title: Presuda Suda (peto vijeće) od 22. lipnja 2016.#Nissan Jidosha KK protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žalba – Žig Europske unije – Figurativni žig koji sadržava element ‚CVTC’ – Zahtjevi za produljenje podneseni za dio proizvoda ili usluga za koje je žig registriran – Dodatni rok – Uredba (EZ) br. 207/2009 – Članak 47. – Načelo pravne sigurnosti.#Predmet C-207/15 P.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      22. lipnja 2016. (
            *1
         )
      „Žalba — Žig Europske unije — Figurativni žig koji sadržava element ‚CVTC’ — Zahtjevi za produljenje podneseni za dio proizvoda ili usluga za koje je žig registriran — Dodatni rok — Uredba (EZ) br. 207/2009 — Članak 47. — Načelo pravne sigurnosti“
      U predmetu C‑207/15 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 4. svibnja 2015.,

         Nissan Jidosha KK, sa sjedištem u Yokohami (Japan), koji zastupaju B. Brandreth, barrister, i D. Cañadas Arcas, abogada,
      tužitelj,
      a druga stranka postupka je:

         Ured Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO), koji zastupaju D. Hanf i A. Folliard‑Monguiral, u svojstvu agenata,
      tuženik u prvom stupnju,
      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: J. L. da Cruz Vilaça (izvjestitelj), predsjednik vijeća, F. Biltgen, A. Borg Barthet, E. Levits i M. Berger, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Campos Sánchez‑Bordona,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 17. ožujka 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Nissan Jidosha KK (u daljnjem tekstu: Nissan) svojom žalbom zahtijeva ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 4. ožujka 2015., Nissan Jidosha/OHIM (CVTC)(T‑527/12, neobjavljena, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2015:136) kojom je Opći je sud odbio njegovu tužbu za poništenje odluke prvog žalbenog vijeća Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) od 6. rujna 2012. (predmet R 2469/2011‑1) koja se odnosi na zahtjev za produljenje registracije figurativnog žiga Europske unije CVTC (u daljnjem tekstu: sporna odluka).

         Pravni okvir

         Uredba (EZ) br. 207/2009

               2

               Članak 46. Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Europske unije (SL 2009., L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.), u verziji koja je primjenjiva u ovom predmetu, pod nazivom „Trajanje registracije” predviđa:
               „Žigovi Europske unije registriraju se za razdoblje od deset godina od datuma podnošenja prijave. Registraciju je moguće produljiti u skladu s člankom 47. za daljnja razdoblja od deset godina.”

               3

               Članak 47. te uredbe, naslovljen „Produljenje”, propisuje:
               „1.   Registracija žiga Europske unije produljuje se na zahtjev nositelja žiga ili na zahtjev osobe koju je on izričito ovlastio, pod uvjetom da su plaćene pristojbe.
               2.   Ured pravodobno obavještava nositelja žiga Europske unije i sve druge osobe koje imaju neko pravo upisano u registar u odnosu na žig Europske unije o isteku registracije prije spomenutog isteka. Izostanak ove obavijesti ne podrazumijeva odgovornost Ureda.
               3.   Zahtjev za produljenje podnosi se u roku od šest mjeseci, koji istječe posljednjeg dana mjeseca u kojem istječe razdoblje zaštite. Pristojbe se također plaćaju u tom roku. Ako se to ne učini, zahtjev može biti podnesen i pristojbe mogu biti uplaćene u dodatnom roku od šest mjeseci od dana navedenog u prvoj rečenici, pod uvjetom da je u tom roku plaćena dodatna pristojba.
               4.   Kad je zahtjev podnesen ili kad su pristojbe plaćene u odnosu na samo neke proizvode ili usluge za koje je žig Europske unije registriran, registracija se produljuje samo za te proizvode ili za te usluge.
               5.   Produljenje proizvodi pravni učinak od dana koji slijedi datum na koji ističe postojeća registracija. Produljenje se upisuje u registar.”

               4

               Članak 48. te uredbe, pod naslovom „Promjena”, glasi:
               „1.   Žig Europske unije ne može se mijenjati u registru tijekom razdoblja registracije ili pri njezinu produljenju.
               [...]“

               5

               Članak 50. Uredbe br. 207/2009, naslovljen „Odricanje”, određuje:
               „1.   Žiga Europske unije moguće je odreći se u odnosu na neke ili u odnosu na sve proizvode ili usluge za koje je registriran.
               2.   Nositelj žiga odriče se žiga pisanom izjavom upućenom Uredu. Odricanje proizvodi učinak tek nakon upisa u registar.
               [...]“

               6

               Članak 81. te uredbe, naslovljen „Povrat u prijašnje stanje”, predviđa:
               „1.   Podnositelju prijave ili nositelju žiga Europske unije ili nekoj drugoj stranci u postupku koji se vodi pred Uredom, koji unatoč dužnoj pažnji koju su zahtijevale okolnosti nije bio u mogućnosti pridržavati se roka u odnosu na Ured, dopustit će se na zahtjev povrat u prijašnje stanje ako je neposredna posljedica nepoštovanja roka prema odredbama ove Uredbe gubitak nekog prava ili pravnog sredstva.
               2.   Zahtjev se mora podnijeti u pisanom obliku u roku od dva mjeseca od prestanka razloga za nepoštovanje roka. Propuštena radnja mora biti obavljena u tom roku. Zahtjev je dopušten samo u roku od godine dana od isteka propuštenog roka. U slučaju nepodnošenja zahtjeva za produljenje registracije ili neplaćanja pristojbe za produljenje, dodatan rok od šest mjeseci iz članka 47. stavka 3., treće rečenice, uračunava se u rok od godine dana.
               [...]“

         Uredba (EZ) br. 2868/95

               7

               Pravilo 30. Uredbe Komisije br. 2868/95 od 13. prosinca 1995. o provedbi Uredbe Vijeća (EZ) br. 40/94 o žigu Zajednice (SL L 303, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 84.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 355/2009 od 31. ožujka 2009. (SL L 109, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 2., str. 158.) pod nazivom „Produljenje registracije” predviđa:

                        „1.

                        Zahtjev za produljenje sadržava:
                        [...]

                                 (c)

                                 ako se zahtijeva produljenje u odnosu na dio proizvoda i usluga za koje je žig registriran, naznaku tih razreda ili proizvoda i usluga u odnosu na koje se traži produljenje ili oni proizvodi i usluge za koje se ne zahtijeva produljenje, razvrstane sukladno s razredima Nicanske klasifikacije, pri čemu svakoj skupini prethodi broj razreda one klasifikacije kojoj pripada ta skupina proizvoda i usluga, a predstavljena je prema redu razreda te klasifikacije.

                        2.

                        Pristojbe koje se plaćaju u skladu s člankom 47. Uredbe za produljenje žiga Europske unije sastoje se od:

                                 (a)

                                 osnovne pristojbe;

                                 (b)

                                 pristojbe za svaki razred koji prelazi tri razreda s obzirom na razrede za koje se traži produljenje;
                                 i

                                 (c)

                                 kada je primjenjivo, dodatne pristojbe za zakašnjelo plaćanje pristojbe za produljenje ili zakašnjelu predaju zahtjeva za produljenje, u skladu s člankom 47. stavkom 3. Uredbe, kako je određeno u Uredbi o pristojbama.

                           [...]

                        5.

                        Ako zahtjev za produljenje nije podnesen ili je podnesen nakon isteka razdoblja predviđenog trećom rečenicom članka 47. stavka 3. Uredbe ili ako pristojbe nisu plaćene ili su plaćene tek po proteku odnosnog roka ili ako nedostaci nisu otklonjeni u tom roku, Ured određuje da je registracija istekla i o tome obavješćuje nositelja žiga Europske unije.
                        [...]”

         Okolnosti spora i sporna odluka

               8

               Kao što to proizlazi iz točaka 1. do 13. pobijane presude, Nissan je 23. travnja 2001. EUIPO‑u podnio prijavu za registraciju žiga Europske unije. Prijava za registraciju žiga podnesena je za sljedeći figurativni znak:

               9

               Proizvodi za koje je zatražena registracija su iz razreda 7., 9. i 12. Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga radi registracije žigova od 15. lipnja 1957., kako je revidiran i izmijenjen.

               10

               Predmetni žig registriran je 29. listopada 2003. za proizvode iz ta tri razreda.

               11

               EUIPO je 27. rujna 2010. obavijestio Nissan da je potrebno produljiti taj žig prije 23. travnja 2011.

               12

               Nissan je 27. siječnja 2011. podnio EUIPO‑u zahtjev za produljenje registracije tog žiga za dio registriranih proizvoda, tj. za one iz razreda 7. i 12.

               13

               EUIPO je 9. svibnja 2011. obavijestio Nissan o upisu produljenja registracije predmetnog žiga u registar žigova Europske unije 8. svibnja 2011. za proizvode iz razreda 7. i 12. i o povlačenju proizvoda iz razreda 9. iz tog registra.

               14

               Nissan je 14. i 22. srpnja kao i 1. kolovoza 2011. pozvao EUIPO da proizvode iz razreda 9. uključi u produljenje navedenog žiga.

               15

               Odlukom od 26. kolovoza 2011. EUIPO je odbio Nissanov zahtjev.

               16

               Nissan je 29. kolovoza 2011. tražio od EUIPO‑a da poništi tu odluku.

               17

               Odlukom od 28. rujna 2011. Odjel za upravljanje žigovima potvrdio je spomenutu odluku od 26. kolovoza 2011.

               18

               Nissan je 25. studenoga 2011. podnio na temelju članaka 58. do 64. Uredbe br. 207/2009 žalbu EUIPO‑u protiv te odluke Odjela za upravljanje žigovima.

               19

               Prvo žalbeno vijeće EUIPO‑a spornom odlukom odbilo je tu žalbu. Ono je u bitnome smatralo da zahtjev za produljenje registracije predmetnog žiga za proizvode iz razreda 7. i 12. predstavlja odricanje od tog žiga u smislu članka 50. Uredbe br. 207/2009 u odnosu na proizvode iz razreda 9. Osim toga, ističući da je EUIPO upisao djelomično produljenje predmetnog žiga i o tome obavijestio Nissan te je ono proizvelo učinke erga omnes, predmetno žalbeno vijeće smatralo je da Nissan, zbog pravne sigurnosti, ne može opozvati svoju odluku da registraciju žiga ne produljuje za određene proizvode.

         Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

               20

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 21. prosinca 2012. Nissan je tražio poništenje sporne odluke.

               21

               U prilog svojoj tužbi, Nissan je naveo jedan jedini razlog utemeljen u bitnome na povredi članaka 47. i 50. Uredbe br. 207/2009.

               22

               Opći sud smatrao je u točkama 26. do 30. pobijane presude da je EUIPO pogrešno izjednačio zahtjev za djelomično produljenje koji je Nissan podnio s odricanjem od žiga u smislu članka 50. Uredbe br. 207/2009 za proizvode iz razreda 9.

               23

               Opći sud je međutim zaključio u točkama 34. do 50. pobijane presude da navedena tvrdnja u ovom slučaju ne bi trebala dovesti do poništenja sporne odluke jer je EUIPO, u skladu s člankom 47. Uredbe br. 207/2009, ispravno produljio predmetni žig samo za proizvode iz razreda 7. i 12.

               24

               Opći sud stoga je odbio jedini razlog koji je Nissan naveo kao i, posljedično, tužbu u cijelosti.

         Zahtjevi stranaka

               25

               Nissan traži od Suda da ukine pobijanu presudu i spornu odluku te da naloži EUIPO‑u snošenje troškova.

               26

               EUIPO traži od Suda da odbije žalbu i naloži Nissanu snošenje troškova.

         O žalbi

               27

               U prilog svojoj žalbi, Nissan je naveo dva razloga koji se temelje na povredi članka 47. i članka 48. Uredbe br. 207/2009.

         Argumentacija stranaka

               28

               Nissan u okviru prvog žalbenog razloga Općem sudu prigovara da je utvrdio da članak 47. Uredbe br. 207/2009 isključuje uzastopne zahtjeve za djelomično produljenje žiga Europske unije. Nissan smatra da se ni jedan element teksta tog članka ne protivi tim zahtjevima za koje mogu postojati opravdani razlozi. Prema njegovu mišljenju navedeni članak općenito dozvoljava produljenje takvog žiga prije isteka dodatnog roka iz članka 47. stavka 3. treće rečenice Uredbe br. 207/2009 (u daljnjem tekstu: dodatni rok).

               29

               U tom pogledu Nissan najprije ističe da tumačenje Općeg suda podrazumijeva, s jedne strane, uskraćivanje dodatnog roka nositeljima žigova Europske unije koji pokušavaju poštovati početni rok iz članka 47. stavka 3. prve rečenice Uredbe br. 207/2009 i, s druge strane, ide u prilog onima koji su u mogućnosti platiti dodatnu pristojbu svojstvenu produljenju u dodatnom roku.

               30

               Kao drugo, Nissan smatra da stav Općeg suda zapravo dovodi do izjednačavanja zahtjeva za djelomično produljenje s odricanjem u smislu članka 50. uredbe br. 207/209 u vezi s proizvodima koji nisu obuhvaćeni tim zahtjevom čak i u slučaju kada uvjeti propisani tim člankom ne bi bili ispunjeni.

               31

               Kao treće, Nissan smatra da to što nositelji žigova Europske unije na jasan i nedvosmislen način podnose zahtjev za djelomično produljenje ne podrazumijeva da očekuju da će njihovi naknadni zahtjevi za produljenje podneseni u dodatnom roku biti odbijeni jer je EUIPO u već najmanje dva navrata priznao podnošenje naknadnih zahtjeva za djelomično produljenje pod takvim uvjetima.

               32

               Kao četvrto, Nissan smatra da pravilo 30. točka 5. Uredbe br. 2868/95, kako je izmijenjena Uredbom br. 355/2009 dopušta djelomično produljenje žiga Europske unije tijekom cijelog trajanja dodatnog roka uz pomoć obročnog plaćanja pristojbi za različite odnosne proizvode. Prema njegovu mišljenju, ne postoji ni jedan razlog koji bi opravdao razlikovanje ovog slučaja i produljenja predmetnog žiga pomoću uzastopnih zahtjeva za djelomično produljenje.

               33

               Kao peto, Nissan ističe da se načelo pravne sigurnosti ne protivi dopunjavanju zahtjeva za produljenje žiga Europske unije u dodatnom roku. Prema njegovu mišljenju, pravna sigurnost trećih može se dovesti u pitanje samo ako EUIPO pogrešno izjednači zahtjev za djelomično produljenje s odricanjem i upiše svoju odluku o zahtjevu za djelomično produljenje prije isteka dodatnog roka.

               34

               EUIPO smatra da je Opći sud ispravno tumačio i primijenio članak 47. Uredbe br. 207/2009.

               35

               U prilog svojem stajalištu EUIPO ističe da je jasno iz teksta članka 47. stavka 3. prve i druge rečenice Uredbe br. 207/2009 da uvjeti propisani za produljenje žiga Europske unije trebaju u načelu biti ispunjeni u početnom roku od šest mjeseci koji prethodi isteku razdoblja zaštite. Stoga je prema njegovu mišljenju zakašnjelo produljenje tog žiga u dodatnom roku iznimne prirode što je potkrijepljeno kako činjenicom da je zakonodavac Unije to produljenje učinio zavisnim od plaćanja dodatne pristojbe tako i njegovim posljedicama po europski sustav žiga.

               36

               EUIPO u tom kontekstu ističe da se u skladu s člankom 47. stavkom 5. Uredbe br. 207/2009 žigovi Europske unije produljuju s retroaktivnim učinkom od datuma istjecanja registracije. Posljedično, registar žigova Europske unije ne bi uvijek vjerno odražavao stupanj zaštite dodijeljen žigu pa se stoga gospodarski subjekti ne bi mogli sa sigurnošću uvjeriti o postojanju i opsegu isključivih registriranih prava. Budući da mogućnost produljenja žiga Europske unije u dodatnom roku stvara povišen stupanj pravne nesigurnosti, članak 47. stavak 3. treću rečenicu te uredbe valja tumačiti restriktivno.

               37

               Osim toga, EUIPO smatra da u slučaju kada je zahtjev za produljenje „potpun” udovoljavajući dvama kumulativnim uvjetima iz članka 47. stavka 1. Uredbe br. 207/2009 i podnesen u spomenutom početnom roku, čak i kada se taj zahtjev odnosi samo na dio proizvoda za koje je žig Europske unije registriran, članak 47. stavak 3. treća rečenica te uredbe neće se primijeniti jer započinje riječima „ako se to ne učini”.

               38

               Nadalje, prema mišljenju EUIPO‑a u vezi s člankom 47. stavkom 4. Uredbe br. 207/2009 kada nositelji žigova Europske unije podnesu takav zahtjev za djelomično produljenje, prešutno izjavljuju da ne žele produžiti zaštitu koja je priznata njihovu žigu na preostale proizvode. EUIPO u pogledu toga napominje da takvo tumačenje ne znači da se zahtjev za djelomično produljenje treba tretirati kao odricanje u smislu članka 50. te uredbe u mjeri u kojoj potonje proizvodi pravni učinak od trenutka davanja izjave o odricanju i njezina naknadnog upisa.

               39

               Štoviše, EUIPO ističe da, u mjeri u kojoj zahtjev za djelomično produljenje nije nepotpun, nije potrebno čekati kraj dodatnog roka za registraciju i objavu zahtjeva za produljenje žiga Europske unije koji je podnesen na vrijeme samo za određene proizvode. Upravo suprotno, u skladu s člankom 47. stavkom 5. Uredbe br. 207/2009, obvezan je postupiti na taj način.

               40

               EUIPO također ističe činjenicu da registracija djelomičnog produljenja i osobito istek registracije žiga Europske unije za proizvode za koje nije podnesen zahtjev za produljenje proizvodi učinke erga omnes. Prema mišljenu EUIPO‑a dok zbog članka 47. stavka 3. treće rečenice Uredbe br. 207/2009 nadležna tijela i javnost trebaju znati da takav žig može biti produljen u dodatnog roku, oni ne mogu pretpostaviti činjenicu da će žig Europske unije koji je valjano samo djelomično produljen naknadno biti proširen na druge proizvode.

         Ocjena Suda

               41

               Najprije valja utvrditi protivi li se, kao što je to presudio Opći sud, članak 47. stavak 3. Uredbe br. 207/2009 podnošenju zahtjeva za produljenje u pogledu određenih razreda proizvoda ili usluga za koje je žig Europske unije bio registriran u dodatnom roku predviđenom trećom rečenicom tog članka kada je zahtjev za produljenje u pogledu drugih razreda proizvoda ili usluga obuhvaćenih istim žigom podnesen ranije u roku predviđenom prvom rečenicom spomenutog članka.

               42

               U tom pogledu valja istaknuti da je u točki 38. pobijane presude Opći sud smatrao da „[...] jasno proizlazi iz teksta [članka 47. stavka 3. treće rečenice Uredbe br. 207/2009] i konkretnije iz izraza ,ako se to ne učini’ da mogućnost podnošenja zahtjeva za produljenje nakon početnog razdoblja ovisi o nepodnošenju zahtjeva za produljenje tijekom navedenog razdoblja” i da „budući da se u načelu zahtjev za produljenje treba podnijeti u početnom razdoblju, samo iznimno, u slučaju da nikakav zahtjev nije podnesen u početnom razdoblju, nositelj žiga ili osoba koju je on izričito ovlastio može podnijeti taj zahtjev tijekom razdoblja odgode pomoću plaćanja dodatne pristojbe”.

               43

               Stoga valja podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, formulacija korištena u jednoj od jezičnih verzija neke odredbe prava Unije ne može služiti kao jedini temelj za tumačenje te odredbe ili imati prednost u odnosu na ostale jezične verzije. Odredbe prava Unije treba tumačiti i primjenjivati na ujednačen način, uzimajući u obzir verzije sastavljene na svim jezicima Europske unije. U slučaju neslaganja između različitih jezičnih verzija određenog teksta prava Unije dotična odredba mora se tumačiti s obzirom na opću strukturu i cilj propisa čiji je ona dio (vidjeti presudu od 9. travnja 2014., GSV, C‑74/13, EU:C:2014:243, t. 27. i navedenu sudsku praksu).

               44

               U tom pogledu valja istaknuti da, u skladu s člankom 47. stavkom 3. Uredbe br. 207/2009 u francuskoj jezičnoj verziji, koju je Opći sud ispitao u pobijanoj presudi, „[l]a demande de renouvellement est à présenter dans un délai de six mois expirant le dernier jour du mois au cours duquel la période de protection prend fin. Les taxes doivent également être acquittées dans ce délai. À défaut, la demande peut encore être présentée et les taxes acquittées dans un délai supplémentaire de six mois prenant cours le lendemain du jour visé dans la première phrase, sous réserve du paiement d’une surtaxe au cours dudit délai supplémentaire”.

               45

               Međutim, potrebno je utvrditi da se neke jezične verzije članka 47. stavka 3. treće rečenice Uredbe br. 207/2009 razlikuju od teksta navedenog u prethodnoj točki jer ne koriste izraz „à défaut” (ako se to ne učini) o kojem je Opći sud govorio u točki 38. pobijane presude kao ni druge slične izraze.

               46

               Na primjer, verzija na njemačkom jeziku glasi „[d]er Antrag und die Gebühren können noch innerhalb einer Nachfrist von sechs Monaten nach Ablauf des in Satz 1 genannten Tages eingereicht oder gezahlt werden, sofern innerhalb dieser Nachfrist eine Zuschlagsgebühr entrichtet wird”, verzija na nizozemskom jeziku navodi „[de] indiening van de aanvrage en de voldoening van de taksen kunnen nog binnen een extra termijn van zes maanden na het verstrijken van de in de eerste zin genoemde termijn geschieden, tegen betaling van een toeslag binnen deze extra termijn”, verzija na portugalskom jeziku predviđa „[o] pedido pode ainda ser apresentado e as taxas pagas num prazo suplementar de seis meses, a contar do dia seguinte ao referido na primeira frase, sob reserva do pagamento de uma sobretaxa no decurso desse prazo suplementar” i verzija na finskom jeziku propisuje „[h]akemus voidaan kuitenkin vielä esittää ja maksut suorittaa kuuden kuukauden lisämääräajan kuluessa, joka alkaa ensimmäisessä virkkeessä tarkoitetun päivän jälkeisenä päivänä, jos mainitun määräajan kuluessa suoritetaan lisämaksu”.

               47

               U svakom slučaju, ne može se jasno i jednoznačno zaključiti iz izraza „à défaut” koji je korišten u francuskoj jezičnoj verziji navedene odredbe da se samo iznimno može podnijeti zahtjev za produljenje žiga Europske unije u dodatnom roku ako nikakav drugi zahtjev u tom smislu nije bio ranije podnesen.

               48

               Nasuprot tomu, tekst članka 47. stavka 3. treće rečenice Uredbe br. 207/2009 u svim jezičnim verzijama navedenim u prijašnjim točkama sugerira da je zakonodavac Unije uvjetovao podnošenje zahtjeva za produljenje žiga Europske unije u dodatnom roku samo plaćanjem dodatne pristojbe koje predstavlja, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 56. svojeg mišljenja, jedini element koji omogućuje razlikovanje zahtjeva za produljenje podnesenog pod tim uvjetima od zahtjeva podnesenog u početnom roku od šest mjeseci.

               49

               Između ostalog, suprotno onomu što je Opći sud sugerirao u točki 39. pobijane presude i onomu što ističe EUIPO, opća struktura članka 47. stavka 3. Uredbe br. 207/2009 ne dovodi u pitanje to tumačenje.

               50

               U tom pogledu valja istaknuti da osobito u skladu s člankom 47. stavkom 4. te uredbe kada je zahtjev za produljenje podnesen u odnosu na samo neke proizvode ili usluge za koje je žig Europske unije registriran, registracija se produljuje samo za te proizvode ili usluge, dok članak 47. stavak 5. navedene uredbe predviđa da produljenje proizvodi pravni učinak od dana koji slijedi datum na koji istječe postojeća registracija i upisuje se u registar.

               51

               Valja utvrditi da iz tih odredaba ne proizlazi da je zabranjeno podnijeti, u rokovima iz članka 47. stavka 3. Uredbe br. 207/2009 zahtjeve za produljenje žiga Europske unije kroz određeno vremensko razdoblje i koji se odnose na različite razrede proizvoda i usluga.

               52

               Štoviše, ciljevi Uredbe br. 207/2009 potvrđuju tumačenje prema kojem treba dopustiti navedene zahtjeve za produljenje pod uvjetom da budu podneseni prije isteka dodatnog roka.

               53

               U tom pogledu treba napomenuti, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 65. svojeg mišljenja, da se predviđajući mogućnost podnošenja uzastopnih zahtjeva za produljenje registracije žigova Europske unije u razdobljima od deset godina i predviđajući u tom kontekstu dva uzastopna roka u kojima se navedeno produljenje može zatražiti, u skladu s člancima 46. i 47. Uredbe br. 207/2009, željelo olakšati očuvanje isključivih prava njihovih nositelja, uzimajući u obzir gospodarski značaj zaštite koja je dana žigovima Europske unije.

               54

               U tom pogledu važno je istaknuti da, kao što to proizlazi iz komunikacije Komisije Europskom parlamentu, Vijeću, Europskom gospodarskom i socijalnom odboru i Odboru regija od 24. svibnja 2011. pod nazivom „Jedinstveno tržište prava intelektualnog vlasništva – jačanje kreativnosti i inovacija kako bi se Europi omogućili gospodarski rast, kvalitetna radna mjesta te prvorazredni proizvodi i usluge” [COM(2011) 287 final], (str. 7.), zaštita žigova potiče ulaganja u kvalitetu proizvoda i usluga, osobito u sektorima koji značajno zavise od izgleda žiga i vjernosti potrošača.

               55

               Potraga za tim ciljem u okviru Uredbe br. 207/2009 također je potvrđena, s jedne strane, činjenicom da prema članku 47. stavku 2. te uredbe EUIPO treba pravodobno obavijestiti nositelja žiga Europske unije i sve druge osobe koje imaju neko pravo upisano u odnosu na taj žig o isteku registracije. S druge strane, u skladu s člankom 81. navedene uredbe, nositelju žiga Europske unije koji unatoč dužnoj pažnji koju su zahtijevale okolnosti nije bio u mogućnosti pridržavati se roka u odnosu na EUIPO, dopustit će se povrat u prijašnje stanje ako podnese zahtjev u roku najkasnije od godine dana od isteka propuštenog roka.

               56

               Kao drugo, treba ispitati pitanje protive li se razlozi pravne sigurnosti, povezani s učinkom erga omnes registracije zahtjeva za djelomično produljenje žiga Europske unije od dana koji slijedi datum na koji istječe registracija tog žiga, uzastopnim zahtjevima za produljenje o kojima se radi u ovom predmetu, kao što je to Opći sud odlučio u točkama 40. i 41. pobijane presude što podržava i EUIPO.

               57

               U tom pogledu dovoljno je istaknuti da se taj prigovor temelji na pogrešnoj pretpostavci prema kojoj iz članka 47. stavaka 4. i 5. Uredbe br. 207/2009 proizlazi ne samo obveza za EUIPO da registrira zahtjev za djelomično produljenje prije isteka dodatnog roka, već i nemogućnost za EUIPO da predvidi, u slučaju registracije takvog zahtjeva, umjesto povlačenja iz registra određenih razreda proizvoda i usluga, mjere obavještavanja koje bi istovremeno omogućile zaštitu prava nositelja žigova Europske unije i prava trećih.

               58

               Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava i presudio da se članak 47. stavak 3. Uredbe br. 207/2009 kao i načelo pravne sigurnosti protive podnošenju zahtjeva za produljenje u pogledu određenih razreda proizvoda ili usluga za koje je žig Europske unije bio registriran u dodatnom roku kada je zahtjev za produljenje u pogledu drugih razreda proizvoda ili usluga obuhvaćenih istim žigom podnesen ranije u roku predviđenom prvom rečenicom spomenutog članka.

               59

               Stoga prvi žalbeni razlog valja prihvatiti i ukinuti pobijanu presudu, bez da je potrebno ispitati drugi žalbeni razlog koji se temelji na povredi članka 48. Uredbe br. 207/2009.

         O tužbi pred Općim sudom

               60

               U skladu s člankom 61. stavkom 1. Statuta Suda Europske unije, Sud, u slučaju ukidanja odluke Općeg suda, može sam konačno odlučiti o sporu ako stanje postupka to dopušta. To vrijedi za predmetni slučaj.

               61

               U tom pogledu, iz točaka [41.] do [58.] ove presude kao i iz točaka 26. do 30. pobijane presude proizlazi da je jedini razlog koji je Nissan naveo u prilog svojoj tužbi u prvostupanjskom postupku koji se u bitnome temelji na povredi članaka 47. i 50. Uredbe br. 207/2009 osnovan i da posljedično valja poništiti spornu odluku.

         Troškovi

               62

               Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad je žalba osnovana i Sud sam konačno odluči o sporu, potonji će odlučiti i o troškovima.

               63

               U skladu s člankom 138. stavkom 1. istog poslovnika, koji se na temelju članka 184. stavka 1. tog poslovnika primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.

               64

               Budući da je Nissan podnio zahtjev da EUIPO koji nije uspio u postupku snosi troškove, treba mu se naložiti snošenje troškova kako provostupanjskog postupka u predmetu T‑572/12 tako i ove žalbe.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Ukida se presuda Općeg suda Europske unije od 4. ožujka 2015., Nissan Jidosha/OHIM (CVTC) (T‑572/12, neobjavljena, EU:T:2015:136).

                           2.

                           Poništava se odluka prvog žalbenog vijeća Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) od 6. rujna 2012. (predmet R 2469/2011‑1) o zahtjevu za produljenje registracije figurativnog žiga Europske unije CVTC.

                           3.

                           Uredu Europske unije za intelektualno vlasništvo nalaže se snošenje vlastitih troškova i troškova Nissan Jidosha KK koji se odnose kako na prvostupanjski postupak u predmetu T‑572/12 tako i na ovu žalbu.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


Presuda Službeničkog suda (prvo vijeće) od 15. srpnja 2014. # Bernat Montagut Viladot protiv Europske komisije. # Predmet F-160/12.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 4. ožujka 2015.#Nissan Jidosha KK protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Zahtjev za produljenje figurativnog žiga Zajednice CVTC – Djelomično produljenje – Članak 47. Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T‑572/12.


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 26. travnja 2017.#Tibor Farkas protiv Nemzeti Adó- és Vámhivatal Dél-alfödi Regionális Adó Főigazgatósága.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Kecskeméti Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság.#Zahtjev za prethodnu odluku – Isticanje po službenoj dužnosti razloga koji se temelji na povredi prava Unije – Načela ekvivalentnosti i djelotvornosti – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost – Direktiva 2006/112/EZ – Pravo na odbitak pretporeza – Prijenos porezne obveze – Članak 199. stavak 1. točka (g) – Primjena samo u slučaju nepokretne imovine – Porez koji stjecatelj imovine plaća prodavatelju na temelju pogrešno izdanog računa – Odluka poreznog tijela kojom se utvrđuje porezni dug stjecatelja imovine i odbija isplata odbitka koji je zatražio te kojom mu se izriče porezna novčana kazna.#Predmet C-564/15.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      26. travnja 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Isticanje po službenoj dužnosti razloga koji se temelji na povredi prava Unije — Načela ekvivalentnosti i djelotvornosti — Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost — Direktiva 2006/112/EZ — Pravo na odbitak pretporeza — Sustav obrnute porezne obveze — Članak 199. stavak 1. točka (g) — Primjena samo u slučaju nepokretne imovine — Porez koji stjecatelj imovine plaća prodavatelju na temelju pogrešno izdanog računa — Odluka poreznog tijela kojom se utvrđuje porezni dug stjecatelja imovine i odbija isplata odbitka koji je zatražio te kojom mu se izriče porezna novčana kazna“
      U predmetu C‑564/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Kecskeméti közigazgatási és munkaügyi bíróság (Sud za upravne i radne sporove u Kecskemétu, Mađarska), odlukom od 7. listopada 2015., koju je Sud zaprimio 4. studenoga 2015., u postupku

         Tibor Farkas

      protiv

         Nemzeti Adó- és Vámhivatal Dél‑alfödi Regionális Adó Főigazgatósága,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, E. Juhász, C. Vajda, K. Jürimäe i C. Lycourgos (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Bobek,
      tajnik: I. Illéssy, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 7. rujna 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za mađarsku vladu, M. Tátrai, Z. Fehér i G. Koós, u svojstvu agenata,

               —

               za estonsku vladu, K. Kraavi‑Käerdi, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, L. Lozano Palacios i L. Havas, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 10. studenoga 2016.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL 2006., L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.), kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 2010/45/EU od 13. srpnja 2010. (SL 2010., L 189, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 335.; u daljnjem tekstu: Direktiva 2006/112), kao i načela porezne neutralnosti i proporcionalnosti.

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između Tibora Farkasa i Nemzeti Adó- és Vámhivatal Dél‑alfödi Regionális Adó Főigazgatósága (Opći ured nacionalne porezne i carinske uprave za regiju Južni Alföld, Mađarska, u daljnjem tekstu: mađarska porezna uprava), povodom odluke potonjeg kojom se utvrđuje porezni dug na tužiteljev teret te mu se nalaže porezna novčana kazna zbog neprimjene nacionalnih odredaba o sustavu obrnute porezne obveze.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               U skladu s uvodnom izjavom 42. Direktive 2006/112, „[d]ržave članice moraju u određenim slučajevima biti u mogućnosti odrediti primatelja isporuka roba ili usluga kao osobu koja je odgovorna za plaćanje PDV‑a. To bi trebalo pomoći državama članicama u pojednostavljivanju pravila i borbi protiv utaje ili izbjegavanja plaćanja poreza u određenim sektorima i vezano uz određene tipove transakcija”.

               4

               Članak 167. te direktive propisuje:
               „Pravo na odbitak nastaje u trenutku kad nastaje obveza obračuna poreza koji se može odbiti.”

               5

               U članku 168. točki (a) navedene direktive propisuje se:
               „Ako se roba i usluge koriste u svrhu oporezovanih transakcija poreznog obveznika, porezni obveznik ima pravo, u državi članici u kojoj provodi predmetne transakcije, odbiti sljedeće od PDV‑a koji je dužan platiti:

                        (a)

                        [porez na dodanu vrijednost (PDV)] koji se mora platiti ili koji je plaćen u toj državi članici za isporuku robe ili usluga koje je za njega izvršio ili će ih izvršiti drugi porezni obveznik;

                  […]”

               6

               U članku 178. točkama (a) i (f) Direktive 2006/112 predviđa se:
               „Da bi ostvari[o] pravo na odbitak, porezni obveznik mora zadovoljiti sljedeće uvjete:

                        (a)

                        za potrebe odbitaka sukladno članku 168. stavku (a), u vezi s isporukama robe ili usluga, mora imati račun koji je sastavljen u skladu s odjeljcima od 3. do 6. poglavlja 3. glave XI.;

                  […]

                        (f)

                        ako je dužan plaćati PDV kao kupac ako se primjenjuju članci 194. do 197. ili članak 199., mora ispunjavati formalnosti koje odredi svaka pojedina država članica.”

               7

               Direktiva 2006/112 u članku 193. predviđa da je svaki porezni obveznik koji obavlja oporezivu isporuku robe ili usluga dužan plaćati PDV, osim u slučajevima iz članaka 194. do 199. i članka 202., u kojima je PDV obvezna plaćati druga osoba.

               8

               Članak 199. stavak 1. točka (g) navedene direktive propisuje:
               „Države članice mogu odrediti da je osoba koja je odgovorna za plaćanje PDV‑a porezni obveznik kojem se isporučuje bilo što od niže navedenog:
               […]

                        (g)

                        isporuka nekretnina koje prodaje dužnik prema presudi u okviru obvezne prodaje drugoj osobi.

                  […]”

               9

               Članak 226. točka 11.a Direktive 2006/112 propisuje:
               „Ne dovodeći u pitanje posebne odredbe ove Direktive, u svrhu PDV‑a na računima koji se izdaju u skladu s člankom 220. i 221. potrebni su samo sljedeći podaci:
               […]
               11.   a ako je kupac odgovoran za plaćanje PDV‑a, navod ‚Zamjena obveznika plaćanja poreza’”;

               10

               U skladu s člankom 395. te direktive:
               „1.   Vijeće, koje djeluje jednoglasno na prijedlog Komisije, može odobriti bilo kojoj državi članici uvođenje posebnih mjera za odstupanje od odredaba ove Direktive, kako bi se pojednostavio postupak naplate PDV‑a ili spriječili određeni oblici utaje ili izbjegavanja poreza.
               […]
               2.   Država članica koja želi uvesti mjeru navedenu u stavku 1. šalje zahtjev Komisiji i dostavlja joj sve potrebne informacije. […]
               Kada Komisija primi sve informacije koje smatra potrebnim za procjenu zahtjeva, ona je dužna u roku od mjesec dana o tome izvijestiti državu članicu koja je podnijela zahtjev, te mora proslijediti zahtjev, na njegovom izvornom jeziku, ostalim državama članicama.
               3.   Komisija je dužna dostaviti Vijeću odgovarajući prijedlog ili, ako se protivi zahtijevanom odstupanju, priopćenje u kojem navodi svoje primjedbe, u roku od tri mjeseca od dostavljanja obavijesti iz drugog podstavka stavka 2.
               4.   U svakom slučaju, postupak propisan u stavcima 2. i 3. mora biti dovršen u roku od osam mjeseci nakon što je Komisija primila zahtjev.”

            Mađarsko pravo

               11

               Članak 142. általános forgalmi adóról szóló 2007. évi CXXVII. Törvény (Zakon br. CXXVII iz 2007. o porezu na dodanu vrijednost), u verziji koja se primjenjuje na glavni postupak (u daljnjem tekstu: Zakon o PDV‑u), određuje:
               „1.   Porez plaća stjecatelj robe ili primatelj usluge:
               […]

                        (g)

                        u slučaju isporuke kapitalnih dobara poduzetnika ili isporuke druge robe ili usluga s tržišnom vrijednošću većom od 100000 mađarskih forinti ((HUF) (oko 324 eura)) u vrijeme isporuke, ako je porezni obveznik koji isporučuje robu ili pruža usluge u postupku likvidacije ili kojem drugom sličnom postupku kojim se konačno utvrđuje njegova nesposobnost za plaćanje;

                  […]
               7.   U slučaju primjene stavka 1., dobavljač robe ili pružatelj usluga izdaje račun na kojem nije naveden ni iznos izlaznog poreza ni postotak iz članka 83.
               […]”

               12

               Članak 169. točka (n) Zakona o PDV‑u određuje:
               „Račun obvezno sadržava sljedeće podatke:
               […]

                        (n)

                        ako je kupac odgovoran za plaćanje PDV‑a, navod ‚Zamjena obveznika plaćanja poreza’;

                  […]”

               13

               Članak 170. stavci 1. i 2. adózás rendjéről szóló 2003. évi XCII. törvény (Zakon br. XCII iz 2003. o sustavu oporezivanja), u verziji koja se primjenjuje na činjenice u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Zakon o zakoniku o poreznom postupku), propisuje:
               „1.   U slučaju nedostatnog plaćanja poreza, nalaže se plaćanje porezne novčane kazne. Visina novčane kazne iznosi 50 % neplaćenog iznosa, osim ako odredbe ovog zakona ne određuju drukčije. Visina novčane kazne iznosi 200 % neplaćenog iznosa ako je razlika u odnosu na iznos koji treba platiti povezana s prikrivanjem prihoda ili krivotvorenjem ili uništavanjem dokaza, računovodstvenih knjiga ili evidencija. Porezna tijela također nalažu poreznu novčanu kaznu kad porezni obveznik podnese – a da na to nema pravo – zahtjev za pomoć ili povrat poreza ili prijavu u pogledu imovine, pomoći ili povrata, a uprava je prije dodjele utvrdila nepostojanje takvog prava poreznog obveznika. U tom je slučaju osnovica za novčanu kaznu neopravdano zahtijevani iznos.
               2.   Porezna razlika utvrđena na teret poreznog obveznika u slučaju obrnute porezne obveze može se smatrati nedostatnim plaćanjem poreza samo ako navedena razlika nije bila plaćena prije dospijeća ili je porezni obveznik primio proračunsku potporu. […]”

               14

               Na temelju članka 171. Zakona o zakoniku o poreznom postupku:
               „1.   Stopa novčane kazne može se po službenoj dužnosti ili na zahtjev sniziti ili novčana kazna u potpunosti opozvati ako postoje okolnosti koje se mogu smatrati izvanrednima i na temelju kojih se može zaključiti da je porezni obveznik ili njegov zastupnik, zaposlenik, član ili opunomoćenik, koji je odgovoran za porezni dug, postupio s razboritošću koja se od njega može očekivati u predmetnoj situaciji. Novčana kazna snižava se uzimanjem u obzir svih okolnosti slučaja, osobito visine poreznog duga, okolnosti njegova nastanka i ozbiljnosti i učestalosti nezakonitog ponašanja poreznog obveznika (činjenje ili nečinjenje).
               2.   Ne treba snižavati novčanu kaznu po službenoj dužnosti ili na zahtjev kad je porezni dug povezan s prikrivanjem prihoda, krivotvorenjem ili uništavanjem dokaza, računovodstvenih iskaza ili evidencija.
               […]”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               15

               T. Farkas u postupku elektroničke dražbe koju su organizirala porezna tijela kupio je prenosivi hangar od društva s ograničenom odgovornošću koje je dužnik porezne tražbine. Prodavatelj o kojem je riječ izdao je račun na kojem je bio naveden PDV povezan s tom transakcijom, u skladu s pravilima koja se primjenjuju na opći porezni sustav. Kad je T. Farkas podmirio prodajnu cijenu određenu na dražbi, platio je PDV koji je naveo taj prodavatelj i koji je potonji platio mađarskoj poreznoj upravi.

               16

               T. Farkas odbio je izlazni PDV naveden na tom računu. Nemzeti Adó- és Vámhivatal Bács‑Kiskun Megyei Adóigazgatósága (Porezni ured državne porezne i carinske uprave u Bačko‑kiškunskoj županiji, Mađarska) potom je izvršio provjere povrata koje je T. Farkas zatražio u prijavama PDV‑a koje se odnose na četvrto tromjesečje 2012. godine. To porezno tijelo utvrdilo je da nisu bila poštovana pravila kojima se uređuje sustav obrnute porezne obveze, na temelju članka 142. stavka 1. točke (g) Zakona o PDV‑u, prema kojima je na T. Farkasu, kao stjecatelju imovine, da plati PDV izravno u državnu blagajnu. Odlukom od 11. srpnja 2014., potvrđenom odlukom od 7. studenoga 2014., mađarska porezna uprava, posljedično tomu, na teret T. Farkasa utvrdila je poreznu razliku od 744000 HUF (oko 2400 eura), odbila njegov zahtjev za povrat PDV‑a plaćen predmetnom prodavatelju te mu naložila plaćanje porezne novčane kazne u iznosu od 372000 HUF (oko 1200 eura).

               17

               T. Farkas smatra da je mađarska porezna uprava odbila njegovo pravo na odbitak PDV‑a zbog formalnog nedostatka, odnosno da je predmetni račun bio izdan na temelju općeg poreznog sustava, umjesto na temelju sustava obrnute porezne obveze, te je tako povrijedila pravo Unije. On smatra da je neopravdana odluka kojom mu se stavlja na teret porezna razlika jer je predmetni prodavatelj platio predmetni PDV u državnu blagajnu. T. Farkas pokrenuo je postupak pred sudom koji je uputio zahtjev kako bi potonji Sudu uputio pitanje je li odbijanje njegova prava na odbitak u skladu s pravom Unije.

               18

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da mađarska porezna uprava nije odbila pravo T. Farkasa na odbitak PDV‑a, već ga je obvezala na plaćanje poreza koji duguje na temelju pravila o oporezivanju u sustavu obrnute porezne obveze, u skladu s člankom 142. stavkom 1. točkom (g) Zakona o PDV‑u. Razlika na njegov teret odgovara PDV‑u navedenom na računu koji se odnosi na predmetnu transakciju. Sud koji je uputio zahtjev navodi da, iako je T. Farkas platio PDV predmetnom prodavatelju, on se na temelju odluka mađarske porezne uprave smatra obveznikom plaćanja tog poreza u državnu blagajnu. Iako mađarska porezna uprava ne osporava njegovo pravo na odbitak plaćenog PDV‑a, ona od iznosa koji on zahtijeva odbija povrat porezne razlike koju smatra njegovim teretom. Budući da se radi o dvama istovjetnim iznosima, oni se poništavaju. Sud koji je uputio zahtjev nadalje utvrđuje da je navedeni prodavatelj platio PDV u državnu blagajnu, tako da potonja nije pretrpjela štetu zbog toga što je predmetni račun pogrešno izdan na temelju općeg poreznog sustava, umjesto na temelju sustava obrnute porezne obveze. Osim toga, taj sud smatra da ništa ne upućuje na to da je došlo do utaje poreza ili da je postojala namjera stjecanja porezne olakšice.

               19

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da u praksi odluka mađarske porezne uprave sprečava T. Farkasa u izvršavanju njegova prava na odbitak. Vodeći računa o činjenici da pravo na odbitak PDV‑a može, u skladu s Direktivom 2006/112 i sudskom praksom Suda, biti odbijeno samo u slučajevima u kojima je dokazana utaja poreza, ta odluka ne čini se proporcionalnom u odnosu na cilj koji se želi postići oporezivanjem u sustavu obrnute porezne obveze.

               20

               U tim okolnostima Kecskeméti Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Sud za upravne i radne sporove u Kecskemétu, Mađarska) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Je li sukladna odredbama Direktive 2006/112 i osobito načelima porezne neutralnosti i proporcionalnosti u odnosu na cilj sprečavanja utaje poreza upravna praksa koja se temelji na odredbama Zakona o PDV‑u, a prema kojoj porezna tijela određuju da stjecatelj imovine (ili primatelj usluge) snosi poreznu razliku u slučaju kada prodavatelj imovine (ili pružatelj usluge) izdaje račun u skladu s općim poreznim sustavom za transakciju na koju se primjenjuje sustav obrnute porezne obveze te kada državnoj blagajni prijavljuje i plaća PDV koji se odnosi na navedeni račun, a stjecatelj imovine (ili primatelj usluge), sa svoje strane, odbija PDV plaćen izdavatelju računa iako ne može ostvarivati svoje pravo na odbijanje PDV‑a koji je izražen kao porezna razlika?

                        2.

                        Je li kazna zbog odabira pogrešne metode oporezivanja u slučaju prijave porezne razlike, koja također uključuje i izricanje porezne novčane kazne u visini od 50 %, proporcionalna ako nije nastao nikakav gubitak za državnu blagajnu i ako nema naznaka postojanja zlouporabe?”

         O prethodnim pitanjima

            Uvodna očitovanja

               21

               Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da transakciju iz glavnog postupka karakterizira kupnja T. Farkasa prenosivog hangara na elektroničkoj dražbi koju su organizirala državna porezna tijela. Na temelju članka 142. stavka 1. točke (g) Zakona o PDV‑u, kojim se, prema sudu koji je uputio zahtjev, prenosi članak 199. stavak 1. točka (g) Direktive 2006/112, ta tijela utvrdila su da je ta transakcija trebala biti podvrgnuta sustavu obrnute porezne obveze te su od T. Farkasa zatražila plaćanje PDV‑a koji se odnosi na tu prodaju i pritom mu naložila plaćanje porezne novčane kazne.

               22

               Slijedom pitanja koje je na raspravi postavio Sud, mađarska vlada navela je da se transakcija iz glavnog postupka odnosi na isporuku pokretne imovine i da se članak 142. stavak 1. točka (g) Zakona o PDV‑u primjenjuje bez razlike na pokretnu i nepokretnu imovinu.

               23

               U tom pogledu valja napomenuti da je, u skladu s člankom 193. Direktive 2006/112, svaki porezni obveznik koji obavlja oporezivu isporuku robe ili usluga dužan plaćati PDV, osim u slučajevima iz članaka 194. do 199. i članka 202. te direktive, u kojima je PDV obvezna plaćati druga osoba. Članak 199. stavak 1. točka (g) Direktive 2006/112 ovlašćuje države članice da odrede da je osoba koja je odgovorna za plaćanje PDV‑a porezni obveznik kojem se izvrši isporuka nekretnina koje prodaje dužnik prema presudi u okviru prisilne prodaje drugoj osobi.

               24

               Iz uvodne izjave 42. Direktive 2006/112 proizlazi da je cilj tog članka 199. stavka 1. točke (g) omogućiti državama članicama primjenu sustava obrnute porezne obveze u određenim sektorima ili vezano uz određene tipove transakcija, kako bi se pojednostavnila pravila i borilo protiv utaje ili izbjegavanja plaćanja poreza. Ta odredba omogućava poreznim tijelima da ubiru PDV primijenjen na predmetne transakcije kad je dužnikova sposobnost plaćanja tog poreza ugrožena (presuda od 13. lipnja 2013., Promociones y Construcciones BJ 200, C‑125/12, EU:C:2013:392, t. 28.).

               25

               Sud je već presudio da članak 199. stavak 1. točka (g) Direktive 2006/112 predstavlja iznimku od općeg pravila, spomenutog u članku 193. te direktive, prema kojem je PDV dužan plaćati svaki porezni obveznik koji obavlja oporezivu isporuku robe ili usluga te se stoga mora usko tumačiti. Navedeni članak 199. omogućuje državama članicama da u situacijama predviđenima u njegovu stavku 1. točkama (a) do (g) primjenjuju sustav obrnute porezne obveze, na temelju kojeg je osoba koja je odgovorna za plaćanje PDV‑a porezni obveznik kojem se isporučuje transakcija na koju se plaća PDV (vidjeti u tom smislu presudu od 13. lipnja 2013., Promociones y Construcciones BJ 200, C‑125/12, EU:C:2013:392, t. 23. i 31.).

               26

               Kao što je to nezavisni odvjetnik naveo u točki 28. svojeg mišljenja, činjenica da je sustav obrnute porezne obveze iznimka od općeg pravila iz članka 193. Direktive 2006/112 podrazumijeva da se odstupanja od tog općeg pravila trebaju primijeniti samo kad je to izričito predviđeno tom direktivom.

               27

               Međutim, članak 199. stavak 1. točka (g) Direktive 2006/112 odnosi se samo na nepokretnu, a ne i pokretnu imovinu. Stoga prodaja pokretne imovine na dražbi, poput one u glavnom postupku, ne ulazi u njegovo područje primjene.

               28

               Članak 395. Direktive 2006/112 omogućuje državama članicama uvođenje posebnih mjera za odstupanje od odredaba te direktive kako bi se pojednostavnio postupak naplate PDV‑a ili spriječili određeni oblici utaje ili izbjegavanja plaćanja poreza. Ipak, mađarska vlada potvrdila je na raspravi da Mađarska nije imala pravo na takvo odstupanje u okviru članka 199. stavka 1. točke (g) Direktive 2006/112.

               29

               U tim okolnostima valja navesti da članak 142. stavak 1. točka (g) Zakona o PDV‑u proširuje primjenu sustava obrnute porezne obveze na isporuke pokretne imovine, iznad onoga što je dopušteno formulacijom članka 199. stavka 1. točke (g) Direktive 2006/112, koji se odnosi samo na isporuke nepokretne imovine. Stoga primjena sustava obrnute porezne obveze i izricanje porezne novčane kazne iz glavnog postupka nisu u skladu s tom direktivom ako se prodaja na dražbi iz glavnog postupka odnosi na pokretnu imovinu.

               30

               Ipak, pod uvjetom potrebnih provjera suda koji je uputio zahtjev, iz elemenata spisa koji je potonji proslijedio kao i iz argumenata iznesenih na raspravi pred Sudom proizlazi da pitanje sukladnosti navedenog članka 142. stavka 1. točke (g) s člankom 199. stavkom 1. točkom (g) Direktive 2006/112 nije postavljeno u okviru glavnog postupka.

               31

               U tom pogledu, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, valja podsjetiti da, kada ne postoje pravila Unije u vezi s postupovnim pitanjem, unutarnji pravni poredak svake države članice treba uspostaviti takva pravila na temelju načela procesne autonomije, ali pod uvjetom da ona nisu nepovoljnija od onih koja uređuju slične situacije u unutarnjem pravu (načelo ekvivalentnosti) i da ne čine u praksi nemogućim ili pretjerano otežanim ostvarivanje prava dodijeljenih pravom Unije (načelo djelotvornosti) (vidjeti u tom smislu presude od 7. lipnja 2007., van der Weerd i dr., C‑222/05 do C‑225/05, EU:C:2007:318, t. 28. i navedenu sudsku praksu i od 17. ožujka 2016., Bensada Benallal, C‑161/15, EU:C:2016:175, t. 24. i navedenu sudsku praksu).

               32

               S jedne strane, valja podsjetiti da pravo Unije, osobito načelo djelotvornosti, u načelu ne zahtijeva da nacionalni sudovi po službenoj dužnosti istaknu razlog koji se temelji na povredi odredaba tog prava, kad bi ih ispitivanje tog razloga obvezalo na prekoračenje okvira spora kako su ga odredile stranke i oslanjanje na druge činjenice i okolnosti od onih na kojima stranka s interesom za primjenu navedenih odredaba temelji svoj zahtjev (vidjeti u tom smislu osobito presude od 14. prosinca 1995., van Schijndel i van Veen, C‑430/93 i C‑431/93, EU:C:1995:441, t. 22. i od 7. lipnja 2007., van der Weerd i dr., C‑222/05 do C‑225/05, EU:C:2007:318, t. 36.).

               33

               To ograničenje ovlasti nacionalnog suda opravdava se načelom prema kojem je inicijativa u građanskom postupku na strankama i stoga, kad nacionalno postupovno pravo nudi predmetnoj stranci stvarnu mogućnost isticanja razloga koji se temelji na pravu Unije, nacionalni sud može djelovati po službenoj dužnosti samo u iznimnim slučajevima u kojima javni interes zahtijeva njegovu intervenciju (vidjeti u tom smislu presudu od 7. lipnja 2007., van der Weerd i dr., C‑222/05 do C‑225/05, EU:C:2007:318, t. 35. i 41. i navedenu sudsku praksu).

               34

               U predmetnom slučaju valja podsjetiti da iz spisa kojim Sud raspolaže ne proizlazi da je tužitelj u glavnom postupku bio spriječen nacionalnim postupovnim pravom istaknuti razlog koji se temelji na eventualnoj nesukladnosti članka 142. stavka 1. točke (g) Zakona o PDV‑u s člankom 199. stavkom 1. točkom (g) Direktive 2006/112 (vidjeti analogijom presudu od 7. lipnja 2007., van der Weerd i dr., C‑222/05 do C‑225/05, EU:C:2007:318, t. 41.).

               35

               S druge strane, valja navesti da poštovanje načela ekvivalentnosti zahtijeva da, kad odredbe unutarnjeg prava u vezi s postupovnim pravilima povjere sudu obvezu isticanja po službenoj dužnosti razloga koji se temelji na povredi nacionalnog prava, takva obveza mora na isti način vrijediti za razlog iste vrste koji se temelji na povredi prava Unije (vidjeti u tom smislu presude od 14. prosinca 1995., van Schijndel i van Veen, C‑430/93 i C‑431/93, EU:C:1995:441, t. 13. i od 17. ožujka 2016., Bensada Benallal, C‑161/15, EU:C:2016:175, t. 30.). Isto vrijedi ako nacionalno pravo povjeri sudu mogućnost isticanja takvog razloga po službenoj dužnosti (vidjeti u tom smislu presudu od 14. prosinca 1995., van Schijndel i van Veen, C‑430/93 i C‑431/93, EU:C:1995:441, t. 14.).

               36

               U tom pogledu, odgovarajući na pitanje koje je postavio Sud na raspravi, mađarska vlada navela je da na temelju njezina nacionalnog prava sud koji je uputio zahtjev može po službenoj dužnosti istaknuti razlog koji se temelji na povredi pravila nacionalnog prava kao i razlog koji se temelji na povredi pravila prava Unije.

               37

               Međutim, valja podsjetiti da je u okviru postupka iz članka 267. UFEU‑a, koji se temelji na jasnom razdvajanju funkcija između nacionalnih sudova i Suda, nacionalni sud jedini nadležan za utvrđivanje i ocjenjivanje činjenica u glavnom postupku kao i za tumačenje i primjenu nacionalnog prava (vidjeti osobito presude od 18. srpnja 2007., Lucchini, C‑119/05, EU:C:2007:434, t. 43. i od 26. svibnja 2011., Stichting Natuur en Milieu i dr., C‑165/09 do C‑167/09, EU:C:2011:348, t. 47.).

               38

               Nadalje, iz ustaljene sudske prakse također proizlazi da je na Sudu da nacionalnom sudu pruži koristan odgovor koji mu omogućava donošenje odluke u sporu u kojem postupa (presuda od 11. rujna 2014., B., C‑394/13, EU:C:2014:2199, t. 21. i navedena sudska praksa).

               39

               U predmetnom slučaju – budući da je na sudu koji je uputio zahtjev da utvrdi, s jedne strane, je li prenosivi hangar poput onoga čija isporuka čini transakciju u glavnom postupku pokretna ili nepokretna imovina i, s druge strane, može li on po službenoj dužnosti istaknuti nesukladnost članka 142. stavka 1. točke (g) Zakona o PDV‑u s člankom 199. stavkom 1. točkom (g) Direktive 2006/112 – ne smije se isključiti da je odgovor na postavljena pitanja i dalje relevantan za donošenje odluke u glavnom postupku. Stoga na ta pitanja valja odgovoriti.

            Prvo pitanje

               40

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti želi znati treba li odredbe Direktive 2006/112 i načela porezne neutralnosti i proporcionalnosti tumačiti na način da im se protivi to da se u okolnostima poput onih u glavnom postupku stjecatelju imovine oduzme pravo na odbitak PDV‑a koji je neopravdano platio prodavatelju na temelju računa izdanog primjenom pravila o općem sustavu PDV‑a, iako relevantna transakcija podliježe sustavu obrnute porezne obveze, kad je prodavatelj platio navedeni porez u državnu blagajnu.

               41

               Potrebno je podsjetiti da na temelju sustava obrnute porezne obveze ne dolazi do plaćanja PDV‑a između dobavljača i stjecatelja imovine, s obzirom na to da potonji duguje pretporez za izvršene transakcije i da u načelu može isti porez odbiti tako da poreznim tijelima ne duguje nikakav iznos (vidjeti u tom smislu presudu od 6. veljače 2014., Fatorie, C‑424/12, EU:C:2014:50, t. 29. i navedenu sudsku praksu.).

               42

               Također valja napomenuti da je pravo na odbitak integralni dio mehanizma PDV‑a i u načelu ne može biti ograničeno (presude od 15. srpnja 2010., Pannon Gép Centrum, C‑368/09, EU:C:2010:441, t. 37.; od 6. veljače 2014., Fatorie, C‑424/12, EU:C:2014:50, t. 30. i od 28. srpnja 2016., Astone, C‑332/15, EU:C:2016:614, t. 30.).

               43

               Svrha je režima odbitaka u cijelosti rasteretiti poreznog obveznika tereta PDV‑a dugovanog ili plaćenog u okviru svih njegovih ekonomskih aktivnosti. Tako zajednički sustav PDV‑a jamči neutralnost oporezivanja svih ekonomskih aktivnosti, ma kakvi bili njihovi ciljevi ili rezultati, pod uvjetom da su te aktivnosti podvrgnute PDV‑u (vidjeti presude od 22. veljače 2001., Abbey National, C‑408/98, EU:C:2001:110, t. 24.; od 6. veljače 2014., Fatorie, C‑424/12, EU:C:2014:50, t. 31. i od 28. srpnja 2016., Astone, C‑332/15, EU:C:2016:614, t. 29.).

               44

               Nadalje, valja napomenuti da, kad je riječ o načinima izvršavanja prava na odbitak PDV‑a u postupku obrnute porezne obveze, navedenom u članku 199. stavku 1. Direktive 2006/112, porezni obveznik, koji je kao stjecatelj imovine dužan platiti pripadajući PDV, nije obvezan imati izdani račun u skladu s formalnim uvjetima te direktive kako bi mogao izvršavati svoje pravo na odbitak, nego samo mora ispuniti formalnosti koje je odredila dotična država članica u vezi s izvršavanjem mogućnosti koju mu nudi navedeni članak 178. točka (f) navedene direktive (vidjeti u tom smislu presudu od 6. veljače 2014., Fatorie, C‑424/12, EU:C:2014:50, t. 32. i 33.).

               45

               U predmetnom slučaju iz zahtjeva kojim se upućuje prethodno pitanje proizlazi da račun iz glavnog postupka ne spominje „obrnutu poreznu obvezu”, protivno zahtjevima članka 169. točke (n) Zakona o PDV‑u, i da je T. Farkas prodavatelju iz glavnog postupka pogrešno platio PDV, koji je pogrešno naveden na tom računu, iako je na temelju sustava obrnute porezne obveze trebao, kao primatelj robe, platiti PDV poreznim tijelima, u skladu s člankom 199. stavkom 1. točkom (g) Direktive 2006/112. Na taj način, osim činjenice da navedeni račun ne udovoljava formalnim uvjetima propisanima u nacionalnom zakonodavstvu, nije poštovan materijalni uvjet sustava obrnute porezne obveze.

               46

               Kako je Sud presudio u presudi od 6. veljače 2014., Fatorie (C‑424/12, EU:C:2014:50, t. 38.), valja utvrditi da je takva situacija spriječila mađarsku poreznu upravu u kontroli primjene sustava obrnute porezne obveze i dovela predmetnu državu članicu u opasnost od gubitka poreznih prihoda.

               47

               Nadalje, ostvarivanje prava na odbitak ograničeno je samo na dugovane poreze, tj. one koji se odnose na transakciju podvrgnutu PDV‑u ili koji su plaćeni u mjeri u kojoj su bili dugovani (vidjeti u tom smislu presudu od 6. veljače 2014., Fatorie, C‑424/12; EU:C:2014:50, t. 39.). Međutim, PDV koji je T. Farkas platio prodavatelju prenosivog hangara iz glavnog postupka nije bio dugovan.

               48

               Budući da se taj PDV nije trebao platiti te da njegovo plaćanje nije poštovalo materijalni uvjet sustava obrnute porezne obveze, T. Farkas nije se mogao pozvati na pravo na odbitak navedenog PDV‑a.

               49

               Ipak, T. Farkas može zahtijevati povrat poreza koji je neopravdano platio navedenom prodavatelju prenosivog hangara u skladu s nacionalnim pravom (vidjeti u tom smislu presudu od 6. veljače 2014., Fatorie, C‑424/12, EU:C:2014:50, t. 42.).

               50

               U tom pogledu Sud je već presudio da je, u nedostatku propisa Unije u području zahtjeva za povrat poreza, na unutarnjem pravnom poretku svake države članice da odredi uvjete u kojima ti zahtjevi mogu biti ispunjeni, pri čemu ti uvjeti moraju poštovati načela ekvivalentnosti i djelotvornosti, odnosno ne smiju biti nepovoljniji od onih koji se odnose na slične prigovore utemeljene na odredbama unutarnjeg prava niti smiju biti uređeni tako da u praksi onemogućavaju ostvarivanje prava dodijeljenih pravnim poretkom Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 15. ožujka 2007., Reemtsma Cigarettenfabriken, C‑35/05, EU:C:2007:167, t. 37.).

               51

               Budući da je, u načelu, na državama članicama da utvrde uvjete u kojima neopravdano obračunati PDV može biti usklađen s propisima, Sud je potvrdio da je sustav u kojem, s jedne strane, prodavatelj robe koji je pogrešno platio PDV poreznim tijelima može zahtijevati njegov povrat i, s druge strane, kupac te robe može podnijeti tužbu zbog stjecanja bez osnove protiv tog prodavatelja u skladu s načelima neutralnosti i djelotvornosti. Takav sustav omogućava navedenom kupcu, koji je snosio teret pogrešno obračunatog poreza, dobivanje povrata neosnovano isplaćenih iznosa (vidjeti u tom smislu presudu od 15. ožujka 2007., Reemtsma Cigarettenfabriken, C‑35/05, EU:C:2007:167, t. 38. i 39. i navedenu sudsku praksu).

               52

               Nadalje, prema ustaljenoj sudskoj praksi, u nedostatku propisa Unije u ovom pogledu, procesnopravna pravila namijenjena zaštiti pravâ koja pojedinci uživaju na temelju prava Unije uređena su nacionalnim pravnim poretkom svake države članice, sukladno načelu njihove procesne autonomije (vidjeti osobito presude od 16. svibnja 2000., Preston i dr., C‑78/98, EU:C:2000:247, t. 31. i od 15. ožujka 2007., Reemtsma Cigarettenfabriken, C‑35/05, EU:C:2007:167, t. 40.).

               53

               Ipak, ako povrat PDV‑a postane nemoguć ili pretjerano otežan, osobito u slučaju insolventnosti prodavatelja, načelo djelotvornosti može zahtijevati da stjecatelj predmetne imovine ima mogućnost podnošenja svojeg zahtjeva za povrat izravno poreznim tijelima. Države članice moraju radi poštovanja načela djelotvornosti predvidjeti instrumente i detaljna postupovna pravila potrebna kako bi se navedenom stjecatelju omogućio povrat neopravdano obračunatog poreza (vidjeti u tom smislu presudu od 15. ožujka 2007., Reemtsma Cigarettenfabriken, C‑35/05, EU:C:2007:167, t. 41.).

               54

               U okviru predmeta u glavnom postupku valja navesti da, s jedne strane, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je prodavatelj koji je isporučio prenosivi hangar iz glavnog postupka u postupku stečaja, što bi moglo upućivati na to da je pretjerano otežano ili nemoguće da T. Farkas dobije povrat PDV‑a koji mu je taj prodavatelj neopravdano obračunao. S druge strane, na temelju odluka mađarske porezne uprave, utvrđeno je da je T. Farkas odgovaran za plaćanje tog PDV‑a u državnu blagajnu, iako ga je platio navedenom prodavatelju. Na sudu koji je uputio zahtjev jest da provjeri može li T. Farkas dobiti povrat nedugovanog poreza od tog istog prodavatelja.

               55

               Nadalje, valja dodati da prema navodima suda koji je uputio zahtjev u predmetnom slučaju nema nikakvih indicija o utaji poreza te je prodavatelj koji je izdao račun iz glavnog postupka platio PDV u državnu blagajnu, tako da potonja nije pretrpjela štetu zbog toga što je taj račun pogrešno izdan na temelju općeg poreznog sustava umjesto sustava obrnute porezne obveze.

               56

               U tim okolnostima T. Farkasu, kao stjecatelju predmetne imovine, mora biti omogućeno podnošenje zahtjeva za povrat izravno poreznom tijelu ako povrat neopravdano obračunatog PDV‑a postane nemoguć ili pretjerano otežan, osobito u slučaju insolventnosti tog prodavatelja.

               57

               S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da se odredbe Direktive 2006/112 i načela porezne neutralnosti, djelotvornosti i proporcionalnosti moraju tumačiti na način da im se ne protivi to da u situaciji poput one u glavnom postupku stjecatelj imovine bude lišen prava na odbitak PDV‑a koji je neopravdano platio prodavatelju na temelju računa izdanog primjenom pravila o općem sustavu PDV‑a, iako relevantna transakcija podliježe mehanizmu obrnute porezne obveze, kad je prodavatelj platio navedeni porez u državnu blagajnu. Ta načela ipak zahtijevaju da stjecatelj imovine ima mogućnost podnošenja svojeg zahtjeva za povrat izravno poreznim tijelima, pod uvjetom da prodavateljev povrat neopravdano obračunatog PDV‑a stjecatelju imovine postane nemoguć ili pretjerano otežan, osobito u slučaju prodavateljeve insolventnosti.

            Drugo pitanje

               58

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li načelo proporcionalnosti tumačiti na način da mu se protivi to da u situaciji poput one u glavnom postupku nacionalna porezna tijela izreknu poreznom obvezniku, koji je kupio robu čija isporuka podliježe sustavu obrnute porezne obveze, poreznu sankciju u visini 50 % iznosa PDV‑a koji je dužan platiti poreznoj upravi, kad potonja nije pretrpjela gubitak poreznih prihoda i kad ne postoji indicija utaje poreza.

               59

               Valja podsjetiti da su, u nedostatku usklađenosti zakonodavstva Unije u području sankcija primjenjivih na slučajeve neispunjenja uvjeta iz režima uvedenog tim zakonodavstvom, države članice i dalje nadležne odabrati sankcije koje smatraju primjerenima. Ipak, one su dužne izvršavati svoju nadležnost poštujući pravo Unije i njegova opća načela te, sukladno tomu, i načelo proporcionalnosti (vidjeti u tom smislu presude od 7. prosinca 2000., de Andrade, C‑213/99, EU:C:2000:678, t. 20. i od 6. veljače 2014., Fatorie, C‑424/12, EU:C:2014:50, t. 50.).

               60

               Takve sankcije ne smiju prekoračivati ono što je nužno za postizanje ciljeva osiguranja pravilne naplate poreza i izbjegavanja utaje. Valja podsjetiti da, kako bi se ocijenilo je li sankcija usklađena s načelom proporcionalnosti, treba uzeti u obzir osobito narav i ozbiljnost povrede koja se tom sankcijom kažnjava kao i načine utvrđivanja njezina iznosa (vidjeti u tom smislu presude od 8. svibnja 2008., Ecotrade, C‑95/07 i C‑96/07, EU:C:2008:267, t. 65. do 67. i od 20. lipnja 2013., Rodopi‑M 91, C‑259/12, EU:C:2013:414, t. 38.).

               61

               Iako je na sudu koji je uputio zahtjev da ocijeni prelazi li iznos sankcije ono što je nužno za postizanje ciljeva navedenih u prethodnoj točki (presuda od 20. lipnja 2013., Rodopi‑M 91, C‑259/12, EU:C:2013:414, t. 39.), tom sudu valja pružiti određene elemente iz predmeta u glavnom postupku na temelju kojih on može utvrditi je li sankcija koja je izrečena T. Farkasu na temelju Zakona o zakoniku o poreznom postupku u skladu s načelom proporcionalnosti.

               62

               U tom pogledu, čini se da takva sankcija može potaknuti porezne obveznike da slučaj nedostatnog plaćanja poreza što je brže moguće usklade s pravilima i stoga ostvare cilj osiguranja pravilne naplate tog poreza.

               63

               Prema članku 170. stavku 1. tog zakona, iznos sankcije u pravilu je 50 % iznosa PDV‑a koji je porezni obveznik dužan platiti poreznoj upravi. Članak 171. stavak 1. tog istog zakona određuje da se stopa novčane kazne može po službenoj dužnosti ili na zahtjev sniziti ili novčana kazna u potpunosti opozvati ako postoje okolnosti koje se mogu smatrati izvanrednima i na temelju kojih je moguće zaključiti da je, među ostalim, porezni obveznik koji je odgovoran za porezni dug postupio s razboritošću koja se od njega može očekivati u predmetnoj situaciji. Ta odredba također predviđa da se novčana kazna snižava uzimanjem u obzir svih okolnosti slučaja, osobito visine poreznog duga, okolnosti njegova nastanka, ozbiljnosti i učestalosti nezakonitog ponašanja poreznog obveznika.

               64

               Kao što je to nezavisni odvjetnik naveo u točki 63. svojeg mišljenja, ta pravila utvrđivanja navedene sankcije u načelu osiguravaju da ona ne prelazi ono što je nužno za postizanje ciljeva pravilne naplate poreza i izbjegavanja utaje.

               65

               Kad je riječ o proporcionalnosti sankcije izrečene T. Farkasu u okviru glavnog postupka, u pogledu naravi i ozbiljnosti povrede o kojoj je riječ u glavnom postupku valja utvrditi, kao što je to Komisija učinila u pisanim očitovanjima podnesenima Sudu, da se ta povreda sastoji od pogreške u vezi s primjenom mehanizma PDV‑a koja odgovara povredi administrativne naravi i koja, s obzirom na činjenične elemente koji proizlaze iz spisa kojim Sud raspolaže, s jedne strane, nije poreznoj upravi nanijela nikakav gubitak prihoda te je, s druge strane, karakterizira nepostojanje indicija o utaji.

               66

               U tim se okolnostima izricanje sankcije T. Farkasu u visini 50 % iznosa PDV‑a primjenjivog na predmetnu transakciju čini neproporcionalnim, što je na nacionalnom sudu da provjeri.

               67

               S obzirom na prethodna razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti na način da se načelo proporcionalnosti mora tumačiti tako da mu se protivi to da u situaciji poput one u glavnom postupku nacionalna porezna tijela nalože poreznom obvezniku koji je kupio robu čija isporuka podliježe sustavu obrnute porezne obveze poreznu sankciju u visini 50 % iznosa PDV‑a koji je dužan platiti poreznoj upravi, ako potonja nije pretrpjela gubitak poreznih prihoda i ne postoji indicija utaje poreza, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

         Troškovi

               68

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                        1.

                           Članak 199. stavak 1. točku (g) Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost, kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 2010/45/EU od 13. srpnja 2010., treba tumačiti na način da se primjenjuje na isporuku nepokretne imovine koju prodaje dužnik prema presudi u okviru prisilne prodaje.

                        2.

                           Odredbe Direktive 2006/112, kako je izmijenjena Direktivom 2010/45, i načela porezne neutralnosti, djelotvornosti i proporcionalnosti treba tumačiti na način da im se ne protivi to da u situaciji poput one u glavnom postupku stjecatelj imovine bude lišen prava na odbitak PDV‑a koji je neopravdano platio prodavatelju na temelju računa izdanog primjenom pravila o općem sustavu PDV‑a, iako relevantna transakcija podliježe mehanizmu obrnute porezne obveze, kad je prodavatelj platio navedeni porez u državnu blagajnu. Ta načela ipak zahtijevaju da stjecatelj imovine ima mogućnost podnošenja svojeg zahtjeva za povrat izravno poreznim tijelima, pod uvjetom da prodavateljev povrat neopravdano obračunatog PDV‑a stjecatelju imovine postane nemoguć ili pretjerano otežan, osobito u slučaju prodavateljeve insolventnosti.

                        3.

                           Načelo proporcionalnosti mora se tumačiti tako da mu se protivi to da u situaciji poput one u glavnom postupku nacionalna porezna tijela nalože poreznom obvezniku koji je kupio robu čija isporuka podliježe sustavu obrnute porezne obveze poreznu sankciju u visini 50 % iznosa PDV‑a koji je dužan platiti poreznoj upravi, ako potonja nije pretrpjela gubitak poreznih prihoda i ne postoji indicija utaje poreza, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: mađarski