutskog proizvoda uvezenog u drugu državu članicu ako je uvoznik prepakirao taj proizvod i na njega ponovno stavio žig, osim ako:

                        –

                        je utvrđeno da korištenje žiga od strane njegova nositelja u svrhu protivljenja komercijalizaciji prepakiranih proizvoda pod tim žigom pridonosi umjetnoj podjeli tržišta među državama članicama;

                        –

                        je dokazano da prepakiravanje ne bi moglo utjecati na izvorno stanje proizvoda sadržanih u pakiranju;

                        –

                        je na pakiranju jasno naznačeno tko je proizvod prepakirao i tko mu je proizvođač;

                        –

                        prepakirani proizvod ne ostavlja dojam koji bi mogao nanijeti štetu ugledu žiga i njegova nositelja; tako pakiranje ne smije biti neodgovarajuće, loše kvalitete ili neuredno, i ako

                        –

                        je uvoznik obavijestio nositelja žiga prije puštanja u prodaju prepakiranog proizvoda te mu na njegov zahtjev dostavio primjerak prepakiranog proizvoda.

               29

               Stoga se pet uvjeta navedenih u prethodnoj točki, koji, ako su ispunjeni, sprječavaju nositelja žiga da se valjano protivi daljnjoj komercijalizaciji dotičnog proizvoda, primjenjuje isključivo kada je uvoznik prepakirao taj proizvod.

               30

               Kada je riječ o pojmu „prepakiravanja”, Sud je precizirao da on uključuje i novo označavanje lijekova zaštićenih žigom (presuda od 26. travnja 2007., Boehringer Ingelheim i dr., C‑348/04, EU:C:2007:249, t. 28.).

               31

               Međutim, mora se naglasiti da se činjenice u predmetima u kojima su donesene presude od 23. travnja 2002., Boehringer Ingelheim i dr. (C‑143/00, EU:C:2002:246) kao i od 26. travnja 2007., Boehringer Ingelheim i dr. (C‑348/04, EU:C:2007:249), koje su se odnosile na postavljanje dodatne etikete na pakiranje dotičnih lijekova, razlikuju od činjenica o kojima je riječ u glavnom predmetu.

               32

               Naime, iz točke 7. presude od 23. travnja 2002., Boehringer Ingelheim i dr. (C‑143/00, EU:C:2002:246) kao i iz točke 24. presude od 26. travnja 2007., Boehringer Ingelheim i dr. (C‑348/04, EU:C:2007:249) proizlazi da je, u predmetima u kojima su donesene te presude, u nekim slučajevima pričvršćena etiketa koja je sadržavala određene važne informacije, kao što su ime paralelnog uvoznika i njegov broj ovlaštenja za paralelni uvoz, u drugim je slučajevima dotični proizvod prepakiran u kutije koje je osmislio paralelni uvoznik i na kojima je reproduciran žig, a u posljednjim je slučajevima taj proizvod prepakiran u kutije koje je osmislio paralelni uvoznik i koje nisu nosile žig, već generički naziv tog proizvoda. Sud je dodao da su u svim navedenim slučajevima prepakiravanja kutije sadržavale obavijest namijenjenu pacijentima, napisanu na jeziku države uvoznice, odnosno engleskom jeziku, i koja je nosila predmetni žig.

               33

               Iz toga slijedi da je u predmetima u kojima su donesene navedene presude riječ bila o intervenciji paralelnog uvoznika koja nije uključivala samo pričvršćivanje dodatne vanjske etikete na pakiranje dotičnih lijekova ili prepakiravanje, već i, u svim navedenim slučajevima, otvaranje originalne ambalaže kako bi se dodala obavijest na jeziku koji nije onaj države podrijetla proizvoda koji je nosio predmetni žig.

               34

               Međutim, u predmetu u glavnom postupku treba utvrditi, s jedne strane, da se paralelni uvoznik ograničio na postavljanje dodatne etikete na prazan dio izvornog pakiranja predmetnog medicinskog proizvoda, koji, uostalom, nije bio otvaran. S druge strane, ta je etiketa malena i sadržava kao jedine informacije ime paralelnog uvoznika, njegovu adresu i telefonski broj, bar‑kod i središnji farmakološki broj koji služi kako bi se s ljekarnama organiziralo kretanje proizvoda.

               35

               S obzirom na to da pakiranje dotičnog medicinskog proizvoda nije bilo izmijenjeno te da je izvorni izgled pakiranja izmijenjen samo pričvršćivanjem malene etikete koja ne skriva žig i koja naznačuje paralelnog uvoznika kao osobu odgovornu za stavljanje na tržište uz navođenje njegovih kontakata, bar‑koda i središnjeg farmakološkog broja, ne može se smatrati da pričvršćivanje takve etikete predstavlja prepakiravanje u smislu presuda od 23. travnja 2002., Boehringer Ingelheim i dr. (C‑143/00, EU:C:2002:246) kao i od 26. travnja 2007., Boehringer Ingelheim i dr. (C‑348/04, EU:C:2007:249).

               36

               Stoga se, u svakom slučaju, ne bi moglo smatrati da pričvršćivanje takve etikete utječe na posebnu namjenu žiga, koja se sastoji u jamčenju potrošaču ili krajnjem korisniku porijekla proizvoda na kojem se on nalazi.

               37

               U tim okolnostima, pričvršćivanje dodatne etikete, kao što je ona iz glavnog postupka, od strane paralelnog uvoznika, odnosno Junek Europ‑Vertrieba, na izvorno pakiranje medicinskog proizvoda koji nije bio otvaran ne predstavlja opravdani razlog koji opravdava da se nositelj žiga, u ovom slučaju Lohmann & Rauscher International, protivi daljnjoj komercijalizaciji dotičnog medicinskog proizvoda.

               38

               Posljedično, situacija iz predmeta u glavnom postupku predstavlja slučaj iscrpljenja prava koja proistječu iz žiga u skladu s člankom 13. stavkom 1. Uredbe br. 207/2009.

               39

               Imajući navedena razmatranja u vidu, na pitanje valja odgovoriti da članak 13. stavak 2. Uredbe br. 207/2009 treba tumačiti na način da se nositelj žiga ne može protiviti daljnjoj komercijalizaciji, od strane paralelnog uvoznika, medicinskog proizvoda, u njegovu izvornom unutarnjem i vanjskom pakiranju, ako je uvoznik dodao dodatnu etiketu, poput one iz glavnog postupka, koja svojim sadržajem, svojom veličinom, izgledom i smještajem ne predstavlja opasnost za jamstvo podrijetla medicinskog proizvoda zaštićenog žigom.

         Troškovi

               40

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                     Članak 13. stavak 2. Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu [Europske unije] treba tumačiti na način da se nositelj žiga ne može protiviti daljnjoj komercijalizaciji, od strane paralelnog uvoznika, medicinskog proizvoda, u njegovu izvornom unutarnjem i vanjskom pakiranju, ako je uvoznik dodao dodatnu etiketu, poput one iz glavnog postupka, koja svojim sadržajem, svojom veličinom, izgledom i smještajem ne predstavlja opasnost za jamstvo podrijetla medicinskog proizvoda zaštićenog žigom.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 17. svibnja 2018.#Dyrektor Izby Celnej w Poznaniu protiv Kompania Piwowarska S.A. w Poznaniu.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Naczelny Sąd Administracyjny.#Zahtjev za prethodnu odluku – Porezne odredbe – Trošarine – Direktiva 92/83/EEZ – Članak 3. stavak 1. – Alkoholi i alkoholna pića – Pivo – Pivo s okusom – Stupanj Platoa – Način izračuna.#Predmet C-30/17.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      17. svibnja 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Porezne odredbe – Trošarine – Direktiva 92/83/EEZ – Članak 3. stavak 1. – Alkoholi i alkoholna pića – Pivo – Pivo s okusom – Stupanj Platoa – Način izračuna”
      U predmetu C‑30/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Naczelny Sąd Administracyjny (Vrhovni upravni sud, Poljska), odlukom od 19. listopada 2016., koju je Sud zaprimio 20. siječnja 2017., u postupku

         Dyrektor Izby Celnej w Poznaniu

      protiv

         Kompania Piwowarska S. A. w Poznaniu,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, C. Vajda, E. Juhász, K. Jürimäe i C. Lycourgos (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: R. Șereș, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 7. prosinca 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Dyrektor Izby Celnej w Poznaniu, M. Jurkowska i C. Komorowski, u svojstvu agenata, uz asistenciju A. Tobołe, radca prawny,

               –

               za Kompania Piwowarska S. A. w Poznaniu, M. Gizicki, adwokat, i R. Pietrzak, doradca podatkowy,

               –

               za poljsku vladu, B. Majczyna i A. Kramarczyk – Szaładzińska, u svojstvu agenata,

               –

               za vladu Helenske Republike, G. Papadaki, E. Zisi, M. Tassopoulou i D. Tsagkaraki, u svojstvu agenata,

               –

               za španjolsku vladu, S. Jiménez García, u svojstvu agenta,

               –

               za Europsku komisiju, C. Perrin i Ł. Habiak, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 1. veljače 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 3. stavka 1. Direktive Vijeća 92/83/EEZ od 19. listopada 1992. o usklađivanju struktura trošarina na alkohol i alkoholna pića (SL 1992., L 316, str. 21.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 2., str. 8.).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između Dyrektora Izby Celnej w Poznaniu (ravnatelj carinske uprave u Poznańu, Poljska) i društva Kompania Piwowarska S. A. w Poznaniu (u daljnjem tekstu: Kompania Piwowarska), u vezi s izračunom visine trošarine koju to društvo mora platiti na prodaju piva s okusom.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

         Direktiva 92/83

               3

               Peta i šesta uvodna izjava Direktive 92/83 glase:
               „budući da je moguće, u slučaju piva, dopustiti drukčije metode izračunavanja trošarina za gotov proizvod;
               budući da je moguće u slučaju piva državama članicama, unutar određenih granica, dopustiti primjenu klizne skale od više od jednog stupnja Platoa, uvijek pod uvjetom da se ni za jedno pivo ne naplaćuje stopa niža od [najniže] stope Zajednice”

               4

               Članak 1. stavak 1. te direktive predviđa:
               „Države članice primjenjuju trošarine na pivo u skladu s ovom Direktivom.”

               5

               U članku 2. navedene direktive određuje se:
               „Za potrebe ove Direktive, pojam ‚pivo’ obuhvaća sve proizvode koji su obuhvaćeni oznakom KN 2203, ili sve proizvode koji sadrže mješavinu piva i bezalkoholnih pića, koji su obuhvaćeni oznakom KN 2206, u oba slučaja sa stvarnom jačinom alkohola koja prelazi 0,5 % vol.”

               6

               Članak 3. stavak 1. Direktive 92/83 glasi:
               „Trošarine koje države članice naplaćuju na pivo utvrđuju se u odnosu na:

                        –

                        broj hektolitara/stupanj Platoa,

                  ili

                        —

                        broj hektolitara/stupanj stvarne jačine sadržaja alkohola gotovoga proizvoda.”

               7

               Člankom 5. te direktive predviđeno je:
               „1.   Države članice mogu primijeniti snižene stope koje mogu biti ispod najniže stope, za pivo sa stvarnim sadržajem jačine alkohola od najviše 2,8 % vol.
               2.   Države članice mogu ograničiti primjenu ovog članka na proizvode koji sadrže mješavinu piva i bezalkoholnih pića, a koji su obuhvaćeni oznakom KN 2206.”

               8

               Članak 28. Direktive 92/83 glasi:
               „Ujedinjena Kraljevina [Velike Britanije i Sjeverne Irske] može nastaviti primjenjivati oslobođenja koja je primjenjivala 1. siječnja 1992. na sljedeće proizvode:

                        –

                        koncentrirana pića priređena vrenjem slada, kojih je sladovina prije fermentacije imala specifičnu gustoću od najmanje 1200 originalnog sadržaja slada (47° Plato),

                  […]”

         Direktiva 92/84/EEZ

               9

               Druga i sedma uvodna izjava Direktive Vijeća 92/84/EEZ od 19. listopada 1992. o usklađivanju stopa trošarina na alkohol i alkoholna pića (SL 1992., L 316, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 2., str. 15.) glase:
               „budući da su u Direktivi 92/83/EEZ […] predviđene odredbe u vezi s usklađivanjem struktura trošarina na alkohol i alkoholna pića;
               […]
               budući da načini oporezivanja piva variraju od jedne države članice do druge, a moguće je dozvoliti da se nastavi s takvim razlikama, posebno utvrđivanjem najniže stope koja se izračunava kao terećenje u odnosu na sadržaj sladovine i sadržaj alkohola u proizvodu.”

               10

               Člankom 6. Direktive 92/84 predviđa se:
               „Od 1. siječnja 1993. utvrđuje se najniža stopa trošarina na pivo:

                        –

                        0,748 [eura] po hektolitru/stupanj Platoa, ili

                  ili

                        –

                        1,87 [eura] po hektolitru/stupanj alkohola gotovoga proizvoda.”

         Poljsko pravo

               11

               Članak 68. Ustawa o podatku akcyzowym (Zakon o trošarinama) od 23. siječnja 2004. (Dz. U. br. 29, pozicija 257), u verziji koja se primjenjuje na činjenice u glavnom postupku, propisuje:
               „1.   U smislu ovog zakona ‚pivo’ znači proizvode iz točke 13. Priloga 2. kao i sve proizvode koji su mješavina piva i bezalkoholnih pića, a koji su obuhvaćeni oznakom PKWiU 15.94.10 i oznakom NC 2206 00, sa stvarnom jačinom sadržaja alkohola većom od 0,5 % vol.
               […]
               3.   Porezna osnovica za pivo utvrđuje se na temelju broja hektolitara gotovog proizvoda u stupnjevima Platoa.
               4.   Stopa trošarine na pivo iznosi 6,86 [poljskih zlota (PLN) (oko 1,63 eura)] po hektolitru za svaki stupanj Platoa gotovog proizvoda.
               5.   Ministar nadležan za javne financije odlukom utvrđuje načine izračuna porezne osnovice za pivo, uzimajući u obzir porezne osnovice primjenjive u državama članicama.”

               12

               U članku 1. stavku 1. rozporządzenie Ministra Finansów w sprawie sposobu ustalania podstawy opodatkowania piwa (Odluka ministra financija o načinima izračuna porezne osnovice za pivo) od 31. ožujka 2004. (Dz. U. br. 70, pozicija 635) navodi se:
               „U svrhu izračuna porezne osnovice za pivo, jedan stupanj Platoa znači: 1 % mase suhog ekstrakta sladovine izračunane na temelju stvarne jačine sadržaja alkohola i stvarnog ekstrakta u gotovom proizvodu.”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               13

               Kompania Piwowarska je društvo sa sjedištem u Poljskoj koje proizvodi pivo, uključujući pivo s okusom, obuhvaćeno tarifnim brojem 2206 kombinirane nomenklature, koje se proizvodi od tradicionalnog piva kojem se, nakon završetka alkoholnog vrenja, dodaju šećerni sirup, arome i voda.

               14

               U prvotnoj poreznoj prijavi Kompania Piwowarska utvrdila je iznos trošarine koju treba platiti zbog prodaje piva s okusom tako da je prilikom izračuna stupnjeva Platoa tog piva na temelju Ballingove formule uzela u obzir sastojke koji su u njega dodani nakon završetka postupka vrenja. To je društvo platilo trošarinu izračunanu na toj osnovi.

               15

               Navedeno društvo nakon toga je poreznom tijelu uputilo zahtjev za utvrđivanje preplaćene trošarine na prodaju piva s okusom za studeni 2004., zajedno s ispravkom svoje prvotne porezne prijave, ističući da je način izračuna stupnjeva Platoa za njegova piva s okusom koji je primijenjen u prvotnoj prijavi bio pogrešan. Naime, Kompania Piwowarska smatra da je za potrebe primjene Ballingove formule šećer sadržan u gotovom proizvodu trebalo oduzeti iz stvarnog ekstrakta piva, s obzirom na to da se ta formula primjenjuje samo na tradicionalno pivo, odnosno na pivo bez dodataka.

               16

               Budući da je prvostupanjsko porezno tijelo odbilo taj zahtjev za utvrđenje preplaćene trošarine i da je žalbeno tijelo potvrdilo tu odluku, Kompania Piwowarska podnijela je tužbu Wojewódzkom Sądu Administracyjnyjem w Poznaniu (Vojvodski upravni sud u Poznańu, Poljska), koji je poništio odluku prvostupanjskog poreznog tijela kao i odluku žalbenog tijela.

               17

               Protiv presude Wojewódzkog Sąda Administracyjnyjeg w Poznaniu (Vojvodski upravni sud u Poznańu) ravnatelj carinske uprave u Poznańu podnio je žalbu u kasacijskom postupku sudu koji je uputio zahtjev.

               18

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da je u predmetnom slučaju masa ekstrakta piva s okusom veća od mase suhog ekstrakta originalne sladovine zbog povećanja gustoće koja je nastala dodavanjem šećernog sirupa i, u manjoj mjeri, aroma. Smatra da valja odgovoriti na pitanje treba li na temelju članka 3. stavka 1. Direktive 92/83, kada se porezna osnovica za piva s okusom izračunava s obzirom na njihov stupanj Platoa, uzeti u obzir sadržaj stvarnog ekstrakta gotovog proizvoda, uključujući ekstrakt koji potječe iz aroma dodanih nakon završetka postupka vrenja, ili se sastojci dodani nakon završetka tog postupka ne smiju uzeti u obzir.

               19

               Taj sud ističe da je suočen s dvama različitim pristupima. Prema prvom pristupu, koji zastupa Kompania Piwowarska, pojmove koji se upotrebljavaju kako bi se utvrdila porezna osnovica piva treba tumačiti prema njihovu tehničkom značenju, koje je svojstveno za područje pivarstva, te se ono ne može promijeniti u porezne svrhe. Budući da stupanj Platoa odgovara 1 % mase suhog ekstrakta sladovine, prilikom njegova utvrđivanja valja uzeti u obzir samo taj ekstrakt, a ne gotov proizvod. Stoga stupanj Platoa piva s okusom treba izračunati na temelju Ballingove formule, ne uzimajući pritom u obzir sastojke dodane nakon završetka postupka vrenja. To stajalište temelji se na pretpostavci, koja proizlazi iz članka 3. stavka 1. Direktive 92/83, prema kojoj, kada odredbe Unije predviđaju mogućnost primjene dviju alternativnih metoda izračuna porezne osnovice piva, te dvije metode trebaju dovesti do sličnih rezultata.

               20

               Prema drugom pristupu, koji zastupa ravnatelj carinske uprave u Poznańu, prilikom oporezivanja s obzirom na stupnjeve Platoa treba uzeti u obzir sve ekstrakte koji se nalaze u gotovom proizvodu, uključujući šećere dodane nakon završetka postupka vrenja. Taj se pristup temelji na činjenici da je zakonodavac predvidio da se stupnjevi Platoa određuju na temelju gotovog proizvoda. Taj pristup omogućuje primjenu istog poreznog tretmana na piva istog okusa i iste jačine sadržaja alkohola, neovisno o razlikama u tehnologijama njihove proizvodnje.

               21

               Dvojeći o tumačenju članka 3. stavka 1. Direktive 92/83, Naczelny Sąd Administracyjny (Visoki upravni sud, Poljska) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li s obzirom na članak 3. stavak 1. i ciljeve Direktive 92/83 […] prilikom određivanja porezne osnovice za piva s okusom prema Plato skali uračunati u sadržaj stvarnog ekstrakta u gotovom proizvodu ekstrakt koji potječe od aroma dodanih nakon završetka vrenja ili se navedene arome ne uzimaju u obzir?”

         O prethodnom pitanju

               22

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 3. stavak 1. Direktive 92/83 tumačiti na način da za utvrđenje porezne osnovice za piva s okusom prema ljestvici Platoa treba uzeti u obzir suhi ekstrakt originalne sladovine ili suhi ekstrakt gotovog proizvoda koji uključuje arome i šećerni sirup, koji su dodani nakon završetka vrenja.

               23

               Uvodno i kao prvo valja podsjetiti da, u skladu s člankom 3. stavkom 1. Direktive 92/83, države članice mogu izabrati jednu od dviju metoda izračuna oporezive osnovice trošarine na pivo, i to na temelju broja hektolitara po stupnju Platoa gotovog proizvoda ili na temelju broja hektolitara po stupnju stvarne jačine sadržaja alkohola gotovog proizvoda.

               24

               U slučaju Republike Poljske iz članka 68. stavka 3. Zakona o trošarinama od 23. siječnja 2004., u verziji koja se primjenjuje na činjenice u glavnom postupku, članka 1. stavka 1. Odluke ministra financija od 31. ožujka 2004. o načinima izračuna porezne osnovice za pivo i pisanih očitovanja ravnatelja carinske uprave u Poznańu proizlazi da je ta država članica odabrala metodu izračuna koja se temelji na broju hektolitara po stupnju Platoa gotovog proizvoda.

               25

               Kao drugo, valja pojasniti da se, u skladu s navodima iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, pivo s okusom o kojem je riječ u glavnom postupku proizvodi od tradicionalnog piva kojem se, u pravilu nakon završetka alkoholnog vrenja, dodaju šećerni sirup i arome.

               26

               Kao treće, kao što je to nezavisni odvjetnik naveo u točki 44. svojeg mišljenja, pojam „originalna sladovina” označava, do trenutka u kojem počinje postupak vrenja, mješavinu koja se sastoji od vode i drugih sastojaka piva pripremljenih za vrenje, kao što su to hmelj i ječmeni slad. „Suhi ekstrakt originalne sladovine” čine svi sastojci originalne sladovine koji nisu voda.

               27

               U odnosu na postavljeno pitanje valja navesti da pojam „stupanj Platoa” iz članka 3. stavka 1. Direktive 92/83 nije definiran ni u toj direktivi ni u drugim aktima Unije. U tim okolnostima značenje i opseg tog pojma treba utvrditi u skladu s njegovim uobičajenim smislom, uzimajući u obzir kontekst u kojem se navedeni pojam upotrebljava i ciljeve koji se žele postići propisom čiji je sastavni dio (vidjeti u tom smislu presudu od 2. ožujka 2017., Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs Frankfurt am Main, C‑568/15, EU:C:2017:154, t. 19. i navedenu sudsku praksu).

               28

               U tom pogledu, kao prvo, nije sporno da, prema svojem uobičajenom značenju u području pivarstva i s obzirom na to da ljestvica Platoa omogućuje da se izračuna postotak suhog ekstrakta u masi originalne sladovine, stupanj Platoa odgovara 1 gramu suhog ekstrakta u 100 grama originalne sladovine. Iz toga slijedi da se, kako se to uobičajeno shvaća u području pivarstva, stupanj Platoa izračunava tako da se ne uzimaju u obzir arome i šećerni sirup dodani u piva s okusom nakon postupka vrenja.

               29

               Uporaba izraza „gotovoga proizvoda” iz članka 3. stavka 1. Direktive 92/83 nije takve naravi da dovodi u pitanje to tumačenje. Naime, kao što to osnovano ističe Europska komisija, to što članak 3. stavak 1. Direktive 92/83 upućuje na stupnjeve Platoa gotovog proizvoda znači da broj stupnjeva Platoa treba biti vrijednost na temelju koje se utvrđuje obilježje gotovog proizvoda, neovisno o tome treba li broj stupnjeva mjeriti u gotovom proizvodu ili u fazi prije postupka vrenja.

               30

               Stupnjevi Platoa, kojima se mjeri suhi ekstrakt u originalnoj sladovini korištenoj za vrenje, i dalje obilježavaju sve gotove proizvode koji nastaju od te sladovine, neovisno o tome jesu li ti proizvodi tradicionalno pivo ili pivo s okusom.

               31

               Kao drugo, kontekstualna analiza potvrđuje da se u okviru Direktive 92/83 prilikom izračuna stupnjeva Platoa piva s okusom ne mogu uzeti u obzir arome i šećerni sirup dodani nakon završetka postupka vrenja.

               32

               U tom pogledu valja istaknuti, s jedne strane, članak 28. prvu alineju Direktive 92/83, koji također upućuje na pojam „stupnjevi Platoa”. Prema toj odredbi, Ujedinjena Kraljevina može nastaviti primjenjivati oslobođenja koja su bila na snazi 1. siječnja 1992. i koja se odnose na koncentrirana pića priređena vrenjem slada, kojih je sladovina prije fermentacije imala specifičnu gustoću od najmanje 1200 originalnog sadržaja slada, odnosno 47 stupnja Platoa.

               33

               Kao što je to nezavisni odvjetnik naveo u točkama 93. i 96. svojeg mišljenja, iz članka 28. prve alineje nedvojbeno proizlazi da se za potrebe primjene te odredbe stupnjevi Platoa utvrđuju s obzirom na gustoću originalne sladovine prije vrenja te da nije uvjerljivo da je zakonodavac Unije, u nedostatku bilo kakve upute o tome, u dvjema različitim odredbama iste direktive namjeravao propisati dvije različite metode izračuna stupnjeva Platoa.

               34

               S druge strane, prilikom kontekstualnog tumačenja Direktive 92/83 opravdano je uzeti u obzir Direktivu 92/84, u kojoj je određena najniža stopa trošarine na pivo, čija je struktura utvrđena u prvoj od tih direktiva. Valja navesti da se u sedmoj uvodnoj izjavi Direktive 92/84 navodi da načini oporezivanja piva variraju od jedne države članice do druge te se upozorava da treba dopustiti da se nastavi s takvim razlikama, posebno utvrđivanjem najniže stope, koja se izračunava kao terećenje u odnosu na sadržaj sladovine ili sadržaj alkohola u proizvodu.

               35

               Ta najniža stopa određena je u članku 6. te direktive na temelju broja hektolitara po stupnju Platoa gotovog proizvoda ili na temelju broja hektolitara po stupnju alkohola gotovog proizvoda. Stoga upućivanje na početnu gustoću proizvoda, sadržano u sedmoj uvodnoj izjavi navedene direktive, treba tumačiti tako da upućuje na metodu izračuna trošarine na pivo koja se temelji na stupnjevima Platoa tog proizvoda, dok upućivanje na sadržaj alkohola u proizvodu, sadržano u istoj uvodnoj izjavi, treba tumačiti tako da upućuje na metodu izračuna trošarine na pivo koja se temelji na stupnju alkohola u njemu. Iz toga proizlazi da za potrebe primjene tog članka 6. stupnjeve Platoa treba izračunati uzimajući u obzir početnu gustoću piva, odnosno njegovu originalnu sladovinu.

               36

               Dvije metode za utvrđenje najniže stope trošarine iz članka 6. Direktive 92/84 odgovaraju metodama za utvrđenje trošarine iz članka 3. stavka 1. Direktive 92/83. Izraz „gotovoga proizvoda” također se u tim dvama člancima upotrebljava na isti način.

               37

               Iz gornjih navoda proizlazi da, imajući u vidu njegovo uobičajeno značenje i kontekst u kojem se upotrebljava, pojam „stupanj Platoa” iz članka 3. stavka 1. Direktive 92/83 treba tumačiti tako da predstavlja mjernu jedinicu koja upućuje na početnu gustoću piva i stoga na njegovu originalnu sladovinu.

               38

               Valja navesti, kao treće, da se navedeno tumačenje potvrđuje ispitivanjem ciljeva koji se žele postići pravnim sustavom uspostavljenim direktivama 92/83 i 92/84.

               39

               Naime, cilj je direktiva 92/83 i 92/84 nalaganje najniže stope trošarine po hektolitru piva, neovisno o tome radi li se o pivu s okusom, koja raste usporedno s rastom sadržaja alkohola u njemu. Prema tome, cilj trošarine predviđene tim direktivama, kao što je to nezavisni odvjetnik naveo u točki 101. svojeg mišljenja, je oporezivanje potrošnje alkohola.

               40

               Stoga članak 2. i članak 5. stavak 1. Direktive 92/83 predviđaju izuzimanje od oporezivanja piva ili piva s okusom čiji je postotak alkohola niži od 0,5 % vol. i primjenu sniženih stopa koje su niže od najniže stope na piva čija jačina sadržaja alkohola ne prelazi 2,8 % vol. Nadalje, iz članka 6. druge alineje Direktive 92/84 proizlazi da je najniži iznos trošarine na pivo, kada se izračunava prema stupnju alkohola u njemu, izravno proporcionalan tom stupnju.

               41

               U odnosu na utvrđenje oporezive osnovice trošarine prema ljestvici Platoa, među strankama u glavnom postupku nije sporno da, načelno, što je viši postotak suhog ekstrakta originalne sladovine, to pivo koje je nastalo iz te originalne sladovine sadržava više alkohola.

               42

               S druge strane, kao što je to nezavisni odvjetnik naveo u točki 107. svojeg mišljenja, sastojci dodani nakon vrenja ne utječu na sadržaj alkohola gotovog proizvoda. Stoga izračunavanje stupnjeva Platoa piva s okusom uzimanjem u obzir ne samo suhog ekstrakta originalne sladovine već i aroma i šećernog sirupa koji su dodani nakon vrenja može dovesti do toga da se to pivo oporezuje više od tradicionalnog piva koje ima isti stupanj alkohola.

               43

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da članak 3. stavak 1. Direktive 92/83 treba tumačiti na način da za utvrđenje porezne osnovice za piva s okusom prema ljestvici Platoa treba uzeti u obzir suhi ekstrakt originalne sladovine, ne uzimajući pritom u obzir arome i šećerni sirup koji su dodani nakon završetka vrenja.

         Troškovi

               44

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                     Članak 3. stavak 1. Direktive Vijeća 92/83/EEZ od 19. listopada 1992. o usklađivanju struktura trošarina na alkohol i alkoholna pića treba tumačiti na način da za utvrđenje porezne osnovice za piva s okusom prema ljestvici Platoa treba uzeti u obzir suhi ekstrakt originalne sladovine, ne uzimajući pritom u obzir arome i šećerni sirup koji su dodani nakon završetka vrenja.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: poljski