title: Presuda Suda (sedmo vijeće) od 14. ožujka 2019.#Ministre de l'Action et des Comptes publics protiv supružnikâ Raymond Dreyer.#Zahtjev za prethodnu odluku koij je uputio Cour administrative d'appel de Nancy.#Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna sigurnost – Sporazum između Europske zajednice i njezinih država članica, s jedne strane, i Švicarske Konfederacije, s druge strane, o slobodnom kretanju osoba – Uredba (EZ) br. 883/2004 – Članak 3. – Materijalno područje primjene – Naknade na dohotke od imovine osobe s boravištem u Francuskoj koja je osigurana u švicarskom sustavu socijalne sigurnosti – Naknade namijenjene financiranju dvaju davanja kojima upravlja francuski Nacionalni fond solidarnosti za samostalnost – Izravna i dovoljno značajna veza s određenim granama socijalne sigurnosti – Pojam ‚davanje iz sustava socijalne sigurnosti’ – Pojedinačna ocjena osobnih potreba podnositelja zahtjeva – Uzimanje u obzir sredstava podnositelja zahtjeva u izračunu iznosa davanja.#Predmet C-372/18.

text:
         PRESUDA SUDA (sedmo vijeće)
      14. ožujka 2019. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna sigurnost – Sporazum između Europske zajednice i njezinih država članica, s jedne strane, i Švicarske Konfederacije, s druge strane, o slobodnom kretanju osoba – Uredba (EZ) br. 883/2004 – Članak 3. – Materijalno područje primjene – Naknade na dohotke od imovine osobe s boravištem u Francuskoj koja je osigurana u švicarskom sustavu socijalne sigurnosti – Naknade namijenjene financiranju dvaju davanja kojima upravlja francuski Nacionalni fond solidarnosti za samostalnost – Izravna i dovoljno značajna veza s određenim granama socijalne sigurnosti – Pojam ‚davanje iz sustava socijalne sigurnosti’ – Pojedinačna ocjena osobnih potreba podnositelja zahtjeva – Uzimanje u obzir sredstava podnositelja zahtjeva u izračunu iznosa davanja”
      U predmetu C‑372/18,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio cour administrative d’appel de Nancy (Žalbeni upravni sud u Nancyju, Francuska), odlukom od 31. svibnja 2018., koju je Sud zaprimio 7. lipnja 2018., u postupku

         Ministre de l’Action et des Comptes publics

      protiv

         supružnikâ Raymond Dreyer,

      SUD (sedmo vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, E. Levits i C. Vajda (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Bobek,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za supružnike Dreyer, J. Schaeffer, avocat,

               –

               za francusku vladu, D. Colas i R. Coesme, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, D. Martin i M. Van Hoof, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 3. Uredbe (EZ) br. 883/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti (SL 2004., L 166, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 160.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između ministre de l’Action et des Comptes publics (Ministarstvo uprave i javnih financija, Francuska) i supružnikâ Raymond Dreyer, francuskih poreznih rezidenata osiguranih u švicarskom sustavu socijalne sigurnosti (u daljnjem tekstu: supružnici Dreyer), u vezi s plaćanjem doprinosa i naknada tih osoba za godinu 2015. na njihove dohotke od kapitala.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

         Sporazum o slobodnom kretanju osoba

               3

               Europska zajednica i njezine države članice, s jedne strane, i Švicarska Konfederacija, s druge strane, potpisale su 21. lipnja 1999. sedam sporazuma među kojima i Sporazum o slobodnom kretanju osoba (SL 2002., L 114, str. 6., u daljnjem tekstu: Sporazum o slobodnom kretanju osoba) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 60., str. 8.). Odlukom Vijeća i Komisije 2002/309/EZ, Euratom od 4. travnja 2002. o sporazumu o znanstvenoj i tehnološkoj suradnji od 4. travnja 2002. o zaključivanju sedam sporazuma sa Švicarskom Konfederacijom (SL 2002., L 114, str. 1.) tih sedam sporazuma odobreno je u ime Zajednice, a stupili su na snagu 1. lipnja 2002.

               4

               U skladu s preambulom Sporazuma o slobodnom kretanju osoba, ugovorne stranke su „odlučne postići slobodno kretanje osoba između njih na temelju pravila koja se primjenjuju u Europskoj zajednici”.

               5

               U članku 8. tog sporazuma naslovljenom „Usklađenost sustava socijalne sigurnosti” propisuje se:
               „Ugovorne stranke osiguravaju, u skladu s Prilogom II., usklađenost sustava socijalne sigurnosti posebno s ciljem:

                        (a)

                        osiguranja jednakog postupanja;

                        (b)

                        određivanja zakonodavstva koje se primjenjuje;

                        (c)

                        zbrajanja radi stjecanja i zadržavanja prava na davanja te izračuna takvih davanja svih razdoblja koja nacionalno zakonodavstvo predmetnih država uzimaju u obzir;

                        (d)

                        isplate davanja osobama koje borave na području ugovornih stranaka;

                        (e)

                        poticanja uzajamne upravne pomoći i suradnje između tijela i institucija.”

               6

               U Prilogu II. navedenom sporazumu, kako je izmijenjen Odlukom br. 1/2012 Zajedničkog odbora uspostavljenog na temelju istog sporazuma od 31. ožujka 2012. (SL 2012., L 103, str. 51.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 6., str. 319.), sadržan je članak 1. koji glasi:
               „1.   U pogledu koordinacije sustavâ socijalne sigurnosti, ugovorne su stranke suglasne međusobno primjenjivati pravne akte Europske unije koji su navedeni i kako su izmijenjeni odjeljkom A ovog Priloga ili pravila koja su istovjetna takvim aktima.
               2.   Pojam ‚država članica/države članice’ sadržan u pravnim aktima iz odjeljka A ovog Priloga smatra se da uključuje Švicarsku uz države obuhvaćene odgovarajućim pravnim aktima Europske unije.”

               7

               Odjeljak A tog priloga, među ostalim, upućuje na Uredbu br. 883/2004.

         Uredba br. 883/2004

               8

               Članak 3. stavci 1. i 3. Uredbe br. 883/2004 glasi:
               „1.   Ova se Uredba primjenjuje na sve zakonodavstvo s obzirom na sljedeće grane socijalne sigurnosti:

                        (a)

                        davanja za slučaj bolesti;

                        (b)

                        davanja za majčinstvo i istovjetna davanja za očinstvo;

                        (c)

                        invalidska davanja;

                        (d)

                        davanja za slučaj starosti;

                        (e)

                        davanja za nadživjele osobe;

                        (f)

                        davanja za ozljede na radu i profesionalne bolesti;

                        (g)

                        posmrtna pripomoć;

                        (h)

                        davanja za nezaposlenost;

                                 (i)

                                 predmirovinska davanja;

                        (j)

                        obiteljska davanja.

                  […]
               3.   Ova se Uredba također primjenjuje na posebna nedoprinosna novčana davanja predviđena člankom 70.”

               9

               Članak 11. stavak 1. te uredbe propisuje:
               Na osobe na koje se primjenjuje ova Uredba, primjenjuje se zakonodavstvo samo jedne države članice. To se zakonodavstvo određuje u skladu s ovom glavom.”

            Francusko pravo

               10

               Člankom 1600‑0 F.a code général des impôts (Opći porezni zakonik), u njegovoj verziji primjenjivoj na činjenice u glavnom postupku, određuje se:
               „I. – Socijalna naknada na dohotke od imovine utvrđuje se u skladu s odredbama članka L. 245‑14 Zakonika o socijalnoj sigurnosti.
               […]”

               11

               Člankom L. 245‑16 code de la sécurité sociale (Zakonik o socijalnoj sigurnosti), u njegovoj verziji primjenjivoj na činjenice u glavnom postupku, propisano je:
               „I. – Stopa socijalnih naknada navedenih u člancima L. 245‑14 i L. 245‑15 iznosi 4,5 %.

                        II.

                        – Prihod od naknada navedenih u stavku I. dodjeljuje se tako da:

                                 –

                                 dio koji odgovara stopi od 1,15 % pripada Nacionalnom fondu solidarnosti za samostalnost;
                                 […]”

               12

               U skladu s člankom L. 14‑10-1 code de la sécurité sociale (Zakonik o socijalnoj skrbi i zaštiti obitelji):
               „I. – Zadaće Nacionalnog fonda solidarnosti za samostalnost su:
               1. Doprinos financiranju prevencije i pružanja potpore u slučajevima gubitka samostalnosti starijih osoba i osoba s invaliditetom; u njihovom domu ili ustanovi, kao i doprinos financiranju radi pružanja potpore njegovateljima, uz poštovanje jednakosti postupanja s dotičnim osobama na cijelom području;
               […]
               10. Doprinos financiranju ulaganja u unapređenje tehničkih i sigurnosnih standarda, modernizacije radnih prostora i stvaranja novih slobodnih mjesta u ustanovama te socijalnim i zdravstveno‑socijalnim službama;
               […]”

               13

               Tekst članka L. 14‑10-4 tog zakonika glasi kako slijedi:
               „Prihodi namijenjeni Nacionalnom fondu solidarnosti za samostalnost sastoje se od:
               […]
               2. Dodatnog doprinosa na socijalnu naknadu navedenu u članku L. 245‑14 Zakonika o socijalnoj sigurnosti i dodatnog doprinosa na socijalnu naknadu navedenu u članku L. 245‑15 istog zakonika. Ti se dodatni doprinosi izračunavaju, provjeravaju, nadoknađuju i zahtijevaju pod istim uvjetima i uz iste sankcije poput onih primjenjivih na te socijalne naknade. Njihova stopa iznosi 0,3 %;
               […]”

               14

               Člankom L. 232‑1 navedenog zakonika predviđa se:
               „Svaka starija osoba s boravištem u Francuskoj koja nije u stanju nositi se s posljedicama nedostatka ili gubitka samostalnosti povezane sa svojim fizičkim ili psihičkim stanjem ima pravo na doplatak za osobnu samostalnost koji omogućuje potporu prilagođenu njezinim potrebama.
               Taj doplatak, koji se na cijelom državnom području određuje u istim uvjetima, namijenjen je osobama koje, neovisno o skrbi koju mogu ostvariti, trebaju potporu za obavljanje osnovnih životnih funkcija ili čije stanje zahtijeva redovito praćenje.”

               15

               U članku L. 232‑2 tog zakonika propisuje se:
               „Doplatak za osobnu samostalnost, koji ima karakter davanja u naravi, dodjeljuje se, na njezin zahtjev u granicama tarifa određenih propisom, svakoj osobi koja dokaže stalno i zakonito boravište i koja ispunjava uvjete starosti i gubitka samostalnosti koji se procjenjuju na temelju nacionalne tablice, koji su također određeni propisom.”

               16

               U članku L. 232‑4 Zakonika o socijalnoj skrbi i zaštiti obitelji određuje se:
               „Doplatak za osobnu samostalnost jednak je iznosu dijela plana potpore koju korisnik koristi umanjenom za njegov doprinos.
               Taj doprinos izračunava se i ažurira 1. siječnja svake godine na temelju njegovih sredstava utvrđenih u skladu s uvjetima određenima u člancima L. 132‑1 i L. 132‑2 i iznosa plana potpore, prema nacionalnoj ljestvici koja se revidira svake godine 1. siječnja u skladu s člankom L 232‑3-1.
               […]”

               17

               Tekst članka L. 245‑1 tog zakonika glasi:
               „I. – Svaka osoba s invaliditetom koja stalno i zakonito boravi u metropolitanskoj Francuskoj, u zajednicama navedenima u članku L. 751‑1 Zakonika o socijalnoj sigurnosti ili na Saint‑Pierre‑et‑Miquelonu, čija je dob niža od granice određene dekretom i čija invalidnost udovoljava kriterijima utvrđenima dekretom, uzimajući u obzir osobito prirodu i važnost kompenzacijskih potreba u pogledu njezine organizacije života, ima pravo na kompenzacijsko davanje koje ima karakter davanja u naravi i koje se prema izboru korisnika može isplatiti u naravi ili u novcu.
               Ako osoba ispunjava uvjete starosti koji daju pravo na doplatak iz članka L. 541‑1 Zakonika o socijalnoj sigurnosti, na ostvarenje kompenzacijskog davanja primjenjuju se uvjeti iz stavka III. ovog članka.
               Ako korisnik kompenzacijskog davanja ima pravo iste vrste u okviru sustava socijalne sigurnosti, s te osnove isplaćeni iznosi oduzimaju se od iznosa kompenzacijskog davanja u skladu s uvjetima utvrđenima dekretom.
               […]”

               18

               U članku L. 245‑6 navedenog zakonika propisuje se:
               „Kompenzacijsko davanje dodjeljuje se na temelju tarifa i iznosa određenih u skladu s prirodom troškova unutar granice stopa potpore koje se mogu razlikovati ovisno o korisnikovim sredstvima. Maksimalni iznosi, tarife i stope potpore određuju se odlukama ministarstva nadležnog za osobe s invaliditetom. Načini i trajanje dodjele tog davanja određeni su dekretom.
               Iz sredstava koja se koriste za određivanje stopa potpore navedenih u prethodnom podstavku isključeni su:

                        –

                        dohodci od profesionalne djelatnosti dotične osobe;

                        –

                        privremene naknade, davanja i doživotne rente pružene žrtvama ozljeda na radu ili njihovim uzdržavanicima iz stavka 8. članka 81. Općeg poreznog zakonika;

                        –

                        zamjenski dohodci čiji je popis određen propisom;

                        –

                        dohodci od djelatnosti bračnog druga, izvanbračnog druga, osobe s kojima je dotična osoba sklopila registrirano partnerstvo, obiteljskog njegovatelja koji živeći u kućanstvu dotične osobe osigurava djelotvornu potporu, njezinih roditelja čak i kad dotična osoba ima prebivalište kod njih;

                        –

                        doživotne rente iz stavka 2. odjeljka I. članka 199.f Općeg poreznog zakonika, ako ih je za sebe osnovala osoba s invaliditetom ili su to u njezinu korist učinili njezini roditelji ili njezin pravni zastupnik, njezini bake i djedovi, njezina braća i sestre ili njezina djeca;

                        –

                        određena socijalna davanja sa specijaliziranim ciljem čiji je popis određen propisom.”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               19

               Supružnici Dreyer francuski su državljani koji borave u Francuskoj i u toj su državi članici porezni rezidenti. Gospodin Dreyer, koji je sada u mirovini, cijelu svoju profesionalnu karijeru proveo je u Švicarskoj te je njegova supruga kao i on sam osigurana u švicarskom sustavu socijalne sigurnosti.

               20

               Rješenjem o naplati poreza od 31. listopada 2016., koje je potvrđeno odlukom od 6. prosinca 2016., francuska porezna uprava odlučila je da su supružnici Dreyer na temelju dohodaka od imovine ostvarenih u Francuskoj tijekom 2015. u obliku dohodaka od kapitala obveznici plaćanja općeg socijalnog doprinosa, doprinosa za podmirenje socijalnog duga, socijalne naknade i njezinih dodatnih doprinosa kao i nameta solidarnosti (u daljnjem tekstu zajedno: predmetni doprinosi i naknade). Potonji pridonose financiranju triju francuskih tijela, to jest Fonds de solidarité vieillesse (Fond mirovinske solidarnosti, Francuska, u daljnjem tekstu: FSV), Caisse d’amortissement de la dette sociale (Fond za otkup socijalnog duga, Francuska, u daljnjem tekstu: CADES) i Caisse nationale de solidarité pour l’autonomie (Nacionalni fond solidarnosti za samostalnost, Francuska, u daljnjem tekstu: CNSA).

               21

               Budući da su davanja kojima upravljaju FSV, CADES i CNSA i koja su financirana predmetnim doprinosima i naknadama bila davanja iz sustava socijalne sigurnosti, supružnici Dreyer su pred Tribunal administratif de Strasbourg (Upravni sud u Strasbourgu, Francuska) osporili svoju obvezu plaćanja navedenih doprinosa i naknada zbog toga što su već bili osigurani u švicarskom sustavu socijalne sigurnosti i nisu morali doprinositi financiranju francuskog sustava socijalne sigurnosti zbog načela primjene zakonodavstva samo jedne države članice koje proizlazi iz Uredbe br. 883/2004. Tribunal administratif de Strasbourg (Upravni sud u Strasbourgu) je presudom od 11. srpnja 2017. prihvatio tužbu supružnikâ Dreyer i oslobodio ih obveze plaćanja predmetnih doprinosa i naknada.

               22

               Ministarstvo uprave i javnih financija je potom protiv te presude podnijelo žalbu pred sudom koji je uputio zahtjev Cour administrative d’appel de Nancy (Žalbeni upravni sud u Nancyju).

               23

               Potonji je najprije, poput Tribunal administratif de Strasbourg (Upravni sud u Strasbourgu), potvrdio da supružnike Dreyer valja osloboditi dijela predmetnih doprinosa i naknada namijenjenih FSV‑u i CADES‑u odnosno općeg socijalnog doprinosa, doprinosa za podmirenje socijalnog duga, nameta solidarnosti i jednog dijela socijalne naknade. Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, taj dio predmetnih doprinosa i naknada je u izravnoj i dovoljno značajnoj vezi s određenim granama socijalne sigurnosti te je stoga uređen načelom primjene zakonodavstva samo jedne države članice iz članka 11. stavka 1. Uredbe br. 883/2004. Stoga, budući da su supružnici Dreyer osigurani u švicarskom sustavu socijalne sigurnosti, oni u Francuskoj ne podliježu obvezi plaćanja socijalnih doprinosa i naknada namijenjenih financiranju francuskog sustava socijalne sigurnosti u skladu sa sudskom praksom iz presude od 26. veljače 2015., de Ruyter (C‑623/13, EU:C:2015:123).

               24

               S druge strane, sud koji je uputio zahtjev izražava sumnje o tome može li se i za dio predmetnih doprinosa i naknada koji je namijenjen CNSA‑u, odnosno za dio socijalne naknade i dodatnog doprinosa, smatrati da predstavlja financiranje davanja iz sustava socijalne sigurnosti u smislu Uredbe br. 883/2004 te da je u izravnoj i dovoljno značajnoj vezi s određenim granama socijalne sigurnosti.

               25

               U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev podsjeća, upućujući na točku 37. presude od 21. veljače 2006., Hosse (C‑286/03, EU:C:2006:125), da se u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda davanje može smatrati „davanjem iz sustava socijalne sigurnosti” ako je, s jedne strane, dodijeljeno korisnicima bez ikakve pojedinačne i diskrecijske ocjene osobnih potreba na temelju zakonom utvrđene situacije i ako se, s druge strane, odnosi na jedan od rizika izričito navedenih u članku 3. stavku 1. Uredbe br. 883/2004.

               26

               Što se tiče dvaju CNSA‑ovih davanja koja su financirana dijelom predmetnih doprinosa i naknada, odnosno doplatka za osobnu samostalnost (u daljnjem tekstu: APA) i kompenzacijskog davanja za invalidnost (u daljnjem tekstu: PCH), sud koji je uputio zahtjev smatra da je drugi uvjet naveden u prethodnoj točki ispunjen. S druge strane, on se pita može li se prvi uvjet smatrati u potpunosti ispunjenim. Naime, iako je utvrđeno da se APA i PCH dodjeljuju bez ikakve diskrecijske ocjene osobnih potreba podnositelja zahtjeva na temelju zakonom utvrđene situacije, sud koji je uputio zahtjev ističe, u skladu s argumentom koji je istaknulo Ministarstvo uprave i javnih financija, da se ne može smatrati da se APA i PCH dodjeljuju bez pojedinačne ocjene korisnikovih osobnih potreba zato što njihov iznos ovisi o razini sredstava tih korisnika ili se ovisno o njima razlikuje.

               27

               U tim je okolnostima Cour administrative d’appel de Nancy (Žalbeni upravni sud u Nancyju) odlučio prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeće prethodno pitanje:
               „Jesu li naknade namijenjene [CNSA‑i] kojima se doprinosi financiranju [APA‑e i PCH‑a] u izravnoj i dovoljno značajnoj vezi s određenim granama socijalne sigurnosti navedenima u članku 3. Uredbe [br. 883/2004] i ulaze li stoga u područje primjene te uredbe zbog same činjenice da se ta davanja odnose na jedan od rizika navedenih u navedenom članku 3. i da se dodjeljuju bez ikakve diskrecijske ocjene na temelju zakonom utvrđene situacije?”

         O prethodnom pitanju

               28

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 3. Uredbe br. 883/2004 tumačiti na način da se davanja, poput APA‑e i PCH‑a, u svrhu njihove kvalifikacije kao „davanja iz sustava socijalne sigurnosti” mogu smatrati dodijeljenima bez ikakve pojedinačne ocjene korisnikovih osobnih potreba, iako izračun njihova iznosa ovisi o korisnikovim sredstvima ili se ovisno o njima razlikuje.

               29

               Najprije, valja primijetiti da u skladu s člankom 8. Sporazuma o slobodnom kretanju osoba ugovorne stranke osiguravaju, u skladu s Prilogom II. navedenom sporazumu, usklađenost sustava socijalne sigurnosti posebno s ciljem određivanja zakonodavstva koje se primjenjuje i isplate davanja osobama koje borave na području ugovornih stranaka. Točka 1. odjeljka A Priloga II. tom Sporazumu predviđa među ugovornim strankama primjenu Uredbe br. 883/2004. Dakle, budući da se u skladu s člankom 1. stavkom 2. Priloga II. navedenom sporazumu za „pojam ‚država članica/države članice’ sadržan u pravnim aktima iz odjeljka A tog Priloga, smatra […] da uključuje Švicarsku uz države obuhvaćene odgovarajućim pravnim aktima Europske unije”, odredbe te uredbe obuhvaćaju i Švicarsku Konfederaciju (presuda od 21. ožujka 2018., Klein Schiphorst, C‑551/16, EU:C:2018:200, t. 28.).

               30

               U tim okolnostima situacija tužiteljâ u glavnom postupku, koji su državljani države članice osigurani u švicarskom sustavu socijalne sigurnosti, obuhvaćena je područjem primjene Uredbe br. 883/2004 (vidjeti po analogiji presudu od 21. ožujka 2018., Klein Schiphorst, C‑551/16, EU:C:2018:200, t. 29.).

               31

               Kad je riječ o meritumu postavljenog pitanja, valja podsjetiti da se razlikovanje između davanja koja su obuhvaćena područjem primjene Uredbe br. 883/2004 i onih koja su iz njega isključena u biti temelji na sastavnim elementima svakog davanja, osobito svrhama i uvjetima njegove dodjele, a ne na činjenici da se nacionalnim zakonodavstvom davanje kvalificira davanjem iz sustava socijalne sigurnosti ili ne (vidjeti u tom smislu osobito presude od 5. ožujka 1998., Molenaar, C‑160/96, EU:C:1998:84, t. 19., od 16. rujna 2015., Komisija/Slovačka, C‑433/13, EU:C:2015:602, t. 70. i od 25. srpnja 2018., A (Potpora za osobu s invaliditetom), C‑679/16, EU:C:2018:601, t. 31.).

               32

               Iz ustaljene sudske prakse Suda tako proizlazi da se davanje može smatrati „davanjem iz sustava socijalne sigurnosti” ako je, s jedne strane, dodijeljeno korisnicima bez ikakve pojedinačne i diskrecijske ocjene njihovih osobnih potreba na temelju zakonom utvrđene situacije i ako se, s druge strane, odnosi na jedan od rizika izričito navedenih u članku 3. stavku 1. Uredbe br. 883/2004 (vidjeti u tom smislu osobito presude od 27. ožujka 1985., Hoeckx, 249/83, EU:C:1985:139, t. 12. do 14., od 16. rujna 2015., Komisija/Slovačka, C‑433/13, EU:C:2015:602, t. 71. i od 25. srpnja 2018., A (Potpora za osobu s invaliditetom), C‑679/16, EU:C:2018:601, t. 32.).

               33

               Što se tiče prvog uvjeta navedenog u prethodnoj točki, valja podsjetiti da je on ispunjen kada se dodjela davanja izvršava s obzirom na objektivne kriterije koji, kada su ispunjeni, daju pravo na davanje, pri čemu nadležno tijelo ne može uzimati u obzir ostale osobne okolnosti (vidjeti u tom smislu osobito presude od 16. srpnja 1992., Hughes, C‑78/91, EU:C:1992:331, t. 17., od 16. rujna 2015., Komisija/Slovačka, C‑433/13, EU:C:2015:602, t. 73. i od 25. srpnja 2018., A (Potpora za osobu s invaliditetom), C‑679/16, EU:C:2018:601, t. 34.).

               34

               S tim u vezi, Sud je već presudio da, u odnosu na davanja čija se dodjela odobrava ili odbija ili čiji se iznos izračunava s obzirom na korisnikove dohotke, odobravanje takvih davanja ne ovisi o pojedinačnoj ocjeni osobnih potreba podnositelja zahtjeva ako je riječ o objektivnom i zakonom utvrđenom kriteriju koji daje pravo na to davanje, pri čemu nadležno tijelo ne može uzimati u obzir ostale osobne okolnosti (vidjeti u tom smislu presude od 2. kolovoza 1993., Acciardi, C‑66/92, EU:C:1993:341, t. 15., od 18. srpnja 2006., De Cuyper, C‑406/04, EU:C:2006:491, t. 23. i od 16. rujna 2015., Komisija/Slovačka, C‑361/13, EU:C:2015:601, t. 52.).

               35

               Sud je nadalje u točki 38. presude od 25. srpnja 2018., A (Potpora za osobu s invaliditetom) (C‑679/16, EU:C:2018:601), pojasnio da je, kako bi se smatralo da prvi uvjet naveden u točki 32. ove presude nije ispunjen, potrebno da se diskrecijski karakter ocjene osobnih potreba korisnika davanja koju daje nadležno tijelo prije svega odnosi na stjecanje prava na to davanje. Ova razmatranja vrijede, mutatis mutandis, i u pogledu individualnog karaktera ocjene osobnih potreba korisnika davanja koju daje nadležno tijelo.

               36

               Što se tiče davanja o kojem je riječ u glavnom postupku, iz spisa koji je podnesen Sudu proizlazi da svaka osoba koja je navršila najmanje 60 godina i za koju se smatra da je izgubila samostalnost u skladu s unaprijed utvrđenim kriterijima te koja stalno i zakonito boravi u Francuskoj ima pravo na APA‑u. Što se tiče PCH‑a, ova se naknada može dodijeliti svakoj osobi s invaliditetom koja u načelu nije navršila 60 godina i koja stalno i zakonito boravi u Francuskoj i čiji invaliditet udovoljava određenom broju unaprijed određenih kriterija. Nesporno je da pristup tim dvama davanjima ne ovisi o sredstvima podnositelja zahtjeva. Iako se ta sredstva uzimaju u obzir za utvrđivanje stvarnog iznosa koji će se isplatiti korisniku, iz članaka L. 232‑4 i L. 245‑6 Zakonika o socijalnoj skrbi i zaštiti obitelji proizlazi da se taj iznos u biti izračunava na temelju objektivnih kriterija koji se bez razlike primjenjuju na sve korisnike ovisno o njihovoj razini sredstava.

               37

               Stoga iz tih odredaba Zakonika o socijalnoj skrbi i zaštiti obitelji proizlazi da se uzimanje u obzir korisnikovih sredstava ne odnosi na stjecanje prava na APA‑u i PCH, već na načine izračuna tih davanja koja se, neovisno o razini sredstava podnositelja zahtjeva, moraju dodijeliti ako on ispunjava uvjete pod kojima se stječe pravo na navedena davanja.

               38

               Iz prethodnih razmatranja proizlazi da uzimanje u obzir korisnikovih sredstava samo u svrhu izračuna stvarnog iznosa APA‑e i PCH‑a na temelju objektivnih i zakonom utvrđenih kriterija ne podrazumijeva pojedinačnu ocjenu osobnih potreba tog korisnika koju daje nadležno tijelo.

               39

               Suprotno onomu što ističe francuska vlada u svojim pisanim očitovanjima, potreba ocjenjivanja, u svrhu dodjele APA‑e i PCH‑a, stupnja gubitka samostalnosti ili invaliditeta podnositelja zahtjeva ne podrazumijeva ni pojedinačnu ocjenu osobnih potreba tog podnositelja zahtjeva. Naime, kao što to proizlazi iz spisa podnesenog Sudu, ocjenjivanje „gubitka samostalnosti” (za APA‑u) i „invaliditeta” (za PCH) vrši liječnik ili stručnjak zdravstveno‑socijalnog tima ili multidisciplinarni tim s obzirom na unaprijed određene tablice, popise i referentne vrijednosti, to jest u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 34. ove presude, na temelju objektivnih i zakonom utvrđenih kriterija koji, ako su ispunjeni, daju pravo na odgovarajuće davanje. U tim okolnostima ne može se tvrditi da dodjela APA‑e i PCH‑a ovisi o pojedinačnoj ocjeni osobnih potreba podnositelja zahtjeva u smislu sudske prakse navedene u točki 32. ove presude.

               40

               Nadalje, i također suprotno onomu što francuska vlada ističe u svojim pisanim očitovanjima, APA i PCH ne mogu se okvalificirati kao „posebna nedoprinosna novčana davanja” u smislu članka 3. stavka 3. Uredbe br. 883/2004. Naime, budući da iz prethodnih razmatranja i utvrđenja suda koji je uputio zahtjev navedenih u točki 26. ove presude proizlazi da su dva kumulativna uvjeta navedena u točki 32. te presude ispunjena i da se APA i PCH stoga moraju okvalificirati kao „davanja iz sustava socijalne sigurnosti”, nije potrebno provjeravati mogu li se ta dva davanja također smatrati „posebnim nedoprinosnim novčanim davanjima” jer je Sud već presudio da se te dvije kategorije međusobno isključuju (vidjeti u tom smislu presude od 21. veljače 2006., Hosse, C‑286/03, EU:C:2006:125, t. 36. i od 16. rujna 2015., Komisija/Slovačka, C‑433/13, EU:C:2015:602, t. 45.).

               41

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 3. Uredbe br. 883/2004 treba tumačiti na način da se davanja, poput APA‑e i PCH‑a, u svrhu njihove kvalifikacije kao „davanja iz sustava socijalne sigurnosti”, u smislu te odredbe, moraju smatrati dodijeljenima bez ikakve pojedinačne ocjene korisnikovih osobnih potreba s obzirom na to da se sredstva potonjeg uzimaju u obzir samo u svrhu izračuna stvarnog iznosa tih davanja na temelju objektivnih i zakonom utvrđenih kriterija.

         Troškovi

               42

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (sedmo vijeće) odlučuje:

                     Članak 3. Uredbe (EZ) br. 883/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti treba tumačiti na način da se davanja, poput doplatka za osobnu samostalnost i kompenzacijskog davanja za invalidnost, u svrhu njihove kvalifikacije kao „davanja iz sustava socijalne sigurnosti”, u smislu te odredbe, moraju smatrati dodijeljenima bez ikakve pojedinačne ocjene korisnikovih osobnih potreba s obzirom na to da se sredstva potonjeg uzimaju u obzir samo u svrhu izračuna stvarnog iznosa tih davanja na temelju objektivnih i zakonom utvrđenih kriterija.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 14. ožujka 2019.#Zsuzsanna Dunai protiv ERSTE Bank Hungary Zrt.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Budai Központi Kerületi Bíróság.#Zahtjev za prethodnu odluku – Zaštita potrošača – Nepoštene odredbe u potrošačkim ugovorima – Direktiva 93/13/EEZ – Članak 1. stavak 2. – Članak 6. stavak 1. – Ugovor o kreditu izražen u stranoj valuti – Tečajna razlika – Zamjena odredbe proglašene ništavom zakonskom odredbom – Tečajni rizik – Održavanje valjanosti ugovora nakon uklanjanja nepoštene odredbe – Nacionalni sustav ujednačenog tumačenja prava.#Predmet C-118/17.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      14. ožujka 2019. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Zaštita potrošača – Nepoštene odredbe u potrošačkim ugovorima – Direktiva 93/13/EEZ – Članak 1. stavak 2. – Članak 6. stavak 1. – Ugovor o kreditu izražen u stranoj valuti – Tečajna razlika – Zamjena odredbe proglašene ništavom zakonskom odredbom – Tečajni rizik – Održavanje valjanosti ugovora nakon uklanjanja nepoštene odredbe – Nacionalni sustav ujednačenog tumačenja prava”
      U predmetu C‑118/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Budai Központi Kerületi Bíróság (Središnji sud gradskih četvrti u Budimu, Mađarska), odlukom od 9. siječnja 2017., koju je Sud zaprimio 7. ožujka 2017., u postupku

         Zsuzsanna Dunai

      protiv

         ERSTE Bank Hungary Zrt,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: A. Prechal (izvjestiteljica), predsjednica vijeća, F. Biltgen, J. Malenovský, C. G. Fernlund i L. S. Rossi, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za ERSTE Bank Hungary Zrt, T. Kende, ügyvéd,

               –

               za španjolsku vladu, M. Z. Fehér, u svojstvu agenta,

               –

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               –

               za Europsku komisiju, A. Tokár i A. Cleenewerck de Crayencour, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 15. studenoga 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje točke 3. izreke presude od 30. travnja 2014., Kásler i Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282) o nadležnosti dodijeljenoj Europskoj uniji kako bi se osigurala visoka razina zaštite potrošača kao i temeljnih načela prava Unije o jednakosti pred zakonom, nediskriminaciji, djelotvornoj sudskoj zaštiti i poštenom suđenju.

               2

               Taj je zahtjev podnesen u okviru spora između Zsuzsanne Dunai i ERSTE Bank Hungary Zrt (u daljnjem tekstu: banka) povodom navodno nepoštene ugovorne odredbe koja predviđa da se tečaj primjenjiv prilikom isplate zajma u stranoj valuti temelji na kupovnom tečaju koji koristi banka, dok se tečaj primjenjiv kod vraćanja temelji na prodajnom tečaju.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

         Direktiva 93/13/EEZ

               3

               U trinaestoj i dvadeset i prvoj uvodnoj izjavi Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima (SL 1993., L 95, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 24.) stoji:
               „budući da se pretpostavlja da zakonske ili regulatorne odredbe država članica kojima se izravno ili neizravno utvrđuju uvjeti potrošačkih ugovora ne sadrže nepoštene odredbe; budući da se ne čini potrebnim da budu podložni oni uvjeti koji odražavaju obvezne zakonske ili regulatorne odredbe i načela ili odredbe međunarodnih konvencija u kojima su države članice ili Zajednica stranke; budući da se u tom pogledu izrazom iz članka 1. stavka 2. koji glasi ,obveznih zakonskih ili regulatornih odredaba' obuhvaćaju i propisi koji se u skladu sa zakonom primjenjuju na ugovorne stranke ako nisu utvrđena nikakva drukčija rješenja;
               […]
               budući da bi države članice trebale osigurati da u ugovorima koje prodavatelj robe ili pružatelj usluga sklapa s potrošačima nema nepoštenih odredaba te da, ako se takve odredbe ipak upotrijebe, one potrošača ne obvezuju, i da u takvim uvjetima ugovor nastavi obvezivati strane ako je u stanju i dalje važiti bez tih nepoštenih odredaba.”

               4

               Člankom 1. stavkom 2. te direktive predviđeno je:
               „Ugovorne odredbe koje su odraz obaveznih zakonskih ili regulatornih odredaba i odredaba ili načela međunarodnih konvencija u kojima su države članice ili Zajednica stranke, posebno u području prijevoza, ne podliježu odredbama ove Direktive.”

               5

               Članak 3. stavak 1. Direktive 93/13 određuje:
               „Ugovorna odredba o kojoj se nisu vodili pojedinačni pregovori smatra se nepoštenom ako u suprotnosti s uvjetom o dobroj vjeri, na štetu potrošača prouzroči znatniju neravnotežu u pravima i obvezama stranaka, proizašlih iz ugovora.”

               6

               U skladu s člankom 4. navedene direktive:
               „1.   Ne dovodeći u pitanje članak 7., nepoštenost ugovorne odredbe procjenjuje se tako da se u obzir uzimaju priroda robe ili usluga na koje se ugovor odnosi u vrijeme kada je ugovor sklopljen, sve popratne okolnosti sklapanja ugovora i sve ostale odredbe tog ugovora ili nekog drugog ugovora o kojem on ovisi.
               2.   Procjena o tome jesu li neke odredbe nepoštene ne odnosi se na definiciju glavnog predmeta ugovora ni na primjerenost cijene i naknade na jednoj strani, i isporučene usluge i robu, na drugoj, sve dok su te odredbe jasno i razumljivo sastavljene.”

               7

               Članak 6. stavak 1. iste direktive glasi:
               „Države članice utvrđuju da u ugovoru koji je prodavatelj robe ili pružatelj usluge sklopio s potrošačem prema nacionalnom pravu nepoštene odredbe nisu obvezujuće za potrošača, a da ugovor u tim uvjetima i dalje obvezuje stranke ako je u stanju nastaviti važiti i bez tih nepoštenih odredaba.”

               8

               U skladu s člankom 7. stavkom 1. Direktive 93/13:
               „U interesu potrošača i tržišnih konkurenata države članice osiguravaju da postoje primjerena i djelotvorna sredstva za sprečavanje stalnog korištenja nepoštenih odredaba u ugovorima koji prodavatelji robe i pružatelji usluga sklapaju s potrošačima.”

            Mađarsko pravo

         Temeljni zakon

               9

               Članak 25. stavak 3. Alaptörvénya (Temeljni zakon) glasi:
               „Kúria (Vrhovni sud, Mađarska) osigurava […] ujednačenost primjene prava koju izvršavaju sudovi i donosi odluke u interesu ujednačenog tumačenja odredbi prava koje se nalažu sudovima.”

         Zakon DH 1

               10

               U skladu s člankom 1. stavkom 1. Kúriának a pénzügyi intézmények fogyasztói kölcsönszerződéseire vonatkozó jogegységi határozatával kapcsolatos egyes kérdések rendezéséről szóló 2014. évi XXXVIII. Törvény (Zakon br. XXXVIII iz 2014. o uređenju posebnih pitanja povezanih s odlukom Kúrije (Vrhovni sud) o ujednačavanju prava o ugovorima o zajmu sklopljenima između financijskih institucija i potrošača; u daljnjem tekstu: Zakon DH 1):
               „Ovaj se zakon primjenjuje na ugovore o potrošačkom zajmu sklopljene između 1. svibnja 2004. i datuma stupanja na snagu ovog zakona. Za potrebe primjene ovog zakona, pojam ugovor o potrošačkom zajmu obuhvaća sve ugovore o kreditu ili zajmu koji se temelje na stranoj valuti (ugovori povezani sa stranom valutom ili u njoj izraženi, a otplaćuju se u mađarskim forintama) ili mađarskim forintama, i sve ugovore o financijskom leasingu sklopljene između financijske institucije i potrošača ako uključuju standardne ugovorne odredbe ili bilo koje ugovorne odredbe o kojima se nisu vodili pojedinačni pregovori, a sadržavaju klauzulu iz članka 3. stavka 1. ili članka 4. stavka 1.”

               11

               Članak 3. stavci 1. i 2. Zakona DH 1 određuju:
               „1.   Ništetne su odredbe ugovora o potrošačkom zajmu, osim odredbi koje su pojedinačno dogovorene, kojima kreditna institucija predviđa da se pri isplati novčanog iznosa radi kupnje predmeta zajma ili financijskog leasinga primjenjuje kupovni valutni tečaj, a da se prilikom otplate duga primjenjuje prodajni tečaj ili tečaj različit od onog koji je vrijedio na dan isplate sredstava.
               2.   Umjesto ništetne odredbe navedene u stavku 1., ne dovodeći u pitanje odredbe iz stavka 3., na isplatu i otplatu zajma (uključujući otplatu obroka i svih troškova, naknada i provizija izraženih u stranim valutama) primjenjuje se službeni tečaj koji je za dotičnu stranu valutu odredila Mađarska narodna banka.”

               12

               Članak 4. navedenog zakona određuje:
               „1.   U slučaju ugovora o potrošačkom zajmu koji uključuje pravo jednostrane izmjene ugovora, odredbe tog ugovora – osim onih koje su pojedinačno dogovorene – koje dopuštaju jednostrano povećanje kamatne stope ili jednostrano povećanje troškova i provizija smatraju se nepoštenima. […]
               2.   Ugovorne odredbe navedene u stavku 1. ništetne su ako kreditna institucija nije pokrenula građanski postupak ili ako je sud odbio tužbu ili obustavio razmatranje predmeta, osim ako je u pogledu dotičnih ugovornih odredbi moguće pokrenuti postupak, ali taj postupak nije pokrenut ili, ako je pokrenut, sud nije ugovornu odredbu proglasio ništetnom u smislu stavka 2.a.
               2.a   Ugovorna odredba u smislu stavka 1. ništava je ako ju je sud utvrdio ništavom na temelju posebnog zakona o poravnanju računa u postupcima koje nadzorno tijelo pokreće u javnom interesu.
               3.   U slučajevima iz stavaka 2. i 2.a kreditna institucija poravnava račune s potrošačem u skladu s posebnim zakonom.”

         Zakon DH 2

               13

               Članak 37. stavak 1. Kúriának a pénzügyi intézmények fogyasztói kölcsönszerződéseire vonatkozó jogegységi határozatával kapcsolatos egyes kérdések rendezéséről szóló 2014. évi XXXVIII. törvényben rögzített elszámolás szabályairól és egyes egyéb rendelkezésekről szóló 2014. évi XL. törvény (Zakon br. XL iz 2014. o odredbama o poravnanju računa iz Zakona br. XXXVIII iz 2014. kojim se uređuju posebna pitanja povezana s odlukom Kúrije (Vrhovni sud) o usklađivanju sudske prakse o ugovorima o zajmu sklopljenima između kreditnih institucija i potrošača, i nekim drugim odredbama; u daljnjem tekstu: Zakon DH 2) glasi:
               „U pogledu ugovora koji ulaze u područje primjene ovog zakona, stranke mogu od suda zatražiti da ugovor ili određene ugovorne odredbe proglasi nevaljanima (‚djelomična nevaljanost’) – neovisno o razlozima takve nevaljanosti – samo ako podnesu zahtjev da se utvrde pravne posljedice nevaljanosti, odnosno da se proglasi da je ugovor valjan do trenutka donošenja presude ili da se priznaju učinci koje on do tada proizvede. Ako ne podnesu takav zahtjev – i nakon što im je prilika da isprave taj nedostatak pružena, ali nije iskorištena – sud ne može odlučivati o biti spora. Ako stranke podnesu zahtjev za utvrđivanje pravnih posljedica potpune ili djelomične nevaljanosti, one također moraju istaknuti koje pravne posljedice sud mora primijeniti. Što se tiče primjene pravnih posljedica, stranke moraju podnijeti izričit, kvantitativno definiran, zahtjev koji uključuje i poravnanje računa među njima.”

         Zakon DH 3

               14

               U skladu s člankom 10. az egyes fogyasztói kölcsönszerződések devizanemének módosulásával és a kamatszabályokkal kapcsolatos kérdések rendezéséről szóló 2014. évi LXXVII. törvény (Zakon br. LXXVII iz 2014. o uređenju pitanja povezanih s promjenom strane valute u kojoj su izraženi ugovori o potrošačkom zajmu i s pravilima o kamatama, u daljnjem tekstu: Zakon DH 3):
               „Što se tiče ugovora o zajmu u stranoj valuti i ugovora o zajmu koji se temelje na stranoj valuti, koji su osigurani hipotekom, kreditna institucija kojoj se dug mora vratiti obvezna je, u roku koji je Zakonom [DH 2] predviđen za ispunjenje obveze obračuna, ukupni postojeći dug na temelju navedenih ugovora ili ukupni postojeći dug koji iz njih proizlazi, kako je utvrđen na temelju obračuna obavljenog u skladu sa Zakonom [DH 2] – uključujući kamate, troškove, naknade i provizije izražene u stranim valutama – konvertirati u zajam u mađarskim forintama (HUF). Prilikom te konverzije primjenjuje se jedna od sljedećih dviju vrijednosti:

                        (a)

                        prosječni tečaj odnosne strane valute koji je Mađarska narodna banka službeno odredila u razdoblju od 16. lipnja 2014. do 7. studenoga 2014.; ili

                        (b)

                        tečaj odnosne strane valute koji je Mađarska narodna banka službeno odredila 7. studenoga 2014.;

                  ovisno o tome koja je od njih povoljnija za potrošača na referentni datum.”

               15

               Članak 15/A navedenog zakona predviđa:
               „1.   U tekućim postupcima proglašenja nevaljanosti (ili djelomične nevaljanosti) ugovora o potrošačkom zajmu ili utvrđivanja pravnih posljedica nevaljanosti, odredbe ovog zakona o konverziji u mađarske forinte (HUF) primjenjuju se i na iznos potrošačeva duga koji proizlazi iz ugovora o potrošačkom zajmu u stranoj valuti ili ugovora o potrošačkom zajmu koji se temelji na stranoj valuti i koji je utvrđen na temelju obračuna izvršenog u skladu sa Zakonom [DH 2].
               2.   Iznos duga koji je potrošač vratio prije donošenja presude smanjuje iznos potrošačeva duga izražen u forintama na referentni datum za poravnanje računa.
               3.   Kada se ugovor o potrošačkom zajmu proglasi valjanim, u skladu s odredbama ovog zakona moraju se utvrditi ugovorna prava i obveze stranaka koje proizlaze iz obračuna obavljenog u skladu sa Zakonom [DH 2].”

         Zakon Hpt

               16

               Člankom 213. stavkom 1. évi CXII. törvény a hitelintézetekről és a pénzügyi vállalkozásokról (Zakon br. CXII iz 1996. o kreditnim institucijama i financijskim društvima; u daljnjem tekstu: Zakon Hpt) određuje se:
               „Ništetan je svaki ugovor o potrošačkom zajmu ili stambenom kreditu u kojem se ne navode
               […]

                        (c)

                        ukupni iznos troškova povezanih s ugovorom, uključujući kamate, povezane troškove, kao i njihovu godišnju vrijednost, izraženu u postocima,

                  […].”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               17

               Z. Dunai sklopila je s bankom 24. svibnja 2007. ugovor o zajmu izražen u švicarskim francima (CHF), dok je prema odredbama istog ugovora, zajam trebao biti isplaćen u mađarskim forintama (HUF), primjenom tečaja CHF‑HUF utemeljenog na kupovnom tečaju banke na taj dan, što je rezultiralo isplatom od 14734000 HUF, pri čemu je iznos zajma u švicarskim francima bio 115573 CHF. Navedenim ugovorom također je bilo predviđeno da se zajam otplaćuje u mađarskim forintama, pri čemu je primjenjivi tečaj ipak bio prodajni tečaj banke.

               18

               Rizik promjene tečaja, povezan s promjenama predmetnih deviznih tečajeva, koji se u ovom slučaju sastoji od snažne deprecijacije mađarske forinte u odnosu na švicarski franak, snosila je Z. Dunai.

               19

               Budući da su stranke u glavnom postupku sklopile navedeni ugovor javnobilježničkim aktom, već u slučaju da dužnik ne ispuni obveze taj ugovor postaje izvršiv, bez ikakvog postupka pred mađarskim sudom.

               20

               Javni bilježnik naložio je 12. travnja 2016., na zahtjev banke, izvršenje ugovora. Z. Dunai podnijela je pred sudom koji je uputio zahtjev prigovor protiv tog izvršenja pozivajući se na ništetnost ugovora jer se u njemu ne precizira tečajna razlika primjenjivog prilikom isplate sredstava i tečaja primjenjivog prilikom otplate, čime se povređuje članak 213. stavak 1. točka (c) Zakona Hpt.

               21

               Banka je zatražila odbijanje tog prigovora.

               22

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da je mađarski zakonodavac tijekom 2014. donio više zakona o ugovorima o zajmu izraženima u stranoj valuti i kojima se provodi odluka Kúrije (Vrhovni sud) donesena u interesu ujednačenog tumačenja građanskog prava, na temelju članka 25. stavka 3. Temeljnog zakona, nakon objave presude od 30. travnja 2014., Kásler i Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282). Kúria (Vrhovni sud) tom je odlukom, među ostalim, ocijenila ništetnima odredbe, kao što je ona umetnuta u ugovor o zajmu u glavnom postupku, prema kojima se prilikom isplate sredstava primjenjuje kupovni tečaj, dok se za otplatu primjenjuje prodajni tečaj.

               23

               Prema sudu koji je uputio zahtjev, navedenim je zakonima, koji su primjenjivi na glavni postupak, predviđeno među ostalim da se iz takvih ugovora uklanjaju odredbe koje banci omogućuju da određuju vlastite kupovne i prodajne tečajeve stranih valuta, kao i da se te odredbe zamijene službenim tečajem koji je za odgovarajuću stranu valutu odredila Mađarska narodna banka. Ta intervencija zakonodavca imala je za posljedicu uklanjanje razlike između različitih kupovnih i prodajnih tečajeva.

               24

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da sud pred kojim je pokrenut postupak zbog te zakonodavne intervencije više ne može utvrditi nevaljanost ugovora o zajmu izraženog u stranoj valuti jer je njome uklonjena situacija koja je uzrokovala razlog nevaljanosti, što stoga dovodi do valjanosti ugovora, a prema tome i obveze potrošača da snosi financijski teret koji proizlazi iz rizika promjene tečaja. Budući da se potrošač htio osloboditi upravo te obveze time što je podnio prigovor protiv banke, bilo bi protivno njegovim interesima da sud koji je uputio zahtjev navedeni ugovor proglasi valjanim.

               25

               Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, očito je da je mađarski zakonodavac izričito izmijenio sadržaj ugovorâ o zajmu na način koji utječe na odluke sudova pred kojima se pokreću postupci, i to u korist banaka. Pita se je li to stanje u skladu s tumačenjem koje je Sud dao u pogledu članka 6. stavka 1. Direktive 93/13.

               26

               Kada je riječ o odlukama koje Kúria (Vrhovni sud) može donijeti u svrhu ujednačenog tumačenja građanskog prava, među kojima je osobito odluka br. 6/2013 PJE od 16. prosinca 2013., koje prema sudu koji je uputio zahtjev nalažu da se ugovori o zajmu poput onog u glavnom postupku smatraju valjanima, taj sud navodi da kada Kúrija (Vrhovni sud) donosi te odluke nije osigurano ni pravno sredstvo pred sudom koji je nadležan na temelju zakona ni poštovanje zahtjeva pravičnog postupka. No, iako postupak koji u tu svrhu treba provoditi nije kontradiktoran, navedene odluke bile bi obvezujuće za sudove pred kojima su pokrenuti parnični postupci kontradiktorne prirode.

               27

               Sud koji je uputio zahtjev u tom kontekstu upućuje na točke 69. do 75. mišljenja o Zakonu br. CLXII iz 2011. o pravnom položaju i plaći sudaca i Zakonu br. CLXI iz 2011. o ustrojstvu i upravljanju sudovima u Mađarskoj koje je Venecijanska komisija donijela tijekom 90. plenarnog zasjedanja, koje se održalo u Veneciji, 16. i 17. ožujka 2012., iz kojeg proizlazi da su odluke koje su u Mađarskoj donesene na temelju takozvanog postupka „ujednačavanja” sporne s gledišta temeljnih prava.

               28

               U tim je okolnostima Budai Központi Kerületi Bíróság (Središnji sud gradske četvrti u Budimu, Mađarska) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „ 1.

                        Treba li točku 3. [izreke] presude [od 30. travnja 2014., Kásler i Káslerné Rábai, (C‑26/13, EU:C:2014:282)] shvatiti na način da nacionalni sud može otkloniti ništetnost odredbe ugovora sklopljenog između poslovnog subjekta i potrošača i u slučaju kada bi održavanje valjanosti ugovora bilo protivno ekonomskim interesima potrošača?

                        2.

                        Je li u skladu s nadležnošću dodijeljenom Europskoj uniji u svrhu osiguranja visoke razine zaštite potrošača i s temeljnim načelima prava Unije jednakosti pred zakonom, nediskriminacije, djelotvorne sudske zaštite i poštenog suđenja kada parlament države članice zakonski izmijeni ugovore privatnog prava obuhvaćene istom kategorijom i koji su sklopljeni između poslovnog subjekta i potrošača?

                        3.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na prethodno pitanje, je li u skladu s nadležnošću dodijeljenom Europskoj uniji u svrhu osiguranja visoke razine potrošača i s temeljnim načelima prava Unije jednakosti pred zakonom, nediskriminacije, djelotvorne sudske zaštite i poštenog suđenja kada parlament države članice zakonom izmijeni različite dijelove ugovora o zajmu izražene u stranoj valuti kako bi pravno zaštitio potrošače – ali koji dovodi do učinka protivnog legitimnim interesima zaštite potrošača jer ugovor o zajmu ostaje valjan nakon izmjena i zato što je potrošač i dalje obvezan snositi tečajni rizik?

                        4.

                        Što se tiče sadržaja ugovora sklopljenih između poslovnog subjekta i potrošača, je li u skladu s nadležnošću dodijeljenom Europskoj uniji u svrhu osiguranja visoke razine zaštite potrošača i s temeljnim načelima prava Unije djelotvorne sudske zaštite i poštenog suđenja u pogledu svih građanskopravnih pitanja kada vijeće za ujednačavanje prakse vrhovnog pravosudnog tijela neke države članice usmjerava sudsku praksu suda pred kojim se vodi postupak ‚odlukama donesenima u interesu ujednačenog tumačenja odredbi prava’?

                        5.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na prethodno pitanje, je li u skladu s nadležnošću dodijeljenom Europskoj uniji u svrhu osiguranja visoke razine zaštite potrošača i s temeljnim načelima prava Unije djelotvorne sudske zaštite i poštenog suđenja u pogledu svih građanskopravnih pitanja kada vijeće za ujednačavanje prakse vrhovnog pravosudnog tijela neke države članice usmjerava sudsku praksu suda pred kojim se vodi postupak ‚odlukama donesenima u interesu ujednačenog tumačenja odredbi prava’ ako se imenovanje članova vijeća za ujednačavanje ne izvršava na transparentan način u skladu s prethodno utvrđenim pravilima, ako postupak pred navedenim vijećem nije javan i ako nije moguće naknadno izvršiti uvid u taj postupak, to jest u korištena stručna mišljenja i djela doktrine odnosno u način glasovanja njegovih članova (je li bilo suglasno ili su postojala izdvojena mišljenja)?”

         Postupak pred Sudom

               29

               Aktom podnesenim Sudu 30. siječnja 2019., Z. Dunai zatražila je da se naloži ponovno otvaranje usmenog dijela postupka.

               30

               U prilog tom zahtjevu ističe u biti da je nezavisni odvjetnik u svojem mišljenju izrazio sumnje o preciznom značenju četvrtog i petog pitanja, koja se odnose na odluke koje je donijela Kúria (Vrhovni sud), u interesu ujednačenog tumačenja pravnih odredbi. U tom pogledu, Z. Dunai smatra da je potrebno Sudu pružiti tumačenje elemenata čije je poznavanje prema njezinu mišljenju neophodno kako bi Sud shvatio stvarni značaj navedenih pitanja, koji se odnosi osobito na činjenicu da mađarski sudovi nemaju nikakvu obvezu, ni u praksi ni prema pravilu nacionalnog prava, ne uzeti u obzir odluku donesenu u interesu ujednačenog tumačenja prava kada je ona protivna pravu Unije.

               31

               Sud može, prema članku 83. svojeg Poslovnika, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, odrediti ponovno otvaranje usmenog dijela postupka, osobito ako smatra da stvar nije dovoljno razjašnjena, ili ako stranka iznese, po zatvaranju ovog dijela postupka, novu činjenicu koja je takve prirode da ima odlučujući utjecaj na odluku Suda, ili pak ako je u predmetu potrebno odlučiti na temelju argumenta o kojem se nije raspravljalo među strankama ili zainteresiranim osobama iz članka 23. Statuta Suda Europske unije.

               32

               U ovom slučaju Sud smatra, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da raspolaže svim elementima potrebnima za donošenje odluke. Nadalje, ističe da elementi koje iznosi Z. Dunai nisu nove činjenice u smislu članka 83. Poslovnika Suda.

               33

               U tim okolnostima, nema potrebe za ponovnim otvaranjem usmenog dijela postupka.

         O prethodnim pitanjima

            Prvo, drugo i treće pitanje

               34

               S prva tri pitanja koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita, treba li članak 6. stavak 1. Direktive 93/13 tumačiti na način da mu je protivno nacionalno zakonodavstvo koje sudu pred kojim se vodi postupak ne dopušta prihvatiti zahtjev za poništenje ugovora o zajmu izraženog u stranoj valuti, koji se temelji na nepoštenosti odredbe ugovora koja potrošaču nameće troškove povezane s tečajnom razlikom između prodajnog tečaja i kupovnog tečaja dotične valute, iako taj sud smatra da bi održavanje ugovora bilo protivno interesima potrošača, koji nastavlja naime snositi tečajni rizik, koji čini financijski teret koji se odnosi na eventualno smanjenje tečaja nacionalne valute, koja služi kao valuta plaćanja, u odnosu na stranu valutu u kojoj zajam mora biti vraćen.

               35

               Uvodno valja pojasniti da, iako prvo drugo i treće pitanje upućuju samo na odredbu koja se odnosi na tečajnu razliku kao nepoštenu odredbu koja, prema mišljenju tužitelja u glavnom postupku, opravdava poništenje ugovora o zajmu, iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da se na nepoštenost te odredbe poziva kako bi se oslobodilo tečajnog rizika. Ne može se isključiti, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 57. svojeg mišljenja, da je u glavnom postupku pitanje koje se odnosi na primjenu odredbe koja se odnosi na tečajni rizik uvijek mjerodavno, tim više što sud koji je uputio zahtjev može biti pozvan ocijeniti po službenoj dužnosti nepoštenost takve odredbe (vidjeti u tom smislu presudu od 7. kolovoza 2018., Banco Santander i Escobedo Cortés, C‑96/16 i C‑94/17, EU:C:2018:643, t. 53. i navedenu sudsku praksu). Stoga, kako bi se nacionalnom sudu dalo koristan odgovor koji mu omogućava donijeti odluku u sporu koji se pred njim vodi, na prva tri pitanja valja odgovoriti također iz perspektive ispitivanja zahtjeva za poništenje ugovora o zajmu, poput onog u glavnom postupku, koji se temelji na nepoštenoj naravi odredbe o tečajnom riziku.

               36

               U tom pogledu kao prvo, s obzirom na to da se radi o tečajnoj razlici koja je predmet glavnog postupka, iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da zakonodavstvo iz prva tri pitanja obuhvaća zakone DH 1, DH 2 i DH 3, kako su izloženi u točkama 9. do 14. ove presude, koji su bili doneseni nakon sklapanja ugovora o zajmu, koje pokrivaju u svrhu provedbe odluke Kúrije (Vrhovni sud) donesene nakon presude od 30. travnja 2014.Kásler i Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282). Ti zakoni osobito kvalificiraju kao nepoštene i ništave odredbe koje se odnose na tečajnu razliku umetnute u ugovore o zajmu kako su definirani u navedenim zakonima, s retroaktivnim učinkom zamjenjuju te odredbe odredbama koje primjenjuju službeni tečaj koji je za odgovarajuću stranu valutu odredila Mađarska narodna banka, i s budućim učinkom konvertiraju iznos zajma koji je preostao u zajam u nacionalnoj valuti.

               37

               Što se potonjih odredbi tiče, koje su na temelju navedenih zakona retroaktivno postale sastavni dio predmetnih ugovora o zajmu, Sud je ocijenio u točkama 62. do 64. svoje presude od 20. rujna 2018., OTP Bank i OTP Faktoring (C‑51/17, EU:C:2018:750), da takve odredbe, koje su odraz prisilnih zakonskih odredbi, ne mogu biti obuhvaćene područjem primjene Direktive 93/13, jer se ta direktiva na temelju članka 1. stavka 2., ne primjenjuje na uvjete iz ugovora između prodavatelja robe ili pružatelja usluga i potrošača koji su određeni nacionalnim propisom.

               38

               Međutim, tri prethodna pitanja ne odnose se na ugovorne odredbe umetnute naknadno navedenim zakonom u ugovore o zajmu kao takve, nego na utjecaj tog zakona na jamstva zaštite koja proizlaze iz članka 6. stavka 1. Direktive 93/13, u vezi s odredbom koja se odnosi na tečajnu razliku koja se prvotno nalazila u predmetnim ugovorima o zajmu.

               39

               U tom pogledu, valja podsjetiti da navedeni članak 6. stavak 1. zahtijeva da države članice predvide da nepoštene odredbe nisu obvezujuće za potrošača, i da ugovor u tim uvjetima i dalje obvezuje stranke ako je u stanju nastaviti važiti i bez tih nepoštenih odredaba.

               40

               Iako je mađarski zakonodavac ispravio probleme povezane s praksom kreditnih ustanova, koja se sastoji od sklapanja ugovora o zajmu s odredbama o tečajnoj razlici, mijenjajući te odredbe zakonskim putem i održavajući istovremeno valjanost ugovora o zajmu, takav pristup odgovara cilju zakonodavca Unije u okviru Direktive 93/13, a osobito njezina članka 6. stavka 1. Naime, taj cilj se sastoji od uspostavljanja ravnoteže između strana održavajući u načelu valjanost ugovora kao cjeline, a ne u utvrđenju nevaljanim ugovora koji sadržavaju nepoštene odredbe (vidjeti, u tom smislu, presudu od 15. ožujka 2012.Pereničová i Perenič, C‑453/10, EU:C:2012:144, t. 31.).

               41

               Međutim, kada je riječ o tom članku 6. stavku 1. Sud je također presudio da ga se mora tumačiti na način da se ugovornu odredbu koja je proglašena nepoštenom mora smatrati načelno, kao da nikada nije postojala, tako da ne može imati učinak u odnosu na potrošača, s posljedicom ponovne uspostave pravne i činjenične situacije u kojoj bi se potrošač nalazio kada navedena odredba ne bi postojala (vidjeti u tom smislu presudu od 21. prosinca 2016., Gutiérrez Naranjo i dr., C‑154/15, C‑307/15 i C‑308/15, EU:C:2016:980, t. 61.).

               42

               Iako članak 7. stavak 1. Direktive 93/13 ne sprečava države članice da zakonom prekinu korištenje nepoštenih odredbi u ugovorima koje trgovci sklapaju s potrošačima, ipak zakonodavac mora u tom kontekstu poštovati zahtjeve koji proizlaze iz članka 6. stavka 1. iste direktive.

               43

               Naime, činjenica da su određene ugovorne odredbe putem zakona bile proglašene nepoštenima i ništavima te zamijenjene novim odredbama, kako bi se održao predmetni ugovor, ne može imati za učinak smanjenje zaštite zajamčene potrošačima, kako je navedeno u točki 40. ove presude.

               44

               U ovom slučaju, iako tužba Z. Dunai potječe iz odredbe koja se odnosi na tečajnu razliku koja se prvotno nalazila u ugovoru o zajmu sklopljenim s bankom, na sudu koji je uputio zahtjev je da provjeri je li navedeni nacionalni zakon, kojim su proglašene nepoštenima takve odredbe, omogućio ponovnu uspostavu, pravno i činjenično, situacije u kojoj bi se Z. Dunai nalazila da takva nepoštena odredba nije postojala, osobito uspostavom prava na povrat koristi koje je trgovac neopravdano stekao na njezinu štetu, na temelju navedene nepoštene odredbe (vidjeti u tom smislu presudu od 31. svibnja 2018., Sziber, C‑483/16, EU:C:2018:367, t. 53.).

               45

               Slijedi da se nacionalni zakon, koji suca pred kojim se vodi postupak sprečava da prihvati zahtjev za poništenje ugovora o zajmu koji se temelji na nepoštenosti ugovorne odredbe o tečajnoj razlici, poput one u glavnom postupku, ne protivi članku 6. stavku 1. Direktive 93/13, pod uvjetom da utvrđenje nepoštenosti takve odredbe omogućava ponovno uspostaviti pravnu i činjeničnu situaciju u kojoj bi se potrošač nalazio da ta nepoštena odredba nije postojala.

               46

               Kao drugo, kada je riječ o odredbama o tečajnom riziku, osobito valja istaknuti da je, kao prvo, Sud već ocijenio u točkama 65. do 67. presude od 20. rujna 2018., OTP Bank i OTP Faktoring (C‑51/17, EU:C:2018:750), da razmatranja iz točke 36. ove presude, ne znače da su takve odredbe u cijelosti također isključene iz područja primjene Direktive 93/13, jer se izmjenama koje proizlaze iz članka 3. stavka 2. Zakona DH 1 i iz članka 10. Zakona DH 3 nije namjeravalo urediti cjelokupno pitanje tečajnog rizika što se tiče razdoblja između datuma sklapanja predmetnog ugovora o zajmu i onog njegove konverzije u mađarske forinte na temelju Zakona DH 3.

               47

               Čini se međutim da sud koji je uputio zahtjev polazi od premise da ne može poništiti predmetni ugovor o zajmu iz glavnog postupka, na temelju odredbi zakona DH 1, DH 2 i DH 3, kada bi se pokazala nepoštenost odredbe koja se odnosi na tečajni rizik, te se pita o tome je li takva nemogućnost sukladna članku 6. stavku 1. Direktive 93/13.

               48

               U tom pogledu, valja podsjetiti, kao drugo, da kada je riječ o ugovornim odredbama koje se odnose na tečajni rizik, iz sudske prakse Suda proizlazi da su takve odredbe, koje definiraju glavni predmet ugovora o zajmu, obuhvaćene člankom 4. stavkom 2. Direktive 93/13, pri čemu se neće ocjenjivati njihova nepoštenost samo ako nacionalni sud smatra, na pojedinačnoj osnovi, da ih je prodavatelj robe ili pružatelj usluge sastavio jasno i razumljivo (vidjeti u tom smislu presudu od 20. rujna 2018., OTP Bank i OTP Faktoring, C‑51/17, EU:C:2018:750, t. 68. i navedenu sudsku praksu).

               49

               Ako, kao treće, sud koji je uputio zahtjev smatra da odredba o tečajnom riziku, koja je predmet glavnog postupka, nije sastavljena jasno i razumljivo, u smislu navedenog članka 4. stavka 2., na tom je sudu da ispita nepoštenost navedene odredbe, a osobito da provjeri uzrokuje li ona, usprkos zahtjevu dobre vjere, znatniju neravnotežu između prava i obveza stranaka ugovora na štetu dotičnog potrošača (vidjeti u tom smislu, presudu od 26. siječnja 2017., Banco Primus, C‑421/14, EU:C:2017:60, t. 64.).

               50

               Kao četvrto, kada je riječ o posljedicama koje trebaju proizići iz eventualne nepoštenosti takve odredbe članak 6. stavak 1. Direktive 93/13 zahtijeva da, kako se podsjeća u točki 39. ove presude, države članice utvrđuju da u ugovoru koji je prodavatelj robe ili pružatelj usluge sklopio s potrošačem prema nacionalnom pravu nepoštene odredbe nisu obvezujuće za potrošača a da ugovor u tim uvjetima i dalje obvezuje stranke ako je u stanju nastaviti vrijediti i bez tih nepoštenih odredaba.

               51

               Što se tiče, kao peto, pitanja treba li ugovor o zajmu poput onog u glavnom postupku poništiti u cijelosti kada je utvrđeno da je jedna njegova odredba nepoštena, valja reći, s jedne strane, kao što je to već navedeno u točki 40. ove presude, da članak 6. stavak 1. Direktive 93/13 želi ponovno uspostaviti ravnotežu između stranaka a ne poništiti sve ugovore koji sadržavaju nepoštene odredbe. S druge strane, taj ugovor u načelu mora nastaviti vrijediti bez bilo koje druge izmjene osim one koja proizlazi iz otklanjanja nepoštenih uvjeta, ako je takav kontinuitet ugovora pravno moguć prema pravilima nacionalnog prava (presuda od 26. siječnja 2017., Banco Primus, C‑421/14, EU:C:2017:60, t. 71. i navedena sudska praksa), što treba provjeriti na objektivan način (vidjeti u tom smislu presudu od 15. ožujka 2012., Pereničová i Perenič, C‑453/10, EU:C:2012:144, t. 32.).

               52

               No, u ovom slučaju, kao što je već rečeno u točki 48. ove presude, odredba koja se odnosi na tečajni rizik određuje glavni predmet ugovora. Stoga se u tom slučaju, održavanje valjanosti ugovora ne čini pravno moguće, što je ipak na sudu koji je uputio zahtjev da ocijeni.

               53

               U tom pogledu, iz elemenata koje je pružio sud koji je uputio zahtjev proizlazi da jedna od odredbi nacionalnih zakona koji su predmet glavnog postupka, u ovom slučaju članak 37. stavak 1. Zakona DH 2, podrazumijeva da potrošač, kada se poziva na nepoštenost bilo koje druge odredbe različite od one koja se odnosi na tečajnu razliku ili onu koja omogućava jednostrano povišenje kamata i troškova, mora također zatražiti da sud pred kojim se vodi postupak proglasi ugovor valjanim do datuma svoje odluke. Stoga ta odredba sprečava, kršeći time članak 6. stavak 1. Direktive 93/13, to da potrošač ne bude obvezan predmetnom nepoštenom odredbom, prema potrebi, putem poništenja predmetnog ugovora u cijelosti, ako se taj ugovor ne može održati bez navedene odredbe.

               54

               Nadalje, valja još precizirati da, iako je Sud priznao u svojoj presudi od 30. travnja 2014.Kásler i Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282, t. 83. i 84.), mogućnost da nacionalni sud nepoštenu odredbu zamijeni dispozitivnom odredbom nacionalnog prava kako bi održao ugovor, iz sudske prakse Suda proizlazi da je ta mogućnost ograničena na slučajeve u kojima bi poništenje ugovora u cijelosti potrošača izložilo za njega osobito štetnim posljedicama na način da bi on time bio penaliziran (vidjeti u tom smislu presude od 7. kolovoza 2018., Banco Santander i Escobedo Cortés, C‑96/16 i C‑94/17, EU:C:2018:643, t. 74., i od 20. rujna 2018., OTP Bank i OTP Faktoring, C‑51/17, EU:C:2018:750, t. 61.).

               55

               No, u glavnom postupku, iz utvrđenja suda koji je uputio zahtjev proizlazi da bi održavanje ugovora bilo protivno interesima Z. Dunai. Zamjena iz prethodne točke ove presude stoga se ne čini primjenjivom u ovom slučaju.

               56

               Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, na prva tri pitanja treba odgovoriti da članak 6. stavak 1. Direktive 93/13 treba tumačiti na način da:

                        –

                        mu se ne protivi nacionalni zakon, koji sud pred kojim se vodi postupak sprečava da prihvati zahtjev za poništenje ugovora o zajmu koji se temelji na nepoštenosti ugovorne odredbe o tečajnoj razlici, poput one u glavnom postupku, pod uvjetom da utvrđenje nepoštenosti takve odredbe omogućava ponovno uspostaviti pravnu i činjeničnu situaciju u kojoj bi se potrošač nalazio da ta nepoštena odredba nije postojala; i

                        –

                        mu se protivi nacionalni zakon koji sprečava, u okolnostima poput onih iz glavnog postupka, sud pred kojim se vodi postupak da prihvati zahtjev za poništenje ugovora o zajmu koji se temelji na nepoštenosti odredbe o tečajnom riziku kada je utvrđeno da je ta odredba nepoštena i da se ugovor ne može održati bez navedene odredbe.

            Četvrto i peto pitanje

               57

               Četvrtim i petim pitanjem koje valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita, je li protivno pravu Unije, osobito njegovim načelima djelotvorne sudske zaštite i poštenog suđenja, s obzirom na cilj Unije da se osigura visoka razina zaštite potrošača, to da niži nacionalni sudovi u vršenju svojih sudskih funkcija budu formalno vezani općim i apstraktnim odlukama koje je donio vrhovni sud, poput Kúrije (Vrhovni sud), u interesu ujednačenog tumačenja prava.

               58

               Uvodno, istina je da sud koji je uputio zahtjev, kako bi sročio sumnje u pogledu sukladnosti s pravom Unije postupka ujednačavanja koji je predmet glavnog postupka, u svojem obrazloženju iznesenom u prilog svojem četvrtom i petom pitanju upućuje ne samo na nadležnosti kojima raspolaže Unija kako bi osigurala visoku razinu zaštite i temeljna načela poput prava na djelotvornu sudsku zaštitu i prava na pošteno suđenje, nego i na neke konkretne odredbe prava Unije, kao što je članak 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja). Također je istina da se ta pitanja odnose vrlo općenito na organizaciju mađarskog pravosudnog sustava i sredstva koja su njime predviđena za jamčenje ujednačenosti nacionalne sudske prakse.

               59

               No, kao što je to u biti iznio nezavisni odvjetnik u točkama 103. i 106. svojeg mišljenja, s jedne strane, čini se da se taj aspekt samo u malom dijelu odnosi na glavni postupak, koji se tiče zahtjeva potrošačice da ju se oslobodi ugovora o zajmu koji je potpisala, zbog nepoštenosti njegove odredbe, i, s druge strane, čini se da iz elemenata koje je pružio sud koji je uputio zahtjev proizlazi da od sada zakoni DH 1, DH 2 i DH 3 obvezuju mađarske sudove u području zaštite potrošača od nepoštenih odredbi poput one u glavnom postupku a ne više odluke Kúrije (Vrhovni sud) o toj materiji, jer su ti zakoni doneseni u svrhu provedbe tih odluka.

               60

               S obzirom na te elemente valja stoga smatrati da četvrtim i petim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev želi znati je li protivno Direktivi 93/13, tumačenoj s obzirom na članak 47. Povelje, to da vrhovni sud države članice u interesu ujednačenog tumačenja prava donese obvezujuće odluke o načinima provedbe te direktive.

               61

               U tom pogledu, mogao bi se nametnuti pozitivan odgovor u slučaju da, s jedne strane, te odluke ne bi omogućavale nadležnom sudu osigurati puni učinak normi Direktive 93/13, tako da ostavi na vlastitu inicijativu neprimijenjenom svaku suprotnu odredbu nacionalnog prava, čak i ako je ona donesena kasnije, bez potrebe da zatraži ili čeka prethodno stavljanje izvan snage te odredbe kroz zakonodavni ili bilo koji drugi postupak predviđen ustavom i, s druge strane, mogućnost uputiti Sudu zahtjev za prethodnu odluku bila bi otežana (vidjeti u tom smislu presudu od 5. travnja 2016., PFE, C‑689/13, EU:C:2016:199, t. 34., 40. i 41. kao i navedenu sudsku praksu).

               62

               Iz spisa kojim raspolaže Sud ne proizlazi da sud koji je uputio zahtjev ne može otkloniti takve odluke u slučaju da to smatra potrebnim u svrhu osiguranja punog učinka Direktive 93/13, niti, kao što to potvrđuje ovaj postupak, da na tom temelju ne može Sudu uputiti zahtjev za prethodnu odluku. Osim toga, ni jedan element iz tog spisa ne pokazuje da sud koji je uputio zahtjev u ovom slučaju ne može tužiteljici iz glavnog postupka ponuditi djelotvorni pravni lijek u svrhu zaštite prava koje na temelju direktive može imati.

               63

               Nadalje, kao što je to u biti iznio nezavisni odvjetnik u točki 113. svojeg mišljenja, Sud je ocijenio u točki 68. presude od 7. kolovoza 2018.Banco Santander i Escobedo Cortés (C‑96/16 i C‑94/17, EU:C:2018:643), da se ne može isključiti da najviši sudovi države članice, mogu u svojoj ulozi ujednačavanja tumačenja prava i osiguravanja pravne sigurnosti uspostaviti određene kriterije, poštujući pritom Direktivu 93/13, a s obzirom na koje niži sudovi moraju razmatrati nepoštenost ugovornih odredaba.

               64

               S obzirom na prethodna razmatranja, na četvrto i peto pitanje treba odgovoriti da Direktivi 93/13, tumačenoj s obzirom na članak 47. Povelje, nije protivno to da vrhovni sud države članice donese, u interesu ujednačenog tumačenja prava, obvezujuće odluke o načinu provedbe te direktive, pod uvjetom da one ne sprečavaju nadležni sud da osigura puni učinak normi navedene direktive i da ponudi potrošaču djelotvoran pravni lijek radi zaštite prava koja može na temelju nje imati, te da ne sprečavaju podnošenje zahtjeva za prethodnu odluku Sudu na tom temelju, što je međutim na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

         Troškovi

               65

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 6. stavak 1. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim odredbama u potrošačkim ugovorima treba tumačiti na način da:

                                 –

                                    mu se ne protivi nacionalni zakon, koji sud pred kojim se vodi postupak sprečava da prihvati zahtjev za poništenje ugovora o zajmu koji se temelji na nepoštenosti ugovorne odredbe o tečajnoj razlici, poput one u glavnom postupku, pod uvjetom da utvrđenje nepoštenosti takve odredbe omogućava ponovno uspostaviti pravnu i činjeničnu situaciju u kojoj bi se potrošač nalazio da ta nepoštena odredba nije postojala; i

                                 –

                                    mu se protivi nacionalni zakon koji sprečava, u okolnostima poput onih iz glavnog postupka, sud pred kojim se vodi postupak da prihvati zahtjev za poništenje ugovora o zajmu koji se temelji na nepoštenosti odredbe o tečajnom riziku kada je utvrđeno da je ta odredba nepoštena i da se ugovor ne može održati bez navedene odredbe.

                           2.

                           Direktivi 93/13, tumačenoj s obzirom na članak 47. Povelje Europske unije o temeljim pravima, nije protivno to da vrhovni sud države članice donese, u interesu ujednačenog tumačenja prava, obvezujuće odluke o načinu provedbe te direktive, pod uvjetom da one ne sprečavaju nadležni sud da osigura puni učinak normi navedene direktive i da ponudi potrošaču djelotvoran pravni lijek radi zaštite prava koja može na temelju nje imati, te da ne sprečavaju podnošenje zahtjeva za prethodnu odluku Sudu na tom temelju, što je međutim na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: mađarski