title: Presuda Suda (treće vijeće) od 13. rujna 2017.#Mohammad Khir Amayry protiv Migrationsverket.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Kammarrätten i Stockholm - Migrationsöverdomstolen.#Zahtjev za prethodnu odluku – Uredba (EU) br. 604/2013 – Određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je u jednoj od država članica podnio državljanin treće zemlje – Članak 28. – Zadržavanje u cilju transfera podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu u drugu odgovornu državu članicu – Rok za provođenje transfera – Najduže trajanje zadržavanja – Izračun – Prihvaćanje zahtjeva radi prihvata prije zadržavanja – Odgoda izvršenja odluke o transferu.#Predmet C-60/16.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      13. rujna 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Uredba (EU) br. 604/2013 – Određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je u jednoj od država članica podnio državljanin treće zemlje – Članak 28. – Zadržavanje u cilju transfera podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu u drugu odgovornu državu članicu – Rok za provođenje transfera – Najduže trajanje zadržavanja – Izračun – Prihvaćanje zahtjeva radi prihvata prije zadržavanja – Odgoda izvršenja odluke o transferu”
      U predmetu C‑60/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Kammarrätten i Stockholm – Migrationsöverdomstolen (Žalbeni upravni sud u Stockholmu, Vrhovni migracijski sud, Švedska), odlukom od 29. siječnja 2016., koju je Sud zaprimio 3. veljače 2016., u postupku

         Mohammad Khir Amayry

      protiv

         Migrationsverket,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen (izvjestitelj), predsjednik vijeća, M. Vilaras, J. Malenovský, M. Safjan i D. Šváby, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: C. Strömholm, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 25. siječnja 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za M. Khira Amayryja, S. Stoeva, advokat,

               –

               za Migrationsverket, F. Beijer i F. Axling, u svojstvu agenata,

               –

               za švedsku vladu, L. Swedenborg, A. Falk, C. Meyer‑Seitz, U. Persson i N. Otte Widgren, u svojstvu agenata,

               –

               za belgijsku vladu, M. Jacobs i C. Pochet, u svojstvu agentica,

               –

               za njemačku vladu, T. Henze i R. Kanitz, u svojstvu agenata,

               –

               za nizozemsku vladu, M. K. Bulterman i B. Koopman, u svojstvu agentica,

               –

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               –

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, C. Crane i M. Holt, u svojstvu agenata, uz asistenciju D. Blundella, barrister,

               –

               za švicarsku vladu, C. Bichet, u svojstvu agentice,

               –

               za Europsku komisiju, M. Condou‑Durande i K. Simonsson, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 1. ožujka 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 28. stavka 3. Uredbe (EU) br. 604/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o utvrđivanju kriterija i mehanizama za određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je u jednoj od država članica podnio državljanin treće zemlje ili osoba bez državljanstva (SL 2013., L 180, str. 31.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 108.; ispravak SL 2017., L 49, str. 50.; u daljnjem tekstu: Uredba Dublin III).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Mohammeda Khira Amayryja i Migrationsverketa (Ured za migracije, Švedska; u daljnjem tekstu: Ured) u vezi s odlukom tog ureda da zadrži M. Khira Amayryja do transfera u Italiju na temelju primjene Uredbe Dublin III.

         Pravni okvir
      Pravo Unije
      Direktiva 2013/33/EU

               3

               U članku 8. stavku 3. točki (f) Direktive 2013/33/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o utvrđivanju standarda za prihvat podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu (SL 2013., L 180, str. 96.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 137.) (u daljnjem tekstu: Direktiva o prihvatu) navodi se:
               „1.   Države članice ne smiju zadržati osobu samo zato jer je podnositelj zahtjeva u skladu s Direktivom 2013/32/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o zajedničkim postupcima za priznavanje i oduzimanje međunarodne zaštite [(SL 2013., L 180, str. 60.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 21., str. 249.)].
               […]
               3.   Podnositelja zahtjeva može se zadržati samo:
               […]

                        (f)

                        u skladu s člankom 28. Uredbe [Dublin III].

                  […]”

               4

               Članak 9. Direktive o prihvatu, naslovljen „Jamstva za zadržane podnositelje zahtjeva”, u stavku 1. navodi:
               „Podnositelja zahtjeva zadržava se što je kraće moguće i samo tako dugo dok vrijede razlozi iz članka 8. stavka 3.
               Upravni postupci u vezi s razlozima za zadržavanje iz članka 8. stavka 3. izvršavaju se s dužnom pažnjom. Kašnjenja upravnih postupaka, koja se ne mogu pripisati podnositelju zahtjeva, ne opravdavaju nastavak zadržavanja.”

         Uredba Dublin III

               5

               U uvodnoj izjavi 20. Uredbe Dublin III navedeno je:
               „Zadržavanje podnositelja zahtjeva primjenjuje se u skladu s temeljnim načelom da se osobu ne smije zadržati samo zbog toga što traži međunarodnu zaštitu. Zadržavanje bi trebalo biti što je kraće moguće i u skladu s načelom nužnosti i razmjernosti. Zadržavanje podnositelja zahtjeva trebalo bi posebno biti u skladu s člankom 31. Ženevske konvencije. Postupci predviđeni ovom Uredbom u vezi sa zadržanom osobom moraju se primjenjivati kao prioritetni u najkraćem mogućem roku. Kada je riječ o općim jamstvima u vezi sa zadržavanjem te uvjetima zadržavanja države članice trebale bi, prema potrebi, primjenjivati odredbe Direktive [o prihvatu] i na osobe zadržane na temelju ove Uredbe.”

               6

               U članku 27. stavcima 3. i 4. te uredbe propisano je:
               „3.   Za potrebe žalbi protiv odluka o transferu ili preispitivanja tih odluka, države članice u svom nacionalnom pravu određuju da:

                        (a)

                        predmetna osoba na temelju žalbe ili preispitivanja ima pravo ostati u predmetnoj državi članici do ishoda žalbe ili preispitivanja; ili

                        (b)

                        se transfer automatski odgađa i takva odgoda prestaje nakon isteka određenog razumnog roka tijekom kojeg je sud, nakon detaljnog i temeljitog razmatranja, odlučio o tome hoće li žalbi ili preispitivanju dodijeliti suspenzivni učinak; ili

                        (c)

                        predmetna osoba ima mogućnost da u razumnom roku od suda zatraži odgodu izvršenja odluke o transferu do ishoda žalbe ili preispitivanja. Države članice odgađanjem transfera do donošenja odluke o prvom zahtjevu za odgodu osiguravaju da je na raspolaganju djelotvoran pravni lijek. Sve odluke u vezi s odgodom izvršenja odluke o transferu donose se u razumnom roku, koji omogućuje detaljno i iscrpno razmatranje zahtjeva za odgodu. U odluci da se izvršenje odluke o transferu ne odgađa moraju se navesti razlozi na kojima se ona temelji.

                  4.   Države članice mogu odrediti da nadležna tijela po službenoj dužnosti mogu odlučiti da odgode izvršenje odluke o transferu do ishoda žalbe ili preispitivanja.”

               7

               Članak 28. spomenute uredbe predviđa:
               „1.   Države članice ne smiju zadržati osobu samo stoga jer se u vezi s njom provodi postupak određen ovom Uredbom.
               2.   Kada postoji velika opasnost od bijega, države članice mogu zadržati predmetnu osobu u svrhu osiguranja postupaka transfera u skladu s ovom Uredbom, na temelju ocjene svakog pojedinog slučaja i samo u onoj mjeri u kojoj je zadržavanje razmjerno te ako se ne mogu djelotvorno primijeniti druge manje prisilne mjere.
               3.   Zadržavanje mora biti što je kraće moguće i ne smije trajati dulje nego što je to razumno potrebno kako bi se s dužnom pažnjom proveli potrebni upravni postupci sve do provedbe transfera u skladu s ovom Uredbom.
               Kada je osoba zadržana u skladu s ovim člankom, rok za podnošenje zahtjeva za prihvat ili ponovni prihvat ne smije prelaziti jedan mjesec od podnošenja zahtjeva. Država članica koja vodi postupak u skladu s ovom Uredbom u takvim slučajevima traži žuran odgovor. Takav se odgovor mora dati u roku od dva tjedna od zaprimanja zahtjeva. Neodgovaranje u roku od dva tjedna jednako je prihvaćanju zahtjeva i ima za posljedicu obvezu prihvata ili ponovnog prihvata osobe, uključujući i obvezu osiguranja odgovarajućih priprema za dolazak.
               Kada je osoba zadržana u skladu s ovim člankom, transfer te osobe iz države članice moliteljice u odgovornu državu članicu provodi se čim je to praktički moguće, a najkasnije u roku od šest tjedana nakon što je druga država članica, implicitno ili eksplicitno, prihvatila zahtjev za prihvat ili ponovni prihvat predmetne osobe ili od trenutka kada prestaje suspenzivni učinak žalbe ili preispitivanja u skladu s člankom 27. stavkom 3.
               Kada država članica moliteljica ne podnese zahtjev za prihvat u propisanim rokovima ili kada se transfer ne provede u roku od šest tjedana iz trećeg podstavka, osoba se više ne smije zadržavati. U skladu s tim, članci 21., 23., 24. i 29. na odgovarajući se način i dalje primjenjuju.
               4.   U vezi s uvjetima zadržavanja i jamstvima koja se primjenjuju na zadržane osobe, u svrhu osiguranja postupaka transfera u odgovornu državu članicu primjenjuju se članci 9., 10. i 11. Direktive [o prihvatu].”

               8

               Članak 29. stavci 1. i 2. navedene uredbe oblikovan je na sljedeći način:
               „1.   Transfer podnositelja zahtjeva […] iz države članice moliteljice u odgovornu državu članicu provodi se […] čim je to praktički moguće, a najkasnije u roku od šest mjeseci nakon što je druga država članica prihvatila zahtjev za prihvat ili ponovni prihvat predmetne osobe ili nakon konačne odluke o žalbi ili preispitivanju kada u skladu s člankom 27. stavkom 3. postoji suspenzivni učinak.
               […]
               2.   Ako se transfer ne provede u šestomjesečnom roku, odgovorna država članica oslobađa se svoje obveze da prihvati ili ponovno prihvati predmetnu osobu i odgovornost se tada prenosi na državu članicu moliteljicu. Taj se rok može produljiti na najviše godinu dana, ako transfer nije bilo moguće provesti jer je predmetna osoba u zatvoru, ili na najviše osamnaest mjeseci ako predmetna osoba pobjegne.”

         Švedsko pravo

               9

               Na temelju poglavlja 1. članka 8. Utlänningslaga (Zakon o strancima, SFS 2005, br. 716), zakon se mora u svakom pojedinačnom slučaju primjenjivati tako da ne ograničava slobodu predmetnog stranca u većoj mjeri nego što je to potrebno.

               10

               U poglavlju 1. članku 9. tog zakona navodi se da se njegove odredbe o obvezi napuštanja područja i o protjerivanju mutatis mutandis primjenjuju i na odluke o transferu utemeljene na Uredbi Dublin III.

               11

               U poglavlju 10. članku 1. istog zakona dopušta se zadržavanje stranaca u dobi od 18 godina ili starijih kako bi se pripremila ili izvršila provedba odluke o udaljavanju.

               12

               U poglavlju 10. članku 4. Zakona o strancima navedeno je da se stranac ne može zadržati radi transfera dulje od dva mjeseca, osim ako postoje ozbiljni razlozi koji opravdavaju dulje zadržavanje, te se pojašnjava da, kad takvi razlozi postoje, stranac se ne može zadržati više od tri mjeseca. U slučaju da je vjerojatno da će za izvršenje odluke o transferu trebati više vremena zbog nesuradnje stranca odnosno kad je dobivanje potrebnih dokumenata dugotrajno, to maksimalno trajanje produljuje se na dvanaest mjeseci.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               13

               M. Khir Amayry podnio je zahtjev za međunarodnu zaštitu u Švedskoj 19. prosinca 2014.

               14

               Provjera u sustavu „Eurodac” pokazala je da je dotični stupio na talijansko državno područje 6. prosinca 2014. te da je već 17. prosinca 2014. zatražio međunarodnu zaštitu u Danskoj, a da je Ured 15. siječnja 2015. od talijanskih tijela zatražio da prihvate M. Khira Amayryja.

               15

               Nadležna talijanska tijela prihvatila su zahtjev za preuzimanje 18. ožujka 2015.

               16

               Ured je 2. travnja 2015. odbio zahtjev za dozvolu boravka M. Khiru Amayryju, uključujući njegov zahtjev za međunarodnu zaštitu, zatvorio predmet u vezi s odlučivanjem o statusu i odlučio ga transferirati u Italiju. Usto, ocjenjujući da postoji velika opasnost od bijega dotične osobe, Ured ga je odlučio zadržati.

               17

               M. Khir Amayry osporio je odluku Ureda pred Förvaltningsrättenom i Stockholm – Migrationsdomstolen (Upravni sud u Stockholmu, Migracijski sud, Švedska). Povodom te tužbe Ured je odlučio odgoditi izvršenje odluke o transferu.

               18

               Förvaltningsrätten i Stockholm – Migrationsdomstolen (Upravni sud u Stockholmu, Migracijski sud) odbio je tu tužbu 29. travnja 2015. jer je ocijenio, među ostalim, da postoji opasnost da, u slučaju njegova puštanja na slobodu, M. Khir Amayry pobjegne, izbjegne izvršenje odluke o transferu ili je na neki drugi način omete. Potonji je podnio žalbu na tu odluku pred sudom koji je uputio zahtjev.

               19

               Odluka o transferu izvršena je 8. svibnja 2015. Nakon toga M. Khir Amayry vratio se u Švedsku, gdje je 1. lipnja 2015. podnio novi zahtjev za međunarodnu zaštitu.

               20

               Dana 30. srpnja 2015. sud koji je uputio zahtjev odbacio je žalbu u dijelu u kojem se odnosi na odluku Förvaltningsrättena i Stockholm – Migrationsdomstolen (Upravni sud u Stockholmu, Migracijski sud) o transferu, ali ju je, s druge strane, dopustio u dijelu koji se odnosi na zadržavanje.

               21

               U tim je okolnostima Kammarrätten i Stockholm – Migrationsöverdomstolen (Žalbeni upravni sud u Stockholmu, Vrhovni migracijski sud, Švedska) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Ako tražitelj azila nije zadržan u trenutku kada ga je odgovorna država članica pristala prihvatiti, ali je zadržan kasnije – na temelju toga da je tek tada ocijenjeno da postoji velika opasnost da će osoba pobjeći – može li se rok od šest tjedana iz članka 28. stavka 3. Uredbe [Dublin III] u takvoj situaciji početi računati od dana kada je osoba zadržana ili se treba početi računati od drugog trenutka, i ako je tako, od kojeg?

                        2.

                        U slučaju kada tražitelj azila nije zadržan u trenutku kada ga je odgovorna država članica pristala prihvatiti, protivi li se članku 28. Uredbe [Dublin III] primjena nacionalnih pravila poput švedskih, koja znače da se stranca ne može zadržati do završetka izvršenja [transfera] duže od dva mjeseca ako za njegovo zadržavanje ne postoje ozbiljni razlozi, a ako takvi ozbiljni razlozi postoje, stranca se može zadržati najviše tri mjeseca ili, ako postoji vjerojatnost da će izvršenje trajati duže zbog nedostatka suradnje stranca ili zbog toga što je dobivanje potrebnih dokumenata dugotrajno, najviše dvanaest mjeseci?

                        3.

                        Ako je postupak izvršenja ponovno započeo kada prestaje važiti suspenzivni učinak žalbe ili preispitivanja (vidjeti članak 27. stavak 3. Uredbe [Dublin III]), počinje li teći novi rok od šest mjeseci za izvršenje transfera ili se, primjerice, rok mora umanjiti za dane koje je osoba već provela u zadržavanju nakon što ju je odgovorna država članica pristala prihvatiti ili ponovno prihvatiti?

                        4.

                        Je li važno to što tražitelj azila koji je uložio žalbu protiv odluke o transferu nije sam tražio odgodu izvršenja odluke (vidjeti članak 27. stavak 3. točku (c) i članak 4. Uredbe [Dublin III])?”

         O prethodnim pitanjima
      Prvo i drugo pitanje

               22

               Svojim prvim i drugim pitanjem, koja valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 28. Uredbe Dublin III tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis poput onoga u glavnom postupku, koji propisuje da, u slučaju u kojem je do zadržavanja podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu došlo nakon što je zamoljena država članica usvojila zahtjev za prihvat, to zadržavanje može u načelu trajati najviše dva mjeseca odnosno najviše tri mjeseca ako postoje ozbiljni razlozi koji opravdavaju duže zadržavanje i najviše dvanaest mjeseci ako postoji vjerojatnost da će transfer trajati duže zbog nedostatka suradnje dotične osobe ili zbog toga što je dobivanje potrebnih dokumenata dugotrajno.

               23

               Iz članka 8. stavka 1. Direktive o prihvatu proizlazi da se osoba ne može zadržati samo zato što je podnijela zahtjev za međunarodnu zaštitu.

               24

               Međutim, članak 8. stavak 3. točka (f) te direktive propisuje mogućnost zadržavanja podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu u skladu s člankom 28. Uredbe Dublin III.

               25

               Iz članka 28. stavaka 1. i 2. te uredbe proizlazi da – iako države članice ne smiju zadržati osobu radi osiguranja postupka transfera samo zato što se u vezi s njom provodi postupak određen navedenom uredbom – one mogu, s druge strane, pod određenim pretpostavkama zadržati osobu ako postoji velika opasnost od njezina bijega.

               26

               Ta mogućnost osobito je sadržana u članku 28. stavku 3. te uredbe, koji u prvom podstavku pojašnjava da zadržavanje mora biti što je kraće moguće i ne smije trajati dulje nego što je to razumno potrebno kako bi se s dužnom pažnjom proveli potrebni upravni postupci sve do provođenja transfera.

               27

               Radi konkretiziranja tog načela, u članku 28. stavku 3. drugom i trećem podstavku Uredbe Dublin III propisani su određeni rokovi za podnošenje zahtjeva za prihvat ili ponovni prihvat i za provedbu transfera. Osim toga, iz članka 28. stavka 3. četvrtog podstavka te uredbe proizlazi da, kada država članica moliteljica ne poštuje te rokove, osoba se ne smije više zadržavati.

               28

               Što se tiče roka za provedbu transfera – koji je jedini važan u slučaju poput onoga u glavnom predmetu, gdje je zahtjev za prihvat već bio usvojen prije no što je dotična osoba zadržana – na temelju samog teksta članka 28. stavka 3. trećeg podstavka navedene uredbe nije moguće zaključiti primjenjuje li se ta odredba na sve slučajeve u kojima je osoba zadržana do svojeg transfera ili samo kada je osoba već zadržana, a kada nastupi jedan od dvaju slučajeva koji su navedeni u toj odredbi, odnosno, s jedne strane, usvajanje zahtjeva za prihvat ili ponovni prihvat i, s druge strane, prestanak suspenzivnog učinka žalbe na odluku o transferu ili preispitivanja te odluke.

               29

               Uzimajući to u obzir, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da prilikom tumačenja odredbe prava Unije valja uzeti u obzir ne samo njezin tekst već i kontekst te ciljeve propisa kojeg je ona dio (presuda od 19. prosinca 2013., Koushkaki, C‑84/12, EU:C:2013:862, t. 34. i navedena sudska praksa).

               30

               U tom smislu valja naglasiti da je konačan cilj postupaka za prihvat i ponovni prihvat iz Uredbe Dublin III omogućiti transfer državljanina treće zemlje u državu članicu koja je na temelju te uredbe određena kao odgovorna za ispitivanje zahtjeva za međunarodnu zaštitu što ga je podnio taj državljanin.

               31

               U okviru tih postupaka, kao što to pojašnjava članak 28. stavak 2. navedene uredbe, svrha postojanja mogućnosti da se pod određenim pretpostavkama dotična osoba zadrži jest da se osigura postupak transfera uz istodobno izbjegavanje da ta osoba pobjegne te na taj način izbjegne izvršavanje moguće odluke o transferu koja je u odnosu na nju donesena.

               32

               U tom kontekstu, izbor roka za transfer od šest tjedana iz članka 28. stavka 3. trećeg podstavka te iste uredbe upućuje na to da je zakonodavac Unije smatrao da bi taj protek vremena mogao biti potreban za provedbu transfera zadržane osobe.

               33

               No, budući da nijedan od rokova iz članka 28. stavka 3. trećeg podstavka Uredbe Dublin III ne počinje teći od zadržavanja, stajalište da se ta odredba primjenjuje u svim slučajevima u kojima je neka osoba zadržana do svojeg transfera podrazumijevalo bi da zadržavanje mora nužno prestati istekom šest tjedana nakon usvajanja zahtjeva za prihvat ili ponovni prihvat, čak i ako je započelo nakon tog usvajanja.

               34

               Prema tome, u takvom slučaju zadržavanje radi provedbe transfera nužno bi trajalo kraće od šest tjedana, a svako zadržavanje bilo bi isključeno jednom kada protekne rok od šest tjedana nakon navedenog usvajanja zahtjeva.

               35

               U takvim uvjetima država članica imala bi mogućnost odrediti zadržavanje predmetne osobe samo u kratkom dijelu šestomjesečnog roka iz članka 29. stavaka 1. i 2. Uredbe Dublin III za provođenje transfera, i to čak i ako se opasnost od bijega kojom se može opravdati zadržavanje pokaže tek kasnije.

               36

               Usto, premda članak 29. stavak 2. te uredbe propisuje da se rok za transfer može produljiti na najviše osamnaest mjeseci ako predmetna osoba pobjegne, ne bi više bilo moguće zadržati osobu koja je u bijegu najmanje šest tjedana kada ponovno dođe u doseg nadležnih tijela.

               37

               Imajući u vidu navedene elemente, razvidno je da bi se tumačenjem iz točke 33. ove presude, s jedne strane, znatno ograničila djelotvornost postupaka iz navedene uredbe i, s druge strane, poticalo predmetne osobe na bijeg radi sprečavanja svojeg transfera u odgovornu državu članicu, onemogućavajući time primjenu načela i postupaka iste uredbe (vidjeti analogijom presude od 17. ožujka 2016., Mirza, C‑695/15 PPU, EU:C:2016:188, t. 52. i od 25. siječnja 2017., Vilkas, C‑640/15, EU:C:2017:39, t. 37.).

               38

               Nadalje, takvo tumačenje ne bi bilo u skladu sa željom zakonodavca, izraženom u uvodnoj izjavi 20. Uredbe Dublin III, da dopusti zadržavanje uz istodobno ograničenje njegova trajanja jer dovodi do njegova ograničenja ili onemogućavanja, i to ne zbog vremena u kojem je osoba zadržana, već jedino zbog proteka roka nakon što je zamoljena država članica usvojila zahtjev za prihvat ili ponovni prihvat.

               39

               Stoga članak 28. stavak 3. treći podstavak Uredbe Dublin III valja tumačiti na način da se tom odredbom uređeno najdulje trajanje roka od šest tjedana u kojem treba biti proveden transfer zadržane osobe primjenjuje samo u slučaju u kojem je predmetna osoba već zadržana, pod uvjetom da se ispuni jedan od dvaju događaja navedenih u toj odredbi.

               40

               Slijedom navedenoga, kada zadržavanje predmetne osobe do transfera započne nakon što zamoljena država članica usvoji zahtjev za prihvat, što se tiče trajanja zadržavanja, jedan od točno određenih rokova iz članka 28. stavka 3. te uredbe počinje teći tek, ovisno o okolnostima, od dana u kojem žalba ili preispitivanje izgubi suspenzivan učinak u skladu s člankom 27. stavkom 3. navedene uredbe.

               41

               Budući da Uredba Dublin III ne propisuje najduže trajanje zadržavanja, ono treba u svakom slučaju ponajprije biti u skladu s načelom iz članka 28. stavka 3. prvog podstavka te uredbe, prema kojem zadržavanje mora biti što je kraće moguće i ne smije trajati dulje nego što je to razumno potrebno kako bi se s dužnom pažnjom proveli potrebni upravni postupci sve do provedbe transfera.

               42

               Nadležno tijelo treba, nadalje, u skladu s člankom 28. stavkom 4. navedene uredbe, poštovati odredbe Direktive o prihvatu, koja uređuje zadržavanje podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu, posebice svojim člankom 9. stavkom 1., iz kojeg osobito proizlazi da se upravni postupci u vezi s razlozima za zadržavanje provode s dužnom pažnjom.

               43

               To tijelo treba, konačno, voditi računa o članku 6. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, s obzirom na to da članak 28. stavak 2. Uredbe Dublin III propisuje ograničenje temeljnog prava na slobodu i sigurnost (vidjeti u tom smislu presude od 15. veljače 2016., N., C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, t. 49. i od 15. ožujka 2017., Al Chodor, C‑528/15, EU:C:2017:213, t. 36.).

               44

               U tom kontekstu, na nadležnom je tijelu, u skladu s nadzorom nacionalnih sudova, da na pažljiv način provede postupak transfera i da ne produžuje zadržavanje više od vremena koje je potrebno za taj postupak, što se ocjenjuje u skladu sa stvarnim zahtjevima navedenog postupka u svakom pojedinačnom slučaju (vidjeti analogijom presudu od 16. srpnja 2015., Lanigan, C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, t. 58. i 59.).

               45

               K tome, predmetna se osoba ne može zadržati u razdoblju koje znatno premašuje šest tjedana, tijekom kojih se transfer mogao valjano provesti, s obzirom na to da iz članka 28. stavka 3. trećeg podstavka Uredbe Dublin III proizlazi da je to razdoblje, imajući osobito u vidu pojednostavnjenu narav postupka transfera između država članica uspostavljenog tom odredbom, u načelu dovoljno za to da nadležna tijela provedu transfer (vidjeti analogijom presudu od 16. srpnja 2015., Lanigan, C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, t. 60.).

               46

               Prema tome, s obzirom na to da okolnost da zadržavanje podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu započinje nakon što je zamoljena država članica usvojila zahtjev za prihvat ne može osobito otežati transfer predmetne osobe, zadržavanje u vremenu od tri ili dvanaest mjeseci tijekom kojih se transfer mogao valjano provesti premašuje razuman rok koji je nužan za provođenje potrebnih upravnih postupaka s dužnom pažnjom do izvršenja transfera.

               47

               Nasuprot tomu, u takvoj situaciji, što se tiče margine prosudbe koju imaju države članice u pogledu usvajanja mjera kojima bi provele zakonodavstvo Unije, trajanje zadržavanja od dva mjeseca ne može se smatrati nužno prekomjernim, s time da nadležna tijela, u skladu s nadzorom nacionalnih sudova, trebaju svejedno provjeriti njegovu prikladnost u okolnostima svakog pojedinačnog slučaja.

               48

               Uzimajući to u obzir, u slučaju u kojem nakon zadržavanja žalba ili preispitivanje izgubi suspenzivan učinak u skladu s člankom 27. stavkom 3. Uredbe Dublin III, to zadržavanje ne može na temelju članka 28. stavka 3. trećeg i četvrtog podstavka te uredbe trajati duže od šest tjedana počevši od tog datuma.

               49

               Iz svega navedenog proizlazi da članak 28. Uredbe Dublin III, s obzirom na članak 6. Povelje o temeljnim pravima, treba tumačiti na način da:

                        –

                        mu se ne protivi nacionalni propis poput onoga u glavnom postupku, koji propisuje da, u slučaju u kojem je do zadržavanja podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu došlo nakon što je zamoljena država članica usvojila zahtjev za prihvat, to zadržavanje može trajati najviše dva mjeseca, pod uvjetom, s jedne strane, da zadržavanje ne traje više od vremena koje je potrebno za postupak transfera, što se ocjenjuje u skladu sa stvarnim zahtjevima navedenog postupka u svakom pojedinačnom slučaju, i, s druge strane, da, prema potrebi, to zadržavanje ne traje duže od šest tjedana počevši od datuma na koji žalba ili preispitivanje više nema suspenzivan učinak; i da

                        –

                        mu se protivi nacionalni propis poput onoga u glavnom postupku, koji u tom slučaju dopušta navedeno zadržavanje u vremenu od tri do dvanaest mjeseci tijekom kojih se transfer mogao valjano provesti.

         Treće pitanje

               50

               Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 28. stavak 3. Uredbe Dublin III tumačiti na način da od roka od šest tjedana, uređenog tom odredbom, koji se počinje računati od trenutka u kojem žalba ili preispitivanje više nema suspenzivan učinak, valja oduzeti broj dana tijekom kojih je predmetna osoba već zadržana nakon što je druga država članica usvojila zahtjev za prihvat ili ponovni prihvat.

               51

               Valja podsjetiti da članak 28. stavak 3. treći podstavak Uredbe Dublin III propisuje da, kada je osoba zadržana u skladu s člankom 28. te uredbe, transfer te osobe provodi se čim je to praktički moguće, a najkasnije u roku od šest tjedana nakon što je druga država članica prihvatila zahtjev za prihvat ili ponovni prihvat predmetne osobe ili od trenutka kada prestaje suspenzivan učinak žalbe ili preispitivanja u skladu s člankom 27. stavkom 3. navedene uredbe.

               52

               Iz teksta članka 28. iste uredbe stoga proizlazi da se njome određuju dva različita roka od šest tjedana a da nije navedeno treba li ih razlikovati niti treba li drugonavedeni rok u određenim slučajevima skratiti.

               53

               Takvo tumačenje potkrijepljeno je svrhom koju je tim rokovima pripisao zakonodavac Unije.

               54

               Naime, iako rokovi iz članka 28. stavka 3. trećeg podstavka Uredbe Dublin III, na temelju članka 28. stavka 3. četvrtog podstavka te uredbe, imaju za učinak ograničenje najdužeg trajanja zadržavanja, njima se isto tako želi odrediti razdoblje unutar kojeg transfer treba provesti i oni stoga pod određenim uvjetima zamjenjuju načelne rokove koji su u tu svrhu uređeni člankom 29. stavkom 1. navedene uredbe.

               55

               Međutim, sve dok žalba protiv odluke o transferu ili preispitivanje te odluke ima suspenzivan učinak, po samoj prirodi stvari nemoguće je provesti transfer, pa u tom slučaju iz navedenog razloga rok za transfer može početi teći tek kad se u načelu dogovori provedba transfera u budućnosti i kada ostaje samo dogovoriti načine njegove provedbe, odnosno počevši od datuma na koji taj suspenzivni učinak prestaje (vidjeti analogijom presudu od 29. siječnja 2009., Petrosian, C‑19/08, EU:C:2009:41, t. 45.).

               56

               U tom slučaju svaka od država članica mora se radi organizacije transfera suočiti s istim praktičnim poteškoćama prilikom organizacije transfera poput onih koje bi imala da se transfer mogao provesti odmah nakon usvajanja zahtjeva za prihvat ili ponovni prihvat i, slijedom navedenog, trebala bi imati isti rok od šest tjedana za uređenje tehničkih pitanja oko transfera i njegove provedbe (vidjeti analogijom presudu od 29. siječnja 2009., Petrosian, C‑19/08, EU:C:2009:41, t. 43. i 44.).

               57

               Okolnost da je predmetna osoba već zadržana na datum na koji je prestao suspenzivan učinak žalbe ili preispitivanja ne može sama po sebi znatno olakšati transfer, tako da dotične države članice ne mogu urediti tehnička pitanja oko transfera jer ni njegov način ni a
                  fortiori njegov datum nisu poznati.

               58

               K tome, u slučaju u kojem je predmetna osoba podnijela žalbu ili zahtjev za preispitivanje tek nakon što je provela više tjedana u zadržavanju, eventualno skraćenje drugog roka iz članka 28. stavka 3. trećeg podstavka Uredbe Dublin III za dane koje je ta osoba već bila zadržana moglo bi u stvarnosti nadležnom tijelu u potpunosti onemogućiti provođenje transfera prije prestanka zadržavanja i tako ga spriječiti da se djelotvorno posluži mogućnošću provođenja zadržavanja predmetne osobe kako bi spriječilo veliku opasnost od njezina bijega, koju predviđa zakonodavac Unije.

               59

               Slijedom navedenog, na treće pitanje valja odgovoriti da članak 28. stavak 3. Uredbe Dublin III treba tumačiti na način da od roka od šest tjedana, uređenog tom odredbom, koji se počinje računati od trenutka u kojem žalba ili preispitivanje više nema suspenzivan učinak, ne valja oduzeti broj dana tijekom kojih je predmetna osoba već zadržana nakon što je druga država članica usvojila zahtjev za prihvat ili ponovni prihvat.

         Četvrto pitanje

               60

               Svojim četvrtim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 28. stavak 3. Uredbe Dublin III tumačiti na način da se rok od šest tjedana, uređen tom odredbom, koji se počinje računati od trenutka u kojem žalba ili preispitivanje više nema suspenzivan učinak, također primjenjuje u slučaju u kojem predmetna osoba nije posebno zahtijevala odgodu izvršenja odluke o transferu.

               61

               Iz članka 28. stavka 3. trećeg podstavka Uredbe Dublin III proizlazi da drugi rok za provedbu transfera iz te odredbe počinje teći od trenutka u kojem žalba ili preispitivanje više nema suspenzivan učinak u skladu s člankom 27. stavkom 3. te uredbe.

               62

               Kao što je to utvrđeno u točki 55. ove presude, svrha je tog pravila ostaviti nadležnom tijelu dovoljan rok za provedbu transfera zadržane osobe vodeći računa o činjenici da je, u slučaju da žalba ili preispitivanje protiv odluke o transferu ima suspenzivan učinak, transfer moguće provesti tek kada taj suspenzivni učinak prestane.

               63

               Stoga valja naglasiti da je okolnost da žalba ili preispitivanje ima suspenzivan učinak u tom smislu odlučujuća jer predstavlja prepreku transferu, a da postojanje ili izostanak prethodnog zahtjeva za odgađanjem izvršenja odluke o transferu koji je uputila predmetna osoba nema odlučujuću ulogu.

               64

               Nadalje valja utvrditi da se zakonodavac Unije poziva na prestanak suspenzivnog učinka „u skladu s člankom 27. stavkom 3.” Uredbe Dublin III a da pritom ne pravi razliku između država članica koje su žalbi ili preispitivanju, na temelju članka 27. stavka 3. točaka (a) i (b) te uredbe, dodijelile neposredan suspenzivni učinak i država članica koje su odlučile, na temelju članka 27. stavka 3. točke (c) navedene uredbe, suspenzivan učinak uvjetovati postojanjem sudske odluke kojom se o tome odlučuje na zahtjev predmetne osobe.

               65

               S tim u vezi valja podsjetiti da zakonodavac Unije nije namjeravao sudsku zaštitu podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu podrediti brzom rješavanju zahtjeva za međunarodnu zaštitu (vidjeti u tom smislu presudu od 7. lipnja 2016., Ghezelbash, C‑63/15, EU:C:2016:409, t. 57.).

               66

               Iz navedenog proizlazi da se države članice koje su željele osnažiti sudsku zaštitu podnositelja zahtjeva dodjeljujući neposredan suspenzivan učinak žalbi ili preispitivanju odluke o transferu ne može, radi poštovanja potrebe za brzim rješavanjem, staviti u nepovoljniju situaciju od one u kojoj se nalaze države članice koje to nisu smatrale nužnim. To bi ipak bio slučaj kada navedene države članice ne bi imale dovoljan rok za provedbu transfera u slučaju u kojem je predmetna osoba zadržana i odlučila je podnijeti žalbu (vidjeti analogijom presudu od 29. siječnja 2009., Petrosian, C‑19/08, EU:C:2009:41, t. 49. i 50.).

               67

               Dakako, članak 28. stavak 3. Uredbe Dublin III ne poziva se izravno na slučaj iz članka 27. stavka 4. te uredbe, u kojem odgoda izvršenja odluke o transferu ne proizlazi iz samog zakona ili sudske odluke, već iz odluke nadležnog tijela.

               68

               Međutim, u tom slučaju predmetna osoba nalazi se u situaciji koja je u cijelosti usporediva s onom osobe čija žalba ili preispitivanje ima suspenzivan učinak na temelju članka 27. stavka 3. navedene uredbe.

               69

               U tim uvjetima proizlazi, s jedne strane, da zadržavanje i u tom slučaju može biti nužno dok se čeka odluka o žalbi ili preispitivanju i, s druge strane, da ne bi bilo opravdano produživati to zadržavanje više od šest tjedana nakon donošenja konačne odluke o žalbi ili preispitivanju.

               70

               Usto, zbog sličnosti pojmova iz članka 28. stavka 3. trećeg podstavka i članka 29. stavka 1. prvog podstavka Uredbe Dublin III te činjenice da obje navedene odredbe imaju za cilj odrediti razdoblje u kojem zadržavanje treba provesti, svaku od tih odredbi, u kojima se spominje samo suspenzivan učinak iz članka 27. stavka 3. te uredbe, uobičajeno bi trebalo strože tumačiti.

               71

               Slijedom navedenog, na temelju članka 29. stavka 4. iste uredbe, takvo bi tumačenje podrazumijevalo da, u slučaju u kojem se nadležno tijelo koristi mogućnošću iz članka 27. stavka 4. iste uredbe u korist osobe koja nije zadržana, rok za provođenje transfera valja svejedno početi računati od trenutka u kojem druga država članica usvoji zahtjev za prihvat ili ponovni prihvat. Takvo tumačenje stoga bi u praksi u bitnome lišilo tu odredbu korisnog učinka, s obzirom na to da se ne bi mogla koristiti a da time potencijalno ne predstavlja prepreku provedbi transfera u rokovima propisanima Uredbom Dublin III.

               72

               Valja također naglasiti da se navedenom tumačenju ne bi mogla dati prednost sa stanovišta zaštite slobode i sigurnosti predmetne osobe. Naime, suprotnim tumačenjem ne bi se proširile mogućnosti zadržavanja, nego bi se zajamčila primjena točno određenog ograničenja najdužeg trajanja zadržavanja u svim slučajevima u kojima se to zadržavanje produžuje zbog suspenzivnog učinka žalbe ili preispitivanja.

               73

               Uzimajući u obzir ranije navedeno, na četvrto pitanje valja odgovoriti da članak 28. stavak 3. Uredbe Dublin III treba tumačiti na način da se rok od šest tjedana, uređen tom odredbom, koji se počinje računati od trenutka u kojem žalba ili preispitivanje više nema suspenzivan učinak, također primjenjuje u slučaju u kojem predmetna osoba nije posebno zahtijevala odgodu izvršenja odluke o transferu.

         Troškovi

               74

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 28. Uredbe (EU) br. 604/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o utvrđivanju kriterija i mehanizama za određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je u jednoj od država članica podnio državljanin treće zemlje ili osoba bez državljanstva, s obzirom na članak 6. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, treba tumačiti na način da:

                                 —

                                    mu se ne protivi nacionalni propis poput onoga u glavnom postupku, koji propisuje da, u slučaju u kojem je do zadržavanja podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu došlo nakon što je zamoljena država članica usvojila zahtjev za prihvat, to zadržavanje može trajati najviše dva mjeseca, pod uvjetom, s jedne strane, da zadržavanje ne traje više od vremena koje je potrebno za postupak transfera, što se ocjenjuje u skladu sa stvarnim zahtjevima navedenog postupka u svakom pojedinačnom slučaju, i, s druge strane, da, prema potrebi, to zadržavanje ne traje duže od šest tjedana počevši od datuma na koji žalba ili preispitivanje više nema suspenzivan učinak, i da

                                 —

                                    mu se protivi nacionalni propis poput onoga u glavnom postupku, koji u tom slučaju dopušta navedeno zadržavanje u vremenu od tri do dvanaest mjeseci tijekom kojih se transfer mogao valjano provesti.

                           2.

                           Članak 28. stavak 3. Uredbe br. 604/2013 treba tumačiti na način da od roka od šest tjedana, uređenog tom odredbom, koji se počinje računati od trenutka u kojem žalba ili preispitivanje više nema suspenzivan učinak, ne valja oduzeti broj dana tijekom kojih je predmetna osoba već zadržana nakon što je druga država članica usvojila zahtjev za prihvat ili ponovni prihvat.

                           3.

                           Članak 28. stavak 3. Uredbe Dublin III treba tumačiti na način da se rok od šest tjedana, uređen tom odredbom, koji se počinje računati od trenutka u kojem žalba ili preispitivanje više nema suspenzivan učinak, također primjenjuje u slučaju u kojem predmetna osoba nije posebno zahtijevala odgodu izvršenja odluke o transferu.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: švedski


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 24. ožujka 2010. # 2nine Ltd protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Postupak povodom prigovora. # Predmet T-363/08.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 6. listopada 2009.#Intercontainer Interfrigo SC (ICF) protiv Balkenende Oosthuizen BV i MIC Operations BV.#Zahtjev za prethodnu odluku: Hoge Raad der Nederlanden - Nizozemska.#Predmet C-133/08.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 16. svibnja 2017.#Alfa Wassermann SpA (AW) protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Europske unije YLOELIS – Raniji verbalni žig Europske unije YONDELIS – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-85/15.


Presuda Suda (četvrto vijeće) 10. prosinca 2009.#Ovidio Rodríguez Mayor i drugi protiv Succession vacante de Rafael de las Heras Dávila i Sagrario de las Heras Dávila.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Tribunal Superior de Justicia de Madrid.#Predmet C-323/08.


title: Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 13. rujna 2016.#hyphen GmbH protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak opoziva – Figurativni žig Europske unije koji prikazuje poligon – Stvarna uporaba žiga – Članak 15. stavak 1. drugi podstavak točka (a) i članak 51. stavak 1. točka (a) Uredbe br. 207/2009 – Oblik koji se razlikuje samo po elementima a da se time ne mijenja razlikovni karakter žiga.#Predmet T-146/15.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (drugo vijeće)
      13. rujna 2016. (
            *1
         )
      „Žig Europske unije — Postupak opoziva — Figurativni žig Europske unije koji prikazuje poligon — Stvarna uporaba žiga — Članak 15. stavak 1. drugi podstavak točka (a) i članak 51. stavak 1. točka (a) Uredbe br. 207/2009 — Oblik koji se razlikuje samo po elementima a da se time ne mijenja razlikovni karakter žiga“
      U predmetu T‑146/15,

         hyphen GmbH, sa sjedištem u Münchenu (Njemačka), koji zastupaju M. Gail i M. Hoffmann, avocats,
      tužitelj,
      protiv

         Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO), koji zastupa M. Fischer, u svojstvu agenta,
      tuženika
      a druga stranka u postupku pred žalbenim vijećem EUIPO‑a, intervenijent pred Općim sudom, je

         Skylotec GmbH, sa sjedištem u Neuwiedu (Njemačka), koji zastupaju M. De Zorti, i M. Helfrich, avocats,
      povodom tužbe podnesene protiv odluke četvrtog žalbenog vijeća EUIPO‑a od 9. ožujka 2015. (predmet R 1506/2014‑4) u vezi s postupkom opoziva između društva Skylotec GmbH i društva hyphen GmbH,
      OPĆI SUD (drugo vijeće)
      u sastavu: M. E. Martins Ribeiro (izvjestiteljica), predsjednica, S. Gervasoni i L. Madise, suci,
      tajnik: A. Lamote, administratorica,
      uzimajući u obzir tužbu podnesenu tajništvu Općeg suda 23. ožujka 2015.,
      uzimajući u obzir EUIPO‑ov odgovor na tužbu podnesen tajništvu Općeg suda 1. srpnja 2015.,
      uzimajući u obzir intervenijentov odgovor na tužbu podnesen tajništvu Općeg suda 3. srpnja 2015.,
      nakon rasprave održane 17. ožujka 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

         Okolnosti spora

               1

               Dana 11. lipnja 2001. pravni prednik tužitelja, društva hyphen GmbH, podnio je Uredu Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) prijavu za registraciju žiga Europske unije (u daljnjem tekstu: žig EU‑a) na temelju Uredbe Vijeća (EZ) br. 40/94 od 20. prosinca 1993. o žigu Zajednice (SL 1994., L 11, str. 1.) kako je izmijenjena [zamijenjena Uredbom (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Europske unije (SL L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.)].

               2

               Žig za koji je podnesena prijava za registraciju sljedeći je crno‑bijeli figurativni znak:

               3

               Proizvodi i usluge za koje je zatražena registracija nalaze se u razredima 3., 5., 9., 24., 25. i 42. u smislu Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga za registraciju žigova od 15. lipnja 1957., kako je izmijenjen i dopunjen, i odgovaraju sljedećem opisu:

                        —

                        razred 3.: „Sapuni; parfumerijski proizvodi; eterična ulja, kozmetički proizvodi”;

                        —

                        razred 5.: „Farmaceutski i veterinarski proizvodi kao i preparati za zdravstvenu njegu”;

                        —

                        razred 9.: „Skafanderi za ronjenje, odjeća za zaštitu od nesreća, zračenja i vatre, antirefleksijske naočale, protuzasljepljujuća sjenila, naočale, navlake za naočale i kontaktne leće, okviri za naočale, leće za naočale, optičke kontaktne leće, instrumenti za mjerenje vremena”;

                        —

                        razred 24.: „Tkanine i tekstilni proizvodi (obuhvaćeni razredom 24.)”;

                        —

                        razred 25.: „Odjeća, cipele, pokrivala za glavu”;

                        —

                        razred 42.: „Razvoj i dizajn tekstilnih proizvoda svih vrsta, osobito odjeće, pokrivala za glavu, dodataka, cipela i torbi, dizajn umjetničkih djela, industrijski dizajn, razvoj proizvoda za zaštitu od solarnog zračenja”.

               4

               Žig je registriran 12. rujna 2002. pod brojem 2255537 te je od tada produljen.

               5

               Dana 17. listopada 2012., intervenijent, društvo Skylotec GmbH, podnio je prema članku 51. stavku 1. točki (a) Uredbe br. 207/2009 zahtjev za opoziv registriranog žiga jer unutar neprekinutog razdoblja od pet godina žig nije stvarno rabljen.

               6

               Zahtjev za opoziv Odjel za poništaje odbio je odlukom od 28. travnja 2014. i to za sljedeće proizvode i usluge:

                        —

                        razred 9.: „Skafanderi za ronjenje”;

                        —

                        razred 24.: „Tkanine (obuhvaćeni razredom 24.)”;

                        —

                        razred 25.: „Odjeća, cipele, pokrivala za glavu”;

                        —

                        razred 42.: „Razvoj i dizajn tekstilnih proizvoda svih vrsta, osobito odjeće, pokrivala za glavu, dodataka, cipela i torbi, razvoj proizvoda za zaštitu od solarnog zračenja”.

               7

               S druge strane, zahtjev za opoziv Odjel za poništaje usvojio je za sljedeće proizvode i usluge koji nisu predmet ove tužbe:

                        —

                        razred 3.: „Sapuni; parfumerijski proizvodi; eterična ulja, kozmetički proizvodi”;

                        —

                        razred 5.: „Farmaceutski i veterinarski proizvodi kao i preparati za zdravstvenu njegu”;

                        —

                        razred 9.: „Odjeća za zaštitu od nesreća, zračenja i vatre, antirefleksijske naočale, protuzasljepljujuća sjenila, naočale, navlake za naočale i kontaktne leće, okviri za naočale, leće za naočale, optičke kontaktne leće, instrumenti za mjerenje vremena”;

                        —

                        razred 24.: „Tekstilni proizvodi (obuhvaćeni razredom 24.)”;

                        —

                        razred 42.: „Dizajn umjetničkih djela, industrijski dizajn”.

               8

               Za proizvode i usluge za koje je zahtjev za opoziv odbijen, Odjel za poništaje naveo je da iako se rabljeni znakovi razlikuju u odnosu na žig u njegovu registriranom obliku, te razlike nisu promijenile razlikovni karakter osporavanog žiga jer se kod te razlike radi samo o svakidašnjem ukrasnom elementu u obliku elipse koja nema vlastiti razlikovni karakter.

               9

               Upotrijebljeni znakovi imali su sljedeće oblike (u daljnjem tekstu: znak br. 1, znak br. 2 i znak br. 3), pri čemu se jedina razlika između znaka br. 1 i znaka br. 2 sastojala u upotrebi nebesko plave boje umjesto crne boje:

               10

               Dana 13. lipnja 2014. intervenijent je podnio žalbu EUIPO‑u protiv odluke Odjela za poništaje na temelju članaka 58. do 64. Uredbe 207/2009.

               11

               Odlukom od 9. ožujka 2015. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) četvrto žalbeno vijeće EUIPO‑a prihvatilo je žalbu i proglasilo tužiteljeva prava opozvanima i u pogledu preostalih proizvoda i usluga koji su navedeni u gornjoj točki 6. Za razliku od Odjela za poništaje žalbeno je vijeće smatralo da uporaba žiga EU‑a radi zadržavanja stečenih prava nije bila dokazana niti u registriranom obliku niti u obliku koji u skladu s člankom 15. stavkom 1. drugim podstavkom točkom (a) Uredbe br. 207/2009 čini dopuštenu razliku (točka 9. pobijane odluke).

               12

               U točki 24. pobijane odluke žalbeno je vijeće zauzelo stajalište da je pristup koji je slijedio Odjel za poništaje bio pogrešan kada je pošao od toga da je za pitanje je li razlikovni karakter žiga promijenjen samo bitno to ima li dodani element sam za sebe razlikovni karakter. Međutim, nije bitan razlikovni karakter dodatnog elementa, već razlikovni karakter, točnije rečeno „obilježavajući” karakter žiga u registriranom obliku. Treba ispitati je li on izmijenjen onim što je dodano.

               13

               Potom je u točki 25. pobijane odluke žalbeno vijeće navelo da je žig u svojem registriranom obliku krajnje jednostavno oblikovan i čisto grafički žig koji bi se mogao percipirati kao kost za psa ili bučicu, ali ne i kao spojnica (na engleskom „hyphen”). Stoga je u točki 26. pobijane odluke došlo do zaključka da su kod takvih krajnje jednostavnih znakova dodaci ili promjene tim prikladniji da promijene opći dojam koji znak odaje. Pod „razlikovnim karakterom” u smislu članka 15. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/20009 ne podrazumijeva se sposobnost da nešto posluži kao oznaka podrijetla, već zapravo opći dojam.

               14

               U točki 27. pobijane odluke žalbeno je vijeće utvrdilo:
               „U okviru općeg dojma upotrijebljeni oblik očito djeluje različito. [U] upotrijebljenom obliku vanjski krug i središnje područje zajedno djeluju prije kao prikaz gumba. Asocijacija na kost za psa, koja je moguća kod registriranog oblika, otpada. Općenito, razlikovni karakter upotrijebljenog oblika proizlazi iz općeg grafičkog dojma u kojem u istoj mjeri i nerazdvojivo sudjeluju vanjski krug i središnje područje. Opći je dojam drukčiji upravo stoga što se i registrirani i upotrijebljeni oblik koriste najjednostavnijim geometrijskim osnovnim oblicima.”

               15

               Pozivanjem na sudsku praksu Općeg suda žalbeno je vijeće potom u točkama 28. i 29. pobijane odluke navelo da je modernizacija žigova dopuštena kako bi ih se prilagodilo trenutnom ukusu. Također je dopušteno registriranom obliku kao razlikovni znak dodati ime proizvođača ili dodati druge podatke na etiketu koji su prostorno značajno istaknuti. Stoga je dodavanje verbalnog elementa „hyphen c” dopušteno, ali ne i dodavanje vanjskog kruga. Ako bi se, naime, zamislilo da krug ne postoji u upotrijebljenom obliku, tada on sam za sebe ne bi mogao uopće činiti žig. Još manje bi se u mislima moglo upotrijebljeni oblik podijeliti u dva zasebna slikovna prikaza. Vanjski krug tako okružuje središnji dio tako da ne može zasebno postojati.

               16

               Nadalje, u točkama 31. do 39. pobijane oduke žalbeno je vijeće ispitalo dokaze koji su podneseni Odjelu za poništaje radi ocjene i koji se odnose samo na proizvode iz razreda 24. i usluge iz razreda 42. S jedne je strane smatralo da dokazivanje uporabe ranijeg žiga za proizvode iz razreda 24. nije uspjelo također iz drugih razloga, i to zbog nedostatka odgovarajućih dokaza (točke 31. i 32. pobijane odluke) i, s druge strane, da je dokumentacija podnesena za usluge iz razreda 42. u cijelosti neprikladna za to da se njome dokaže uporaba takvih usluga (točke 33. do 39. pobijane odluke).

               17

               S obzirom na sva ova razmatranja žalbeno je vijeće djelomično poništilo odluku Odjela za poništaje kojom je zahtjev intervenijenta djelomično odbijen, i prava tužitelja na osporavanom žigu proglasilo u cijelosti opozvanima, dakle uključujući i ona koja se odnose na proizvode i usluge iz razreda 9., 24., 25. i 42.

               18

               Osim toga, registrirani žig prikazan je u pobijanoj odluci u sljedećem obliku:

               19

               Odlukom o izmjeni od 26. svibnja 2015., dakle dva mjeseca nakon podnošenja ove tužbe, žalbeno je vijeće utvrdilo da pobijana odluka sadržava donekle izmijenjeni prikaz registriranog žiga, to jest onaj reproduciran u gornjoj točki 18. umjesto onog navedenog u gornjoj točki 2. Pri tome se radi o pogrešci u prenošenju u obliku pogrešne reprodukcije koju treba ispraviti po službenoj dužnosti u skladu s pravilom 53. Uredbe Komisije (EZ) br. 2868/95 od 13. prosinca 1995. o provedbi Uredbe Vijeća (EZ) br. 40/94 o žigu Zajednice (SL 1995., L 303, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 84.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 1041/2005 od 29. lipnja 2005. (SL 2005., L 172, str. 4.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 153.).

         Zahtjevi stranaka

               20

               Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        poništi pobijanu odluku;

                        —

                        naloži EUIPO‑u snošenje troškova.

               21

               EUIPO i intervenijent od Općeg suda zahtijevaju da:

                        —

                        odbije tužbu;

                        —

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

         Pravo

               22

               Kao jedini tužbeni razlog tužitelj ističe u bitnome da se pobijanom odlukom krši članak 15. stavak 1. drugi podstavak točka (a) Uredbe br. 207/2009 jer je žalbeno vijeće pogrešno pošlo od toga da registrirani žig nije bio upotrebljavan tako da se zadrže stečena prava.

               23

               Valja podsjetiti na to da je prema uvodnoj izjavi 10. Uredbe br. 207/2009 zaštitu ranijeg žiga zakonodavac Unije smatrao opravdanom samo ako se taj žig stvarno rabi. U skladu s tom uvodnom izjavom člankom 51. stavkom 1. točkom (a) Uredbe br. 207/2009 predviđeno je da se žig EU‑a proglašava opozvanim, među ostalim, na zahtjev podnesen EUIPO‑u, ako se tijekom neprekinutog razdoblja od pet godina, žig nije stvarno rabio u Europskoj uniji u odnosu na proizvode ili usluge za koje je registriran, a ne postoje opravdani razlozi za neuporabu.

               24

               U skladu s člankom 15. stavkom 1. drugim podstavkom točkom (a) Uredbe br. 207/2009 uporabom žiga EU‑a smatra se njegova uporaba „u obliku koji se razlikuje u elementima koji ne mijenjaju razlikovni karakter žiga u odnosu na oblik u kojem je registriran”.

               25

               Iz teksta članka 15. stavka 1. drugog podstavka točke (a) Uredbe br. 207/2009 neposredno proizlazi da se uporabu žiga u obliku koji se razlikuje od oblika u kojem je registriran smatra uporabom u smislu prvog podstavka tog članka ako se njime ne mijenja razlikovni karakter žiga u odnosu na oblik u kojem je registriran (presuda od 18. srpnja 2013., Specsavers International Healthcare i dr., C‑252/12, EU:C:2013:497, t. 21.; vidjeti u tom smislu također presude od 8. prosinca 2005., Castellblanch/OHIM – Champagne Roederer [CRISTAL CASTELLBLANCH], T‑29/04, EU:T:2005:438, t. 30., od 10. lipnja 2010., Atlas Transport/OHIM – Hartmann [ATLAS TRANSPORT], T‑482/08, neobjavljena, EU:T:2010:229, t. 28. i 29., i od 24. svibnja 2012., TMS Trademark‑Schutzrechtsverwertungsgesellschaft/OHIM – Comercial Jacinto Parera [MAD], T‑152/11, neobjavljena, EU:T:2012:263, t. 15.).

               26

               Razlikovni karakter nekog žiga u smislu Uredbe br. 207/2009 znači da taj žig omogućava identifikaciju proizvoda za koji je registracija zatražena kao proizvoda koji potječe od određenog poduzetnika i time razlikovanje tog proizvoda od onih drugih poduzetnika (vidjeti presudu od 18. srpnja 2013., Specsavers International Healthcare i dr., C‑252/12, EU:C:2013:497, t. 22. i navedenu sudsku praksu; vidjeti u tom smislu i presude od 29. travnja 2004, Procter & Gamble/OHIM, C‑468/01 P do C‑472/01 P, EU:C:2004:259, t. 32., od 8. svibnja 2008., Eurohypo/OHIM, C‑304/06 P, EU:C:2008:261, t. 66., i od 12. srpnja 2012., Smart Technologies/OHIM, C‑311/11 P, EU:C:2012:460, t. 23.).

               27

               Valja napomenuti da se članak 15. stavak 1. drugi podstavak točka (a) Uredbe br. 207/2009 oslanja na slučaj da se registrirani nacionalni žig ili žig EU‑a koristi u komercijalnom prometu u obliku koji se donekle razlikuje od oblika koji je registriran. Predmet te odredbe, koja ne zahtijeva strogu sukladnost između korištenog oblika žiga i oblika u kojem je žig registriran, jest omogućavanje nositelju žiga u obliku u kojem je registriran da na znaku, prilikom njegova gospodarskog iskorištavanja, učini izmjene koje, bez mijenjanja njegova razlikovnoga karaktera, omogućuju njegovo bolje prilagođavanje zahtjevima prodaje i promidžbe predmetnih proizvoda ili usluga. U skladu s njezinim predmetom, materijalno se područje primjene navedene odredbe treba smatrati ograničenim na situacije u kojima znak koji nositelj žiga konkretno koristi za označavanje proizvoda ili usluga za koje je taj žig registriran, čini oblik u kojem se taj žig komercijalno iskorištava. U sličnim situacijama, kada se znak koji se koristi u trgovini razlikuje od oblika u kojem je registriran jedino u zanemarivim elementima, na način da se ta dva znaka mogu smatrati općenito jednakima, navedena odredba predviđa da se obveza uporabe registriranog žiga može ispuniti podnošenjem dokaza o uporabi znaka koji čini njegov oblik korišten u trgovini (presude od 23. veljače 2006., Il Ponte Finanziaria/OHIM– Marine Enterprise Projects [BAINBRIDGE], T‑194/03, EU:T:2006:65, t. 50., od 10. lipnja 2010., ATLAS TRANSPORT, T‑482/08, neobjavljena, EU:T:2010:229, t. 30., i od 5. prosinca 2013., Olive Line International/OHIM – Carapelli Firenze [Maestro de Oliva], T‑4/12, neobjavljena, EU:T:2013:628, t. 23.; vidjeti u tom smislu i presudu od 18. srpnja 2013., Specsavers International Healthcare i dr., C‑252/12, EU:C:2013:497, t. 29.; vidjeti također po analogiji presudu od 25. listopada 2012., Rintisch, C‑553/11, EU:C:2012:671, t. 21. i 22.).

               28

               Utvrđenje o postojanju utjecaja na razlikovni karakter registriranog žiga zahtijeva stoga da se ispita razlikovni i dominantni karakter dodanih elemenata pri čemu se treba osloniti na svojstva svakog pojedinog od tih elemenata kao i na njihovu odnosnu ulogu kod sveukupne izgradnje žiga (vidjeti presudu od 10. lipnja 2010., ATLAS TRANSPORT, T‑482/08, neobjavljena, EU:T:2010:229, t. 31. i navedenu sudsku praksu; presude od 5. prosinca 2013., Maestro de Oliva, T‑4/12, neobjavljena, EU:T:2013:628, t. 24., i od 12. ožujka 2014., Borrajo Canelo/OHIM – Tecnoazúcar [PALMA MULATA], T‑381/12, neobjavljena, EU:T:2014:119, t. 30.).

               29

               U svrhu takvog utvrđenja treba u obzir uzeti i svojstva, a osobito stupanj razlikovnog karaktera ranijeg žiga, koji se rabi samo kao dio složenog žiga ili u vezi s drugim žigom. Naime, što je slabiji razlikovni karakter, to je lakše mijenjati ga dodavanjem elementa koji ima razlikovni karakter i tim više predmetni žig gubi na sposobnosti da ga se percipira kao oznaku podrijetla proizvoda. Također vrijedi i obrnuti zaključak (presuda od 24. rujna 2015., Klement/OHIM – Bullerjan [Oblik štednjaka], T‑317/14, neobjavljena, EU:T:2015:689, t. 33.).

               30

               Osim toga, u skladu sa sudskom praksom, kada se žig sastoji iz više dijelova, od kojih jedan ili više nemaju razlikovni karakter, mijenjanjem ili ispuštanjem tih dijelova ne može se utjecati na razlikovni karakter žiga kao cjeline (vidjeti presudu od 21. siječnja 2015., Sabores de Navarra/OHIM – Frutas Solano [KIT, EL SABOR DE NAVARRA], T‑46/13, neobjavljena, EU:T:2015:39, t. 37. i navedenu sudsku praksu).

               31

               Povrh toga valja podsjetiti na to da primjena članka 15. stavka 1. drugog podstavka točke (a) Uredbe br. 207/2009 zahtijeva da se dodacima registriranom žigu ne mijenja razlikovni karakter žiga u obliku u kojem je bio registriran, osobito zbog njihove akcesorne uloge u znaku ili njihova slabog razlikovnoga karaktera (presuda od 21. lipnja 2012., Fruit of the Loom/OHIM – Blueshore Management [FRUIT], T‑514/10, neobjavljena, EU:T:2012:316, t. 38.).

               32

               S obzirom na ova razmatranja, valja ispitati je li u točki 9. pobijane odluke žalbeno vijeće pravilno zaključilo da uporaba žiga EU‑a radi zadržavanja stečenih prava nije bila dokazana niti u registriranom obliku niti u obliku koji u skladu s člankom 15. stavkom 1. drugim podstavkom točkom (a) Uredbe br. 207/2009 čini dopuštenu razliku.

               33

               Odluku Odjela za poništaje žalbeno je vijeće u bitnome, kao što proizlazi iz točke 24. pobijane odluke, poništilo uz obrazloženje da se Odjel za poništaje zadovoljio samo utvrđenjem ima li dodani element sam za sebe razlikovni karakter. U toj je točki žalbeno vijeće zauzelo suprotno stajalište da je bitno to je li razlikovni karakter žiga u registriranom obliku bio izmijenjen onim što je dodano. Nadalje, žalbeno vijeće dodalo je da je registrirani žig jedan krajnje jednostavno oblikovan i čisto grafički znak (točka 25. pobijane odluke) te da su dodaci ili izmjene takvog krajnje jednostavnog znaka tim prikladniji da izmijene opći dojam koji znak odaje (točka 26. pobijane odluke). Žalbeno vijeće dodalo je da se pod „razlikovnim karakterom” u smislu članka 15. stavka 1. drugog podstavka točke (a) Uredbe br. 207/20009 ne podrazumijeva sposobnost da nešto posluži kao oznaka podrijetla, već zapravo opći dojam.

               34

               Osim toga, u točki 28. pobijane odluke žalbeno je vijeće utvrdilo da se o obliku koji je tužitelj rabio ne može govoriti kao o „moderniziranom” obliku.

               35

               U točki 29. pobijane odluke žalbeno je vijeće dodalo da se tome ne protivi činjenica da je u cijelosti dopušteno rabiti žig, kako je registriran, zajedno s drugim razlikovnim znakovima. Tako bi iz dodavanja daljnjih elemenata proizlazile drukčije posljedice nego kod ispuštanja elemenata registriranog oblika. U takvim slučajevima trebalo bi, međutim, prema mišljenju žalbenog vijeća, zahtijevati da dodatak bude samostalan „element” u smislu da uzet sam za sebe može djelovati kao žig i da ga se i u upotrijebljenom obliku može prepoznati kao žig.

               36

               Ovim utvrđenjima, kao premisom za ispitivanje registriranog žiga, žalbeno je vijeće, prije nego što je konkretno pristupilo ispitivanju, počinilo pogreške koje se tiču prava.

               37

               Kao prvo te kao što proizlazi iz sudske prakse navedene u gornjoj točki 28., utvrđenje o postojanju utjecaja na razlikovni karakter registriranog žiga zahtijeva da se ispita razlikovni i dominantni karakter dodanih elemenata pri čemu se treba osloniti na svojstva svakog pojedinog od tih elemenata kod sveukupne izgradnje žiga.

               38

               Stoga je u ovom slučaju trebalo, kako je to učinio Odjel za poništaje i nasuprot stajalištu koje je žalbeno vijeće zauzelo u točki 24. pobijane odluke, ispitati dodani element i pri tome se osloniti na njegovu pripadajuću kakvoću kao i na njegovu ulogu u sveukupnoj izgradnji žiga.

               39

               Kao drugo, žalbeno je vijeće svojim utvrđenjem u točki 26. pobijane odluke da se „[p]od ‚razlikovnim karakterom’ [...] ne podrazumijeva [...] sposobnost da nešto posluži kao oznaka podrijetla” odstupilo od sudske prakse navedene u točki 26. ove presude, prema kojoj razlikovni karakter nekog žiga znači, nasuprot tome, da taj žig omogućava identifikaciju proizvoda za koji je registracija zatražena kao proizvoda koji potječe od određenog poduzetnika i time razlikovanje tog proizvoda od onih drugih poduzetnika.

               40

               Slijedom toga, žalbeno je vijeće počinilo pogreške koje se tiču prava jer, kao prvo, dodani element nije ispitalo u skladu sa sudskom praksom i, kao drugo, jer je članak 15. stavak 1. drugi podstavak točku (a) Uredbe br. 207/2009 pogrešno protumačilo. Stoga valja ispitati, imaju li ove pogreške, koje se tiču prava, utjecaja na zakonitost pobijane odluke.

               41

               Na prvom mjestu valja ispitati znakove br. 1 i br. 2.

               42

               Kao prvo valja utvrditi da svoj razlikovni karakter registrirani žig crpi iz postojanja jedinog figurativnog elementa iz kojeg se sastoji i koji samo na temelju njegove registracije ima minimalni razlikovni karakter.

               43

               U tom pogledu valja podsjetiti da je Sud već presudio da registriranom žigu treba priznati određeni razlikovni karakter kako se ne bio povrijedilo članak 8. stavak 1. točku (b) Uredbe br. 207/2009. U skladu s tim, ne može se poći od toga da se kod registriranih žigova radi o generičkim pojmovima, opisnim pojmovima ili pojmovima bez razlikovnog karaktera čime bi se u okviru postupka opoziva dovelo u pitanje njihovu valjanost što bi dovelo do povrede članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009 (vidjeti u tom smislu presudu od 24. svibnja 2012., Formula One Licensing/OHIM, C‑196/11 P, EU:C:2012:314, t. 47., 51. i 52.).

               44

               Stoga bi registriranom žigu, čak i ako ne bi imao jak razlikovni karakter, trebalo već zbog njegove registracije ipak priznati minimalni razlikovni karakter.

               45

               Kao drugo, valja istaknuti da, kako je to već Odjel za poništaje utvrdio, dodani element u znaku br. 1 kao i jedan od dodanih elemenata u znaku br. 2, to jest krug, stoga što se sastoji od jednog od najjednostavnijih i najuobičajenijih oblika i pripada geometrijskim osnovnim oblicima, nema razlikovni karakter tako da pri izgradnji registriranog žiga nema razlikovni ili dominantni karakter (vidjeti u tom smislu presudu od 24. studenoga 2005., GfK/HABM – BUS [Online Bus], T‑135/04, EU:T:2005:419, t. 40.).

               46

               Kao treće, iz širine upotrijebljene za krug ne može se izvesti zaključak o postojanju razlikovnoga karaktera dodanog elementa. Umjetnim se čini razlikovanje koje je EUIPO napravio na raspravi i prema kojemu je registrirani žig izmijenjen ako ga krug ne uokviri, nego okruži. Naime, krug okružuje registrirani žig i time što se njime povlači granica oko žiga, on također ima učinak da ga postavi u okvir, dakle da ga uokviri.

               47

               Kao četvrto, za razliku od onoga što žalbeno vijeće navodi u točki 27. pobijane odluke, ne može se zaključiti da dodavanje kruga registriranom žigu dovodi do jedne vrste preoblikovanja u smislu da bi, kako to tvrdi žalbeno vijeće, znakovi br. 1 i br. 2 prije mogli činiti gumb, dok registrirani žig odaje dojam kosti za psa ili bučice.

               48

               Time je u točki 27. pobijane odluke žalbeno vijeće pogrešno utvrdilo da „[u] upotrijebljenom obliku vanjski krug i središnje područje čine cjelinu” i da „vanjski krug i središnje područje zajedno djeluju prije kao prikaz gumba” jer krug, čak i ako se u općem dojmu ne može smatrati akcesornim, jest naspram registriranog oblika žiga samostalan, pri čemu potonji izgleda samo kao spoj kruga i figurativnog elementa te se ne može zaključiti da opći dojam izaziva kod javnosti tako različitu predodžbu o žigu u obliku u kojem registriran i izmijenjenog žiga tako da ovaj potonji u percepciji javnosti stvara sliku različitu od one koju stvara registrirani žig.

               49

               U tom pogledu valja utvrditi da registrirani žig zadržava svoj razlikovni karakter neovisno o tome je li prikazan u obliku u kojem je registriran ili je prikazan okružen krugom, pri čemu se ne čini prikladnim da se nasumičnim i nužno netočnim usporedbama nastoji uspostaviti vezu između žiga za koji je podnesena prijava i poznatog predmeta, to jest bučice ili kosti za psa, te da se istodobno nastoji uspostaviti različitu vezu između znakova br. 1 i br. 2 te jednog drugog poznatog predmeta, to jest gumba, a što očito ne proizlazi iz ispitivanja navedenih elemenata.

               50

               Kao peto, ne može se zaključiti niti da registrirani žig i dodani element čine nerazdvojivu cjelinu jer je dodani element, čak i ako nije akcesoran, postavljen uz žig u obliku u kojem je registriran, a da se s njime ne spoji na način da se u javnosti, kada se suoči sa žigom u njegovu registriranom obliku i znakovima br. 1 i br. 2, stvori dojam da potonji upućuju na različite pojmove ili na različita značenja. Stoga valja utvrditi da su znakovi br. 1 i br. 2 općenito ekvivalentni žigu u obliku u kojem je registriran.

               51

               U tom pogledu valja upravo na ovom mjestu upozoriti i na to da je u presudi od 24. svibnja 2012., MAD (T‑152/11, neobjavljena, EU:T:2012:263), u točkama 40. i 41., doduše samo implicitno, ali logično, utvrdio da okolnost da je registrirani žig u tom predmetu bio okružen grbom nije bila prikladna da izmijeni razlikovni karakter žiga u obliku u kojem je registriran.

               52

               Doduše, iako se ne može osporiti to da je razlikovni karakter registriranog žiga slabiji, to ga je lakše izmijeniti dodavanjem elementa s razlikovnim karakterom, a predmetni će žig tim više gubiti svojstvo da ga se percipira kao oznaku podrijetla proizvoda, pri čemu vrijedi i obrnuti zaključak (vidjeti u tom smislu presudu od 24. rujna 2015., Oblik štednjaka, T‑317/14, neobjavljena, EU:T:2015:689, t. 33.), ipak treba utvrditi da se u ovom slučaju registrirani žig u znakovima br. 1 i br. 2 ne može izmijeniti dodavanjem elementa kojemu kao i krugu nedostaje bilo kakav razlikovni karakter jer bi se inače u praksi ugrozilo postojeću mogućnost nositelja žigova, koji se kao ovdje registrirani žig sastoje od samo jednog jedinog figurativnog elementa, da registrirani žig prilagode trenutnom ukusu, kako bi ga modernizirali.

               53

               U općem dojmu, razlikovni i dominantni element korištenog znaka postoji, međutim, u obliku koji proizlazi iz registriranog žiga jer krugu nedostaje bilo kakav razlikovni karakter. Time, znakovi br. 1 i br. 2 crpe svoj razlikovni karakter iz oblika koji je registriran tako da će figurativni element potrošač i dalje vidjeti kao oznaku trgovačkog podrijetla.

               54

               Niti korištenje nebeskoplave boje u znaku br. 2 nije osobito originalno tako da element boje nema niti razlikovni niti dominantni karakter i ne dopušta zaključak da je žig u obliku u kojem je registriran bio time izmijenjen (vidjeti u tom smislu presudu od 24. svibnja 2012., MAD, T‑152/11, neobjavljena, EU:T:2012:263, t. 41.).

               55

               Slijedom navedenog, utvrdivši u pobijanoj odluci da se krugom mijenja žig u obliku u kojem je registriran, žalbeno je vijeće počinilo pogrešku zbog koje proizlazi da je ta odluka nezakonita u tom pogledu.

               56

               Kao drugo, u vezi sa znakom br. 3 treba uputiti na to da isti ima tri elementa, to jest registrirani žig, krug koji ga okružuje i verbalni element „hyphen c”. Ovaj potonji se nalazi ispod figurativnih elemenata te je opisan stiliziranim i posebno oblikovanim tiskanim slovima, koje obilježava, među ostalim, to da je slovo „y” produljeno do unutar slova „h”.

               57

               U tom pogledu valja podsjetiti na to da pri istodobnoj uporabi više znakova za potrebe primjene članka 15. stavka 1. drugog podstavka točke (a) Uredbe br. 207/2009 treba osigurati da takva uporaba, s obzirom na, među ostalim, poslovne običaje sektora, ne mijenja razlikovni karakter registriranog žiga (presuda od 24. rujna 2015., Oblik štednjaka, T‑317/14, neobjavljena, EU:T:2015:689, t. 31., vidjeti također u tom smislu presudu od 8. prosinca 2005., CRISTAL CASTELLBLANCH, T‑29/04, EU:T:2005:438, t. 33. i 34.).

               58

               Istodobno korištenje figurativnog i verbalnog elementa na istomu materijalu ili odjevnom predmetu ipak ne ugrožava funkciju registriranog žiga u vidu identificiranja jer u navedenom sektoru nije neuobičajeno da se figurativni i verbalni element, koji se odnose na dizajnera ili proizvođača, postavi jedan pokraj drugog a da u općem dojmu figurativni element ne izgubi svoju funkciju identificiranja. Ovo utvrđenje vrijedi za sve proizvode i usluge navedene u gornjoj točki 6.

               59

               Time je pažnja odnosnog potrošača, koji promatra znak br. 3, usmjerena i na verbalni i na figurativni element.

               60

               Slijedom navedenog, u pogledu znaka br. 3, samo dodavanje verbalnog elementa „hyphen c” ne treba smatrati mijenjanjem razlikovnoga karaktera registriranog žiga, kao što je u točki 29. pobijane odluke žalbeno vijeće u bitnome utvrdilo.

               61

               Kao treće valja istaknuti da je u pogledu proizvoda iz razreda 24. i usluga iz razreda 42., žalbeno vijeće, s jedne strane, pošlo od toga da dokazivanje uporabe ranijeg žiga za proizvode iz razreda 24. nije uspjelo također iz drugih razloga, i to zbog nedostatka odgovarajućih dokaza (točke 31. i 32. pobijane odluke), te s druge strane, od toga da je podnesena dokumentacija u odnosu na usluge iz razreda 42. u cijelosti neprikladna za dokazivanje uporabe (točke 33. do 39. pobijane odluke).

               62

               Stoga je žalbeno vijeće objasnilo žig dvama različitim razlozima za opoziv, koji su međusobno neovisni, i to, s jedne strane, zbog izmjene registriranog žiga te, s druge strane, zbog nedostatka dokaza o stvarnoj uporabi žiga.

               63

               Tužitelj nije osporavao potonje utvrđenje žalbenog vijeća i stoga nije osporio izostanak uporabe znaka za proizvode iz razreda 24. On nije iznio niti razloge zbog kojih bi se dokumentaciju koju je podnio trebalo smatrati prikladnom za dokazivanje uporabe registriranog žiga za usluge iz razreda 42. Na pitanje Općeg suda tužitelj na raspravi nije osporio da u tužbi nije iznio konkretne argumente protiv točaka 31. do 39. pobijane odluke.

               64

               Slijedom navedenog, pobijanu odluku treba djelomično potvrditi neovisno o navodnoj izmjeni registriranog žiga, to jest u dijelu u kojem je žalbeno vijeće smatralo da stvarna uporaba navedenog žiga nije dokazana za proizvode iz razreda 24. i usluge iz razreda 42. jer tužitelj nije osporavao ovaj drugi, zasebni razlog na kojem se odluka također zasnivala u pogledu navedenih proizvoda, to jest izostanak dokaza o stvarnoj uporabi tako da zahtjev za poništenje treba u tom dijelu odbiti.

               65

               Kao četvrto, pobijanu odluku valja poništiti što se s druge strane tiče razreda 9. i 25. jer je žalbeno vijeće registrirani žig proglasilo opozvanim samo na temelju utvrđenja o njegovoj izmjeni. No, kao što proizlazi iz točaka 33. do 55. ove presude, žalbeno je vijeće utvrđenjem, da uporaba znakova br. 1 i br. 2 čini izmjenu registriranog žiga, povrijedilo čanak 15. stavak 1. drugi podstavak točku (a) Uredbe br. 207/2009 što dovodi do nezakonitosti pobijane odluke.

               66

               Iz svega prethodno navedenog proizlazi da valja prihvatiti jedini tužbeni razlog tako da pobijanu odluku treba poništiti u dijelu u kojem su, prema stajalištu žalbenog vijeća, prava nositelja registriranog žiga u pogledu proizvoda iz razreda 9. i 25. proglašena opozvanima.

         Troškovi

               67

               U skladu s člankom 136. stavkom 1. Poslovnika Općeg suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da EIUPO u bitnome nije uspio u svojem tužbenom zahtjevu, valja mu u skladu s tužiteljevim zahtjevom naložiti snošenje vlastitih troškova kao i tužiteljevih troškova.

               68

               Prema članku 138. stavka 3. Poslovnika, Opći sud može odlučiti da intervenijent snosi vlastite troškove. U ovom slučaju intervenijent, koji je intervenirao u potporu zahtjevu EUIPO‑a, snosi vlastite troškove.

               Slijedom navedenog,
               OPĆI SUD (drugo vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Odluka četvrtog žalbenog vijeća Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) od 9. ožujka 2015. (predmet R 1506/2014‑4) u vezi s postupkom opoziva između društva Skylotec GmbH i društva hyphen GmbH poništava se u dijelu u kojem su, prema stajalištu žalbenog vijeća, prava nositelja registriranog žiga Europske unije u pogledu proizvoda iz razreda 9. i 25. u smislu Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga za registraciju žigova od 15. lipnja 1957., kako je izmijenjen i dopunjen, proglašena opozvanima.

                           2.

                           U preostalom dijelu tužba se odbija.

                           3.

                           EUIPO snosi vlastite troškove i troškove društva hyphen GmbH.

                           4.

                           Društvo Skylotec GmbH snosi vlastite troškove.

                           Martins Ribeiro

                           Gervasoni

                           Madise

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 13. rujna 2016.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački