title: Presuda Suda (peto vijeće) od 14. studenoga 2013.#Vijeće Europske unije protiv Gul Ahmed Textile Mills Ltd.#Žalba – Damping – Uvoz pamučne posteljine porijeklom iz Pakistana – Uredba (EZ) br. 384/96 – Članak 3. stavak 7. – Pojam ‚drugi čimbenici’.#Predmet C-638/11 P.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      14. studenoga 2013. (
            *1
         )
      „Žalba — Damping — Uvoz pamučne posteljine porijeklom iz Pakistana — Uredba (EZ) br. 384/96 — Članak 3. stavak 7. — Pojam ‚drugih čimbenika’“
      U predmetu C‑638/11 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 6. prosinca 2011.,

         Vijeće Europske unije, koje zastupa J.-P. Hix, u svojstvu agenta, uz asistenciju G. Berrisch, Rechtsanwalt,
      žalitelj,
      druge stranke postupka su:

         Gul Ahmed Textile Mills Ltd, koje zastupa L. Ruessmann, odvjetnik,
      tužitelj u prvostupanjskom postupku,

         Europska komisija, koju zastupa A. Stobiecka‑Kuik, u svojstvu agenta, uz asistenciju E. McGovern, barrister,
      intervenijent u prvostupanjskom postupku,
      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, K. Lenaerts, potpredsjednik Suda, u funkciji suca petog vijeća, E. Juhász (izvjestitelj), A. Rosas i C. Vajda, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: L. Hewlett, glavni administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 21. veljače 2013.,
      saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 25. travnja 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               U svojoj žalbi Vijeće Europske unije zatražilo je poništenje presude Općeg suda Europske unije od 27. rujna 2011., Gul Ahmed Textile Mills/Vijeće (T 199/04, u daljnjem tekstu: pobijana presuda), kojom je taj sud poništio Uredbu (EZ) br. 397/2004 od 2. ožujka 2004. kojom se uvodi konačna protudampinška pristojba na uvoz pamučne posteljine podrijetlom iz Pakistana (SL L 66, str. 1.) [neslužbeni prijevod], u dijelu koji se odnosi na Gul Ahmed Textile Mills Ltd (u daljnjem tekstu: Gul Ahmed Textile Mills).

         Pravni okvir

               2

               Članak 3. Uredbe (EZ) br. 384/96 Vijeća od 22. prosinca 1995. o zaštiti od dampinškog uvoza iz zemalja koje nisu članice Europske zajednice (SL 1996, L 56, str. 1.), kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 1972/2002 od 5. studenoga 2002. (SL L 305, str. 1., u daljnjem tekstu: Uredba br. 384/96), pod naslovom „Utvrđivanje postojanja povrede”, glasi:
               „1.   Za potrebe ove uredbe, pojam ‚šteta’, ako nije drukčije navedeno, znači materijalna šteta nekoj industriji Zajednice, prijetnja materijalne štete nekoj industriji Zajednice ili materijalno zaostajanje u stvaranju neke industrije Zajednice te se tumači sukladno odredbama ovog članka.
               2.   Utvrđivanje štete temelji se na pozitivnim dokazima i uključuje objektivno ispitivanje: a) obujma dampinškog uvoza i učinka dampinškog uvoza na cijene istovjetnih proizvoda na tržištu Zajednice; i b) posljedica učinka tih uvoza na industriju Zajednice.
               3.   S obzirom na obujam dampinškog uvoza, razmatra se je li došlo do njegovog značajnog porasta, u apsolutnom iznosu ili relativno u odnosu na proizvodnju ili potrošnju u Zajednici. U vezi s učinkom dampinškog uvoza na cijene, razmatra se je li njime došlo do značajnog sniženja cijene u usporedbi s cijenom istovjetnog proizvoda industrije Zajednice, odnosno je li takav uvoz na drugi način utjecao na sniženje cijene u velikoj mjeri, tj. spriječio rast cijene u velikoj mjeri, a do kojega bi inače došlo. Jedan ili nekoliko navedenih čimbenika ne moraju nužno biti odlučujući.
               […]
               5.   Ispitni postupak o učincima dampinškog uvoza na dotičnu industriju Zajednice uključuje i procjenu svih relevantnih gospodarskih čimbenika i pokazatelja koji utječu na stanje u toj industriji, uključujući i činjenicu da je industrija još uvijek u procesu oporavka od učinaka prethodnog dampinga ili subvencioniranja, veličinu stvarne dampinške marže, stvaran ili potencijalan pad prodaje, dobiti, proizvodnje, udjela na tržištu, produktivnosti, povrata od ulaganja ili iskorištenosti kapaciteta; čimbenike koji utječu na cijene u Zajednici, stvarne i potencijalne negativne učinke na protok novca, zalihe, zaposlenost, plaće, rast, sposobnost povećanja kapitala ili investicija. Ovaj popis nije konačan, a jedan ili nekoliko navedenih čimbenika ne moraju nužno biti odlučujući.
               6.   Potrebno je dokazati, uz korištenje svih relevantnih dokaza predstavljenih u odnosu na stavak 2. da je dampinški uvoz uzrok štete u smislu ove uredbe. To posebno podrazumijeva dokazivanje da su obujam i/ili razine cijena utvrđeni u skladu sa stavkom 3. odgovorni za utjecaj na industriju Zajednice, a kako je utvrđeno u stavku 5., i da taj utjecaj postoji u mjeri u kojoj može biti klasificiran kao materijalni.
               7.   Poznati čimbenici, osim dampinškog uvoza, koji u isto vrijeme štete industriji Zajednice, također se ispituju kako bi se osiguralo da se šteta koju uzrokuju drugi čimbenici ne pripisuje dampinškom uvozu u skladu sa stavkom 6. U tom pogledu mogu se razmatrati čimbenici koji uključuju obujam i cijene uvoznih proizvoda koji se ne prodaju po dampinškim cijenama, smanjenje potražnje ili promjene strukture potrošnje, ograničavajuću trgovinsku praksu proizvođača iz trećih zemalja i Zajednice, tržišno natjecanje između tih proizvođača te izvozne rezultate i produktivnost industrije Zajednice.
               […]” [neslužbeni prijevod]

         Okolnosti spora

               3

               Pobijana presuda sadrži sljedeća utvrđenja:

                        „1.

                        Tužitelj, Gul Ahmed Textile Mills […], društvo je pakistanskog prava sa sjedištem u Karačiju (Pakistan). Bavi se posebno prodajom i marketingom izvoza posteljine. Tužitelj taj proizvod proizvodi u Pakistanu i izvozi ga u Europsku uniju. Na pakistanskom unutarnjem tržištu ne prodaje posteljinu, nego različite osnovne proizvode.

                        2.

                        Nakon prigovora koji je Europski odbor pamučne tekstilne industrije [...] dostavio 30. srpnja 1996. i pokretanja antidampinškog postupka 13. rujna 1996., konačne antidampinške pristojbe uvedene su, između ostalih, pakistanskim proizvođačima Uredbom (EZ) br. 2398/97 od 28. studenoga 1997. o uvođenju konačne antidampinške pristojbe na uvoz pamučne posteljine podrijetlom iz Egipta, Indije i Pakistana (SL L 332, str. 1., u daljnjem tekstu: prethodne antidampinške pristojbe). Sukladno članku 1. stavku 1. navedene Uredbe, uvođenje konačne antidampinške pristojbe odnosilo se na uvoz posteljine od pamuka, čistog ili pomiješanog sa sintetičkim ili umjetnim vlaknima ili s lanom (pri čemu lan nije dominantan), izbijeljene, obojene ili tiskane, koja je označena sljedećim oznakama kombinirane nomenklature: ex 6302 21 00 (oznaka TARIC 6302 21 00 * 81 i 6302 21 00 * 89), ex 6302 22 90 (oznaka TARIC 6302 22 90 * 19), ex 6302 31 10 (oznaka TARIC 6302 31 10 * 90), ex 6302 31 90 (oznaka TARIC 6302 31 90 * 90) i ex 6302 32 90 (oznaka TARIC 6302 32 90 * 19).

                        3.

                        Sukladno Protokolu o sporazumu između Europske zajednice i Islamske Republike Pakistan o privremenim dogovorima o pristupu tržištu tekstilnih i odjevnih proizvoda, parafiranom u Bruxellesu 15. listopada 2001. (SL L 345, str. 81.), a nakon donošenja Uredbe Vijeća (EZ) br. 2501/2001 od 10. prosinca 2001. o primjeni općih sustava carinskih povlastica za razdoblje od 1. siječnja 2002. do 31. prosinca 2004. (SL L 346, str. 1.), [Islamska Republika] Pakistan počela je primjenjivati navedenu shemu, u mjeri u kojoj se ona odnosi na zemlje koje se bore protiv proizvodnje i krijumčarenja droge. Kao posljedica toga tekstilni i odjevni proizvodi iz Pakistana počeli su se od 1. siječnja 2002. uvoziti u Europsku zajednicu bez plaćanja pristojbi, nakon što je na njih bila obračunata carina od 12 %. Sukladno članku 10. Uredbe br. 2501/2001, u svezi s Dodatkom IV toj uredbi, proizvodi izuzeti od plaćanja pristojbi zbog njihovog uključivanja u poseban režim za borbu protiv proizvodnje i krijumčarenja droge bili su, između ostalih, i proizvodi iz poglavlja 63. kombinirane nomenklature: ‚ostali konfekcijski tekstilni proizvodi; kompleti; rabljena odjeća i rabljeni tekstilni proizvodi’.

                        4.

                        Prethodne antidampinške pristojbe ukinute su s danom 30. siječnja 2002., glede pakistanskih proizvođača, Uredbom (EZ) br. 160/2002 od 28. siječnja 2002. o izmjeni Uredbe br. 2398/97 (SL L 26, str. 1.).

                        5.

                        Slijedom nove tužbe podnesene 4. studenoga 2002. [Europskog odbora pamučne tekstilne industrije] u ime proizvođača koji predstavljaju većinski udio u ukupnoj proizvodnji Zajednice pamučne posteljine, Komisija europskih zajednica pokrenula je antidampinški postupak u svezi s uvozom u Zajednicu posteljine od pamuka, čistog ili pomiješanog sa sintetičkim ili umjetnim vlaknima ili s lanom (pri čemu lan nije dominantan), izbijeljene, obojene ili tiskane, podrijetlom iz Pakistana [...] u odnosu na koje je spomenula, ‚čisto indikativno’, da potpada pod oznake kombinirane nomenklature ‚ex 6302 21 00, ex 6302 22 90, ex 6302 31 10, ex 6302 31 90 i ex 6302 32 90’. Obavijest o pokretanju tog postupka objavljen je u Službenom listu Europskih zajednica od 18. prosinca 2002. (SL C 316, str. 6.).

                        6.

                        Istraga vezana za damping i njime uzrokovanu štetu obuhvaćala je razdoblje između 1. listopada 2001. i 30. rujna 2002. (u daljnjem tekstu: razdoblje istrage). Ispitivanje trendova mjerodavnih za procjenu štete obuhvaća razdoblje od 1999 do kraja razdoblja istrage [...]

                        7.

                        S obzirom na velik broj proizvođača izvoznika na koje se odnosio antidampinški postupak, Komisija je, u skladu s člankom 17. Uredbe [...] br. 384/96 [...], odabrala uzorak od šest društava, uključujući i tužitelja, koja predstavljaju više od 32 % pakistanskog izvoza pamučne posteljine u Zajednicu tijekom razdoblja istrage. Te su društva bila pozvana da odgovore na antidampinški upitnik.

                        8.

                        S obzirom na velik broj proizvođača Zajednice koji su poduprli tužbu i na temelju članka 17. Uredbe [br. 384/96], Komisija je također odabrala uzorak od pet društava iz triju država članica koje je, uzimajući u obzir obujam proizvodnje i prodaje, smatrala najreprezentativnijim za veličinu tržišta. Nakon toga Komisija je poslala upitnike u tim društvima.

                        9.

                        Svi pakistanski proizvođači izvoznici uključeni u uzorak i svih pet proizvođača Zajednice koji su poduprli tužbu odgovorili su na upitnik. Osim toga na upitnik su odgovorila i dva neovisna uvoznika u Zajednicu, kao i tri pakistanska proizvođača izvoznika koji nisu bili uključeni u uzorak i koji su zahtijevali individualni tretman.

                        10.

                        Udruge koje predstavljaju pakistanske proizvođače izvoznike posteljine dostavile su 10. veljače 2003. Komisiji dokument pod nazivom ‚Očitovanje o šteti’. Osporili su posebno zakonitost pokretanja antidampinškog postupka, materijalnost štete koju je pretrpjela industrija Zajednice i postojanje uzročne veze između pakistanskih izvoza i navodne štete koju je pretrpjela navedena industrija. Komisija je 2. lipnja 2003. održala saslušanje u nazočnosti, između ostalih, pakistanskih proizvođača izvoznika, uključujući i tužitelja. Udruge koje predstavljaju pakistanske proizvođače izvoznike zatim su Komisiji dostavile dokument pod naslovom ‚Očitovanje o šteti, podneseno nakon saslušanja’, u kojem su odgovorile na pitanja o kojima se raspravljalo na tom saslušanju.

                        11.

                        U skladu s člankom 16. Uredbe br. [384/96], Komisija je obavila provjere na licu mjesta, između ostalih, u prostorijama dvaju pakistanskih proizvođača izvoznika, kako bi potvrdila podatke koji su joj dostavljeni u odgovorima na upitnik. [ ... ] [O]bavljena je samo jedna cjelovita provjera u prostorijama jednog pakistanskog proizvođača izvoznika, naime tužitelja, i jedna djelomična provjera u prostorijama jednog drugog pakistanskog proizvođača izvoznika. Izvoz tih dvaju društava iznosio je više od 50 % ukupne vrijednosti CIF (cijena, osiguranje i vozarina) izvoza proizvođača izvoznika, uključenih u uzorak, u Zajednicu. Osim toga, s obzirom na to da nisu bili ispunjeni nužni uvjeti za provođenje istrage na licu mjesta u Pakistanu, Komisija nije prihvatila zahtjeve za individualni tretman koje su podnijela tri pakistanska proizvođača izvoznika koji nisu bili uključeni u uzorak.

                        12.

                        Komisija je 10. prosinca 2003. tužitelju poslala opće konačno izvješće, u kojemu je navela činjenice i razloge zbog kojih je predložila donošenje konačnih antidampinških mjera, kao i posebno konačno izvješće za tužitelja (u daljnjem tekstu: konačna izvješća). Pismom od 5. siječnja 2004. tužitelj je službeno osporio zaključke Komisije navedene u završnim izvješćima. Tužitelj je pismima od 16. veljače 2004. Komisiji dostavio dodatne podatke.

                        13.

                        Komisija je 17. veljače 2004. odgovorila na pismo od 5. siječnja 2004. Iako je učinila neke ispravke u svojim izračunima, potvrdila je zaključke koje je iznijela u završnom izvješću. U pismu od 27. veljače 2004. tužitelj je uputio na pogreške koje je u svojoj analizi navodno počinila Komisija.

                  [...]

                        15.

                        Vijeće je 2. ožujka 2004. donijelo Uredbu [...] br. 397/2004 [...]

                        16.

                        Uredbom [br. 397/2004] Vijeće je nametnulo antidampinške pristojbe od 13,1 % na uvoz posteljine od pamuka, čistog ili pomiješanog sa sintetičkim ili umjetnim vlaknima ili s lanom (pri čemu lan nije dominantan), izbijeljene, obojene ili tiskane, koja je označena sljedećim oznakama kombinirane nomenklature: ex 6302 21 00 (oznaka TARIC 6302 21 00 81 et 6302 21 00 89), ex 6302 22 90 (oznaka TARIC 6302 22 90 19), ex 6302 31 10 (oznaka TARIC 6302 31 10 90), ex 6302 31 90 (oznaka TARIC 6302 31 90 90) i ex 6302 32 90 (oznaka TARIC 6302 32 90 19).

                        17.

                        Nakon toga Uredba [br. 397/2004] izmijenjena je, u odnosu na tužitelja, Uredbom Vijeća (EZ) br. 695/2006 od 5. svibnja 2006. (SL L 121, str. 14.). Uredbom o izmjeni ustanovljena je konačna stopa antidampinške pristojbe od 5,6 %, koja se primjenjuje na proizvode o kojima je riječ, koje je proizveo tužitelj.”

         Pobijana presuda

               4

               U svojoj tužbi podnesenoj 28. svibnja 2004., Gul Ahmed Textile Mills zatražio je od Općeg suda da poništi Uredbu br. 397/2004 u dijelu u kojem se odnosi na njega.

               5

               Gul Ahmed Textile Mill naveo je pet tužbenih razloga, koji se temelje na:

                        —

                        povredi, u svezi s pokretanjem istrage, članka 5. stavaka 7. i 9. Uredbe br. 384/96 i članaka 5.1 i 5.2 Sporazuma o provedbi članka VI. Općeg sporazuma o carinama i trgovini iz 1994. (WTO‑GATT 1994) (SL L 336, str. 103., u daljnjem tekstu: antidampinški zakonik iz 1994.), koji se nalazi u Dodatku 1 A Sporazuma o osnivanju Svjetske trgovinske organizacije (WTO), potpisanom u Marakešu 15. travnja 1994. i odobrenom Odlukom Vijeća 94/800/EZ od 22. prosinca 1994. o sklapanju u ime Europske zajednice, s obzirom na pitanja iz njezine nadležnosti, sporazuma postignutih u Urugvajskom krugu multilateralnih pregovora (1986. – 1994.) (SL L 336, str.1.; SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 74., str. 3.)

                        —

                        očitoj pogreški u ocjeni i povredi članka 2. stavaka 3. i 5. te članka 18. stavka 4. Uredbe br. 384/96, kao i povredi antidampinškog zakonika iz 1994., glede izračuna normalne vrijednosti;

                        —

                        povredi članka 2. stavka 10. Uredbe br. 384/96, antidampinškog zakonika iz 1994., i obveze odgovarajućeg obrazloženja, propisanog člankom 253. UEZ‑a, glede prilagodbe povrata pristojbi u odnosu na normalne vrijednosti i izvozne cijene;

                        —

                        očitoj pogreški u ocjeni i povredi članka 3. stavaka 1. do 3. i 5. Uredbe br. 384/96, kao i povredi antidampinškog zakonika iz 1994., glede utvrđenja postojanja materijalne štete, i

                        —

                        očitoj pogreški u ocjeni i povredi članka 3. stavaka 6. i 7. Uredbe br. 384/96 i antidampinškog zakonika iz 1994., glede utvrđenja postojanja uzročne veze između navodnog dampinškog uvoza i navodne štete.

               6

               Sud je smatrao primjerenim odlučiti, prije svega, o trećem dijelu petog tužbenog razloga. U tom dijelu tužitelj je prigovarao da je Vijeće, u biti, pogrešno primijenilo pravo ne ispitavši je li ukidanjem prethodnih antidampinških pristojbi i uspostavom općeg sustava povlastica u korist Islamske Republike Pakistan početkom 2002. došlo do prekida uzročne veze između štete koju je navodno pretrpjela industrija Zajednice i uvoza iz Pakistana.

               7

               Kao prvo, Opći sud je u točkama 45. do 51. pobijane presude utvrdio da su udruge koje predstavljaju pakistanske proizvođače izvoznike posteljine od početka upravnog postupka institucijama Unije upućivale na to da su štetu koju je industrija Zajednice navodno pretrpjela uzrokovala dva faktora, a to su ukidanje prethodnih antidampinških pristojbi i ukidanje redovnih carinskih pristojbi u okviru sustava općih carinskih povlastica u korist Islamske Republike Pakistan, a ne damping u svezi s uvozom porijeklom iz Pakistana. Dakle, povećanje uvoza iz Pakistana, prema mišljenju pakistanskih proizvođača izvoznika, bilo je olakšano izuzećem od plaćanja određenih pristojbi i izmjenom zakonodavnog okvira.

               8

               U točkama 53. do 59. pobijane presude Opći sud je utvrdio da su institucije EU‑a, kako bi ispunile svoju obvezu da ispitaju, na temelju članka 3. stavka 7. Uredbe br. 384/96, sve „poznate čimbenike, osim dampinškog uvoza, koji u isto vrijeme nanose štetu industriji Zajednice” morale pravilno razdvojiti i razlikovati štetne učinke dampinškog uvoza od štetnog učinka drugih poznatih čimbenika.

               9

               Opći sud je u točki 56. pobijane presude utvrdio da „poznati čimbenici, osim dampinškog uvoza” iz članka 3. stavka 7. Uredbe br. 384/96 nisu taksativno navedeni, nego indikativno, na što upućuje pojam „uključuju” s kojim započinje popis čimbenika koji se mogu smatrati relevantnima. Sud je u točki 57. ove presude istaknuo da je zajednički cilj članka 3. stavka 7. Uredbe i članka 3.5 antidampinškog zakonika iz 1994. osigurati da se uvozu koji je predmet istrage ne pripišu možebitni negativni učinci drugih mogućih čimbenika koji utječu na štetu koju su pretrpjele industrije Zajednice ili nacionalne industrije, kako navedene industrije ne bi uživale zaštitu širu od potrebne.

               10

               Opći sud u točki 59. pobijane presude utvrdio je da su ukidanje prethodnih antidampinških pristojbi i redovnih carinskih pristojbi u okviru sustava općih carinskih povlastica bili poznati čimbenici koje su institucije Unije trebale uzeti u obzir pri ocjeni je li uzročna veza između štete koju je pretrpjela industrija Zajednice i uvoza iz Pakistana proizvoda koji je predmet antidampinške istrage stvarna.

               11

               Opći sud je u točki 84. pobijane presude zaključio da iz analize koju su provele institucije Unije nije razvidno, čak ni kao jednostavna procjena, kolika bi bila šteta koju bi pretrpjela industrija Zajednice i kada ne bi bilo dampinga, to jest, kolika bi bila šteta koja bi bila uzrokovana jednostavno stupanjem na snagu sustava općih carinskih povlastica i ukidanjem prethodnih antidampinških pristojbi, bilo u smislu gubitka tržišnog udjela, smanjenja profitabilnosti ili prinosa navedene industrije, bilo odricanja od nižih segmenata tržišta ili bilo kojeg drugog relevantnog ekonomskog pokazatelja.

               12

               Opći sud je stoga usvojio treći dio petog tužbenog razloga i, poništio Uredbu br. 397/2004 u dijelu koji se odnosi na Gul Ahmed Textile Mills, a da nije ispitao druge tužbene razloge.

               13

               U tim je okolnostima Vijeće, uz potporu Komisije, intervenijenta u prvostupanjskom postupku, podnijelo ovu žalbu protiv pobijane presude.

         O žalbi

         Argumentacija stranaka

               14

               Vijeće smatra da je Opći sud povrijedio članak 3. stavak 7. Uredbe br. 384/96, pogrešno tumačeći pojam „drugih čimbenika” iz te odredbe. Naglasilo je da je Opći sud pravilno ocijenio da se tom odredbom obvezuje u načelu razdvojiti i razlikovati štetne učinke drugih poznatih čimbenika od štete uzrokovane dampinškim uvozom. Međutim Vijeće tvrdi da je Opći sud pogrešno zaključio da su dva sporna čimbenika, odnosno ukidanje prethodnih antidampinških pristojbi i uspostava sustava općih carinskih povlastica, predstavljala „druge čimbenike” u smislu članka 3. stavka 7. Uredbe br. 384/96. Dakle, Opći sud pogriješio je kad je zaključio da su, u tom slučaju, institucije povrijedile ovu odredbu jer nisu razdvojile ni razlikovale navodne štetne učinke dvaju spornih čimbenika.

               15

               Vijeće smatra da je „drugi čimbenik”, u smislu članka 3. stavka 7. Uredbe br. 384/96, po definiciji čimbenik koji se ne odnosi na dampinški uvoz. Dva sporna čimbenika usko su povezana s dampinškim uvozom porijeklom iz Pakistana. Prema mišljenju Vijeća „čimbenik koji samo olakšava povećanje opsega dampinškog uvoza nije sam po sebi odvojeni čimbenik koji uzrokuje štetu, jer je sva šteta uzrokovana povećanjem opsega dampinškog uvoza, a ne čimbenicima koji olakšavaju povećanje opsega takvog uvoza”. To tumačenje potvrđuju zaključci iz izvješća posebne skupine WTO‑a od 28. listopada 2011. pod nazivom „Europska unija – antidampinške mjere za određenu obuću porijeklom iz Kine” (WT/DS405/R).

               16

               Vijeće smatra da, iako popis iz članka 3. stavka 7. Uredbe br. 384/96 nije sam po sebi taksativan, on ne uključuje, međutim, dva sporna čimbenika kao „druge čimbenike” u smislu te odredbe. Doista, promjene zakonodavnog i regulatornog okvira imaju važnost samo u mjeri u kojoj su one imale učinak na tržište te ako su dva sporna čimbenika mogla imati učinak samo na dampinški uvoz. Međutim, prema mišljenju Vijeća, ta dva čimbenika ne utječu na rezultate industrije Unije.

               17

               Nadalje Komisija smatra da je Opći sud pogrešno primijenio pravo zbog pogrešnog tumačenja članka 3. stavaka 6. i 7. Uredbe br. 384/96, što proizlazi iz navoda u točki 84. pobijane presude.

               18

               Komisija u bitnome podupire razmatranja Vijeća.

               19

               Gul Ahmed Textile Mills smatra da žalbeni razlozi neosnovano ograničavaju pojam „drugih čimbenika” u smislu članka 3. stavka 7. Uredbe br. 384/96. Doista, tumačenje Vijeća pojma „drugih čimbenika” u suprotnosti je s tom odredbom. Osim toga, budući da je svrha te odredbe osigurati da se nikakva šteta ne pripisuje dampinškom uvozu ako je ista rezultat nekog drugog čimbenika, ne bi bilo ispravno proizvoljno ograničiti broj čimbenika čije štetne učinke treba razmotriti.

               20

               Prema mišljenju Gul Ahmed Textile Mills u vezi s pojmom „drugih čimbenika”, nije točno da su sporni čimbenici bili „usko povezani” s dampinškim uvozom. Ukidanje antidampinških pristojbi bilo je odraz Unijinog ispravka neutemeljenog nametanja mjera 1997. i nije bilo povezano s dampinškim uvozom, ni tijekom razdoblja istrage ni prije njega. Dodjela posebne povlaštene tarife za uvoz iz Pakistana od 1. siječnja 2002. od strane Unije ne odnosi se posebno na uvoz posteljine, a još manje na dampinški uvoz posteljine. Promjene zakonodavnog okvira tržišta posljedica su djelovanja Unije i nisu „usko povezane” s djelovanjem proizvođača iz trećih zemalja.

               21

               Gul Ahmed Textile Mills napominje da su sporni čimbenici izravno smanjili opterećenje pristojbama za sav uvoz posteljine porijeklom iz Pakistana i tako izravno utjecali na razinu cijena tih uvoza na tržištu Unije. Kvalificirati te tarifne promjene kao da „jednostavno olakšavaju povećanje obujma dampinškog uvoza” je očito pogrešno.

               22

               Prema mišljenju Gul Ahmed Textile Mills ključno pitanje je jesu li sporni čimbenici izravno utjecali na razinu jednog od ekonomskih pokazatelja koje institucije Unije uzimaju u obzir kako bi se utvrdilo je li industrija Unije pretrpjela materijalnu štetu i mogući razlog za to. Međutim članak 3. stavak 5. Uredbe br. 384/96 zahtijeva ocjenu „svih relevantnih ekonomskih čimbenika i pokazatelja koji imaju utjecaja na stanje industrije” te se na indikativnom popisu iz te odredbe nalaze „čimbenici koji utječu na cijene u Zajednici”. Tuženik u žalbi naglašava da su sporni čimbenici neposredno prouzročili to da su se proizvođači Unije iznenada suočili s uvozom koji je ušao na tržište Unije sa znatno nižom razinom cijena nego prije, a da nije došlo ni do kakve promjene „franko brod” (FOB) cijena proizvoda pakistanskih proizvođača. Stoga su regulatorne promjene imale izravan utjecaj na ekonomske okolnosti uzete u obzir u određivanju štete i na uzročne veze između nje i dampinga.

         Ocjena Suda

               23

               Iz uvodnih izjava 108 do 115 Uredbe br. 397/2004 proizlazi da su institucije Unije ispitale one čimbenike koje su smatrale čimbenicima različitima od dampinškog uvoza.

               24

               Konkretno, ispitan je uvoz iz Indije, Turske, Rumunjske, Bangladeša i Egipta, kao i čimbenici povezani s padom potražnje, uvozom i izvozom industrije Unije i produktivnošću te industrije.

               25

               Nesporno je da institucije Unije, pri ocjenjivanju uzročne veze između dampinškog uvoza i štete koju je pretrpjela industrija Unije, nisu ispitale dvije sporne mjere o kojima je riječ, odnosno ukidanje redovnih carinskih pristojbi u okviru primjene općeg sustava povlastica i ukidanja prethodnih antidampinških pristojbi.

               26

               Treba napomenuti da se ove mjere odnose na proizvode porijeklom iz Pakistana i da se Uredba br. 397/2004 primjenjuje na sve pakistanske izvoznike. Stoga, u skladu s tom uredbom, sav izvoz u njoj navedenih proizvoda čini dampinški uvoz u smislu članka 3. Uredbe br. 384/96.

               27

               Jasno je da je ukidanje uvoznih pristojbi, s jedne strane, 12 % i, s druge strane, 6,7 % moglo za učinak imati olakšavanje i promicanje uvoza predmetnih proizvoda. Međutim ono je taj učinak imalo na dampinški uvoz.

               28

               Iz teksta članka 3. stavka 7. Uredbe br. 384/96, osobito iz formulacije „poznati čimbenici [...] uzrokuju štetu industriji Zajednice”, proizlazi da ta uredba zahtijeva ispitivanje čimbenika koji izravno uzrokuju štetu, što pretpostavlja postojanje izravne uzročne veze.

               29

               Međutim u ovom slučaju ne može se smatrati da su promjene u regulatornim uvjetima dampinškog uvoza uzrokovale štetu. Štetu uzrokuje sam uvoz.

               30

               Dampinški uvoz i regulatorni uvjeti u kojima se on obavlja nerazdvojivi su.

               31

               Dakle, mjere koje olakšavaju i promiču uvoz samo su neizravni uzroci i ne može ih se smatrati „drugim čimbenicima” u smislu članka 3. stavka 7. Uredbe br. 384/96.

               32

               Ovo tumačenje u skladu je s izvješćem posebne skupine WTO‑a od 28. listopada 2011., pod nazivom „Europska unija – antidampinške mjere za određenu obuću porijeklom iz Kine”, u kojem je ispitano pitanje uzročne veze između ukidanja uvozne kvote i štete iz članka 3.5 antidampinškog zakonika iz 1994. U točki 7.527 tog izvješća utvrđeno je da ukidanje uvozne kvote koja omogućava povećanje obujma dampinškog uvoza nije čimbenik koji sam po sebi uzrokuje štetu.

               33

               Uvozne kvote su regulatorni uvjeti pod kojima se obavlja uvoz, jednako kao i carinske pristojbe na uvoz.

               34

               U tim okolnostima Opći sud pogrešno je primijenio pravo utvrdivši da su dva sporna čimbenika „drugi čimbenici” u smislu članka 3. stavka 7. Uredbe br. 384/96.

               35

               Međutim ovaj zaključak ne prejudicira pitanje treba li sporne čimbenike uzeti u obzir prilikom razmatranja štete iz članka 3. stavaka 2., 3. i 5. Uredbe br. 384/96.

               36

               Potrebno je stoga ukinuti pobijanu presudu.

               37

               U skladu s člankom 61. stavkom 1. Statuta Suda Europske unije, Sud može, kada ukine odluku Općeg suda, ako stanje postupka to dopušta, sam donijeti konačnu odluku o sporu ili vratiti predmet na odlučivanje Općem sudu.

               38

               U ovom predmetu nisu ispunjeni uvjeti da bi Sud mogao sam donijeti konačnu odluku o sporu.

               39

               Potrebno je stoga predmet vratiti Općem sudu, dok će se o troškovima odlučiti naknadno.

               Slijedom navedenog, Sud (peto vijeće) proglašava i presuđuje:

                        1.

                           Ukida se presuda Općeg suda Europske unije od 27. rujna 2011., Gul Ahmed Textile Mills/Vijeće (T‑199/04).

                        2.

                           Predmet se vraća Općem sudu Europske unije.

                        3.

                           O troškovima će se odlučiti naknadno.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


Presuda Općeg suda (peto vijeće) 06. lipnja 2013.#T & L Sugars Ltd i Sidul Açúcares, Unipessoal Lda protiv Europska komisija.#Predmet T-279/11.


Presuda Suda (treće vijeće) od 13. lipnja 1996. # Office national de l'emploi protiv Calogero Spataro. # Zahtjev za prethodnu odluku: Cour de cassation - Belgija. # Socijalna sigurnost. # Predmet C-170/95.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 26. travnja 2016.#Franmax UAB protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije Dino – Raniji figurativni žig Europske unije koji prikazuje dinosaura – Relativni razlog za odbijanje – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-21/15.


Presuda Suda (treće vijeće) od 15. srpnja 2010.#Alexander Hengartner i Rudolf Gasser protiv Landesregierung Vorarlberg.#Zahtjev za prethodnu odluku: Verwaltungsgerichtshof - Austrija.#Predmet C-70/09.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 27. siječnja 2005.#Guy Denuit i Betty Cordenier protiv Transorient - Mosaïque Voyages et Culture SA.#Zahtjev za prethodnu odluku: Collège d'arbitrage de la Commission de Litiges Voyages - Belgija.#Predmet C-125/04.


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 11. prosinca 2014.#Croce Amica One Italia Srl protiv Azienda Regionale Emergenza Urgenza (AREU).#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia.#Zahtjev za prethodnu odluku – Javna nabava usluga – Direktiva 2004/18/EZ – Direktiva 89/665/EEZ – Osobna situacija natjecatelja ili ponuditelja – Privremena dodjela ugovora – Istražni postupak pokrenut protiv zakonskog zastupnika uspješnog ponuditelja – Odluka javnog naručitelja da neće konačno dodijeliti ugovor i da će opozvati poziv na nadmetanje – Sudski nadzor.#Predmet C‑440/13.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      11. prosinca 2014. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Javna nabava usluga — Direktiva 2004/18/EZ — Direktiva 89/665/EEZ — Osobna situacija natjecatelja ili ponuditelja — Privremena dodjela ugovora — Istražni postupak pokrenut protiv zakonskog zastupnika uspješnog ponuditelja — Odluka javnog naručitelja da neće konačno dodijeliti ugovor i da će opozvati poziv na nadmetanje — Sudski nadzor“
      U predmetu C‑440/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (Italija), odlukom od 10. srpnja 2013., koju je Sud zaprimio 2. kolovoza 2013., u postupku

         Croce Amica One Italia Srl

      protiv

         Azienda Regionale Emergenza Urgenza (AREU),

      uz sudjelovanje:

         Consorzio Lombardia Sanità,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, C. Vajda, A. Rosas, E. Juhász (izvjestitelj) i D. Šváby, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
      tajnik: L. Carrasco Marco, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 4. rujna 2014.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Croce Amica One Italia Srl, M. Sica i M. Protto, avvocati,

               —

               za Aziendu Regionale Emergenza Urgenza (AREU), V. Avolio i V. Luciano, avvocati,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju C. Colelli i L. D’Ascie, avvocati dello Stato,

               —

               za norvešku vladu, M. Emberland i H. Røstum kao i I. Jansen, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, G. Conte i A. Tokár, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 41. stavka 1. te članaka 43. i 45. Direktive Europskog parlamenta i Vijeća 2004/18/EZ od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima, ugovora o javnoj nabavi robe te ugovora o javnim uslugama (SL L 134., str. 114.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 1., str. 156.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Croce Amica One Italia Srl (u daljnjem tekstu: Croce Amica One) i Aziende Regionale Emergenza Urgenza (AREU) (regionalna medicinska hitna služba) o zakonitosti odluke potonjeg subjekta u svojstvu javnog naručitelja da neće konačno dodijeliti ugovor o kojem je riječ društvu Croce Amica One koje je bilo privremeno proglašeno uspješnim ponuditeljem i da će opozvati poziv na nadmetanje.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članak 41. Direktive 2004/18, naslovljen „Obavještavanje natjecatelja i ponuditelja“, u stavku 1. propisuje:
               „Javni naručitelji moraju u najkraćem mogućem roku obavijestiti natjecatelje i ponuditelje o odlukama donesenima u vezi sa […] sklapanjem ugovora […], uključujući i razloge za odluku da ne sklopi […] ugovor za koji je postojao poziv na nadmetanje […]; ove informacije pružaju se u pisanom obliku po primitku zahtjeva od strane javnog naručitelja.“

               4

               U skladu s člankom 43. te direktive, naslovljenim „Sadržaj izvješća“:
               „Za svaki ugovor, […] javni naručitelj sastavlja pismeno izvješće koje sadrži najmanje sljedeće:
               […]

                        (h)

                        ako je potrebno, razloge za odluku javnog naručitelja da ne sklopi ugovor […]

                  […]“

               5

               Članak 45. navedene direktive, naslovljen „Osobna situacija natjecatelja ili ponuditelja“, određuje:
               „1.   Svaki natjecatelj ili ponuditelj koji je bio osuđen na temelju pravomoćne presude o kojoj javni naručitelj ima spoznaje iz jednog ili više dolje navedenih razloga mora se isključiti iz sudjelovanja u ugovoru o javnoj nabavi:

                        (a)

                        sudjelovanje u kriminalnoj organizaciji kako je definirano člankom 2. stavkom 1. Zajedničke akcije Vijeća 98/733/JHA; [(SL 1998., L 351, str. 1.)];

                        (b)

                        korupcija, kako je definirana u članku 3. Akta Vijeća od 26. svibnja 1997. [(SL C 195, str. 1.)] odnosno u članku 3. stavku 1. Zajedničke akcije Vijeća 98/742/JHA [(SL 1998., L 358, str. 2.)];

                        (c)

                        prijevara u smislu članka 1. Konvencije koja se odnosi na zaštitu financijskih interesa Europskih zajednica [(SL 1995., C 316, str. 48.)];

                        (d)

                        pranje novca, kako je definirano člankom 1. Direktive Vijeća 91/308/EEZ od 10. lipnja 1991. o sprečavanju korištenja financijskog sustava u svrhu pranja novca [(SL L 166, 28.6.1991., str. 77.), kako je izmijenjena Direktivom 2001/97/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 4. prosinca 2001. (SL L 344, 28.12.2001., str. 76.)].

                  Države članice, u skladu sa svojim nacionalnim zakonodavstvom i uzimajući u obzir zakonodavstvo Zajednice, navode provedbene uvjete za ovaj stavak.
               […]
               2.   Svaki gospodarski subjekt može biti isključen iz sudjelovanja u ugovoru ako je taj gospodarski subjekt:
               […]

                        (c)

                        pravomoćnom presudom osuđen za djelo koje se tiče njegovog profesionalnog postupanja;

                        (d)

                        bio kriv za težak profesionalni propust kojeg javni naručitelj može dokazati na bilo koji način;

                  […]

                        (g)

                        je kriv za ozbiljno lažno prikazivanje činjenica pri dostavljanju potrebnih podataka sukladno odredbama ovog odjeljka ili nije dostavio takve podatke.

                  Države članice, u skladu sa svojim nacionalnim zakonodavstvom i uzimajući u obzir zakonodavstvo Zajednice, navode provedbene uvjete za ovaj stavak.
               […]“

               6

               Članak 1. Direktive Vijeća od 21. prosinca 1989. o usklađivanju zakona i drugih propisa u odnosu na primjenu postupaka kontrole na sklapanje ugovora o javnoj nabavi robe i javnim radovima (SL L 395, str. 33.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 6., str. 3.), kako je izmijenjena Direktivom 2007/66 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. prosinca 2007. (SL L 335, str. 31.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 9., str. 198.; u daljnjem tekstu: Direktiva 89/665), naslovljen „Područje primjene i dostupnost postupaka pravne zaštite“, u stavku 1. podstavku trećem određuje:
               „Države članice poduzimaju mjere potrebne da osiguraju da, vezano uz ugovore koji spadaju u područje primjene Direktive 2004/18/EZ, odluke koje donose javni naručitelji mogu biti učinkovito preispitane i, posebno, što je hitnije moguće u skladu s uvjetima navedenim u člancima 2. do 2.f ove Direktive, zbog toga što se takvim odlukama krši pravo Zajednice u području javne nabave ili nacionalna pravila u kojima je preneseno to pravo.“

         Talijansko pravo

               7

               Direktiva 2004/18 prenesena je u talijanski pravni poredak Zakonodavnim dekretom br. 163/2006 od 12. travnja 2006. (redovni dodatak GURI‑ju br. 100 od 2. svibnja 2006.), koji kodificira propise o javnoj nabavi.

               8

               Članak 38. tog zakonodavnog dekreta propisuje:
               „1.   Iz sudjelovanja u postupcima dodjele […] ugovora o javnoj nabavi radova, roba i usluga […] sljedeće osobe moraju biti isključene i ne smiju sklopiti s njima povezane ugovore:
               […]

                        (c)

                        koje su pravomoćnom presudom osuđene ili protiv kojih je donesen pravomoćni kazneni nalog zbog teških kaznenih djela na štetu države ili Zajednice koja se tiču njihovog profesionalnog postupanja; […]

                  […]

                        (f)

                        koje su u skladu s obrazloženom ocjenom javnog naručitelja krive za grubu nepažnju ili zlu vjeru u pružanju usluga koje im je dodijelio javni naručitelj koji je objavio poziv na nadmetanje; ili koje su počinile tešku pogrešku u obavljanju svoje profesionalne djelatnosti, a koju je javni naručitelj dokazano utvrdio“.

               9

               Članak 78. stavak 1. navedenog zakonodavnog dekreta propisuje:
               „Za svaki ugovor, […], javni naručitelj sastavlja pismeno izvješće koje sadrži najmanje sljedeće informacije:
               […]

                        (h)

                        ako je potrebno, razloge za odluku uprave da ne sklopi ugovor […]“

               10

               Članak 79. stavak 1. tog zakonodavnog dekreta određuje:
               „Javni naručitelji moraju bez odgađanja obavijestiti natjecatelje i ponuditelje o odlukama donesenima u vezi sa […] sklapanjem ugovora […], uključujući i razloge za odluku […] da ne sklopi ugovor za koji je postojao poziv na nadmetanje […];“

               11

               U članku 11. stavku 9. Zakonodavnog dekreta br. 163/2006, koji glasi kako slijedi, osobito se navode ovlasti uprave da ukine, suspendira ili izmjeni svoje vlastite akte:
               „Jednom kada taj odabir stupi na snagu, a uz iznimku primjene pravila koja se odnose na ovlasti uprave u slučajevima predviđenima zakonom da ukine, suspendira ili izmjeni svoje vlastite akte, javna nabava […] zaključuje se u roku od 60 dana.“

               12

               Ovlast uprave da ukine vlastite akte propisana je kao opće načelo primjenjivo na sve upravne postupke u članku 21.d Zakona br. 241, kojim se utvrđuju nova pravila upravnog postupka i pravila o pravu na pristup upravnim dokumentima (legge n. 241 – Nouve norme in materia di procedimento amministrativo e di diritto di accesso ai documenti amministrativi), od 7. kolovoza 1990. (GURI br. 192 od 18. kolovoza 1990., str. 7.). Taj članak glasi:
               „Upravnu mjeru s trajnim učinkom može ukinuti tijelo koje ju je donijelo ili drugo tijelo propisano zakonom kada nastupe novi razlozi javnog interesa ili u slučaju izmjene činjeničnog stanja ili nove ocjene javnog interesa; njezinim ukidanjem prestaju i njezini pravni učinci.“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               13

               Odlukom od 28. prosinca 2010. AREU je pokrenuo otvoreni postupak za dodjelu ugovora za „usluge prijevoza vozilom organa, tkiva i bioloških uzoraka te kirurških timova i pacijenata u svrhu transplantacije“. Taj ugovor trebao je biti sklopljen u trajanju od dvije godine s mogućim produljenjem od dvanaest mjeseci i biti dodijeljen prema kriteriju ekonomski najpovoljnije ponude.

               14

               Od četiri društva koja su sudjelovala u postupku provedbe te javne nabave, odbor za odabir odbio je tri društva prilikom ocjene tehničkih ponuda. Jedino preostalo društvo, to jest društvo Croce Amica One, privremeno je proglašeno uspješnim ponuditeljem odlukom unesenom u pismeno izvješće od 10. svibnja 2011. Međutim, s obzirom na to da su u ovom slučaju bile ispunjene pretpostavke propisane nacionalnim zakonodavstvom u svrhu „takozvane ,obvezne' provjere nepravilnosti ponude“ jer su brojevi točaka dodijeljenih za cijenu i druge elemente bili jednaki ili viši od četiri petine odgovarajućih maksimalnih pragova određenih u pozivu na nadmetanje, javni naručitelj je od društva Croce Amica One zatražio dokaze u vezi s njegovom tehničkom ponudom. Nakon što je izvršio tu provjeru, odbor za odabir je odlukom unesenom u pismeno izvješće od 23. lipnja 2011. utvrdio nepravilnost ponude.

               15

               Istodobno su u okviru preliminarnog istražnog postupka, pokrenutog protiv, među ostalim, zakonskog zastupnika društva Croce Amica One zbog prijevare i lažnog iskazivanja, nadležne službe privremeno zaplijenile dokumente o tom društvu.

               16

               Dopisom od 21. srpnja 2011. AREU je obavijestio društvo Croce Amica One, kao i jedno drugo društvo koje je sudjelovalo u postupku dodjele o kojem je riječ u glavnom postupku, o pokretanju, na temelju ovlasti kojom uprava raspolaže da ukine, suspendira ili izmjeni vlastite akte, postupka za poništenje poziva na nadmetanje.

               17

               Odlukom od 8. rujna 2011. glavni direktor AREU‑a odlučio je da neće konačno dodijeliti ugovor društvu Croce Amica One te da će istodobno poništiti cijeli postupak javne nabave. U toj odluci javni naručitelj je „smatrao da, u opisanim okolnostima, neovisno o nepravilnosti ponude AREU nije [mogao], ni u kojem slučaju, zbog očitih razloga svrhovitosti i razloga povezanih s načelima dobrog upravljanja, odlučiti dodijeliti uslugu ponuditelju Croce Amica One […] te da s obzirom na nužnost usluge za njezinu dodjelu više ne [može] čekati ishod kaznenog postupka ili čak zaključenje istrage koja je u tijeku“.

               18

               Javni naručitelj nije pokrenuo novi postupak za dodjelu ugovora o javnoj nabavi o kojem je riječ u glavnom postupku te je uslugu na koju se odnosio taj ugovor povjerio dvjema udrugama produljenjem postojećeg ugovora.

               19

               Tužbom podnesenom 2. studenoga 2011. društvo Croce Amica One je pred sudom koji je uputio zahtjev pobijalo odluku javnog naručitelja od 8. rujna 2011. iz točke 17. ove presude, zahtijevajući njezino poništenje i privremenu suspenziju. Osim toga, podnijelo je i tužbu za naknadu štete za koju smatra da mu je nastala zbog te odluke.

               20

               Odlukom od 14. svibnja 2013. Tribunale di Milano (sud u Milanu) otvorio je kazneni postupak protiv zakonskog zastupnika društva Croce Amica One, zajedno s još jednim suokrivljenikom, među ostalim, zbog kaznenog djela ometanja postupaka javne nabave jer je radi dodjele ugovora dostavio petnaest krivotvorenih potvrda o sudjelovanju u tečajevima sigurne vožnje za vozila hitne pomoći.

               21

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da je javni naručitelj o kojem je riječ izvršavanjem ovlasti kojom uprava raspolaže da ukine, suspendira ili izmijeni vlastite akte u okviru javne nabave, poštujući, kako se čini, razloge svrhovitosti upravnog postupka koji proizlaze iz postojanja istražnog postupka u tijeku usmjerenog protiv zakonskog zastupnika društva koje je privremeno bilo proglašeno uspješnim ponuditeljem, povrijedio članak 45. Direktive 2004/18, osobito s obzirom na „osobnu situaciju natjecatelja ili ponuditelja“ navedenu u toj odredbi.

               22

               Sud koji je uputio zahtjev tako smatra da isključenje ponuditelja na temelju te odredbe može uslijediti samo u slučaju pravomoćne osuđujuće presude protiv potonjeg.

               23

               Sud koji je uputio zahtjev se također pita, iz perspektive prava Unije, o opsegu svoje nadležnosti u tom pogledu smatrajući da ta nadležnost ne bi smjela biti ograničena na nadzor formalnih nedostataka prilikom izvršavanja ovlasti uprave. Smatra da je nepriznavanje upravnom sudu široke ovlasti nadzora činjenica i pravnih koncepata kao što je, kao u ovom slučaju, nepostojanje konačnog utvrđenja kaznene odgovornosti zakonskog zastupnika društva koje je privremeno bilo proglašeno uspješnim ponuditeljem u potpunoj kontradikciji s tekstom i ratio legis članka 45. Direktive 2004/18.

               24

               S obzirom na ta razmatranja, Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (regionalni upravni sud Lombardije) odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Je li u skladu s pravom Unije to što javni naručitelj izvršavajući ovlasti opoziva u području javnih nabava sukladno članku 21.d Zakona [br. 241 od 7. kolovoza 1990.] može odlučiti da neće konačno dodijeliti ugovor samo zbog toga što se protiv zakonskog zastupnika društva kojemu je privremeno dodijeljen ugovor vodi istražni postupak?

                        2.

                        Je li u skladu s pravom Unije iznimka od načela pravomoćno utvrđene kaznene odgovornosti, kako je određeno člankom 45. Direktive [2004/18], kada je to opravdano razlozima svrhovitosti uprave, ocjena koje je rezervirana za upravu?

                        3.

                        Je li u skladu s pravom Unije iznimka od načela pravomoćno utvrđene kaznene odgovornosti, kako je određeno člankom 45. Direktive [2004/18], u slučaju kada se vodi istražni postupak zbog počinjenja kaznenih djela u vezi s postupkom javne nabave, predmet kojega je mjera koju je uprava donijela na temelju ovlasti da ukine, suspendira ili izmijeni vlastite akte?

                        4.

                        Je li u skladu s pravom Unije to što mjere koje javni naručitelj donosi u području javne nabave mogu biti podvrgnute punoj nadležnosti nadzora nacionalnog upravnog suda u okviru nadležnosti nadzora koja je tom sudu dodijeljena u području javne nabave, i to s obzirom na pouzdanost i usklađenost ponude i time osim ograničenih slučajeva očite nelogičnosti, nerazumnosti, nedostatnog obrazloženja ili pogrešno utvrđenog činjeničnog stanja?“

         O prethodnim pitanjima

         Prvo do trećeg pitanja

               25

               Tim pitanjima, koja treba zajedno razmotriti, sud koji je uputio zahtjev u biti pita protivi li se članak 45. Direktive 2004/18, u slučajevima kada nisu ispunjene pretpostavke za primjenu razloga za isključenje propisanih u tom članku, tome da javni naručitelj donese odluku da će odustati od provođenja postupka javne nabave za koji postoji poziv na nadmetanje i da neće konačno dodijeliti taj ugovor jedinom preostalom ponuditelju koji je privremeno bio proglašen uspješnim ponuditeljem.

               26

               Formulacija tih pitanja i pozivanje na članak 45. Direktive 2004/18 temelje se na tome da je glavni direktor AREU‑a 8. rujna 2011. odlučio, s jedne strane, da društvu Croce Amica One neće konačno dodijeliti ugovor o kojem je riječ u glavnom postupku i, s druge strane, da će poništiti odgovarajući postupak javne nabave.

               27

               Najprije treba istaknuti da, bez obzira na pozivanje na članak 45. Direktive 2004/18 u zahtjevu za prethodnu odluku, iz spisa kojima Sud raspolaže proizlazi da je sporni akt u glavnom postupku odluka javnog naručitelja o opozivu poziva na nadmetanje i poništenju postupka dodjele. Ta odluka se razlikuje od one koja se odnosi na isključenje ponuditelja na temelju članka 45. te direktive.

               28

               U tom kontekstu valja primijetiti da se, iako Sud nije obaviješten o točnim razlozima za opoziv poziva na nadmetanje o kojem je riječ u glavnom postupku, čini da sud koji je uputio zahtjev postupanje zakonskog zastupnika društva Croce Amica One veže samo uz razloge za isključenje koji se odnose na kazneno pravo i koji uključuju osudu pravomoćnom presudom, to jest one propisane člankom 45. stavcima 1. i 2. točkom (c) Direktive 2004/18. U tom pogledu korisno je precizirati da razlozi isključenja propisani u članku 45. stavku 2. točkama (d) i (g) te direktive javnim naručiteljima također daju ovlast isključivanja svakoga gospodarskog subjekta koji je počinio težak profesionalni propust koji javni naručitelj može dokazati na bilo koji način ili je kriv za ozbiljno lažno prikazivanje činjenica ili nije dostavio podatke potrebne za kvalitativni odabir ponuda, a da pritom nije nužno da je gospodarski subjekt pravomoćno osuđen.

               29

               Što se tiče odluke o opozivu poziva na nadmetanje za ugovor o javnoj nabavi, ona mora poštovati članak 41. stavak 1. i članak 43. Direktive 2004/18.

               30

               Članak 41. stavak 1. Direktive 2004/18 propisuje obvezu obavještavanja natjecatelja i ponuditelja o takvoj odluci u najkraćem mogućem roku i obvezu navođenja razloga, a članak 43. te direktive nalaže obvezu navođenja tih razloga u pismenom izvješću koje mora biti sastavljeno za svaki ugovor o javnoj nabavi. Međutim, Direktiva 2004/18 ne sadrži nikakvu odredbu o materijalnim ili formalnim pretpostavkama za takve odluke.

               31

               U tom pogledu treba podsjetiti na sudsku praksu Suda prema kojoj članak 8. stavak 2. Direktive Vijeća 93/37/EEZ od 14. lipnja 1993. o usklađivanju postupaka dodjele ugovora o javnim radovima (SL L 199, str. 54.), koji odgovara odredbi članka 41. stavka 1. Direktive 2004/18, ne propisuje da je odustanak javnog naručitelja od provođenja postupka javne nabave ograničen na iznimne slučajeve ili da se nužno temelji na ozbiljnim razlozima (presuda Fracasso i Leitschutz, C‑27/98, EU:C:1999:420, t. 23. i 25.).

               32

               Nadalje, Sud je utvrdio da članak 12. stavak 2. Direktive Vijeća 92/50/EEZ od 18. lipnja 1992. o usklađivanju postupaka sklapanja ugovora o javnim uslugama (SL L 209, str. 1.), koji također odgovara odredbi članka 41. stavka 1. Direktive 2004/18, javnom naručitelju propisuje obvezu da u slučajevima kada odluči opozvati poziv na nadmetanje koji se odnosi na ugovor o javnoj nabavi obavijesti natjecatelja i ponuditelja o razlozima svoje odluke, ali to za tog javnog naručitelja ne uključuje obvezu provođenja postupka dodjele do kraja (vidjeti presudu HI, C‑92/00, EU:C:2002:379, t. 41.).

               33

               Međutim, Sud je naglasio da se obveza obavještavanja o razlozima za odluku o opozivu poziva na nadmetanje temelji na nastojanju da se osigura minimalna razina transparentnosti u postupcima dodjele ugovora o javnoj nabavi na koje se primjenjuju pravila prava Unije i slijedom toga poštovanja načela jednakog postupanja na kojemu se temelje ta pravila (vidjeti u tom smislu presudu HI, EU:C:2002:379, t. 45. i 46. kao i navedenu sudsku praksu).

               34

               Sud je također presudio da članak 1. stavak 1. Direktive 89/665 zahtijeva da odluka javnog naručitelja o opozivu poziva na nadmetanje za ugovor o javnoj nabavi može biti preispitana i po potrebi poništena jer se njome krši pravo Unije u području javne nabave ili nacionalna pravila u kojima je preneseno to pravo. Osim toga, Sud je smatrao da čak i u slučajevima kada javni naručitelji na temelju mjerodavnog nacionalnog zakonodavstva raspolažu velikom diskrecijskom ovlašću što se tiče opoziva poziva na nadmetanje, nacionalni sudovi na temelju Direktive 89/665 moraju moći ispitati usklađenost odluke o opozivu s mjerodavnim pravilima prava Unije (vidjeti presudu HI, EU:C:2002:379, t. 55. i 62.).

               35

               Dakle, pravo Unije ne protivi se tome da države članice u svojem zakonodavstvu propišu mogućnost donošenja odluke o opozivu poziva na nadmetanje. Razlozi za takvu odluku o opozivu mogu se stoga temeljiti na razlozima koji su među ostalim povezani s ocjenom svrhovitosti, s točke gledišta javnog interesa, zaključivanja postupka dodjele uzimajući u obzir, među ostalim, moguće izmjene gospodarskih ili činjeničnih okolnosti ili i potrebâ javnog naručitelja o kojem je riječ. Takva odluka može biti obrazložena i nedostatnom razinom konkurentnosti zbog toga što je na kraju postupka provedbe ugovora o kojem je riječ preostao samo jedan ponuditelj koji je mogao izvršiti taj ugovor.

               36

               Stoga, pod uvjetom poštovanja načela transparentnosti i jednakog postupanja, javni naručitelj ne može biti obvezan da pokrenuti postupak dodjele provede do kraja i dodijeli javnu nabavu o kojoj je riječ, čak i jedinom preostalom ponuditelju.

               37

               Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, na prva tri pitanja treba odgovoriti na način da članak 41. stavak 1. i članak 45. Direktive 2004/08 treba tumačiti tako da se u slučajevima kada nisu ispunjene pretpostavke za primjenu razloga za isključenje propisanih u tom članku ne protivi tome da javni naručitelj donese odluku da će odustati od provođenja postupka javne nabave za koji postoji poziv na nadmetanje i da neće konačno dodijeliti taj ugovor jedinom preostalom ponuditelju koji je privremeno bio proglašen uspješnim ponuditeljem.

         Četvrto pitanje

               38

               Svojim četvrtim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita može li u skladu s pravom Unije nadležni nacionalni sud nad odlukom javnog naručitelja izvršiti nadzor s punom nadležnošću, to jest nadzor koji mu omogućava uzimanje u obzir pouzdanosti i usklađenosti ponude ponuditelja te zamjenu ocjene javnog naručitelja vlastitom ocjenom o pitanju mogućnosti opoziva poziva na nadmetanje.

               39

               Treba naglasiti da je, u skladu sa sudskom praksom Suda, odluka o opozivu poziva na nadmetanje za postupak javne nabave dio „odluka koje donose javni naručitelji“ u pogledu kojih su države članice na temelju članka 1. stavka 1. trećeg podstavka Direktive 89/665 bile dužne u nacionalnom pravu uspostaviti postupke pravne zaštite namijenjene osiguranju poštovanja relevantnih materijalnih pravila prava Unije u području javne nabave ili nacionalnih odredbi kojima se prenose ta pravila (vidjeti u tom smislu presude HI, EU:C:2002:379, t. 53. do 55. kao i Koppensteiner, C‑15/04, EU:C:2005:345, t. 29.).

               40

               Direktiva 89/665 ograničava se na koordinaciju postojećih mehanizama u državama članicama kako bi mogla jamčiti punu i djelotvornu primjenu direktiva koje određuju materijalna pravila u vezi s javnom nabavom i ne definira izričito doseg postupaka pravne zaštite koje države članice moraju uspostaviti u tu svrhu. Stoga pitanje o opsegu sudskog nadzora koji se izvršava u okviru postupaka pravne zaštite iz Direktive 89/665 treba biti ispitano s obzirom na njezin cilj i vodeći računa da njezina učinkovitost ne bude narušena (presuda HI, EU:C:2002:379, t. 58. i 59.).

               41

               U tom pogledu treba napomenuti da je funkcija sustava preispitivanja uređena u članku 1. stavku 1. trećem podstavku Direktive 89/665, prema kojoj države članice poduzimaju mjere potrebne da osiguraju da, u vezi s ugovorima koji ulaze u područje primjene Direktive 2004/18/EZ, odluke koje donose javni naručitelji mogu biti učinkovito preispitane i prije svega što je hitnije moguće zbog toga što se takvim odlukama krši pravo Zajednice u području javne nabave ili nacionalna pravila kojima je ono preneseno.

               42

               Iz toga proizlazi da postupci preispitivanja propisani tom odredbom služe za osiguranje poštovanja relevantnih pravila prava Unije, osobito onih Direktive 2004/18 ili nacionalnih odredbi kojima se prenose ta pravila.

               43

               Treba naglasiti da taj nadzor zakonitosti ne smije biti ograničen na ispitivanje arbitrarnosti odluka javnog naručitelja (vidjeti u tom smislu presudu HI, EU:C:2002:379, t. 63.).

               44

               Stoga se ova tužba odnosi na izvršavanje nadzora zakonitosti, a ne nadzora svrhovitosti.

               45

               U nedostatku posebnih propisa Unije u tom području, načine sudskog nadzora trebaju odrediti nacionalna postupovna pravila pod uvjetom poštivanja načela jednakosti i djelotvornosti (vidjeti u tom smislu presudu HI, EU:C:2002:379, t. 68.). Dakle, nacionalni zakonodavac nadležnim nacionalnim sudovima može dodijeliti šire ovlasti u svrhu izvršavanja nadzora svrhovitosti.

               46

               Stoga na četvrto pitanje treba odgovoriti na način da pravo Unije u području javne nabave i osobito članak 1. stavak 1. treći podstavak Direktive 89/665 treba tumačiti tako da je nadzor propisan u toj odredbi nadzor zakonitosti odluka koje donose javni naručitelji, kojim se nastoji osigurati poštovanje relevantnih pravila prava Unije ili nacionalnih odredbi kojima se prenose ta pravila i da se taj nadzor pritom ne može svoditi na puko ispitivanje arbitrarnosti odluka javnog naručitelja. Međutim, to ne isključuje mogućnost za nacionalnog zakonodavca da nadležnim nacionalnim sudovima dodijeli ovlasti izvršavanja nadzora svrhovitosti.

         Troškovi

               47

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 41. stavak 1. i članak 45. Direktive Europskog parlamenta i Vijeća 2004/18/EZ od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima, ugovora o javnoj nabavi robe te ugovora o javnim uslugama treba tumačiti tako da se u slučajevima kada nisu ispunjene pretpostavke za primjenu razloga za isključenje propisanih u tom članku ne protivi tome da javni naručitelj donese odluku da će odustati od provođenja postupka javne nabave za koji postoji poziv na nadmetanje i da neće konačno dodijeliti taj ugovor jedinom preostalom ponuditelju koji je privremeno bio proglašen uspješnim ponuditeljem.

                           2.

                           Pravo Europske unije u području javne nabave i osobito članak 1. stavak 1. treći podstavak Direktive Vijeća 89/665/EEZ od 21. prosinca 1989. o usklađivanju zakona i drugih propisa u odnosu na primjenu postupaka kontrole na sklapanje ugovora o javnoj nabavi robe i javnim radovima, kako je izmijenjena Direktivom 2007/66/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. prosinca 2007., treba tumačiti tako da je nadzor propisan u toj odredbi nadzor zakonitosti odluka koje donose javni naručitelji, kojim se nastoji osigurati poštovanje relevantnih pravila prava Unije ili nacionalnih odredbi kojima se prenose ta pravila i da se taj nadzor pritom ne može svoditi na puko ispitivanje arbitrarnosti odluka javnog naručitelja. Međutim, to ne isključuje mogućnost za nacionalnog zakonodavca da nadležnim nacionalnim sudovima dodijeli ovlasti izvršavanja nadzora svrhovitosti.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski


Presuda Suda (drugo vijeće) od 7. listopada 2004.#Sintesi SpA protiv Autorità per la Vigilanza sui Lavori Pubblici.#Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia - Italija.#Direktiva 93/37/EEZ.#Predmet C-247/02.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 16. ožujka 2016.#Schoeller Corporation GmbH protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni).#Žig Zajednice – Postupak za proglašenje žiga ništavim – Verbalni žig Zajednice SCOPE – Apsolutni razlozi za odbijanje – Opisni karakter – Razlikovni karakter – Članak 7. stavak 1. točke (b) i (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Članak 52. stavak 1. točka (a) Uredbe br. 207/2009.#Predmet T-90/15.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 8. rujna 2009.#Komisija Europskih zajednica protiv Europskog parlamenta i Vijeća Europske unije.#Tužba za poništenje.#Predmet C-411/06.


title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 16. srpnja 2015.#Europska komisija protiv Europskog parlamenta i Vijeća Europske unije.#Tužba za poništenje – Uredba (EU) br. 1289/2013 – Članak 1. točke 1. i 4. – Uredba (EZ) br. 539/2001 – Članak 1. stavak 4. točka (f) – Članak 290. UFEU‑a – Suspenzija izuzeća od zahtjeva za vizu – Umetanje bilješke na dnu stranice – Izmjena zakonodavnog akta.#Predmet C-88/14.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑88/14,
            povodom tužbe za poništenje na temelju članka 263. UFEU‑a, podnesene 21. veljače 2014.,
            Europska komisija, koju zastupaju B. Smulders, B. Martenczuk i G. Wils, u svojstvu agenata,
            tužitelj,
            protiv
            Europskog parlamenta, koji zastupaju L. Visaggio, A. Troupiotis i A. Pospíšilová Padowska, u svojstvu agenata,
            Vijeća Europske unije, koje zastupaju K. Pleśniak i K. Michoel, u svojstvu agenata,
            tuženika,
            koje podupire:
            Češka Republika,  koju zastupaju M. Smolek, D. Hadroušek i J. Škeřík, u svojstvu agenata,
            intervenijent,
            SUD (veliko vijeće),
            u sastavu: V. Skouris, predsjednik, K. Lenaerts (izvjestitelj), potpredsjednik, A. Tizzano, R. Silva de Lapuerta, T. von Danwitz i J.-C. Bonichot, predsjednici vijeća, A. Rosas, A. Arabadjiev, C. Toader, M. Safjan, D. Šváby, M. Berger, E. Jarašiūnas, C. G. Fernlund i J. L. da Cruz Vilaça, suci,
            nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
            tajnik: L. Hewlett, glavna administratorica,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 9. ožujka 2015.,
            saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 7. svibnja 2015.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Europska komisija svojom tužbom zahtijeva poništenje članka 1. točaka 1. i 4. Uredbe (EU) br. 1289/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. prosinca 2013. o izmjeni Uredbe Vijeća (EZ) br. 539/2001 o popisu trećih zemalja čiji državljani moraju imati vizu pri prelasku vanjskih granica i zemalja čiji su državljani izuzeti od tog zahtjeva (SL L 347, str. 74.) jer se tim odredbama Komisiji dodjeljuje delegirana ovlast u smislu članka 290. stavka 1. UFEU‑a, a ne provedbena ovlast u smislu članka 291. stavka 2. UFEU‑a.
            Pravni okvir
            Uredba (EZ) br. 539/2001
            2. Uvodna izjava 5. Uredbe Vijeća (EZ) br. 539/2001 od 15. ožujka 2001. o popisu trećih zemalja čiji državljani moraju imati vizu pri prelasku vanjskih granica i zemalja čiji su državljani izuzeti od tog zahtjeva (SL L 81, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 10., str. 3.), kako je izmijenjena Uredbom (EU) br. 610/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. (SL L 182, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 12., str. 285.; u daljnjem tekstu: Uredba br. 539/2001), glasi:
            „Određivanje onih trećih zemalja čiji državljani moraju imati vizu, i onih koji su izuzeti od tog zahtjeva provodi se na temelju pažljive individualne procjene različitih kriterija koji, inter alia , uključuju nezakonito useljavanje, javni poredak i sigurnost, kao i vanjske odnose Europske unije s trećim zemljama, a također uzimajući u obzir implikacije povezane s regionalnom povezanošću i uzajamnošću. Trebalo bi predvidjeti mehanizam Zajednice kojim će se omogućiti provedba ovog načela uzajamnosti ako jedna od trećih zemalja iz Priloga II. ovoj Uredbi odluči uvesti vize za državljane jedne ili više država članica.“
            3. Člankom 1. stavcima 1. i 2. Uredbe br. 539/2001 predviđeno je:
            „1. Državljani trećih zemalja na popisu u Prilogu I. dužni su posjedovati vizu pri prelasku vanjskih granica država članica.
            [...]
            2. Državljani trećih zemalja koje su na popisu u Prilogu II. oslobođeni su od zahtjeva utvrđenih u stavku 1., za boravak koji nije dulji od 90 dana tijekom bilo kojeg razdoblja od 180 dana.
            [...]“
            4. Istom je Uredbom u članku 1. stavku 4. bio predviđen mehanizam za provedbu načela uzajamnosti koji se može pokrenuti kao odgovor na to da treća zemlja na popisu u njezinu Prilogu II. državljanima neke države članice uvede obvezu da imaju vizu.
            Uredba br. 1289/2013
            5. Člankom 1. točkom 1. podtočkom (a) Uredbe br. 1289/2013 članak 1. stavak 4. Uredbe br. 539/2001 izmijenjen je kako slijedi:
            „Ako treća zemlja navedena u Prilogu II. primjenjuje zahtjev za vizu za državljane barem jedne države članice, primjenjuju se sljedeće odredbe:
            a) u roku od 30 dana od početka provedbe zahtjeva za vizu ili, u slučajevima u kojima se održava zahtjev za vizu koji je na snazi 9. siječnja 2014., u roku od 30 dana od tog datuma, dotična država članica o tome pisanim putem obavješćuje Europski parlament, Vijeće i Komisiju.
            [...]
            Informacije o toj obavijesti Komisija bez odgađanja objavljuje u Službenom listu Europske unije , uključujući informacije o datumu početka provedbe zahtjeva za vizu i vrstama dotičnih putnih isprava i viza.
            [...]
            e) ako dotična treća zemlja nije ukinula zahtjev za vizu, Komisija najkasnije šest mjeseci od dana objave iz točke (a) trećeg podstavka te nakon toga u razdobljima koja ne prelaze šest mjeseci unutar ukupnog razdoblja koje ne smije prekoračiti datum na koji se delegirani akt iz točke (f) počinje primjenjivati ili je na njega stavljen prigovor:
            i) na zahtjev dotične države članice ili na svoju inicijativu donosi provedbeni akt kojim se privremeno suspendira izuzeće od zahtjeva za vizu za određene kategorije državljana dotične treće zemlje na razdoblje od najviše šest mjeseci. [...]
            [...]
            f) ako u roku od 24 mjeseca od dana objave iz točke (a) trećeg podstavka dotična treća zemlja nije ukinula zahtjev za vizu, Komisija donosi delegirani akt u skladu s člankom 4.b kojim se privremeno suspendira primjena Priloga II. na razdoblje od 12 mjeseci za državljane te treće zemlje. Delegiranim aktom utvrđuje se datum, unutar 90 dana od njegova stupanja na snagu, na koji će se suspenzija primjene Priloga II. početi primjenjivati, uzimajući u obzir dostupne resurse u konzulatima država članica, te se na odgovarajući način mijenja Prilog II. Ta se izmjena provodi umetanjem pored naziva treće zemlje u pitanju bilješke [na dnu stranice] u kojoj se navodi da je izuzeće od zahtjeva za vizu suspendirano u odnosu na tu treću zemlju i određuje razdoblje te suspenzije.
            Od dana početka primjene suspenzije primjene Priloga II. za državljane dotične treće zemlje ili stavljanja prigovora na delegirani akt sukladno članku 4.b stavku 5., svaki provedbeni akt koji je donesen sukladno točki (e) koji se tiče te treće zemlje, prestaje važiti.
            Ako Komisija podnese zakonodavni prijedlog kako je navedeno u točki (h), razdoblje suspenzije iz prvog podstavka ove točke produljuje se za šest mjeseci. Bilješka [na dnu stranice] navedena u tom podstavku na odgovarajući se način mijenja.
            Ne dovodeći u pitanje primjenu članka 4., tijekom razdobljâ te suspenzije od državljana dotične treće zemlje na koju se odnosi delegirani akt zahtijeva se posjedovanje vize pri prelasku vanjskih granica država članica;
            [...]
            h) ako u roku od šest mjeseci od stupanja na snagu delegiranog akta iz točke (f) treća zemlja u pitanju nije ukinula zahtjev za vizu, Komisija može podnijeti zakonodavni prijedlog radi izmjene ove Uredbe kako bi se upućivanje na treću zemlju premjestilo iz Priloga II. u Prilog I.;
            i) postupci iz točaka (e), (f) i (h) ne utječu na pravo Komisije da u bilo kojem trenutku podnese zakonodavni prijedlog radi izmjene ove Uredbe kako bi se upućivanje na dotičnu treću zemlju premjestilo iz Priloga II. u Prilog I.;
            j) ako treća zemlja u pitanju ukine zahtjev za vizu, dotična država članica o tome odmah obavješćuje Europski parlament, Vijeće i Komisiju. Komisija bez odgađanja objavljuje tu obavijest u Službenom listu Europske unije .
            Svaki provedbeni ili delegirani akt donesen na temelju točke (e) ili (f), a koji se odnosi na treću zemlju u pitanju, prestaje važiti sedam dana nakon objave iz prvog podstavka ove točke. [...] Bilješka [na dnu stranice] navedena u točki (f) prvom podstavku briše se prestankom važenja dotičnog delegiranog akta. Komisija bez odgađanja objavljuje informaciju o tom prestanku važenja u Službenom listu Europske unije .
            [...]“
            6. Člankom 1. točkom 4. Uredbe br. 1289/2013 u Uredbu br. 539/2001 unesen je članak 4.b, u kojem se navode uvjeti kojima podliježe Komisijina ovlast za donošenje delegiranih akata koja joj je dodijeljena na temelju članka 1. stavka 4. točke (f) Uredbe br. 539/2001, kako je izmijenjena Uredbom br. 1289/2013 (u daljnjem tekstu: Uredba br. 539/2001, kako je izmijenjena). Članak 4.b stavci 2., 3. i 5. Uredbe br. 539/2001, kako je izmijenjena, glasi:
            „2. Ovlast za donošenje delegiranih akata iz članka 1. stavka 4. točke (f) dodjeljuje se Komisiji na razdoblje od pet godina počevši od 9. siječnja 2014. Komisija izrađuje izvješće o delegiranju ovlasti najkasnije devet mjeseci prije kraja petogodišnjeg razdoblja. Delegiranje ovlasti automatski se produljuje za razdoblja jednakog trajanja, osim ako se Europski parlament ili Vijeće tom produljenju usprotive najkasnije tri mjeseca prije kraja svakog razdoblja.
            3. Europski parlament ili Vijeće u svakom trenutku mogu opozvati delegiranje ovlasti iz članka 1. stavka 4. točke (f). [...]
            [...]
            5. Delegirani akt donesen na temelju članka 1. stavka 4. točke (f) stupa na snagu samo ako Europski parlament ili Vijeće u roku od četiri mjeseca od priopćenja tog akta Europskom parlamentu i Vijeću na njega ne ulože nikakav prigovor ili ako su prije isteka tog roka i Europski parlament i Vijeće obavijestili Komisiju da neće uložiti prigovore. Taj se rok produljuje za dva mjeseca na inicijativu Europskog parlamenta ili Vijeća.“
            Zahtjevi stranaka i postupak pred Sudom
            7. Komisija od Suda zahtijeva da:
            – poništi članak 1. točku 1. Uredbe br. 1289/2013 kao i članak 1. točku 4. te uredbe u dijelu u kojem u Uredbu br. 539/2001 unosi novi članak 4.b;
            – utvrdi da su učinci poništenih odredbi i svih provedbenih mjera koje iz njih proizlaze konačni dok u razumnom roku ne budu zamijenjene aktima donesenima sukladno Ugovoru o funkcioniranju Europske unije, kako je protumačen presudom Suda, i
            – tuženicima naloži snošenje troškova postupka.
            8. Podredno, u slučaju da Sud smatra da su navedene odredbe neodvojive od ostatka Uredbe br. 1289/2013, Komisija od Suda zahtijeva da tu uredbu poništi u cijelosti.
            9. Parlament i Vijeće od Suda zahtijevaju da odbije tužbu i da Komisiji naloži snošenje troškova. Ako bi Sud djelomično ili u cijelosti poništio Uredbu br. 1289/2013, Vijeće podredno od Suda zahtijeva da učinke poništenih odredbi kao i učinke svih akata donesenih na temelju njih održi na snazi do dana stupanja na snagu, u razumnom roku, novog akta kojim ih se zamjenjuje.
            10. Češkoj Republici odobrena je intervencija u potporu zahtjevu tuženikâ.
            O tužbi
            11. U prilog svojoj tužbi Komisija ističe jedan tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članaka 290. i 291. UFEU‑a. Komisija smatra da joj je člankom 1. stavkom 4. točkom (f) Uredbe br. 539/2001, kako je izmijenjena, pogrešno dodijeljena delegirana ovlast. Ako se tužbeni zahtjev odnosi i na poništenje članka 4.b te uredbe, taj zahtjev, prema Komisijinu mišljenju, proizlazi iz nerazdvojive veze koja postoji između tog članka, u kojem se navode uvjeti kojima podliježe delegirana ovlast dodijeljena Komisiji člankom 1. stavkom 4. točkom (f) navedene uredbe, s jedne strane, i potonje odredbe, s druge strane.
            Dopuštenost argumenta koji je prvi put iznesen u replici
            12. Vijeće se poziva na nedopuštenost argumenta koji je Komisija prvi put iznijela u replici, prema kojem se dodjela Komisiji delegirane ovlasti u članku 1. stavku 4. točki (f) Uredbe br. 539/2001, kako je izmijenjena – pod pretpostavkom da zakonodavac Unije raspolaže marginom prosudbe kada je riječ o odlučivanju predstavlja li neka mjera „izmjenu“ zakonodavnog akta o kojem je riječ u smislu članka 290. stavka 1. UFEU‑a – temelji na očitoj pogrešci.
            13. Kao što to proizlazi iz članka 127. stavka 1. Poslovnika Suda, tijekom postupka zabranjeno je iznositi nove razloge, osim ako se ne temelje na pravnim ili činjeničnim pitanjima za koja se saznalo tijekom postupka. Međutim, argument koji predstavlja izravno ili neizravno proširenje ranije navedenog tužbenog razloga, u tužbi kojom se pokreće postupak, treba smatrati dopuštenim (vidjeti u tom smislu presude Italija/Komisija, C‑66/02, EU:C:2005:768, t. 85. i 86. kao i Naipes Heraclio Fournier/OHIM, C‑311/05 P, EU:C:2007:572, t. 58. i 59.).
            14. Argument koji Komisija iznosi u replici ulazi u okvir tužbenog razloga navedenog u tužbi koji se odnosi na povredu članaka 290. i 291. UFEU‑a i proširuje taj tužbeni razlog. Tim se argumentom, naime, potkrepljuje taj tužbeni razlog kojim se želi dovesti u pitanje zakonitost članka 1. stavka 4. točke (f) Uredbe br. 539/2001, kako je izmijenjena, jer se tom odredbom Komisiji dodjeljuje delegirana ovlast u smislu članka 290. stavka 1. UFEU‑a. Navedeni argument stoga se ne može smatrati novim tužbenim razlogom.
            15. Stoga prigovor nedopuštenosti koji je istaknulo Vijeće treba odbiti.
            Meritum
            Argumentacija stranaka
            16. Komisija tvrdi da su člankom 1. stavkom 4. točkom (f) Uredbe br. 539/2001, kako je izmijenjena, povrijeđeni članci 290. i 291. UFEU‑a jer joj je njime pogrešno dodijeljena delegirana ovlast.
            17. U tom smislu, kao prvo, tvrdi da akt donesen na temelju članka 1. stavka 4. točke (f) navedene uredbe potonju ne dopunjuje . Takav akt ulazi u okvir provedbe te uredbe. Naime, on na posebnu situaciju primjenjuje pravna pravila koja su već navedena u zakonodavnom aktu o kojem je riječ. Komisija u tom smislu ustraje na činjenici da joj ta odredba dodjeljuje samo vrlo slabu, odnosno gotovo nepostojeću diskrecijsku ovlast.
            18. Ako se akt donesen na temelju članka 1. stavka 4. točke (e) Uredbe br. 539/2001, kako je izmijenjena, smatra provedbenom mjerom tog zakonodavnog akta, akt iz članka 1. stavka 4. točke (f) te uredbe treba, a fortiori,  jednako kvalificirati. Naime, kad Komisija odlučuje na temelju članka 1. stavka 4. točke (e) navedene uredbe, ona ima određenu marginu prosudbe, koja se čini da ne postoji kad donosi delegirani akt iz članka 1. stavka 4. točke (f) iste uredbe.
            19. Kao drugo, tvrdi da akt donesen na temelju potonje odredbe ne dovodi do izmjene zakonodavnog akta u smislu članka 290. stavka 1. UFEU‑a.
            20. Komisija tvrdi da izmjena zakonodavnog akta pretpostavlja da se elementi koji su predmet te izmjene već nalaze u tom aktu. Učinak izmjene u smislu članka 290. stavka 1. UFEU‑a promjena je normativnog sadržaja zakonodavnog akta. Donošenje akta na temelju članka 1. stavka 4. točke (f) Uredbe br. 539/2001, kako je izmijenjena, ne dovodi do uklanjanja upućivanja na dotičnu treću zemlju u Prilogu II. i upisivanja u Prilog I. toj uredbi. Potonju izmjenu zakonodavnog akta o kojem je riječ, sukladno članku 1. stavku 4. točki (h) iste uredbe, treba provesti u okviru redovnog zakonodavnog postupka. Nadalje, Uredba br. 539/2001, kako je izmijenjena, ne sadržava nikakav popis trećih zemalja koje se nalaze u situaciji suspenzije čiji bi normativni sadržaj mijenjao delegirani akt predviđen u članku 1. stavku 4. točki (f) te uredbe. Naprotiv, te zemlje treba odrediti na temelju kriterija određenih u navedenoj uredbi. Delegirani akt koji na temelju tih kriterija na određeno vrijeme suspendira primjenu izuzeća od zahtjeva za vizu samo provodi zakonodavni akt o kojem je riječ a da ga pritom ne dopunjuje niti mijenja.
            21. Iako umetanje bilješke na dnu stranice u zakonodavnom aktu načelno predstavlja izmjenu koja može biti predmet delegiranog akta, Komisija smatra da umetanje bilješke na dnu stranice koje predviđa navedena odredba u ovom slučaju predstavlja strogo tehnički instrument koji se zloupotrebljava kako bi se provedbeni akt prerušio u delegirani akt.
            22. Nadalje, umetanje bilješke na dnu stranice protivno je i želji da mehanizam za provedbu načela uzajamnosti djeluje automatski te dovodi do mnogih problema u njegovu konkretnom funkcioniranju. Stoga, kada je riječ o slučaju Komisijina podnošenja zakonodavnog prijedloga, predviđenom u članku 1. stavku 4. točki (f) trećoj alineji Uredbe br. 539/2001, kako je izmijenjena, u toj odredbi nije navedeno na koji bi način trebalo izmijeniti bilješku na dnu stranice, što je njome predviđeno, i kako tu bilješku treba ukloniti u slučaju da taj zakonodavni prijedlog ne bude usvojen. Nadalje, u slučaju iz članka 1. stavka 4. točke (j) te uredbe, kad dotična treća zemlja ukine zahtjev za vizu, navedenom uredbom nije propisan postupak prema kojem bilješku na dnu stranice umetnutu na temelju članka 1. stavka 4. točke (f) navedene uredbe treba ukloniti.
            23. Na trećemu mjestu, Komisija u replici tvrdi da je dodjeljivanje Komisiji delegirane ovlasti u članku 1. stavku 4. točki (f) Uredbe br. 539/2001 posljedica očite pogreške, čak i pod pretpostavkom da zakonodavac Unije raspolaže marginom prosudbe kada je riječ o odlučivanju predstavlja li neka mjera „izmjenu“ zakonodavnog akta o kojem je riječ u smislu članka 290. stavka 1. UFEU‑a.
            24. Komisija u tom smislu, kao prvo, pojašnjava da politička osjetljivost ili važnost akta donesenog na temelju navedene odredbe nije povezana s pitanjem mijenja li se tim aktom zakonodavni akt o kojem je riječ, u smislu članka 290. stavka 1. UFEU‑a.
            25. Kao drugo, s obzirom na činjenicu da članak 1. stavak 4. točka (f) Uredbe br. 539/2001, kako je izmijenjena, Komisiji dodjeljuje samo ograničenu, odnosno gotovo nepostojeću diskrecijsku ovlast, postavlja se pitanje koja bi mogla biti svrha prava na prigovor koje zakonodavac Unije ima na temelju članka 290. UFEU‑a. Navedeno pravo prigovora u ovom slučaju nalik je pravu veta na provedbenu mjeru, što nije u skladu sa svrhom članka 290. UFEU‑a.
            26. Kao treće, Komisija podsjeća da je, prema članku 4.b stavcima 2. i 3. navedene uredbe, trajanje delegacije ovlasti o kojoj je riječ ograničeno i da ju je moguće opozvati. Međutim, budući da je donošenje delegiranog akta predviđenog člankom 1. stavkom 4. točkom (f) iste uredbe sastavni dio globalnog mehanizma za provedbu načela uzajamnosti, uspostavljenog člankom 1. stavkom 4. Uredbe br. 539/2001, kako je izmijenjena, Komisija tvrdi da navedeni mehanizam nakon isteka delegacije o kojoj je riječ ili njezina opoziva više ne može funkcionirati.
            27. Parlament i Vijeće, koje podupire Češka Republika, tvrde da članak 1. stavak 4. točka (f) Uredbe br. 539/2001 Komisiji dodjeljuje ovlast da istu uredbu izmijeni u smislu članka 290. stavka 1. UFEU‑a. Stoga zakonodavac Unije nije počinio očitu pogrešku niti je nerazumno postupio dodijelivši Komisiji delegiranu ovlast. Ostao je, naprotiv, u granicama svoje diskrecijske ovlasti.
            Ocjena Suda
            28. Iz sudske prakse proizlazi da zakonodavac Unije raspolaže ovlašću procjene kad odlučuje o dodjeljivanju Komisiji delegirane ovlasti na temelju članka 290. stavka 1. UFEU‑a ili provedbene ovlasti na temelju članka 291. stavka 2. UFEU‑a (presuda Komisija/Parlament i Vijeće, C‑427/12, EU:C:2014:170, t. 40.). Međutim, tu ovlast treba izvršavati uz poštovanje uvjeta propisanih u člancima 290. i 291. UFEU‑a.
            29. Kad je riječ o dodjeli delegirane ovlasti, iz članka 290. stavka 1. UFEU‑a proizlazi da se Komisiji zakonodavnim aktom može delegirati ovlast za donošenje nezakonodavnih akata opće primjene radi dopune ili izmjene određenih elemenata zakonodavnog akta koji nisu ključni. Sukladno drugom podstavku te odredbe, ciljevi, sadržaj, opseg i trajanje delegiranja ovlasti moraju biti izričito utvrđeni u zakonodavnim aktima koji predviđaju takvu delegaciju. Navedeni zahtjev implicira da dodjela delegirane ovlasti podrazumijeva donošenje pravila koja ulaze u zakonodavni okvir kakav je utvrđen temeljnim zakonodavnim aktom (presuda Komisija/Parlament i Vijeće, C‑427/12, EU:C:2014:170, t. 38.).
            30. Kad je riječ o dodjeli provedbene ovlasti, člankom 291. stavkom 2. UFEU‑a propisano je da, kad su potrebni jedinstveni uvjeti za provedbu pravno obvezujućih akata Unije, tim se aktima takva ovlast dodjeljuje Komisiji ili Vijeću u posebnim valjano utemeljenim slučajevima i u slučajevima predviđenima u člancima 24. i 26. Ugovora o Europskoj uniji. Predmetna je institucija u okviru izvršavanja provedbene ovlasti koja joj je dodijeljena pozvana pobliže odrediti sadržaj zakonodavnog akta kako bi osigurala njegovu provedbu u jedinstvenim uvjetima u svim državama članicama (vidjeti presudu Komisija/Parlament i Vijeće, C‑427/12, EU:C:2014:170, t. 39.).
            31. Iz sudske prakse Suda nadalje proizlazi da Komisija izvršavajući provedbenu ovlast ne može izmijeniti ili dopuniti zakonodavni akt, čak ni u njegovim dijelovima koji nisu ključni (presuda Parlament/Komisija, C‑65/13, EU:C:2014:2289, t. 45.).
            32. Suprotno onomu što tvrdi Komisija, ni postojanje ni opseg diskrecijske ovlasti koja joj je dodijeljena zakonodavnim aktom nisu relevantni za odlučivanje potpada li akt koji Komisija treba donijeti pod članak 290. ili članak 291. UFEU‑a. Naime, iz teksta članka 290. stavka 1. UFEU‑a proizlazi da zakonitost izbora zakonodavca Unije da Komisiji dodijeli delegiranu ovlast ovisi samo o tome imaju li akti koje je ta institucija pozvana donijeti na temelju te ovlasti opću primjenu i dopunjuju li ili mijenjaju elemente zakonodavnog akta koji nisu ključni.
            33. U ovom slučaju Komisija ne dovodi u pitanje da joj se člankom 1. stavkom 4. točkom (f) Uredbe br. 539/2001, kako je izmijenjena, dodjeljuje ovlast donošenja akata opće primjene koji se odnose samo na elemente zakonodavnog akta koji nisu ključni. Nadalje, tuženici ne osporavaju osnovanost Komisijine argumentacije prema kojoj ti akti nisu takve naravi da bi dopunili dotični zakonodavni akt, u smislu članka 290. stavka 1. UFEU‑a.
            34. U tim okolnostima valja ispitati je li zakonodavac Unije ostao u okviru svoje diskrecijske ovlasti, navedene u točki 28. ove presude, kad je Komisiji u članku 1. stavku 4. točki (f) navedene uredbe dodijelio ovlast da „izmijeni“ – u smislu članka 290. stavka 1. UFEU‑a – normativni sadržaj te uredbe (vidjeti u tom smislu presudu Komisija/Parlament i Vijeće, C‑427/12, EU:C:2014:170, t. 40. i 52.).
            35. U tom smislu valja podsjetiti da je svrha Uredbe br. 539/2001, kao što to proizlazi iz njezine uvodne izjave 5., uspostavljanje mehanizma kojim će se omogućiti provedba načela uzajamnosti ako jedna od trećih zemalja iz Priloga II. toj uredbi odluči uvesti vize za državljane jedne ili više država članica. Taj mehanizam načelno podrazumijeva tri etape.
            36. Članak 1. stavak 4. točka (e) Uredbe br. 539/2001, kako je izmijenjena, kao prvi odgovor Unije na postupak dotične treće zemlje predviđa da Komisija donese provedbeni akt kojim na razdoblje od šest mjeseci, koje se može produljiti za dodatna razdoblja od šest mjeseci, suspendira izuzeće od zahtjeva za vizu za određene kategorije državljana dotične treće zemlje.
            37. Članak 1. stavak 4. točka (f) Uredbe br. 539/2001, kako je izmijenjena, odnosi se na drugu etapu mehanizma za provedbu načela uzajamnosti. Ako dotična treća zemlja, unatoč selektivnoj suspenziji izuzeća od zahtjeva za vizu koja je posljedica provedbenog akta donesenog na temelju članka 1. stavka 4. točke (e) te uredbe, zadrži svoj zahtjev za vizu za državljane barem jedne države članice, člankom 1. stavkom 4. točkom (f) navedene uredbe predviđeno je da Komisija donese delegirani akt kojim za sve državljane te treće zemlje na razdoblje od dvanaest mjeseci suspendira izuzeće od zahtjeva za vizu, što proizlazi iz upisa te zemlje u Prilog II. toj istoj uredbi i kojim u taj prilog umeće „bilješku [na dnu stranice] u kojoj se navodi da je izuzeće od zahtjeva za vizu suspendirano u odnosu na [navedenu] treću zemlju i određuje razdoblje te suspenzije“.
            38. Treća etapa mehanizma za provedbu načela uzajamnosti odnosi se na trajno vraćanje zahtjeva za vizu i stoga na premještaj upućivanja na dotičnu treću zemlju iz Priloga II. Uredbi br. 539/2001, kako je izmijenjena, u njezin Prilog I., što podrazumijeva provedbu redovnog zakonodavnog postupka. Upravo zato članak 1. stavak 4. točka (h) te uredbe propisuje da, ako u roku od šest mjeseci od stupanja na snagu delegiranog akta treća zemlja u pitanju nije ukinula zahtjev za vizu, Komisija radi tog premještaja može podnijeti zakonodavni prijedlog radi izmjene navedene uredbe. Ako Komisija poduzme takvu zakonodavnu inicijativu, razdoblje suspenzije na temelju akta donesenog na temelju članka 1. stavka 4. točke (f) iste uredbe produljuje se za šest mjeseci.
            39. Mehanizam za provedbu načela uzajamnosti stoga obilježavaju mjere rastuće političke važnosti i osjetljivosti, kojima odgovaraju instrumenti različite prirode.
            40. Suprotno onomu što tvrdi Komisija, okolnost da je akt donesen u okviru prve etape mehanizma za provedbu načela uzajamnosti određen kao provedbena mjera ne može imati za posljedicu to da i akt donesen u okviru njegove druge etape treba smatrati provedbenim aktom.
            41. Kada je riječ o pitanju dodjeljuje li članak 1. stavak 4. točka (f) Uredbe br. 539/2001, kako je izmijenjena, Komisiji ovlast da izmijeni tu uredbu, u smislu članka 290. stavka 1. UFEU‑a, treba podsjetiti da su državljani trećih zemalja na popisu u Prilogu I. toj uredbi, sukladno članku 1. stavku 1. Uredbe br. 539/2001, pri prelasku vanjskih granica država članica dužni posjedovati vizu. Na temelju članka 1. stavka 2. te uredbe, državljani trećih zemalja na popisu iz Priloga II. toj uredbi izuzimaju se od te obveze za boravke čije ukupno trajanje ne prelazi 90 dana tijekom bilo kojeg razdoblja od 180 dana.
            42. Učinak akta donesenog na temelju članka 1. stavka 4. točke (f) Uredbe br. 539/2001, kako je izmijenjena, ponovno je uvođenje – na razdoblje od dvanaest ili osamnaest mjeseci – zahtjeva za vizu u odnosu na sve državljane treće zemlje koja se nalazi na popisu u Prilogu II. toj uredbi za boravke koji su prema odredbama članka 1. stavka 2. te uredbe izuzeti od tog zahtjeva. U odnosu na sve te državljane, dakle, učinak akta donesenog na temelju članka 1. stavka 4. točke (f) te uredbe jest izmjena, makar i privremena, normativnog sadržaja zakonodavnog akta o kojem je riječ. Naime, učinci akta donesenog na temelju te odredbe u svakom su pogledu, osim kad je riječ o njihovu privremenom karakteru, jednaki učincima koji su posljedica formalnog premještaja treće zemlje o kojoj je riječ iz Priloga II. Uredbi br. 539/2001, kako je izmijenjena, u njezin Prilog I.
            43. Umetanje bilješke na dnu stranice uz ime dotične treće zemlje u Prilog II. toj uredbi, koje je predviđeno navedenom odredbom, potvrđuje – kao što je to nezavisni odvjetnik naveo u točki 64. svojeg mišljenja – želju zakonodavca Unije da akt donesen na temelju te odredbe umetne u sam tekst Uredbe br. 539/2001, kako je izmijenjena.
            44. U tim je okolnostima zakonodavac Unije dao Komisiji ovlast da izmijeni normativni sadržaj navedenog zakonodavnog akta u smislu članka 290. stavka 1. UFEU‑a.
            45. Taj zaključak nije doveden u pitanje Komisijinim argumentima o mogućim problemima koji mogu nastati zbog potrebe da se bilješka na dnu stranice umetnuta u Prilog II. Uredbi br. 539/2001 kasnije prilagodi ili zbog karakteristika svojstvenih delegaciji ovlasti, kao što su njezino ograničeno trajanje, mogućnost opoziva i pravo prigovora Parlamenta i Vijeća.
            46. Naime, takvi problemi ne utječu na pitanje je li svrha ovlasti koja je Komisiji dodijeljena u članku 1. stavku 4. točki (f) Uredbe br. 539/2001, kako je izmijenjena, izmjena normativnog sadržaja tog zakonodavnog akta u smislu članka 290. stavka 1. UFEU‑a, koja se – kao što to proizlazi iz sudske prakse navedene u točki 31. ove presude – može provesti samo u okviru izvršavanja delegirane ovlasti.
            47. Jedini tužbeni razlog koji je Komisija iznijela u prilog svojoj tužbi stoga treba odbiti kao neosnovan.
            48. Iz toga slijedi da tužbu treba odbiti.
            Troškovi
            49. Sukladno odredbama članka 138. stavka 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku snosi troškove, ako je takav zahtjev postavljen. Budući da su Parlament i Vijeće postavili zahtjev da se Komisiji naloži snošenje troškova i da ona nije uspjela u postupku, nalaže joj se snošenje troškova. U skladu s člankom 140. stavkom 1. tog Poslovnika, prema kojem države članice koje su intervenirale u postupak snose vlastite troškove, Češka Republika snosit će vlastite troškove.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) proglašava i presuđuje:
            1. Tužba se odbija.
            2. Europskoj komisiji nalaže se snošenje troškova.
            3. Češka Republika snosit će vlastite troškove.