Presuda Suda od 30. studenog 1982. # Kazneni postupci protiv Petrus Suys i dr. # Zahtjev za prethodnu odluku: Rechtbank van eerste aanleg Gent - Belgija. # Predmet 32/82.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) 12. svibnja 2010.#EMC Development AB protiv Europska komisija.#Predmet T-432/05.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 23. prosinca 2009.#Europska komisija protiv Irske.#Povreda obveze države članice - Direktive 89/665/EEZ i 92/13/EEZ.#Predmet C-455/08.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 17. prosinca 1998. # Rijksdienst voor Pensioenen protiv Gerdina Lustig. # Zahtjev za prethodnu odluku: Hof van Cassatie - Belgija. # Predmet C-244/97.


Presuda Suda od 22. lipnja 1993. # Sofitam SA (ranije Satam SA) protiv Ministre chargé du Budget. # Zahtjev za prethodnu odluku: Conseil d'Etat - Francuska. # Predmet C-333/91.


Presuda Prvostupanjskog suda (peto vijeće) od 18. prosinca 2008.#Componenta Oyj protiv Komisije Europskih zajednica.#Predmet T-455/05.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 4. prosinca 2015.#Mohammad Sarafraz protiv Vijeća Europske unije.#Zajednička vanjska i sigurnosna politika – Mjere ograničavanja donesene protiv određenih osoba i subjekata s obzirom na stanje u Iranu – Zamrzavanje sredstava – Ograničenja ulaska ili provoza preko državnog područja Unije – Pravna osnova – Obveza obrazlaganja – Pravo na saslušanje – Pogreška u ocjeni – Ne bis in idem – Sloboda izražavanja – Sloboda medija – Sloboda izbora zanimanja – Slobodno kretanje – Pravo na vlasništvo.#Predmet T-273/13.


Presuda Suda (osmo vijeće) od 5. svibnja 2011.#Europska komisija protiv Kraljevine Belgije.#Povreda obveze države članice - Članak 126.#Predmet C-265/10.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 3. lipnja 2015.#Luxembourg Pamol (Cyprus) Ltd i Luxembourg Industries Ltd protiv Europske komisije.#Tužba za poništenje – Sredstva za zaštitu bilja – Objavljivanje dokumenata koji se odnose na uvrštenje aktivne tvari – Odbijanje zahtjeva za postupanje s određenim podacima kao povjerljivima – Pobijani akt koji se ne može pripisati tuženiku – Nedopuštenost.#Predmet T-578/13.


title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 24. veljače 2015.#C. G. Sopora protiv Staatssecretaris van Financiën.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Hoge Raad der Nederlanden.#Zahtjev za prethodnu odluku – Slobodno kretanje radnika – Članak 45. UFEU‑a – Jednako postupanje između radnikâ bez boravišta – Porezna olakšica koja se sastoji od neoporezivanja naknade koju je isplatio poslodavac – Paušalno priznata osnovica – Radnici koji dolaze iz države članice različite od države članice rada – Uvjet boravišta na određenoj udaljenosti od granice države članice u kojoj se nalazi mjesto rada.#Predmet C-512/13.

text:
         PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      24. veljače 2015. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Slobodno kretanje radnika — Članak 45. UFEU‑a — Jednako postupanje između radnikâ bez boravišta — Porezna olakšica koja se sastoji od neoporezivanja naknade koju je isplatio poslodavac — Paušalno priznata osnovica — Radnici koji dolaze iz države članice različite od države članice rada — Uvjet boravišta na određenoj udaljenosti od granice države članice u kojoj se nalazi mjesto rada“
      U predmetu C‑512/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Hoge Raad der Nederlanden (Nizozemska), odlukom od 9. kolovoza 2013., koju je Sud zaprimio 25. rujna 2013., u postupku

         C. G. Sopora

      protiv

         Staatssecretaris van Financiën,

      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: V. Skouris, predsjednik, K. Lenaerts, potpredsjednik, A. Tizzano, L. Bay Larsen, T. von Danwitz, predsjednici vijeća, A. Rosas, A. Arabadjiev, C. Toader, M. Safjan, D. Šváby, M. Berger, A. Prechal, i C. G. Fernlund (izvjestitelj), suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 2. rujna 2014.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za C. G. Soporu, P. Kavelaars, J. Schaap i J. Korving, belastingadviseurs,

               —

               za nizozemsku vladu, M. de Ree i M. Bulterman, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, W. Roels i J. Enegren, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 13. studenoga 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje pravila iz područja slobodnog kretanja radnika unutar Europske unije.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između C. G. Sopore i Staatssecretaris van Financiën, povodom odbijanja zahtjeva kojim je C. G. Sopora tražio paušalno izuzeće za naknadu u vezi sa svojim zaposlenjem u Nizozemskoj.

         Pravni okvir

               3

               Temeljem članka 31. stavka 1. Zakona o porezu na dohotke iz 1964. (Wet op de loonbelasting 1964), u inačici iz 2012. (u daljnjem tekstu: Zakon o porezu na dohotke), određene naknade plaćene radnicima uključene su u oporezivi dohodak.

               4

               Međutim, temeljem članka 31.a stavka 2. točke (e) Zakona o porezu na dohotke, naknade mogu biti izuzete od oporezivanja tim porezom ako su priznate radi nadoknade dopunskih troškova pod nazivom „inozemni troškovi“ koje radnik ima zbog toga što tijekom razdoblja koje ne prelazi osam godina boravi izvan zemlje porijekla.

               5

               Uredba od 17. svibnja 1965. o provedbi Zakona o porezu na dohotke iz 1964., izmijenjena Uredbom od 23. prosinca 2010., podrobnije određuje uvjete primjene tog zakona s početkom od 1. siječnja 2012. Predviđa izuzeća od poreza na dohotke u korist „radnika koji dolazi iz inozemstva“, koji je u njezinu članku 10.e stavku 2. točki (b) definiran na sljedeći način:
               „radnik zaposlen iz druge države […]:

                        1°

                        koji ima posebne, deficitarne ili rijetke vještine na nizozemskom tržištu rada, i

                        2°

                        koji je više od dvije trećine razdoblja od 24 mjeseca koje prethodi njegovu zapošljavanju u Nizozemskoj imao domicil u udaljenosti većoj od 150 [kilometara] od nizozemske granice, iz čega je isključeno nizozemsko teritorijalno more i isključiva gospodarska zona Kraljevine u smislu članka 1. Zakona o osnivanju isključive ekonomske zone.“

               6

               Iz spisa kojim raspolaže Sud proizlazi da su naknade priznate kao posljedica procjene inozemnih troškova izuzete od poreza u visini od 30% porezne osnovice, na zajednički zahtjev „radnika koji dolazi iz inozemstva“ i poslodavca, bez potrebe za podnošenjem dokaza o snošenju tih troškova (u daljnjem tekstu: pravilo o paušalnom izuzeću). Porezna osnovica u biti se sastoji od primitaka od rada i naknade za inozemne troškove. No, i dalje je moguće podnijeti dokaze pretrpljenih viših troškova i dobiti izuzeće za navedenu naknadu u visini tih troškova. Nadalje, radnik zaposlen iz druge države članice koji ne zadovoljava uvjet boravišta na udaljenosti većoj od 150 kilometara od nizozemske granice također može dobiti izuzeće za naknadu koja odgovara pretrpljenim inozemnim troškovima, a o kojima može podnijeti dokaz.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               7

               C. G. Sopora od 1. veljače do 31. prosinca 2012. bio je zaposlen u Nizozemskoj kod društva povezanog s njegovim poslodavcem sa sjedištem u Njemačkoj. Tijekom razdoblja od 24 mjeseca koje prethodi njegovu zapošljavanju u Nizozemskoj C. G. Sopora imao je domicil u Njemačkoj, na udaljenosti manjoj od 150 kilometara od nizozemske granice. Potom je zadržao domicil u Njemačkoj i unajmio stan u Nizozemskoj kako bi ondje boravio jedan dio tjedna.

               8

               C. G. Sopora i njegov poslodavac podnijeli su nadležnom tijelu zahtjev za primjenu pravila o paušalnom izuzeću.

               9

               Odlukom od 11. travnja 2012., koja je donesena nakon prigovora C. G. Sopore, to je tijelo smatralo da on ne ispunjava uvjet prema kojem je tijekom više od dvije trećine razdoblja od 24 mjeseca koje prethodi njegovu zapošljavanju u Nizozemskoj trebao imati domicil na udaljenosti većoj od 150 kilometara od nizozemske granice.

               10

               C. G. Sopora uložio je pravni lijek protiv te odluke pred Rechtbankom te Breda (sud u Bredi). Taj sud odbio je pravni lijek nakon što je zaključio, posebice, da zahtjev prema kojem radnik treba imati boravište toliko daleko do nizozemske granice nije protivan pravu Unije.

               11

               C. G. Sopora podnio je žalbu u kasacijskom postupku protiv odluke Rechtbanka te Breda pred Hoge Raadom der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske).

               12

               Rješenjem kojim se upućuje prethodno pitanje Hoge Raad der Nederlanden pita o sukladnosti pravila o paušalnom izuzeću s pravom Unije.

               13

               Taj sud u prvom redu ističe da je nizozemski zakonodavac naveo da radnici koji dolaze iz drugih država članica imaju općenito više troškove života od onih koje imaju radnici koji su dugo nastanjeni u Nizozemskoj. Radi izbjegavanja svake rasprave o visini tih troškova, navedeni zakonodavac u početku je htio da se na prvonavedene radnike u svakom slučaju i bez podnošenja drugog dokaza primjenjuje pravilo o paušalnom izuzeću.

               14

               Nadalje, sud koji je uputio zahtjev posebice navodi razloge zbog kojih je od 1. siječnja 2012. uveden kriterij zasnovan na udaljenosti većoj od 150 kilometara od nizozemske granice.

               15

               Navodi da bi pravilo o paušalnom izuzeću bilo primjenjivano u širem opsegu da se prilikom njegova usvajanja nije smatralo da bi ono narušilo tržišno natjecanje u pograničnom području na štetu radnika s boravištem u Nizozemskoj. Slijedom navedenog, poslodavci sa sjedištem u toj državi članici više su zapošljavali radnike koji imaju boravište izvan Nizozemske, kojima bi zbog primjene pravila o paušalnom izuzeću mogli isplaćivati nižu plaću, uz istodobnu isplatu višeg neto dohotka za isti rad. Nacionalni zakonodavac želio je to spriječiti isključenjem primjene pravila o paušalnom izuzeću na radnike kod kojih je moguće pretpostaviti da bi imali niže, gotovo nikakve inozemne troškove jer mogu svaki dan putovati od mjesta svojeg domicila do mjesta rada i vraćati se. Uveo je kriterij zasnovan na udaljenosti od 150 kilometara zračne linije između mjesta boravišta radnika u državi članici porijekla i nizozemske granice. Zakonodavac je smatrao da preko te udaljenosti radnik ne može svakodnevno putovati u mjesto rada i vraćati se.

               16

               Prema sudu koji je uputio zahtjev, nacionalni zakonodavac naveo je da udaljenost između mjesta boravišta radnika u državi članici porijekla, a koje je manje od 150 kilometara udaljeno od nizozemske granice, i mjesta rada može znatno varirati. Svejedno je smatrao da bi poreznoj upravi bilo teško provesti uračunavanje udaljenosti između mjesta rada u Nizozemskoj i mjesta u kojem je radnik imao boravište u državi članici porijekla prije zapošljavanja u Nizozemskoj.

               17

               Sud koji je uputio zahtjev konačno pita može li kriterij udaljenosti biti opravdan kao temelj razlikovanja između dvaju usporedivih slučajeva, pod pretpostavkom da navedeni kriterij predstavlja prepreku slobodnom kretanju radnika.

               18

               U tim je okolnostima Hoge Raad der Nederlanden odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Može li se reći da se u slučaju zakonskog uređenja države članice koje omogućava neoporezivu naknadu inozemnih troškova „radnicima koji dolaze iz inozemstva“, na način da radniku koji je prije zapošljavanja u toj državi članici živio u inozemstvu na udaljenosti većoj od 150 kilometara od granica te države članice priznaje paušalno utvrđenu neoporezivu naknadu troškova bez potrebe za daljnjim dokazima, čak i ako taj iznos prelazi stvarno nastale inozemne troškove, dok je radniku koji je tijekom istog razdoblja živio na manjoj udaljenosti od te države članice visina neoporezive naknade ograničena na iznos stvarnih inozemnih troškova koje može dokazati, radi o neizravnom razlikovanju na temelju državljanstva ili prepreci slobodnom kretanju radnika koja se mora opravdati?

                        2.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje, temelji li se relevantno nizozemsko uređenje iz Uredbe od 17. svibnja 1965. o provedbi Zakona o porezu na dohotke iz 1964. na važnim razlozima u općem interesu?

                        3.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na drugo pitanje, premašuje li kriterij od 150 kilometara u tom uređenju ono što je nužno kako bi se ostvario cilj koji se njime želi postići?“

         O prethodnim pitanjima

               19

               Ponajprije valja navesti da se pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev odnose na sukladnost s pravom Unije određene porezne olakšice koju država članica priznaje radnicima koji su prije zapošljavanja na njezinu području imali boravište u drugoj državi članici na određenoj udaljenosti od granice. Ta se olakšica sastoji u paušalnom izuzeću od plaćanja poreza na dohotke na naknadu inozemnih troškova u visini od 30% od porezne osnovice a da radnici ne moraju dokazati da su doista snosili te troškove ni da oni dosežu iznos te naknade.

               20

               Svojim pitanjima, koja valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 45. UFEU‑a tumačiti na način da se ne protivi nacionalnom zakonodavstvu poput onoga u glavnom postupku, kojim država članica radnicima koji su prije zapošljavanja na njezinu području imali boravište u drugoj državi članici priznaje poreznu olakšicu koja se sastoji u paušalnom izuzeću za naknade inozemnih troškova pod uvjetom da su imali boravište u mjestu koje se nalazi na udaljenosti većoj od 150 kilometara od granice.

               21

               Prema članku 45. stavku 2. UFEU‑a, sloboda kretanja radnika podrazumijeva ukidanje svake diskriminacije na temelju državljanstva među radnicima iz država članica u vezi sa zapošljavanjem, primicima od rada i ostalim uvjetima rada i zapošljavanja.

               22

               Sud je posebice presudio da načelo jednakog postupanja u području primitaka od rada ne bi imalo učinak ako bi moglo biti povrijeđeno nacionalnim diskriminatornim odredbama u području poreza na dohodak (presude Biehl, C‑175/88, EU:C:1990:186, t. 12. i Schumacker, C‑279/93, EU:C:1995:31, t. 23.).

               23

               Nadalje, prema ustaljenoj sudskoj praksi, pravila jednakog postupanja zabranjuju ne samo očitu diskriminaciju na temelju državljanstva nego i sve oblike prikrivene diskriminacije koji, primjenom drugih kriterija razlikovanja, dovode do istog rezultata (vidjeti u tom smislu presude Sotgiu, 152/73, EU:C:1974:13, t. 11. i Schumacker, EU:C:1995:31, t. 26.).

               24

               Prema tome, s jedne strane, sloboda kretanja radnika zabranjuje državi članici da usvoji mjeru koja daje prednost radnicima koji borave na njezinu području ako dovodi do favoriziranja nacionalnih državljana, uzrokujući time diskriminaciju na temelju državljanstva.

               25

               S druge strane, kad je riječ o formulaciji iz članka 45. stavka 2. UFEU‑a, koji ima za cilj ukinuti svaku diskriminaciju na temelju državljanstva „među radnicima iz država članica“, s obzirom na članak 26. UFEU‑a valja navesti da navedena sloboda jednako tako zabranjuje diskriminaciju između radnikâ bez boravišta ako ona dovodi do neopravdanog davanja prednosti državljanima određenih država članica u odnosu na druge.

               26

               Nadalje, ispitivanje uređenja koje je predmet glavnog postupka mora uzeti u obzir cilj koji se njime namjerava ostvariti, a koji se sastoji u olakšanju slobode kretanja radnicima s boravištem u drugim državama članicama koji su prihvatili zaposlenje u Nizozemskoj, zbog čega mogu snositi dodatne troškove, radi ostvarenja kojeg su ti radnici, a ne radnici koji dugo imaju boravište u Nizozemskoj, obuhvaćeni pravilom o poreznom izuzeću.

               27

               Smatrajući da s određenom udaljenosti između mjesta u kojem dotični radnici imaju boravište, a koje se nalazi u drugoj državi članici, i njihova mjesta rada u Nizozemskoj prestaje mogućnost svakodnevnog odlaska i povratka za te radnike, tako da su oni u biti dovedeni u situaciju da također nađu smještaj u Nizozemskoj, s jedne strane, kao i to da su dodatni troškovi života koji iz toga proizlaze visoki, s druge strane, nizozemski zakonodavac odredio je tu udaljenost na 150 kilometara od nizozemske granice i gornju granicu za iznos paušalnog izuzeća na 30% porezne osnovice.

               28

               Kao što je to navedeno u točki 6. ove presude, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da pravilo o paušalnom izuzeću nikad ne ide na štetu dotičnih radnika. Zapravo, ako stvarno iskazani inozemni troškovi prelaze gornju paušalnu granicu od 30%, bilo bi im dopušteno, unatoč ispunjenju pretpostavki za primjenu pravila o paušalnom izuzeću, da dobiju izuzeće za naknadu inozemnih troškova nakon predočenja prikladnih dokaza.

               29

               Sud koji je uputio zahtjev također naglašava da i radnici koji ne ispunjavaju uvjet boravišta na udaljenosti većoj od 150 kilometara od nizozemske granice mogu dobiti izuzeće za stvarno pretrpljene inozemne troškove, nakon predočenja odgovarajućih dokaza temeljem pravila iz članka 31.a stavka 2. točke (e) Zakona o porezu na dohotke. Međutim, u tom slučaju ti radnici neće dobiti nikakvu prekomjernu naknadu tih troškova, za razliku od slučajeva u kojima se primjenjuje paušalno porezno izuzeće, kod kojih se ono određuje na način da se oduzima stvarni iznos inozemnih troškova čak i kad je on nepostojeći.

               30

               Također proizlazi da svi radnici bez boravišta u Nizozemskoj čije se mjesto boravišta nalazi na udaljenosti većoj ili manjoj od 150 kilometara od nizozemske granice mogu dobiti porezno izuzeće za naknadu stvarnih inozemnih troškova. Administrativno pojednostavnjenje prijave tih inozemnih troškova koje proizlazi iz dobivanja paušalnog izuzeća rezervirano je, međutim, za radnike koji imaju boravište na udaljenosti većoj od 150 kilometara od te granice.

               31

               Također, nesporno je da je od primjene pravila o paušalnom izuzeću isključena većina belgijskih radnika kao i jedan dio njemačkih, francuskih i luksemburških radnika te radnika iz Ujedinjenog Kraljevstva.

               32

               Međutim, priznavanju paušalne porezne olakšice koja navodno obuhvaća slučajeve u kojima su potrebne materijalne pretpostavke za korištenje tom pogodnosti neosporno ispunjene svojstveno je postojanje drugih slučajeva u kojima su iz različitih razloga ti uvjeti također ispunjeni, čime se u tim drugim slučajevima priznaje pravo nakon podnošenja odgovarajućih dokaza.

               33

               Pod pretpostavkom da zahtjevi upravnog poretka ne mogu opravdati da država članica derogira pravila prava Unije (presuda Terhoeve, C‑18/95, EU:C:1999:22, t. 45.), iz sudske prakse Suda također proizlazi da se državama članicama ne može oduzeti mogućnost da ostvare legitimne ciljeve uvođenjem pravila koja nadležna tijela jednostavno primjenjuju i nadziru (vidjeti presude Komisija/Italija, C‑110/05, EU:C:2009:66, t. 67.; Josemans, C‑137/09, EU:C:2010:774, t. 82. i Komisija/Španjolska, C‑400/08, EU:C:2011:172, t. 124.).

               34

               Okolnost da su ograničenja određena u pogledu udaljenosti od radnikova mjesta boravišta i gornje granice priznatog izuzeća, pri čemu su kao polazna točka uzete nizozemska granica i porezna osnovica, iako, kao što to navodi sud koji je uputio zahtjev, nužno ima približan karakter, ne može sama po sebi predstavljati neizravnu diskriminaciju ili prepreku slobodnom kretanju radnika. Isto, a fortiori, vrijedi u slučaju u kojem, kao u ovom predmetu, pravilo o paušalnom izuzeću ide u prilog radnicima koji od njega imaju korist, na način da ono znatno smanjuje upravne korake koje ti radnici moraju poduzeti da bi dobili izuzeće za inozemne troškove.

               35

               Iz toga bi svejedno moglo proizlaziti drukčije, ako bi spomenuta ograničenja bila određena na način da to pravilo o paušalnom izuzeću sustavno omogućava neto prekomjernu nadoknadu stvarno pretrpljenih inozemnih troškova, što treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

               36

               Imajući u vidu prethodna razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti da članak 45. UFEU‑a treba tumačiti na način da se ne protivi nacionalnom zakonodavstvu poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, kojim država članica u korist radnika koji su prije nego što su se zaposlili na njezinu teritoriju imali boravište u drugoj državi članici propisuje priznavanje porezne olakšice koja se sastoji u paušalnom izuzeću za naknade inozemnih troškova do iznosa od 30% porezne osnovice, pod uvjetom da su imali boravište na udaljenosti većoj od 150 kilometara od njezine granice, osim ako su ta ograničenja bila određena na način da to izuzeće sustavno omogućava neto prekomjernu nadoknadu stvarno pretrpljenih inozemnih troškova, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

         Troškovi

               37

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) odlučuje:

                     Članak 45. UFEU‑a treba tumačiti na način da se ne protivi nacionalnom zakonodavstvu poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, kojim država članica u korist radnika koji su prije nego što su se zaposlili na njezinu teritoriju imali boravište u drugoj državi članici propisuje priznavanje porezne olakšice koja se sastoji u paušalnom izuzeću za naknade inozemnih troškova do iznosa od 30% porezne osnovice, pod uvjetom da su imali boravište na udaljenosti većoj od 150 kilometara od njezine granice, osim ako su ta ograničenja bila određena na način da to izuzeće sustavno omogućava neto prekomjernu nadoknadu stvarno pretrpljenih inozemnih troškova, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


Presuda Prvostupanjskog suda (treće vijeće) od 25. studenog 2008. # Caisse fédérale du Crédit mutuel Centre-Est Europe (CFCMCEE) protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice. # Predmet T-325/07.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 3. prosinca 2015.#Infusion Brands, Inc. protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Prijava figurativnog žiga Zajednice DUALSAW – Apsolutni razlozi za odbijanje – Djelomično odbijanje registracije – Opisni karakter – Nepostojanje razlikovnoga karaktera – Članak 7. stavak 1. točka (b) i (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-647/14.


Presuda Suda (treće vijeće) od 13. listopada 2011.#Airfield NV i Canal Digitaal BV protiv Belgische Vereniging van Auteurs, Componisten en Uitgevers CVBA (Sabam) (C-431/09) i Airfield NV protiv Agicoa Belgium BVBA (C-432/09).#Zahtjevi za prethodnu odluku: Hof van beroep te Brussel - Belgija.#Direktiva 93/83/EEZ.#Spojeni predmeti C-431/09 i C-432/09.


title: Presuda Suda (deseto vijeće) od 16. siječnja 2014. # Europska komisija protiv Kraljevine Španjolske. # Povreda obveze države članice - Direktiva 2002/91/EZ - Energetska učinkovitost zgrada - Članci 3., 7. i 8. - Nepotpuno prenošenje. # Predmet C-67/12.

text:
         PRESUDA SUDA (deseto vijeće)
      16. siječnja 2014. (
            *1
         )
      „Povreda obveze države članice — Direktiva 2002/91/EZ — Energetska učinkovitost zgrada — Članci 3., 7. i 8. — Nepotpuno prenošenje“
      U predmetu C‑67/12,
      povodom tužbe zbog povrede obveze države članice podnesene 9. veljače 2012. na temelju članka 258. UFEU‑a,

         Europska komisija, koju zastupaju K. Herrmann i I. Galindo Martin, u svojstvu agenata,
      tužitelj,
      protiv

         Kraljevine Španjolske, koju zastupaju A. Rubio González i S. Centeno Huerta, u svojstvu agenata,
      tuženika,
      SUD (deseto vijeće),
      u sastavu: E. Juhász, predsjednik vijeća, D. Šváby (izvjestitelj) i C. Vajda, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Europska komisija tužbom traži da Sud utvrdi da je Kraljevina Španjolska, propuštajući poduzeti sve zakonske, regulatorne i upravne mjere potrebne za usklađivanje s člancima 3., 7. i 8. Direktive 2002/91/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2002. o energetskoj učinkovitosti zgrada (SL 2003, L 1, str. 65.) odnosno, u svakom slučaju, priopćiti Komisiji te mjere, povrijedila obveze koje ima na temelju tih odredaba, a u vezi s člankom 29. Direktive 2010/31/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 19. svibnja 2010. o energetskoj učinkovitosti zgrada (SL L 153, str. 13.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 12., svezak 3., str. 124.).

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               2

               Članak 3. Direktive 2002/91 glasi kako slijedi:
               „Države članice primjenjuju, na nacionalnoj ili regionalnoj razini, metodologiju za izračunavanje energetske učinkovitosti zgrada čiji je opći okvir utvrđen u Prilogu. Elementi navedeni u točkama 1. i 2. tog okvira prilagođavaju se tehničkom napretku u skladu s procedurom iz članka 14. stavka 2., vodeći računa o normama koje se primjenjuju u zakonodavstvima država članica.“ [neslužbeni prijevod]

               3

               U stavku 1. članka 7. Direktive, naslovljenog „Energetski certifikat“, predviđa se:
               „Države članice osiguravaju da se, prilikom gradnje, prodaje ili iznajmljivanja zgrade, izda certifikat o energetskoj učinkovitosti vlasniku ili prema potrebi, posredstvom vlasnika, potencijalnom kupcu ili najmoprimcu. Valjanost certifikata ne može biti dulja od 10 godina.
               […]“ [neslužbeni prijevod]

               4

               U članku 8. navedene direktive, naslovljenom „Pregled kotlova“, određuje se:
               „U pogledu smanjenja potrošnje energije i ograničenja emisije ugljikova dioksida, države članice:

                        (a)

                        poduzimaju potrebne mjere za uspostavu redovitih pregleda kotlova koji koriste neobnovljiva tekuća ili kruta goriva nazivne snage od 20 do 100 kW. Ti se pregledi mogu provoditi i za kotlove koji koriste druge vrste goriva.
                        Kotlovi nazivne snage veće od 100 kW pregledavaju se barem svake dvije godine. Kod plinskih se kotlova to razdoblje može produljiti na četiri godine.
                        Za sustave grijanja koji sadrže kotlove nazivne snage veće od 20 kW koji su postavljeni prije više od 15 godina države članice usvajaju potrebne mjere za uspostavu jedinstvenog pregleda cjelokupnog sustava. Na temelju rezultata tog pregleda, koji mora uključivati procjenu učinkovitosti kotla i njegova dimenzioniranja u odnosu na toplinske potrebe zgrade, stručnjaci savjetuju korisnike o zamjeni kotlova, drugim mogućim izmjenama sustava grijanja te mogućim alternativnim rješenjima, ili

                        b)

                        poduzimaju potrebne mjere kako bi korisnici dobili savjete o zamjeni kotlova, drugim mogućim izmjenama sustava grijanja te mogućim alternativnim rješenjima koje mogu uključivati preglede u svrhu procjene učinkovitosti i odgovarajućeg dimenzioniranja kotla. Ukupan učinak ovog pristupa trebao bi u velikoj mjeri biti istovjetan učinku koji proizlazi iz točke (a). Države članice koje odaberu ovu opciju Komisiji svake dvije godine podnose izvješće o istovjetnosti svojeg pristupa.“ [neslužbeni prijevod]

               5

               U skladu s člankom 15. stavkom 1. Direktive 2002/91, države članice dužne su donijeti zakone i druge propise potrebne za usklađivanje s tom direktivom najkasnije do 4. siječnja 2006. i o tome odmah obavijestiti Komisiju. Direktiva 2002/91 stavljena je izvan snage Direktivom 2010/31, s učinkom od 1. veljače 2012., ne dovodeći, međutim, u pitanje obveze država članica u pogledu rokova za prenošenje u nacionalno pravo i primjenu Direktive 2002/91.

         Španjolsko pravo

               6

               Točka 8. obrazloženja Kraljevskog ukaza 1027/2007 od 20. srpnja, kojim se odobrava Uredba o toplinskim sustavima u zgradama (RITE), glasi:
               „Propisom koji se odobrava u okviru ovog ukaza djelomično se prenosi Direktiva 2002/91 [...], utvrđivanjem minimalnih uvjeta energetske učinkovitosti koje trebaju ispunjavati toplinski sustavi novih i postojećih zgrada te postupka redovitih pregleda kotlova i sustavâ klimatizacije.“

               7

               Tehničkom uputom 3.4.4 Kraljevskog ukaza 1027/2007 predviđa se:

                        „1.

                        Poduzeće za održavanje savjetuje posjednika i daje mu preporuke za poboljšanja i izmjene sustava, kao i za njegovo korištenje i rad, koje omogućavaju veću energetsku učinkovitost.

                        2.

                        K tome, kod sustava čija nazivna toplinska snaga prelazi 70 kW poduzeće za održavanje redovito prati kretanje potrošnje energije i vode u toplinskom sustavu kako bi otkrilo moguća odstupanja i poduzelo potrebne korektivne mjere. Ti se podaci čuvaju najmanje pet godina.“

               8

               Tehničkom uputom 4.3.1 Kraljevskog ukaza 1027/2007, naslovljenom „Učestalost pregleda toplinskih generatora“, predviđa se:

                        „1.

                        Toplinski generatori stavljeni u upotrebu nakon dana stupanja na snagu RITE‑a čija je postavljena nazivna toplinska snaga jednaka ili veća od 20 kW pregledavaju se sukladno dinamici naznačenoj u tablici 4.3.1.
                        Tablica 4.3.1. Učestalost pregleda toplinskih generatora

                        2.

                        Toplinske generatore u sustavima koji postoje u vrijeme stupanja na snagu RITE‑a treba podvrgnuti prvom pregledu sukladno rasporedu koji utvrđuje nadležno tijelo autonomne zajednice s obzirom na njihovu snagu, vrstu goriva koje koriste i njihovu starost.“

         Predsudski postupak

               9

               U dopisu od 24. veljače 2009. Komisija je prigovorila Kraljevini Španjolskoj neprenošenje članaka 3. i 4. Direktive 2002/91 u odnosu na postojeće zgrade.

               10

               U dopisu od 7. travnja 2009. Kraljevina Španjolska priznala je činjenicu da je prenošenje navedene direktive u pogledu energetskog certificiranja postojećih zgrada još uvijek u tijeku.

               11

               Dana 29. siječnja 2010. Komisija je Kraljevini Španjolskoj uputila ponovljeno pismo opomene u kojem je naznačila kako još uvijek nije zaprimila obavijest o mjerama prenošenja članaka 7. i 8. Direktive 2002/91. Komisija je, u pogledu članka 8. Direktive, istaknula da je Kraljevskim dekretom 1027/2007 utvrđena učestalost pregleda isključivo za kotlove stavljene u upotrebu nakon stupanja Dekreta na snagu, prepuštajući autonomnim zajednicama da odluče o rasporedu pregleda kotlova u postojećim sustavima. Komisija je shodno tome, dopunjujući svoj prigovor od 24. veljače 2009., ocijenila da je Kraljevina Španjolska povrijedila obveze koje ima na temelju članka 7. i članka 8. točke (a) Direktive 2002/91.

               12

               U dopisu od 22. srpnja 2010. Kraljevina Španjolska izložila je razloge za zakašnjenje u donošenju nacrta kraljevskog dekreta o certificiranju postojećih zgrada te je, u pogledu prenošenja članka 8. Direktive 2002/91, naznačila činjenicu da su tri autonomne zajednice već objavile odluke kojima su utvrđena pravila za primjenu Kraljevskog dekreta 1027/2007 na njihovom području, dok su ostale odluke u postupku donošenja.

               13

               Dana 25. studenoga 2010. Komisija je izdala obrazloženo mišljenje u kojem je zaključila da je nepotpunim prenošenjem u španjolski pravni poredak članka 3., članka 7. stavka 1. i članka 8. točke (a) Direktive 2002/91 Kraljevina Španjolska povrijedila obveze koje ima na temelju te direktive te ju je pozvala da u roku od dva mjeseca od primitka obrazloženog mišljenja poduzme potrebne mjere.

               14

               U dopisu od 31. siječnja 2011. Kraljevina Španjolska odgovorila je da će se donošenjem nacrta kraljevskog dekreta o certificiranju postojećih zgrada okončati prenošenje članaka 3. i 7. Direktive 2002/91. U pogledu članka 8. Direktive navela je da autonomne zajednice nisu bile dužne obavijestiti Komisiju o rasporedima pregleda kotlova. K tome je dodala da je odlučila odabrati dvije opcije koje predviđa članak 8. navedene direktive.

               15

               Dopisom od 29. travnja 2011. Kraljevina Španjolska iznova je obavijestila Komisiju o nacrtu kraljevskog dekreta o certificiranju postojećih zgrada.

               16

               Imajući u vidu da je povreda Kraljevine Španjolske postojala i nakon isteka roka određenog u obrazloženome mišljenju, Komisija je podnijela ovu tužbu.

         O tužbi

               17

               Zasebnim aktom od 20. travnja 2012. Kraljevina Španjolska istaknula je prigovor kojim je od Suda zatražila da tužbu proglasi nedopuštenom u pogledu povrede obveze koja se odnosi na ukupnost odredbe članka 8. Direktive i, podredno, da tužbu proglasi nedopuštenom u pogledu povrede obveze iz članka 8. točke (b) te direktive.

               18

               Rješenjem od 16. listopada 2012. odluka o prigovoru nedopuštenosti odgođena je do odluke o meritumu te je Kraljevina Španjolska pozvana da podnese odgovor na tužbu.

         Prvi prigovor: neprenošenje članaka 3. i 7. Direktive 2002/91

      Argumentacija stranaka

               19

               Komisija prigovara Kraljevini Španjolskoj da je propustila poduzeti sve potrebne mjere za usklađivanje s člancima 3. i 7. Direktive i, u svakom slučaju, priopćiti joj te mjere jer Kraljevski dekret 1027/2007 sadrži pravila o metodologiji za izračunavanje energetske učinkovitosti zgrada te pravila o energetskom certifikatu isključivo za nove zgrade, ali ne i za postojeće. Komisija naglašava da je Kraljevina Španjolska u svom odgovoru na obrazloženo mišljenje u biti priznala da potpuno prenošenje u španjolsko pravo još uvijek nije izvršeno, ograničavajući se na navod da će isto biti učinjeno na dan donošenja nacrta kraljevskog dekreta o certificiranju postojećih zgrada.

               20

               Komisija ocjenjuje da je Kraljevina Španjolska odustala od svoje obrane što se tiče povrede obveze iz članaka 3. i 7. Direktive 2002/91 te da su očitovanja iznesena u tom smislu u odgovoru na tužbu i odgovoru na repliku podnesena izvan roka s obzirom na to da se prigovor djelomične nedopuštenosti tužbe, podnesen zasebnim aktom, ne tiče povrede obveze iz članaka 3. i 7. Direktive 2002/91.

               21

               Kraljevina Španjolska osporava da je odustala od svoje obrane u pogledu članaka 3. i 7. Direktive 2002/91. Naglašava da članak 91. Poslovnika Suda predviđa zasebno podnošenje prigovora nedopuštenosti bez obzira na to zahvaća li prigovor tužbu u cijelosti ili samo jedan njezin dio. Stoga je, prema njezinome mišljenju, moguće bez ikakvih negativnih posljedica podnijeti prigovor djelomične nedopuštenosti u okviru posebnog podneska.

         Ocjena Suda

               22

               Budući da je Kraljevina Španjolska zasebnim aktom istaknula prigovor nedopuštenosti koji se odnosi isključivo na prigovor u vezi s člankom 8. Direktive 2002/91, ne iznoseći u tom stadiju postupka nikakvu argumentaciju o dopuštenosti ili meritumu prigovora koji se odnosi na članke 3. i 7. te direktive, postavlja se pitanje treba li smatrati da je istekao rok za davanje odgovora na posljednji prigovor.

               23

               U tom smislu valja podsjetiti da u skladu s člankom 40. Poslovnika, u njegovoj verziji koja je bila na snazi na dan podnošenja predmetne tužbe, tuženik mora podnijeti odgovor na tužbu u mjesecu nakon dostave tužbe. Članak 91. navedenog poslovnika, međutim, predviđa mogućnost da se zasebnim aktom od Suda zatraži da odluči o prigovoru ili nekom drugom prethodnom postupovnom pitanju bez ulaženja u raspravljanje o meritumu.

               24

               Prigovor nedopuštenosti omogućava da se u prvoj fazi postupka, radi njegove ekonomičnosti, raspravljanje i ispitivanje ograniče na pitanje dopuštenosti tužbe o kojoj je riječ. Ovo prethodno postupovno pitanje na taj način sprečava da se podnesci stranaka kao i ispitivanje suca dotiču merituma predmeta, premda je tužba nedopuštena (vidjeti presudu od 17. prosinca 2009., Preispitivanje M/EMEA, C-197/09 RX-II, Zb., str. I-12033., t. 48.).

               25

               S druge strane, ako je tužba proglašena dopuštenom odbijanjem prigovora nedopuštenosti ili je odluka o navedenom prigovoru odgođena do odluke o meritumu, u drugoj fazi postupka treba raspravljati o meritumu. Doista, gore navedenim odredbama izričito se predviđa da predsjednik određuje nove rokove za nastavak postupka ako Sud odbije prigovor nedopuštenosti ili odluku o istome odgodi do odluke o meritumu (vidjeti gore navedenu presudu Preispitivanje M/EMEA, t. 49.).

               26

               Uzimajući u obzir članke 40. i 91. Poslovnika zajedno, u njegovoj verziji koja je bila na snazi na dan podnošenja predmetne tužbe, proizlazi da se, ako tuženik ne dopuni odgovor na tužbu u jednomjesečnom roku koji predviđa navedeni članak 40., nastavak rasprave o meritumu može odnositi isključivo na dio tužbe zahvaćen prigovorom nedopuštenosti.

               27

               Doista, čak i ako bi prigovor nedopuštenosti koji se odnosi samo na dio tužbe bio utemeljen, to ne bi moglo dati povoda odbijanju tužbe u njezinoj cijelosti i ništa stoga ne bi moglo opravdati sprečavanje tuženika da u svoju obranu iznese argumente u pogledu dijela tužbe koji nije zahvaćen tim prigovorom, u roku koji je utvrđen u članku 40. navedenog poslovnika.

               28

               Ako tuženik smatra da je samo jedan dio tužbe nedopušten, treba, prema tome, ili osporiti dopuštenost tog dijela u okviru odgovora na tužbu ili, u roku ostavljenom za odgovor na tužbu, podnijeti prigovor djelomične nedopuštenosti kao i podnesak o meritumu koji se odnosi na dio tužbe koji nije zahvaćen navedenim prigovorom, pod prijetnjom isteka roka.

               29

               S obzirom na to da su očitovanja Kraljevine Španjolske koja se odnose na članke 3. i 7. Direktive 2002/91 podnesena 26. prosinca 2012., to jest više od osam mjeseci nakon isteka propisanog roka za podnošenje odgovora na tužbu, proizlazi da su podnesena izvan roka pa ih, prema tome, nije moguće uzeti u obzir.

               30

               Međutim, u svakom je slučaju na Sudu da utvrdi postoji li povreda obveze koja se stavlja na teret, čak i u slučaju da zainteresirana država članica ne osporava povredu (vidjeti presudu od 15. siječnja 2002., Komisija/Italija, C-439/99, Zb., str. I-305., t. 20. i presudu od 6. listopada 2009., Komisija/Švedska, C-438/07, Zb., str. I-9517., t. 53).

               31

               U tom smislu valja podsjetiti da se prema ustaljenoj sudskoj praksi postojanje povrede obveze treba procjenjivati u odnosu na situaciju države članice koja je postojala unutar roka određenog u obrazloženome mišljenju, pa naknadno nastale promjene Sud ne može uzeti u obzir (vidjeti, osobito, presudu od 28. veljače 2013., Komisija/Mađarska, C‑438/07, t. 96. i navedenu sudsku praksu).

               32

               U predmetnom slučaju dovoljno je ustvrditi da iz predsudskog postupka i tužbenog zahtjeva proizlazi da je Kraljevina Španjolska u biti priznala da će u pogledu postojećih zgrada, koje su jedine zahvaćene podnesenim prigovorom Komisije, potpuno prenošenje članaka 3. i 7. Direktive 2002/91 u španjolsko pravo biti izvršeno tek nakon donošenja nacrta kraljevskog dekreta.

               33

               To se, međutim, nije dogodilo nakon isteka roka određenog u obrazloženome mišljenju, to jest 25. siječnja 2011.

               34

               Slijedi da je prigovor koji se odnosi na neprenošenje članaka 3. i 7. Direktive 2002/91 osnovan.

         Drugi prigovor: neprenošenje članka 8. Direktive 2002/91

      O dopuštenosti
      – Argumentacija stranaka

               35

               Kraljevina Španjolska ponajprije tvrdi da je tužba u ovom dijelu nedopuštena jer joj nedostaje dosljednosti te povređuje članak 38. Poslovnika, u mjeri u kojoj se tijekom predsudskog postupka Komisija ograničila na to da joj stavi na teret povredu obveza koje proizlaze iz članka 8. točke (a) Direktive 2002/91, iako taj članak u svojoj točki (b) predviđa drugu opciju za ostvarivanje postavljenog cilja. Prema Kraljevini Španjolskoj, da bi joj mogla staviti na teret povredu obveza koje joj nalaže navedeni članak 8., Komisija se trebala uvjeriti da Direktivu 2002/91 nije prenijela ni putem prve niti putem druge opcije.

               36

               Podredno, Kraljevina Španjolska tvrdi da je tužba nedopuštena u dijelu koji se odnosi na članak 8. točku (b) Direktive 2002/91, s obzirom na to da ta odredba nije navedena u obrazloženome mišljenju.

               37

               U pogledu glavnog navoda o nedopuštenosti Komisija ne osporava činjenicu da države članice imaju mogućnost prenijeti jednu od dviju opcija navedenih u članku 8. Direktive 2002/91, ali naglašava da je u vrijeme upućivanja ponovljenog pisma opomene Kraljevina Španjolska već priopćila određene nacionalne mjere koje predstavljaju djelomično prenošenje članka 8. točke (a) te direktive.

               38

               U tom kontekstu, Kraljevina Španjolska mogla je savršeno razumjeti doseg povrede obveze koja joj se stavlja na teret te nema pogreške u rasuđivanju kada se toj državi članici prigovara nepotpuno prenošenje opcije predviđene u članku 8. točki (a) Direktive 2002/91 ne spominjući činjenicu da ta država članica nije priopćila ni jednu mjeru koja se odnosi na opciju predviđenu u točki (b) tog članka.

               39

               U pogledu podrednog navoda o nedopuštenosti, Komisija ocjenjuje da navodi izneseni u tužbenom zahtjevu koji se odnose na članak 8. točku (b) Direktive 2002/91 ne mijenjaju predmet povrede kako je naznačen u tijeku predsudskog postupka.

         – Ocjena Suda

               40

               Kraljevina Španjolska ponajprije ističe da prigovoru koji se odnosi na neprenošenje članka 8. Direktive 2002/91 nedostaje dosljednosti te da povređuje članak 38. Poslovnika, u njegovoj verziji koja je bila na snazi na dan podnošenja predmetne tužbe, jer joj je tijekom predsudskog postupka i u obrazloženome mišljenju Komisija stavila na teret isključivo nepotpuno prenošenje članka 8. točke (a) te direktive, iako ta odredba predstavlja samo jednu od dviju opcija stavljenih na raspolaganje državama članicama za ostvarivanje cilja smanjenja potrošnje energije koji slijedi navedeni članak 8.

               41

               U tom smislu valja podsjetiti da iz članka 38. stavka 1. točke (c) Poslovnika i sudske prakse koja se odnosi na tu odredbu proizlazi da u svakom aktu kojim se pokreće postupak treba naznačiti predmet spora kao i sažeti prikaz razloga za pokretanje postupka te da ta naznaka mora biti dovoljno jasna i precizna da bi tuženik mogao pripremiti obranu, a Sud provesti nadzor. Iz toga slijedi da temeljni pravni i činjenični elementi na kojima se zasniva tužba trebaju biti na dosljedan i razumljiv način vidljivi iz samog teksta tužbe te da u njoj istaknuti zahtjevi trebaju biti formulirani na nedvosmislen način kako bi se izbjeglo da sud odluči ultra petita ili propusti odlučiti o nekom od prigovora (vidjeti, osobito, presudu od 12. veljače 2009., Komisija/Poljska, C‑475/07, t. 43. i presudu od 16. srpnja 2009., Komisija/Poljska, C-165/08, Zb., str. I-6843., t. 42.).

               42

               Sud je također presudio da u okviru tužbe podnesene na temelju članka 258. UFEU‑a prigovore treba iznijeti na dosljedan i precizan način kako bi se državi članici i Sudu omogućilo da pravilno razumiju doseg povrede prava Unije koja se stavlja na teret, što je nužno da bi država članica mogla na koristan način istaknuti navode u svoju obranu i Sud provjeriti postojanje povrede obveze koja se stavlja na teret (vidjeti, osobito, gore navedenu presudu od 16. srpnja 2009., Komisija/Poljska, t. 43.).

               43

               U ovom predmetu, kako u ponovljenom pismu opomene od 29. siječnja 2010. tako i u obrazloženome mišljenju, Komisija je jasno izložila da članak 8. Direktive 2002/91 ostavlja državama članicama izbor između dviju opcija predviđenih tom odredbom. U nastavku je naznačila činjenicu koju je priopćila Kraljevina Španjolska, da Kraljevski dekret 1027/2007, iako utvrđuje učestalost pregleda kotlova stavljenih u upotrebu nakon njegovog stupanja na snagu i prenosi opciju navedenu u spomenutom članku 8. stavku (a), ostavlja autonomnim zajednicama da odluče o rasporedu pregleda postojećih kotlova.

               44

               U tom kontekstu činjenica da je Komisija u obrazloženome mišljenju zaključila kako nije povrijeđena cjelokupna odredba članka 8. Direktive 2002/91, nego samo članak 8. točka (a) te direktive, ne predstavlja nedosljednost ili pogrešku u rasuđivanju. Doista, imajući u vidu okolnost da je Kraljevina Španjolska već bila priopćila mjere prenošenja navedenog članka 8. točke (a), koje je Komisija međutim ocijenila nedostatnima, potonja je došla do zaključka o nepotpunom prenošenju opcije predviđene tom odredbom.

               45

               Osim toga, iz spisa proizlazi da je Kraljevina Španjolska mogla razumjeti doseg povrede obveze koja joj se stavlja na teret te ostvariti svoja prava obrane u predsudskom postupku.

               46

               Tako se u svom odgovoru od 22. srpnja 2010. na ponovljeno pismo opomene Kraljevina Španjolska ograničila na to da odgovori kako su tri autonomne zajednice već objavile odluke kojima utvrđuju pravila za primjenu Kraljevskog dekreta na temelju svojih nadležnosti, dok su ostale odluke u postupku donošenja. Prema tome, Kraljevina Španjolska nije osporavala ocjenu Komisije o svojoj namjeri da se prilikom prenošenja članka 8. Direktive 2002/91 ograniči na točku (a) tog članka.

               47

               Iz prethodno navedenog proizlazi da Komisija nije povrijedila članak 38., u njegovoj verziji koja je bila na snazi na dan podnošenja predmetne tužbe, prigovarajući Kraljevini Španjolskoj nepotpuno prenošenje opcije predviđene u članku 8. točki (a) Direktive 2002/91 ne spominjući, nadalje, činjenicu da ta država članica nije priopćila ni jednu mjeru koja se odnosi na opciju predviđenu u točki (b) tog članka.

               48

               Slijedom navedenog, valja odbiti glavni navod o nedopuštenosti.

               49

               Podredni navod o nedopuštenosti prema kojem je prigovor nedopušten u pogledu članka 8. točke (b) Direktive 2002/91 također treba odbiti.

               50

               Naime, s jedne strane, Komisija je u obrazloženome mišljenju prigovorila Kraljevini Španjolskoj da nije donijela mjere potrebne za usklađivanje s člankom 8. Direktive 2002/91, ističući točku (a) tog članka iz razloga što je ta država članica već bila priopćila mjere za prenošenje na temelju opcije predviđene u toj točki.

               51

               S druge strane, imajući u vidu da je Kraljevina Španjolska u odgovoru na obrazloženo mišljenje naknadno istaknula da je odabrala ispuniti obveze iz članka 8. Direktive 2002/91 zajednički prenoseći dvije opcije iz točaka (a) i (b), Komisija je bila prinuđena u svom zahtjevu preispitati jesu li mjere koje je poduzela Kraljevina Španjolska predstavljale potpuno prenošenje članka 8., imajući u vidu kako točku (a) tako i točku (b) tog članka.

               52

               Ustaljena je sudska praksa da pismo opomene koje Komisija upućuje državi članici o kojoj je riječ, a zatim i obrazloženo mišljenje koje izdaje, omeđuju predmet spora koji se, prema tome, više ne može proširivati. Prema tome, obrazloženo mišljenje i tužba moraju se temeljiti na istovjetnim prigovorima (vidjeti, osobito, presudu od 29. rujna 1998., Komisija/Njemačka, C-191/95, Zb., str. I-5449., t. 55. i presudu od 11. srpnja 2002., Komisija/Španjolska, C-139/00, Zb., str. I-6407., t. 18.).

               53

               Taj zahtjev, međutim, ne može dovesti do toga da se u svakom pojedinom slučaju očekuje savršena podudarnost između prigovora istaknutih u pismu opomene, dispozitiva obrazloženog mišljenja i tužbenih zahtjeva, od trenutka kada predmet spora, kako je određen u obrazloženome mišljenju, nije bio proširivan ili mijenjan (vidjeti, osobito, gore navedene presude Komisija/Njemačka, t. 56. i Komisija/Španjolska, t. 19.).

               54

               U predmetnom slučaju valja ustvrditi, u svjetlu cjelokupnog predsudskog postupka, da se povreda obveze na koju se poziva Komisija odnosila na članak 8. Direktive 2002/91 u njegovoj cjelini. Prema tome, iako Komisija izričito odgovara samo na navode u pogledu prenošenja članka 8. točke (a) te direktive, očito je da se obrazloženo mišljenje također zasniva na implicitnom utvrđenju o neprenošenju članka 8. točke (b) navedene direktive.

               55

               Prema tome, prigovorima Komisije koji se odnose na članak 8. točku (b) Direktive 2002/91 nije se proširivao predmet spora.

               56

               Iz navedenog slijedi da je prigovor koji se odnosi na neprenošenje članka 8. Direktive 2002/91 dopušten.

         O meritumu
      – Argumentacija stranaka

               57

               Kao prvo, Komisija smatra da Kraljevski dekret 1027/2007 predstavlja tek nepotpuno prenošenje članka 8. točke (a) Direktive 2002/91 jer izravno utvrđuje mjere za uspostavu redovitih pregleda samo za kotlove stavljene u upotrebu nakon njegova stupanja na snagu, prepuštajući autonomnim zajednicama da odluče o rasporedu pregleda kotlova u postojećim sustavima.

               58

               Kao drugo, kada je riječ o argumentaciji Kraljevine Španjolske prema kojoj je odabrala prenošenje članka 8. Direktive 2002/91 zajedničkom primjenom dviju opcija ponuđenih tom odredbom, Komisija ponajprije ističe da su te dvije opcije alternativna rješenja.

               59

               Komisija potom naglašava kako Kraljevina Španjolska nije prethodno iznosila svoje opredjeljenje za takav način zajedničkog prenošenja članka 8. Direktive 2002/91 u svoje unutarnje pravo te da, k tome, iz točke 8. obrazloženja Kraljevskog dekreta 1027/2007 proizlazi da je ista imala za cilj prenošenje opcije predviđene u točki (a) navedenog članka 8. Komisija podsjeća da se u svom odgovoru od 22. srpnja 2010. na ponovljeno pismo opomene Kraljevina Španjolska pozvala isključivo na odluke autonomnih zajednica o pregledu kotlova, od kojih su pojedine bile u postupku donošenja, unatoč činjenici da su odredbe kojima je trebalo prenijeti točku (b) istog članka 8. u to vrijeme već postojale u španjolskom pravu.

               60

               Naposljetku, u pogledu navodnih mjera prenošenja na temelju članka 8. točke (b) Direktive 2002/91, Komisija zapaža da se Kraljevina Španjolska više ne poziva na „akcijski plan“ na koji se pozivala u svom odgovoru na obrazloženo mišljenje, a koji nije priopćila. Također ističe da je obveza energetskog savjetovanja propisana u tehničkoj uputi 3.4.4 Kraljevskog dekreta 1027/2007 obveza preopćenite naravi koja se kao takva ne može smatrati prenošenjem članka 8. točke (b) Direktive 2002/91.

               61

               Kraljevina Španjolska na prvome mjestu navodi da je članak 8. navedene direktive prenesen putem Kraljevskog dekreta 1027/2007.

               62

               U tom smislu ističe da Direktiva 2002/91 nalaže isključivo obvezu poduzimanja „potrebnih mjera za uspostavu redovitih pregleda kotlova“, ali ne obvezuje na priopćivanje rasporeda ustanovljenih u tu svrhu. Prema njezinome mišljenju, Kraljevski dekret 1027/2007 predviđa ne samo posebnu obvezu provođenja redovitih pregleda nego i njihovu učestalost s obzirom na snagu kotlova i vrstu goriva koje koriste, pri čemu je na autonomne zajednice prenesena isključivo nadležnost u pogledu preciznog određivanja prvog pregleda za postojeće uređaje.

               63

               Na drugome mjestu Kraljevina Španjolska navodi da je ispunila obvezu predviđenu u članku 8. Direktive 2002/91 u mjeri u kojoj Kraljevski dekret 1027/2007 nalaže obvezu provođenja redovitih pregleda te niz mjera kojima se nastoji smanjiti potrošnja energije i ograničiti emisije ugljikova dioksida. U tom pogledu spominje normu IT 3 kojom se nalaže obveza godišnjeg održavanja i savjetovanja vlasnikâ sustavâ o njihovim mogućim poboljšanjima.

               64

               U svom odgovoru na repliku Kraljevina Španjolska iznosi buduće donošenje nacrta kraljevskog dekreta kojim će se izmijeniti određene odredbe i tehničke upute u Uredbi o toplinskim sustavima u zgradama koja je odobrena Kraljevskim dekretom 1027/2007, i prema kojem autonomne zajednice više neće odlučivati o rasporedu pregleda sustava grijanja i pripreme tople vode, nego će se to utvrđivati za cjelokupno državno područje.

         – Ocjena Suda

               65

               Ponajprije valja podsjetiti kako je nesporno da se članak 8. Direktive 2002/91 odnosi i na nove i na postojeće zgrade te da Komisija prigovara Kraljevini Španjolskoj samo to što nije poduzela odnosno, u svakom slučaju, priopćila potrebne mjere koje se tiču postojećih zgrada.

               66

               Kao prvo, u pogledu tvrdnje Kraljevine Španjolske prema kojoj je članak 8. prenesen putem Kraljevskog dekreta 1027/2007, dovoljno je istaknuti da navedeni dekret izravno utvrđuje mjere za uspostavu redovitih pregleda samo za kotlove stavljene u upotrebu nakon njegovog stupanja na snagu, prepuštajući autonomnim zajednicama da odluče o rasporedu pregleda kotlova u već postojećim sustavima.

               67

               U svom odgovoru na ponovljeno pismo opomene Kraljevina Španjolska u tom je smislu istaknula da su tri autonomne zajednica već objavile odluke kojima utvrđuju pravila za primjenu Kraljevskog dekreta 1027/2007 na svojem području, dok su ostale odluke u postupku donošenja.

               68

               Suprotno navodu Kraljevine Španjolske u odgovoru na tužbu, iz teksta tehničke upute 4.3.1 Kraljevskog dekreta 1027/2007 proizlazi da je na autonomnim zajednicama da utvrde ne samo datum prvog pregleda već i učestalost pregledâ s obzirom na snagu, vrstu goriva i starost kotla.

               69

               Na isti način, ne treba prihvatiti navod prema kojemu ne postoji obveza da se Komisiji priopće raspored i detalji provođenja pregleda.

               70

               Naime, Direktiva 2002/91 predviđa redoviti pregled svih kotlova i treba je tumačiti tako da i za kotlove za koje ta direktiva ne utvrđuje minimalnu učestalost pregleda države članice moraju ustanoviti precizan raspored te priopćiti Komisiji poduzete mjere kako bi potonja mogla provjeriti omogućavaju li te mjere postizanje ciljeva utvrđenih navedenom direktivom.

               71

               Kao drugo, u pogledu tvrdnje Kraljevine Španjolske prema kojoj potpuno prenošenje članka 8. Direktive 2002/91 proizlazi iz Kraljevskog dekreta 1027/2007, u vezi s nizom mjera za smanjenje potrošnje energije sadržanih u njegovoj tehničkoj uputi 3.4.4., valja istaknuti da su dvije opcije predviđene u točkama (a) i (b) navedenog članka alternativne, tako da države članice mogu u cijelosti prenijeti jednu od njih, ali nemaju mogućnost djelomičnog prenošenja obiju. Poduzimanje pojedinih mjera na temelju navedene točke (a) te pojedinih na temelju navedene točke (b) ne može, prema tome, predstavljati potpuno prenošenje Direktive 2002/91.

               72

               Osim toga, obveza savjetovanja propisana u tehničkoj uputi 3.4.4. Kraljevskog dekreta 1027/2007 preopćenite je naravi te se ne može smatrati prenošenjem članka 8. točke (b) Direktive 2002/91, s obzirom na to da ne sadrži ni jednu posebnu poveznicu s obvezom savjetovanja o zamjeni kotla ili drugim mogućim rješenjima. Na isti način, bez obzira na to što je opcija koju predviđa točka (b) navedenog članka 8. podvrgnuta uvjetu da ukupan učinak tog rješenja bude približno istovjetan učinku koji proizlazi iz točke (a) tog istog članka 8., savjetovanje koje predviđa tehnička uputa 3.4.4 Kraljevskog dekreta 1027/2007 pružaju poduzeća za održavanje, dok navedena točka (a), u vezi s člankom 10. Direktive 2002/91, zahtijeva redoviti pregled neovisnih stručnjaka.

               73

               Naposljetku, valja istaknuti da u svom odgovoru na repliku Kraljevina Španjolska u biti priznaje nedostatnost do sada poduzetih mjera te se ograničava na navođenje činjenice da je donošenje nacrta kraljevskog dekreta kojom se izmjenjuje Kraljevski dekret 1027/2007 te izravno utvrđuje učestalost pregleda postojećih sustava za cjelokupno državno područje još uvijek u postupku.

               74

               Prema tome, prigovor koji se odnosi na neprenošenje članka 8. Direktive 2002/91 u pogledu postojećih zgrada je utemeljen.

               75

               Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da je tužba osnovana.

               76

               Slijedom navedenog, valja ustvrditi da je, propuštajući poduzeti u za to određenom roku sve zakonske, regulatorne i upravne mjere potrebne za usklađivanje s člancima 3., 7. i 8. Direktive 2002/91, Kraljevina Španjolska povrijedila obveze koje ima na temelju tih odredaba.

         Troškovi

               77

               Na temelju članka 138. stavka 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Komisija postavila zahtjev da se Kraljevini Španjolskoj naloži snošenje troškova i da ona nije uspjela u postupku, Kraljevini Španjolskoj nalaže se snošenje troškova.

               Slijedom navedenog, Sud (deseto vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Propuštajući poduzeti u za to određenom roku sve zakonske, regulatorne i upravne mjere potrebne za usklađivanje s člancima 3., 7. i 8. Direktive 2002/91/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2002. o energetskoj učinkovitosti zgrada, Kraljevina Španjolska povrijedila je obveze koje ima na temelju tih odredaba.

                           2.

                           Kraljevini Španjolskoj nalaže se snošenje troškova.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: španjolski


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 16. svibnja 2013. # Reber Holding GmbH & Co. KG protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Postupak povodom prigovora. # Predmet T-530/10.


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 7. srpnja 2016.#Hőszig Kft. protiv Alstom Power Thermal Services.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio null.#Zahtjev za prethodnu odluku – Klauzula o prenošenju nadležnosti – Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Sudska nadležnost i izvršenje sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima – Uredba (EZ) br. 44/2001 – Članak 23. – Klauzula dodana u opće uvjete – Pristanak stranaka na navedene uvjete – Valjanost i preciznost takve klauzule.#Predmet C-222/15.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      7. srpnja 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Klauzula o prenošenju nadležnosti — Pravosudna suradnja u građanskim stvarima — Sudska nadležnost i izvršenje sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima — Uredba (EZ) br. 44/2001 — Članak 23. — Klauzula dodana u opće uvjete — Pristanak stranaka na navedene uvjete — Valjanost i preciznost takve klauzule“
      U predmetu C‑222/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Pécsi Törvényszék (sud u Pečuhu, Mađarska), odlukom od 4. svibnja 2015., koju je Sud zaprimio 15. svibnja 2015., u postupku

         Hőszig Kft.

      protiv

         Alstom Power Thermal Services

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, C. Toader (izvjestiteljica), A. Rosas, A. Prechal i E. Jarašiūnas, suci
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: V. Tourrès, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 21. siječnja 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Alstom Power Thermal Services, S. M. Békési, ügyvéd,

               —

               za mađarsku vladu, M. Z. Fehér i G. Koós, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, A. Tokár i M. Wilderspin, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 7. travnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 10. stavka 2. Uredbe (EZ) br. 593/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. lipnja 2008. o pravu koje se primjenjuje na ugovorne obveze (Rim I) (SL 2008., L 177, str. 6.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku poglavlje 19., svezak 6., str. 109.) i članka 23. stavka 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001., L 12, str. 1., u daljnjem tekstu: Uredba Bruxelles I) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između Hőszig Kft. i Alstom Power Thermal Services (u daljnjem tekstu: Alstom) koji je pravni slijednik Technos et Compagnie (u daljnjem tekstu: Technos) povodom izvršenja ugovora sklopljenih između stranaka i za koje se osporava nadležnost suda koji je uputio zahtjev za vođenje postupka u navedenom predmetu na temelju klauzule o prenošenju nadležnosti.

         Pravni okvir

         Uredba Rim I

               3

               Članak 1. Uredbe Rim I utvrđuje njezino materijalno područje primjene. Stavak 2. tog članka predviđa da je određeni broj područja isključen iz tog područja primjene, među kojima, u točki (e) tog stavka, „sporazum(i) o arbitraži i sporazum(i) o odabiru suda”.

               4

               Člankom 3. stavkom 1. te uredbe određeno je:
               „Na ugovor se primjenjuje pravo koje su stranke izabrale. Izbor se navodi izrijekom ili jasno proizlazi iz odredaba ugovora ili okolnosti slučaja. Ugovorne stranke imaju mogućnost same izabrati mjerodavno pravo za cijeli ugovor odnosno jedan njegov dio.

               5

               Članak 4. stavak 1. te uredbe propisuje:
               „U mjeri u kojoj pravo koje je mjerodavno za ugovor nije odabrano u skladu s člankom 3., te ne dovodeći u pitanje članke od 5. do 8., pravo kojem podliježe ugovor utvrđuje se kako slijedi:
               [...]

                        (b)

                        ugovor o pružanju usluga podliježe pravu države u kojoj pružatelj usluga ima uobičajeno boravište;

                  [...]”

               6

               Pod naslovom „Pristanak i materijalna valjanost”, članak 10. te iste uredbe glasi kako slijedi:
               „1.   Postojanje i valjanost ugovora ili bilo koje odredbe ugovora utvrđuju se pravom kojem bi ugovor bio podložan na temelju ove Uredbe da je ugovor ili njegova odredba valjana.
               2.   Bez obzira na to, ugovorna stranka kako bi utvrdila da nije dala svoj pristanak, može se osloniti na pravo države u kojoj ima uobičajeno boravište ako iz okolnosti proizlazi da ne bi bilo razumno utvrđivati učinak njenih postupaka u skladu s pravom utvrđenim u stavku 1.”

         Uredba Bruxelles I

               7

               U skladu s uvodnim izjavama 11. i 14. Uredbe Bruxelles I:

                        „(11)

                        Propisi o nadležnosti moraju biti izuzetno predvidljivi i utemeljeni na načelu da se nadležnost uglavnom utvrđuje prema domicilu tuženika, pri čemu takva nadležnost mora uvijek postojati, osim u nekim točno određenim slučajevima, u kojima je zbog predmeta spora ili autonomije stranaka opravdana neka druga poveznica. […]

                  [...]

                        (14)

                        Autonomija stranaka ugovora koji se ne odnosi na osiguranje, potrošnju ili zapošljavanje, ako je dopuštena samo ograničena autonomija za određivanje nadležnosti sudova, mora se poštovati, ali uz poštovanje isključivih nadležnosti utvrđenih ovom Uredbom.”

               8

               Članak 5. te uredbe određuje:
               „Osoba s domicilom u državi članici može u drugoj državi članici biti tužena:

                        1)

                                 (a)

                                 u stvarima koji [koje] se odnose na ugovore [ako je predmet postupka ugovor ili zahtjevi iz ugovora], pred sudom u mjestu u kojemu treba biti izvršena obveza [u kojemu je obveza izvršena ili treba biti izvršena];

                  [...]“

               9

               U poglavlju II. pod naslovom „Nadležnost” članak 23. navedene uredbe, koji se nalazi u odjeljku 7. naslovljenom „Ugovorena nadležnost”, glasi kako slijedi:
               „1.   Ako se stranke, od kojih jedna ili više njih ima domicil u državi članici, sporazume da će sud ili sudovi države članice biti nadležni za sporove koji nastanu ili su nastali u vezi s određenim pravnim odnosom, nadležan će biti taj sud ili ti sudovi. Takva nadležnost je isključiva, osim ako su stranke postigle drugačiji sporazum. Takav dogovor o prenošenju nadležnosti postiže se:

                        (a)

                        u pisanom obliku, ili se potvrđuje u pisanom obliku; ili

                        (b)

                        u obliku koji je u skladu s praksom uvriježenom među strankama; ili

                        (c)

                        u međunarodnoj trgovini u obliku koji je u skladu s običajima koji su strankama poznati ili bi im morali biti poznati, a opće su poznati u međunarodnoj trgovini i redovito ih poštuju stranke ugovora iste vrste u okviru trgovine o kojoj je riječ.

                  2.   Svako priopćenje elektroničkim sredstvima koja osiguravaju trajni zapis dogovora, jednako je vrijedno kao i ‚pisani oblik’.”
               [...]”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               10

               Technos, pravna osoba sa sjedištem u Francuskoj, željela je sudjelovati u određenom broju radova u više postojećih elektrana u Francuskoj. U tu svrhu pozvao je Hőszig da mu predloži više ponuda kako bi u svojstvu podizvršitelja sudjelovao u tim radovima. Tako je 18. kolovoza 2009. Technos elektroničkom poštom Hőszigu dostavio popis metalnih struktura koje bi po potrebi trebao proizvesti, naznake tehničkih zahtjeva i opće uvjete poslovanja Technosa (verzija iz prosinca 2008.) (u daljnjem tekstu: opći uvjeti).

               11

               Nakon što je Hőszig izdao ponudu cijene na temelju tih podataka, sklopljeno je više ugovora na daljinu između stranaka o proizvodnji metalnih struktura koje su se trebale proizvesti u Mađarskoj i ugraditi u elektrane. Stranke se slažu da je najstariji ugovor među njima od 16. prosinca 2010. (u daljnjem tekstu: prvi ugovor).

               12

               Navedene stranke sporazumjele su se oko više ugovornih odredaba i određenih izmjena u svrhu izvršenja ugovora. U popisu pod nazivom „korištena dokumentacija” dokumenta od kojeg se sastoji prvi ugovor bilo je nabrojano kako slijedi:

                        „(1)

                        Predmetna narudžba

                        (2)

                        Tehničke specifikacije T91000001 /1200, C.

                        (3)

                        Opći uvjeti poslovanja Technosa (verzija iz prosinca 2008.),

                  navedeni dokumenti se primjenjuju u tom redoslijedu.”

               13

               Na posljednjoj stranici tog ugovora, sastavljenog na engleskom jeziku, također je navedeno da su „[u] narudžbi navedeni svi najvažniji dokumenti i informacije potrebni za njegovo izvršenje. Obvezni ste posjedovati te dokumente s odgovarajućim specifikacijama i dokumente koji se u istima zahtijevaju. Ako ih ne posjedujete, nedostajuće dokumente možete zatražiti od nas pisanim putem”.

               14

               U zadnjem članku toga ugovora bilo je navedeno da „izvršitelj izjavljuje da je pročitao i da prihvaća uvjete ove narudžbe, trenutno važeće opće uvjete poslovanja koji su priloženi i sve uvjete okvirnih sporazuma ili ugovora”.

               15

               Sukladno točki 23.1 općih uvjeta:
               „[N]arudžba podliježe francuskom pravu te se tumači u skladu s istim. Isključena je primjena Konvencije Ujedinjenih naroda o ugovorima o međunarodnoj prodaji robe od 11. travnja 1980.
               Za sporove koji nastanu zbog valjanosti, ograničenja, izvršenja ili prestanka važenja narudžbe ili u vezi s njima, a koje stranke ne mogu sporazumno riješiti, isključivo i konačno su nadležni sudovi u Parizu, uključujući i za skraćene postupke, sudske naloge i zaštitne mjere.”

               16

               Između stranaka je nastao spor u pogledu izvršenja ugovora pa je društvo Hőszig 31. listopada 2013. pokrenulo postupak pred sudom koji je uputio zahtjev kao sudom koji je nadležan prema mjestu izvršenja ugovornih činidaba.

               17

               U prilog svojoj tužbi Hőszig u bitnome ističe da izbor francuskog prava, s njegove strane, očito ne bi bilo razumno postupanje u pogledu učinaka u smislu članka 10. stavka 2. Uredbe Rim I, s obzirom na to da proizvodi koje je proizveo predstavljaju predmet ugovora i da je njihovo mjesto izvršenja njegovo sjedište u Mađarskoj, jer se cijeli proizvodni postupak odvija u toj zemlji do dostave klijentu.

               18

               Tako Hőszig iznosi da s obzirom na mađarsko pravo valja ispitati odnos između općih uvjeta i različitih ugovora koje su stranke sklopile. Oslanjajući se na to zakonodavstvo, on smatra da opći uvjeti ne čine sastavni dio tih ugovora. Stoga bi određivanje primjenjivog zakona u tim općim uvjetima bilo irelevantno te bi trebalo primijeniti mađarsko pravo sukladno članku 4. stavku 1. točki (b) Uredbe Rim I.

               19

               Zatim, kada je riječ o sudskoj nadležnosti, Hőszig ističe da bi, s obzirom na to da opći uvjeti nisu dio ukupnosti ugovora, tu nadležnost trebalo dodijeliti mađarskim sudovima primjenom članka 5. stavka 1. točke (a) Uredbe Bruxelles I.

               20

               Hőszig konačno iznosi da, čak i ako se pretpostavi da opći uvjeti jesu sastavni dio ugovora koje su stranke sklopile, klauzula o prenošenju nadležnosti koja se u njima nalazi nije sukladna članku 23. stavku 1. Uredbe Bruxelles I jer ta klauzula navodi „sudove u Parizu”. Budući da grad Pariz (Francuska) nije država, taj izraz ne označava određeni sud, nego sve sudove koji se nalaze na području tog grada.

               21

               Alstom je istaknuo prigovor nenadležnosti suda koji je uputio zahtjev. On se u tu svrhu poziva na opće uvjete koji, prema njemu, čine sastavni dio ugovora. Stoga sud koji je uputio zahtjev, na temelju točke 23.1 općih uvjeta, nije nadležan odlučivati u glavnom postupku.

               22

               Prema Alstomu, članak 10. stavak 2. Uredbe Rim I nudi Hőszigu mogućnost da utvrdi da nije pristao na ugovor ili na neku njegovu odredbu pozivajući se za to na zakon zemlje u kojoj ima svoje uobičajeno boravište, tj. Mađarske, ako iz okolnosti proizlazi da ne bi bilo razumno utvrđivati izraz njegova pristanka u odnosu na zakon koji se načelno primjenjuje na temelju navedene uredbe. U ovom slučaju bilo bi potpuno razumno „utvrđivati učinak postupaka” Hősziga u smislu članka 10. stavka 2. Uredbe Rim I s obzirom na francusko pravo jer je on bio podizvođač naručitelja u postupku javne nabave objavljenom u Francuskoj za radove koje treba izvršiti u elektrani u Francuskoj.

               23

               Osim toga, klauzula o prenošenju nadležnosti iz točke 23.1. općih uvjeta potpuno je u skladu sa sadržajem članka 23. stavka 1. Uredbe Bruxelles I s obzirom na to da su sudovi u Parizu sudovi države članice, odnosno Francuske Republike. Usko tumačenje koje zagovara Hőszig ne uzima u obzir uvodnu izjavu 14. te uredbe, prema kojoj se autonomija stranaka mora poštovati.

               24

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da, što se tiče prigovora nadležnosti koji je iznio Alstom, treba saznati čine li opći uvjeti sastavni dio ukupnosti ugovora koje su sklopile stranke. U tom smislu, valja odrediti koje „okolnosti” u smislu članka 10. stavka 2. Uredbe Rim I treba uzeti u obzir kako bi se procijenilo u kojoj mjeri je Hőszig izrazio svoj pristanak u pogledu primjenjivosti općih uvjeta.

               25

               Ako bi na temelju zakona zemlje u kojoj Hőszig ima uobičajeno boravište taj sud došao do zaključka da opći uvjeti čine sastavni dio ukupnosti ugovora, tada bi valjalo odrediti odgovara li klauzula o prenošenju nadležnosti iz točke 23.1. tih općih uvjeta zahtjevima iz članka 23. stavka 1. Uredbe Bruxelles I.

               26

               U tim je okolnostima Pécsi Törvényszék (sud u Pečuhu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Kada je riječ o Uredbi Rim I:

                                 —

                                 Može li sud države članice tumačiti izraz ‚iz okolnosti proizlazi’, kako je korišten u članku 10. stavku 2. Uredbe Rim I, na način da se prilikom ispitivanja ‚okolnosti koje je potrebno uzeti u obzir’ za određivanje razumnosti nepostojanja pristanka u skladu s pravom države u kojoj stranka ima uobičajeno boravište potrebno osloniti na okolnosti sklapanja ugovora, predmet ugovora i njegovo izvršenje?

                                 —

                                 Treba li ‚učinak’, u smislu članka 10. stavka 2. Uredbe Rim I iz situacije opisane u prvoj alineji, tumačiti na način da ‐ pod pretpostavkom da iz okolnosti proizađe, s obzirom na zakon države u kojoj stranka ima uobičajeno boravište, da davanje pristanka na pravo koje se primjenjuje u skladu sa stavkom 1. navedenog članka nije proizlazilo iz ‚razumnog učinka postupaka’ te stranke ‐ nacionalni sud treba ocijeniti postojanje i valjanost ugovorne odredbe na temelju prava države u kojoj ta stranka ima uobičajeno boravište?

                                 —

                                 Može li predmetni nacionalni sud tumačiti odredbu članka 10. stavka 2. Uredbe Rim I na način da taj sud može po svojoj diskrecijskoj ovlasti odrediti ‐ vodeći računa o svim okolnostima slučaja ‐ je li, s obzirom na sve okolnosti koje valja uzeti u obzir, pristanak na pravo koje se primjenjuje u skladu sa stavkom 1. navedenog članka, s obzirom na te okolnosti, bio ‚razumni učinak postupaka’ predmetne stranke?

                                 —

                                 Ako se predmetna stranka poziva na članak 10. stavak 2. Uredbe br. 593/2008 kako bi uputila na pravo države u kojoj ima uobičajeno boravište s ciljem utvrđivanja da ona nije dala pristanak, treba li nacionalni sud uzeti u obzir to pravo kako bi utvrdio, s obzirom na ‚okolnosti’ na koje se poziva, da pristanak na primjenu odabranog prava ne proizlazi iz razumnih postupaka navedene stranke u odnosu na pravo navedene države?

                                 —

                                 Ako je tome tako, je li u suprotnosti s pravom Unije tumačenje suda države članice u skladu s kojim se ispitivanje ‚okolnosti’ za potrebe određivanja razumnosti nepostojanja pristanka odnosi na okolnosti sklapanja ugovora, predmet ugovora i njegovo izvršenje?

                        2.

                        Kada je riječ o Uredbi Bruxelles I:

                                 —

                                 Je li u suprotnosti s odredbama članka 23. stavka 1. Uredbe Bruxelles I tumačenje suda države članice koje zahtijeva preciznu naznaku nadležnog suda, ili je ‐ uzimajući u obzir zahtjeve određene u uvodnoj izjavi 14. navedene uredbe ‐ dovoljno da volja i namjera stranaka jasno proizlaze iz teksta ugovora?

                                 —

                                 Je li u skladu sa zahtjevima iz članka 23. stavka 1. Uredbe Bruxelles I tumačenje nacionalnog suda prema kojem je klauzula o prenošenju nadležnosti, koja je uključena u opće uvjete poslovanja jedne od stranaka i na temelju koje su stranke ugovorile da će za sporove koji nastanu zbog ili u vezi s valjanošću, izvršenjem ili prestankom važenja narudžbe koje one nisu mogle sporazumno riješiti biti isključivo i konačno nadležni sudovi grada određene države članice, konkretno sudovi u Parizu, dovoljno precizna da iz njezina teksta – vodeći računa o zahtjevima iz uvodne izjave 14. navedene uredbe – jasno proizlazi volja ili namjera stranaka glede izabrane države članice?”

         O prethodnim pitanjima

         Drugo pitanje

               27

               Svojim drugim pitanjem, koje treba ispitati kao prvo, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 23. stavak 1. Uredbe Bruxelles I tumačiti na način da klauzula o prenošenju nadležnosti, poput one iz glavnog postupka, koja je s jedne strane predviđena u općim uvjetima poslovanja nalogodavca, navedenima u dokumentima od kojih se sastoje ugovori među tim strankama kako su i uručeni tijekom sklapanja i koja s druge strane određuje kao nadležne sudove one sudove jednoga grada države članice, udovoljava uvjetima te odredbe koja se tiče pristanka stranaka i preciznosti sadržaja takve klauzule.

               28

               Potrebno je najprije podsjetiti da iako je tumačenje klauzule o prenošenju nadležnosti, kako bi se razlikovalo sporove koji ulaze u područje primjene te klauzule, na nacionalnom sudu pred kojim se na nju poziva (presuda od 21. svibnja 2015., CDC Hydrogen Peroxide, C‑352/13, EU:C:2015:335, t. 67. i navedena sudska praksa), nadležnost suda ili sudova neke države članice, koju su ugovorili suugovaratelji u takvoj klauzuli, prema tekstu članka 23. stavka 1. Uredbe Bruxelles I, načelno je isključiva (vidjeti u tom smislu presudu od 21. svibnja 2015., El Majdoub, C‑322/14, EU:C:2015:334, t. 24.).

               29

               Zatim, uzimajući u obzir ciljeve i opću strukturu te uredbe i kako bi se osigurala ujednačena primjena tog instrumenta, pojam „sporazum o prenošenju nadležnosti” iz njezina članka 23. stavka 1. treba tumačiti ne kao obično upućivanje na nacionalno pravo jedne ili druge predmetne države nego kao autonomni pojam (presuda od 7. veljače 2013., Refcomp, C‑543/10, EU:C:2013:62, t. 21. i navedena sudska praksa).

               30

               Konačno, budući da Uredba Bruxelles I u odnosima među državama članicama zamjenjuje Konvenciju od 27. rujna 1968. o [sudskoj] nadležnosti i priznavanju te izvršavanju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 1972., L 299, str. 32.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 3.), kako je izmijenjena kasnijim konvencijama koje se odnose na pristup novih država članica toj konvenciji (u daljnjem tekstu: Briselska konvencija), u slučajevima kada se odredbe tih dvaju akata mogu smatrati istovjetnima, tumačenje odredaba te konvencije koje je dao Sud primjenjuje se i na ovu uredbu (presuda od 23. listopada 2014., flyLAL‑Lithuanian Airlines, C‑302/13, EU:C:2014:2319, t. 25. i navedena sudska praksa).

               31

               Kada je riječ o članku 17. prvom stavku navedene konvencije, koji je naslijedio članak 23. Uredbe Bruxelles I, Sud je presudio da je klauzula o prenošenju nadležnosti koja odgovara postupovnoj svrsi uređena odredbama iste konvencije čiji je cilj stvaranje ujednačenih pravila o međunarodnoj sudskoj nadležnosti (presuda od 3. srpnja 1997., Benincasa, C‑269/95, EU:C:1997:337, t. 25.).

               32

               Sud je također imao priliku precizirati da ta odredba ima za cilj da sama predvidi formalne uvjete koje moraju ispunjavati klauzule o prenošenju nadležnosti, i to kako bi se jamčila pravna sigurnost kao i da se utvrdi pristanak stranaka (vidjeti u tom smislu presudu od 16. ožujka 1999., Castelletti (C‑159/97, EU:C:1999:142, t. 34. i navedenu sudsku praksu).

               33

               Kada je riječ o zahtjevima iz članka 23. stavka 1. Uredbe Bruxelles I, važno je podsjetiti da ta odredba u bitnome predviđa formalne uvjete i spominje jedan materijalni uvjet u vezi s predmetom takve klauzule to jest da se treba ticati određenog pravnog odnosa (vidjeti u tom smislu presudu od 20. travnja 2016., Profit Investment SIM, C‑366/13, EU:C:2016:282, t. 23. i navedena sudska praksa).

               34

               U ovom slučaju materijalni uvjet je ispunjen jer proizlazi iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje da su stranke glavnog postupka vezane različitim ugovorima o uslugama.

               35

               Što se tiče formalnih uvjeta, valja podsjetiti, s jedne strane, da prema sadržaju navedenog članka 23. stavka 1. klauzula o prenošenju nadležnosti mora, kako bi bila valjana, biti sklopljena u pisanom obliku, ili usmeno i potvrđena u pisanom obliku, odnosno, konačno, u obliku koji je u skladu s praksom uvriježenom među strankama ili, u međunarodnoj trgovini, u obliku koji je u skladu s običajima koji su strankama poznati ili bi im morali biti poznati. Na temelju stavka 2. tog članka, „svako priopćenje elektroničkim sredstvima koja osiguravaju trajni zapis dogovora” treba smatrati jednako kao i „pisani oblik” (vidjeti u tom smislu presudu od 21. svibnja 2015., El Majdoub, C‑322/14, EU:C:2015:334, t. 24.).

               36

               S druge strane, stvarna suglasnost zainteresiranih stranaka jedan je od ciljeva članka 23. stavka 1. Uredbe Bruxelles I (vidjeti u tom smislu presudu od 21. svibnja 2015., El Majdoub, C‑322/14, EU:C:2015:334, t. 30. i navedenu sudsku praksu). To je opravdano brigom za zaštitu slabije ugovorne strane tako da se izbjegne da klauzule o prenošenju nadležnosti koje u ugovor unese jedna stranka ne prođu nezamijećene (vidjeti u tom smislu presudu od 16. ožujka 1999., Castelletti, C‑159/97, EU:C:1999:142, t. 19. i navedenu sudsku praksu).

               37

               Sud pred kojim se vodi postupak ima obvezu ispitati in limine litis jesu li stranke stvarno bile suglasne s klauzulom o prenošenju nadležnosti, a ta suglasnost mora biti jasna i precizna s obzirom na to da oblik koji zahtijeva članak 23. stavak 1. Uredbe Bruxelles I u tom smislu ima funkciju osigurati da pristanak doista bude utvrđen (presude od 6. svibnja 1980., Porta‑Leasing, 784/79, EU:C:1980:123, t. 5. i navedena sudska praksa, i od 21. svibnja 2015., El Majdoub, C‑322/14, EU:C:2015:334, t. 29. i navedena sudska praksa).

               38

               Kako je naglasio nezavisni odvjetnik u točkama 33. i 34. svojeg mišljenja, iz sudske prakse Suda proizlazi da se postojanje „sporazuma” između stranaka u smislu članka 23. stavka 1. Uredbe Bruxelles I može zaključiti iz okolnosti da su poštovani formalni uvjeti zahtijevani člankom 23. stavkom 1. te uredbe.

               39

               Kada je riječ o situaciji poput one u glavnom postupku, u kojoj je klauzula o prenošenju nadležnosti određena u općim uvjetima, Sud je već presudio da je takva klauzula zakonita u slučaju da se u samom tekstu ugovora koji su potpisale dvije stranke izričito upućuje na opće uvjete koji sadržavaju tu klauzulu (vidjeti u tom smislu presude od 16. ožujka 1999., Castelletti, C‑159/97, EU:C:1999:142, t. 13., i od 20. travnja 2016., Profit Investment SIM, C‑366/13, EU:C:2016:282, t. 26. i navedenu sudsku praksu).

               40

               To međutim vrijedi samo za slučajeve izričitog upućivanja, koje može nadzirati stranka koja postupa s uobičajenim stupnjem pažnje i ako je utvrđeno da su opći uvjeti koji sadržavaju klauzulu o prenošenju nadležnosti doista priopćeni drugoj ugovornoj strani (vidjeti u tom smislu presudu od 14. prosinca 1976., Estasis Saloti di Colzani, 24/76, EU:C:1976:177, t. 12.).

               41

               U ovom slučaju iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je klauzula o prenošenju nadležnosti predviđena u općim uvjetima poslovanja Technosa, koji su samo navedeni u dokumentima od kojih se sastoje ugovori među tim strankama i koji su uručeni pri njihovu sklapanju.

               42

               Stoga iz prethodno navedenog proizlazi da klauzula o prenošenju nadležnosti, poput one iz glavnog postupka, odgovara formalnim uvjetima iz članka 23. stavka 1. Uredbe Bruxelles I.

               43

               Kada je riječ o preciznosti sadržaja klauzule o prenošenju nadležnosti, u pogledu određenja suda ili sudova države članice kao nadležnih za sporove koji su nastali ili bi mogli nastati između stranaka, Sud je već presudio u odnosu na članak 17. Briselske konvencije da se pojmovi te odredbe ne mogu tumačiti na način da prema njima takva klauzula mora biti formulirana tako da se nadležni sud može utvrditi samo prema njezinu sadržaju. Dovoljno je da su u klauzuli navedeni objektivni čimbenici na temelju kojih su se stranke složile odabrati sud ili sudove pred kojima će rješavati sporove koji su među njima nastali ili koji bi mogli nastati. Ti se čimbenici, koji moraju biti dovoljno precizni da bi sudu pred kojim je postupak pokrenut omogućili da utvrdi je li nadležan, mogu, po potrebi, odrediti s obzirom na konkretne okolnosti predmetnog slučaja (presuda od 9. studenoga 2000., Coreck, C‑387/98, EU:C:2000:606, t. 15.).

               44

               Takvo tumačenje po uzoru na uobičajenu praksu u gospodarskom prometu opravdava se okolnošću da se članak 23. Uredbe Bruxelles I, kako potvrđuju uvodne izjave 11. i 14., temelji na priznavanju autonomije volje stranaka u području dodjele nadležnosti sudovima koji su pozvani voditi postupke koji ulaze u područje primjene te uredbe (vidjeti u tom smislu presude od 9. studenoga 1978., Meeth, 23/78, EU:C:1978:198, t. 5., i od 21. svibnja 2015., El Majdoub, C‑322/14, EU:C:2015:334, t. 26.).

               45

               U ovom su slučaju, prema zaključcima suda koji je uputio zahtjev, na temelju klauzule o prenošenju nadležnosti koja je predmet glavnog postupka za sporove koji bi nastali između stranaka „isključivo i konačno nadležni sudovi u Parizu”.

               46

               Tako, iako ta klauzula ne određuje izričito državu članicu za koju su se stranke suglasile da su njezini sudovi nadležni, dotični sudovi su oni sudovi glavnog grada države članice, koja je u ovom slučaju također ona čije su pravo stranke odredile da se primjenjuje na ugovor, na način da nema sumnje da se navedenom klauzulom, koja se nalazi u ugovoru poput onog koji je predmet glavnog postupka, želi dodijeliti isključivu nadležnost sudovima koji ulaze u pravosudni sustav koji pripada toj državi članici.

               47

               Stoga, iz okolnosti situacije u ovom slučaju, kako ih je utvrdio sud koji je uputio zahtjev, proizlazi da klauzula o prenošenju nadležnosti, poput one u glavnom postupku, udovoljava zahtjevima preciznosti iz točke 43. ove presude.

               48

               Nadalje, kako je naglasio nezavisni odvjetnik u točki 44. svojeg mišljenja, važno je istaknuti da klauzula o prenošenju nadležnosti koja se odnosi na „sudove“ jednog grada neke države članice upućuje posredno ali nužno, za točno određenje suda pred kojim se mora pokrenuti postupak, na sustav pravila o nadležnosti koja su na snazi u navedenoj državi članici.

               49

               S obzirom na prethodna razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti da članak 23. stavak 1. Uredbe Bruxelles I treba tumačiti na način da klauzula o prenošenju nadležnosti, poput one u glavnom postupku, koja je, s jedne strane, predviđena u općim uvjetima poslovanja nalogodavca, koji su navedeni u dokumentima od kojih se sastoje ugovori među tim strankama i koji su uručeni prilikom njihova sklapanja i koja, s druge strane, određuje kao nadležne sudove jednog grada države članice, udovoljava zahtjevima te odredbe koji se odnose na pristanak stranaka i preciznost sadržaja navedene klauzule.

         Prvo pitanje

               50

               Uredba Rim I se na temelju članka 1. stavka 2. točke (e) ne odnosi na klauzule o prenošenju nadležnosti.

               51

               Osim toga, kako proizlazi iz odgovora na drugo pitanje, sud koji je uputio zahtjev nije nadležan u glavnom postupku. Taj sud stoga neće odlučiti o valjanosti klauzule prema kojoj se na predmetne ugovore primjenjuju francuski zakoni, što Hőszig također osporava pozivajući se na članak 10. stavak 2. Uredbe Rim I.

               52

               Stoga nema potrebe odgovoriti na prvo pitanje.

         Troškovi

               53

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                     Članak 23. stavak 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima treba tumačiti na način da klauzula o prenošenju nadležnosti poput one u glavnom postupku, koja je, s jedne strane, predviđena u općim uvjetima poslovanja nalogodavca, koji su navedeni u dokumentima od kojih se sastoje ugovori među tim strankama i koji su uručeni prilikom njihova sklapanja, i koja, s druge strane, određuje kao nadležne sudove jednog grada države članice, udovoljava zahtjevima te odredbe koji se odnose na pristanak stranaka i preciznost sadržaja navedene klauzule.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: mađarski