title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 26. siječnja 2017.#Zucchetti Rubinetteria SpA protiv Europske komisije.#Žalba – Tržišno natjecanje – Zabranjeni sporazumi – Belgijsko, njemačko, francusko, talijansko, nizozemsko i austrijsko tržište kupaonske opreme – Usklađivanje prodajnih cijena i razmjena osjetljivih poslovnih informacija – Uredba (EZ) br. 1/2003 – Članak 23. stavak 2. – Gornja granica od 10 % od prihoda.#Predmet C-618/13 P.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      26. siječnja 2017. (
            *1
         )
      „Žalba — Tržišno natjecanje — Zabranjeni sporazumi — Belgijsko, njemačko, francusko, talijansko, nizozemsko i austrijsko tržište kupaonske opreme — Usklađivanje prodajnih cijena i razmjena osjetljivih poslovnih informacija — Uredba (EZ) br. 1/2003 — Članak 23. stavak 2. — Gornja granica od 10% od prihoda“
      U predmetu C‑618/13 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 26. studenoga 2013.,

         Zucchetti Rubinetteria SpA, sa sjedištem u Gozzanu (Italija), koji zastupaju M. Condinanzi, P. Ziotti i N. Vasile, avvocati,
      žalitelj,
      druga stranka u postupku je:

         Europska komisija, koju zastupaju L. Malferrari i F. Ronkes Agerbeek, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
      tuženik u prvom stupnju,
      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: A. Tizzano, potpredsjednik Suda, u svojstvu predsjednika prvog vijeća, M. Berger, E. Levits, S. Rodin (izvjestitelj) i F. Biltgen, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: K. Malacek, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 10. rujna 2015.,
      odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Svojom žalbom Zucchetti Rubinetteria SpA zahtijeva ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 16. rujna 2013. Zucchetti Rubinetteria/Komisija (T‑396/10, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2013:446), kojom je odbijena njegova tužba za poništenje Odluka Komisije C (2010) 4185 final od 23. lipnja 2010. koja se odnosi na postupak primjene članka 101. UFEU‑a i članka 53. Sporazuma o EGP‑u (predmet COMP/39092 — kupaonska oprema) (u daljnjem tekstu: sporna odluka), u dijelu u kojem se na njega odnosi i, podredno, ukidanje ili smanjenje novčane kazne koja mu je tom odlukom izrečena.

         Pravni okvir

         Uredba (EZ) br. 1/2003

               2

               Uredba Vijeća (EZ) br. 1/2003 od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima [101. i 102. UFEU‑a] (SL 2003., L 1, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 165.) u članku 23. stavcima 2. i 3. propisuje:
               „2.   Komisija može poduzetnicima i udruženjima poduzetnika odlukom propisati novčane kazne ako bilo namjerno ili nepažnjom:

                        (a)

                        krše odredbe članka [101. ili 102. UFEU‑a] […]

                  […]
               Za svakog poduzetnika i svako udruženje poduzetnika koje sudjeluje u povredi propisa, novčana kazna ne smije prelaziti 10% njegovog ukupnog prihoda u prethodnoj poslovnoj godini.
               […]
               3.   Pri određivanju iznosa novčane kazne uzet će se u obzir težina i trajanje povrede.”

               3

               Ta uredba u članku 31. određuje:
               „Sud ima neograničenu nadležnost u nadzoru odluka Komisije kojima ista izriče novčane kazne ili periodične penale. Sud može takve odluke ukinuti, ili smanjiti ili povećati iznos novčane kazne ili periodičnog penala.”

         Smjernice iz 2006.

               4

               Smjernice o metodi za utvrđivanje kazni koje se propisuju u skladu s člankom 23. stavkom 2. točkom (a) Uredbe br. 1/2003 (SL 2006., C 210, str. 2.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom, poglavlje 8., svezak 4., str. 58.; u daljnjem tekstu: smjernice iz 2006.) u točki 2. navode da „Komisija mora uzimati u obzir i težinu i trajanje povreda” i da „izrečena kazna ne smije premašivati ograničenja utvrđena u članku 23. stavku 2. drugom i trećem podstavku Uredbe (EZ) br. 1/2003”.

               5

               Točke 19., 21., 23., 29. i 37. smjernica iz 2006. navode:

                        „19.

                        Osnovni iznos kazne povezan je s udjelom vrijednosti prihoda od prodaje, ovisno o stupnju težine povrede, pomnoženo s godinama trajanja povrede.

                  […]

                        21.

                        U pravilu se udio vrijednosti prihoda od prodaje koji se uzima u obzir utvrđuje u visini do 30% vrijednosti prihoda od prodaje.

                  […]

                        23.

                        Horizontalni sporazumi o određivanju cijena […] koji su obično tajni, po svojoj su naravi među najtežim oblicima ograničavanja tržišnog natjecanja. Sa stajališta politike tržišnog natjecanja, njih se kažnjava visokim novčanim kaznama. Stoga je udio vrijednosti prihoda od prodaje koji se uzima u obzir u takvim slučajevima povreda u pravilu u gornjem dijelu tog raspona.

                  […]

                        29.

                        „Osnovni se iznos može sniziti ako Komisija utvrdi postojanje olakotnih okolnosti, kao što su:

                  […]

                        —

                        ako poduzetnik dokaže da je njegovo sudjelovanje u povredi znatno ograničeno i tako dokaže da je tijekom razdoblja u kojemu je sudjelovao u sporazumu koji predstavlja povredu zapravo izbjegavao provoditi takav sporazum opredjeljujući se za konkurentno ponašanje na tržištu: […]

                  […]

                        37.

                        Unatoč tome što ove Smjernice daju opću metodologiju za utvrđivanje kazni, pojedinosti danog slučaja ili potreba za postizanjem preventivnog učinka u pojedinom slučaju mogu opravdati odstupanje od takve metodologije ili od ograničenja navedenih u točki 21.”

         Okolnosti spora i sporna odluka

               6

               Okolnosti spora izložene su u točkama 1. do 11. pobijane presude i mogu se sažeti kako slijedi.

               7

               Žalitelj je talijanski poduzetnik koji proizvodi i prodaje isključivo sanitarnu armaturu.

               8

               Komisija je u spornoj odluci utvrdila postojanje povrede članka 101. stavka 1. UFEU‑a i članka 53. Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru od 2. svibnja 1992. (SL 1994., L 1, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 106., str. 4.) u sektoru kupaonske opreme. Ta se povreda, u kojoj je sudjelovalo 17 poduzetnika, odvijala tijekom različitih razdoblja između 16. listopada 1992. i 9. studenoga 2004. u obliku niza protutržišnih sporazuma ili usklađenog djelovanja na području Belgije, Njemačke, Francuske, Italije, Nizozemske i Austrije.

               9

               Točnije, Komisija je u spornoj odluci navela da je utvrđena povreda obuhvaćala: kao prvo, usklađivanje između spomenutih proizvođača kupaonske opreme godišnjih povećanja cijena i drugih elemenata utvrđivanja cijena, u okviru redovitih sastanaka u nacionalnim strukovnim udruženjima; kao drugo, utvrđivanje ili usklađivanje cijena prilikom posebnih događaja, poput povećanja troškova sirovina, uvođenja eura i uvođenja naplate cestarine; i, kao treće, u otkrivanju i razmjeni osjetljivih poslovnih informacija. Osim toga, Komisija je zaključila da je određivanje cijena u sektoru kupaonske opreme slijedilo jednogodišnji ciklus. U tom kontekstu su proizvođači utvrđivali cjenike koji su, u pravilu, ostajali na snazi godinu dana i služili kao osnova za poslovne odnose s trgovcima na veliko.

               10

               Proizvodi obuhvaćeni spornom odlukom su kupaonska oprema, koja pripada nekoj od tri podskupine sljedećih proizvoda, to jest sanitarne armature, pregrade za tuš kabine i njihovi dodatni dijelovi te sanitarna keramika (u daljnjem tekstu: tri podskupine proizvoda).

               11

               Što se tiče protutržišnih djelovanja koja su se odvijala, osobito u Italiji, ona su se izvršavala u okviru dviju neformalnih grupa. Prvu, nazvanu „Euroitalia”, čine poduzetnici, među kojima i žalitelj, koji su se sastajali dva do tri puta godišnje između srpnja 1992. i listopada 2004. U okviru te grupe, koja se formirala prilikom stupanja njemačkih proizvođača na talijansko tržište, razmjena informacija odnosila se ne samo na sanitarne armature nego i na sanitarnu keramiku. Žalitelj je bio dio i druge neformalne grupe poduzetnika nazvane „Michelangelo”, koja se nekoliko puta sastala između kraja 1995. i početka 1996. godine te 25. srpnja 2003. Na tim su se sastancima rasprave odnosile na širok raspon sanitarnih proizvoda, osobito sanitarnu armaturu i sanitarnu keramiku.

               12

               Što se tiče sudjelovanja žalitelja na sastancima tih dviju neformalnih grupa, Komisija je utvrdila da iako žalitelj osporava pravnu ocjenu dotičnih djelovanja zabranjenog sporazuma, ipak priznaje da je sudjelovao u neprimjerenim raspravama svojih konkurenata. Osim toga, neovisno o tomu je li on primijenio predmetna povećanja cijena, žalitelj je imao aktivnu ulogu u organizaciji sastanaka i raspravama na njima.

               13

               Što se tiče sudjelovanja predmetnih poduzetnika u utvrđenoj povredi, Komisija je smatrala da nema dovoljno dokaza na temelju kojih bi se moglo zaključiti da su žalitelj, kao i drugi talijanski poduzetnici koji su sudjelovali na sastancima Euroitalia i Michelangelo, bili svjesni sveobuhvatnog plana.

               14

               Stoga je Komisija u članku 1. stavku 5. točki 18. sporne odluke utvrdila da je žalitelj sudjelovao u povredi vezanoj za kupaonsku opremu na talijanskom državnom području između 16. listopada 1992. i 9. studenoga 2004.

               15

               U skladu s člankom 2. stavkom 17. sporne odluke, Komisija je žalitelju izrekla novčanu kaznu u iznosu 3996000 eura.

               16

               Radi izračuna te kazne, Komisija se oslonila na smjernice iz 2006.

         Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

               17

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 8. rujna 2010. žalitelj je zatražio poništenje sporne odluke u dijelu u kojem se na njega odnosi i, podredno, smanjenje iznosa novčane kazne koja mu je izrečena.

               18

               U prilog svojoj tužbi naveo je tri tužbena razloga koja se temelje na, kao prvo, Komisijinim pogreškama prilikom određivanja relevantnog tržišta, kao drugo na tomu da je Komisija pogrešno smatrala da su predmetna djelovanja povreda članka 101. UFEU‑a odnosno, kao treće, na pogreškama koje je Komisija počinila prilikom izračuna iznosa novčane kazne.

               19

               Opći sud je odbio te tužbene razloge odlučujući, kao prvo, o zahtjevima za poništenje sporne odluke, u dijelu u kojem se odnose na žalitelja, osim dijela trećeg tužbenog razloga u vezi s Komisijinim obrazloženjem u pogledu primjene koeficijenata za „težinu povrede” i „dodatni iznos”. U tom pogledu Opći sud u točki 119. pobijane presude zaključio je da je Komisija počinila dvije pogreške pri utvrđivanju time što je primjenu koeficijenata za „težinu povrede” i „dodatni iznos” od 15% opravdala žaliteljevim sudjelovanjem u jedinstvenoj povredi koja je obuhvaćala područja šest država članica i tri podskupine proizvoda.

               20

               Opći sud je u točkama 138. do 140. pobijane presude ipak smatrao da te pogreške u ocjeni ne uzrokuju ništavost tih članaka sporne odluke na koje se odnose zahtjevi kojima se traži djelomično poništenje te odluke.

               21

               Stoga je u točki 141. pobijane presude odlučio odbiti te zahtjeve.

               22

               Što se tiče, kao drugo, podredno istaknutih zahtjeva, kojima se traži ukidanje ili smanjenje iznosa novčane kazne koja je žalitelju izrečena, i njih je Opći sud odbio u točki 152. pobijane presude.

               23

               U tom je pogledu u okviru izvršavanja svoje neograničene nadležnosti smatrao da su, unatoč Komisijinim pogreškama koje su utvrđene u točki 119. spomenute presude, koeficijenti za „težinu povrede” i „dodatni iznos” od 15% u potpunosti opravdani s obzirom na sve relevantne dokaze u ovom slučaju.

               24

               Stoga je Opći sud u cijelosti odbio tužbu.

         Zahtjevi stranaka

               25

               Žalitelj od Suda zahtijeva da:

                        —

                        ukine pobijanu presudu jer je Opći sud odbio tužbu;

                        —

                        ukine ili umanji novčanu kaznu u okviru izvršavanja svoje neograničene nadležnosti, odlučujući konačno u sporu, i

                        —

                        naloži Komisiji snošenje troškova.

               26

               Komisija od Suda zahtijeva da:

                        —

                        odbije žalbu i

                        —

                        žalitelju naloži snošenje troškova.

         O žalbi

               27

               U prilog svojoj žalbi žalitelj iznosi dva žalbena razloga. Prvi žalbeni razlog temelji se na povredi prava Unije u pogledu izračuna novčane kazne koja mu je izrečena. Drugi žalbeni razlog temelji se na tomu da Opći sud prilikom izračuna te novčane kazne nije uzeo u obzir olakotne okolnosti.

         Prvi žalbeni razlog

      Argumentacija stranaka

               28

               Svojim prvim žalbenim razlogom, koji se odnosi na točke 118., 120. do 124., 127. i 128., žalitelj tvrdi da je Opći sud pri nadzoru izračuna novčane kazne koja mu je izrečena povrijedio pravo Unije jer je, s jedne strane, pogrešno ocijenio težinu predmetne povrede i, s druge strane, zato što je povrijedio načelo kontradiktornosti postupka i obvezu obrazlaganja. Točnije, Opći je sud prilikom primjene sankcija u predmetima koji se odnose na zabranjene sporazume povrijedio članak 23. stavke 2. i 3. Uredbe br. 1/2003 kao i načela osobne odgovornosti, proporcionalnosti i jednakog postupanja.

               29

               Žalitelj ističe da je Opći sud u točki 118. pobijane presude potvrdio tezu prema kojoj se ne može smatrati da je predmetna povreda koja obuhvaća područje šest država članica i tri podskupine proizvoda jednako teška kao i ona počinjena na području samo jedne države članice i koja obuhvaća dvije podskupine proizvoda. Isto tako je Opći sud u točkama 120., 127. i 128. pobijane presude pravilno podsjetio na doseg načela proporcionalnosti i načela jednakog postupanja. Na osnovi tih utvrđenja Opći je sud, u okviru svoje neograničene nadležnosti, trebao smanjiti izrečenu novčanu kaznu vodeći računa o manjoj težini povrede sudjelovanja žalitelja u povredi koja mu se stavlja na teret. Međutim, Opći je sud, utvrdivši u točki 119. pobijane presude da je Komisija počinila dvije pogreške u ocjeni prilikom ispitivanja koeficijenata za „težinu povrede” i „dodatni iznos”, potvrdio iznos novčane kazne, što je stoga potpuno nelogično i u suprotnosti s obrazloženjem u toj presudi.

               30

               Osim toga, takvo razlaganje krši načela proporcionalnosti, jednakog postupanja i individualizacije kazni, osobito s obzirom na ponašanje poduzetnika koji imaju sjedište izvan Italije na koje je primijenjena ista stopa množenja od 15%, a koji su povrijedili pravila o tržišnom natjecanju na području dotičnih šest država članica za tri podskupine proizvoda.

               31

               Komisija najprije smatra da je prvi žalbeni razlog nedopušten zbog toga što žalitelj ne osporava dio pobijane presude u kojem je Opći sud izvršavajući svoju neograničenu nadležnost izmijenio novčanu kaznu. Međutim, taj dio je jedini relevantan za potrebe ove žalbe. Dakle, žalitelj se pozvao samo na točke spomenute presude koje se ne odnose na nadzor zakonitosti. Osim toga, nejasno je koju je pogrešku koja se tiče prava Opći sud počinio pri izvršavanju svoje neograničene nadležnosti. Žalitelj navodi načela proporcionalnosti, jednakog postupanja i individualizacije kazni na apstraktan i općenit način. Međutim, da bi bila dopuštena, žalba mora precizno navesti pravne argumente istaknute u prilog zahtjevu za ukidanje. Osim toga, iz sudske prakse proizlazi da Sud nema pravo zamijeniti ocjenu Općeg suda i odlučiti prilikom izvršavanja svoje neograničene nadležnosti o vlastitom iznosu novčane kazne, osim ako je taj iznos ne samo neprikladan nego i pretjeran do te mjere da je neproporcionalan.

               32

               Što se tiče merituma tog žalbenog razloga, Komisija podredno ističe da je Opći sud u točkama 146. do 150. pobijane presude detaljno analizirao sve razloge koji su ga doveli do toga da koeficijent za težinu povrede i dodatni iznos u ovom slučaju odredi na 15%.

               33

               Komisija osobito naglašava da je koeficijent od 15% minimalan za predmetnu vrstu povrede. U tom pogledu međutim u biti dodaje da, suprotno onomu što se čini da smatra Opći sud, težina takve povrede nije nužno drukčija ako se zabranjeni sporazum odnosi na dvije ili tri vrste proizvoda ili se tiče šest, a ne samo jedne države članice s obzirom na to da je riječ o teškoj povredi imajući u vidu cilj članka 101. UFEU‑a, čija je svrha i zaštita tržišnog natjecanja kao takvog. Osim toga, Komisija zaključuje da su se razlike o kojima Opći sud govori u točki 114. pobijane presude između, s jedne strane, žalitelja koji nije sudjelovao u povredi u Italiji, i to samo u pogledu dviju od tri podskupina proizvoda, i, s druge strane, ostalih članova zabranjenog sporazuma koji su sudjelovali u toj povredi na području šest država članica i to u pogledu triju podskupina proizvoda već očitovale u različitim iznosima s obzirom na prihod koji su osnova izračuna novčanih kazni. Usto, uloga žalitelja nije bila sekundarna. U tom pogledu, njegovo sudjelovanje u predmetnoj povredi trajalo je 12 godina i pri izračunu novčane kazne u obzir su uzeti čimbenici kao što su broj stanovnika i bruto domaći proizvod (BDP) Italije. Stoga nije došlo do povrede načela jednakog postupanja.

               34

               U svakom slučaju, žalitelj se ne može sebi u prilog pozivati na to da je pri izračunu novčane kazne potencijalno počinjena nezakonitost u korist drugih sudionika predmetnog zabranjenog sporazuma.

         Ocjena Suda

               35

               Najprije valja odbiti prigovor nedopuštenosti koji je istaknula Komisija.

               36

               Naime, iz pismena proizlazi da Zucchetti Rubinetteria u bitnome tvrdi da je Opći sud zanemario načela proporcionalnosti, jednakog postupanja i individualizacije kazni jer nije ponovno ocijenio novčanu kaznu nakon što je u točki 119. pobijane presude zaključio da je Komisija počinila dvije pogreške u ocjeni u okviru izračuna novčane kazne. Stoga se u žalbi dovoljno jasno i precizno mogu utvrditi pogreške koje se tiču prava i koje sadržava pobijana presuda.

               37

               Stoga je prvi žalbeni razlog dopušten.

               38

               Što se tiče osnovanosti prvog žalbenog razloga, koji se temelji na tomu da je Opći sud prilikom izračuna novčane kazne zanemario načela osobne odgovornosti, proporcionalnosti i jednakog postupanja, valja na početku kao prvo podsjetiti da je načelo jednakog postupanja općeg načela prava Unije sadržano u člancima 20. i 21. Povelje Europske unije o temeljnim pravima. Prema ustaljenoj sudskoj praksi, to načelo zahtijeva da se u usporedivim situacijama ne postupa na različit način i da se u različitim situacijama ne postupa na jednak način, osim ako je takvo postupanje objektivno opravdano. Kao drugo, iz ustaljene sudske prakse Suda također proizlazi da, što se tiče utvrđivanja iznosa novčane kazne, ne može postojati, primjenom različitih metoda izračuna, diskriminacija između poduzetnika koji su sudjelovali u sporazumu ili usklađenom djelovanju protivno članku 101. stavku 1. UEFU‑a. Kao treće, Sud je ipak u više navrata presudio da prethodna praksa Komisije pri donošenju odluka ne služi kao pravni okvir za novčane kazne u području tržišnog natjecanja te da odluke u drugim predmetima mogu služiti samo kao smjernice kada je u pitanju utvrđivanje postojanja diskriminacije (vidjeti u tom smislu presudu od 11. srpnja 2013., Ziegler/Komisija, C‑439/11 P, EU:C:2013:513, t. 132. do 134.).

               39

               Nadalje, ustaljena je sudska praksa da, kao prvo, Komisijina zadaća nadzora koja joj je dodijeljena člankom 105. stavkom 1. i člankom 106. UFEU‑a ne obuhvaća samo zadatak istrage i sankcioniranja pojedinih povreda nego i dužnost da vodi opću politiku primjene Ugovorom određenih načela u području tržišnog natjecanja i da u tom smislu usmjeri ponašanje poduzetnika. Spomenutu politiku tržišnog natjecanja obilježava Komisijina široka diskrecijska ovlast, osobito kad je riječ o određivanju iznosa novčanih kazni (vidjeti u tom smislu presudu od 28. lipnja 2005., Dansk Rørindustri i dr./Komisija, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P do C‑208/02 P i C‑213/02 P, EU:C:2005:408, t. 170. i 172.).

               40

               Kao drugo, prilikom utvrđivanja novčane kazne valja uzeti u obzir težinu i trajanje povrede, zbog čega valja voditi računa o zakonodavnom i ekonomskom kontekstu ponašanja koje se stavlja na teret, prirodi ograničenja tržišnog natjecanja do kojih je došlo kao i o broju te važnosti dotičnih poduzetnika (vidjeti u tom smislu presudu od 16. prosinca 1975., Suiker Unie i dr./Komisija, 40/73 do 48/73, 50/73, 54/73 do 56/73, 111/73, 113/73 i 114/73, EU:C:1975:174, t. 612.).

               41

               Kao treće, valja uzeti u obzir sve elemente koji se ocjenjuju u pogledu težine povrede, kao i ponašanje poduzetnika tijekom upravnog postupka (presuda od 11. siječnja 1990., Sandoz prodotti farmaceutici/Komisija, C‑277/87, EU:C:1990:6, t. 27.).

               42

               Kao četvrto, radi utvrđivanja težine povrede, valja voditi računa o velikom broju elemenata čija obilježja i važnost ovise o vrsti predmetne povrede i posebnim okolnostima dotične povrede. Među tim elementima mogu biti, ovisno o slučaju, ponašanje svakog poduzetnika, uloga koju u stvaranju zabranjenog sporazuma ima svaki od njih, količina i vrijednost robe koja je predmet povrede, kao i veličina i gospodarska moć poduzetnika te stoga i utjecaj koji je on mogao imati na tržište (vidjeti u tom smislu presude od 7. lipnja 1983., Musique Diffusion française i dr./Komisija, 100/80 do 103/80, EU:C:1983:158, t. 120.; od 9. studenoga 1983., Nederlandsche Banden‑Industrie‑Michelin/Komisija, 322/81, EU:C:1983:313, t. 111., kao i od 11. srpnja 2013., Gosselin Group/Komisija, C‑429/11 P, neobjavljena, EU:C:2013:463, t. 89. i 90.).

               43

               Naposljetku, pogrešku koja se tiče prava koju je počinio Opći sud zbog neprikladnosti iznosa novčane kazne može se utvrditi samo u slučaju da Sud ocijeni da je iznos sankcije ne samo neprikladan nego i pretjeran do te mjere da je neproporcionalan (presuda od 22. studenoga 2012., E.ON Energie/Komisija, C‑89/11 P, EU:C:2012:738, t. 126.).

               44

               U ovom je slučaju Opći sud u točkama 145. do 150. pobijane presude analizirao posljedice koje proizlaze iz njegova utvrđenja u točki 119. te presude prema kojem je Komisija pri izračunu novčane kazne pogrešno smatrala da je žalitelj sudjelovao u povredi koja mu se stavlja na teret na području šest država članica u pogledu triju podskupina proizvoda te da je počinio dvije pogreške u ocjeni jer je primjenu koeficijenata za „težinu povrede” i „dodatni iznos” od 15% utemeljio na takvoj povredi.

               45

               Dakle, Opći sud je u točki 145. pobijane presude najprije utvrdio da će se pri izvršavanju svoje neograničene nadležnosti osloniti na smjernice iz 2006. Zatim je u točki 146. te presude podsjetio da su koeficijenti primjenjivi na tu predmetnu vrstu povrede u skladu s načelom proporcionalnosti, u rasponu od 0 do 30% za koeficijent „težina povrede” te od 15 do 25% za koeficijent „dodatni iznos”. Naposljetku je Opći sud u točki 147. pobijane presude, u kojoj se u biti ponavljaju utvrđenja iz točaka 118. i 128. te presude, ocijenio da je povreda koja obuhvaća tri podskupine proizvoda u šest država članica i zbog svojeg zemljopisnog dosega i broja podskupina proizvoda teža od one u kojoj je sudjelovao žalitelj.

               46

               Osim toga, Opći je sud u točki 148. pobijane presude dodao da se činjenicom da se poduzetnicima koji su sudjelovali u jedinstvenoj povredi koja obuhvaća šest država članica i tri podskupine proizvoda trebala izreći novčana kazna izračunana na temelju koeficijenata za „težinu povrede” i „dodatni iznos” većih od koeficijenata od onih primijenjenih za sankcioniranje žalitelja ne može valjano opravdati da Opći sud potonjem u okviru izvršavanja svoje neograničene nadležnosti izreče novčanu kaznu u iznosu koji ne bi bio dovoljno odvraćajući s obzirom na težinu povrede u kojoj je sudjelovao. Stoga je u točki 149. spomenute presude smatrao da su koeficijenti za „težinu povrede” i „dodatni iznos” od 15% prikladni s obzirom na utvrđenja iz točke 148. iste presude kao i s obzirom na smjernice iz 2006.

               47

               U tom pogledu valja utvrditi da, kao što u biti tvrdi Komisija, sadržavaju pogrešku koja se tiče prava obrazloženja koja se nalaze osobito u točkama 118. i 128. te točkama 147. i 148. pobijane presude, prema kojima je, s jedne strane, povreda koja obuhvaća tri podskupine proizvoda u šest država članica teža od one u kojoj je sudjelovao žalitelj, koja je počinjena na području samo jedne države članice i koja obuhvaća samo dvije podskupine proizvoda, te prema kojima se, s druge strane, poduzetnicima koji su sudjelovali u prvospomenutoj povredi trebala izreći novčana kazna izračunana na temelju koeficijenata za „težinu povrede” i „dodatni iznos” većih od onih primijenjenih za sankcioniranje žalitelja.

               48

               Naime, iako, da bi se ocijenila težina povrede a zatim utvrdio iznos novčane kazne, treba osobito voditi računa o zemljopisnom dosegu te povrede i broju proizvoda koji su njome obuhvaćeni, okolnost da povreda obuhvaća šire zemljopisno područje i veći broj proizvoda u odnosu na neku drugu povredu, ne može sama po sebi nužno značiti da se tu prvu povredu, razmatranu u cijelosti, te osobito s obzirom na njezinu prirodu treba kvalificirati kao težu od druge i daje stoga opravdano utvrditi koeficijente za „težinu povrede” i „dodatni iznos” veće od onih primijenjenih na izračun novčane kazne kojom se sankcionira ta druga povreda (vidjeti u tom smislu presudu od 10. srpnja 2014., Telefónica i Telefónica de España/Komisija, C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, t. 178.).

               49

               Međutim treba podsjetiti da, ako obrazloženje odluke Općeg suda upućuje na povredu prava Unije, a njezina je izreka osnovana iz nekih drugih pravnih razloga, takva povreda ne može dovesti do ukidanja te odluke, nego valja provesti izmjenu obrazloženja (vidjeti u tom smislu presude od 9. lipnja 1992., Lestelle/Komisija, C‑30/91 P, EU:C:1992:252, t. 28., kao i od 9. rujna 2008.FIAMM i dr./Vijeće i Komisija, C‑120/06 P i C‑121/06 P, EU:C:2008:476, t. 187. i navedenu sudsku praksu).

               50

               Stoga valja utvrditi je li pogreška koja se tiče prava koju je počinio Opći sud takva da zahtijeva ukidanje pobijane presude.

               51

               U tom pogledu valja podsjetiti da osnovni iznos novčane kazne obuhvaća iznos s obzirom na težinu povrede i dodatni iznos.

               52

               Iznos s obzirom na težinu povrede određuje se prema postotku koji iznosi od 0 do 30% vrijednost relevantne prodaje dotičnog poduzetnika u posljednjoj godini njegova sudjelovanja u zabranjenom sporazumu. Dakle, ta vrijednost je posebna za svakog poduzetnika koji je sudjelovao u povredi koja mu se stavlja na teret.

               53

               Kao što je Komisija pravilno smatrala u uvodnoj izjavi 1220. sporne odluke, radi utvrđivanja koeficijenta za „težinu povrede” i „dodatni iznos” valja osobito uzeti u obzir prirodu povrede o kojoj je riječ.

               54

               Kao što je Opći sud naglasio u točki 104. pobijane presude, zabranjeni sporazum koji ima za cilj usklađivanje cijena po svojoj je prirodi jedno od najtežih ograničenja tržišnog natjecanja. Posljedično, ne može se prigovoriti Komisiji i Općem sudu da su počinili pogreške koje se tiču prava time što su za takvu povredu utvrdili stopu na temelju koeficijenta za „težinu povrede” od 15% i zato što su smatrali da je ta stopa u skladu s načelom proporcionalnosti.

               55

               Osim toga, što se tiče koeficijenta za „dodatni iznos”, kao što je Komisija utvrdila u uvodnim izjavama 1224. i 1225. sporne odluke, koeficijent od 15% minimalna je stopa predviđena u smjernicama iz 2006. Stoga je utvrđena stopa najpovoljnija moguća za žalitelja, s obzirom na raspon utvrđen tim smjernicama.

               56

               Usto, iz sudske prakse Suda proizlazi da se razlike u iznosima novčanih kazni koje su nužne zbog načela jednakog postupanja prema poduzetnicima, s obzirom na široku marginu prosudbe koju Komisija ima kod izračuna novčane kazne, ne moraju nužno očitovati u utvrđivanju koeficijenata za „težinu povrede” i „dodatni iznos”, nego se razlike i okolnosti svojstvene dotičnim poduzetnicima mogu, ako je primjenjivo, uzeti u obzir u nekoj drugoj fazi izračuna novčane kazne, kao na primjer prilikom prilagodbe osnovnog iznosa ovisno o postojanju otegotnih ili olakotnih okolnosti, na temelju točaka 28. i 29. smjernica iz 2006. (vidjeti u tom smislu presude od 11. srpnja 2013., Gosselin Group/Komisija, C‑429/11 P, neobjavljena, EU:C:2013:463, t. 96. do 100., kao i od 11. srpnja 2013., Team Relocations i dr./Komisija, C‑444/11 P, neobjavljena, EU:C:2013:464, t. 104. i 105.) ili pak u okviru vrijednosti prihoda od prodaje uzete u obzir radi izračuna osnovnog iznosa novčane kazne, na način da ta vrijednost odražava za svakog poduzetnike koji je sudjelovao važnost njegova sudjelovanja u predmetnoj povredi, u skladu s točkom 13. smjernica iz 2006.

               57

               Naime, kao što je to Sud već utvrdio, cilj potonje točke je da se kao polazište za izračunavanje novčane kazne koja se izriče nekom poduzetniku uzme iznos koji odražava ekonomsku važnost povrede i veličinu poduzetnikova doprinosa toj povredi (vidjeti presudu od 11. srpnja 2013., Team Relocations i dr./Komisija, C‑444/11 P, neobjavljena, EU:C:2013:464, t. 76.).

               58

               Slijedom toga, budući da je nesporno da je osnovni iznos novčane kazne izrečene žalitelju utvrđen, kao što proizlazi iz uvodne izjave 1219. sporne odluke, s obzirom na vrijednost prodaje koju je žalitelj ostvario na talijanskom državnom području, Opći sud u točki 149. pobijane presude mogao, a da ne povrijedi načelo jednakog postupanja, radi izračuna novčane kazne koju valja izreći žalitelju, utvrditi koeficijente za „težinu povrede” i „dodatni iznos” po stopi od 15%, istovjetnoj onoj primijenjenoj na poduzetnike koji su sudjelovali u jedinstvenoj povredi koja obuhvaća tri podskupine proizvoda i šest država članica.

               59

               Stoga valja izmijeniti obrazloženje i odbiti argument koji se temelji na tomu da Opći sud nije izveo nikakve zaključke iz utvrđenja navedenih u točki 119. pobijane presude te na tomu da je povrijedio načela proporcionalnosti i jednakog postupanja.

               60

               Iz prethodnih razmatranja proizlazi da prvi žalbeni razlog valja odbiti kao očito neosnovan.

         Drugi žalbeni razlog

      Argumentacija stranaka

               61

               Svojim drugim žalbenim razlogom žalitelj u biti tvrdi da je pogrešno obrazloženje kojim je Opći sud u točki 150. pobijane presude odbio njegove argumente koje je istaknuo protiv Komisijina odbijanja da mu u skladu s točkom 29. smjernica iz 2006. smanji novčanu kaznu zato što je imao samo minornu ulogu u predmetnoj povredi.

               62

               U tom pogledu smatra da je Opći sud pogrešno utvrdio da žalitelj nije dokazao da je njegova uloga u predmetnoj povredi bila minorna, s obzirom na to da je sama Komisija u spornoj odluci priznala da su određeni drugi poduzetnici imali glavnu ulogu u utvrđenim nezakonitim djelovanjima. Suprotno onomu što su tvrdili Komisija i Opći sud, drukčija ili minorna žaliteljeva uloga kao i drukčija razina ozbiljnosti sudjelovanja u predmetnoj povredi ne mogu se odraziti u vrijednosti prodaje dotičnih proizvoda koja je osnovica izračuna novčane kazne koja mu je izrečena jer je ta vrijednost samo izraz kvantitativnog parametra koji nema nikakve veze s kvalitativnom vrijednosti ponašanja dotičnih poduzetnika.

               63

               Stoga žalitelj smatra da su Komisija i Opći sud jasno povrijedili načela jednakog postupanja i osobne odgovornosti jer su na isti način postupali sa situacijama koje su zapravo bile potpuno drukčije s obzirom na to da se njegovu ulogu u tajnom sporazumu ne može poistovjetiti s onom koju su imali drugi poduzetnici koji su započeli s dotičnim djelovanjima.

               64

               Komisija smatra da drugi žalbeni razlog treba odbaciti kao nedopušten ili kao bespredmetan. Taj tužbeni razlog odnosi se samo na činjenice i njime se zahtijeva samo ponovna ocjena činjenica. Žalitelj nigdje nije objasnio zašto je Opći sud, kako se čini da on tvrdi, iskrivio činjenice. U svakom slučaju, spomenuti žalbeni razlog je preneodređen i neprecizan da bi bio dopušten.

               65

               Što se podredno tiče merituma drugog žalbenog razloga, Komisija primjećuje da je Opći sud u točkama 133. do 140. i 150. pobijane presude, analiziravši spornu odluku, utvrdio da se žalitelj nije mogao pozvati na olakotnu okolnost. Štoviše, uzimanje takvih okolnosti u obzir nije automatsko i žalitelj nije podnio dokaz o svojoj tezi prema kojoj je u zabranjenom sporazumu o kojemu je riječ imao pasivnu ulogu i da je samo slijedio druge. U svakom slučaju, ne može se tvrditi da je žaliteljeva uloga bila pasivna, s obzirom na to da je kontinuirano i vrlo redovito sudjelovao u protutržišnim djelovanjima, kao što je Opći sud utvrdio u točkama 52. i sljedećima pobijane presude, i da je iskoristio informacije koje su primili ostali sudionici u zabranjenom sporazumu.

               66

               Komisija osim toga primijećuje da i u slučaju da je žaliteljeva argumentacija osnovana, u svakom slučaju je bespredmetna jer čak i da je na žalitelja primijenila koeficijent od 14%, njemu izrečena novčana kazna ne bi se smanjila zato što bi iznos novčane kazne izračunan primjenom tog koeficijenta u svakom slučaju bio iznad praga od 10% žaliteljeva prihoda.

         Ocjena Suda

               67

               Svojim drugim žalbenim razlogom žalitelj u biti dovodi u pitanje obrazloženje kojim je Opći sud u točki 150. pobijane presude odbio njegove argumente koje je istaknuo protiv Komisijina odbijanja da mu smanji novčanu kaznu zato što je imao samo minornu ulogu u povredi.

               68

               Glede toga dovoljno je podsjetiti da je, u skladu s člankom 256. stavkom 1. UFEU‑a i člankom 58. stavkom 1. Statuta Suda Europske unije, žalba ograničena na pitanja prava. Posljedično, Opći sud jedini je nadležan za utvrđivanje i ocjenu relevantnih činjenica kao i za ispitivanje dokaznih elemenata koji su mu podneseni. Ocjenjivanje činjenica i dokaza stoga nije, osim u slučaju njihova iskrivljavanja, pitanje prava koje je kao takvo podložno nadzoru Suda u okviru postupka povodom žalbe (vidjeti osobito rješenje od 11. lipnja 2015., Faci/Komisija, C‑291/14 P, neobjavljeno, EU:C:2015:398, t. 31. i navedenu sudsku praksu kao i, u tom smislu, presudu od 21. siječnja 2016., Galp Energía España i dr./Komisija, C‑603/13 P, EU:C:2016:38, t. 46. i navedenu sudsku praksu). Takvo iskrivljavanje mora jasno proizlaziti iz sadržaja spisa a da nije potrebno iznova ocjenjivati činjenice i dokaze (vidjeti osobito rješenje od 11. lipnja 2015., Faci/Komisija, C‑291/14 P, neobjavljeno, EU:C:2015:398, t. 32. i navedenu sudsku praksu).

               69

               U ovom se slučaju pod krinkom toga da Opći sud navodno nije poštovao načela jednakog postupanja i osobne odgovornosti žalbom zapravo zahtijeva to da Sud iznova ispita sadržaj spisa, osobito pitanje je li žalitelj aktivno sudjelovao u provedbi djelovanja koja mu se stavljaju na teret, kao što je to Opći sud utvrdio u točki 150. pobijane presude.

               70

               Budući da žalitelj nije naveo niti dokazao očito iskrivljavanje činjenica i dokaza, drugi žalbeni razlog je očito nedopušten.

               71

               S obzirom na to da nije prihvaćen nijedan od žalbenih razloga koje je žalitelj naveo, žalbu valja odbiti u cijelosti.

         Troškovi

               72

               Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima.

               73

               U skladu s člankom 138. stavkom 1. istog poslovnika, koji se na temelju članka 184. stavka 1. tog poslovnika primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Komisija podnijela zahtjev da se žalitelju naloži snošenje troškova i da on nije uspio u svojem žalbenom zahtjevu, treba mu se naložiti snošenje troškova.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1)

                           Žalba se odbija.

                           2)

                           Zucchetti Rubinetteriji SpA nalaže se snošenje troškova.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski


Presuda Službeničkog suda (treće vijeće) od 13. prosinca 2012.#BW protiv Europska komisija.#Predmet F-2/11.


title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 6. listopada 2015.#Europska komisija protiv Jørgena Andersena.#Žalba – Tržišno natjecanje – Državne potpore – Potpore koje su danske vlasti dodijelile javnom poduzeću Danske Statsbaner (DSB) – Ugovori o javnim uslugama za pružanje usluga željezničkog prijevoza putnika između Kopenhagena (Danska) i Ystada (Švedska) – Odluka kojom se potpora proglašava spojivom s unutarnjim tržištem podložno uvjetima – Primjena ratione temporis pravilâ materijalnog prava.#Predmet C-303/13 P.

text:
         PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      6. listopada 2015. (
            *
         )
      „Žalba — Tržišno natjecanje — Državne potpore — Potpore koje su danske vlasti dodijelile javnom poduzeću Danske Statsbaner (DSB) — Ugovori o javnim uslugama za pružanje usluga željezničkog prijevoza putnika između Kopenhagena (Danska) i Ystada (Švedska) — Odluka kojom se potpora proglašava spojivom s unutarnjim tržištem podložno uvjetima — Primjena ratione temporis pravila materijalnog prava“
      U predmetu C‑303/13 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije podnesene 3. lipnja 2013.,

         Europska komisija, koju zastupaju L. Armati i T. Maxian Rusche, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
      žalitelj,
      a druge stranke postupka su:

         Jørgen Andersen, s boravištem u Ballerupu (Danska), kojeg zastupaju J. Rivas Andrés, G. van de Walle de Ghelcke i M. Nissen, odvjetnici,
      tužitelj u prvostupanjskom postupku,
      kojeg podupire:

         Dansk Tog, sa sjedištem u Kopenhagenu, koji zastupaju J. Rivas Andrés, G. van de Walle de Ghelcke i M. Nissen, odvjetnici,
      intervenijent u žalbenom postupku,

         Kraljevina Danska, koju zastupaju C. Thorning i V. Pasternak Jørgensen, u svojstvu agenata, uz asistenciju R. Holdgaard, advokat,

         Danske Statsbaner SV (DSB), sa sjedištem u Kopenhagenu, koji zastupa M. Honoré, advokat,
      intervenijenti u prvostupanjskom postupku,
      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: V. Skouris, predsjednik, K. Lenaerts, potpredsjednik, A. Tizzano, L. Bay Larsen, T. von Danwitz, predsjednici vijeća, A. Rosas, A. Arabadjiev (izvjestitelj), C. Toader, M. Safjan, D. Šváby, M. Berger, A. Prechal, E. Jarašiūnas, C. G. Fernlund i C. Lycourgos, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnica: C. Strömholm, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 10. ožujka 2015.,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 21. svibnja 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Europska komisija svojom žalbom zahtijeva ukidanje presude Općeg suda Europske unije Andersen/Komisija (T‑92/11, EU:T:2013:143, u daljnjem tekstu: pobijana presuda), kojom je taj sud djelomično poništio Odluku Komisije 2011/3/EU od 24. veljače 2010. o ugovorima o javnim uslugama prijevoza između danskog ministarstva prometa i Danske Statsbaner [Državna potpora C 41/08 (ex NN 35/08)] (SL 2011., L 7, str. 1., u daljnjem tekstu: sporna odluka).

               2

               Svojim protužalbama, Danske Statsbaner SV (DSB) (u daljnjem tekstu: DSB) i Kraljevina Danska također zahtijevaju ukidanje pobijane presude.

         Pravni okvir

         Uredba (EEZ) br. 1191/69

               3

               U skladu s člankom 5. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1191/69 od 26. lipnja 1969. o aktivnostima država članica koje se odnose na obveze svojstvene konceptu javnih usluga u željezničkom, cestovnom i prijevozu unutarnjim plovnim putovima (SL L 156, str. 1.), kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EEZ) br. 1893/91 od 20. lipnja 1991. [(SL L 169, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 2., str. 7.); u daljnjem tekstu: Uredba br. 1191/69)]:
               „1.   Svaka obveza rada ili prijevoza smatra se nametanjem ekonomski nepovoljnog položaja ako je smanjenje financijskih obveza koje bi bilo moguće kao posljedica potpunog ili djelomičnog ukidanja te obveze u odnosu na posao ili skupinu poslova na koje ta obveza utječe veće od smanjenja prihoda koje bi nastalo zbog toga ukidanja.
               [...]
               2.   Obveza primjene propisane tarife smatra se dovođenjem u ekonomski nepovoljan položaj ako je razlika između prihoda od prometa na koji se obveza odnosi i financijskih obveza toga prometa manja od razlike između prihoda koji bi ostvario taj promet i njegovih financijskih obveza da je poslovanje na tržišnoj osnovi, s tim da se uzimaju u obzir i troškovi onih poslova koji podliježu obvezi i stanje na tržištu.“

               4

               Članak 14. stavak 1. i članak 14. stavak 2. te uredbe određuje:
               „1.   ‚Ugovor o pružanju javnih usluga’ jest ugovor između nadležnih tijela države članice i prijevoznika s ciljem pružanja odgovarajućih usluga prijevoza.
               Ugovor o pružanju javnih usluga osobito može obuhvaćati:

                        —

                        usluge prijevoza koje zadovoljavaju utvrđene standarde kontinuiteta, redovitosti, kapaciteta i kvalitete,

                        —

                        dodatne usluge prijevoza,

                        —

                        usluge prijevoza po određenim cijenama i pod određenim uvjetima, posebice za određene skupine putnika ili na određenim linijama,

                        —

                        prilagodbe usluga stvarnim potrebama.

                  2.   Ugovor o pružanju javnih usluga mora obuhvaćati, između ostalog, sljedeće:

                        (a)

                        prirodu usluge koja se pruža, posebno standarde kontinuiteta, redovitosti, kapaciteta i kvalitete;

                        (b)

                        cijenu usluga obuhvaćenih ugovorom, koje se ili dodaju na prihod od pristojbi ili uključuju prihod, te podatke o financijskim odnosima između ugovornih strana;

                        (c)

                        pravila o izmjenama i dopunama ugovora, posebice uzimajući u obzir nepredvidive promjene;

                        (d)

                        razdoblje važenja ugovora;

                        (e)

                        ugovorne kazne u slučaju neispunjavanja ugovornih obveza.“

               5

               Članak 17. stavak 2. prvi podstavak navedene uredbe predviđa:
               „Naknada koja se plaća sukladno ovoj uredbi izuzima se iz preliminarnog postupka obavještavanja koji je utvrđen u članku 93. stavku 3. Ugovora [o EEZ‑u].“

         Uredba (EZ) br. 1370/2007

               6

               Članak 4. stavci 1. do 3. Uredbe (EZ) br. 1370/2007 Europskog parlamenta i Vijeća od 23. listopada 2007. o uslugama javnog željezničkog i cestovnog prijevoza putnika i stavljanju izvan snage uredaba Vijeća (EEZ) br. 1191/69 i (EEZ) br. 1107/70 (SL L 315, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 13., str. 96.) osobito propisuje:
               „1.   Ugovori o javnim uslugama i opća pravila:

                        (a)

                        jasno određuju obveze obavljanja javnih usluga kojih se operater javnih usluga treba pridržavati, kao i dotično zemljopisno područje;

                        (b)

                        unaprijed utvrđuju na objektivan i transparentan način:

                                 i.

                                 parametre na temelju kojih se računa eventualno plaćanje naknade; i

                                 ii.

                                 prirodu i doseg svih dodijeljenih isključivih prava,
                                 na način koji onemogućuje prekomjernu naknadu. U slučaju ugovora o javnim uslugama dodijeljenim u skladu s člankom 5. stavcima 2., 4., 5. i 6., ovi se parametri utvrđuju tako da plaćanje naknade ne smije premašiti iznos potreban za pokrivanje neto financijskog učinka troškova koji su nastali i prihoda koji su ostvareni ispunjavanjem obveza obavljanja javnih usluga, uzimajući u obzir odnosni prihod zadržan kod operatera javnih usluga i njegovu razumnu dobit;

                        (c)

                        određuju uvjete raspodjele troškova povezanih s pružanjem usluga. Ti troškovi mogu uključivati posebno troškove radnika, energije, pristojbe za korištenje infrastrukture, održavanja i popravaka vozila javnog prijevoza, željezničkih vozila i postrojenja potrebnih za obavljanje usluga prijevoza putnika, kao i fiksne troškove i odgovarajući povrat na kapital.

                  2.   Ugovori o javnim uslugama i opća pravila određuju načine raspoređivanja prihoda od prodaje karata koje operater javnih usluga smije zadržati, otplatiti nadležnom tijelu ili podijeliti s potonjim.
               3.   Trajanje ugovora o javnim uslugama ograničeno je i ne smije prelaziti […] 15 godina za usluge željezničkog prijevoza putnika ili drugim vrstama prijevoza tračnicama.“

               7

               Članak 5. stavci 1., 3. i 6. te uredbe određuje:
               «1.   Ugovori o javnim uslugama sklapaju se u skladu s pravilima utvrđenim u ovoj Uredbi. […]
               […]
               3.   Sva nadležna tijela koja su se opredijelila za treću stranu koja nije njihov unutarnji operater sklapaju ugovore o javnim uslugama na temelju konkurentnog postupka nadmetanja, osim u slučajevima opisanim u stavcima […] i 6. Postupak usvojen za konkurentsko nadmetanje treba biti otvoren za sve operatere i pravedan te poštovati načela transparentnosti i nediskriminacije. Nakon podnošenja ponuda i mogućeg predizbora, postupak može uključivati pregovore u skladu s ovim načelima da bi se odredio najbolji način ispunjavanja posebnih ili složenih uvjeta.
               […]
               6.   Osim ako to zabranjuje nacionalno pravo, nadležna tijela mogu odlučiti izravno sklopiti ugovore o javnim uslugama ako se oni odnose na željeznički prijevoz, izuzevši druge vrste prijevoza tračnicama kao što su podzemna željeznica ili tramvaj. Odstupajući od članka 4. stavka 3., takvi ugovori ne smiju trajati dulje od 10 godina […].“

               8

               Članak 6. navedene uredbe određuje:
               „1.   Sve naknade vezane uz opća pravila ili uz Ugovor o javnim uslugama trebaju biti u skladu s odredbama iz članka 4., bez obzira na to kako je ugovor dodijeljen. Sve naknade, bilo koje prirode, vezane uz ugovore o javnim uslugama koji su sklopljeni izravno u skladu s člankom 5. stavcima […] ili 6., odnosno vezane uz opća pravila, također trebaju biti u skladu s odredbama utvrđenim u Prilogu.
               2.   Na pisani zahtjev Komisije države članice unutar razdoblja od tri mjeseca, ili duljeg razdoblja utvrđenog u tom zahtjevu, dostavljaju sve podatke koje Komisija smatra nužnima za određivanje je li dodijeljena naknada sukladna s ovom Uredbom.“

               9

               Članak 8. te iste uredbe, pod naslovom „Prijelazno razdoblje“, u svojim stavcima 2. i 3. propisuje:
               „2.   Ne dovodeći u pitanje stavak 3., sklapanje ugovora o javnim uslugama željeznicom ili cestom treba biti u skladu sa člankom 5. od 3. prosinca 2019. Tijekom ovog prijelaznog razdoblja države članice trebaju poduzeti mjere postupnog usklađivanja s člankom 5. da bi se izbjegli ozbiljni strukturni problemi, posebno oni vezani uz prijevozne kapacitete.
               U roku šest mjeseci nakon prve polovine prijelaznog razdoblja, države članice Komisiji dostavljaju izvješće o napretku s naglaskom na provedbi postupnog sklapanja ugovora o javnim uslugama u skladu s člankom 5. Na temelju izvješća o napretku država članica, Komisija može predložiti odgovarajuće mjere upućene državama članicama.
               3.   U primjeni stavka 2. ne uzimaju se u obzir ugovori o javnim uslugama dodijeljeni u skladu s pravom Zajednice i nacionalnim pravom:

                        (a)

                        prije 26. srpnja 2000. na temelju pravednog konkurentnog postupka nadmetanja;

                        (b)

                        prije 26. srpnja 2000. na temelju postupka različitog od pravednog konkurentnog postupka nadmetanja;

                        (c)

                        poslije 26. srpnja 2000. i prije 3. prosinca 2009. na temelju pravednog konkurentnog postupka nadmetanja;

                        (d)

                        poslije 26. srpnja 2000. godine i prije 3. prosinca 2009. na temelju postupka različitog od pravednog konkurentnog postupka nadmetanja.

                  Ugovori navedeni pod (a) mogu se nastaviti do svojeg isteka. Ugovori navedeni pod (b) i (c) mogu se nastaviti do svojeg isteka, ali ne dulje od 30 godina. Ugovori navedeni pod (d) mogu se nastaviti do svoga isteka, uz uvjet da su ograničenog trajanja usporedivog s trajanjima određenima u članku 4.
               Ugovori o javnim uslugama mogu se nastaviti do svog isteka ako bi njihov prekid doveo do prekomjernih pravnih ili gospodarskih posljedica, te uz uvjet da je Komisija dala svoju suglasnost.“

               10

               Prema članku 9. stavku 1. Uredbe br. 1370/2007:
               „Naknada za javnu uslugu obavljanja javnog prijevoza putnika ili za poštovanje tarifnih obveza ustanovljenih općim pravilima, koja je plaćena u skladu s ovom Uredbom, sukladna je sa zajedničkim tržištem. Takva je naknada izuzeta od obveze prethodne prijave utvrđene u članku 88. stavku 3. [UEZ‑a].“

               11

               U skladu s člankom 10. stavkom 1. te uredbe:
               „Uredba[...] br. 1191/69 stavlja se izvan snage. [...]“

               12

               U skladu sa svojim člankom 12., Uredba br. 1370/2007 stupila je na snagu 3. prosinca 2009.

         Okolnosti spora

               13

               Jørgen Andersen pod tvrtkom Gråhundbus v/Jørgen Andersen pruža usluge autobusnog prijevoza u Danskoj i u inozemstvu. On osobito prometuje na liniji između Kopenhagena (Danska) i Ystada (Švedska). Ystad je vodnim putem povezan s otokom Bornholmom (Danska).

               14

               DSB je postojeći operater željezničkog prijevoza u Danskoj. Na dan kada su nastupile činjenice o kojima je riječ, DSB je bio u potpunom vlasništvu danske države i pružao je samo usluge željezničkog prijevoza putnika i povezane usluge.

               15

               Od ukidanja monopola DSB‑a 1. siječnja 2000., u Danskoj postoje dva sustava za pružanje usluga željezničkog prijevoza putnika, to jest, sustav slobodnog prometa, koji funkcionira na komercijalnoj osnovi, i sustav prometa kao javne usluge, koji je uređen ugovorima o javnim uslugama kojima se može predvidjeti plaćanje naknada za linije kojima se prometuje.

               16

               U razdoblju od 2000. do 2004., DSB‑u je dodijeljen ugovor o javnim uslugama prijevoza na međugradskim i regionalnim linijama. Počevši od 15. prosinca 2002., tim je ugovorom također bila obuhvaćena i linija između Kopenhagena i Ystada koja je prije bila u sustavu slobodnog prometa.

               17

               U razdoblju od 2005. do 2014., DSB‑u je dodijeljen novi ugovor o javnim uslugama prijevoza na međugradskim i regionalnim linijama, međunarodnim linijama s Njemačkom kao i liniji između Kopenhagena i Ystada.

               18

               Nakon podnošenja dviju pritužbi, od kojih je jedna bila J. Andersena, u vezi s ugovorima o javnoj službi dodijeljenima DSB‑u, Komisija je 10. rujna 2008. odlučila pokrenuti službeni istražni postupak propisan člankom 88. stavkom 2. UEZ‑a (u daljnjem tekstu: odluka o pokretanju postupka). Komisija je po završetku tog postupka, 24. veljače 2010. donijela spornu odluku, čiji članci 1. do 3. izreke glase:
               „Članak 1.

               Ugovori o javnoj usluzi prijevoza sklopljeni između danskog ministarstva prometa i [DSB‑a] predstavljaju državne potpore u smislu članka 107. stavka 1. [UFEU‑a].
               Te državne potpore spojive su s unutarnjim tržištem na temelju članka 93. [UFEU‑a] ukoliko su ispunjeni uvjeti iz članaka 2. i 3. ove odluke.
               Članak 2.
               Danska u sve ugovore o javnim službama koji su na snazi s [DSB‑om] uvodi mehanizam povrata opisan u uvodnim izjavama 222. do 240. i 356. ove odluke čija su glavna obilježja sljedeća:

                        —

                        Prilagodba plaćanja na osnovi ugovora po završetku poslovne godine utvrđivanjem bruto smanjenja izračunatog na temelju sljedeće jednadžbe:
                        Ukupni prihodi – razumna dobit – ukupni troškovi = bruto smanjenje

                        —

                        Prilagodba bruto smanjenja radi uzimanja u obzir povećanja učinkovitosti i poboljšanja kvalitete usluge prema sljedećoj jednadžbi i parametrima:
                        Mehanizam povrata = bruto smanjenje – ispravci (troškovi Δ. + putnik.km Δ) = neto smanjenje

                                 —

                                 troškovi Δ: smanjenje troškova (po putniku‑kilometru) u odnosu na prosječne troškove iz četiri posljednje godine prema izračunu: razlika u troškovima po putniku‑kilometru (u postotku) u odnosu na prosječne troškove iz četiri posljednje godine pomnožena s osnovom ukupnog troška, i

                                 —

                                 putnik.km Δ: povećanje putničkog prometa mjereno u putnicima‑kilometrima (0,80 [danskih kruna (DKK)] po putniku‑kilometru),

                                 —

                                 ukupno smanjenje zbog poboljšanja rezultata ne može premašiti bruto smanjenje za određenu godinu. Neto smanjenje stoga je između nule i bruto smanjenja.

                        —

                        Uvođenje gornje granice za mehanizam povrata čime se osigurava jamstvo održanja dobiti na razumnoj razini prema sljedećoj jednadžbi i značajkama:
                        Razumna dobit (6%) + ispravci (troškovi Δ. + putnik.km Δ) / kapital < 12%

                                 —

                                 izračunom se uzima u obzir samo dio kapitala koji odgovara DSB‑ovoj djelatnosti javne službe,

                                 —

                                 gornja granica razumne dobiti utvrđuje se u visini od 12% povrata na kapital, koja je ograničena na 10% u trogodišnjem razdoblju.

                  Članak 3.
               Bilo kakvu naknadu koju bi DSB‑u eventualno moralo isplatiti poduzeće AnsaldoBreda zbog kašnjenja u isporuci željezničkog voznog parka trebalo bi isplatiti danskoj državi.“

         Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

               19

               Jørgen Andersen je tužbom podnesenom Općem sudu 18. veljače 2011. pokrenuo postupak za poništenje članka 1. stavka 2. sporne odluke.

               20

               Kraljevina Danska i DSB su aktima podnesenima tajništvu Općeg suda 23. svibnja 2011. zatražile intervenciju u postupku u potporu zahtjevu Komisije. Rješenjima od 22. lipnja 2011. predsjednik petog vijeća Općeg suda dopustio je zahtjeve za intervenciju.

               21

               Jørgen Andersen je u prilog tužbi istaknuo tri tužbena razloga, pri čemu se treći temelji na činjenici da je Komisija, primijenivši na činjenice u ovom slučaju Uredbu br. 1370/2007 umjesto Uredbe br. 1191/69 počinila pogrešku koja se tiče prava.

               22

               Opći sud prihvatio je taj treći tužbeni razlog i, slijedom toga, poništio članak 1. stavak drugi sporne odluke.

               23

               U tom pogledu, nakon što je u točki 40. pobijane presude podsjetio da su u slučaju potpora isplaćenih bez prethodne prijave primjenjiva ona pravna pravila koja su na snazi u trenutku isplate potpore, Opći sud je, u točkama 46. i 48. te presude, utvrdio da je, u ovom slučaju, spojivost potpora o kojima je riječ s unutarnjim tržištem trebalo ocijeniti s obzirom na materijalna pravila na snazi na dan njihove isplate, to jest, s obzirom na Uredbu br. 1191/69, te da je Komisija, primijenivši u tu svrhu Uredbu br. 1370/2007 počinila pogrešku koja se tiče prava.

         Postupak pred Sudom i zahtjevi stranaka

               24

               Aktom podnesenim tajništvu Suda 30. rujna 2013., Dansk Tog, dansko udruženje sa sjedištem u Kopenhagenu, zahtijevalo je na temelju članka 40. stavka drugog Statuta Suda Europske unije da mu se dopusti intervenirati u ovom predmetu u potporu zahtjevu J. Andersena. Rješenjem od 3. travnja 2014., predsjednik Suda prihvatio je taj zahtjev.

               25

               Komisija, svojom žalbom, i DSB, svojom protužalbom od Suda zahtijevaju da:

                        —

                        prvenstveno, ukine pobijanu presudu, odbije zahtjev za ukidanje sporne odluke i J. Andersenu naloži snošenje troškova;

                        —

                        podredno, da utvrdi da je treći tužbeni razlog iznesen u prvostupanjskom postupku neosnovan, vrati predmet na ponovno suđenje Općem sudu i donese odluku da će se o troškovima odlučiti naknadno.

               26

               Kraljevina Danska svojom protužalbom od Suda zahtijeva da:

                        —

                        ukine pobijanu presudu i

                        —

                        presudi da Komisijina pogrešna primjena Uredbe br. 1370/2007 ne opravdava poništenje sporne odluke.

               27

               Jørgen Andersen od Suda zahtijeva da:

                        —

                        prvenstveno, odbije žalbu i protužalbe, kao i da Komisiji, DSB‑u i Kraljevini Danskoj naloži snošenje troškova nastalih njihovim žalbama i protužalbama;

                        —

                        podredno, vrati predmet na ponovno suđenje Općem sudu.

               28

               Dansk Tog od Suda zahtijeva da:

                        —

                        prvenstveno, odbije žalbu i protužalbe;

                        —

                        podredno, vrati predmet na ponovno suđenje Općem sudu;

                        —

                        Komisiji, DSB‑u i Kraljevini Danskoj naloži snošenje troškova koje je imao.

         Zahtjev za ponovno otvaranje usmenog dijela postupka

               29

               Usmeni dio postupka zatvoren je 21. svibnja 2015. nakon iznošenja mišljenja nezavisnog odvjetnika.

               30

               Dopisom od 10. srpnja 2015., koji je Sud zaprimio istoga dana, DSB je od Suda zahtijevao ponovno otvaranje usmenog postupka.

               31

               U prilog tom zahtjevu DSB je iznio da se mišljenje nezavisnog odvjetnika temeljilo na pravnim razmatranjima o kojima stranke u postupku nisu imale dovoljno mogućnosti iznijeti svoje mišljenje.

               32

               U tom pogledu treba podsjetiti, s jedne strane, da Sud može u svakom trenutku, nakon što sasluša nezavisnog odvjetnika, odrediti ponovno otvaranje usmenog dijela postupka sukladno članku 83. Poslovnika Suda, među ostalim ako smatra da stvar nije dovoljno razjašnjena ili pak ako je u predmetu potrebno odlučiti na temelju argumenta o kojem se nije raspravljalo među strankama ili zainteresiranim osobama iz članka 23. Statuta Suda Europske unije (presuda Commerz Nederland, C‑242/13, EU:C:2014:2224, t. 26.).

               33

               S druge strane, u skladu s člankom 252. drugim stavkom UFEU‑a, nezavisni odvjetnik ima dužnost javno, nepristrano i neovisno iznijeti obrazložena mišljenja u predmetima koji sukladno Statutu Suda zahtijevaju njegovu intervenciju. Sud nije vezan ni mišljenjem nezavisnog odvjetnika ni obrazloženjem koje je dovelo do mišljenja (presuda Komisija i dr./Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P i C‑595/10 P, EU:C:2013:518, t. 57.).

               34

               U ovom slučaju, Sud, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, smatra da je stvar dovoljno razjašnjena za donošenje odluke i da u predmetu nije potrebno odlučiti na temelju argumenata o kojima se nije raspravljalo među strankama. Stoga ne treba prihvatiti zahtjev za ponovno otvaranje usmenog postupka.

         O žalbi

         Argumentacija stranaka

               35

               U prilog svojoj žalbi Komisija ističe jedan tužbeni razlog koji se temelji na činjenici da je Opći sud, prigovorivši joj da je retroaktivno primijenila Uredbu br. 1370/2007 na činjenično stanje, povrijedio članke 108. stavke 2. i 3. UFEU‑a, 288. UFEU‑a i 297. stavak 1. UFEU‑a.

               36

               Komisija, s jedne strane, ističe da je ustaljena sudska praksa Suda da se novo pravilo neposredno primjenjuje na buduće posljedice situacije nastale primjenom starog pravila i, s druge strane, da kako bi se osigurala zaštita načelâ pravne sigurnosti i legitimnih očekivanja, materijalnopravne odredbe prava Unije treba tumačiti na način da se ne odnose na okolnosti nastale prije njihova stupanja na snagu osim u mjeri u kojoj iz njihova teksta, svrhe ili strukture proizlazi da im treba pripisati takav učinak.

               37

               Komisija primjećuje da samo drugi slučaj predstavlja retroaktivnu primjenu novog pravila i, slijedom toga, smatra da je u ovom slučaju odlučujuće pitanje potpada li nezakonita potpora pod prvi ili drugi slučaj.

               38

               Komisija navodi da je Sud u presudi Komisija/Freistaat Sachsen (C‑334/07 P, EU:C:2008:709) presudio da može primijeniti novo pravilo na svaku planiranu potporu, uključujući u slučajevima kada prijava te potpore prethodi stupanju na snagu toga novog pravila.

               39

               Naime, u točkama 51. i 52. ove presude, Sud je utvrdio da pravila, načela i kriteriji za ocjenu spojivosti državnih potpora na snazi na dan kada Komisija donosi odluku o spojivosti mogu se, načelno, smatrati prikladnijima kontekstu tržišnog natjecanja, i da je prijava predloženih potpora samo postupovna obveza koja ne može imati za učinak utvrđivanje pravnog okvira koji se primjenjuje na prijavljene potpore.

               40

               Sud je tako, u točki 53. navedene presude, presudio da prijava državne potpore od strane države članice ne dovodi do konačno utvrđene situacije koja nalaže da Komisija odluči o njezinoj spojivosti s unutarnjim tržištem primjenjujući pravila na snazi na dan kada je ta prijava izvršena.

               41

               Komisija dodaje da je Sud u presudi Diputación Foral de Vizcaya i dr./Komisija (C‑465/09 P do C‑470/09 P, EU:C:2011:372, t. 125. i 128.), kao prvo, istaknuo da se primjena novih pravila na nezakonitu potporu ne odnosi na prethodno nastalu situaciju, već na situaciju koja je u tijeku, zatim, da učinkovita primjena politike tržišnog natjecanja nalaže da Komisija svoju ocjenu može u svakom trenutku prilagoditi potrebama te politike i, konačno, da država članica koja Komisiji nije prijavila program potpora ne može s pravom očekivati da se taj program ocjenjuje s obzirom na pravila koja se primjenjuju u trenutku njegova donošenja.

               42

               Prema Komisijinu mišljenju, Opći sud je u točki 55. pobijane presude, pogrešno napravio razliku između ovog predmeta i onog u kojem je donesena presuda Diputación Foral de Vizcaya/Commission (C‑465/09 P do C‑470/09 P, EU:C:2011:372). Iako je točno da se ta presuda odnosila na zakonitost prijelaznih pravila utvrđenih u smjernicama koje je donijela Komisija, rezoniranje Suda ima širi doseg te se a fortiori može primijeniti na uredbe i druge obvezujuće zakonodavne akte. Osim toga, iz navedene presude proizlazi da Sud nije smatrao da su smjernice bile primijenjene retroaktivno.

               43

               Slijedom navedenog, Komisija smatra da je, pozvavši se u točkama 40. do 43. i 46. do 48. pobijane presude na presude SIDE/Komisija (T‑348/04, EU:T:2008:109, t. 58. do 60.) i Italija/Komisija (T‑3/09, EU:T:2011:27, t. 61.), Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava.

               44

               Prema Komisijinu mišljenju, Opći sud je, naime, u tim presudama pogrešno presudio da spojivost isplaćene potpore koja nije bila prijavljena s unutarnjim tržištem treba ocijeniti s obzirom na pravila koja su na snazi na dan njezina dodjeljivanja, s obzirom na to da razlikovanje između prijavljene potpore i nezakonite potpore koje je izvršio Opći sud nije pravno relevantno.

               45

               Komisija navodi da se situacija koja se odnosi na dodjeljivanje, prijavljene ili neprijavljene, potpore ne može smatrati konačnom sve dok Komisija ne donese odluku o spojivosti te potpore s unutarnjim tržištem i dok ta odluka ne postane konačna. Prije svega, povrat takve potpore bi ili Komisija ili nacionalni sud mogli naložiti u bilo kojem trenutku sve dok je Komisija ne odobri i dok odluka o odobrenju nije postala konačna. Zatim, prema državi članici koja postupa kršeći obveze prijave i suspenzije utvrđene člankom 108. stavkom 3. UFEU‑a ne može se postupati blaže nego prema državi članici koja je poštovala te obveze. Konačno, ne treba štititi primatelja nezakonite potpore od promjene materijalnih pravila koja se primjenjuju na Komisijinu ocjenu spojivosti te potpore.

               46

               Komisija tako smatra da je Opći sud počinio pogrešku odlučivši da su prednosti i nedostaci izazvani dodjeljivanjem potpora o kojima je riječ nastupili tijekom razdoblja u kojem su te potpore bile isplaćene.

               47

               Kao što je nezavisni odvjetnik Alber naveo u svojem mišljenju u spojenim predmetima Falck i Acciaierie di Bolzano/Komisija (C‑74/00 P i C‑75/00 P, EU:C:2002:106, t. 143. i 144.), učinak nezakonite potpore traje do njezina povrata, s obzirom na to da ona trajno osnažuje konkurentski položaj poduzetnika koji ju je primio u odnosu na njegove konkurente.

               48

               Jørgen Andersen i Dansk Tog osporavaju tu argumentaciju.

         Ocjena Suda

               49

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, novo pravilo u načelu se primjenjuje odmah, bez odgode, na buduće učinke situacije nastale primjenom starog pravila. Sud je također presudio da se načelo zaštite legitimnog očekivanja ne može proširiti do te mjere da, općenito govoreći, sprečava primjenu novog pravila na buduće učinke situacija nastalih primjenom starog pravila (presuda Komisija/Freistaat Sachsen, C‑334/07 P, EU:C:2008:709, t. 43. i navedena sudska praksa).

               50

               S druge strane, kako bi se osigurala zaštita načelâ pravne sigurnosti i legitimnih očekivanja, materijalnopravne odredbe prava Unije treba tumačiti na način da se ne odnose na okolnosti nastale prije njihova stupanja osim u mjeri u kojoj iz njihovog teksta, svrhe ili strukture proizlazi da im treba pripisati takav učinak (presude Pokrzeptowicz‑Meyer, C‑162/00, EU:C:2002:57, t. 49. i Komisija/Freistaat Sachsen, C‑334/07 P, EU:C:2008:709, t. 44.).

               51

               Kad je riječ o pitanju potpadaju li potpore o kojima je riječ pod situaciju koja je nastala prije stupanja na snagu Uredbe br. 1370/2007 ili pod situaciju nastalu primjenom Uredbe br. 1191/69 ali čiji su učinci i dalje vrijedili na taj dan, treba podsjetiti da je prijelaznim odredbama iz članka 8. stavka 3. Uredbe br. 1370/2007 propisano da se ugovori o javnim uslugama koji su na snazi 3. prosinca 2009.„[mogu] […] nastaviti do svog isteka“, u granicama najduljih trajanja propisanih tom odredbom i pod uvjetom da su ti ugovori bili „dodijeljeni u skladu s pravom Zajednice i nacionalnim pravom“.

               52

               Na temelju članka 17. stavka 2. Uredbe br. 1191/69, naknade isplaćene prometnom poduzeću zbog troškova prouzročenih obvezom pružanja javne usluge koja mu je određena, bile su izuzete od obveze prijave propisane člankom 108. stavkom 3. UFEU‑a kada su ispunjavale uvjete iz odjeljaka II., III. i IV. te uredbe. Takve se potpore, naime, na temelju Uredbe br. 1191/69 smatralo spojivima s unutarnjim tržištem.

               53

               Iz toga slijedi da potpore isplaćene poduzeću za javni prijevoz na dan na koji je Uredba br. 1191/69 još uvijek bila na snazi i kojima su poštovani uvjeti iz odjeljaka II., III. i IV. te uredbe, potpadaju pod situaciju koja je definitivno nastala prije stupanja na snagu Uredbe br. 1370/2007.

               54

               Iz tih razmatranja proizlazi da je Komisija prilikom donošenja sporne odluke potpore isplaćene na temelju prvog ugovora o javnim uslugama prijevoza sklopljenog za razdoblje od 2000. do 2004. trebala prethodno ispitati sukladno Uredbi br. 1191/69, a potpore isplaćene prije 3. prosinca 2009. na temelju drugog ugovora o javnim uslugama prijevoza sklopljenog za razdoblje od 2005. do 2014., kako bi provjerila poštuju li se tim potporama uvjeti iz odjeljaka II., III. i IV. te uredbe te su tako izuzete od obveze prijave propisane člankom 108. stavkom 3. UFEU‑a.

               55

               S druge strane, Komisija je sukladno Uredbi br. 1370/2007 trebala ispitati, i podložno prijelaznim pravilima spomenutima u točki 51. ove presude, i zakonitost i spojivost s unutarnjim tržištem potpora isplaćenih počevši od 3. prosinca 2009. na temelju drugog ugovora o javnim uslugama prijevoza sklopljenog za razdoblje od 2005. do 2014.

               56

               Taj zaključak nije doveden u pitanje sudskom praksom Suda na koju se poziva Komisija.

               57

               Kao prvo, Komisija na točkama 51. i 52. presude Commission/Freistaat Sachsen (C‑334/07 P, EU:C:2008:709) ne može temeljiti nikakav argument budući da se okolnosti ovog predmeta bitno razlikuju od onih iz predmeta u kojem je donesena ta presuda, s obzirom na to da se ta presuda odnosi na potpore koje nisu bile obuhvaćene uredbom o skupnom izuzeću na dan na koje su ih nadležna nacionalna tijela odlučila dodijeliti.

               58

               Kao drugo, zbog istih razloga, točke 125. do 128. presude Diputación Foral de Vizcaya i dr./Komisija (C‑465/09 P do C‑470/09 P, EU:C:2011:372) nikako ne podupiru Komisijin stav da je potpore o kojima je riječ u ovom predmetu trebalo ocjenjivati samo sukladno Uredbi br. 1370/2007.

               59

               Kao treće, kad je riječ o argumentu da se povrat nezakonite potpore može naložiti do trenutka donošenja Komisijine odluke koja se odnosi na te potpore, treba istaknuti da, u ovom slučaju, nezakonitost potpora o kojima je riječ nije utvrđena.

               60

               Kad je tomu tako, iz utvrđenja u točkama 54. i 55. ove presude proizlazi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava kad je, u točki 46. pobijane presude, presudio da je spojivost svih potpora o kojima je riječ trebalo ocijeniti s obzirom na Uredbu br. 1191/69.

               61

               Stoga pobijanu presudu treba ukinuti utoliko što je Opći sud njome, u pogledu potpora isplaćenih počevši od 3. prosinca 2009. na temelju drugog ugovora o javnim uslugama prijevoza sklopljenog za razdoblje od 2005. do 2014., poništio članak 1. stavak drugi sporne odluke.

               62

               Stoga predmet treba vratiti Općem sudu radi donošenja odluke o trima tužbenim razlozima, pri čemu treba uzeti u obzir članak 8. stavak 3. Uredbe br. 1370/2007, o zakonitosti sporne odluke u mjeri u kojoj se njome potpore isplaćene počevši od 3. prosinca 2009. na temelju drugog ugovora o javnim uslugama prijevoza sklopljenog za razdoblje od 2005. do 2014. proglašavaju spojivima s unutarnjim tržištem.

               63

               U preostalom dijelu žalba se odbija.

         O protužalbama

         Argumentacija stranaka

               64

               DSB tvrdi da, navodno, pogrešna primjena Uredbe br. 1370/2007 na činjenice u ovom slučaju nema utjecaja na zakonitost sporne odluke, s obzirom na to da primjena Uredbe br. 1191/69 ne bi dovela do drukčijeg zaključka o spojivosti potpora o kojima je riječ.

               65

               DSB u tom pogledu navodi da je Komisija u točki 398. sporne odluke uputila na pravila o ocjeni iz Uredbe br. 1191/69, kako ih je već bila izložila u točkama 124. do 131. odluke o pokretanju postupka. U tim je točkama Komisija ispitala članak 14. te uredbe i zaključila da je ocjenu spojivosti navedenih potpora trebalo izvršiti s obzirom na opća načela koja proizlaze iz Ugovora o EZ‑u, sudske prakse i Komisijine prakse u odlučivanju.

               66

               Komisija je osobito navela da ta opća načela nalažu da iznos naknade ne može premašiti ono što je nužno za pokrivanje troškova uzrokovanih izvršavanjem obveza obavljanja javnih usluga, uzimajući u obzir odgovarajuće prihode kao i razumnu dobit za izvršavanje tih obveza. Komisija je konačno iznijela svoje preliminarno mišljenje o tome je li taj kriterij bio ispunjen za potpore o kojima je riječ.

               67

               Tako se iz tumačenja sporne odluke u vezi s odlukom o pokretanju postupka na dovoljno obrazloženi način objašnjava razlog zbog kojeg primjena Uredbe br. 1191/69 ne bi mogla dovesti do rezultata drukčijeg od onoga koji proizlazi iz primjene Uredbe br. 1370/2007. DSB naglašava da je, prema ustaljenoj sudskoj praksi, odluka dovoljno obrazložena kada se njome upućuje na dokument koji je već u adresatovom posjedu i koji sadržava elemente na kojima je institucija temeljila svoju odluku (presuda Bundesverband deutscher Banken/Commission, T‑36/06, EU:T:2010:61, t. 53. i navedena sudska praksa).

               68

               Slijedom navedenog, DSB smatra da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava utvrdivši u točki 50. pobijane presude da je ocjena potpora o kojima je riječ izvršena isključivo na osnovi Uredbe br. 1370/2007 i, u točki 58. te presude, da ne može niti svojom ocjenom zamijeniti ocjenu Komisije niti utvrditi jesu li potpore o kojima je riječ na temelju Uredbe br. 1191/69 spojive s unutarnjim tržištem.

               69

               Opći sud je, upravo suprotno, morao ispitati jesu li tumačenje Uredbe br. 1191/69 koje je izvršila Komisija i, s druge strane, zaključci koje je izvela iz toga tumačenja, bili ispravni. U tom pogledu, DSB podsjeća da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, pogreška koja se tiče prava ne opravdava poništavanje odluke kada bi Komisija bila donijela istu odluku da pogreška nije bila počinjena (presude Falck i Acciaierie di Bolzano/Komisija, C‑74/00 P i C‑75/00 P, EU:C:2002:524, t. 122.; CMA CGM i dr./Komisija, T‑213/00, EU:T:2003:76, t. 101. do 103.; González y Díez/Komisija, T‑25/04, EU:T:2007:257, t. 74. kao i Diputación Foral de Álava i dr./Komisija, T‑30/01 do T‑32/01 i T‑86/02 do T‑88/02, EU:T:2009:314, t. 219.).

               70

               Kad je riječ o danskoj vladi, ta vlada smatra da je Opći sud u točki 50. pobijane presude iskrivio sadržaj sporne odluke utvrdivši da je ocjena potpora o kojima je riječ izvršena isključivo na osnovi Uredbe br. 1370/2007. Argumentacija te vlade je u tom pogledu identična onoj DSB‑a, kako je sažeto iznesena u točkama 65. do 67. ove presude.

               71

               Nadalje, danska vlada tvrdi da je Opći sud povrijedio pravo Unije odbivši u točki 58. pobijane presude njezine argumente, kao i one Komisije i DSB‑a, kojima se želi dokazati da je primjena Uredbe br. 1370/2007 isključivo predstavljala postupovnu nepravilnost koja nije imala nikakav utjecaj na sadržaj sporne odluke. U prilog tom argumentu, ta se vlada poziva na presude González y Díez/Komisija (T‑25/04, EU:T:2007:257, t. 74.) i Diputación Foral de Álava i dr./Komisija (T‑30/01 do T‑32/01 i T‑86/02 do T‑88/02, EU:T:2009:314, t. 219.).

               72

               Komisija podupire i argumentaciju DSB‑a, osim one sažeto iznesene u točki 69. ove presude, i danske vlade, kako je sažeto iznesena u točki 70. ove presude.

               73

               Jørgen Andersen osporava argumentaciju DSB‑a i danske vlade. On osobito tvrdi da je Opći sud, utvrdivši da je Komisija izvršila ispitivanje spojivosti samo na osnovi Uredbe br. 1370/2007, provela ocjenu činjenica koju se u ovoj žalbi ne može osporavati.

         Ocjena Suda

               74

               Što se tiče dopuštenosti argumentacije da je Komisija spojivost potpora o kojima je riječ ispitala istodobno sukladno Uredbi br. 1191/69 i Uredbi br. 1370/2007, a ne, suprotno pogrešnom tumačenju sporne odluke od strane Općeg suda, samo sukladno Uredbi br. 1370/2007, dovoljno je istaknuti da takvo tumačenje spada u pravnu ocjenu a ne u obično utvrđenje činjenica. Ta je argumentacija stoga dopuštena.

               75

               Kad je riječ o meritumu, iz točaka 304., 307., 314. i 397. sporne odluke proizlazi da je Komisija izričito navela da se ispitivanje spojivosti potpora o kojima je riječ trebalo isključivo temeljiti na Uredbi br. 1370/2007. Osim toga, iz točaka 315. do 394. te odluke jasno se vidi da je Komisija to ispitivanje doista provela samo sukladno toj uredbi.

               76

               Iako je točno da je u točki 398. sporne odluke Komisija navela da primjena Uredbe br. 1191/69 ne bi dovela do drukčijeg zaključka od onog koji je izvela iz primjene Uredbe br. 1370/2007, takva tvrdnja sama po sebi ne dopušta da se utvrdi da je Komisija, kao što tvrde i potonja kao i danska vlada i DSB, stvarno primijenila Uredbu br. 1191/69 kako bi ocijenila spojivost potpora o kojima je riječ.

               77

               Osim toga, iako je Komisija u točki 398. sporne odluke istaknula da su materijalna pravila iz Uredbe br. 1191/69 „slična“ onima iz Uredbe br. 1370/2007, iz toga ipak nije izvukla zaključak da su istovjetna, tako da, u svakom slučaju, uvjeti za primjenu sudske prakse Općeg suda na koju se pozivaju DSB i danska vlada, to jest, presude González y Díez/Komisija (T‑25/04, EU:T:2007:257, t. 74.) i Diputación Foral de Álava i dr./Komisija (T‑30/01 do T‑32/01 i T‑86/02 do T‑88/02, EU:T:2009:314, t. 219.), u ovom slučaju nisu ispunjeni.

               78

               Što se tiče okolnosti da je Komisija u točki 398. sporne odluke uputila na izlaganje i tumačenje pravila o ocjeni iz Uredbe br. 1191/69 koje je poduzela u odluci o otvaranju postupka, dovoljno je istaknuti da, suprotno onomu što tvrde DSB i danska vlada, potonja odluka ne sadržava nikakvu ocjenu kojom bi se u spornoj odluci moglo nadoknaditi neispitivanje potpora o kojima je riječ sukladno toj uredbi.

               79

               Naime, u točkama 83. do 90. i 101. do 103. odluke o otvaranju postupka, koje se odnose na pitanje postojanja državne potpore, kao i u točkama 129. do 131. te iste odluke, koje se odnose na njezinu eventualnu spojivost s Uredbom br. 1191/69, Komisija je samo izložila argumentaciju stranaka i istaknula da sumnja u osnovanost argumentacije DSB‑a i danske vlade.

               80

               Stoga, uvjeti za primjenu sudske prakse na koju se poziva DSB, to jest, na presudu Bundesverband deutscher Banken/Komisija (T‑36/06, EU:T:2010:61, t. 53. i navedena sudska praksa), prema kojoj je odluka dovoljno obrazložena kada se njome upućuje na dokument koji je već u adresatovom posjedu i koji sadržava elemente na kojima je institucija temeljila svoju odluku, također nisu ispunjeni.

               81

               Slijedom toga, da je Opći sud provjerio, što je prema mišljenju DSB‑a bio dužan učiniti, osnovanost navoda iz točke 398. sporne odluke, prema kojemu primjena Uredbe br. 1191/69 u ovom slučaju ne bi dovela do drukčijeg zaključka, prethodno bi morao izvršiti ocjenu spojivosti spornih potpora sukladno toj uredbi.

               82

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, takvo ispitivanje, u okviru tužbe za poništenje, nije u nadležnosti Općeg suda budući da nije na potonjem da svojom gospodarskom ocjenom zamijeni onu Komisije (vidjeti u tom smislu rješenje DSG/Komisija, C‑323/00 P, EU:C:2002:260, t. 43., i presuda KME Germany i dr./Komisija, C‑272/09 P, EU:C:2011:810, t. 93. i 103.).

               83

               U tim okolnostima, protužalbe treba odbiti.

         Troškovi

               84

               Budući da se predmet vraća Općem sudu na ponovno odlučivanje, o troškovima će se odlučiti naknadno.

               Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Presuda Općeg suda Europske unije Andersen/Komisija (T‑92/11, EU:T:2013:143) ukida se u dijelu u kojem je njome, u pogledu potpora isplaćenih počevši od 3. prosinca 2009. na temelju drugog ugovora o javnim uslugama prijevoza sklopljenog za razdoblje od 2005. do 2014., Opći sud poništio članak 1. stavak drugi Odluke Komisije 2011/3/EU od 24. veljače 2010. o ugovorima o javnim uslugama prijevoza između danskog ministarstva prometa i Danske Statsbaner [Državna potpora C 41/08 (ex NN 35/08)].

                           2.

                           U preostalom dijelu žalba se odbija.

                           3.

                           Protužalbe se odbijaju.

                           4.

                           Predmet se vraća Općem sudu Europske unije radi donošenja odluke o trima tužbenim razlozima, pri čemu treba uzeti u obzir članak 8. stavak 3. Uredbe (EZ) br. 1370/2007 Europskog parlamenta i Vijeća od 23. listopada 2007. o uslugama javnog željezničkog i cestovnog prijevoza putnika i stavljanju izvan snage uredaba Vijeća (EEZ) br. 1191/69 i (EEZ) br. 1107/70, o zakonitosti Odluke 2011/3/EU u mjeri u kojoj se njome potpore isplaćene počevši od 3. prosinca 2009. na temelju drugog ugovora o javnim uslugama prijevoza sklopljenog za razdoblje od 2005. do 2014. proglašavaju spojivima s unutarnjim tržištem.

                           5.

                           O troškovima će se odlučiti naknadno.

                     Potpisi

            (
            *
         )   Jezik postupka: engleski


Presuda Suda (drugo vijeće) od 7. listopada 2010.#Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs protiv Loyalty Management UK Ltd (C-53/09) i Baxi Group Ltd (C-55/09).#Zahtjev za prethodnu odluku: House of Lords - Ujedinjena Kraljevina.#Šesta direktiva o PDV-u.#Spojeni predmeti C-53/09 i C-55/09.


Presuda Suda (osmo vijeće) od 19. travnja 2007.#UAB Profisa protiv Muitinės departamentas prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos.#Zahtjev za prethodnu odluku: Lietuvos Vyriausiasis administracinis teismas - Litva.#Direktiva 92/83/EEZ.#Predmet C-63/06.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 18. listopada 1988. # Bayernwald Früchteverwertung GmbH protiv Savezne Republike Njemačke. # Zahtjev za prethodnu odluku: Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Njemačka. # Predmet 121/87.