title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 7. travnja 2016.#Partner Apelski Dariusz protiv Zarząd Oczyszczania Miasta.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputila Krajowa Izba Odwoławcza.#Zahtjev za prethodnu odluku – Javna nabava – Direktiva 2004/18/EZ – Tehničke i/ili stručne sposobnosti gospodarskih subjekata – Članak 48. stavak 3. – Mogućnost oslanjanja na sposobnosti drugih subjekata – Uvjeti i oblici – Vrsta povezanosti između ponuditelja i drugih subjekata – Izmjena ponude – Poništenje i ponavljanje elektroničke dražbe – Direktiva 2014/24/EU.#Predmet C-324/14.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      7. travnja 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Javna nabava — Direktiva 2004/18/EZ — Tehničke i/ili stručne sposobnosti gospodarskih subjekata — Članak 48. stavak 3. — Mogućnost oslanjanja na sposobnosti drugih subjekata — Uvjeti i oblici — Vrsta povezanosti između ponuditelja i drugih subjekata — Izmjena ponude — Poništenje i ponavljanje elektroničke dražbe — Direktiva 2014/24/EU“
      U predmetu C‑324/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputila Krajowa Izba Odwoławcza (Nacionalna žalbena komisija, Poljska), odlukom od 18. lipnja 2014., koju je Sud zaprimio 7. srpnja 2014., u postupku

         Partner Apelski Dariusz

      protiv

         Zarząd Oczyszczania Miasta,

      uz sudjelovanje:

         Remondis sp. z o.o.,

         MR Road Service sp. z o.o.,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: A. Tizzano (izvjestitelj), potpredsjednik Suda u svojstvu predsjednika prvog vijeća, F. Biltgen, E. Levits, M. Berger i S. Rodin, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Jääskinen,
      tajnik: K. Malacek, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 7. svibnja 2015.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Partner Apelski Dariusz, T. Krześniak, adwokat,

               —

               za Zarząd Oczyszczania Miasta, K. Wąsik, radca prawny,

               —

               za Remondis sp. z o.o. i MR Road Service sp. z o.o., K. Kamiński i K. Dajczer, radcowie prawni,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna, M. Szwarc i D. Lutostańska, u svojstvu agenata,

               —

               za španjolsku vladu, J. García‑Valdecasas Dorrego, u svojstvu agenta,

               —

               za latvijsku vladu, I. Kalniņš i I. Ņesterova, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, K. Herrmann i A. Tokár, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 8. rujna 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 2., 44. i 48. stavka 1. Direktive Europskog parlamenta i Vijeća 2004/18/EZ od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima [o javnoj nabavi radova], ugovora o javnoj nabavi robe te ugovora o javnim uslugama [o javnoj nabavi usluga] (SL 2004 L 134, str. 114.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 1., str. 156.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između poduzetnika Partner Apelski Dariusz (u daljnjem tekstu: Partner) i Zarząda Oczyszczania Miasta (u daljnjem tekstu: Uprava za čistoću Grada Varšave) u vezi s njegovim isključenjem iz postupka javne nabave u vezi s cjelovitim mehaničkim čišćenjem ulica grada Varšave (Poljska) za razdoblje od 2014. do 2017.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Direktiva 2004/18

               3

               Uvodna izjava 46. Direktive 2004/18 glasi:
               „Ugovore bi trebalo sklapati na temelju objektivnih kriterija koji osiguravaju poštovanje načela transparentnosti, zabrane diskriminacije, i načela jednakog tretmana i koj[i] jamče da su ponude ocijenjene u uvjetima učinkovitog tržišnog natjecanja. Kao rezultat, prikladno je dopustiti primjenu samo dva kriterija: ‚najniža cijena’ i ‚ekonomski najpovoljnija ponuda’.
               Kako bi se osiguralo poštovanje načela jednakog tretmana pri sklapanju ugovora, prikladno je predvidjeti obvezu – koju je uspostavila sudska praksa – da se osigura nužna transparentnost kako bi se omogućilo da svi ponuditelji budu razumno informirani o kriterijima i postupcima koji će se primjenjivati u pronalaženju ekonomski najpovoljnije ponude. [...]”

               4

               Članak 2. te direktive, pod naslovom „Načela sklapanja ugovora”, predviđa:
               „Javni naručitelji se prema gospodarskim subjektima ponašaju jednako i nediskriminirajuće i djeluju na transparentan način.”

               5

               Člankom 44. navedene direktive, koji nosi naslov „Provjera sposobnosti, izbor sudionika i sklapanje ugovora”, propisano je:
               „1.   Ugovori se sklapaju na temelju kriterija utvrđenih u člancima 53. i 55., uzimajući u obzir članak 24., nakon što su javni naručitelji provjerili sposobnost gospodarskih subjekata koji nisu isključeni sukladno odredbama članaka 45. i 46. u skladu s kriterijima ekonomske i financijske sposobnosti, stručnog i tehničkog znanja ili sposobnosti navedenima u člancima 47. do 52. i, po potrebi s pravilima o zabrani diskriminacije i kriterijima navedenima u stavku 3.
               2.   Javni naručitelji mogu tražiti od natjecatelja i ponuditelja da zadovolje minimalne razine sposobnosti u skladu s člancima 47. i 48.
               Opseg informacija navedenih u člancima 47. i 48. i minimalne razine sposobnosti koje se zahtijevaju za određeni ugovor moraju biti vezani uz predmet ugovora te biti razmjerni predmetu ugovora.
               Ove minimalne razine moraju se navesti u pozivu na nadmetanje.
               [...]”

               6

               U članku 47. stavku 2. Direktive 2004/18, pod naslovom „Ekonomska i financijska sposobnost” stoji:
               „Gospodarski subjekt može se, po potrebi i za određene ugovore [određeni ugovor], osloniti na sposobnost drugih subjekata, bez obzira na pravnu prirodu njihova međusobna odnosa. U tom slučaju mora javnom naručitelju dokazati da će imati na raspolaganju nužne resurse, primjerice, prihvaćanjem obveze drugih subjekata u tu svrhu.”

               7

               U članku 48. navedene direktive, pod naslovom „Tehnička i/ili stručna sposobnost”, propisuje se:
               „1.   Tehničke i/ili stručne sposobnosti gospodarskih subjekata procjenjuju se i pregledavaju u skladu sa stavcima 2. i 3.
               2.   Dokaz o tehničkim sposobnostima gospodarskog subjekta može biti popraćen s jednim ili više sljedećih sredstava ovisno o prirodi, količini ili važnosti, i namjeni radova, robe ili usluga:

                        (a)

                        [...]

                                 ii.

                                 popis glavnih izvršenih isporuka ili glavnih usluga pruženih u posljednje tri godine, s iznosima, datumima i uključenim primateljima, bilo javnim ili privatnim. [...]
                                 [...]

                  [...]
               3.   Gospodarski subjekt može se, po potrebi i za određene ugovore [određeni ugovor], osloniti na sposobnost drugih subjekata, bez obzira na pravnu prirodu njihova međusobna odnosa. U tom slučaju mora dokazati javnom naručitelju da će imati na raspolaganju resurse nužne za izvršenje ugovora, primjerice, prihvaćanjem obveze tih subjekata da će te resurse staviti na raspolaganje gospodarskom subjektu.
               [...]”

               8

               Članak 51. Direktive 2004/18, pod naslovom „Dodatna dokumentacija i informacije”, određuje:
               „Javni naručitelj može pozvati gospodarske subjekte da nadopune ili pojasne potvrde i dokumente dostavljene sukladno člancima 45. do 50.”

               9

               Člankom 54. Direktive 2004/18, koji nosi naslov „Korištenje elektroničkih dražbi”, propisano je:
               „1.   Države članice mogu predvidjeti da se javni naručitelji mogu koristiti elektroničkim dražbama.
               [...]
               4.   Prije započinjanja elektroničke dražbe, javni naručitelji mora izvršiti punu početnu ocjenu ponuda u skladu s utvrđenim kriterijem/kriterijima za odabir i značajem koji im je pridan.
               Svi ponuđači koji su dostavili prihvatljive ponude pozivaju se istodobno elektroničkim putem da dostave nove cijene i/ili nove vrijednosti; [...]
               [...]
               8.   Nakon završetka elektroničke dražbe javni naručitelji sklapaju ugovor u skladu s člankom 53. na temelju rezultata elektroničke dražbe.
               Javni naručitelji ne smiju se koristiti elektroničkim dražbama na neprimjeren način ili ih koristiti s ciljem sprečavanja, ograničavanja ili narušavanja tržišnog natjecanja ili promjene predmeta ugovora, kako je naveden u objavljenom pozivu na nadmetanja i kako je definiran u specifikaciji.”

         Direktiva 2014/24/EU

               10

               Uvodna izjava 2. Direktive 2014/24/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. veljače 2014. o javnoj nabavi i o stavljanju izvan snage Direktive 2004/18/EZ (SL 2014 L 94, str. 65.) glasi kako slijedi:
               „[...] Pravila o javnoj nabavi donesena na temelju Direktive 2004/18 [...] trebala bi se revidirati i unaprijediti kako bi se povećala djelotvornost javne potrošnje, a pogotovo kako bi se olakšalo sudjelovanje malih i srednjih poduzeća (MSP) u javnoj nabavi [...] Također postoji potreba za pojašnjenjem temeljnih pojmova i koncepata kako bi se osigurala pravna sigurnost i uzeli u obzir određeni aspekti povezane, dobro utvrđene sudske prakse Suda Europske unije.”

               11

               U članku 63. Direktive 2014/24, koji nosi naslov „Oslanjanje na sposobnosti drugih subjekata”, stoji sljedeće:
               „1.   S obzirom na kriterije koji su vezani uz ekonomsku i financijsku sposobnost kako je određeno sukladno članku 58. stavku 3. i kriterije vezane uz tehničku i stručnu sposobnost kako je određeno sukladno članku 58. stavku 4., gospodarski subjekt može se osloniti, prema potrebi i za određeni ugovor, na sposobnosti drugih subjekata, bez obzira na to kakva je pravna narav veze između njih i njega. S obzirom na kriterije koji su vezani uz obrazovne i stručne kvalifikacije kako je određeno u dijelu II. Prilogu XII. točki (f) ili na relevantno stručno iskustvo, gospodarski subjekti mogu se, međutim, osloniti samo na sposobnosti drugih subjekata ako će oni obaviti radove ili pružiti usluge kod kojih se traže te sposobnosti. Ako se gospodarski subjekt želi osloniti na sposobnosti drugih subjekata, mora dokazati javnom naručitelju da ima na raspolaganju potrebne resurse, na primjer, dostavljanjem obveze tih subjekata u tu svrhu.
               [...]
               2.   U slučaju ugovora o radovima, ugovora o uslugama i poslovima postavljanja ili ugradnje u kontekstu ugovora o nabavi robe, javni naručitelji mogu zahtijevati da određene kritične poslove obavlja izravno sam ponuditelj [...]”

               12

               U skladu s člankom 90. stavkom 1. te direktive:
               „Države članice donose zakone i druge propise potrebne za usklađivanje s ovom Direktivom najkasnije do 18. travnja 2016. [...]”

         Poljsko pravo

               13

               Direktiva 2004/18 prenesena je u poljski pravni poredak Zakonom o javnoj nabavi (Dz. U. iz 2013., pozicije 907, 984, 1047 i 1473 kao i Dz. U. iz 2014., pozicija 423, u daljnjem tekstu: ZJN).

               14

               Članak 26. stavak 2.b ZJN‑a glasi:
               „Gospodarski subjekt može se osloniti na znanja, iskustvo, tehničku sposobnost i osobe osposobljene za izvršavanje ugovora ili financijske sposobnosti drugih subjekata, bez obzira na pravnu narav njihova međusobna odnosa. U tom slučaju mora dokazati javnom naručitelju da će imati na raspolaganju resurse nužne za izvršenje ugovora, osobito podnošenjem pisanog dokaza da su ti subjekti preuzeli obvezu sukladno kojoj će imati na raspolaganju nužne resurse tijekom razdoblja njihove uporabe koje odgovara razdoblju izvršenja ugovora [...]”

               15

               Članak 83. stavci 2. i 3. ZJN‑a određuje:
               „2.   Javni naručitelj može dopustiti djelomičnu ponudu u slučaju podjele predmeta nabave.
               3.   U slučaju iz stavka 2., gospodarski subjekt može podnijeti djelomične ponude koje se odnose na jedan ili više dijelova predmeta nabave, osim ako je javni naručitelj odredio za koliko ukupno dijelova predmeta nabave gospodarski subjekt može podnijeti djelomične ponude.”

               16

               Članak 91.b stavak 1. ZJN‑a određuje:
               „Javni naručitelj elektroničkim putem poziva sve gospodarske subjekte koji su podnijeli neodbijene ponude da sudjeluju u elektroničkoj dražbi.”

               17

               Članak 93. stavak 1. točka 7. ZJN‑a propisuje:
               „Javni naručitelj mora poništiti postupak javne nabave ako je [...] zahvaćen nepravilnošću koja se ne može otkloniti, zbog čega nije moguće sklopiti ugovor o javnoj nabavi koji nije zahvaćen razlogom za poništenje.”

               18

               Članak 1. stavak 6. Uredbe predsjednika Vijeća ministara od 19. veljače 2013. o dokumentima koje javni naručitelj može zahtijevati od gospodarskog subjekta i o obliku u kojem se ti dokumenti mogu podnijeti (Dz. U. iz 2013., pozicija 231) glasi:
               „Ako se radi dokaza o tome da su ispunjeni uvjeti iz članka 22. stavka 1. [ZJN‑a] gospodarski subjekt oslanja na resurse drugih subjekata na temelju članka 26. stavka 2.b [ZJN‑a], javni naručitelj radi ocjene o tome hoće li gospodarski subjekt imati na raspolaganju resurse nužne za uredno izvršenje ugovora ili jamči li njihov međusobni odnos doista pristup tim resursima može zahtijevati:

                        1.

                        u pogledu uvjeta iz članka 22. stavka 1. točke 4. [ZJN‑a], dokumente navedene u stavku 1. točkama 9. do 11. kao i druge dokumente u vezi s ekonomskom i financijskom sposobnosti koji su predviđeni u pozivu na nadmetanje ili u dokumentaciji za nadmetanje;

                        2.

                        dokumente u vezi s:

                                 (a)

                                 opsegom resursa drugog subjekta kojima gospodarski subjekt može ostvariti pristup,

                                 (b)

                                 načinima na koje gospodarski subjekt može upotrijebiti resurse drugog subjekta radi izvršenja ugovora,

                                 (c)

                                 naravi njihova međusobna odnosa i

                                 (d)

                                 opsegom i trajanjem sudjelovanja drugog subjekta u izvršenju ugovora.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               19

               Iz odluke o upućivanju zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da je u prosincu 2013. Uprava za čistoću Grada Varšave pokrenula postupak javne nabave za cjelovito mehaničko čišćenje cesta grada Varšave tijekom ljeta i zime za razdoblje od 2014. do 2017. Zimsko čišćenje sastoji se od sprečavanja i uklanjanja poledice posipanjem soli i razgrtanjem snijega ralicama na određenim kategorijama gradskih cesta, dok ljetno čišćenje uključuje metenje i pranje cesta.

               20

               Uprava za čistoću Grada Varšave odlučila je provesti postupak javne nabave koji je trebao završiti elektroničkom dražbom. Predmet nabave bio je podijeljen na osam dijelova koji su odgovarali različitim gradskim četvrtima Varšave, što je svakom ponuditelju davalo mogućnost da podnese ponudu za ukupni predmet nabave ili djelomičnu ponudu.

               21

               Kao što je u dokumentaciji za nadmetanje bilo predviđeno, radi dokazivanja tehničkih sposobnosti svaki ponuditelj morao je podnijeti popis pruženih usluga zimskog održavanja cesta mokrim posipanjem u posljednje tri godine prije isteka roka za podnošenje ponude. Te usluge trebale su imati ukupnu vrijednost od najmanje 1000000 poljskih zlota (PLN) (otprilike 224442 eura) po svakom od osam dijelova konkretnog predmeta nabave. Stoga, kako bi gospodarski subjekt podnio ponudu za ukupni predmet nabave, morao je dokazati da je pružio usluge u vrijednosti od najmanje 8000000 PLN (otprilike 1795537 eura).

               22

               Nakon objave poziva na nadmetanje u Službenom listu Europske unije, Partner je podnio ponudu u odnosu na ukupni predmet nabave pozivajući se na to da je tijekom posljednje tri godine pružio četrnaest usluga, od kojih se dvanaest odnosi na osobno iskustvo, a dvije na iskustvo društva PUM sp. z o.o. (u daljnjem tekstu: PUM), sa sjedištem Grudziądzu (Poljska), gradu udaljenom oko 230 km od Varšave.

               23

               Usto je priložio PUM‑ovu izjavu o preuzimanju obveze prema kojoj će to društvo svoje sposobnosti staviti na raspolaganje Partneru, a osobito usluge savjetovanja koje obuhvaćaju, među ostalim, osposobljavanje njegovih radnika te pomoć pri rješavanju problema koji bi se mogli pojaviti prilikom izvršavanja predmetnog ugovora. Partner je također naglasio da će za potrebe izvršavanja tog ugovora suradnja biti uređena ugovorom između dvaju poduzetnika.

               24

               Uprava za čistoću Grada Varšave pozvala je Partnera 26. veljače 2014. da dodatno pojasni koje djelatnosti PUM obavlja i koji utjecaj te djelatnosti mogu imati na kvalitetu i djelotvornost pruženih usluga na području grada Varšave, osobito uzimajući u obzir udaljenost između Grudziądza i Varšave.

               25

               Budući da je bila nezadovoljna Partnerovim odgovorom i da je smatrala da PUM‑ova znanja i iskustvo bez njegova osobnog i stvarnog sudjelovanja u izvršavanju ugovora ne mogu biti stavljena na raspolaganje, Uprava za čistoću Grada Varšave dopisom od 11. ožujka 2014. zatražila je od Partnera da u tom smislu nadopuni podnesenu dokumentaciju.

               26

               U odgovoru od 18. ožujka 2014., osporavajući stajalište koje je zauzela Uprava za čistoću Grada Varšave, Partner je zatražio da njegova ponuda bude uzeta u obzir u odnosu na svaki od osam dijelova predmeta nabave prema određenom redoslijedu.

               27

               Uprava za čistoću Grada Varšave ipak je u cijelosti odbila Partnerovu ponudu i zaključila postupak javne nabave nakon što je provela elektroničku dražbu.

               28

               Partner je zatim podnio žalbu pred Krajowa Izba Odwoławcza (Nacionalna žalbena komisija) radi poništenja odluke kojom je isključen iz postupka javne nabave kao i one kojom je odabrana najpovoljnija ponuda u odnosu na različite dijelove predmeta nabave. Usto je zatražio i da se preispitaju ponude koje su podnesene u tom postupku javne nabave i koje su prihvaćene radi provedbe nove elektroničke dražbe.

               29

               U sklopu tog postupka Krajowa Izba Odwoławcza (Nacionalna žalbena komisija) odlučila je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li odredbe članka 48. stavka 3. u vezi s člankom 2. Direktive 2004/18 […] tumačiti na način da se pod izrazom ‚po potrebi’ – koji se odnosi na situaciju u kojoj se gospodarski subjekt može osloniti na sposobnost drugih subjekata – misli na svaku situaciju u kojoj gospodarski subjekt nema sposobnost koju zahtijeva javni naručitelj i namjerava se osloniti na odgovarajuće sposobnosti drugih subjekata? Ili napomena da se gospodarski subjekt može samo ‚po potrebi’ osloniti na sposobnosti drugih subjekata predstavlja ograničenje kojem je cilj da se subjekt može samo iznimno osloniti na te sposobnosti, a ne pravilo pri podnošenju dokaza o sposobnosti od strane gospodarskog subjekta u postupku javne nabave?

                        2.

                        Treba li odredbe članka 48. stavka 3. u vezi s člankom 2. Direktive 2004/18 tumačiti na način da činjenica da se gospodarski subjekt oslonio na sposobnosti drugih subjekata koje se tiču znanja i iskustva ‚bez obzira na pravnu prirodu njihova međusobna odnosa’ i da ‚ima […] na raspolaganju resurse’ tih subjekata podrazumijeva da prilikom izvršenja ugovora gospodarski subjekt nije obvezan održavati odnose s tim subjektima ili s njima može održavati neformalne i nedefinirane odnose, u smislu da navedeni gospodarski subjekt može sam izvršiti ugovor (bez sudjelovanja drugog subjekta) ili da to sudjelovanje bude u formi ‚savjeta’, ‚konzultacija’, ‚usavršavanja’ itd.? Ili članak 48. stavak 3. treba tumačiti na način da je drugi subjekt na čije se sposobnosti gospodarski subjekt oslanja obvezan stvarno i osobno izvršiti ugovor u mjeri u kojoj su njegove sposobnosti prijavljene?

                        3.

                        Treba li odredbe članka 48. stavka 3. u vezi s člankom 2. Direktive 2004/18 tumačiti na način da se gospodarski subjekt koji raspolaže vlastitim iskustvom, ali u manjoj mjeri pa ga onda ne želi naznačiti javnom naručitelju (primjerice jer je nedovoljno za stavljanje ponude za sve dijelove ugovora), može također osloniti na sposobnosti drugih subjekata kako bi poboljšao svoj položaj u postupku?

                        4.

                        Treba li odredbe članka 48. stavka 3. u vezi s člankom 2. Direktive 2004/18 tumačiti na način da javni naručitelj može (ili čak mora) u pozivu na nadmetanje ili u dokumentaciji za nadmetanje navesti pravila prema kojima se gospodarski subjekt može oslanjati na sposobnosti drugih subjekata, poput načina sudjelovanja drugog subjekta u izvršenju ugovora ili udruživanja sposobnosti gospodarskog subjekta i drugog subjekta ili pak mora li drugi subjekt biti solidarno odgovaran s gospodarskim subjektom za izvršenje sukladno ugovoru u mjeri u kojoj se gospodarski subjekt oslonio na sposobnosti tog drugog subjekta?

                        5.

                        Je li, na temelju načela jednakog i nediskriminirajućeg postupanja prema gospodarskim subjektima navedenog u članku 2. Direktive 2004/18, moguće oslanjanje na sposobnosti drugog subjekta, u skladu s člankom 48. stavkom 3., na način da se sposobnosti dvaju ili više subjekata koji ne posjeduju sposobnosti što se tiče znanja i iskustva koje zahtijeva javni naručitelj udruže?

                        6.

                        Posljedično, na temelju načela jednakog postupanja i nediskriminacije gospodarskih subjekata navedenih u članku 2. Direktive 2004/18, treba li članak 44. i članak 48. stavak 3. Direktive 2004/18 tumačiti na način da uvjeti sudjelovanja u postupku, koje postavlja javni naručitelj, mogu biti ispunjeni samo formalno, u svrhu sudjelovanja u postupku, i to neovisno o stvarnim sposobnostima gospodarskog subjekta?

                        7.

                        Na temelju načela jednakog postupanja i nediskriminacije gospodarskih subjekata navedenih u članku 2. Direktive 2004/18, ako javni naručitelj dopusti stavljanje ponuda za dijelove predmeta nabave, može li gospodarski subjekt nakon stavljanja ponude, primjerice dopunom ili pojašnjenjem dokumenata, prijaviti na koje se dijelove predmeta nabave odnose resursi koje je naveo kako bi dokazao da ispunjava uvjet sudjelovanja u postupku?

                        8.

                        Dopuštaju li načela jednakog postupanja i nediskriminacije gospodarskih subjekata navedena u članku 2. Direktive 2004/18 te načelo transparentnosti poništenje provedene dražbe i ponavljanje elektroničke dražbe ako je ona sadržavala bitnu nepravilnost, primjerice ako na dražbu nisu bili pozvani svi gospodarski subjekti koji su podnijeli prihvatljivu ponudu?

                        9.

                        Dopuštaju li načela jednakog postupanja i nediskriminacije gospodarskih subjekata navedena u članku 2. Direktive 2004/18 te načelo transparentnosti dodjelu ugovora gospodarskom subjektu čija je ponuda bila izabrana nakon takve dražbe bez njezina ponavljanja, s obzirom na to da se ne može utvrditi bi li sudjelovanje neuključenog gospodarskog subjekta izmijenilo njezin rezultat?

                        10.

                        Može li se sadržaj odredbi i preambule Direktive 2014/24 […] koristiti kao vodič za tumačenje odredbi Direktive 2004/18, iako rok za provedbu prvonavedene još nije istekao, u mjeri u kojoj pojašnjava određene pristupe i namjere zakonodavca Unije i u kojoj nije protivna odredbama Direktive 2004/18?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvo, drugo, treće, peto i šesto pitanje

               30

               Prvim, drugim, trećim, petim i šestim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti želi odrediti uvjete koji se moraju ispuniti kako bi se gospodarski subjekt mogao osloniti na sposobnosti drugih subjekata u smislu članka 48. stavka 3. Direktive 2004/18 kao i pojasniti u kojim se sve oblicima treba konkretizirati stavljanje na raspolaganje nužnih resursa takvih subjekata pa, prema tome, i njihovo moguće sudjelovanje u izvršavanju konkretnog ugovora.

               31

               Kako bi se odgovorilo na ta pitanja, uvodno valja podsjetiti da je, sukladno članku 44. stavku 1. Direktive 2004/18, javni naručitelj dužan provjeriti sposobnost natjecatelja ili ponuditelja u skladu s kriterijima iz članaka 47. do 52. te direktive.

               32

               Usto, na temelju članka 44. stavka 2. navedene direktive, javni naručitelj može tražiti od gospodarskih subjekata da zadovolje minimalne razine ekonomske i financijske te tehničke i profesionalne sposobnosti u skladu s člancima 47. i 48. iste direktive.

               33

               U skladu s ustaljenom sudskom praksom, članak 47. stavak 2. i članak 48. stavak 3. Direktive 2004/18 priznaju svakom gospodarskom subjektu da se za određeni ugovor može osloniti na sposobnost drugih subjekata, bez obzira na pravnu prirodu njihova međusobnog odnosa, pod uvjetom da se javnom naručitelju dokaže da će natjecatelj ili ponuditelj doista imati na raspolaganju resurse nužne za izvršenje ugovora (vidjeti u tom smislu presudu od 10. listopada 2013., Swm Costruzioni 2 i Mannocchi Luigino, C‑94/12, EU:C:2013:646, t. 29. i 33.).

               34

               Takvo tumačenje u skladu je s ciljem otvaranja tržišta javne nabave što većem tržišnom natjecanju, a koji se želi postići direktivama u tom području, ne samo u korist gospodarskih subjekata nego i javnih naručitelja. Osim toga, ono također malim i srednjim poduzetnicima olakšava pristup tržištu javne nabave, čemu teži i Direktiva 2004/18, a što se navodi u njezinoj uvodnoj izjavi 32. (presuda od 10. listopada 2013., Swm Costruzioni 2 i Mannocchi Luigino, C‑94/12, EU:C:2013:646, t. 34. kao i navedena sudska praksa).

               35

               Slijedom toga, uzimajući u obzir značaj koji ima u sklopu Unijine regulative u području javne nabave, pravo zajamčeno člankom 47. stavkom 2. i člankom 48. stavkom 3. navedene direktive opće je pravilo o kojem javni naručitelji moraju voditi računa kada izvršavaju svoje nadležnosti u pogledu provjere ponuditeljeve sposobnosti za izvršavanje određenog ugovora.

               36

               U tim okolnostima, to što se gospodarski subjekt, u skladu s člankom 48. stavkom 3. Direktive 2004/18, može „po potrebi” osloniti na sposobnosti drugih subjekata ne može se – kako to, čini se, predlaže sud koji je uputio zahtjev – tumačiti na način da se takav subjekt samo iznimno može osloniti na sposobnosti trećih subjekata.

               37

               Nadalje, kao prvo, treba naglasiti da, iako ponuditelj slobodno odlučuje o tome hoće li uspostaviti odnose sa subjektima na čije se sposobnosti oslanja i slobodno odabire vrstu tog pravnog odnosa, on ipak mora pružiti dokaz o tome da „stvarno“ raspolaže njihovim resursima koji nisu njegovi, a nužni su za izvršenje određenog ugovora (vidjeti u tom smislu presudu od 2. prosinca 1999., Holst Italia, C‑176/98, EU:C:1999:593, t. 29. i navedenu sudsku praksu).

               38

               Zato se, u skladu s člankom 47. stavkom 2. i člankom 48. stavkom 3. Direktive 2004/18, ponuditelj ne može osloniti na sposobnosti drugih subjekata samo da bi formalno ispunio uvjete koje zahtijeva javni naručitelj.

               39

               Kao drugo i kao što je to Sud već presudio, odredbama Direktive 2004/18 nije protivno ako se izvršavanje prava zajamčenog njezinim člankom 47. stavkom 2. i člankom 48. stavkom 3. u iznimnim okolnostima ograniči (vidjeti u tom smislu presudu od 10. listopada 2013., Swm Costruzioni 2 i Mannocchi Luigino, C‑94/12, EU:C:2013:646, t. 36.).

               40

               Naime, ne može se isključiti da neki radovi uključuju posebnosti koje zahtijevaju određene sposobnosti koje nije prikladno ostvariti kumuliranjem manjih sposobnosti nekoliko subjekata. U tom slučaju javni naručitelj stoga bi opravdano mogao tražiti da minimalnu razinu sposobnosti mora ispuniti jedan gospodarski subjekt sam ili eventualno pozivanjem na ograničen broj gospodarskih subjekata na temelju članka 44. stavka 2. drugog podstavka Direktive 2004/18, s time da takav uvjet mora biti vezan uz predmet ugovora i razmjeran predmetu ugovora (presuda od 10. listopada 2013., Swm Costruzioni 2 i Mannocchi Luigino, C‑94/12, EU:C:2013:646, t. 35.).

               41

               Isto tako, nije isključeno da se u posebnim okolnostima, uzimajući u obzir vrstu i ciljeve određenog ugovora, sposobnosti trećeg subjekta koje su nužne za izvršavanje određenog ugovora ne mogu prenijeti ponuditelju. Slijedom toga, u takvim okolnostima ponuditelj se može osloniti na te sposobnosti samo ako treći subjekt izravno i osobno sudjeluje u izvršavanju dotičnog ugovora.

               42

               U ovom slučaju sud koji je uputio zahtjev ima dvojbe u pogledu toga mogu li se PUM‑ove sposobnosti valjano prenijeti Partneru, na način da će na temelju toga imati na raspolaganju resurse nužne za izvršavanje ugovora o kojem je riječ u glavnom postupku, u skladu s člankom 48. stavkom 3. Direktive 2004/18, uzimajući u obzir okolnost da bi takvo stavljanje na raspolaganje bilo samo u obliku obavljanja konzultacija i obuke a da PUM uopće ne bi izravno sudjelovao u izvršavanju ugovora.

               43

               U tom pogledu valja istaknuti da je predmet nabave o kojem je riječ u glavnom postupku, opisan u točki 19. ove presude, cjelovito mehaničko čišćenje cesta grada Varšave ljeti i zimi tijekom razdoblja od četiri godine.

               44

               Što se tiče posebno zimskog čišćenja, iz odluke kojom se upućuje zahtjev proizlazi da ta usluga zahtijeva posebne sposobnosti kao i izvrsno poznavanje topografije grada Varšave i da, povrh svega, zahtijeva sposobnost neposrednog reagiranja kako bi se u točno određenom roku postigla određena razina održavanja cesta.

               45

               Usto, navedena usluga ovisi o uporabi posebne tehnologije koja zahtijeva visoku razinu iskustva i osposobljenosti za primjenu te tehnologije koja jedina omogućava odgovarajuće izvršavanje ugovora o kojem je riječ u glavnom postupku a da se pritom izbjegavaju opasne posljedice za cestovni promet.

               46

               U tim okolnostima konkretno ostvarenje takvog ugovora zahtijeva osobno sudjelovanje iskusnog osoblja, što, osobito izravnim opažanjem stanja površine kolnika i uzimanjem uzoraka na terenu, omogućava da se predvide ili da se u svakom slučaju na odgovarajući način ispune posebne potrebe tog ugovora.

               47

               Međutim, uzimajući u obzir predmet ugovora o kojem je riječ u glavnom postupku i njegove ciljeve, nije isključeno da se predviđeno sudjelovanje PUM‑a – isključivo u obliku obavljanja konzultacija i obuke – može smatrati nedovoljnim da bi se Partneru jamčilo stvarno stavljanje na raspolaganje resursa koji su nužni za izvršavanje ugovora u smislu sudske prakse navedene u točki 33. ove presude. To je tim više opravdano jer se, kako to proizlazi iz odluke o upućivanju zahtjeva, PUM‑ovo sjedište nalazi u gradu Grudziądzu koji je od Varšave udaljen oko 230 km.

               48

               U tim okolnostima sud koji je uputio zahtjev dužan je, uzimajući u obzir sve konkretne okolnosti ugovora o kojem je riječ u glavnom postupku, odrediti može li se takvo stavljanje na raspolaganje izvršiti na način koji ispunjava zahtjeve postavljene navedenom sudskom praksom.

               49

               Uzimajući u obzir sva prethodna razmatranja, na prvo, drugo, treće, peto i šesto pitanje valja odgovoriti tako da članak 47. stavak 2. i članak 48. stavak 3. Direktive 2004/18 u vezi s člankom 44. stavkom 2. te direktive treba tumačiti na način da:

                        —

                        priznaju svakom gospodarskom subjektu da se za određeni ugovor može osloniti na sposobnost drugih subjekata, bez obzira na pravnu prirodu njihova međusobna odnosa, pod uvjetom da se javnom naručitelju dokaže da će natjecatelj ili ponuditelj doista imati na raspolaganju resurse navedenih subjekata koji su nužni za izvršavanje ugovora i da

                        —

                        nije isključeno da se ostvarivanje tog prava u posebnim okolnostima može ograničiti, uzimajući u obzir konkretan predmet ugovora i njegove ciljeve. To je osobito slučaj ako se sposobnosti trećeg subjekta koje su nužne za izvršavanje ugovora mogu prenijeti na natjecatelja ili ponuditelja na način da se on na te sposobnosti može osloniti samo ako taj treći subjekt izravno i osobno sudjeluje u izvršavanju ugovora.

         Četvrto pitanje

               50

               Četvrtim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 48. stavke 2. i 3. Direktive 2004/18 tumačiti na način da javni naručitelj u pozivu na nadmetanje ili u dokumentaciji za nadmetanje može izričito naznačiti točna pravila prema kojima se gospodarski subjekt može osloniti na sposobnosti drugih subjekata.

               51

               Kako bi se odgovorilo na to pitanje, valja naglasiti – kao što je to učinjeno u točkama 33. i 49. ove presude – da članak 47. stavak 2. i članak 48. stavak 3. Direktive 2004/18 priznaju svakom gospodarskom subjektu da se za određeni ugovor može osloniti na sposobnost drugih subjekata, pod uvjetom da se javnom naručitelju dokaže da će natjecatelj ili ponuditelj doista imati na raspolaganju resurse nužne za izvršenje dotičnog ugovora.

               52

               U tu svrhu, iako ponuditelj mora dokazati da stvarno ima na raspolaganju njihove resurse koji nisu njegovi, a nužni su za izvršenje određenog ugovora, on ipak slobodno odabire, s jedne strane, vrstu pravnog odnosa koji kani uspostaviti s drugim subjektima na čije se sposobnosti oslanja radi izvršenja tog ugovora i, s druge strane, način dokazivanja tih odnosa (presuda od 14. siječnja 2016., Ostas celtnieks, C‑234/14, EU:C:2016:6, t. 28.).

               53

               Zato javni naručitelj načelno ne može postaviti izričite uvjete koji mogu ograničavati ostvarivanje prava svakog gospodarskog subjekta da se osloni na sposobnosti drugih subjekata, a osobito tako da unaprijed odredi konkretne oblike u kojima je moguće osloniti se na sposobnosti tih drugih subjekata. Taj zaključak još je opravdaniji jer je u praksi, kako to Europska komisija pravilno ističe, gospodarskom subjektu teško, ako ne i nemoguće unaprijed predvidjeti sve zamislive scenarije primjene sposobnosti drugih subjekata.

               54

               Nadalje, kao što je to priznato u odgovoru na prvo, drugo, treće, peto i šesto pitanje, uzimajući u obzir konkretan predmet ugovora i njegove ciljeve, ostvarivanje takvog prava može se ograničiti u posebnim okolnostima poput onih koje su navedene u točkama 39. do 41. ove presude.

               55

               Međutim, u takvim okolnostima ne može se unaprijed isključiti mogućnost da javni naručitelj radi pravilnog izvršenja ugovora u pozivu na nadmetanje ili u dokumentaciji za nadmetanje izričito naznači točna pravila prema kojima se gospodarski subjekt može osloniti na sposobnosti drugih subjekata.

               56

               Međutim, ako javni naručitelj odluči primijeniti tu mogućnost, mora se pobrinuti da pravila koja utvrdi budu povezana s predmetom i ciljevima tog ugovora i da su im proporcionalna.

               57

               Takav zahtjev također omogućuje poštovanje načela transparentnosti u pogledu pravila koja je javni naručitelj postavio, ostavljajući ipak gospodarskim subjektima mogućnost da javnom naručitelju predlože alternativne oblike primjene sposobnosti drugih subjekata koji jamče da će stavljanje na raspolaganje tih sposobnosti biti stvarno.

               58

               Slijedom toga, na četvrto pitanje valja odgovoriti tako da članak 48. stavke 2. i 3. Direktive 2004/18 treba tumačiti na način da, uzimajući u obzir konkretan predmet ugovora i njegove ciljeve, javni naručitelj u posebnim okolnostima može radi pravilnog izvršenja ugovora u pozivu na nadmetanje ili u dokumentaciji za nadmetanje izričito naznačiti točna pravila prema kojima se gospodarski subjekt može osloniti na sposobnosti drugih subjekata, pod uvjetom da su ta pravila povezana s predmetom i ciljevima tog ugovora i da su im proporcionalna.

         Sedmo pitanje

               59

               Sedmim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li načela jednakog postupanja i zabrane diskriminacije gospodarskih subjekata navedena u članku 2. Direktive 2004/18 tumačiti na način da im je protivno ako javni naručitelj nakon otvaranja ponuda podnesenih u postupku javne nabave prihvati zahtjev gospodarskog subjekta koji je podnio ponudu u odnosu na ukupni predmet nabave da njegovu ponudu uzme u obzir pri dodjeli isključivo pojedinih dijelova tog predmeta nabave.

               60

               Kako bi se odgovorilo na to pitanje, važno je podsjetiti da su javni naručitelji, u skladu s uvodnom izjavom 46. i člankom 2. Direktive 2004/18, prema gospodarskim subjektima dužni postupati jednako, nediskriminirajuće i transparentno.

               61

               Naime, s jedne strane, načela jednakog postupanja i zabrane diskriminacije zahtijevaju da ponuditelji pri oblikovanju uvjeta svojih ponuda imaju jednake izglede i podrazumijevaju podvrgavanje tih ponuda istim uvjetima za sve ponuditelje. S druge strane, obveza djelovanja na transparentan način ima za cilj sprečavanje opasnosti od favoriziranja i samovolje javnog naručitelja. Ta obveza podrazumijeva da su svi uvjeti i oblici postupka sklapanja ugovora formulirani u pozivu na nadmetanje ili u dokumentaciji za nadmetanje na jasan, precizan i jednoznačan način, tako da, kao prvo, omogućuju svim razumno obaviještenim i prosječno pažljivim ponuditeljima da razumiju njihov točan doseg i protumače ih na isti način i, kao drugo, omoguće javnom naručitelju stvarnu provjeru odgovaraju li ponude ponuditeljâ kriterijima koji uređuju ugovor o kojem je riječ (vidjeti u tom smislu presudu od 6. studenoga 2014., Cartiera dell’Adda, C‑42/13 P, EU:C:2014:2345, t. 44. i navedenu sudsku praksu).

               62

               Usto, kako je to Sud već presudio, načela jednakog postupanja i zabrane diskriminacije kao i obveza transparentnosti u suprotnosti su s bilo kakvim pregovaranjem javnog naručitelja i ponuditelja u okviru postupka sklapanja ugovora o javnoj nabavi, što podrazumijeva da ponuda načelno ne može biti izmijenjena nakon dostave, bilo na inicijativu javnog naručitelja ili ponuditelja. Slijedi da javni naručitelj ne može od ponuditelja zahtijevati pojašnjenja kada ocijeni da je ponuda neprecizna ili da nije u skladu s tehničkim specifikacijama dokumentacije za nadmetanje (presuda od 10. listopada 2013., Manova, C‑336/12, EU:C:2013:647, t. 31. i navedena sudska praksa).

               63

               Sud je, međutim, odredio da se članak 2. Direktive 2004/18 ne protivi ispravljanju ili nadopuni podataka koji se odnose na ponudu u točno određenim točkama, posebice kada je jasno da je potrebno jednostavno pojašnjenje ili ispravak očitih materijalnih pogrešaka (presuda od 10. listopada 2013., Manova, C‑336/12, EU:C:2013:647, t. 32. i navedena sudska praksa).

               64

               U tu svrhu, javni naručitelj mora se pobrinuti osobito da zahtjev za pojašnjenje ne dovede do toga da dotični ponuditelj podnese ono što bi u stvarnosti bila nova ponuda (vidjeti u tom smislu presudu od 10. listopada 2013., Manova, C‑336/12, EU:C:2013:647, t. 36.).

               65

               Usto, javni naručitelj u ostvarivanju svoje diskrecijske ovlasti u pogledu mogućnosti da od natjecatelja zahtijeva pojašnjenje njihove ponude mora se na jednak i pravedan način odnositi prema natjecateljima kako se ne bi po završetku postupka odabira ponuda i u odnosu na njegov ishod pokazalo da je zahtjev za pojašnjenje nepravedno doveo u povoljniji ili nepovoljniji položaj natjecatelje kojima je upućen (presuda od 10. listopada 2013., Manova, C‑336/12, EU:C:2013:647, t. 37.).

               66

               U ovom slučaju, kako to proizlazi iz odluke o upućivanju zahtjeva, s obzirom na to da je Uprava za čistoću Grada Varšave imala dvojbe u pogledu toga raspolaže li Partner resursima koji su nužni za izvršavanje ugovora o kojem je riječ u glavnom postupku, ona ga je nakon što je podnio ponudu pozvala da pojasni na koji način PUM sudjeluje u izvršavanju tog ugovora.

               67

               U odgovoru na taj zahtjev za pojašnjenje Partner je zatražio da Uprava za čistoću Grada Varšave, ako ocijeni da je iskustvo koje je naveo nedovoljno, resurse koje je istaknuo raspodijeli na svaki od osam dijelova predmeta nabave posebno prema određenom redoslijedu, tako da se eventualno odbijanje ne bi moglo odnositi na ukupni predmet nabave, nego samo na pojedine grupe za koje ne bi ispunjavao tražene uvjete.

               68

               Međutim, nesporno je da takvo obraćanje kojim gospodarski subjekt javnom naručitelju nakon otvaranja ponuda naznačuje redoslijed dijelova dotičnog predmeta nabave prema kojem bi trebalo ocijeniti njegovu ponudu ni u kojem slučaju ne predstavlja obično i specifično pojašnjenje ili ispravak očitih materijalnih pogrešaka u smislu sudske prakse navedene u točki 63. ove presude, nego je u biti riječ o bitnoj izmjeni koja prije odgovara podnošenju nove ponude.

               69

               Slijedom toga, javni naručitelj ne može dopustiti gospodarskom subjektu da svoju izvornu ponudu pojasni na način da povrijedi načela jednakog postupanja i zabrane diskriminacije kao i obvezu transparentnosti koja iz njih proistječe, kojima su potonji podvrgnuti na temelju članka 2. Direktive 2004/18 (vidjeti u tom smislu presudu od 6. studenoga 2014., Cartiera dell’Adda, C‑42/13, EU:C:2014:2345, t. 43.).

               70

               Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, na sedmo pitanje valja odgovoriti tako da načela jednakog postupanja i zabrane diskriminacije gospodarskih subjekata navedena u članku 2. Direktive 2004/18 treba tumačiti na način da im je u okolnostima poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku protivno ako javni naručitelj nakon otvaranja ponuda podnesenih u postupku javne nabave prihvati zahtjev gospodarskog subjekta koji je podnio ponudu u odnosu na ukupni predmet nabave da njegovu ponudu uzme u obzir isključivo pri dodjeli pojedinih dijelova tog predmeta nabave.

         Osmo i deveto pitanje

               71

               Osmim i devetim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li načela jednakog postupanja i zabrane diskriminacije gospodarskih subjekata navedena u članku 2. Direktive 2004/18 tumačiti na način da zahtijevaju poništenje i ponavljanje elektroničke dražbe na koju gospodarski subjekt koji je podnio prihvatljivu ponudu nije bio pozvan, čak i ako se ne može utvrditi da bi sudjelovanje isključenog subjekta dovelo do drukčijeg ishoda dražbe.

               72

               U skladu s uvodnom izjavom 14. i člankom 1. stavkom 7. Direktive 2004/18, pribjegavanje elektroničkim dražbama omogućuje javnim naručiteljima da nakon početne potpune procjene ponuda od ponuditelja traže da predstave nove cijene, izmijenjene naniže, a kada se ugovor sklapa prema kriteriju ekonomski najpovoljnije ponude također im omogućuje da od ponuditelja traže da poboljša i druge elemente ponude osim cijena.

               73

               U sklopu takvog postupka, kako se u toj uvodnoj izjavi navodi, Direktiva 2004/18 izričito zahtijeva da se elektroničke dražbe provode u punom skladu s načelima jednakog postupanja i zabrane diskriminacije te načelom transparentnosti.

               74

               U tu svrhu, s jedne strane, člankom 54. stavkom 4. Direktive 2004/18 predviđeno je da svaki ponuditelj koji je podnio prihvatljivu ponudu ima pravo biti pozvan sudjelovati u elektroničkoj dražbi kako bi predstavio nove cijene i/ili nove vrijednosti.

               75

               S druge strane, člankom 54. stavkom 8. drugim podstavkom iste direktive izričito je propisano da javni naručitelji, kada odluče organizirati elektroničku dražbu, ne smiju upotrebljavati takav postupak nepropisno ili na takav način da sprečavaju, ograničavaju ili narušavaju tržišno natjecanje ili mijenjaju predmet nabave, kako je navedeno u objavljenom pozivu na nadmetanje i kako je definiran u dokumentaciji za nadmetanje.

               76

               Stoga, ako ponuditelj podnese prihvatljivu ponudu i ispuni kriterije navedene u pozivu na nadmetanje, javni naručitelj, u skladu s člankom 54. stavkom 4. Direktive 2004/18, mora tom ponuditelju omogućiti da sudjeluje, ovisno o slučaju, u elektroničkoj dražbi.

               77

               Slijedom toga, ako takav ponuditelj nije pozvan na tu dražbu, načela jednakog postupanja i zabrane diskriminacije gospodarskih subjekata navedena u članku 2. Direktive 2004/18 zahtijevaju da javni naručitelj poništi i ponovi elektroničku dražbu, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 52. svojeg mišljenja.

               78

               U tom pogledu, važno je pojasniti da se takav zaključak nameće neovisno o tome bi li sudjelovanje isključenog subjekta dovelo do drukčijeg ishoda dotične dražbe.

               79

               Naime, ostvarivanje ponuditeljeva prava da sudjeluje u elektroničkoj dražbi ni u kojem se slučaju ne smije učiniti ovisnim o željenom ishodu dražbe i ne može se unaprijed isključiti zbog hipotetskih razloga o kojima javni naručitelj vodi računa.

               80

               Drugim riječima, kao što to u svojoj odluci o upućivanju zahtjeva ističe i Krajowa Izba Odwoławcza (Nacionalna žalbena komisija), nemoguće je unaprijed zaključiti da gospodarski subjekt kojemu nije bilo dopušteno sudjelovati u elektroničkoj dražbi nije mogao podnijeti najpovoljniju ponudu, pa pogreška koju je javni naručitelj počinio nužno podrazumijeva poništenje i ponavljanje dražbe.

               81

               Slijedom toga, na osmo i deveto pitanja valja odgovoriti tako da načela jednakog postupanja i zabrane diskriminacije gospodarskih subjekata navedena u članku 2. Direktive 2004/18 treba tumačiti na način da zahtijevaju poništenje i ponavljanje elektroničke dražbe na koju gospodarski subjekt koji je podnio prihvatljivu ponudu nije bio pozvan, čak i ako se ne može utvrditi da bi sudjelovanje isključenog subjekta dovelo do drukčijeg ishoda dražbe.

         Deseto pitanje

               82

               Desetim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita mogu li se odredbe Direktive 2004/18 tumačiti u svjetlu odredbi Direktive 2014/24, bez obzira na to što rok za njezino prenošenje još nije istekao i u mjeri u kojoj njezine odredbe nisu u suprotnosti s onima Direktive 2004/18.

               83

               Kako bi se odgovorilo na to pitanje, uvodno valja podsjetiti da je, prema ustaljenoj sudskoj praksi, načelno primjenjiva direktiva koja je na snazi u trenutku kada javni naručitelj odabere vrstu postupka koji će se provoditi i konačno razriješi pitanje je li potrebno prethodno nadmetanje za sklapanje ugovora o javnoj nabavi. Nasuprot tomu, odredbe direktive za koju je rok za prenošenje istekao nakon tog trenutka nisu primjenjive (presuda od 10. srpnja 2014., Impresa Pizzarotti, C‑213/13, EU:C:2014:2067, t. 31. i navedena sudska praksa).

               84

               U predmetu u glavnom postupku obavijest o konkretnom postupku javne nabave objavljena je 24. prosinca 2013., dok je Direktiva 2014/24 donesena tek 26. veljače 2014. i rok za njezino prenošenje isteći će u svakom slučaju 18. travnja 2016., u skladu s njezinim člankom 90.

               85

               U tim okolnostima, Direktiva 2014/24 u predmetu u glavnom postupku nije primjenjiva ratione temporis.

               86

               Nadalje, kada bi se Direktiva 2014/24 – kojom se, kako to već iz njezina naslova proizlazi, Direktiva 2004/18 stavlja izvan snage – primijenila prije isteka roka za njezino prenošenje, to bi državama članicama kao i javnim naručiteljima i gospodarskim subjektima onemogućilo da iskoriste dovoljan rok kako bi se prilagodili novim odredbama te direktive.

               87

               Imajući to na umu, valja istaknuti da, kako to proizlazi iz odluke o upućivanju zahtjeva, sud koji je uputio zahtjev posebno želi znati treba li članak 48. stavak 3. Direktive 2004/18, koji svakom gospodarskom subjektu priznaje pravo da se za određeni ugovor može osloniti na sposobnost drugih subjekata, tumačiti uzimajući u obzir sadržaj članka 63. stavka 1. Direktive 2014/24, s obzirom na to da je riječ o odredbi koja odgovara navedenom članku 48.

               88

               U tom pogledu valja, poput suda koji je uputio zahtjev, primijetiti da je članak 48. stavak 3. Direktive 2004/18 općenito sročen i da ne navodi izričito oblike u kojima se gospodarski subjekt može osloniti na sposobnosti drugih subjekata u postupku javne nabave.

               89

               Nasuprot tomu, člankom 63. stavkom 1. Direktive 2014/24 sada je predviđeno da se gospodarski subjekti mogu osloniti na sposobnosti drugih subjekata samo „ako će oni obaviti radove ili pružiti usluge kod kojih se traže te sposobnosti”.

               90

               Međutim, premda je točno da Direktiva 2014/24, kako se osobito navodi u njezinoj uvodnoj izjavi 2., ima za cilj pojasniti temeljne pojmove i koncepte kako bi se osigurala pravna sigurnost i uzeli u obzir određeni aspekti povezane, dobro utvrđene sudske prakse Suda, činjenica je da članak 63. te direktive donosi znatne izmjene u pogledu prava gospodarskog subjekta da se osloni na sposobnosti drugih subjekata u sklopu javne nabave.

               91

               Naime, članak 63. stavak 1. Direktive 2014/24 ni u kojem slučaju ne predstavlja kontinuitet s člankom 48. stavkom 3. Direktive 2004/18 jer postavlja nove uvjete koji nisu bili predviđeni prethodnim pravnim uređenjem.

               92

               U tim okolnostima, navedena odredba Direktive 2014/24 ne može se upotrijebiti kao kriterij za tumačenje članka 48. stavka 3. Direktive 2004/18 jer se u ovom slučaju pitanje ne odnosi na otklanjanje određene dvojbe u tumačenju sadržaja te odredbe.

               93

               Drukčiji bi pristup u određenom smislu nosio opasnost da se pogrešno urani s primjenom novog pravnog uređenja, različitog od onog predviđenog Direktivom 2004/18, što bi bilo očito protivno načelu pravne sigurnosti gospodarskih subjekata, čije poštovanje Direktiva 2014/24 izričito baš i želi zaštititi, kako to proizlazi iz njezine uvodne izjave 2.

               94

               Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, na deseto pitanje valja odgovoriti tako da se u okolnostima poput onih u glavnom postupku odredbe članka 48. stavka 3. Direktive 2004/18 ne mogu tumačiti u svjetlu odredbi članka 63. stavka 1. Direktive 2014/24.

         Troškovi

               95

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 47. stavak 2. i članak 48. stavak 3. Direktive Europskog parlamenta i Vijeća br. 2004/18/EZ od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima [o javnoj nabavi radova], ugovora o javnoj nabavi robe te ugovora o javnim uslugama [o javnoj nabavi usluga] u vezi s člankom 44. stavkom 2. te direktive treba tumačiti na način da:

                                 —

                                    priznaju svakom gospodarskom subjektu da se za određeni ugovor može osloniti na sposobnost drugih subjekata, bez obzira na pravnu prirodu njihova međusobna odnosa, pod uvjetom da se javnom naručitelju dokaže da će natjecatelj ili ponuditelj doista imati na raspolaganju resurse navedenih subjekata koji su nužni za izvršavanje ugovora i da

                                 —

                                    nije isključeno da se ostvarivanje tog prava u posebnim okolnostima može ograničiti, uzimajući u obzir konkretan predmet ugovora i njegove ciljeve. To je osobito slučaj ako se sposobnosti trećeg subjekta koje su nužne za izvršavanje ugovora mogu prenijeti na natjecatelja ili ponuditelja na način da se on na te sposobnosti može osloniti samo ako taj treći subjekt izravno i osobno sudjeluje u izvršavanju ugovora.

                           2.

                           Članak 48. stavke 2. i 3. Direktive 2004/18 treba tumačiti na način da, uzimajući u obzir konkretan predmet ugovora i njegove ciljeve, javni naručitelj u posebnim okolnostima može radi pravilnog izvršenja ugovora u pozivu na nadmetanje ili u dokumentaciji za nadmetanje izričito naznačiti točna pravila prema kojima se gospodarski subjekt može osloniti na sposobnosti drugih subjekata, pod uvjetom da su ta pravila povezana s predmetom i ciljevima tog ugovora i da su im proporcionalna.

                           3.

                           Načela jednakog postupanja i zabrane diskriminacije gospodarskih subjekata navedena u članku 2. Direktive 2004/18 treba tumačiti na način da im je u okolnostima poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku protivno ako javni naručitelj nakon otvaranja ponuda podnesenih u postupku javne nabave prihvati zahtjev gospodarskog subjekta koji je podnio ponudu u odnosu na ukupni predmet nabave da njegovu ponudu uzme u obzir isključivo pri dodjeli pojedinih dijelova tog predmeta nabave.

                           4.

                           Načela jednakog postupanja i zabrane diskriminacije gospodarskih subjekata navedena u članku 2. Direktive 2004/18 treba tumačiti na način da zahtijevaju poništenje i ponavljanje elektroničke dražbe na koju gospodarski subjekt koji je podnio prihvatljivu ponudu nije bio pozvan, čak i ako se ne može utvrditi da bi sudjelovanje isključenog subjekta dovelo do drukčijeg ishoda dražbe.

                           5.

                           U okolnostima poput onih u glavnom postupku odredbe članka 48. stavka 3. Direktive 2004/18 ne mogu se tumačiti u svjetlu odredbi članka 63. stavka 1. Direktive 2014/24/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. veljače 2014. o javnoj nabavi i o stavljanju izvan snage Direktive 2004/18.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: poljski


title: Presuda Suda (deseto vijeće) od 19. listopada 2017.#Securitas - Serviços e Tecnologia de Segurança SA protiv ICTS Portugal – Consultadoria de Aviação Comercial SA i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Supremo Tribunal de Justiça.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2001/23/EZ – Članak 1. stavak 1. – Prijenosi poduzeća ili pogona – Zadržavanje prava radnika – Obveza preuzimanja zaposlenika od strane stjecatelja – Pružanje čuvarskih i zaštitarskih usluga od strane poduzeća – Postupak javne nabave – Dodjela ugovora drugom poduzeću – Nepreuzimanje osoblja – Nacionalna odredba kojom se iz pojma „prijenos poduzeća ili pogona” isključuje gubitak klijenta od strane gospodarskog subjekta nakon dodjele ugovora o javnoj nabavi usluga drugom subjektu.#Predmet C-200/16.

text:
         PRESUDA SUDA (deseto vijeće)
      19. listopada 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2001/23/EZ – Članak 1. stavak 1. – Prijenosi poduzeća ili pogona – Zadržavanje prava radnika – Obveza preuzimanja zaposlenika od strane stjecatelja – Pružanje čuvarskih i zaštitarskih usluga od strane poduzeća – Postupak javne nabave – Dodjela ugovora drugom poduzeću – Nepreuzimanje osoblja – Nacionalna odredba kojom se iz pojma ‚prijenos poduzeća ili pogona’ isključuje gubitak klijenta od strane gospodarskog subjekta nakon dodjele ugovora o javnoj nabavi usluga drugom subjektu”
      U predmetu C‑200/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Supremo Tribunal de Justiça (Vrhovni sud, Portugal), odlukom od 4. travnja 2016., koju je Sud zaprimio 12. travnja 2016., u postupku

         Securitas – Serviços e Tecnologia de Segurança SA

      protiv

         ICTS Portugal – Consultadoria de Aviação Comercial SA,

         Arthur George Resendes i dr.

      SUD (deseto vijeće),
      u sastavu: A. Borg Barthet (izvjestitelj), u svojstvu predsjednika vijeća, M. Berger i F. Biltgen, suci,
      nezavisni odvjetnik: E. Tanchev,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za ICTS Portugal – Consultadoria de Aviação Comercial SA, A. L. Santos, advogado,

               –

               za portugalsku vladu, L. Inez Fernandes, M. Figueiredo i L. C. Oliveira, u svojstvu agenata,

               –

               za finsku vladu, H. Leppo, u svojstvu agenta,

               –

               za Europsku komisiju, M. França i M. Kellerbauer, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 1. stavka 1. točke (a) Direktive Vijeća 2001/23/EZ od 12. ožujka 2001. o usklađivanju zakonodavstava država članica u odnosu na zaštitu prava zaposlenika kod prijenosa poduzeća, pogona ili dijelova poduzeća ili pogona (SL 2001., L 82, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 151.).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između Securitas – Serviços e Tecnologia de Segurança SA (u daljnjem tekstu: Securitas), s jedne strane, i ICTS Portugal – Consultadoria de Aviação Comercial SA (u daljnjem tekstu: ICTS), Arthura Georgea Resendesa i šesnaest drugih bivših zaposlenika ICTS‑a, s druge strane, povodom Securitasovog odbijanja da prizna da su radni odnosi koji su postojali između tih zaposlenika i ICTS‑a preneseni na Securitas posredstvom prijenosa poduzeća.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               Uvodna izjava 3. Direktive 2001/23 glasi:
               „Treba osigurati zaštitu zaposlenika u slučaju promjene poslodavca, posebno kako bi se osigurala zaštita njihovih prava.”

               4

               Uvodna izjava 8. te direktive glasi:
               „Radi pravne sigurnosti i transparentnosti trebalo je pojasniti pravni koncept prijenosa s obzirom na sudsku praksu Suda. Takvo pojašnjenje nije promijenilo opseg Direktive 77/187/EEZ kako ga tumači Sud.”

               5

               Članak 1. stavak 1. točke (a) i (b) Direktive 2001/23 određuje:

                        „(a)

                        Ova se Direktiva primjenjuje na svaki prijenos poduzeća, pogona ili dijela poduzeća ili pogona na drugog poslodavca, koji je posljedica ugovornog prijenosa, pripajanja ili spajanja poduzeća.

                        (b)

                        Podložno podstavku (a) i sljedećim odredbama ovog članka, prijenosom se u smislu ove Direktive smatra prijenos gospodarskog subjekta koji zadržava svoj identitet, znači organizirano grupiranje resursa koje ima za cilj obavljanje gospodarske djelatnosti, bez obzira na to je li ta djelatnost glavna ili sporedna.”

               6

               Sukladno odredbama članka 3. stavka 1. prvog podstavka Direktive 2001/23:
               „Prava i obveze prenositelja, koja na dan prijenosa proizlaze iz postojećeg ugovora o radu ili radnog odnosa, na temelju takvog prijenosa prenose se na preuzimatelja.”

            Portugalsko pravo

         Zakonik o radu

               7

               Sukladno članku 285. codigo do trabalho (Zakonik o radu), potvrđenom Zakonom br. 7/2009 od 12. veljače 2009.:
               „1.   U slučaju prijenosa, po bilo kojoj osnovi, vlasništva nad poduzećem, pogonom ili dijelom poduzeća ili pogona koji čini gospodarsku jedinicu na preuzimatelja se prenosi svojstvo poslodavca u okviru ugovora o radu dotičnih zaposlenika kao i odgovornost za plaćanje novčanih kazni izrečenih u slučaju povrede Zakonika o radu.
               2.   Prenositelj solidarno odgovara za obveze dospjele do datuma prijenosa tijekom godine koja ga slijedi.
               3.   Odredbe prethodnih stavaka također se primjenjuju na prijenos, ustup ili preuzimanje izravnog upravljanja djelatnosti poduzeća, pogona ili gospodarske jedinice i, u slučaju prijenosa ili preuzimanja izravnog upravljanja djelatnosti, solidarno je odgovoran onaj tko je prethodno iskorištavao poduzeće.
               4.   Odredbe prethodnih stavaka ne primjenjuju se u slučaju zaposlenika kojeg je prenositelj prije prijenosa premjestio u drugi pogon ili gospodarsku jedinicu, u smislu članka 194., zadržavajući ga u svojoj službi, osim što se tiče odgovornosti preuzimatelja u pogledu plaćanja kazni izrečenih u slučaju povreda Zakonika o radu.
               5.   Gospodarskom jedinicom smatraju se sva sredstva organizirana s ciljem obavljanja glavne ili sporedne gospodarske djelatnosti.
               6.   Povreda prvog stavka i prvog dijela trećeg stavka, predstavlja teški prekršaj.”

         Kolektivni ugovor

               8

               Odredba br. 13 Kolektivnog ugovora zaključenog 2011. između Associação de Empresas de Segurança Privada (Udruženje privatnih zaštitarskih poduzeća, u daljnjem tekstu: AES), Associação Nacional das Empresas de Segurança (Nacionalno udruženje zaštitarskih poduzeća, u daljnjem tekstu: AESIRF), i, među ostalima, Sindicato dos Trabalhadores dos Serviços de Portaria, Vigilância, Limpeza, Domésticas e Actividades Diversas (Sindikat zaposlenika čuvarske službe, nadzorne službe, službe čišćenja, kućnog osoblja i različitih djelatnosti, u daljnjem tekstu: STAD), objavljen u Boletim do Trabalho e Emprego (Glasnik za rad i zapošljavanje) br. 17/2011 određuje:

                        „1.

                        U slučaju prijenosa, po bilo kojoj osnovi, vlasništva nad poduzećem, pogonom ili dijelom poduzeća ili pogona koji čini gospodarsku jedinicu na preuzimatelja se prenosi svojstvo poslodavca u okviru ugovora o radu dotičnih zaposlenika.

                        2.

                        Ne smatra se prijenosom poduzeća ili pogona ako gospodarski subjekt izgubi klijenta zbog toga što je pružanje usluge dodijeljeno drugom subjektu.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               9

               A. G. Resendes i šesnaest drugih osoba su do 14. srpnja 2013. u svojstvu zaposlenika ICTS‑a obavljali poslove čuvanja objekata (marina, luka, lučki dok) Portos dos Açores SA, koji se nalaze u Ponta Delgadi (Portugal), na temelju ugovora zaključenog između potonjeg i ICTS‑a.

               10

               Oni su, među ostalim, bili zaduženi nadzirati ulaske i izlaske osoba i robe pomoću sustava videonadzora, u skladu s pravilima koja im je odredio ICTS. Njihov im je poslodavac osiguravao identifikacijsku odjeću i radio‑opremu.

               11

               Dana 17. siječnja 2013. Portos dos Açores je raspisao javni natječaj za pružanje čuvarskih i preventivnih zaštitarskih usluga u svojim objektima u Ponta Delgadi. Taj je ugovor 17. travnja 2013. dodijeljen Securitasu.

               12

               Zaposlenici ICTS‑a pred sudom koji je uputio zahtjev tvrde da im je ICTS 17. lipnja 2013. pismeno priopćio da će njihovi ugovori – nakon dodjele navedenog ugovora o javnoj nabavi Securitasu, s učinkom od 15. srpnja – od tog datuma biti preneseni na Securitas.

               13

               Dana 14. srpnja 2013. zaposlenik ICTS‑a je – nakon što je od svojeg poslodavca dobio odgovarajuće upute – predao zaposleniku Securitasa radio‑opremu koju su koristili zaposlenici ICTS‑a u objektima Portos dos Açores. Securitas je potom tu opremu predao Portos dos Açores.

               14

               Securitas je počeo obavljati svoje čuvarske i zaštitarske usluge 15. srpnja 2013. Zaštitarima koji su obavljali te usluge predao je radio‑opremu koja mu je pripadala i jednaku odjeću na kojoj se nalazio logo poduzeća.

               15

               Securitas je također obavijestio A. G. Resendesa i šesnaest drugih dotičnih osoba da oni nisu dio njegova osoblja i da je njihov poslodavac još uvijek ICTS. Nakon toga dotični su pred Tribunal do Trabalho de Ponta Delgada (Radni sud u Ponta Delgadi, Portugal) pokrenuli postupke protiv Securitasa i ICTS‑a sa zahtjevom da se Securitasu ili, podredno, ICTS‑u naloži da mora priznati da su oni njegovi zaposlenici i da im isplati plaće, zajedno sa zateznim kamatama od 15. srpnja 2013., ili da, za trojicu od njih, isplati naknadu zbog nezakonitog otkaza.

               16

               Taj je sud usvojio navedene tužbe. On je smatrao da je došlo do prijenosa pogona između dvaju društava i da su ugovori o radu bivših zaposlenika ICTS‑a preneseni na Securitas. Stoga je njihov otkaz od strane Securitasa kvalificirao „nezakonitim” te je navedenom društvu naložio vraćanje većine tih osoba na rad kao i isplatu različitih potraživanja iz radnog odnosa kao i naknada.

               17

               Securitas je protiv te presude podnio žalbu Tribunal da Relação de Lisboa (Žalbeni sud u Lisabonu), koji je potvrdio prvostupanjsku presudu.

               18

               Stoga je Securitas podnio izvanrednu reviziju Supremo Tribunal de Justiça (Vrhovni sud, Portugal). Taj se sud pita, u biti, potpada li zamjena ICTS‑a Securitasom, u pogledu čuvarskih i zaštitarskih djelatnosti koje se obavljaju u objektima Portos dos Açores, i to nakon dodjele Securitasu ugovora o javnoj nabavi usluga, pod pojam „prijenos poduzeća [ili] pogona”, u smislu članka 1. stavka 1. točke (a) Direktive 2001/23.

               19

               U tim je okolnostima Supremo Tribunal de Justiça (Vrhovni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Predstavlja li situacija opisana u spisu prijenos poduzeća ili pogona, pri čemu je poduzeće ICTS preneseno u poduzeće Securitas nakon što je završen javni natječaj na temelju kojega je Securitasu kao uspješnom ponuditelju dodijeljen ugovor o pružanju nadzornih i sigurnosnih usluga u luci Ponta Delgada na otoku San Miguel (Azori) te predstavlja li to prijenos gospodarske jedinice u smislu članka 1. stavka 1. točke (a) Direktive Vijeća 2001/23/EZ od 12. ožujka?

                        2.

                        Predstavlja li situacija opisana u spisu samo pravno sljedništvo konkurentskih poduzeća, na temelju činjenice da je pružanje usluga dodijeljeno poduzeću koje je dobilo navedeni natječaj, koje nije obuhvaćeno pojmom prijenosa poduzeća ili pogona u smislu te direktive?

                        3.

                        Je li klauzula 13. stavak 2. navedenog kolektivnog ugovora sklopljenog između AES‑a, AESIRF‑a, STAD‑a i drugih sindikalnih udruženja protivna pravu Unije u pogledu definicije prijenosa poduzeća ili pogona iz Direktive Vijeća 2001/23/EZ od 12. ožujka u dijelu u kojemu se navodi: „ne smatra se prijenosom poduzeća ili pogona ako gospodarski subjekt izgubi klijenta zbog toga što je pružanje usluge dodijeljeno drugom subjektu?”

               20

               Rješenjem predsjednika Suda od 24. svibnja 2016. odbijen je zahtjev suda koji je uputio zahtjev da se o ovom predmetu odluči u ubrzanom postupku predviđenom u članku 105. stavku 1. Poslovnika Suda.

         O prethodnim pitanjima

            Prvo i drugo pitanje

               21

               Svojim prvim dvama pitanjima, koja valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 1. stavak 1. točku (a) Direktive 2001/23 tumačiti na način da pod pojam „prijenos poduzeća [ili] pogona” u smislu te odredbe potpada situacija u kojoj je naručitelj raskinuo ugovor o pružanju usluga nadzora i čuvanja svojih postrojenja zaključen s jednim poduzećem, te je potom, radi izvršenja tih usluga, zaključio novi ugovor s drugim poduzećem, koje odbija preuzeti zaposlenike prvog poduzeća.

               22

               Direktiva 2001/23 se, u skladu sa svojim člankom 1. stavkom 1. točkom (a), primjenjuje na „svaki prijenos poduzeća, pogona ili dijela poduzeća ili pogona na drugog poslodavca, koji je posljedica ugovornog prijenosa, pripajanja ili spajanja poduzeća”.

               23

               U tom pogledu valja podsjetiti da, prema ustaljenoj praksi Suda, područje primjene Direktive 2001/23 obuhvaća sve slučajeve promjena, u okviru ugovornih odnosa, fizičkih ili pravnih osoba odgovornih za rad poduzeća koje ugovaraju obveze poslodavca u odnosu na zaposlenike. Stoga za primjenu Direktive 2001/23 nije nužno da postoje izravni ugovorni odnosi između prenositelja i primatelja, tako da se prijenos može obaviti posredstvom treće osobe (vidjeti, osobito, presude od 7. ožujka 1996., Merckx i Neuhuys, C‑171/94 i C‑172/94, EU:C:1996:87, t. 28. i 30., i od 20. studenoga 2003., Abler i dr., C‑340/01, EU:C:2003:629, t. 39.).

               24

               Iz toga slijedi da nepostojanje ugovorne veze između dvaju poduzeća kojima je uzastopce povjereno obavljanje nadzora i čuvanja lučkih instalacija, nema utjecaja na pitanje je li Direktiva 2001/23 primjeniva na situaciju kakva je ona iz glavnog postupka.

               25

               Osim toga, treba podsjetiti da je, sukladno članku 1. stavku 1. točki (b) Direktive 2001/23, njezina primjenjivost također uvjetovana time da se prijenos odnosi na „gospodarski subjekt koji zadržava svoj identitet, znači organizirano grupiranje resursa koje ima za cilj obavljanje gospodarske djelatnosti, bez obzira na to je li ta djelatnost glavna ili sporedna”.

               26

               Kako bi se utvrdilo je li taj uvjet doista ispunjen, valja razmotriti sve činjenice koje karakteriziraju predmetnu transakciju, među kojima osobito onu o kojoj je vrsti poduzeća ili pogona riječ, je li došlo do prijenosa materijalne imovine poput zgrada i pokretnina, kolika je vrijednost materijalne imovine u trenutku prijenosa, je li novi poslodavac preuzeo većinu zaposlenika, jesu li preuzeti korisnici usluge, kao i stupanj sličnosti između djelatnosti koje su se obavljale prije i poslije prijenosa te trajanje eventualnog prekida u njihovu obavljanju. Te elemente treba ocijeniti u okviru ocjene svih okolnosti slučaja pa se zato oni ne mogu promatrati odvojeno (vidjeti, u tom smislu, presudu od 26. studenoga 2015., Aira Pascual i Algeposa Terminales Ferroviarios, C‑509/14, EU:C:2015:781, t. 32. i navedenu sudsku praksu).

               27

               Konkretno, Sud je smatrao da nacionalni sud prilikom ocjene činjenica koje karakteriziraju predmetnu transakciju mora osobito voditi računa o vrsti poduzeća ili pogona o kojem je riječ (presuda od 26. studenoga 2015., Aira Pascual i Algeposa Terminales Ferroviarios, C‑509/14, EU:C:2015:781, t. 33.).

               28

               Iz navedenoga proizlazi da je važnost pojedinih kriterija za postojanje prijenosa u smislu Direktive 2001/23 nužno različita s obzirom na djelatnost koja se obavlja, to jest s obzirom na načine proizvodnje ili metode rada u poduzeću, pogonu ili dijelu pogona o kojem je riječ (presuda od 26. studenoga 2015., Aira Pascual i Algeposa Terminales Ferroviarios, C‑509/14, EU:C:2015:781, t. 34.).

               29

               Sud je u tom pogledu ocijenio da u sektoru u kojem se djelatnost ponajprije temelji na radnoj snazi nije moguće zadržati identitet gospodarskog subjekta ako većinu njegovih zaposlenika ne preuzme pretpostavljeni preuzimatelj (presuda od 26. studenoga 2015., Aira Pascual i Algeposa Terminales Ferroviarios, C‑509/14, EU:C:2015:781, t. 35.).

               30

               Ako se, s druge strane, djelatnost u bitnome temelji na opremi, činjenica da novi poduzetnik nije preuzeo bivše zaposlenike društva radi obavljanja te djelatnosti, kao što je slučaj u predmetu u glavnom postupku, ne dostaje da bi se isključilo postojanje prijenosa gospodarskog subjekta uz očuvanje njegova identiteta, u smislu Direktive 2001/23. Drukčije bi tumačenje bilo protivno glavnom cilju spomenute direktive, a to je da se, čak i protivno preuzimateljevoj volji, sačuvaju ugovori o radu prenositeljevih zaposlenika (presuda od 26. studenoga 2015., Aira Pascual i Algeposa Terminales Ferroviarios, C‑509/14, EU:C:2015:781, t. 41.).

               31

               Stoga mora sud koji je uputio zahtjev u svjetlu iznesenih razmatranja, te vodeći računa o svim činjeničnim okolnostima koje obilježavaju transakciju o kojoj je riječ u glavnom postupku, ocijeniti treba li istu smatrati prijenosom poduzeća u smislu Direktive 2001/23.

               32

               U tu svrhu on je dužan, posebice, utvrditi je li ICTS prenio Securitasu, izravno ili neizravno, opremu ili tjelesne ili netjelesne stvari radi obavljanja čuvarskih i zaštitarskih djelatnosti u predmetnim postrojenjima.

               33

               Navedeni će sud morati, osim toga, provjeriti je li Portos dos Açores stavio takve elemente na raspolaganje ICTS‑u ili Securitasu. U tom pogledu treba podsjetiti da okolnost, da materijalna imovina nužna za obavljanje djelatnosti o kojoj je riječ u glavnom postupku i koju je preuzeo novi poduzetnik nije pripadala njegovu predniku, nego ju je javni naručitelj jednostavno stavio na raspolaganje, ne može isključiti postojanje prijenosa poduzeća ili pogona u smislu Direktive 2001/23 (presuda od 26. studenoga 2015., Aira Pascual i Algeposa Terminales Ferroviarios, C‑509/14, EU:C:2015:781, t. 38. i 39.). Međutim, samo oprema koja je stvarno korištena za obavljanje čuvarskih usluga, uz isključenje instalacija koje su predmet tih usluga, mora, ako je to potrebno, biti uzeta u obzir radi utvrđenja postojanja prijenosa subjekta koji zadržava svoj identitet, u smislu Direktive 2001/23 (presuda od 29. srpnja 2010., UGT‑FSP, C‑151/09, EU:C:2010:452, t. 31.).

               34

               Imajući sve navedeno u vidu, na prva dva pitanja treba odgovoriti da članak 1. stavak 1. točku (a) Direktive 2001/23 treba tumačiti na način da pod pojam „prijenos poduzeća [ili] pogona” u smislu te odredbe potpada situacija u kojoj je naručitelj raskinuo ugovor o pružanju usluga nadzora i čuvanja svojih postrojenja zaključen s jednim poduzećem te je potom, radi izvršenja tih usluga, zaključio novi ugovor s drugim poduzećem koje odbija preuzeti zaposlenike prvog poduzeća, ako je to drugo poduzeće preuzelo opremu potrebnu za obavljanje navedene usluge.

            Treće pitanje

               35

               Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev, u biti, pita treba li članak 1. stavak 1. Direktive 2001/23 tumačiti na način da mu je protivna nacionalna odredba, kao što je ona iz glavnog postupka, koja određuje da gubitak klijenta od strane gospodarskog subjekta nakon dodjele ugovora o javnoj nabavi usluga drugom subjektu ne potpada pod pojam „prijenos poduzeća [ili] pogona” u smislu navedenog članka 1. stavka 1.

               36

               U tom pogledu Sud je već presudio da obični gubitak ugovora o uslugama u korist konkurenta ne može, sam po sebi, ukazati na postojanje prijenosa poduzeća ili pogona u smislu Direktive 2001/23 (presuda od 11. ožujka 1997., Süzen, C‑13/95, EU:C:1997:141, t. 16.). Međutim, nacionalna odredba koja na općenit način iz područja primjene tog pojma isključuje gubitak klijenta od strane gospodarskog subjekta nakon dodjele ugovora o javnoj nabavi usluga drugom subjektu ne omogućuje da se u obzir uzmu sve činjenične okolnosti koje karakteriziraju predmetnu transakciju.

               37

               Stoga, imajući, s jedne strane, u vidu ustaljenu praksu suda navedenu u točkama 26. i 27. ove presude i, s druge strane, cilj Direktive 2001/23, koji se sastoji – kako proizlazi iz njezine treće uvodne izjave – od zaštite zaposlenika u slučaju promjene poslodavca kako bi se osigurala zaštita njihovih prava, valja smatrati da članak 1. stavak 1. navedene direktive treba tumačiti na način da mu je protivna takva nacionalna odredba.

               38

               U tim okolnostima na treće pitanje valja odgovoriti da članak 1. stavak 1. Direktive 2001/23 treba tumačiti na način da mu je protivna nacionalna odredba, kao što je ona iz glavnog postupka, koja određuje da gubitak klijenta od strane gospodarskog subjekta nakon dodjele ugovora o javnoj nabavi usluga drugom subjektu, ne potpada pod pojam „prijenos poduzeća [ili] pogona” u smislu navedenog članka 1. stavka 1.

         Troškovi

               39

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (deseto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 1. stavak 1. točku (a) Direktive Vijeća 2001/23/EZ od 12. ožujka 2001. o usklađivanju zakonodavstava država članica u odnosu na zaštitu prava zaposlenika kod prijenosa poduzeća, pogona” ili dijelova poduzeća ili pogona treba tumačiti na način da pod pojam „prijenos poduzeća [ili] pogona” u smislu te odredbe potpada situacija u kojoj je naručitelj raskinuo ugovor o pružanju usluga nadzora i čuvanja svojih postrojenja zaključen s jednim poduzećem te je potom, radi izvršenja tih usluga, zaključio novi ugovor s drugim poduzećem koje odbija preuzeti zaposlenike prvog poduzeća ako je to drugo poduzeće preuzelo opremu potrebnu za obavljanje navedene usluge.

                           2.

                           Članak 1. stavak 1. Direktive 2001/23 treba tumačiti na način da mu je protivna nacionalna odredba, kao što je ona iz glavnog postupka, koja određuje da gubitak klijenta od strane gospodarskog subjekta nakon dodjele ugovora o javnoj nabavi usluga drugom subjektu ne potpada pod pojam „prijenos poduzeća [ili] pogona” u smislu navedenog članka 1. stavka 1.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: portugalski


Presuda Suda (peto vijeće) od 8. veljače 1990. # Gijs van de Kolk-Douane Expéditeur BV protiv Inspecteur der Invoerrechten en Accijnzen. # Zahtjev za prethodnu odluku: Tariefcommissie - Nizozemska. # Zajednička carinska tarifa. # Predmet C-233/88.


title: Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 4. srpnja 2017. (Ulomci).#Systema Teknolotzis AE - Efarmogon Ilektronikis kai Pliroforikis protiv Europske komisije.#Sedmi okvirni program za istraživanje, tehnološki razvoj i demonstracijske aktivnosti (2007.‑2013.) – Sporazumi o dodjeli bespovratnih sredstava za projekte PlayMancer, Mobiserv i PowerUp – Članak 299. UFEU‑a – Odluka koja je izvršna isprava – Tužba za poništenje – Akt koji se može pobijati – Dopuštenost – Proporcionalnost – Obveza dužne pažnje – Obveza obrazlaganja.#Predmet T-234/15.

text:
T‑234/1562015TJ0234EU:T:2017:46100011144T
      PRESUDA OPĆEG SUDA (treće vijeće)
      4. srpnja 2017. (
            *1
         )
      „Sedmi okvirni program za istraživanje, tehnološki razvoj i demonstracijske aktivnosti (2007.‑2013.) — Sporazumi o dodjeli bespovratnih sredstava za projekte PlayMancer, Mobiserv i PowerUp — Članak 299. UFEU‑a — Odluka koja je izvršna isprava — Tužba za poništenje — Akt koji se može pobijati — Dopuštenost — Proporcionalnost — Obveza dužne pažnje — Obveza obrazlaganja“
      U predmetu T‑234/15,

         Systema Teknolotzis AE – Efarmogon Ilektronikis kai Pliroforikis, sa sjedištem u Ateni (Grčka), koji zastupa E. Georgilas, odvjetnik,
      tužitelj,
      protiv

         Europske komisije, koju zastupaju J. Estrada de Solà i L. Di Paolo, u svojstvu agenata, uz asistenciju E. Politis, odvjetnika,
      tuženik,
      povodom zahtjeva na temelju članka 263. UFEU‑a za poništenje Odluke Komisije C(2015) 1677 final, od 10. ožujka 2015., koja je izvršna isprava za prisilnu naplatu od tužitelja iznosa od 716334,05 eura, uvećano za kamate,
      OPĆI SUD (treće vijeće),
      u sastavu: S. Frimodt Nielsen, predsjednik, V. Kreuschitz (izvjestitelj) i N. Półtorak, suci,
      tajnik: E. Coulon,
      donosi sljedeću

         Presudu (
               1
            )

      [omissis]

         Pravo

      [omissis]

         Dopuštenost

         Uvod

      [omissis]

               80

               Prije ispitivanja prigovora nedopuštenosti koji je iznijela Komisija, važno je podsjetiti da su na temelju članka 299. UFEU‑a, akti Komisije kojima se nameće novčana obveza, osim ako se ona nameće državama, izvršivi. Izvršenje je uređeno pravilima građanskog postupka koja su na snazi u državi na čijem se državnom području ono provodi. Nacionalno tijelo, koje vlada svake države članice odredi u tu svrhu i o tome obavijesti Komisiju i Sud Europske unije, prilaže odluci potvrdu o izvršivosti, pri čemu se ne zahtijeva nikakva druga formalnost osim provjere vjerodostojnosti odluke. Kada se na traženje zainteresirane stranke ove formalnosti ispune, ta stranka može pristupiti izvršenju u skladu s nacionalnim pravom upućujući predmet neposredno nadležnom tijelu. Izvršenje se može suspendirati samo odlukom Suda Europske unije. Međutim, ispitivanje pravilnosti u postupku izvršenja u nadležnosti je sudova dotične države.

               81

               Osim toga, članak 79. stavak 2. Uredbe (EU, Euratom) br. 966/2012 Europskog parlamenta i Vijeća, od 25. listopada 2012. o financijskim pravilima koja se primjenjuju na opći proračun Unije i o stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EZ, Euratom) br. 1605/2002 (SL 2012., L 298, str. 1., SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 7., str. 248., u daljnjem tekstu: Financijska uredba), predviđa da institucija može formalno odrediti iznos potraživanja od dužnika koji nisu države članice na temelju odluke izvršive u smislu članka 299. UFEU‑a.

         Potvrđujući karakter pobijane odluke

               82

               Komisija u bitnome navodi da je pobijana odluka čisto potvrdna odluka ranijih odluka kojima se odbijaju platne olakšice koje je zatražio tužitelj.

               83

               Najprije treba podsjetiti da je tužba za poništenje podnesena u odnosu na sve odredbe koje su donijele institucije Unije, neovisno o njihovoj naravi ili obliku, kojima se žele proizvesti pravni učinci (vidjeti presudu od 6. travnja 2000., Španjolska/Komisija, C‑443/97, EU:C:2000:190, t. 27. i navedenu sudsku praksu) odnosno koje donose izmjenu pravne situacije kakva je postojala prije njihova donošenja (vidjeti u tom smislu presudu od 29. lipnja 1995., Španjolska/Komisija, C‑135/93, EU:C:1995:201, t. 21.).

               84

               Akt koji samo potvrđuje prvotnu odluku ne mijenja situaciju zainteresiranog i stoga nije odluka protiv koje se može podnijeti tužba za poništenje (vidjeti u tom smislu presude od 25. svibnja 1993.Foyer culturel du Sart‑Tilman/Komisija, C‑199/91, EU:C:1993:205, t. 23.; od 9. prosinca 2004., Komisija/Greencore, C‑123/03 P, EU:C:2004:783, t. 39., i rješenje od 27. studenoga 2015., Italija/Komisija, T‑809/14, neobjavljeno, EU:T:2015:970, t. 29.). Prema ustaljenoj sudskoj praksi, tužba podnesena protiv isključivo potvrđujućeg akta druge odluke koja je postala konačna nedopuštena je. Smatra se kao isključivo potvrđujući akt ranije odluke ako ne sadržava nikakav novi element u odnosu na raniju odluku i prije njega nije provedeno ponovno ispitivanje situacije adresata te odluke (presude od 7. veljače 2001., Inpesca/Komisija, T‑186/98, EU:T:2001:42, t. 44.; od 22. svibnja 2012., Sviluppo Globale/Komisija, T‑6/10, neobjavljena, EU:T:2012:245, t. 22., i od 2. lipnja 2016., Moreda‑Riviere Trefilerías i dr./Komisija, T‑426/10 do T‑429/10 i T‑438/12 do T‑441/12, EU:T:2016:335, t. 545.). Stoga se ne može ocijeniti je li akt potvrđujući ili ne samo s obzirom na njegov sadržaj u odnosu na onaj ranije odluke koju potvrđuje. Naime, također treba ocijeniti narav pobijanog akta u odnosu na narav zahtjeva na koji taj akt daje odgovor (vidjeti presudu od 7. veljače 2001., Inpesca/Komisija, T‑186/98, EU:T:2001:42, t. 45. i navedenu sudsku praksu).

               85

               Opća struktura i cilj sudske prakse koja se odnosi na isključivo potvrđujuće akte žele osigurati poštovanje rokova za tužbu kao i načelo pravomoćnosti (vidjeti u tom smislu presude od 18. prosinca 2007., Weißenfels/Parlament, C‑135/06 P, EU:C:2007:812, t. 54. i navedenu sudsku praksu, te od 19. veljače 2009., Gorostiaga Atxalandabaso/Parlament, C‑308/07 P, EU:C:2009:103, t. 58. i navedenu sudsku praksu) i stoga, zaštititi načelo pravne sigurnosti (vidjeti u tom smislu presude od 18. siječnja 2007., PKK i KNK/Vijeće, C‑229/05 P, EU:C:2007:32, t. 101.; od 18. listopada 2007., Komisija/Parlament i Vijeće, C‑299/05, EU:C:2007:608, t. 29., i rješenje od 29. lipnja 2009., Cofra/Komisija, C‑295/08 P, neobjavljeno, EU:C:2009:407, t. 53. i 54.). Tako je presuđeno da je cilj sudske prakse, prema kojoj je tužba za poništenje podnesena protiv isključivo potvrđujuće ranije odluke koja nije pobijana u roku nedopuštena, izbjeći da tužitelj neizravno može dovesti u pitanje zakonitost odluke koja nije na vrijeme osporena i koja je stoga postala konačna (presuda od 4. ožujka 2015., Ujedinjena Kraljevina/ECB, T‑496/11, EU:T:2015:133, t. 59.).

               86

               Nadalje, valja podsjetiti da se nadležnost tumačenja i primjene odredaba Ugovora dodijeljena Sudu Unije u tužbi za poništenje podnesenoj na temelju članka 263. UFEU‑a ne primjenjuje kada je pravna situacija tužitelja unutar okvira ugovornih odnosa čiji je pravni režim uređen nacionalnim zakonom koji su odredile ugovorne strane (presuda od 9. rujna 2015., Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisija, C‑506/13 P, EU:C:2015:562, t. 18.).

               87

               Naime, ako se Sud Unije proglasi nadležnim za odlučivanje o poništenju akata koji su dio isključivo ugovornog okvira, on može ne samo učiniti članak 272. UFEU‑a koji omogućava dodijeliti sudsku nadležnost Unije na temelju arbitražne klauzule bespredmetnim, nego i, u slučaju da ugovor ne sadržava takvu klauzulu, proširiti svoju sudsku nadležnost preko granica utvrđenih člankom 274. UFEU‑a, koji nacionalnim sudovima povjerava opću nadležnost za sporove u kojima je Unija jedna od stranaka (vidjeti presudu od 9. rujna 2015., Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisija, C‑506/13 P, EU:C:2015:562, t. 19. i navedenu sudsku praksu).

               88

               Slijedi da se u slučaju ugovora koji veže tužitelja za jednu od institucija Unije, sudovima Unije može podnijeti tužba na temelju članka 263. UFEU‑a samo ako se pobijanim aktom želi postići obvezujuće pravne učinke koji su izvan ugovornog odnosa koji veže stranke i koji podrazumijevaju izvršavanje isključivih ovlasti javne vlasti dodijeljenih instituciji koja je sklopila ugovor u svojstvu upravnog tijela (presuda od 9. rujna 2015, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisija, C‑506/13 P, EU:C:2015:562, t. 20.).

               89

               Tako je bilo odlučeno da je tužba za poništenje nedopuštena kada je podnesena protiv opomene ili zahtjeva za plaćanje koja ulazi u kontekst sporazuma koji veže Komisiju i tužitelja i koja ima za cilj naplatu tražbine koja se temelji na odredbama navedenog sporazuma (vidjeti u tom smislu rješenje od 6. siječnja 2015., St'art i dr./Komisija, T‑93/14, neobjavljeno, EU:T:2015:11, t. 31. do 33.).

               90

               Naprotiv, odluka koja je izvršna isprava u smislu članka 299. UFEU‑a, akt je koji se može pobijati u smislu članka 263. UFEU‑a s obzirom na to da je ta odluka, u nedostatku suprotnog navoda u UFEU‑u, među onima iz članka 288. UFEU‑a. Osnovanost takve odluke koja je izvršna isprava može se stoga osporavati samo pred sudom koji odlučuje o poništenju na temelju članka 263. UFEU‑a (rješenje od 13. rujna 2011., CEVA/Komisija, T‑224/09, neobjavljeno, EU:T:2011:462, t. 59., i presuda od 27. rujna 2012., Applied Microengineering/Komisija, T‑387/09, EU:T:2012:501, t. 38.).

               91

               Opći sud je također smatrao da to osobito vrijedi kada je odluka koja je izvršna isprava bila donesena u svrhu naplate tražbine koja je nastala iz ugovora koji je sklopila institucija. Naime, iako je ugovor tog tipa izričito dopuštao donošenje takvih odluka, njihova pravna narav ne bi bila određena ugovorom ili nacionalnim pravom koje se na njega primjenjuje već člankom 299. UFEU‑a. No, potonji ne predviđa derogatorni pravni režim za odluke koje su izvršne isprave donesene radi naplate ugovorne tražbine (vidjeti u tom smislu presudu od 27. rujna 2012., Applied Microengineering/Komisija, T‑387/09, EU:T:2012:501, t. 39.). Kako pravni učinci odluke koja je izvršna isprava imaju podrijetlo u izvršavanju isključivih ovlasti javne vlasti, donošenje takve odluke predstavlja izvršavanje isključivih ovlasti javne vlasti Komisije. Nadalje, valja naglasiti da akt koji je izvršna isprava u smislu članka 299. stavka 1. UFEU‑a, koji je donijela Komisija, konačno utvrđuje njezinu volju da nastavi naplatu svojih potraživanja (vidjeti u tom smislu rješenje od 8. svibnja 2013., Talanton/Komisija, T‑165/13 R, neobjavljeno, EU:T:2013:235, t. 18.).

               92

               U ovom slučaju, kako bi se pobijana odluka mogla kvalificirati kao isključivo potvrđujuća odluka, važno je osobito da se raniji akti koje je donijela Komisija mogu kvalificirati kao odluke protiv kojih se može podnijeti tužba za poništenje (vidjeti točke 84. i 85. supra). Nadalje, kako bi se akti koji prethode pobijanoj odluci mogli kvalificirati kao odluke protiv kojih se mogu podnijeti tužbe za poništenje, važno je da proizvode obvezujuće pravne učinke koji su izvan ugovornog odnosa koji veže stranke i da podrazumijevaju izvršavanje isključivih ovlasti javne vlasti dodijeljenih instituciji u njezinu svojstvu upravnog tijela (vidjeti točku 88. supra).

               93

               Akti koji prethode pobijanom aktu su, za projekt PlayMancer, Komisijino odbijanje, izraženo u njezinu dopisu od 31. srpnja 2013. da odobri obročno plaćanje tužiteljeva duga unutar sedam godina i njezino prešutno odbijanje da produlji rok za plaćanje tužiteljeva duga nakon njegova zahtjeva od 2. lipnja 2014. za projekt Mobiserv, Komisijino odbijanje od 6. ožujka 2013. da tužitelju dodijeli produljenje roka za plaćanje njegova duga, i za projekt PowerUp, Komisijino odbijanje od 19. kolovoza 2014. da tužitelju odobri dodatni rok za plaćanje njegova duga.

               94

               Ta odbijanja Komisije da tužitelju odobri olakšanje plaćanja međutim ne proizvode obvezujuće pravne učinke koji su izvan ugovornih odnosa koji vežu Komisiju i tužitelja u kontekstu projekata PlayMancer, Mobiserv i PowerUp. Osim toga, ta odbijanja ne podrazumijevaju izvršavanje javnih ovlasti dodijeljenih Komisiji u svojstvu upravnog tijela. Konačno, ne može se raditi o zaobilaženju roka za tužbu za poništenje jer predmetna odbijanja ulaze u ugovorne odnose između Komisije i tužitelja, i jer osporavanja pred Sudom Unije, na temelju članka 272. UFEU‑a, ugovornih prava i obveza nisu podložna istom roku za tužbu.

               95

               Stoga, Komisija pogrešno navodi da je tužiteljeva tužba nedopuštena jer je pobijana odluka potvrđujuća odluka u odnosu na ranija odbijanja Komisije da tužitelju odobri olakšanje plaćanja.
               [omissis]

               Slijedom navedenoga,
               OPĆI SUD (treće vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Tužba se odbija.

                           2.

                           Društvu Systema Teknolotzis AE – Efarmogon Ilektronikis kai Pliroforikis nalaže se snošenje troškova.

                           Frimodt Nielsen

                           Kreuschitz

                           Półtorak

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 4. srpnja 2017.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: grčki
      (
            1
         )	Navedene su samo one točke presude za koje Opći sud smatra da ih je korisno objaviti.


Presuda Suda (osmo vijeće) od 8. veljače 2007.#Komisija Europskih zajednica protiv Republike Slovačke.#Povreda obveze države članice - Direktiva 96/48/EZ.#Predmet C-114/06.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) 16. studenoga 2011.#Sachsa Verpackung GmbH protiv Europska komisija.#Predmet T-79/06.