Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 27. travnja 2016.#ANKO AE Antiprosopeion, Emporiou kai Viomichanias protiv Europske komisije.#Arbitražna klauzula – Sporazumi o dodjeli bespovratnih sredstava sklopljeni u okviru Šestog okvirnog programa za istraživanja, tehnološki razvoj i demonstracijske aktivnosti (2002. – 2006.) – Projekti Persona i Terregov – Prihvatljivi troškovi – Vraćanje isplaćenih iznosa – Protuzahtjev – Zatezne kamate.#Predmet T-155/14.


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 27. travnja 2017.#Akzo Nobel NV i dr. protiv Europske komisije.#Žalba – Zabranjeni sporazumi – Europska tržišta kositrenih stabilizatora i toplinskih stabilizatora ESBO/esteri – Utvrđivanje cijena, podjela tržišta i razmjena osjetljivih poslovnih podataka – Pripisivost društvu majci protupravnog ponašanja društava kćeri – Uredba (EZ) br. 1/2003 – Članak 25. stavak 1. – Zastara u području izricanja sankcija u odnosu na društva kćeri – Učinci na pravnu situaciju društva majke.#Predmet C-516/15 P.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      27. travnja 2017. (
            *1
         )
      „Žalba — Zabranjeni sporazumi — Europska tržišta kositrenih stabilizatora i toplinskih stabilizatora ESBO/esteri — Utvrđivanje cijena, podjela tržišta i razmjena osjetljivih poslovnih podataka — Pripisivost društvu majci protupravnog ponašanja društava kćeri — Uredba (EZ) br. 1/2003 — Članak 25. stavak 1. — Zastara u području izricanja sankcija u odnosu na društva kćeri — Učinci na pravnu situaciju društva majke“
      U predmetu C‑516/15 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 24. rujna 2015.,

         Akzo Nobel NV, sa sjedištem u Amsterdamu (Nizozemska),

         Akzo Nobel Chemicals GmbH, sa sjedištem u Dürenu (Njemačka),

         Akzo Nobel Chemicals BV, sa sjedištem u Amersfoortu (Nizozemska),
      koje zastupaju C. Swaak i R. Wesseling, advocaten,
      žalitelji,
      a druge stranke postupka su:

         Akcros Chemicals Ltd, sa sjedištem u Warwickshireu (Ujedinjena Kraljevina),
      tužitelj u prvom stupnju,

         Europska komisija, koju zastupaju V. Bottka i P. Rossi, u svojstvu agenata,
      tuženik u prvom stupnju,
      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: J. L. da Cruz Vilaça (izvjestitelj), predsjednik vijeća, M. Berger, A. Borg Barthet, E. Levits i F. Biltgen, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 21. prosinca 2016.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Svojom žalbom Akzo Nobel NV, Akzo Nobel Chemicals GmbH i Akzo Nobel Chemicals BV zahtijevaju ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 15. srpnja 2015., Akzo Nobel i dr./Komisija (T‑47/10, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2015:506), kojom je on samo djelomično prihvatio njihovu tužbu kojom su zahtijevali, prije svega, poništenje Odluke Komisije C (2009) 8682 final od 11. studenoga 2009. o postupku primjene članka 81. UEZ‑a i članka 53. Sporazuma o EGP‑u (predmet COMP/38589 – Toplinski stabilizatori) (u daljnjem tekstu: sporna odluka) i, podredno, smanjenje iznosa novčanih kazni koje su im izrečene.

         Pravni okvir

               2

               Članak 7. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1/2003 od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima 81. i 82. [UEZ‑a] (SL 2003., L 1, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 165.), naslovljen „Utvrđivanje i otklanjanje povrede odredaba Ugovora”, u stavku 1. propisuje:
               „Kada Komisija, postupajući po pritužbi ili po službenoj dužnosti, utvrdi da postoji povreda članka 81. ili članka 82. [UEZ‑a], može odlukom zahtijevati od poduzetnika i udruženja poduzetnika da takvu povredu otklone. [...] U slučaju postojanja opravdanog interesa, Komisija može utvrditi i povredu propisa koja se dogodila u prošlosti.”

               3

               Članak 23. te uredbe, naslovljen „Novčane kazne”, u stavku 2. propisuje:
               „Komisija može poduzetnicima i udruženjima poduzetnika odlukom propisati novčane kazne ako bilo namjerno ili nepažnjom:

                        (a)

                        krše odredbe članka 81. ili članka 82. [UEZ‑a] [...]

                  [...]”

               4

               Članak 25. te uredbe, naslovljen „Zastara za izricanje kazni”, u stavcima 1. do 3. propisuje:
               „1.   Za ovlasti dodijeljene Komisiji sukladno [članku 23.] vrijede sljedeći rokovi zastare:

                        (a)

                        tri godine u slučaju povrede odredbi koje se odnose na zahtjev za dostavom informacija ili na provođenje pretraga;

                        (b)

                        pet godina u slučaju svih ostalih povreda propisa.

                  2.   Zastara počinje teći od dana počinjenja povrede propisa. No, u slučaju kontinuirane ili ponavljane povrede vrijeme zastare računa se od dana kada je prestala povreda propisa.
               3.   Svaka radnja koju poduzme Komisija ili tijelo države članice nadležno za tržišno natjecanje s ciljem istrage ili vođenja postupaka u vezi povrede propisa, prekida vrijeme zastare za izricanje kazni ili periodičnih penala. [...]”

         Okolnosti spora

               5

               Okolnosti spora opisane su u točkama 1. do 50. pobijane presude. Za potrebe razumijevanja ovog predmeta valja istaknuti sljedeće elemente.

               6

               Spornom odlukom Komisija je utvrdila da je određeni broj poduzetnika povrijedio članak 81. UEZ‑a i članak 53. Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru od 2. svibnja 1992. (SL 1994., L 1, str. 3.; SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 106., str. 3.) jer su sudjelovali u dvije skupine protutržišnih sporazuma i usklađenih djelovanja na području Europskoga gospodarskog prostora u odnosu na, s jedne strane, sektor kositrenih stabilizatora i, s druge strane, sektor epoksidnog sojinog ulja i estera (u daljnjem tekstu: sektor ESBO/esteri).

               7

               Prema članku 1. sporne odluke, te dvije povrede koje je utvrdila Komisija, a koje su se odnosile na dvije kategorije toplinskih stabilizatora, sastojale su se od dogovaranja cijena, podjele tržišta putem prodajnih kvota, podjele klijenata i razmjene osjetljivih poslovnih podataka, osobito podataka o klijentima, proizvodnji i prodaji.

               8

               U spornoj odluci navodi se da su dotični poduzetnici sudjelovali u tim povredama tijekom različitih razdoblja između 24. veljače 1987. i 21. ožujka 2000. za sektor kositrenih stabilizatora i između 11. rujna 1991. i 22. ožujka 2000. za sektor ESBO/esteri.

               9

               Sporna odluka bila je u pogledu svake povrede upućena 20 društava koja su u dotičnim povredama sudjelovala bilo izravno bilo s obzirom na svoju odgovornost kao društva majke.

               10

               Što se tiče pripisivanja povreda, člankom 1. sporne odluke društva Akzo Nobel, Akzo Nobel Chemicals GmbH i Akcros Chemicals Ltd smatra se odgovornima za njihovo sudjelovanje u povredi koja se odnosi na kositrene stabilizatore, i to za razdoblje od 24. veljače 1987. do 21. ožujka 2000. u pogledu društva Akzo Nobel, od 24. veljače 1987. do 28. lipnja 1993. u pogledu društva Akzo Nobel Chemicals GmbH i od 28. lipnja 1993. do 21. ožujka 2000. u pogledu društva Akcros Chemicals.

               11

               Na isti način, člankom 1. sporne odluke društva Akzo Nobel, Akzo Nobel Chemicals BV i Akcros Chemicals smatra se odgovornima za njihovo sudjelovanje u povredi koja se odnosi na sektor ESBO/esteri, i to za razdoblje od 11. rujna 1991. do 22. ožujka 2000. u pogledu društva Akzo Nobel, od 11. rujna 1991. do 28. lipnja 1993. u pogledu društva Akzo Nobel Chemicals BV i od 28. lipnja 1993. do 22. ožujka 2000. u pogledu društva Akcros Chemicals.

               12

               Nadalje, sudjelovanje društava Akzo Nobel, Akzo Nobel Chemicals GmbH, Akzo Nobel Chemicals BV i Akcros Chemicals u povredama Komisija je podijelila na tri zasebna razdoblja povrede.

               13

               Za razdoblje povrede prije 28. lipnja 1993. (u daljnjem tekstu: prvo razdoblje povrede) Komisija je zaključila da su društva u kojima je 100 % udjela neizravno držao Akzo NV, koji je postao Akzo Nobel, izravno sudjelovala u povredama, to jest Akzo Nobel Chemicals GmbH, za povredu u vezi s kositrenim stabilizatorima, i Akzo Nobel Chemicals BV, za povredu koja se odnosi na sektor ESBO/esteri.

               14

               Za drugo razdoblje povrede, od 28. lipnja 1993. do 2. listopada 1998., Komisija je smatrala da je izravni sudionik u povredama bilo partnerstvo Akcros Chemicals, koje je centraliziralo aktivnosti proizvodnje i prodaje toplinskih stabilizatora grupe Akzo, koja nije imala vlastitu pravnu osobnost.

               15

               Za treće razdoblje povrede, odnosno razdoblje od 2. listopada 1998. do 21. ožujka 2000. za kositrene stabilizatore i od 2. listopada 1998. do 22. ožujka 2000. za sektor ESBO/esteri, Komisija je smatrala da je Akcros Chemicals, koji je preuzeo djelatnost partnerstva Akcros Chemicals, izravno sudjelovao u povredama.

               16

               Tako je odgovornost Akzo Nobela, kao krovno društvo grupe društava od kojih su neka izravno sudjelovala u zabranjenim sporazumima, utvrđena u spornoj odluci za cijelo razdoblje povrede, to jest od 24. veljače 1987. do 22. ožujka 2000.

               17

               Što se tiče pripisivanja novčanih kazni, u članku 2. sporne odluke navedeno je kako slijedi:
               „Za [povredu] na tržištu kositrenih stabilizatora […] izriču se sljedeće novčane kazne:
               [...]

                        4.

                        [Akzo Nobel], [Akzo Nobel Chemicals GmbH] i [Akcros Chemicals] solidarno su odgovorni za iznos od 1580000 eura;

                  [...]

                        6.

                        [Akzo Nobel] i [Akzo Nobel Chemicals GmbH] solidarno su odgovorni za iznos od 9820000 eura;

                        7.

                        [Akzo Nobel] odgovoran je za iznos od 1432700 eura;

                  [...]
               Za [povredu] u [sektoru ESBO/esteri] izriču se sljedeće novčane kazne:
               [...]

                        21.

                        [Akzo Nobel], [Akzo Nobel Chemicals BV] i [Akcros Chemicals] solidarno su odgovorni za iznos od 2033000 eura;

                  [...]

                        23.

                        [Akzo Nobel] i [Akzo Nobel Chemicals BV] solidarno su odgovorni za iznos od 3467000 eura;

                        24.

                        [Akzo Nobel] odgovoran je za iznos od 2215303 eura;

                  [...]”

               18

               Odlukom Komisije od 30. lipnja 2011. sporna je odluka izmijenjena u dijelu u kojem je upućena društvima Akzo Nobel i Akcros Chemicals (u daljnjem tekstu: odluka o izmjeni).

               19

               Komisija je u uvodnoj izjavi 1. odluke o izmjeni podsjetila da je u spornoj odluci društvima Akzo Nobel i Akcros Chemicals izrekla novčane kazne „zajednički i solidarno” s društvima Elementis plc, Elementis Holdings Limited i Elementis Services Limited.

               20

               Komisija je u uvodnoj izjavi 2. odluke o izmjeni navela da je, slijedom presude od 29. ožujka 2011., ArcelorMittal Luxembourg/Komisija i Komisija/ArcelorMittal Luxembourg i dr. (C‑201/09 P i C‑216/09 P, EU:C:2011:190), odlučila staviti izvan snage spornu odluku u dijelu u kojem je bila upućena, među ostalim, društvima Elementis i Elementis Holdings Limited.

               21

               Stoga je Komisija izmijenila spornu odluku u dijelu u kojem je bila upućena društvima Akzo Nobel i Akcros Chemicals jer su ta društva, solidarno s društvom Elementis, smatrana odgovornima za izrečene novčane kazne.

               22

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 12. rujna 2011. društva Akzo Nobel i Akcros Chemicals pokrenula su postupak protiv odluke o izmjeni. Potonja je poništena presudom Općeg suda od 15. srpnja 2015., Akzo Nobel i Akcros Chemicals/Komisija (T‑485/11, EU:T:2015:517).

         Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

               23

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 27. siječnja 2010. Akzo Nobel, Akzo Nobel Chemicals GmbH, Akzo Nobel Chemicals BV i Akcros Chemicals tražili su poništenje sporne odluke i, podredno, smanjenje iznosa novčanih kazni koje su im izrečene.

               24

               Ta su društva u prilog svojoj tužbi istaknula pet tužbenih razloga, od kojih se prvi temeljio na povredi pravila o zastari. U okviru prvog dijela prvog tužbenog razloga, koji se temeljio na povredi članka 25. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 1/2003, oni su tvrdili da Komisija više ne može postupati protiv društava Akzo Nobel Chemicals GmbH i Akzo Nobel Chemicals BV od 28. lipnja 1998. jer je njihovo sudjelovanje u povredama prestalo 28. lipnja 1993. Posljedično, u odnosu na njih nije se mogla utvrditi nikakva odgovornost kao ni u odnosu za društvo Akzo Nobel, kao društvo majku tih društava, za prvo razdoblje povrede.

               25

               Pobijanom presudom Opći sud poništio je zbog zastare članak 2. točke 4., 6., 21. i 23. sporne odluke u dijelu u kojem su novčane kazne izrečene društvima Akzo Nobel Chemicals GmbH i Akzo Nobel Chemicals BV na ime prvog razdoblja povrede i odbio tužbu u preostalom dijelu.

         Zahtjevi stranaka

               26

               Žalitelji od Suda zahtijevaju da:

                        —

                        najprije, ukine pobijanu presudu u dijelu u kojem je utvrđeno da se odgovornost za novčane kazne koje su prvotno izrečene društvima Akzo Nobel Chemicals GmbH i Akzo Nobel Chemicals BV zbog njihova sudjelovanja u povredama i dalje može pripisati društvu Akzo Nobel nakon što je Opći sud te novčane kazne poništio;

                        —

                        poništiti spornu odluku u dijelu u kojem je utvrđeno sudjelovanje društava Akzo Nobel Chemicals GmbH i Akzo Nobel Chemicals BV u povredama, osobito članak 1. stavak 1. točku (b) i članak 1. stavak 2. točku (b);

                        —

                        poništi spornu odluku u dijelu u kojem se njome pripisuje odgovornost i/ili izriče novčana kazna društvu Akzo Nobel zbog protupravnog ponašanja društava Akzo Nobel Chemicals GmbH i Akzo Nobel Chemicals BV, a osobito članak 1. stavak 1. točku (a) za razdoblje od 24. veljače 1987. do 28. lipnja 1993. te članak 1. stavak 2. točku (a) za razdoblje od 11. rujna 1991. do 28. lipnja 1993. i/ili članak 2. stavke 6. i 23.;

                        —

                        podredno, ukine pobijanu presudu te vrati predmet Općem sudu na ponovno suđenje, i

                        —

                        naloži Komisiji snošenje troškova.

               27

               Komisija zahtijeva odbijanje žalbe i nalaganje žaliteljima snošenja troškova.

         O žalbi

               28

               Svojim jedinim žalbenim razlogom žalitelji Općem sudu u biti prigovaraju da nije poštovao pravila o odgovornosti društava majki za protupravno ponašanje svojih društava kćeri.

         Argumentacija stranaka

               29

               Žalitelji ističu da je Sud nedavno u svojoj presudi od 17. rujna 2015., Total/Komisija (C‑597/13 P, EU:C:2015:613), potvrdio da kada odgovornost društva majke u potpunosti proizlazi iz odgovornosti njegova društva kćeri, odgovornost društva majke ne može premašiti odgovornost njegova društva kćeri. U takvom slučaju, ako je društvo majka podnijelo tužbu s istim predmetom koji ima tužba društva kćeri, društvu majci mora se odobriti djelomično ili potpuno poništenje novčane kazne koja je izrečena društvu kćeri.

               30

               Stoga, poništenje novčanih kazni izrečenih društvima Akzo Nobel Chemicals GmbH i Akzo Nobel Chemicals BV trebalo je dovesti do poništenja novčane kazne izrečene društvu Akzo Nobel kao društvu majci za prvo razdoblje povrede jer mu je ta novčana kazna bila izrečena isključivo na temelju izravnog sudjelovanja njegovih društava kćeri u povredama. Odgovornost društva Akzo Nobel stoga je proizlazila isključivo iz odgovornosti njegovih društava kćeri u smislu presude od 22. siječnja 2013., Komisija/Tomkins (C‑286/11 P, EU:C:2013:29).

               31

               U tom smislu oni ističu da se čini da je načelo prema kojem odgovornost društva majke ne može premašiti onu njegova društva kćeri zanemareno u presudama od 26. studenoga 2013., Kendrion/Komisija (C‑50/12 P, EU:C:2013:771), i od 30. travnja 2014., FLSmidth/Komisija (C‑238/12 P, EU:C:2014:284). Međutim, razmišljanje Suda u pravilu počiva na pretpostavci prema kojoj, kada odgovornost društva majke proizlazi samo iz radnji koje je počinilo njegovo društvo kći, činjenica da je iznos novčane kazne društva majke veći od onog koji konačno treba platiti društvo kći znači da je naloženo plaćanje dijela novčane kazne koje nema nikakvu pravnu osnovu.

               32

               Žalitelji smatraju da je primjena načela prema kojem odgovornost društva majke ne može premašiti onu njegova društva kćeri osobito relevantna u ovom slučaju jer je poništenje novčanih kazni izrečenih društvima Akzo Nobel Chemicals GmbH i Akzo Nobel Chemicals BV trebalo dovesti do poništenja sporne odluke u cijelosti u odnosu na ta dva društva.

               33

               Žalitelji u tom pogledu ističu da se slijedom objave presude od 29. ožujka 2011., ArcelorMittal Luxembourg/Komisija i Komisija/ArcelorMittal Luxembourg i dr. (C‑201/09 P i C‑216/09 P, EU:C:2011:190), Komisija suočila s činjenicom da zbog zastare više ne može izreći novčanu kaznu društvima Elementis i Ciba/BASF. Kao što proizlazi iz odluke o izmjeni, Komisija je stoga ne samo stavila izvan snage novčane kazne nego i povukla utvrđenje bilo kakvog sudjelovanja tih poduzetnika u povredama.

               34

               Komisija bi na temelju načela jednakog postupanja i kako bi se na temelju pobijane presude poduzele sve potrebne mjere, u smislu članka 266. prvog stavka UFEU‑a, isti pristup trebala primijeniti u pogledu društava Akzo Nobel Chemicals GmbH i Akzo Nobel Chemicals BV. Međutim, sporna je odluka i dalje sadržavala utvrđenje povrede koje se odnosilo na potonja društva. Nadalje, iako članak 7. Uredbe br. 1/2003 zahtijeva da Komisija ima opravdan interes za takvu vrstu utvrđenja, ona u ovom slučaju nije dokazala takav interes.

               35

               Komisija ističe da jedini žalbeni razlog koji su iznijeli žalitelji treba odbiti.

         Ocjena Suda

         Dopuštenost

               36

               Što se tiče prigovora žalitelja koji se, s jedne strane, temelje na Komisijinoj povredi načela jednakog postupanja te, s druge strane, na nepostojanju opravdanog interesa u smislu članka 7. stavka 1. zadnje rečenice Uredbe br. 1/2003 kojim bi se opravdalo utvrđenje da su društva Akzo Nobel Chemicals GmbH i Akzo Nobel Chemicals BV sudjelovala u predmetnim povredama, iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da ti prigovori nisu podneseni u prvostupanjskom postupku.

               37

               Naime, žalitelji su pred Općim sudom samo istaknuli da im se, s obzirom na istek roka zastare u odnosu na društva Akzo Nobel Chemicals GmbH i Akzo Nobel Chemicals BV, nikakva odgovornost ne može pripisati.

               38

               Međutim, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da bi dopustiti stranci da prvi put iznese pred Sudom razloge i argumente na koje se nije pozvala pred Općim sudom značilo omogućiti joj da pred Sudom – čija je nadležnost u vezi sa žalbama ograničena – vodi širi postupak od onoga koji se vodio pred Općim sudom. Dakle, u okviru je žalbe nadležnost Suda ograničena na ispitivanje ocjene od strane Općeg suda tužbenih razloga i argumenata koji su pred njim raspravljani (vidjeti osobito presudu od 22. listopada 2015., AC‑Treuhand/Komisija, C‑194/14 P, EU:C:2015:717, t. 54.).

               39

               Stoga tako formulirane prigovore žaliteljâ treba odbaciti kao nedopuštene.

         Meritum

               40

               Pobijanom presudom Opći sud prihvatio je argumentaciju žaliteljâ u dijelu u kojem su oni tvrdili da je članak 25. stavak 1. točka (b) Uredbe br. 1/2003 bio prepreka tomu da Komisija nametne novčane kazne društvima Akzo Nobel Chemicals GmbH i Akzo Nobel Chemicals BV. Opći sud stoga je zbog zastare poništio članak 2. točke 4., 6., 21. i 23. sporne odluke u dijelu u kojem su novčane kazne izrečene tim društvima u odnosu na prvo razdoblje povrede.

               41

               U tom je smislu Opći sud u točkama 121., 123. i 124. pobijane presude u biti naveo da je Komisija prve radnje s ciljem istrage ili vođenja postupaka u vezi s povredama u smislu članka 25. stavka 3. Uredbe br. 1/2003 poduzela na početku 2003. godine i stoga nakon isteka za društva Akzo Nobel Chemicals GmbH i Akzo Nobel Chemicals BV roka od pet godina predviđenog člankom 25. stavkom 1. točkom (b) te uredbe, s obzirom na to da su ta društva prestala sa svojim sudjelovanjem u zabranjenim sporazumima 28. lipnja 1993.

               42

               Nasuprot tomu, Opći sud u točkama 125. i 126. pobijane presude u biti je smatrao da iako su se društva Akzo Nobel Chemicals GmbH i Akzo Nobel Chemicals BV mogla pozvati na nastup zastare i ona je imala za učinak njihovo izbjegavanje sankcija, ona je bila bez utjecaja za odgovornost njihova društva majke u pogledu prvog razdoblja povrede.

               43

               Konkretno, Opći sud u točki 126. pobijane presude presudio je da „sama činjenica da se društvo kći grupe društava u smislu jedne gospodarske jedinice koristi istekom roka zastare ne može dovesti u pitanje odgovornost društva majke i spriječiti vođenje postupaka protiv tog društva”.

               44

               Žalitelji u biti osporavaju osnovanost tih navoda Općeg suda.

               45

               Prema tome, valja ispitati je li zastara Komisijine ovlasti da nametne sankcije društvima Akzo Nobel Chemicals GmbH i Akzo Nobel Chemicals BV bila prepreka tomu, za razliku od zaključka do kojeg je Opći sud došao u točki 126. pobijane presude, da se utvrdi odgovornost društva Akzo Nobel u pogledu prvog razdoblja povrede.

               46

               U tom smislu valja navesti, kao prvo, da su autori Ugovorâ izabrali upotrebu pojma poduzetnik kako bi označili počinitelja povrede prava tržišnog natjecanja, kojeg se može kazniti primjenom članaka 81. ili 82. UEZ‑a, sada članaka 101. ili 102. UFEU‑a (presuda od 18. srpnja 2013., Schindler Holding i dr./Komisija, C‑501/11 P, EU:C:2013:522, t. 102.).

               47

               Iz sudske prakse Suda proizlazi da se pravo Unije u području tržišnog natjecanja odnosi na djelatnosti poduzetnika te da pojam poduzetnika obuhvaća svaki subjekt koji se bavi gospodarskom djelatnošću, neovisno o pravnom statusu tog subjekta i načinu njegova financiranja (presuda od 11. prosinca 2007., ETI i dr., C‑280/06, EU:C:2007:775, t. 38.).

               48

               Sud je također pojasnio da pojam poduzetnika u tom kontekstu treba shvatiti kao gospodarsku cjelinu, čak i ako se, s pravnog stajališta, ta gospodarska cjelina sastoji od nekoliko fizičkih ili pravnih osoba (presuda od 20. siječnja 2011., General Química i dr./Komisija, C‑90/09 P, EU:C:2011:21, t. 35.).

               49

               Ako takav gospodarski subjekt povrijedi pravila tržišnog natjecanja, taj subjekt prema načelu osobne odgovornosti odgovara za tu povredu (presuda od 29. ožujka 2011., ArcelorMittal Luxembourg/Komisija i Komisija/ArcelorMittal Luxembourg i dr., C‑201/09 P i C‑216/09 P, EU:C:2011:190, t. 95.).

               50

               Kao drugo, povredu prava tržišnog natjecanja Unije nedvojbeno treba pripisati pravnoj osobi kojoj se mogu nametnuti novčane kazne i kojoj treba uputiti obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku (vidjeti u tom smislu presudu od 10. rujna 2009., Akzo Nobel i dr./Komisija, C‑97/08 P, EU:C:2009:536, t. 57.).

               51

               Ni članak 23. stavak 2. točka (a) Uredbe br. 1/2003 ni sudska praksa ne određuju koju je pravnu ili fizičku osobu Komisija obvezna smatrati odgovornom za povredu i kazniti novčanom kaznom (vidjeti u tom smislu presudu od 11. srpnja 2013., Team Relocations i dr./Komisija, C‑444/11 P, neobjavljena, EU:C:2013:464, t. 159.).

               52

               Nasuprot tomu, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da se protupravno ponašanje društva kćeri može pripisati društvu majci osobito u slučaju kada društvo kći, iako ima vlastitu pravnu osobnost, ne odlučuje autonomno o svojem ponašanju na tržištu, već u bitnome provodi upute koje mu daje društvo majka, posebno uzimajući u obzir gospodarske, organizacijske i pravne veze koje spajaju ta dva pravna subjekta (vidjeti u tom smislu presude od 14. srpnja 1972., Imperial Chemical Industries/Komisija, 48/69, EU:C:1972:70, t. 131. do 133.; od 25. listopada 1983., AEG‑Telefunken/Komisija, 107/82, EU:C:1983:293, t. 49. do 53.; od 11. srpnja 2013., Team Relocations i dr./Komisija, C‑444/11 P, neobjavljena, EU:C:2013:464, t. 157. i od 17. rujna 2015., Total/Komisija, C‑597/13 P, EU:C:2015:613, t. 35.).

               53

               To je tako jer u takvoj situaciji društvo majka i njegovo društvo kći čine istu gospodarsku jedinicu i prema tome jedinstveni su poduzetnik u smislu prava tržišnog natjecanja Unije (presuda od 11. srpnja 2013., Team Relocations i dr./Komisija, C‑444/11 P, neobjavljena, EU:C:2013:464, t. 157.).

               54

               U tom smislu u specifičnoj situaciji kada društvo majka drži sav ili gotovo sav kapital svojega društva kćeri koje je povrijedilo pravila tržišnog natjecanja Unije postoji oboriva presumpcija prema kojoj spomenuto društvo majka stvarno izvršava takav odlučujući utjecaj nad društvom kćeri (vidjeti u tom smislu presudu od 26. studenoga 2013., Groupe Gascogne/Komisija, C‑58/12 P, EU:C:2013:770, t. 38.).

               55

               Takva presumpcija podrazumijeva, osim ako se obori, da se stvarno izvršavanje odlučujućeg utjecaja društva majke na svoje društvo kćer smatra dokazanim i omogućuje Komisiji da društvo majku smatra odgovornim za ponašanje društva kćeri, bez potrebe za podnošenjem ikakva dodatnog dokaza (vidjeti u tom smislu presudu od 16. lipnja 2016., Evonik Degussa i AlzChem/Komisija, C‑155/14 P, EU:C:2016:446, t. 30.).

               56

               Kao treće, valja navesti da je u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda društvo majka kojem je pripisano protupravno ponašanje svojeg društva kćeri osobno odgovorno za povredu pravila Unije o tržišnom natjecanju koju je samo počinilo, zbog odlučujućeg utjecaja koji je izvršavalo na društvo kćer i koji mu je omogućavao određivanje ponašanja potonjeg na tržištu (vidjeti u tom smislu presude od 14. srpnja 1972., Imperial Chemical Industries/Komisija, 48/69, EU:C:1972:70, t. 140. i 141.; od 16. studenoga 2000., Metsä-Serla i dr./Komisija, C‑294/98 P, EU:C:2000:632, t. 28. i 34.; od 26. studenoga 2013., Kendrion/Komisija, C‑50/12 P, EU:C:2013:771, t. 55.; od 10. travnja 2014., Komisija i dr./Siemens Österreich i dr., C‑231/11 P do C‑233/11 P, EU:C:2014:256, t. 49. i od 8. svibnja 2014., Bolloré/Komisija, C‑414/12 P, neobjavljena, EU:C:2014:301, t. 44.).

               57

               Kao što je navedeno u točki 49. ove presude, pravo tržišnog natjecanja Unije počiva na načelu osobne odgovornosti gospodarske jedinice koja je počinila povredu. Stoga, ako je društvo majka dio te gospodarske jedinice, ono se smatra osobno i solidarno odgovornim za počinjenu povredu s drugim pravnim osobama koje čine tu jedinicu (vidjeti u tom smislu presudu od 10. rujna 2009., Akzo Nobel i dr./Komisija, C‑97/08 P, EU:C:2009:536, t. 77.).

               58

               Upravo zbog toga odnos solidarnosti koji postoji između dvaju društava koja čine gospodarsku jedinicu ne može se smanjiti, u pogledu plaćanja novčane kazne, na nekakav oblik jamstva koje društvo majka daje kako bi zajamčilo plaćanje novčane kazne koja je izrečena društvu kćeri (vidjeti u tom smislu presude od 26. studenoga 2013., Kendrion/Komisija, C‑50/12 P, EU:C:2013:771, t. 55. i 56. i od 19. lipnja 2014., FLS Plast/Komisija, C‑243/12 P, EU:C:2014:2006, t. 107.).

               59

               Kao četvrto, prema sudskoj praksi Suda, u slučaju u kojem odgovornost društva majke proizlazi isključivo iz izravnog sudjelovanja njegova društva kćeri u povredi i u kojem su ta dva društva podnijela usporedne tužbe s istim predmetom, Opći sud može, bez odlučivanja ultra petita, uzeti u obzir poništenje utvrđenja povrede u odnosu na društvo kćer za određeno razdoblje i odgovarajuće smanjiti iznos novčane kazne izrečene društvu majci solidarno s njegovim društvom kćeri (vidjeti u tom smislu presudu od 22. siječnja 2013., Komisija/Tomkins, C‑286/11 P, EU:C:2013:29, t. 34., 38., 39. i 49.).

               60

               U tom smislu Sud je naveo, s jedne strane, da je za utvrđivanje odgovornosti bilo kojeg subjekta gospodarske jedinice potreban dokaz da je barem jedan subjekt počinio povredu prava Unije o tržišnom natjecanju i da se ta okolnost navede u odluci koja je postala konačna i, s druge strane, da nije relevantan razlog zbog kojeg je utvrđeno nepostojanje protupravnog ponašanja društva kćeri (vidjeti u tom smislu presudu od 22. siječnja 2013., Komisija/Tomkins, C‑286/11 P, EU:C:2013:29, t. 37. i 38.).

               61

               Upravo u takvom kontekstu Sud se pozvao na potpuno izvedenu narav odgovornosti društva majke nastale zbog same činjenice izravnog sudjelovanja društva kćeri u povredi (vidjeti u tom smislu presudu od 22. siječnja 2013., Komisija/Tomkins, C‑286/11 P, EU:C:2013:29, t. 34., 38., 43. i 49.). Naime, u takvom slučaju odgovornost društva majke proizlazi iz protupravnog ponašanja njegova društva kćeri, koje se pripisuje društvu majci s obzirom na gospodarsku jedinicu koju ta društva čine. Posljedično, odgovornost društva majke nužno ovisi o činjenicama koje predstavljaju povredu koju je počinilo njegovo društvo kći s kojima je njegova odgovornost neodvojivo povezana.

               62

               Zbog istih razloga Sud je pojasnio da u situaciji u kojoj nijedan čimbenik pojedinačno ne obilježava ponašanje koje se predbacuje društvu majci, smanjenje iznosa novčane kazne izrečene društvu kćeri solidarno s njegovim društvom majkom načelno treba, kad su potrebne postupovne pretpostavke ispunjene, proširiti i na društvo majku (vidjeti u tom smislu presudu od 17. rujna 2015., Total/Komisija, C‑597/13 P, EU:C:2015:613, t. 10., 37., 38., 41. i 44.).

               63

               Kao peto, iz sudske prakse Suda proizlazi da zastara izvršavanja Komisijine ovlasti u području nametanja sankcija može nastupiti u odnosu na društvo kćer, uz isključenje društva majke, čak i ako njegova odgovornost u cijelosti počiva na protupravnom ponašanju društva kćeri (vidjeti u tom smislu presudu od 29. ožujka 2011., ArcelorMittal Luxembourg/Komisija i Komisija/ArcelorMittal Luxembourg i dr., C‑201/09 P i C‑216/09 P, EU:C:2011:190, t. 102., 103., 148. i 149.).

               64

               U ovom slučaju nije sporno, kao što to proizlazi iz članka 1. sporne odluke, da su društva Akzo Nobel Chemicals GmbH i Akzo Nobel Chemicals BV izravno sudjelovala u predmetnim zabranjenim sporazumima od 24. veljače 1987. do 28. lipnja 1993., u pogledu prvog društva, i od 11. rujna 1991. do 28. lipnja 1993., u pogledu drugog.

               65

               Također nije sporno da je tijekom prvog razdoblja povrede Akzo Nobel neizravno držao čitav kapital društava Akzo Nobel Chemicals GmbH i Akzo Nobel Chemicals BV i nad njima izvršavao odlučujući utjecaj, tako da su ta tri društva tijekom tog razdoblja povrede činila jednog jedinog poduzetnika u smislu prava tržišnog natjecanja Unije.

               66

               Posljedično, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točkama 52. do 58. ove presude, protupravna djelovanja društava Akzo Nobel Chemicals GmbH i Akzo Nobel Chemicals BV tijekom prvog razdoblja povrede pripisana su društvu Akzo Nobel. Za potonjeg je stoga utvrđena osobna odgovornost za ponašanja suprotna pravilima Unije o tržišnom natjecanju za koja se smatralo da ih je sam usvojio tijekom tog razdoblja.

               67

               Nadalje, u ovom slučaju nije ni sporno da je odgovornost društva Akzo Nobel utvrđena zbog njegova sudjelovanja u predmetnim povredama tijekom svih triju razdoblja povreda, tj. od 24. veljače 1987. do 21. ožujka 2000., u pogledu povrede koja se odnosila na kositrene stabilizatore, i od 11. rujna 1991. do 22. ožujka 2000., u pogledu povrede koja se odnosila na sektor ESBO/esteri, kao krovno društvo poduzetnika Akzoa, čiji su različiti pravni subjekti, među kojima Akzo Nobel Chemicals GmbH i Akzo Nobel Chemicals BV, izravno sudjelovali u zabranjenim sporazumima.

               68

               U tom smislu valja navesti da su se pred Općim sudom tužitelji u prvostupanjskom postupku pozvali na istek roka zastare iz članka 25. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 1/2003 jedino u odnosu na društva Akzo Nobel Chemicals GmbH i Akzo Nobel Chemicals BV, uz obrazloženje da su ona prestala sa svojim protupravnim ponašanjem 28. lipnja 1993.

               69

               Kao što je navedeno u točki 40. i 41. ove presude, Opći sud prihvatio je argumentaciju tužitelja u prvostupanjskom postupku presudivši da je nastupila zastara Komisijine ovlasti izricanja novčanih kazni društvima Akzo Nobel Chemicals GmbH i Akzo Nobel Chemicals BV.

               70

               Doduše, kao što je to Opći sud u biti naglasio u točkama 125. i 126. pobijane presude, činjenica da je nastupila zastara Komisijine ovlasti izricanja sankcija u skladu s člankom 25. stavkom 1. točkom (b) Uredbe br. 1/2003 znači da se društvima u odnosu na koje je nastupila zastara više ne može izreći nikakva sankcija.

               71

               Nasuprot tomu, okolnost da se određenim društvima više ne mogu izreći sankcije zbog zastare ne protivi se tomu da se pokrene postupak protiv drugog društva koje se smatra odgovornim osobno i solidarno s njima za ista protutržišna djelovanja, a u odnosu na koje zastara nije nastupila.

               72

               Za razliku od onog što tvrde žalitelji, okolnost da odgovornost društva Akzo Nobel za prvo razdoblje povrede proizlazi isključivo iz izravnog sudjelovanja njegovih društava kćeri u zabranjenim sporazumima ne može dovesti u pitanje takav zaključak.

               73

               Naime, s jedne strane, za protutržišna djelovanja u odnosu na prvo razdoblje povrede jednako se smatra da ih je počinio sam Akzo Nobel, s obzirom na to da je on činio gospodarsku jedinicu, u smislu sudske prakse Unije, s društvima Akzo Nobel Chemicals GmbH i Akzo Nobel Chemicals BV.

               74

               S druge strane, kao što je to u biti naveo nezavisni odvjetnik u točkama 58. i 59. svojeg mišljenja, iz sudske prakse Suda spomenute u točki 62. ove presude proizlazi da čimbenici specifični za društvo majku mogu opravdati različitu ocjenu njegove odgovornosti i one društva kćeri, čak i ako bi se odgovornost društva majke isključivo temeljila na protupravnom ponašanju potonjeg.

               75

               To je slučaj u ovom predmetu jer za razliku od društava Akzo Nobel Chemicals GmbH i Akzo Nobel Chemicals BV, koji su prestali sa svojim sudjelovanjem u zabranjenim sporazumima 28. lipnja 1993., Akzo Nobel, kao što je navedeno u točki 67. ove presude, bio je uključen u predmetnim povredama i nakon tog datuma – do 21. ožujka 2000., u pogledu povrede koja se odnosila na kositrene stabilizatore i do 22. ožujka 2000., u pogledu povrede koja se odnosila na sektor ESBO/esteri.

               76

               S obzirom na sva ta razmatranja, valja zaključiti da je Opći sud u točki 126. pobijane presude pravilno smatrao da zastara Komisijine ovlasti izricanja sankcija društvima Akzo Nobel Chemicals GmbH i Akzo Nobel Chemicals BV nije bila prepreka tomu da se utvrdi odgovornost društva Akzo Nobel u pogledu prvog razdoblja povrede.

               77

               Stoga jedini žalbeni razlog valja djelomično odbaciti kao nedopušten i djelomično odbiti kao neosnovan.

               78

               Na temelju svih prethodnih razmatranja proizlazi da žalbu treba odbiti u cijelosti.

         Troškovi

               79

               Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima.

               80

               U skladu s člankom 138. stavkom 1. Poslovnika, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Komisija podnijela zahtjev da žalitelji snose troškove i da oni nisu uspjeli sa svojim jedinim žalbenom razlogom, valja im naložiti snošenje troškova ovog žalbenog postupka.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) proglašava i presuđuje:

                        1.

                           Žalba se odbija.

                        2.

                        Društvima Akzo Nobel NV, Akzo Nobel Chemicals GmbH i Akzo Nobel Chemicals BV nalaže se snošenje troškova.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 14. prosinca 2016.#PAL-Bullermann GmbH protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom opoziva – Figurativni žig Europske unije PAL – Djelomično proglašenje opoziva – Stvarna uporaba žiga – Članak 15. stavak 1. točka (a) i članak 51. stavak 1. točka (a) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Oblik koji se razlikuje od registriranog žiga – Pravilo 22. stavci 3. i 4. Uredbe (EZ) br. 2868/95.#Predmet T-397/15.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 24. svibnja 2011.#Europska komisija protiv Kraljevine Belgije.#Povreda obveze države članice - Članak 43. UEZ-a - Članak 45. UEZ-a - Direktiva 89/48/EEZ.#Predmet C-47/08.


title: Presuda Suda od 5. ožujka 1996.#Brasserie du Pêcheur SA protiv Bundesrepublik Deutschland i The Queen protiv Secretary of State for Transport, ex parte: Factortame Ltd i dr.#Zahtjevi za prethodnu odluku: Bundesgerichtshof - Njemačka i High Court of Justice, Queen's Bench Division, Divisional Court - Ujedinjena Kraljevina.#Spojeni predmeti C-46/93 i C-48/93.

text:
PRESUDA SUDA5. ožujka 1996.(*)„Načelo
 odgovornosti države za štetu počinjenu pojedincima zbog kršenja prava
Zajednice za koje je odgovorna ta država – Povrede za koje odgovara
nacionalni zakonodavac - Uvjeti za odgovornost države – Visina naknade
štete - Spojeni predmeti C-46/93 i C-48/93“U spojenim predmetima C‑46/93 i C‑48/93,povodom
 dvaju zahtjeva na temelju članka 177. Ugovora o EEZ-u, koje su Sudu
uputili Bundesgerichtshof (predmet C-46/93) i High Court of Justice,
Queen's Bench Division, Divisional Court (predmet C-48/93) u postupcima
koji pred njima teku izmeđuBrasserie du pêcheur SAiBundesrepublik Deutschland,te izmeđuThe QueeniSecretary of State for Transportex parte: Factortame Ltd i drugi,za
 donošenje prethodne odluke o tumačenju načela odgovornosti države za
štetu prouzročenu pojedincima povredama prava Zajednice za koje je
odgovorna država,      SUD,      u
 sastavu: G. C. Rodríguez Iglesias (izvjestitelj), predsjednik, C. N.
Kakouris, D. A. O. Edward i G. Hirsch, predsjednici vijeća, G. F.
Mancini, F. A. Schockweiler, J. C. Moitinho de Almeida, C. Gulmann i J.
L. Murray, suci, nezavisni odvjetnik: M. Tesauro,tajnik: H. von Holstein, zamjenik tajnika, i H. A. Rühl, glavni administrator, uzimajući u obzir pisana očitovanja koja su podnijeli:–        za Brasserie du Pêcheur SA, H. Büttner, odvjetnik iz Karlsruhea,–        za
 1. do 36. i 38. do 84. tužitelja u predmetu C-48/93, D. Vaughan i G.
Barling, QC, i D. Anderson, barrister, po punomoći S. Swabeya, solicitor,–        za 85. do 97. tužitelja u predmetu C-48/93, N. Green, barrister, po punomoći N. Hortona, solicitor,–        za 37. tužitelja u predmetu C-48/93, N. Forwood, QC, i P. Duffy, barrister, po punomoći Holman Fenwick & Willan, solicitors,–        za njemačku vladu, E. Röder, Ministerialrat pri saveznom ministarstvu gospodarstva, u svojstvu agenta, uz asistenciju J. Sedemunda, odvjetnika iz Kölna,–        za vladu Ujedinjene Kraljevine, J. E. Collins, Assistant Treasury Solicitor, u svojstvu agenta, uz asistenciju S. Richards, C. Vajda i R. Thompson, barristers,–        za
 dansku vladu, J. Molde, pravni savjetnik pri ministarstvu vanjskih
poslova, u svojstvu agenta,–        za
 španjolsku vladu, A. J. Navarro González, glavni direktor za pravna i
institucionalna pitanja Zajednice, i R. Silva de Lapuerta i G. Calvo
Díaz, abogados del Estado iz državnog odvjetništva, u svojstvu agenata,–        za
 francusku vladu, J.-P. Puissochet, direktor za pravne poslove pri
ministarstvu vanjskih poslova, i C. de Salins, zamjenica direktora
uprave za pravne poslove pri istom ministarstvu, u svojstvu agenata,–        za irsku vladu, A. Buckley, Chief State Solicitor, u svojstvu agenta,–        za
 nizozemsku vladu, A. Bos, pravni savjetnik pri ministarstvu vanjskih
poslova, u svojstvu agenta,–        za
 Komisiju Europskih zajednica, C. Timmermans, zamjenik glavnog direktora
 pravne službe, J. Pipkorn, pravni savjetnik, i C. Docksey iz pravne
službe, u svojstvu agenata,uzimajući u obzir izvještaj za raspravu,saslušavši
 na raspravi 25. listopada 1994. usmena očitovanja Brasserie du Pêcheur
SA, koje zastupaju H. Buettner i P. Soler-Couteaux, odvjetnik, član
odvjetničke komore u Strasbourgu, od 1. do 36. i od 38. do 84. tužitelja
 u predmetu C-48/93, koje zastupaju D.
Vaughan, G. Barling, D. Anderson i S. Swabey; od 85. do 97. tužitelja u
predmetu C-48/93, koje zastupa N. Green; 37. tužitelja u predmetu
C‑48/93, kojeg zastupaju N. Forwood i P. Duffy; njemačke vlade, koju
zastupa J. Sedemund; vlade Ujedinjene Kraljevine, koju zastupaju sir N. Lyell, QC, Attorney General,
 i S. Richards, C. Vajda i J. E. Collins; danske vlade, koju zastupa P.
Biering, pravni savjetnik pri ministarstvu vanjskih poslova, grčke
vlade, koju zastupa F. Georgakopoulos, pomoćnik pravnog savjetnika
Državnog pravnog vijeća, u svojstvu agenta; španjolske vlade, koju
zastupaju R. Silva de Lapuerta i G. Calvo Díaz; francuske vlade, koju
zastupa C. de Salins; nizozemske vlade, koju zastupa J. W. de Zwaan,
pomoćnik pravnog savjetnika pri ministarstvu vanjskih poslova, u
svojstvu agenta, i Komisije, koju zastupaju C. Timmermans, J. Pipkorn i
C. Docksey,saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 28. studenoga 1995.,donosi sljedeću Presudu1        Zahtjevima
 od 28. siječnja 1993. i 18. studenoga 1992., koje je Sud zaprimio 17.
veljače 1993. odnosno 18. veljače 1993., Bundesgerichtshof (predmet
C-46/93) i High Court of Justice, Queen's Bench Division, Divisional
Court (predmet C-48/93) postavili su Sudu, na temelju članka 177.
Ugovora o EEZ-u, prethodna pitanja o pretpostavkama pod kojima država
članica može odgovarati za štetu prouzročenu pojedincima uslijed povreda
 prava Zajednice za koje je odgovorna.2        Pitanja
 su postavljena u okviru dvaju postupaka između, s jedne strane, društva
 Brasserie du Pêcheur (u daljnjem tekstu: Brasserie du Pêcheur) i
Savezne Republike Njemačke te, s druge strane, Factortame Ltd i drugih
(u daljnjem tekstu: Factortame) i Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije
 i Sjeverne Irske. Predmet C-46/933        Pred
 sudom koji je uputio zahtjev Brasserie du Pêcheur, francusko društvo sa
 sjedištem u Schiltigheimu (Alsace), tvrdilo je da je krajem 1981. bilo
prisiljeno prekinuti izvoz piva u Njemačku jer su nadležne njemačke
vlasti smatrale da proizvedeno pivo nije bilo u skladu sa zahtjevom
čistoće propisanim člankom 9. i 10. Biersteuergesetza od 14. ožujka
1952. (Zakon o porezu na pivo, BGBl. I, str. 149.), u verziji od 14.
prosinca 1976. (BGBl. I, str. 3341., u daljnjem tekstu: BStG).4        Komisija
 je, smatrajući da su spomenute odredbe bile protivne članku 30. Ugovora
 o EEZ-u, protiv Savezne Republike Njemačke pokrenula postupak zbog
povrede obveze, i to zbog zabrane prodaje pod nazivom „Bier“ (pivo) piva
 koje je zakonito proizvedeno drukčijim metodama u drugim državama
članicama te zabrane uvoza piva koje sadrži aditive. Presudom od 12.
ožujka 1987., u predmetu Komisija protiv Njemačke (178/84, Recueil, str.
 1227.), Sud je odlučio da je zabrana prodaje piva uvezenog iz drugih
država članica, a koje nije u skladu s relevantnim odredbama njemačkih
zakona, nespojiva s člankom 30. Ugovora.5        Brasserie
 du Pêcheur je stoga podnijela tužbu protiv Savezne Republike Njemačke
radi naknade štete koju je pretrpjela uslijed tog ograničenja uvoza
između 1981. i 1987., tražeći naknadu štete u iznosu od 1.800.000 DEM,
što predstavlja dio stvarno pretrpljene štete.6        Bundesgerichtshof
 se poziva na članak 839. Bürgerliches Gesetzbuch (njemački građanski
zakonik, u daljnjem tekstu: BGB) i članak 34. Grundgesetza (temeljni
zakon, u daljnjem tekstu: GG). Članak 839. stavak 1. prva rečenica BGB-a
 određuje da: „U slučaju da službenik prema trećoj osobi namjerno ili
nepažnjom počini povredu obveza koje proizlaze iz njegove službe,
obvezan je trećoj osobi nadoknaditi time prouzročenu štetu.“ Članak 34.
GG-a pak određuje da: „Za povredu obveza koju prema trećemu počini osoba
 u izvršavanju povjerene mu javne službe odgovara država ili tijelo u
kojem je ta osoba zaposlena.“7        Iz
 navedenih odredaba čitanih zajedno proizlazi da je pretpostavka za
odgovornost države da se povrijeđena obveza odnosi na treću osobu što
znači da država odgovara samo za povredu obveza ustanovljenih u korist
treće osobe. Nacionalni zakonodavac pak na temelju BStG-a, kao što
naglašava Bundesgerichtshof, ima dužnosti koje se odnose samo na širu
javnost i nisu usmjerene ni prema jednoj određenoj osobi ili skupini
osoba koje bi se mogle smatrati trećim osobama u smislu gore navedenih
odredaba.8        U tom kontekstu Bundesgerichtshof je postavio Sudu sljedeća prethodna pitanja:„1.      Je
 li načelo prava Zajednice prema kojem su države članice dužne
nadoknaditi štetu koju su pojedinci pretrpjeli uslijed povreda prava
Zajednice za koje odgovaraju te države primjenjivo i u slučaju kad se
takve povrede sastoje od propusta usklađivanja nacionalnog
parlamentarnog zakona s normama prava Zajednice više pravne snage (u
ovom slučaju: propust usklađivanja članaka 9. i 10. Biersteuergesetza s
člankom 30. Ugovora o EEZ-u)?2.      Može
 li nacionalni pravni sustav eventualno pravo na naknadu štete
podvrgnuti istim ograničenjima koja se primjenjuju u slučajevima kada
nacionalni zakon krši nacionalni akt više pravne snage, primjerice u
slučajevima kada savezni njemački zakon krši Grundgesetz Savezne
Republike Njemačke?3.      Može
 li nacionalni pravni sustav uvjetovati pravo na naknadu štete
postojanjem krivnje (bilo da je riječ o namjeri ili nepažnji) na strani
državnih tijela odgovornih za propust usklađivanja?4.      U slučaju da odgovor na prvo pitanje bude potvrdan, a na drugo pitanje negativan:(a)      Može
 li obveza naknade štete na temelju nacionalnog prava biti ograničena na
 naknadu štete prouzročenu određenim pojedinačnim pravno zaštićenim
dobrima, primjerice vlasništvu, ili se zahtijeva puna odšteta za
cjelokupnu pretrpljenu imovinsku štetu, uključujući i izmaklu dobit?(b)      Obuhvaća
 li obveza naknade štete i štetu nastalu prije nego što je Sud Europske
zajednice u svojoj presudi od 12. ožujka 1987. (predmet 178/84) utvrdio
da članak 10. Biersteuergesetza krši odredbe prava Zajednice više pravne
 snage? Predmet C-48/939        Dana
 16. prosinca 1988. Factortame i drugi, tj. fizičke osobe i društva
britanskog prava, zajedno s direktorima i dioničarima tih društava,
pokrenuli su postupak pred High Court of Justice, Queen's Bench
Division, Divisional Court (u daljnjem tekstu: Divisional Court), kako
bi osporili usklađenost II. dijela Merchant Shipping Act iz 1988. (zakon
 iz 1988. o trgovačkoj mornarici) s pravom Zajednice, osobito s člankom
52. Ugovora o EEZ-u. Taj zakon stupio je na snagu 1. prosinca 1988., uz
prijelazno razdoblje koje je isteklo 31. ožujka 1989. Zakon je propisao
uvođenje novog registra britanskih ribarskih brodica i za registraciju
takvih plovila, kao i onih već registriranih u prijašnjem registru,
odredio uvjete vezane uz državljanstvo, boravište i prebivalište
vlasnika. Ribarske brodice koje nisu ispunjavale uvjete za upis u novi
registar izgubile su pravo na ribarenje.10      Odgovarajući
 na pitanja koja je postavio nacionalni sud, Sud je, u presudi od 25.
srpnja 1991., Factortame II (C-221/89, Recueil, str. I-3905.), presudio
da su uvjeti vezani uz državljanstvo, boravište i prebivalište vlasnika i
 korisnika plovila, poput onih propisanih sustavom registracije koji je
uvela Ujedinjena Kraljevina, protivni pravu Zajednice, ali da nije
protivno pravu Zajednice predvidjeti uvjet za registraciju koji nalaže
da se plovila moraju koristiti a njihovo korištenje voditi i nadzirati
iz Ujedinjene Kraljevine.11      Dana
 4. kolovoza 1989. Komisija je pokrenula postupak zbog povrede obveze
protiv Ujedinjene Kraljevine. Istodobno je podnijela zahtjev za
određivanje privremenih mjera kojima bi se naložila odgoda primjene gore
 spomenutih uvjeta državljanstva tvrdeći da su ti uvjeti protivni
člancima 7., 52. i 221. Ugovora o EEZ-u. Rješenjem od 10. listopada
1989., u predmetu Komisija protiv Ujedinjene Kraljevine (C-246/89 R,
Recueil, str. I-3125.), predsjednik Suda prihvatio je taj zahtjev. U
skladu s tim rješenjem Ujedinjena Kraljevina donijela je propise kojima
se mijenja novi registracijski sustav, s učinkom od 2. studenoga 1989.
Presudom od 4. listopada 1991., u predmetu Komisija protiv Ujedinjene
Kraljevine (C-246/89, Recueil, str. I-4585.), Sud je potvrdio da su
uvjeti registracije koji su predmet postupka zbog povrede obveze
protivni pravu Zajednice.12      U
 međuvremenu, 2. listopada 1991., Divisional Court je donio rješenje s
ciljem davanja učinka gore navedenoj presudi Suda od 25. srpnja 1991. te
 je istovremeno pozvao tužitelje da preciziraju svoje zahtjeve za
naknadu štete. Tužitelji su potom nacionalnom sudu podnijeli detaljnu
izjavu o različitim vidovima naknade štete koju potražuju, a koji
uključuju troškove i gubitke pretrpljene u razdoblju od 1. travnja
1989., kad su propisi o kojima je riječ stupili na snagu, te 2.
studenoga 1989., kad su ukinuti.13      Naposljetku,
 rješenjem od 18. studenoga 1992., Divisional Court dopustio je Rawlings
 (Trawling) Ltd, 37. tužitelju u predmetu C-48/93, da izmijeni svoj
odštetni zahtjev na način da u isti uključi i egzemplarnu naknadu štete
zbog neustavnog postupanja javnih vlasti (exemplary damages for
unconstitutional behaviour).14      U tom kontekstu Divisional Court postavio je Sudu sljedeća prethodna pitanja:“1.      U svim okolnostima ovog slučaja, odnosno kad je:(a)      zakonodavstvo
 države članice propisivalo uvjete vezane uz državljanstvo, prebivalište
 i boravište vlasnika i korisnika ribarskih brodica, te dioničara i
direktora u društvima koja koriste ili u čijem su vlasništvu brodice, i(b)      Sud
 (u predmetima C-221/89 i C-246/89) utvrdio da su takvi uvjeti protivni
članku 5., 7. i 221. Ugovora o EEZ-u,imaju
li vlasnici ili korisnici takvih brodica, ili direktori i/ili dioničari u
 društvima koja koriste ili u čijem su vlasništvu brodice, prema pravu
Zajednice, pravo na naknadu štete od te države članice za gubitke koje
su pretrpjeli uslijed svih ili određenih gore navedenih povreda Ugovora o
 EEZ-u?2.      U
 slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje, što se, sukladno pravu
Zajednice, eventualno zahtijeva od nacionalnog suda prilikom odlučivanja
 o zahtjevima za naknadu štete koja se sastoji u:(a)      troškovima
 i/ili izmakloj dobiti i/ili gubitku prihoda u razdoblju nakon stupanja
na snagu spomenutih uvjeta, za vrijeme kojeg su brodice bile prisilno
isključene iz prometa te je trebalo primijeniti alternativna rješenja za
 ribarenje i/ili drugdje zatražiti registracija;(b)      gubicima
 prouzročenim prodajom brodica, udjela u njima, ili dionica društava
koja su vlasnici brodica, ispod njihove vrijednosti;(c)      gubicima
 prouzročenim obvezama davanja jamstava, plaćanja novčanih kazni i
pravnih troškova za navodne prekršaje vezane uz brisanje brodica iz
nacionalnog registra;(d)      gubicima
 prouzročenim nemogućnošću takvih osoba da nastave imati u vlasništvu i
koristiti brodice;(e)      gubicima naknada za korištenje;(f)      troškovima nastalim u nastojanju da se smanje gore navedeni gubici;(g)      egzemplarnoj naknadi štete, ako se zahtijeva?“15      Za
 potpuniji opis činjeničnog stanja glavnog postupka, tijeka samog
postupka kao i očitovanja podnesenih Sudu, upućuje se na izvještaj za
raspravu. Ti dijelovi spisa u nastavku se spominju samo u onoj mjeri u
kojoj je to nužno za odlučivanje Suda. Odgovornost
 države za djelovanja i propuste nacionalnog zakonodavca protivne pravu
Zajednice (prvo pitanje u predmetu C-46/93 i u predmetu C-48/93)16      Svojim
 prvim pitanjem oba nacionalna suda u biti nastoje utvrditi je li načelo
 da su države članice dužne nadoknaditi štetu prouzročenu pojedincima
povredama prava Zajednice za koje odgovara država primjenjivo kad je za
predmetnu povredu odgovoran nacionalni zakonodavac.17      Najprije
 valja podsjetiti da je, u presudi od 19. studenoga 1991., Francovich i
dr. (C-6/90 i 9/90, Recueil, str. I-5357., t. 37.), Sud već utvrdio da
iz prava Zajednice proizlazi načelo da su države članice obvezne
nadoknaditi štetu prouzročenu pojedincima povredama prava Zajednice za
koje su odgovorne.18      Njemačka,
 irska i nizozemska vlada smatraju da su države članice dužne
nadoknaditi štetu prouzročenu pojedincima samo u slučajevima u kojima
povrijeđene odredbe nisu izravno primjenjive. U spomenutom predmetu
Francovich i drugi Sud je jednostavno pokušao popuniti prazninu u
sustavu zaštite prava pojedinaca. S obzirom na to da nacionalno pravo
pruža pojedincima pravo na tužbu radi ostvarenja prava koja im priznaju
izravno primjenjive odredbe prava Zajednice, nepotrebno je u slučajevima
 u kojima su takve odredbe povrijeđene, priznati im također i pravo na
naknadu štete utemeljeno izravno na pravu Zajednice.19      Ovo se shvaćanje ne može prihvatiti.20      Naime,
 sukladno ustaljenoj sudskoj praksi, pravo pojedinaca da se pred
nacionalnim sudovima pozivaju na izravno primjenjive odredbe Ugovora
jest samo minimalno jamstvo i nije samo po sebi dovoljno da osigura punu
 i potpunu implementaciju Ugovora (vidjeti osobito presude od 15.
listopada 1986., Komisija/Italija, 168/85, Recueil, str. 2945., t. 11.;
od 26. veljače 1991., Komisija/Italija, C-120/88, Recueil, str. I-621.,
t. 10. i od 26. veljače 1991., Komisija/Španjolska, C-119/89, Recueil,
str. I-641., t. 9.). Svrha tog prava jest osigurati da odredbe prava
Zajednice imaju prednost pred nacionalnim odredbama i ono ne može, u
svakom slučaju, osigurati pojedincima korist koja proizlazi iz prava
koja su im dodijeljena pravom Zajednice, a osobito ne može osigurati da
se izbjegne šteta kao posljedica povrede prava Zajednice za koju
odgovara država članica. Kao što je vidljivo iz točke 33. presude u
predmetu Francovich i drugi, puna učinkovitost prava Zajednice bila bi
dovedena u pitanje ako pojedinci ne bi imali mogućnost ostvariti naknadu
 kad su njihova prava povrijeđena povredom prava Zajednice.21      Navedeno
 vrijedi u slučajevima u kojima pojedinac koji je oštećen propustom
države članice da prenese direktivu, i ne može se izravno pred
nacionalnim sudom pozvati na neke njezine odredbe jer one nisu dovoljno
precizne i bezuvjetne, podnese tužbu za naknadu štete zbog povrede
članka 189. stavka 3. Ugovora protiv države članice koja je počinila
povredu. U takvim okolnostima, kakve su bile u spomenutom predmetu
Francovich i drugi, svrha naknade jest ukloniti štetne posljedice
propusta države članice da prenese direktivu u odnosu na ovlaštenike
prava iz te direktive.22      Navedeno
 osobito vrijedi kad je riječ o povredi prava koje je izravno
dodijeljeno odredbom Zajednice i na koje se pojedinci imaju pravo
pozvati pred nacionalnim sudovima. U tom slučaju, pravo na naknadu nužni
 je pratitelj izravnog učinka odredbe Zajednice čija je povreda
prouzročila pretrpljenu štetu.23      U
 ovom predmetu nesporno je da odredbe Zajednice o kojima je riječ, tj.
članak 30. Ugovora u predmetu C-46/93 i članak 52. u predmetu C-48/93,
imaju izravan učinak u smislu da dodjeljuju pojedincima prava na koja su
 se oni ovlašteni pozivati izravno pred nacionalnim sudovima. Povreda
takvih odredaba može biti osnova za traženje naknade štete.24      Njemačka
 vlada također tvrdi da opće pravo pojedinaca na naknadu štete može biti
 utvrđeno samo zakonodavstvom i da bi priznavanje takvog prava sudskom
odlukom bilo u suprotnosti s podjelom ovlasti između institucija
Zajednice i država članica te institucionalnom ravnotežom utvrđenom
Ugovorom.25      U
 tom pogledu, treba naglasiti da je pitanje postojanja i opsega
odgovornosti države za štetu koja nastaje kao posljedica povrede obveza
koje država ima na temelju prava Zajednice pitanje tumačenja Ugovora, a
što je u nadležnosti Suda. 26      U
 ovom predmetu, kao i u spomenutom predmetu Francovich i drugi,
nacionalni sudovi obratili su se Sudu s takvim pitanjem tumačenja na
temelju članka 177. Ugovora.27      Budući
 da Ugovor ne sadržava odredbu koja izričito i precizno propisuje koje
su posljedice povreda prava Zajednice od strane država članica, na Sudu
je da, u obavljanju zadaće koja mu je povjerena na temelju članka 164.
Ugovora, tj. osiguravanje poštovanja prava pri tumačenju i primjeni
Ugovora, odluči o takvom pitanju u skladu s općeprihvaćenim metodama
tumačenja, osobito pozivanjem na temeljna načela pravnog sustava
Zajednice i, gdje je to nužno, na opća načela zajednička pravnim
sustavima država članica.28      Također,
 članak 215. stavak 2. Ugovora, glede izvanugovorne odgovornosti
Zajednice za štetu koju prouzroče njezine institucije ili djelatnici u
izvršavanju svojih dužnosti, upućuje upravo na opća načela zajednička
državama članicama.29      Načelo
 izvanugovorne odgovornosti Zajednice izričito propisano člankom 215.
Ugovora jest samo odraz općeg načela poznatog u pravnim sustavima država
 članica prema kojemu nezakonito djelovanje ili propust dovodi do obveze
 naknade prouzročene štete. Ta odredba odražava također i obvezu tijela
vlasti da nadoknade štetu prouzročenu u obavljanju svojih dužnosti.30      Također
 treba utvrditi da su, u mnogim nacionalnim pravnim sustavima, pravno
uređenje odgovornosti države oblikovali sudovi svojim odlukama.31      Slijedom
 gornjih razmatranja, Sud je u točki 35. spomenute presude Francovich i
drugi zaključio da je načelo odgovornosti države za štetu koja je
pojedincima prouzročena povredama prava Zajednice za koje je odgovorna
država sastavni dio sustava Ugovora.  32      Iz
 navedenog proizlazi da to načelo vrijedi u svakom slučaju u kojem
država članica povrijedi pravo Zajednice, bez obzira na to koje državno
tijelo je svojim djelovanjem ili propustom dovelo do povrede.33      Osim
 toga, imajući u vidu temeljni zahtjev pravnog poretka Zajednice da
pravo Zajednice mora biti primjenjivano na ujednačen način (vidjeti
osobito presudu od 21. veljače 1991., Zuckerfabrik, C-143/88 i C-92/89,
Recueil, str. I-415., t. 26.), obveza naknade štete prouzročene
pojedincima povredama prava Zajednice ne može ovisiti o nacionalnim
pravilima o podjeli ovlasti između nositelja vlasti. 34      Glede
 navedenog, treba istaknuti, kao što nezavisni odvjetnik naglašava u
točki 38. svog mišljenja, da se u međunarodnom pravu država koja
odgovara za povredu međunarodne obveze smatra jedinstvenim subjektom,
neovisno o tome je li za povredu koja je dovela do štete odgovorna
zakonodavna, sudbena ili izvršna vlast. To osobito vrijedi u pravnom
poretku Zajednice, s obzirom na to da su sva tijela vlasti u državi,
uključujući zakonodavca, dužna u ispunjavanju svojih dužnosti poštovati
norme prava Zajednice koje mogu izravno uređivati položaj pojedinaca.35      Činjenica
 da, prema nacionalnom pravu, za povredu o kojoj je riječ odgovara
zakonodavac ne može dovesti u pitanje zahtjeve vezane uz zaštitu prava
pojedinaca koji se pozivaju na pravo Zajednice te, u ovom slučaju, pravo
 ostvarenja pred nacionalnim sudovima naknade štete prouzročene tom
povredom.36      Slijedom
 navedenog, nacionalnim sudovima treba odgovoriti da je načelo prema
kojem su države članice dužne nadoknaditi štetu prouzročenu pojedincima
povredama prava Zajednice za koje su one odgovorne primjenjivo u
slučajevima kad je za predmetnu povredu odgovoran nacionalni
zakonodavac.Pretpostavke pod kojima država
može odgovarati za djelovanja i propuste nacionalnog zakonodavca
protivne pravu Zajednice (drugo pitanje u predmetu C-46/93 i prvo
pitanje u predmetu C-48/93)37      Ovim
 pitanjima nacionalni sudovi traže od Suda da pojasni pretpostavke pod
kojima je, u okolnostima ovog slučaja, pravo na naknadu štete
prouzročene pojedincima povredama prava Zajednice za koje odgovaraju
države članice zajamčeno pravom Zajednice.38      U
 tom pogledu valja podsjetiti da, iako odgovornost države proizlazi iz
prava Zajednice, pretpostavke pod kojima ta odgovornost daje pravo na
naknadu štete ovise o naravi povrede prava Zajednice koja je prouzročila
 štetu (gore navedena presuda Francovich i drugi, t. 38.). 39      Kako
 bi se utvrdile te pretpostavke, prvenstveno treba uzeti u obzir načela
svojstvena pravnom poretku Zajednice koja predstavljaju osnovu za
odgovornost države, kao prvo, punu učinkovitost pravila Zajednice i
učinkovitu zaštitu prava koja ona dodjeljuju te, kao drugo, dužnost
suradnje koju državama članicama nameće članak 5. Ugovora (gore navedena
 presuda Francovich i drugi, t. 31. do 36.).40      Povrh
 toga, kao što je naglasila Komisija i nekoliko vlada koje su podnijele
očitovanja, treba uputiti na praksu Suda o izvanugovornoj odgovornosti
Zajednice.41      S
 jedne strane, članak 215. stavak 2. Ugovora upućuje, glede pitanja
izvanugovorne odgovornosti Zajednice, na opća načela zajednička pravima
država članica, kojima se, u nedostatku pisanih pravila, Sud nadahnjuje i
 u drugim područjima prava Zajednice.42      S
 druge strane, pretpostavke pod kojima država može odgovarati za štetu
prouzročenu pojedincima povredama prava Zajednice ne smiju se, osim ako
za to ne postoje osobito opravdani razlozi, razlikovati od onih kojima
se uređuje odgovornost Zajednice u sličnim okolnostima. Zaštita prava
koja pojedincima pripadaju na temelju prava Zajednice ne smije se
razlikovati ovisno o tome je li za štetu odgovorno nacionalno tijelo ili
 tijelo Zajednice.43      Uređenje
 koje je Sud oblikovao na temelju članka 215. Ugovora, posebno glede
odgovornosti za normativne akte, među ostalim, uzima u obzir složenost
situacija koje se trebaju urediti, teškoće u primjeni ili tumačenju
tekstova te osobito diskrecijski prostor koji stoji na raspolaganju
autoru akta o kojemu je riječ.44      Sudska
 praksa o izvanugovornoj odgovornosti Zajednice, posebno u odnosu na
normativne akte koji uključuju odluke ekonomske politike, oblikovana je
imajući u vidu široku diskrecijsku ovlast koja stoji na raspolaganju
institucijama prilikom provedbe politika Zajednice.45      Naime,
 za restriktivno shvaćanje odgovornosti Zajednice u ostvarivanju njene
normativne djelatnosti postoje dva razloga, i to, prvo, čak i kada je
zakonitost akata podvrgnuta sudskom nadzoru, zakonodavnu djelatnost ne
smije ometati mogućnost podnošenja tužbi za naknadu štete kad god opći
interes Zajednice zahtijeva donošenje normativnih mjera koje mogu štetno
 djelovati na interese pojedinaca i, drugo, u normativnom kontekstu čije
 je obilježje postojanje široke diskrecijske ovlasti neophodne za
provedbu neke politike Zajednice, Zajednica može snositi odgovornost
samo u slučaju očitog i grubog nepoštovanja granica izvršavanja ovlasti
od strane institucije o kojoj je riječ (presuda od 25. svibnja 1978.,
HNL i dr./Vijeće i Komisija, 83/76, 94/76, 4/77, 15/77 i 40/77, Recueil,
 str. 1209., t. 5. i 6.).46      Također,
 potrebno je utvrditi da nacionalni zakonodavac – za razliku od
institucija Zajednice - nema sustavno široku diskrecijsku ovlast kada
djeluje u području koje uređuje pravo Zajednice. Pravo Zajednice može mu
 nametnuti obveze rezultata, djelovanja ili propusta koje, katkad
uvelike, smanjuju njegov diskrecijski prostor. To je osobito slučaj kad
je, kao u okolnostima iz gore navedenog predmeta Francovich i drugi,
država članica na temelju članka 189. Ugovora dužna u određenom roku
poduzeti sve mjere potrebne radi postizanja rezultata propisanog
direktivom. U takvom slučaju, činjenica da je nacionalni zakonodavac taj
 koji treba poduzeti potrebne mjere nema nikakvog utjecaja na
odgovornost države članice zbog propusta da prenese direktivu.47      S
 druge strane, kada država članica djeluje u području u kojem ima široku
 diskrecijsku ovlast, usporedivu s onom kojom raspolažu institucije
Zajednice u provedbi politika Zajednice, pretpostavke njene odgovornosti
 moraju načelno biti jednake pretpostavkama odgovornosti institucija
Zajednice u sličnoj situaciji.48      U
 glavnom postupku u okviru kojeg je postavljeno prethodno pitanje u
predmetu C-46/93, njemački zakonodavac donio je propise u području
prehrambenih proizvoda, među ostalim, piva. U nedostatku usklađenosti na
 razini Zajednice nacionalni zakonodavac u tom je području imao široku
diskrecijsku ovlast za donošenje propisa glede kvalitete piva koje se
stavlja na tržište.49      Po
 pitanju činjeničnog stanja u predmetu C-48/93, treba reći da je
zakonodavac Ujedinjene Kraljevine također imao široku diskrecijsku
ovlast. Naime, sporni propisi ticali su se, s jedne strane, registracije
 plovila, što je područje koje, imajući u vidu stanje razvoja prava
Zajednice, pripada u nadležnost država članica, a, s druge strane,
uređenja ribolova, sektora u kojem provedba zajedničke politike ostavlja
 određeni diskrecijski prostor državama članicama.50      U
 oba navedena slučaja njemački zakonodavac i zakonodavac Ujedinjene
Kraljevine bili su suočeni sa situacijama koje su uključivale donošenje
odluka usporedivih s onima koje donose institucije Zajednice kada donose
 zakonodavne akte u okviru politike Zajednice.51      U
 takvim okolnostima pravo Zajednice priznaje pravo na naknadu ako su
ispunjene tri pretpostavke; povrijeđeno pravno pravilo mora imati za
cilj dodjelu prava pojedincima, povreda mora biti dovoljno ozbiljna i,
naposljetku, mora postojati izravna uzročna veza između povrede obveze
države i štete koju su pretrpjele oštećene strane.52      Te
 pretpostavke udovoljavaju zahtjevima pune učinkovitosti pravila prava
Zajednice i učinkovite zaštite prava koju ta pravila dodjeljuju.53      Nadalje,
 te pretpostavke sadržajno odgovaraju onima koje je Sud oblikovao na
temelju članka 215., u sudskoj praksi vezanoj uz odgovornost Zajednice
za štetu prouzročenu pojedincima nezakonitim zakonodavnim aktima koje su
 donijele njezine institucije.54      Prva
 pretpostavka očito je ispunjena glede članka 30. Ugovora, odredbe
relevantne u predmetu C-46/93, i glede članka 52. Ugovora, odredbe
relevantne u predmetu C-48/93. Naime, iako članak 30. nameće zabranu
državama članicama, on ipak pojedincima daje prava koja nacionalni
sudovi moraju štititi (presuda od 22. ožujka 1977., Iannelli i Volpi,
74/76, Recueil, str. 557., t. 13.). Jednako tako, suština članka 52. je
da daje prava pojedincima (presuda od 21. lipnja 1974., Reyners, 2/74,
Recueil, str. 631., t.  25.) 55      Glede
 druge pretpostavke, odlučujuće mjerilo za utvrđivanje je li povreda
prava Zajednice dovoljno ozbiljna jest, kako za odgovornost Zajednice na
 temelju članka 215. tako i za odgovornost država članica za povrede
prava Zajednice, očito i grubo nepoštovanje granica diskrecijske ovlasti
 od strane države članice ili institucije Zajednice.56      Čimbenici
 koje nadležni Sud može uzeti u obzir uključuju stupanj jasnoće i
preciznosti povrijeđenog pravila, opseg diskrecijskog prostora koji je
tim pravilom ostavljen nacionalnom tijelu ili tijelu Zajednice,
činjenicu jesu li povreda i prouzročena šteta namjerne ili nenamjerne,
može li se eventualna pogrešna primjena prava opravdati ili ne,
mogućnost da su stajališta institucije Zajednice pridonijela propustu,
donošenju ili zadržavanju nacionalnih mjera ili prakse suprotnih pravu
Zajednice.57      U
 svakom slučaju, povreda prava Zajednice bit će dovoljno ozbiljna ako se
 nastavila usprkos objavi presude kojom je predmetna povreda utvrđena,
presude u povodu zahtjeva za prethodnu odluku ili usprkos ustaljenoj
praksi Suda o toj problematici iz koje je jasno da postupanje o kojem je
 riječ predstavlja povredu.58      U
 ovim predmetima Sud ne može svojim utvrđenjima zamijeniti utvrđenja
nacionalnih sudova, koji imaju isključivu nadležnost za utvrđivanje
činjenica u glavnim postupcima te za odlučivanje o tome kako
okarakterizirati povrede prava Zajednice o kojima je riječ. Sud,
međutim, ocjenjuje korisnim ukazati na niz okolnosti koje bi nacionalni
sudovi mogli uzeti u obzir.59      U
 predmetu C-46/93 treba razlikovati činjenicu da je njemački zakonodavac
 zadržao odredbe Biersteuergesetza koje se tiču čistoće piva i koje
zabranjuju prodaju pod nazivom „Pivo“ piva uvezenog iz drugih država
članica koje je zakonito proizvedeno po drugim metodama od činjenice
zadržavanja odredaba istog zakona koje zabranjuju uvoz piva koje
sadržava aditive. Naime, glede odredaba njemačkog prava koje se odnose
na oznaku proizvoda na tržištu, povredu članka 30. Ugovora bilo bi teško
 smatrati opravdanom, budući da je nespojivost takvih pravila s člankom
30. Ugovora bila očita s obzirom na raniju praksu Suda, osobito, presude
 od 20. veljače 1979., poznate kao „Cassis de Dijon“, Rewe-Zentral
(120/78, Recueil, str. 649.) i od 9. prosinca 1981., Komisija/Italija
(193/80, Recueil, str. 3019.). S druge strane, prije gore navedene
presude od 12. ožujka 1987., Komisija protiv Njemačke, bila su osjetno
manje uvjerljiva mjerila koja je, imajući u vidu relevantnu sudsku
praksu, imao na raspolaganju nacionalni zakonodavac za rješavanje
pitanja je li zabrana korištenja aditiva bila protivna pravu Zajednice,
budući da je Sud tek spomenutom presudom tu zabranu ocijenio protivnom
članku 30.  60      Niz opaski na isti se način može staviti i u pogledu nacionalnog prava u predmetu C-48/93.61
 Odluka zakonodavca Ujedinjene Kraljevine da u Merchant Shipping Act iz
1988. unese odredbe koje se tiču uvjeta za registraciju ribarskih
brodica mora se procjenjivati različito u slučaju odredaba koje
registraciju uvjetuju državljanstvom, a koje predstavljaju izravnu
diskriminaciju očito protivnu pravu Zajednice, te u slučaju odredaba
koje postavljaju uvjete boravišta i prebivališta vlasnika i korisnika
brodica.62      Navedeni
 uvjeti su, na prvi pogled, nespojivi osobito s člankom 52. Ugovora, ali
 ih je Ujedinjena Kraljevina nastojala opravdati ciljevima zajedničke
ribarske politike. U gore navedenoj presudi Factortame II Sud je odbio
takvo opravdanje.63      Kako
 bi utvrdio je li povreda članka 52. koju je time počinila Ujedinjena
Kraljevina dovoljno ozbiljna, nacionalni sud može, među ostalim, uzeti u
 obzir različita pravna razmatranja vezana uz posebna obilježja
zajedničke ribarske politike, stav Komisije, koja je svoje mišljenje
pravovremeno obznanila Ujedinjenoj Kraljevini, i ocjene stupnja
razjašnjenosti tumačenja prava Zajednice do kojih su došli nacionalni
sudovi u postupcima pružanja privremene pravne zaštite pokrenutim od
strane pojedinaca koje je pogodila primjena Merchant Shipping Acta.64      Naposljetku,
 treba uzeti u obzir tvrdnju Rawlings (Trawling) Ltd-a, 37. tužitelja u
predmetu C-48/93, da je Ujedinjena Kraljevina propustila odmah donijeti
mjere potrebne kako bi se postupilo u skladu s rješenjem predsjednika
Suda od 10. listopada 1989. u gore navedenom predmetu
Komisija/Ujedinjena Kraljevina, čime je nepotrebno uvećana nastala
šteta. U slučaju da se ova okolnost, koju je Ujedinjena Kraljevina na
raspravi osporila, pokaže točnom, nacionalni sud trebao bi smatrati da
ista, sama po sebi, predstavlja očitu i stoga dovoljnu ozbiljnu povredu
prava Zajednice.65      Glede
 treće pretpostavke, na nacionalnom sudu je da utvrdi postoji li izravna
 uzročna veza između povrede obveze države i štete koju su pretrpjele
oštećene strane.66      Gore
 navedene tri pretpostavke nužne su i dovoljne kako bi se ustanovilo
pravo pojedinaca na naknadu štete, iako to ne znači da država ne može
snositi odgovornost i pod manje restriktivnim uvjetima na temelju
nacionalnog prava.67      Kao
 što proizlazi iz točaka 41. do 43. gore navedene presude Francovich i
drugi, država je dužna, osim u pogledu samog prava na naknadu štete koje
 proizlazi izravno iz prava Zajednice kad su ispunjene pretpostavke iz
prethodne točke, nadoknaditi štetu u skladu s nacionalnim odštetnim
pravom, pri čemu pretpostavke za naknadu štete propisane nacionalnim
pravom ne smiju biti manje povoljne od onih koji se odnose na slične
zahtjeve u nacionalnom pravu, niti smiju biti takve da u praksi
onemogućavaju ili pretjerano otežavaju ostvarivanje naknade štete
(vidjeti također presudu od 9. studenoga 1983., San Giorgio, 199/82,
Recueil, str. 3595.).68      U
 tom pogledu, ograničenja koja u nacionalnim pravnim sustavima postoje
glede izvanugovorne odgovornosti države u obavljanju njene zakonodavne
funkcije mogu biti takva da u praksi pojedincima onemogućavaju ili
pretjerano otežavaju ostvarivanje njihovog, pravom Zajednice zajamčenog,
 prava na naknadu štete nastale uslijed povreda prava Zajednice.69      U
 predmetu C-46/93 nacionalni sud osobito pita može li nacionalno pravo
podrediti pravo na naknadu štete istim ograničenjima koja se primjenjuju
 kada neki zakon krši nacionalne propise više pravne snage, primjerice,
kada obični savezni zakon krši GG Savezne Republike Njemačke.70      U
 tom pogledu treba istaknuti da, iako nametanje takvih ograničenja može
biti u skladu sa zahtjevom da propisane pretpostavke ne smiju biti manje
 povoljne od onih za slične zahtjeve u nacionalnom pravu, ipak treba
procijeniti jesu li ta ograničenja takva da u praksi onemogućavaju ili
pretjerano otežavaju ostvarivanje naknade štete.71      Pretpostavka
 propisana njemačkim pravom za slučajeve kada zakon krši nacionalne
propise više pravne snage, a prema kojoj pravo na naknadu štete ovisi o
tome je li zakonodavčevo djelovanje ili propust vezan uz pojedinačnu
situaciju, u praksi bi onemogućila ili pretjerano otežala ostvarivanje
učinkovite naknade štete nastale uslijed povreda prava Zajednice s
obzirom na to da se zadaci nacionalnog zakonodavca u načelu odnose na
širu javnost, a ne na pojedince ili kategorije osoba.72      Budući
 da je takva pretpostavka nespojiva s obvezom nacionalnih sudova da
osiguraju punu učinkovitost prava Zajednice jamčenjem učinkovite zaštite
 prava pojedinaca, od nje treba odstupiti u slučajevima kada je za
povredu prava Zajednice odgovoran nacionalni zakonodavac.73      Jednako
 tako, svaka pretpostavka koja bi mogla biti propisana engleskim pravom,
 a koja bi za utvrđenje odgovornosti države zahtijevala dokaz
zloupotrebe ovlasti u obavljanju javne službe (misfeasance in public
office), pri čemu je takva zloupotreba ovlasti nezamisliva u slučaju
zakonodavca, također bi u praksi onemogućavala ili pretjerano otežavala
ostvarivanje učinkovite naknade štete nastale uslijed povrede prava
Zajednice kada je za povredu odgovoran nacionalni zakonodavac.74      Slijedom
 navedenog, nacionalnim sudovima treba odgovoriti da, kad je za povredu
prava Zajednice od strane države članice odgovoran nacionalni
zakonodavac koji djeluje u području u kojem ima širok diskrecijski
prostor pri vršenju normativnih izbora, oštećeni pojedinci imaju pravo
na naknadu štete kada povrijeđena odredba prava Zajednice ima za cilj
dodjelu prava pojedincima, kada je povreda dovoljno ozbiljna te kada
postoji izravna uzročna veza između te povrede i štete koju su
pretrpjeli pojedinci. Kad su navedene pretpostavke ispunjene, država je
dužna, u skladu s nacionalnim odštetnim pravom, nadoknaditi štetu
prouzročenu povredom prava Zajednice za koju je odgovorna, pri čemu
pretpostavke utvrđene mjerodavnim nacionalnim pravom ne smiju biti manje
 povoljne od onih koji se odnose na slične zahtjeve u nacionalnom pravu,
 niti smiju biti takve da u praksi onemogućavaju ili pretjerano
otežavaju ostvarivanje naknade štete. Mogućnost uvjetovanja prava na naknadu štete postojanjem krivnje (treće pitanje u predmetu C-46/93)75      Svojim
 trećim pitanjem Bundesgerichtshof u biti nastoji utvrditi je li, u
skladu s nacionalnim pravom koje primjenjuje, nacionalni sud ovlašten
uvjetovati pravo na naknadu štete postojanjem krivnje (bilo da je riječ o
 namjeri ili nepažnji) na strani državnog tijela odgovornog za povredu.76      Najprije
 treba istaknuti da, kako to jasno proizlazi iz spisa predmeta, koncept
krivnje nema isti sadržaj u svim pravnim sustavima.77      Nadalje
 treba podsjetiti da je, kako to proizlazi iz odgovora na prijašnje
pitanje, kada za povredu prava Zajednice odgovara država članica koja
djeluje u području u kojem raspolaže širokom diskrecijskom ovlašću pri
vršenju normativnih izbora, priznanje prava na naknadu štete na temelju
prava Zajednice uvjetovano, među ostalim, time da je povreda bila
dovoljno ozbiljna.78      Stoga
 pojedini objektivni i subjektivni čimbenici povezani s konceptom
krivnje prema nacionalnom pravnom sustavu mogu biti relevantni za
utvrđivanje je li konkretna povreda prava Zajednice ozbiljna ili nije
(vidjeti čimbenike navedene gore u točkama 56. i 57.).79      Iz
 navedenog proizlazi da obveza naknade štete prouzročene pojedincima ne
može ovisiti o pretpostavci zasnovanoj na bilo kojem konceptu krivnje
koji nadilazi onaj dovoljno ozbiljne povrede prava Zajednice.
Propisivanje takve dodatne pretpostavke dovelo bi u pitanje pravo na
naknadu štete kao pravo koje se temelji na pravnom poretku Zajednice.80      Slijedom
 navedenog, odgovor na pitanje nacionalnog suda mora biti da, u okviru
nacionalnog prava koje primjenjuje, naknada štete ne može biti
uvjetovana postojanjem krivnje (bilo da je riječ o namjeri ili nepažnji)
 na strani državnog tijela odgovornog za povredu, koja nadilazi dovoljno
 ozbiljnu povredu prava Zajednice. Stvarni opseg naknade štete [četvrto pitanje, točka (a) u predmetu C-46/93 i drugo pitanje u predmetu C-48/93]81      Ovim
 pitanjima nacionalni sudovi u biti zahtijevaju od Suda da utvrdi
mjerila za određivanje visine naknade štete koju je dužna platiti država
 članica odgovorna za povredu.82      U
 tom pogledu potrebno je istaknuti kako, u svrhu osiguranja učinkovite
zaštite prava pojedinaca, visina naknade štete prouzročene pojedincima
povredama prava Zajednice mora odgovarati pretrpljenoj šteti.83      U
 nedostatku propisa Zajednice u tom području nacionalni pravni sustav
svake države članice mora odrediti mjerila za određivanje visine naknade
 štete, pri čemu ta mjerila ne smiju biti manje povoljna od onih
predviđenih za slične zahtjeve u nacionalnom pravu, niti smiju biti
takva da u praksi onemogućavaju ili pretjerano otežavaju ostvarivanje
naknade štete.84      Posebno
 treba istaknuti da, kako bi utvrdio štetu za koju se priznaje naknada,
nacionalni sud može ispitati je li oštećena osoba postupala s
odgovarajućom pažnjom kako bi izbjegla štetu ili ograničila njezin opseg
 te, osobito, je li na vrijeme iskoristila pravna sredstva koja su joj
stajala na raspolaganju.85      Naime,
 opće je načelo zajedničko pravnim sustavima država članica da oštećena
stranka mora postupati s odgovarajućom pažnjom u ograničavanju opsega
štete, ili u protivnom riskirati da sama snosi štetu (presuda od 19.
svibnja 1992., Mulder i drugi/Vijeće i Komisija, C-104/89 i C-37/90, Recueil, str. I-3061., t. 33.).86      Bundesgerichtshof
 pita može li nacionalno pravo obvezu naknade štete općenito ograničiti
na štetu nanesenu određenim, posebno zaštićenim dobrima, primjerice
vlasništvu, ili ta obveza treba obuhvaćati i izmaklu dobit. Navodi da se
 mogućnost prodaje proizvoda iz drugih država članica u njemačkom pravu
ne smatra dijelom zaštićene imovine poduzeća.87      U
 tom pogledu, treba istaknuti da je neprihvatljivo potpuno isključivanje
 izmakle dobiti kao vida naknade štete za koju je moguće dobiti naknadu u
 slučaju povrede prava Zajednice. Takvo bi potpuno isključivanje izmakle
 dobiti, osobito u kontekstu ekonomskih i trgovačkih sporova, praktički
onemogućilo naknadu štete.88      Što
 se tiče različitih vidova štete iz drugog pitanja Divisional Courta,
pravo Zajednice ne propisuje nikakva posebna mjerila. O tim vidovima
štete mora odlučiti nacionalni sud, u skladu s nacionalnim pravom koje
primjenjuje, i imajući u vidu zahtjeve navedene gore u točki 83. 89      U
 pogledu određivanja egzemplarne naknade štete (exemplary damages),
treba pojasniti da se takva naknada štete prema nacionalnom pravu
temelji na, kao što je to naznačio nacionalni sud, utvrđenju da su
tijela vlasti o kojima je riječ postupala kruto, arbitrarno i
protuustavno. S obzirom na to da takva postupanja mogu činiti povredu
prava Zajednice, ili već postojeću povredu učiniti težom, određivanje
egzemplarne naknade štete na temelju zahtjeva ili tužbe utemeljene na
pravu Zajednice ne može se isključiti ako bi takva naknada štete mogla
biti dodijeljena na temelju sličnog zahtjeva ili tužbe utemeljene na
nacionalnom pravu.90      Slijedom
 navedenog, nacionalnim sudovima treba odgovoriti da naknada štete koju
su države članice prouzročile pojedincima povredama prava Zajednice mora
 odgovarati pretrpljenoj šteti. U nedostatku pravila Zajednice u tom
području, nacionalni pravni sustav svake države članice mora utvrditi
mjerila za određivanje visine naknade štete, pri čemu ta mjerila ne
smiju biti manje povoljna od onih koja se primjenjuju na slične zahtjeve
 ili tužbe u nacionalnom pravu, niti smiju biti takva da u praksi
onemogućavaju ili pretjerano otežavaju ostvarivanje naknade štete.
Nacionalno pravo koje štetu za koju se priznaje naknada općenito
ograničava na štetu nanesenu određenim posebno zaštićenim dobrima koja
ne uključuju izmaklu dobit pojedinaca, nije u skladu s pravom Zajednice.
 Mora postojati mogućnost da se, u okviru zahtjeva ili tužbi na temelju
prava Zajednice, odrede posebne naknade štete, poput egzemplarne naknade
 štete (exemplary damages), predviđene engleskim pravom, ako se takve
naknade štete mogu ostvariti u okviru sličnih zahtjeva ili tužbi na
temelju nacionalnog prava. Razdoblje obuhvaćeno naknadom štete [četvrto pitanje, točka (b) u predmetu C-46/93]91      Ovim
 pitanjem nacionalni sud pita obuhvaća li šteta za koju se priznaje
naknada i štetu pretrpljenu prije donošenja presude Suda kojom je
utvrđeno da je počinjena povreda.92      Iz
 odgovora na drugo pitanje proizlazi da pravo na naknadu štete na
temelju prava Zajednice postoji kada su ispunjene pretpostavke navedene u
 točci 51. ove presude.93      Jedna
 od tih pretpostavki jest da je povreda prava Zajednice dovoljno
ozbiljna. Činjenica da već postoji presuda Suda kojom je utvrđena
povreda svakako će biti odlučujuća, ali ne i nužna kako bi se ta
pretpostavka smatrala ispunjenom (vidjeti t. 55., 56. i 57. ove
presude).94      Kada
 bi se obveza države članice da nadoknadi štetu ograničila samo na štetu
 nastalu nakon donošenja presude Suda kojom se utvrđuje da je došlo do
povrede o kojoj je riječ, pravo na naknadu štete zajamčeno pravnim
poretkom Zajednice bilo bi dovedeno u pitanje.95      Također,
 uvjetovati naknadu štete postojanjem prethodne odluke Suda kojom se
utvrđuje povreda prava Zajednice za koju odgovara neka država članica
bilo bi protivno načelu učinkovitosti prava Zajednice, budući da bi
onemogućavalo svako pravo na naknadu štete sve dok pretpostavljena
povreda ne bude predmetom tužbe od strane Komisije na temelju članka
169. Ugovora te predmetom odluke Suda kojom se utvrđuje povreda. Prava
koja proizlaze za pojedince iz odredaba Zajednice koje imaju izravni
učinak u nacionalnim pravnim sustavima država članica ne mogu ovisiti o
Komisijinoj procjeni svrsishodnosti tužbe protiv države članice na
temelju članka 169. Ugovora ni o donošenju odluke Suda kojom se utvrđuje
 povreda (vidjeti u tom smislu presudu od 14. prosinca 1982., Waterkeyn i
 drugi, 314/81, 315/81, 316/81 i 83/82, Recueil, str. 4337., t. 16.).96      Stoga
 odgovor na postavljeno pitanje mora biti da obveza država članica da
nadoknade štetu prouzročenu pojedincima povredama prava Zajednice za
koje su odgovorne ne može biti ograničena samo na štetu pretrpljenu
nakon donošenja odluke Suda kojom se utvrđuje da je došlo do predmetne
povrede. Zahtjev za vremensko ograničenje učinaka presude97      Njemačka
 vlada traži od Suda da ograniči naknadu štete koju Savezna Republika
Njemačka treba eventualno platiti na štetu pretrpljenu nakon donošenja
presude u ovom predmetu, s obzirom na to da oštećenici nisu ranije
pokrenuli sudski postupak ni postavili zahtjev u tom smjeru. Ona takvo
vremensko ograničenje učinaka ove presude drži nužnim zbog opsega
financijskih posljedica iste za Saveznu Republiku Njemačku.98      Treba
 imati na umu da, kada bi nacionalni sud utvrdio da su pretpostavke za
odgovornost Savezne Republike Njemačke u ovom slučaju ispunjene, država
bi prouzročenu štetu bila dužna nadoknaditi u okviru svog nacionalnog
odštetnog prava. Materijalne i postupovne pretpostavke nacionalnog
odštetnog prava mogu uzeti u obzir zahtjeve načela pravne sigurnosti.99      Međutim,
 te pretpostavke ne smiju biti manje povoljne od onih koji se odnose na
slične zahtjeve u nacionalnom pravu niti biti takve da u praksi
onemogućavaju ili pretjerano otežavaju ostvarivanje naknade štete.
(Francovich i drugi, t. 43.).100    Slijedom gornjih razmatranja, nema potrebe da Sud ograniči vremenske učinke ove presude. Troškovi101    Troškovi
 podnošenja očitovanja Sudu koje su snosile danska, njemačka, grčka,
španjolska, francuska, irska i nizozemska vlada kao i vlada Ujedinjene
Kraljevine i Komisija Europskih zajednica ne nadoknađuju se. Budući da
ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka
pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima
 postupka. Slijedom navedenog,SUD,odlučujući
 o pitanjima koja su mu postavili Bundesgerichtshof, zahtjevom od 28.
siječnja 1993. i High Court of Justice, Queen's Bench Division,
Divisional Court, zahtjevom od 18. studenoga 1992., presuđuje: 1.      Načelo
 prema kojem su države članice dužne nadoknaditi štetu prouzročenu
pojedincima povredama prava Zajednice za koje su one odgovorne
primjenjivo je u slučajevima kad je za predmetnu povredu odgovoran
nacionalni zakonodavac. 2.      Kad
 je za povredu prava Zajednice od strane države članice odgovoran
nacionalni zakonodavac koji djeluje u području u kojem ima širok
diskrecijski prostor pri donošenju zakonodavnih akata, oštećeni
pojedinci imaju pravo na naknadu štete kada povrijeđena odredba prava
Zajednice ima za cilj dodjelu prava pojedincima, kad je povreda dovoljno
 ozbiljna te kada postoji izravna uzročna veza između povrede i štete
koju su pretrpjeli pojedinci. Kad su navedene pretpostavke ispunjene,
država je dužna, u skladu s nacionalnim odštetnim pravom, nadoknaditi
štetu prouzročenu povredom prava Zajednice za koju je odgovorna, pri
čemu pretpostavke utvrđene mjerodavnim nacionalnim pravom ne smiju biti
manje povoljne od onih za slične zahtjeve u nacionalnom pravu, niti
smiju biti takve da u praksi onemogućavaju ili pretjerano otežavaju
ostvarivanje naknade štete. 3.      Nacionalni
 sud ne može, u okviru nacionalnog prava koje primjenjuje, uvjetovati
naknadu štete postojanjem krivnje, bilo da je riječ o namjeri ili
nepažnji, na strani državnog tijela odgovornog za povredu, koja nadilazi
 dovoljno ozbiljnu povredu prava Zajednice.4.      Naknada
 štete koju su države članice prouzročile pojedincima povredama prava
Zajednice mora odgovarati pretrpljenoj šteti. U nedostatku pravila
Zajednice u tom području nacionalni pravni sustav svake države članice
mora utvrditi mjerila za određivanje visine naknade štete, pri čemu ta
mjerila ne smiju biti manje povoljna od onih za slične zahtjeve ili
tužbe u nacionalnom pravu, niti smiju biti takva da u praksi
onemogućavaju ili pretjerano otežavaju ostvarivanje naknade štete.
Nacionalno pravo koje štetu za koju se priznaje naknada općenito
ograničava na štetu nanesenu određenim posebno zaštićenim dobrima koja
ne uključuju izmaklu dobit pojedinaca nije u skladu s pravom Zajednice.
Mora postojati mogućnost da se, u okviru zahtjeva ili tužbi na temelju
prava Zajednice, odrede posebne naknade štete, poput egzemplarne naknade
 štete (exemplary damages) predviđene engleskim pravom, ako se takve
naknade štete mogu ostvariti u okviru sličnih zahtjeva ili tužbi na
temelju nacionalnog prava.5.      Obveza
 država članica da nadoknade štetu prouzročenu pojedincima povredama
prava Zajednice za koje su odgovorne ne može biti ograničena samo na
štetu pretrpljenu nakon donošenja odluke Suda kojom se utvrđuje da je
došlo do predmetne povrede.Rodríguez IglesiasKakourisEdwardHirschManciniSchockweilerMoitinho de AlmeidaGulmannMurrayObjavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu, 5. ožujka 1996. Tajnik        PredsjednikR. Grass       G. C. Rodríguez Iglesias* Jezik postupka: njemački i engleski


Presuda Suda (drugo vijeće) od 4. srpnja 1985. # AS-Autoteile Service GmbH protiv Pierre Malhé. # Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesgerichtshof - Njemačka. # Predmet 220/84.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 4. listopada 2007.#Erhard Geuting protiv Direktor der Landwirtschaftskammer Nordrhein-Westfalen für den Bereich Landwirtschaft.#Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesverwaltungsgericht - Njemačka.#Predmet C-375/05.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 3. prosinca 2009.#Yaesu Europe BV protiv Bundeszentralamt für Steuern.#Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesfinanzhof - Njemačka.#Osma direktiva o PDV-u.#Predmet C-433/08.