title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 17. srpnja 2014.#Marjan Noorzia protiv Bundesministerin für Inneres.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Verwaltungsgerichtshof.#Zahtjev za prethodnu odluku – Pravo na spajanje obitelji – Direktiva 2003/86/EZ – Članak 4. stavak 5. – Nacionalni propis kojim se zahtijeva da su sponzor i njegov/njezin supružnik već navršili 21 godinu u trenutku podnošenja zahtjeva za spajanje – Usklađeno tumačenje.#Predmet C‑338/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑338/13,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU-a, koji je uputio Verwaltungsgerichtshof (Austrija), odlukom od 29. svibnja 2013., koju je Sud zaprimio 20. lipnja 2013., u postupku
            Marjan Noorzia
            protiv
            Bundesministerin für Inneres,
            SUD (drugo vijeće),
            u sastavu: R. Silva de Lapuerta (izvjestiteljica), predsjednica vijeća, J. L. da Cruz Vilaça, G. Arestis, J.‑C. Bonichot i A. Arabadjiev, suci,
            nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
            tajnik: A. Calot Escobar,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za M. Noorziju, L. Binder, Rechtsanwalt ,
            – za austrijsku vladu, C. Pesendorfer, u svojstvu agenta,
            – za vladu Helenske Republike, M. Michelogiannaki, u svojstvu agenta,
            – za Europsku komisiju, M. Condou-Durande i W. Bogensberger, u svojstvu agenata,
            saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 30. travnja 2014.,
            donosi sljedeću

            Osnova
            Presudu
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 4. stavka 5. Direktive Vijeća 2003/86/EZ od 22. rujna 2003. o pravu na spajanje obitelji (SL L 251, str. 12.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 8., str. 70.).
            2. Zahtjev je upućen u okviru spora između M. Noorzije i Bundesministerin für Inneres (savezna ministrica za unutarnje poslove, u daljnjem tekstu: Bundesministerin) u vezi s njezinim odbijanjem zahtjeva kojim je Noorzia zatražila boravišnu dozvolu u svrhu spajanja obitelji.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. Članak 4. Direktive 2003/86/EZ propisuje:
            „1. Na temelju ove Direktive i podložno udovoljavanju uvjetima utvrđenima u poglavlju IV. i članku 16., države članice dopuštaju ulazak i boravište, sljedećim članovima obitelji:
            (a) sponzorovom supružniku;
            […]
            5. Da bi se osigurala bolja integracija i spriječili prisilni brakovi, države članice mogu tražiti od sponzora i njegovog/njezinog supružnika da budu određene minimalne dobi, a najviše 21 godinu, prije nego što im se supružnik može pridružiti.
            […]“
            Austrijsko pravo
            4. Iz odluke suda koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da je glavni postupak uređen Zakonom o nastanjenju i boravištu (Niederlassungs- und Aufenthaltsgesetz, BGBl. I, 100/2005, u daljnjem tekstu: NAG), koji je stupio na snagu 1. siječnja 2006.
            5. U verziji primjenjivoj na činjenice iz glavnog predmeta (BGBl. I, 111/2010), članak 46. stavak 4. NAG-a propisuje da uz određene uvjete treba izdati boravišnu dozvolu članovima obitelji državljana treće zemlje.
            6. Članak 2. stavak 1. točka 9. NAG-a definira pojam „člana obitelji“ na sljedeći način:
            „Član obitelji: supružnik, neudano/neoženjeno maloljetno dijete, uključujući posvojeno dijete, pastorka ili pastorku (uža obitelj); isto tako i registrirani partneri; supružnici i registrirani partneri moraju navršiti 21 godinu na dan podnošenja zahtjeva; u slučaju poligamnog braka, ako supružnik već živi sa sponzorom na saveznom teritoriju, drugi supružnici nisu članovi obitelji koji imaju pravo na boravišnu dozvolu“.
            Glavni postupak i prethodna pitanja
            7. M. Noorzia, rođena 1. siječnja 1989., afganistanska je državljanka koja je 3. rujna 2010. podnijela zahtjev za boravišnu dozvolu u svrhu spajanja obitelji sa svojim suprugom, rođenim 1. siječnja 1990., koji je također afganistanski državljanin i živi u Austriji.
            8. Bundesministerin je odbila taj zahtjev odlukom od 9. ožujka 2011. zato što, iako je suprug navršio 21 godinu 1. siječnja 2011., na dan podnošenja zahtjeva veleposlanstvu Austrije u Islamabadu (Pakistan) on još nije bio te dobi te sukladno tome nije bio ispunjen poseban uvjet za spajanje.
            9. Bundesministerin ističe da je zahtijevani uvjet dobi od 21 godinu na dan podnošenja zahtjeva u skladu s Direktivom 2003/86.
            10. Sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku, kojem je M. Noorzia podnijela tužbu protiv odluke Bundesministerin, smatra da članak 4. stavak 5. Direktive 2003/86 ne navodi jasno od kojeg trenutka treba smatrati da je postignuta granica minimalne dobi od 21 godinu koju ta odredba ustanovljuje.
            11. U tim je okolnostima Verwaltungsgerichtshof (Visoki upravni sud) odlučio prekinuti postupak i Sudu postaviti sljedeće prethodno pitanje:
            „Treba li članak 4. stavak 5. Direktive [2003/86] tumačiti na način da se protivi odredbi [nacionalnog prava] koja propisuje da supružnici i registrirani partneri trebaju navršiti 21 godinu već u trenutku podnošenja zahtjeva da bi ih se moglo smatrati članovima obitelji koji ispunjavaju uvjete za spajanje?“
            O prethodnom pitanju
            12. Najprije treba istaknuti kako, da bi se osigurala bolja integracija i spriječili prisilni brakovi, članak 4. stavak 5. Direktive 2003/86 omogućava državama članicama određivanje minimalne dobi, a najviše 21 godinu, koju trebaju navršiti sponzor i njegov/njezin supružnik, prije nego što se supružnik može pridružiti sponzoru.
            13. Međutim, u mjeri u kojoj ta odredba ne određuje dan s obzirom na koji nacionalne vlasti trebaju utvrditi je li ispunjen uvjet koji se odnosi na tu minimalnu dob, sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku u bitnome pita treba li članak 4. stavak 5. Direktive 2003/86 tumačiti na način da se ta odredba protivi odredbi nacionalnog prava koja propisuje da supružnici i registrirani partneri trebaju navršiti 21 godinu već u trenutku podnošenja zahtjeva da bi ih se moglo smatrati članovima obitelji koji ispunjavanju uvjete za spajanje.
            14. S tim u vezi treba istaknuti da je, ne određujući pobliže trebaju li nacionalne vlasti razmatrati dan podnošenja zahtjeva u svrhu spajanja obitelji ili dan kada je o tom zahtjevu odlučeno kako bi odredile je li ispunjen uvjet koji se odnosi na minimalnu dob, zakonodavac Unije prepustio državama članicama marginu prosudbe uz uvjet da time ne nanesu štetu učinkovitosti prava Unije.
            15. Također bitno je istaknuti da minimalna dob koju su države članice odredile na temelju članka 4. stavka 5. Direktive 2003/86 naposljetku odgovara dobi kada se, prema odnosnoj državi članici, smatra da je osoba dosegla dostatnu zrelost ne samo da odbije nametnuti brak, nego da također može svojevoljno odabrati da se nastani u drugoj zemlji sa supružnikom kako bi tamo s njim vodila obiteljski život te se tamo integrirala.
            16. U vezi s time valja ustvrditi da mjera poput one u glavnom postupku, kojom se traži da su sponzor i njegov/njezin supružnik minimalne dobi koja se traži na dan podnošenja zahtjeva, ne sprječava izvršavanje prava na spajanje obitelji niti ga pretjerano otežava. Nadalje, takva mjera ne dovodi u pitanje cilj prevencije prisilnih brakova jer omogućuje pretpostavku da će zbog veće zrelosti biti teže utjecati na odnosnu osobu da sklopi prisilni brak i prihvati spajanje obitelji ako je ona navršila 21 godinu već na dan podnošenja zahtjeva nego ako je mlađa od 21 godinu na taj dan.
            17. Osim toga, uzimanje u obzir dana podnošenja zahtjeva za spajanje obitelji u svrhu određivanja je li ispunjen uvjet minimalne dobi u skladu je s načelima jednakosti postupanja i pravne sigurnosti.
            18. Naime, kao što je to istaknula austrijska vlada, kriterij koji se odnosi na dan podnošenja zahtjeva omogućava jamčenje jednakog postupanja svim podnositeljima koji se vremenski nalaze u istoj situaciji, osiguravajući da uspjeh zahtjeva ovisi ponajprije o okolnostima koje se mogu pripisati podnositelju, koje se mogu pripisati podnositelju, a ne upravi, poput trajanja obrade zahtjeva.
            19. S obzirom na sva prethodno navedena razmatranja, na postavljeno pitanje treba odgovoriti tako da članak 4. stavak 5. Direktive 2003/86 treba tumačiti na način da se ne protivi odredbi nacionalnog prava koja propisuje da supružnici i registrirani partneri trebaju navršiti 21 godinu već u trenutku podnošenja zahtjeva da bi ih se moglo smatrati članovima obitelji koji ispunjavaju uvjete za spajanje.
            Troškovi
            20. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:
            Članak 4. stavak 5. Direktive Vijeća 2003/86/EZ od 22. rujna 2003. o pravu na spajanje obitelji treba tumačiti na način da se ne protivi odredbi nacionalnog prava koja propisuje da supružnici i registrirani partneri trebaju navršiti 21 godinu već u trenutku podnošenja zahtjeva da bi ih se moglo smatrati članovima obitelji koji ispunjavaju uvjete za spajanje.

    ---documentbreak---

         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      17. srpnja 2014. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Pravo na spajanje obitelji — Direktiva 2003/86/EZ — Članak 4. stavak 5. — Nacionalni propis kojim se zahtijeva da su sponzor i njegov/njezin supružnik već navršili 21 godinu u trenutku podnošenja zahtjeva za spajanje — Usklađeno tumačenje“
      U predmetu C‑338/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Verwaltungsgerichtshof (Austrija), odlukom od 29. svibnja 2013., koju je Sud zaprimio 20. lipnja 2013., u postupku

         Marjan Noorzia

      protiv

         Bundesministerin für Inneres,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta (izvjestiteljica), predsjednica vijeća, J. L. da Cruz Vilaça, G. Arestis, J.‑C. Bonichot i A. Arabadjiev, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za M. Noorziju, L. Binder, Rechtsanwalt,

               —

               za austrijsku vladu, C. Pesendorfer, u svojstvu agenta,

               —

               za vladu Helenske Republike, M. Michelogiannaki, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, M. Condou‑Durande i W. Bogensberger, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 30. travnja 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 4. stavka 5. Direktive Vijeća 2003/86/EZ od 22. rujna 2003. o pravu na spajanje obitelji (SL L 251, str. 12.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 8., str. 70.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između M. Noorzije i Bundesministerin für Inneres (savezna ministrica za unutarnje poslove, u daljnjem tekstu: Bundesministerin) u vezi s njezinim odbijanjem zahtjeva kojim je Noorzia zatražila boravišnu dozvolu u svrhu spajanja obitelji.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članak 4. Direktive 2003/86/EZ propisuje:
               „1.   Na temelju ove Direktive i podložno udovoljavanju uvjetima utvrđenima u poglavlju IV. i članku 16., države članice dopuštaju ulazak i boravište, sljedećim članovima obitelji:

                        (a)

                        sponzorovom supružniku;

                  […]
               5.   Da bi se osigurala bolja integracija i spriječili prisilni brakovi, države članice mogu tražiti od sponzora i njegovog/njezinog supružnika da budu određene minimalne dobi, a najviše 21 godinu, prije nego što im se supružnik može pridružiti.
               […]“

         Austrijsko pravo

      4 Iz odluke suda koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da je glavni postupak uređen Zakonom o nastanjenju i boravištu (Niederlassungs- und Aufenthaltsgesetz, BGBl. I, 100/2005, u daljnjem tekstu: NAG), koji je stupio na snagu 1. siječnja 2006.

               5

               U verziji primjenjivoj na činjenice iz glavnog predmeta (BGBl. I, 111/2010), članak 46. stavak 4. NAG‑a propisuje da uz određene uvjete treba izdati boravišnu dozvolu članovima obitelji državljana treće zemlje.

               6

               Članak 2. stavak 1. točka 9. NAG‑a definira pojam „člana obitelji“ na sljedeći način:
               „Član obitelji: supružnik, neudano/neoženjeno maloljetno dijete, uključujući posvojeno dijete, pastorka ili pastorku (uža obitelj); isto tako i registrirani partneri; supružnici i registrirani partneri moraju navršiti 21 godinu na dan podnošenja zahtjeva; u slučaju poligamnog braka, ako supružnik već živi sa sponzorom na saveznom teritoriju, drugi supružnici nisu članovi obitelji koji imaju pravo na boravišnu dozvolu“.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               7

               M. Noorzia, rođena 1. siječnja 1989., afganistanska je državljanka koja je 3. rujna 2010. podnijela zahtjev za boravišnu dozvolu u svrhu spajanja obitelji sa svojim suprugom, rođenim 1. siječnja 1990., koji je također afganistanski državljanin i živi u Austriji.

               8

               Bundesministerin je odbila taj zahtjev odlukom od 9. ožujka 2011. zato što, iako je suprug navršio 21 godinu 1. siječnja 2011., na dan podnošenja zahtjeva veleposlanstvu Austrije u Islamabadu (Pakistan) on još nije bio te dobi te sukladno tome nije bio ispunjen poseban uvjet za spajanje.

               9

               Bundesministerin ističe da je zahtijevani uvjet dobi od 21 godinu na dan podnošenja zahtjeva u skladu s Direktivom 2003/86.

               10

               Sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku, kojem je M. Noorzia podnijela tužbu protiv odluke Bundesministerin, smatra da članak 4. stavak 5. Direktive 2003/86 ne navodi jasno od kojeg trenutka treba smatrati da je postignuta granica minimalne dobi od 21 godinu koju ta odredba ustanovljuje.

               11

               U tim je okolnostima Verwaltungsgerichtshof (Visoki upravni sud) odlučio prekinuti postupak i Sudu postaviti sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li članak 4. stavak 5. Direktive [2003/86] tumačiti na način da se protivi odredbi [nacionalnog prava] koja propisuje da supružnici i registrirani partneri trebaju navršiti 21 godinu već u trenutku podnošenja zahtjeva da bi ih se moglo smatrati članovima obitelji koji ispunjavaju uvjete za spajanje?“

         O prethodnom pitanju

               12

               Najprije treba istaknuti kako, da bi se osigurala bolja integracija i spriječili prisilni brakovi, članak 4. stavak 5. Direktive 2003/86 omogućava državama članicama određivanje minimalne dobi, a najviše 21 godinu, koju trebaju navršiti sponzor i njegov/njezin supružnik, prije nego što se supružnik može pridružiti sponzoru.

               13

               Međutim, u mjeri u kojoj ta odredba ne određuje dan s obzirom na koji nacionalne vlasti trebaju utvrditi je li ispunjen uvjet koji se odnosi na tu minimalnu dob, sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku u bitnome pita treba li članak 4. stavak 5. Direktive 2003/86 tumačiti na način da se ta odredba protivi odredbi nacionalnog prava koja propisuje da supružnici i registrirani partneri trebaju navršiti 21 godinu već u trenutku podnošenja zahtjeva da bi ih se moglo smatrati članovima obitelji koji ispunjavanju uvjete za spajanje.

               14

               S tim u vezi treba istaknuti da je, ne određujući pobliže trebaju li nacionalne vlasti razmatrati dan podnošenja zahtjeva u svrhu spajanja obitelji ili dan kada je o tom zahtjevu odlučeno kako bi odredile je li ispunjen uvjet koji se odnosi na minimalnu dob, zakonodavac Unije prepustio državama članicama marginu prosudbe uz uvjet da time ne nanesu štetu učinkovitosti prava Unije.

               15

               Također bitno je istaknuti da minimalna dob koju su države članice odredile na temelju članka 4. stavka 5. Direktive 2003/86 naposljetku odgovara dobi kada se, prema odnosnoj državi članici, smatra da je osoba dosegla dostatnu zrelost ne samo da odbije nametnuti brak, nego da također može svojevoljno odabrati da se nastani u drugoj zemlji sa supružnikom kako bi tamo s njim vodila obiteljski život te se tamo integrirala.

               16

               U vezi s time valja ustvrditi da mjera poput one u glavnom postupku, kojom se traži da su sponzor i njegov/njezin supružnik minimalne dobi koja se traži na dan podnošenja zahtjeva, ne sprječava izvršavanje prava na spajanje obitelji niti ga pretjerano otežava. Nadalje, takva mjera ne dovodi u pitanje cilj prevencije prisilnih brakova jer omogućuje pretpostavku da će zbog veće zrelosti biti teže utjecati na odnosnu osobu da sklopi prisilni brak i prihvati spajanje obitelji ako je ona navršila 21 godinu već na dan podnošenja zahtjeva nego ako je mlađa od 21 godinu na taj dan.

               17

               Osim toga, uzimanje u obzir dana podnošenja zahtjeva za spajanje obitelji u svrhu određivanja je li ispunjen uvjet minimalne dobi u skladu je s načelima jednakosti postupanja i pravne sigurnosti.

               18

               Naime, kao što je to istaknula austrijska vlada, kriterij koji se odnosi na dan podnošenja zahtjeva omogućava jamčenje jednakog postupanja svim podnositeljima koji se vremenski nalaze u istoj situaciji, osiguravajući da uspjeh zahtjeva ovisi ponajprije o okolnostima koje se mogu pripisati podnositelju, koje se mogu pripisati podnositelju, a ne upravi, poput trajanja obrade zahtjeva.

               19

               S obzirom na sva prethodno navedena razmatranja, na postavljeno pitanje treba odgovoriti tako da članak 4. stavak 5. Direktive 2003/86 treba tumačiti na način da se ne protivi odredbi nacionalnog prava koja propisuje da supružnici i registrirani partneri trebaju navršiti 21 godinu već u trenutku podnošenja zahtjeva da bi ih se moglo smatrati članovima obitelji koji ispunjavaju uvjete za spajanje.

         Troškovi

               20

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                     Članak 4. stavak 5. Direktive Vijeća 2003/86/EZ od 22. rujna 2003. o pravu na spajanje obitelji treba tumačiti na način da se ne protivi odredbi nacionalnog prava koja propisuje da supružnici i registrirani partneri trebaju navršiti 21 godinu već u trenutku podnošenja zahtjeva da bi ih se moglo smatrati članovima obitelji koji ispunjavaju uvjete za spajanje.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 18. rujna 2014.#Vueling Airlines SA protiv Instituto Galego de Consumo de la Xunta de Galicia.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Juzgado de lo Contencioso-Administrativo nº 1 de Ourense.#Zahtjev za prethodnu odluku – Zračni prijevoz – Zajednička pravila za obavljanje zračnog prijevoza u Europskoj uniji – Uredba (EZ) br. 1008/2008 – Sloboda utvrđivanja cijene – Predaja prtljage – Doplata – Pojam ,tarife zračnog prijevozaʼ – Zaštita potrošača – Izricanje novčane kazne prijevozniku zbog nepoštene ugovorne odredbe – Nacionalno pravno pravilo prema kojemu prijevoz putnika i predaja jednog komada prtljage trebaju biti uključeni u osnovnu cijenu zrakoplovne karte – Sukladnost s pravom Unije.#Predmet C‑487/12.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      18. rujna 2014. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Zračni prijevoz — Zajednička pravila za obavljanje zračnog prijevoza u Europskoj uniji — Uredba (EZ) br. 1008/2008 — Sloboda utvrđivanja cijene — Predaja prtljage — Doplata — Pojam ,tarife zračnog prijevoza' — Zaštita potrošača — Izricanje novčane kazne prijevozniku zbog nepoštene ugovorne odredbe — Nacionalno pravno pravilo prema kojemu prijevoz putnika i predaja jednog komada prtljage trebaju biti uključeni u osnovnu cijenu zrakoplovne karte — Sukladnost s pravom Unije“
      U predmetu C‑487/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo no 1 de Ourense (Španjolska), odlukom od 23. listopada 2012., koju je Sud zaprimio 2. studenoga 2012., u postupku

         Vueling Airlines SA

      protiv

         Instituto Galego de Consumo de la Xunta de Galicia,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, E. Juhász, A. Rosas (izvjestitelj), D. Šváby i C. Vajda, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: M. Ferreira, glavni administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 8. siječnja 2014.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Vueling Airlines SA, J. M. Rodríguez Cárcamo i B. García Gómez, abogados,

               —

               za Instituto Galego de Consumo de la Xunta de Galicia, O. Peñas González i I. Torralba Mena,

               —

               za španjolsku vladu, A. Rubio González i S. Centeno Huerta, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, J. Rius i N. Yerrell, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 23. siječnja 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 22. stavka 1. Uredbe (EZ) br. 1008/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 24. rujna 2008. o zajedničkim pravilima za obavljanje zračnog prijevoza u Zajednici (SL L 293, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 8., str. 164.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Vueling Airlines SA (u daljnjem tekstu: Vueling Airlines) i Instituto Galego de Consumo de la Xunta de Galicia (galicijski ured za potrošače pri regionalnoj vladi Galicije, u daljnjem tekstu: Instituto Galego de Consumo) u pogledu novčane kazne koju je potonje tijelo izreklo Vueling Airlinesu zbog sadržaja ugovorâ o zračnom prijevozu koje je sklapalo to društvo.

         Pravni okvir

         Međunarodno pravo

               3

               Konvenciju o ujednačavanju određenih pravila za međunarodni zračni prijevoz, sklopljenu u Montrealu 28. svibnja 1999., Europska zajednica potpisala je 9. prosinca 1999., a Vijeće u njezino ime odobrilo Odlukom 2001/539/EZ od 5. travnja 2001. (SL L 194, str. 38., u daljnjem tekstu: Montrealska konvencija).

               4

               Članci 17. do 37. Montrealske konvencije čine njezino poglavlje 3. koje nosi naslov „Odgovornost prijevoznika i opseg naknade za štetu“.

               5

               U članku 17. te konvencije, koji nosi naslov „[...] Oštećenje prtljage“, određeno je:
               „[...]
               2.   Prijevoznik je odgovoran za pretrpljenu štetu u slučaju uništenja ili gubitka, ili štete na predanoj prtljazi isključivo pod uvjetom da se događaj koji je prouzročio uništenje, gubitak ili štetu dogodio u zrakoplovu ili tijekom bilo kojeg razdoblja u kojem je predana prtljaga bila pod nadzorom prijevoznika. Međutim, prijevoznik nije odgovoran ako i u mjeri u kojoj je šteta nastala radi svojstvenog nedostatka, kvalitete ili greške na prtljazi. U slučaju prtljage koja nije predana, uključujući osobne stvari, prijevoznik je odgovoran ako je šteta nastala njegovom greškom ili greškom njegovih službenika ili agenata.
               3.   Ako prijevoznik prizna gubitak predane prtljage, ili ako predana prtljaga nije stigla na odredište nakon isteka dvadeset i jednog dana od datuma kada je trebala stići, putnik ima pravo protiv prijevoznika ostvariti svoja prava koja proizlaze iz ugovora o prijevozu.
               4.   Ako nije utvrđeno drugačije, u ovoj Konvenciji izraz ‚prtljaga’ znači i predanu i nepredanu prtljagu.“

         Pravo Unije

               6

               Uredba br. 1008/2008 donesena je na temelju članka 80. stavka 2. UEZ‑a, koji odgovara članku 100. stavku 2. UFEU‑a koji se nalazi u njegovoj glavi VI. naslovljenoj „Promet“ i koji dopušta da se, među ostalim, utvrde odgovarajuće odredbe za zračni prijevoz. Ta uredba predstavlja preinaku više uredaba, među kojima je i Uredba Vijeća (EEZ) br. 2409/92 od 23. srpnja 1992. o cijenama zračnog prijevoza putnika i tereta (SL L 240, str. 15.).

               7

               U skladu s uvodnom izjavom 16. Uredbe br. 1008/2008:
               „Korisnici usluga trebaju imati mogućnost učinkovitog uspoređivanja cijena zračnog prijevoza različitih zračnih prijevoznika. Stoga konačna cijena koju plaća kupac za usluge zračnog prijevoza s polaskom iz Zajednice uvijek mora biti naznačena i uključivati sva davanja, pristojbe i naknade.“

               8

               U stavku 1. članka 1. Uredbe, koji se nalazi u poglavlju I. naslovljenom „Opće odredbe“ i nosi naslov „Predmet“, određeno je:
               „Ovom se Uredbom uređuje [...] utvrđivanje cijena usluga zračnog prijevoza unutar Zajednice.“

               9

               U istom poglavlju navedene uredbe, u članku 2. koji nosi naslov „Definicije“, predviđeno je:
               „Za potrebe ove Uredbe:
               [...]

                        4.

                        ‚usluga zračnog prijevoza’ znači let ili niz letova tijekom kojih se prevoze putnici, pošta i/ili teret za nadoknadu i/ili najamninu;

                  [...]

                        13.

                        ‚zračni prijevoz unutar Zajednice’ znači usluge zračnog prijevoza koje se obavljaju unutar Zajednice;

                  [...]

                        15.

                        ‚prodaja isključivo putničkih mjesta’ znači prodaja putničkih mjesta, bez povezane prodaje drugih usluga, kao što je smještaj, a koje zračni prijevoznik ili njegov ovlašteni zastupnik ili zakupac izravno prodaju javnosti;

                  [...]

                        18.

                        ‚tarife zračnog prijevoza’ znači cijene, izražene u eurima ili lokalnoj valuti, a koje se plaćaju zračnim prijevoznicima ili njihovim zastupnicima ili drugim prodavateljima karata za zračni prijevoz putnika te uvjete pod kojima te cijene važe, uključujući naknadu i uvjete koji se nude agenciji te ostalim pomoćnim službama;

                        19.

                        ‚vozarine zračnog prijevoza’ znači cijene, izražene u eurima ili lokalnoj valuti, koje se plaćaju za prijevoz tereta te uvjete pod kojima te cijene važe, uključujući naknadu i uvjete koji se nude agenciji te ostalim pomoćnim službama;

                  [...]“

               10

               U stavku 1. članka 22. Uredbe br. 1008/2008., koji se nalazi u poglavlju IV. naslovljenom „Odredbe o utvrđivanju cijena“ i nosi naslov „Sloboda utvrđivanja cijene“, određeno je:
               „Ne dovodeći u pitanje [stavak 1. članka 16., naslovljenog ‚Opća načela za obveze javnih usluga’] zračni prijevoznici Zajednice i, na temelju uzajamnosti, zračni prijevoznici trećih zemalja, slobodno utvrđuju cijene prijevoza za usluge zračnog prometa unutar Zajednice.“

               11

               U istom poglavlju te uredbe, u stavku 1. članka 23., naslovljenog „Obavješćivanje i nediskriminacija“, predviđeno je:
               „U tarife i vozarine prijevoza zračnim putem koje su dostupne javnosti uključeni su važeći uvjeti koji važe kod ponude ili objavljivanja u bilo kojem obliku, uključujući i na internetu, za usluge zračnog prijevoza iz zračne luke smještene na državnom području države članice na koju se primjenjuje Ugovor. Konačna cijena koja se plaća mora biti u svakom trenutku navedena i mora uključivati važeću tarifu ili vozarinu zračnog prijevoza, kao i sve važeće poreze i pristojbe, prireze i provizije koje su neizbježne i predvidive u trenutku objavljivanja. Pored navođenja konačne cijene, potrebno je navesti i sljedeće:

                        (a)

                        tarifu ili vozarinu prijevoza zračnim putem;

                        (b)

                        poreze;

                        (c)

                        pristojbe na zračnim lukama; i

                        (d)

                        ostale pristojbe, prireze i provizije, poput onih koje se odnose na sigurnost i gorivo,

                  tamo gdje su tarifi ili vozarini prijevoza zračnim putem dodane stavke iz točaka (b), (c) i (d) doplate na cijenu moraju se iskazati na jasan, transparentan i nedvosmislen način na samom početku postupka rezervacije, a kupac sam odabire tu mogućnost.
               [...]“

         Španjolsko pravo

               12

               U članku 97. Zakona 48/1960 o zračnom prijevozu (Ley 48/1960 sobre Navegación Aérea) od 21. srpnja 1960. (BOE br. 176 od 23. srpnja 1960., str. 10291.), kako je izmijenjen Zakonom 1/2011 o uspostavljanju državnog programa za sigurnost u civilnom zrakoplovstvu i izmjeni Zakona 21/2003 od 7. srpnja o sigurnosti u zračnom prijevozu (Ley 1/2011 por la que se establece el Programa Estatal de Seguridad Operacional para la Aviación Civil y se modifica la Ley 21/2003, de 7 de julio, de Seguridad Aérea) od 4. ožujka 2011. (BOE br. 55 od 5. ožujka 2011., str. 24995., u daljnjem tekstu: LNA) određeno je:
               „Prijevoznik je dužan u okviru cijene zrakoplovne karte prevoziti zajedno s putnicima i njihovu prtljagu, u granicama težine i obujma koje su predviđene propisima, neovisno o broju komada prtljage.
               Višak prtljage predmet je posebne odredbe.
               U tu svrhu prtljagom se ne smatraju predmeti i ručna prtljaga koje putnik nosi sa sobom. Prijevoznik je dužan u putničkoj kabini besplatno prevesti kao ručnu prtljagu predmete i komade prtljage koje putnik nosi sa sobom, uključujući i robu kupljenu u prodavaonicama smještenima u zračnoj luci. Ukrcavanje takvih predmeta ili komada prtljage može se odbiti samo iz razloga vezanih uz sigurnost, odnosno uz težinu ili veličinu predmeta u odnosu na značajke zrakoplova.“

               13

               U skladu s člankom 82. naslovljenim „Pojam nepoštenih odredaba“ u pročišćenom tekstu Općeg zakona o zaštiti potrošača i korisnika te drugih dopunskih zakona, koji je usvojen Kraljevskim zakonodavnim dekretom 1/2007 (Real Decreto Legislativo 1/2007 por el que se aprueba el texto refundido de la Ley General para la Defensa de los Consumidores y Usuarios y otras leyes complementarias) od 16. studenoga 2007. (BOE br. 287 od 30. studenoga 2007., str. 49181., u daljnjem tekstu: Zakon o zaštiti potrošača):
               „1.   Nepoštenima se smatraju sve one ugovorne odredbe koje nisu bile predmet pojedinačnog pregovaranja i sve one prakse o kojima nije postignut izričit sporazum kada one, suprotno zahtjevu dobre vjere, uzrokuju na štetu potrošača i korisnika znatniju neravnotežu u pravima i obvezama stranaka proizašlima iz ugovora.
               [...]
               4.   Neovisno o prethodnim stavcima, u svakom su slučaju nepoštene one odredbe koje, u skladu s člancima 85. do 90.:
               [...]

                        b.

                        ograničavaju prava potrošača i korisnika,

                        c.

                        dovode do neuzajamnosti u okviru ugovora

                  [...]“

               14

               U članku 86. Zakona o zaštiti potrošača, naslovljenom „Odredbe koje su nepoštene jer ograničavaju temeljna prava potrošača i korisnika“, predviđeno je:
               „U svakom slučaju nepoštene su odredbe one kojima se potrošačima i korisnicima uskraćuju prava priznata im dispozitivnim i kogentnim pravnim pravilima ili im se ta prava ograničavaju, a osobito odredbe koje predviđaju:
               [...]

                        7.

                        nalažu ma kakvo ograničavanje prava potrošača i korisnika ili odricanje od tih prava.“

               15

               U članku 87. tog zakona, naslovljenom „Odredbe koje su nepoštene zbog neuzajamnosti“, propisano je:
               „Nepoštene su odredbe one koje, protivno dobroj vjeri, dovode do neuzajamnosti u okviru ugovora koja je na štetu potrošača i korisnika, a osobito:
               [...]

                        6.

                        Odredbe kojima se znatno ili nerazmjerno zaprečava ostvarivanje prava koja su ugovorom priznata potrošaču i korisniku, osobito kada je riječ o ugovorima o sukcesivnom ili kontinuiranom pružanju usluga ili nabavi proizvoda, kojima se utvrđuju predugi rokovi, predviđa odricanje ili uspostavljaju ograničenja kojima se isključuje ili zaprečava ostvarivanje prava potrošača i korisnika na raskid tih ugovora ili se zaprečava izvršavanje tog prava u ugovorenom postupku, poput odredaba kojima se predviđaju formalnosti različite od onih predviđenih za sklapanje ugovora, gubitak unaprijed plaćenih iznosa, plaćanje za usluge koje u stvarnosti nisu izvršene, mogućnost poduzetnika da jednostrano izvrši u ugovoru sadržane kaznene odredbe ili se određuje naknada koja ne odgovara stvarno uzrokovanoj šteti.“

               16

               U članku 89. Zakona o zaštiti potrošača, naslovljenom „Nepoštene odredbe koje utječu na sklapanje i izvršavanje ugovora“, određeno je:
               „U svakom slučaju nepoštenim se odredbama smatra:
               [...]

                        5.

                        Povišenje cijene za pomoćne usluge, financiranje, odgode, doplate, naknade štete ili kazne, koje ne odgovara dodatnim uslugama koje se mogu pojedinačno prihvatiti ili odbiti i koje moraju biti jasno i odvojeno iskazane.“

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               17

               U kolovozu 2010. M. J. Arias Villegas kupila je od zračnog prijevoznika Vueling Airlinesa zrakoplovne karte putem interneta. Riječ je o četiri povratne karte koje su joj omogućavale da s još tri osobe putuje od La Coruñe (Španjolska) do Amsterdama (Nizozemska), letovima koji su bili previđeni za 18. i 23. listopad 2010. Budući da je M. J. Arias Villegas za četiri dotična putnika predala ukupno dva komada prtljage, Vueling Airlines povisio je osnovnu cijenu zrakoplovnih karata za 40 eura, to jest za deset eura po komadu prtljage i letu, na ukupno 241,48 eura.

               18

               Nakon obavljenog putovanja o kojem je riječ M. J. Arias Villegas podnijela je pritužbu protiv Vueling Airlinesa općinskom vijeću općine Ourense, u kojoj je tom zračnom prijevozniku zamjerila uključivanje nepoštene odredbe u predmetni ugovor o zračnom prijevozu. Prema mišljenju zainteresirane, ta je odredba nesukladna s važećim španjolskim pravom koje putniku u zračnom prijevozu priznaje pravo na predaju jednog komada prtljage bez doplate. Ta je pritužba proslijeđena Instituto Galego de Consumo koji je protiv Vueling Airlinesa pokrenuo prekršajni postupak, po završetku kojega je tom društvu izrečena novčana kazna u iznosu od 3.000 eura. Ta je sankcija izrečena zbog povrede članka 97. LNA‑a te pojedinih odredaba španjolskih propisa kojima se uređuje pitanje zaštite potrošača, među kojima su članci 82., 86., 87. i 89. Zakona o zaštiti potrošača.

               19

               Nakon što se protiv navedene odluke neuspješno žalio u upravnom postupku, Vueling Airlines podnio je tužbu Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo no 1 de Ourense (upravnom sudu br. 1 u Ourenseu). Pred tim je sudom istaknuo da pravo Europske unije, osobito članak 22. Uredbe br. 1008/2008, predviđa načelo slobodnog utvrđivanja cijene, prema kojemu zračni prijevoznici mogu utvrditi osnovnu cijenu karata koja ne uključuje predaju prtljage i potom tu cijenu povisiti ako kupac želi izvršiti takvu predaju. Suprotno tome, Instituto Galego de Consumo ističe da se propisi Unije koji se odnose na slobodu utvrđivanja cijene zračnog prijevoza ne protive odredbama španjolskog prava koje, propisujući sadržaj ugovora o zračnom prijevozu, putniku priznaju pravo da u uslugu prijevoza automatski uključi predaju prtljage određenih značajki.

               20

               Prema sudu koji je uputio zahtjev španjolski propisi potrošaču jasno priznaju pravo da u svakom slučaju preda jedan komad prtljage određenih značajki bez doplate na osnovi cijenu zrakoplovne karte. Navedeno pravo, prema shvaćanju tog suda, predstavlja logičnu i razumnu mjeru zaštite potrošača koja se tiče samog dostojanstva putnika. Budući da je to pravo uključeno u zakonsku definiciju ugovora o zračnom prijevozu, među uslugama koje sva društva koja obavljaju tu djelatnost općenito moraju pružati, ono se, smatra navedeni sud, ne protivi načelu slobodnog utvrđivanja cijene zračnog prijevoza.

               21

               U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev ističe da putnik odlučuje o tome želi li predati prtljagu i da prijevoz predane prtljage utječe na troškove goriva te na upravljanje letom. Prema njegovu mišljenju, međutim, isti je slučaj i s putnikovom specifičnom težinom ili s korištenjem nužnika u zrakoplovu tijekom leta, što zračnim prijevoznicima ne daje mogućnost da na temelju tih čimbenika povise osnovnu cijenu karte jer bi se takvom praksom, prema mišljenju tog suda, zadiralo u dostojanstvo putnika i prava koja ima kao potrošač.

               22

               Navedeni sud iznosi da je u predmetnom slučaju M. J. Arias Villegas bila privučena niskom cijenom, istaknutom na internetskoj stranici Vueling Airlinesa. Prilikom kupnje karte otkrila je da u tu cijenu nije uključena predaja prtljage koja je za predviđeno putovanje bila logična. Time je, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, potrošač bio prisiljen ne samo odreći se prava na predaju jednog komada prtljage po putniku koje mu je priznato španjolskim propisima nego i za predaju prtljage izvršiti nadoplatu koja nije bila prethodno naznačena na internetskoj stranici navedenog zračnog prijevoznika.

               23

               U tim je okolnostima Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo no 1 de Ourense odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li članak 22. stavak 1. Uredbe [br. 1008/2008] tumačiti na način da se protivi nacionalnom pravilu (članak 97. [LNA]) koje društvima za zračni prijevoz nalaže da u svakom slučaju putnicima priznaju pravo da bez doplate i povišenja ugovorene osnovne cijene kupljene karte predaju jedan komad prtljage?“

         O prethodnom pitanju

               24

               Sud koji je uputio zahtjev u biti pita protivi li se članak 22. stavak 1. Uredbe br. 1008/2008 pravilu nacionalnog prava koje zračnim prijevoznicima nalaže da u okviru cijene zrakoplovne karte u svim slučajevima prevoze ne samo putnika nego i prtljagu koju je predao, ako ona odgovara određenim zahtjevima, osobito u pogledu težine, bez mogućnosti da zahtijevaju bilo kakvu doplatu za prijevoz takve prtljage.

               25

               Najprije valja naznačiti da je španjolska vlada u svom pisanom očitovanju te na raspravi pred Sudom navela da sud koji je uputio zahtjev pogrešno tumači nacionalno zakonodavstvo o kojem je riječ u glavnom postupku. Prema njenom mišljenju, to se zakonodavstvo odnosi na sadržaj ugovora o zračnom prijevozu i predviđa, među ostalim, obvezu zračnih prijevoznika da osiguraju prijevoz prtljage putnika. Španjolska vlada smatra da ta odredba ne uređuje cijenu karte niti na bilo koji način obvezuje zračne kompanije da besplatno prevoze predanu prtljagu.

               26

               U tom pogledu valja podsjetiti da Sud u okviru prethodnog postupka nije nadležan odlučivati o tumačenju nacionalnih odredaba niti ocjenjivati je li ih sud koji je uputio zahtjev pravilno protumačio (vidjeti osobito presude Corsten, C‑58/98, EU:C:2000:527, t. 24.; Dynamic Medien, C‑244/06, EU:C:2008:85, t. 19.; Angelidaki i dr., C‑378/07 do C‑380/07, EU:C:2009:250, t. 48. i Samba Diouf, C‑69/10, EU:C:2011:524, t. 59.).

               27

               U tim okolnostima, zahtjev za prethodnu odluku treba ispitati polazeći od pretpostavke suda koji je uputio zahtjev prema kojoj propisi o kojima je riječ u glavnom postupku nalažu zračnim prijevoznicima da u okviru cijene zrakoplovne karte u svim slučajevima prevoze predanu prtljagu putnika, ako ta prtljaga odgovara određenim zahtjevima, osobito u pogledu težine, bez mogućnosti da zahtijevaju bilo kakvu doplatu po toj osnovi.

               28

               Valja napomenuti da se Uredbom br. 1008/2008 uređuje, osobito, utvrđivanje cijena usluga zračnog prijevoza unutar Unije. U tom pogledu sukladno članku 21. stavku 1. te uredbe zračni prijevoznici slobodno utvrđuju „tarife zračnog prijevoza“ koje su definirane u članku 2. točki 18. te uredbe, kao, osobito, cijene koje se plaćaju zračnim prijevoznicima za zračni prijevoz putnika te uvjete pod kojima te cijene vrijede. Uredba br. 1008/2008, prema tome, izričito predviđa slobodu utvrđivanja cijena u pogledu prijevoza putnika, ne obuhvaćajući izričito utvrđivanje cijena usluge prijevoza prtljage koju su putnici predali.

               29

               Međutim, što se tiče pojma „tarifâ zračnog prijevoza“ iz članka 2. točke 18. Uredbe br. 1008/2008, treba ustvrditi da postoje određene razlike među jezičnim verzijama te odredbe. Iako se u verziji na švedskom jeziku, kao i u onoj na francuskom, govori o „cijenama za putnike“ („passagerarpriser“), u verzijama na engleskom („air fares“) i španjolskom jeziku („tarifas aéreas“) spominju se „tarife zračnog prijevoza“, u verzijama na njemačkom („Flugpreise“) i finskom jeziku („lentohinnat“) „cijene letova“, dok se u verzijama navedene uredbe na danskom („flybilletpriser“) i estonskom jeziku („piletihinnad“) govori o „cijenama karata“.

               30

               U tom pogledu valja podsjetiti na ustaljenu sudsku praksu Suda prema kojoj nužnost jedinstvene provedbe i stoga tumačenja odredaba prava Unije isključuje mogućnost da se, u slučaju dvojbi, tekst pojedine odredbe razmatra izdvojeno u jednoj od svojih verzija i zahtijeva tumačenje i provedbu s obzirom na verzije utvrđene u drugim službenim jezicima (vidjeti osobito presude Stauder, 29/69, EU:C:1969:57, t. 3.; EMU Tabac i dr., C‑296/95, EU:C:1998:152, t. 36. i Profisa, C‑63/06, EU:C:2007:233, t. 13.).

               31

               U slučaju razlika između pojedinih jezičnih verzija jednog akta Unije, spornu odredbu treba tumačiti s obzirom na opću strukturu i cilj propisa čiji je ona dio (vidjeti osobito presude Bouchereau, 30/77, EU:C:1977:172, t. 14.; Italija/Komisija, C‑482/98, EU:C:2000:672, t. 49., te Eleftheri tileorasi i Giannikos, C‑52/10, EU:C:2011:374, t. 24.).

               32

               U tim okolnostima valja prije svega istaknuti da je u poglavlju IV. Uredbe br. 1008/2008, u kojem se nalaze odredbe o utvrđivanju cijena, članak 22. stavak 1. koji se odnosi na slobodu utvrđivanja cijene upotpunjen člankom 23. stavkom 1. koji ima za cilj zajamčiti, osobito, obavješćivanje i transparentnost cijena usluga u zračnom prijevozu iz zračne luke smještene na državnom području države članice i koji, među ostalim, pridonosi zaštiti korisnika tih usluga (vidjeti u tom smislu presudu ebookers.com Deutschland, C‑112/11, EU:C:2012:487, t. 13.). U tom pogledu potonja odredba predviđa obveze obavješćivanja i transparentnosti koje se, osobito, tiču mjerodavnih uvjeta za cijene zračnog prijevoza, konačne cijene koja se plaća, cijene zračnog prijevoza i neizbježnih i predvidivih elemenata koji se dodaju toj cijeni, kao i opcijskih doplata u vezi s uslugama koje upotpunjuju samu uslugu zračnog prijevoza.

               33

               Unatoč činjenici da se članak 23. stavak 1. Uredbe br. 1008/2008 izričito ne odnosi na utvrđivanje cijene prijevoza prtljage, valja smatrati da je ono obuhvaćeno obvezama koje su predviđene tom odredbom, osobito imajući u vidu mogućnost učinkovite usporedbe cijena zračnog prijevoza kao cilj naveden u uvodnoj izjavi 16. te uredbe.

               34

               K tome, kako je naglasio nezavisni odvjetnik u točki 46. svog mišljenja, treba naznačiti da doplata povezana s predajom prtljage predstavlja uvjet pod kojim vrijedi cijena koju treba platiti zračnom prijevozniku za uslugu zračnog prijevoza putnika, u smislu članka 2. točke 18. Uredbe br. 1008/2008.

               35

               Prema tome, valja smatrati da se Uredba br. 1008/2008 primjenjuje na utvrđivanje cijene prijevoza prtljage.

               36

               Što se tiče načina na koji te cijene moraju biti utvrđene, članak 23. stavak 1. Uredbe br. 1008/2008 zahtijeva, s jedne strane, da se neizbježni i predvidivi elementi cijene usluge zračnog prijevoza u svakom trenutku navedu kao sastavni dijelovi konačne cijene koju treba platiti i, s druge strane, da se doplate koje se odnose na uslugu koja nije ni obvezna ni nužna za samu uslugu zračnog prijevoza priopće na jasan, transparentan i nedvosmislen način na samom početku postupka rezervacije, te da ih kupac može izričito prihvatiti (vidjeti u tom smislu presudu ebookers.com Deutschland, EU:C:2012:487, t. 14.).

               37

               Na taj način, kako bi se odgovorilo na pitanje dopušta li Uredba br. 1008/2008 da se nametne plaćanje odvojene cijene prijevoza predane prtljage, valja utvrditi je li cijena koju treba platiti za prijevoz takve prtljage neizbježan i predvidiv element cijene usluge zračnog prijevoza ili je riječ o opcijskoj doplati koja se odnosi na dodatnu uslugu.

               38

               U tom pogledu, uobičajena je poslovna praksa zračnih prijevoznika bila omogućiti putnicima predaju prtljage bez plaćanja dodatnih troškova. Budući da su se uslijed sve raširenijeg korištenja zračnim prijevozom poslovni modeli zračnih prijevoznika značajno razvili, valja ustvrditi da neki od njih slijede poslovni model koji se sastoji u ponudi usluga zračnog prijevoza po najnižoj cijeni. U tim okolnostima trošak povezan s prijevozom prtljage, kao sastavni dio cijene takvih usluga, postao je relativno veći nego prije, pa bi zračni prijevoznici mogli po toj osnovi zahtijevati plaćanje doplate. K tome ne treba isključiti mogućnost da bi pojedini putnici u zračnom prometu radije putovali bez predane prtljage ako bi to snizilo cijenu njihove karte.

               39

               Iz navedenih razmatranja proizlazi da cijena koju treba platiti za prijevoz predane prtljage putnika u zračnom prometu može predstavljati opcijsku doplatu u smislu članka 23. stavka 1. Uredbe br. 1008/2008, s obzirom na to da se takva usluga ne može smatrati obveznom ili nužnom za prijevoz tih putnika.

               40

               Suprotno tome, u pogledu prtljage koja nije predana, to jest ručne prtljage, valja naznačiti, s ciljem davanja cjelovitog odgovora sudu koji je uputio zahtjev, da takvu prtljagu treba načelno smatrati elementom koji je nužan za prijevoz putnika, zbog čega prijevoz te prtljage ne može biti predmet doplate, ako ona zadovoljava razumne uvjete u pogledu težine i dimenzija te je u skladu s važećim sigurnosnim zahtjevima.

               41

               Naime, kako je to učinio nezavisni odvjetnik u točkama 54. i 55. svog mišljenja, valja upozoriti na postojeće razlike između značajki usluge prijevoza predane prtljage, s jedne strane, i usluge prijevoza ručne prtljage, s druge. U tom pogledu, nakon predaje prtljage zračni prijevoznik preuzima odgovornost za njezino rukovanje i nadzor, što mu može prouzročiti dodatne troškove. Navedeno, međutim, nije slučaj s prijevozom prtljage koja nije predana, osobito s osobnim predmetima koje putnik nosi sa sobom.

               42

               Navedena razlika između prijevoza predane i ručne prtljage odražava se, k tome, u propisima o odgovornosti zračnog prijevoznika za štetu na prtljazi, kako proizlazi iz odredaba Montrealske konvencije, koje je Unija stranka. U skladu s člankom 17. stavkom 2. te konvencije zračni je prijevoznik odgovoran za štetu na predanoj prtljazi ako se događaj koji je prouzrokovao štetu zbio u zrakoplovu ili tijekom bilo kojeg razdoblja u kojem je navedena prtljaga bila pod nadzorom prijevoznika, dok je u slučaju prtljage koja nije predana prijevoznik odgovoran samo ako je šteta nastala njegovom pogreškom ili pogreškom njegovih službenika ili agenata.

               43

               U pogledu nacionalnih propisa poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, koji nalažu zračnim prijevoznicima da u okviru cijene zrakoplovne karte u svim slučajevima prevoze ne samo putnika nego i prtljagu koju je predao, ako ona odgovara određenim zahtjevima, osobito u pogledu težine, bez mogućnosti da zahtijevaju bilo kakvu doplatu za prijevoz takve prtljage, treba ustvrditi da takvi propisi očito ne dopuštaju zračnim prijevoznicima da odvojeno zaračunaju doplatu za prijevoz prtljage i da, prema tome, slobodno utvrde cijenu prijevoza putnika.

               44

               U tom pogledu valja naznačiti da se pravo Unije ne protivi tome da države članice, ne zadirući time u provedbu, osobito, pravila u području zaštite potrošača (vidjeti u tom smislu presudu ebookers.com Deutschland, EU:C:2012:487, t. 17.), urede određene aspekte ugovora o zračnom prijevozu, osobito kako bi zaštitile potrošače od nepoštenih praksi. Takvi propisi, međutim, ne smiju dovesti u pitanje odredbe Uredbe br. 1008/2008 o utvrđivanju cijena.

               45

               Međutim, nacionalni propisi koji zahtijevaju da cijena koju treba platiti za prijevoz predane prtljage bude u svim slučajevima uključena u osnovnu cijenu zrakoplovne karte, zabranjuju svako utvrđivanje cijene koje bi bilo različito za zrakoplovnu kartu koja uključuje pravo predaje prtljage i za zrakoplovnu kartu koja ne uključuje takvu mogućnost. Stoga ne samo da povređuju pravo zračnih prijevoznika da slobodno utvrđuju cijene usluga zračnog prijevoza putnika te uvjete pod kojima te cijene važe, sukladno članku 2. točki 18. i članku 22. stavku 1. Uredbe br. 1008/2008, nego također mogu dovesti u pitanje cilj te uredbe koji se sastoji u omogućavanju učinkovite usporedbe takvih cijena u mjeri u kojoj zračni prijevoznici obuhvaćeni takvim nacionalnim propisima nisu ovlašteni odvojeno iskazati cijenu usluge prijevoza predane prtljage, dok to mogu učiniti zračni prijevoznici na koje se primjenjuju propisi druge države članice.

               46

               K tome, budući da ostvarivanje cilja koji se sastoji u omogućavanju učinkovite usporedbe cijena usluga zračnog prijevoza pretpostavlja strogo poštovanje zahtjeva iz članka 23. stavka 1. Uredbe br. 1008/2008, treba istaknuti da je na nadležnim nacionalnim tijelima da prema potrebi provjere je li Vueling Airlines stvarno poštovao obveze obavješćivanja i transparentnosti koje ima na temelju navedene odredbe.

               47

               Naposljetku, obveza je suda koji je uputio zahtjev da interni propis koje mora primijeniti tumači, u najvećoj mogućoj mjeri, u skladu sa zahtjevima prava Unije (presude Engelbrecht, C‑262/97, EU:C:2000:492, t. 39.; ČEZ, C‑115/08, EU:C:2009:660, t. 138, i Wall, C‑91/08, EU:C:2010:182, t. 70.).

               48

               Ako usklađenim tumačenjem nacionalnog prava nije moguće ostvariti cilj kojem teži pravo Unije, nacionalni sud osobito ima dužnost osigurati puni učinak odredaba prava Unije ostavljajući neprimijenjenom, ako smatra da je to potrebno, svaku suprotnu odredbu nacionalnog prava (vidjeti u tom smislu presude Simmenthal, 106/77, EU:C:1978:49, t. 24.; Berlusconi i dr., C‑387/02, C‑391/02 i C‑403/02, EU:C:2005:270, t. 72.; Pupino, C‑105/03, EU:C:2005:386, t. 43., te Melki i Abdeli, C‑188/10 i C‑189/10, EU:C:2010:363, t. 43.).

               49

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da članak 22. stavak 1. Uredbe br. 1008/2008 treba tumačiti na način da se protivi propisima poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, koji nalažu zračnim prijevoznicima da u okviru cijene zrakoplovne karte u svim slučajevima prevoze ne samo putnika nego i prtljagu koju je predao, ako ona odgovara određenim zahtjevima, osobito u pogledu težine, bez mogućnosti da zahtijevaju bilo kakvu doplatu za prijevoz takve prtljage.

         Troškovi

               50

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                     Članak 22. stavak 1. Uredbe (EZ) br. 1008/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 24. rujna 2008. o zajedničkim pravilima za obavljanje zračnog prijevoza u Zajednici treba tumačiti na način da se protivi propisima poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, koji nalažu zračnim prijevoznicima da u okviru cijene zrakoplovne karte u svim slučajevima prevoze ne samo putnika nego i prtljagu koju je predao, ako ona odgovara određenim zahtjevima, osobito u pogledu težine, bez mogućnosti da zahtijevaju bilo kakvu doplatu za prijevoz takve prtljage.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: španjolski


Presuda Općeg suda (žalbeno vijeće) od 2010. svibanj 12.#Europska komisija protiv Stefan Meierhofer.#Predmet T-560/08 P.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 16. lipnja 2015.#Best-Lock (Europe) Ltd protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak za proglašenje žiga ništavim – Trodimenzionalni žig Zajednice – Oblik figurice‑igračke s izbočinom – Apsolutni razlozi za odbijanje – Znak koji se sastoji isključivo od oblika koji proizlazi iz same vrste proizvoda – Znak koji se sastoji isključivo od oblika proizvoda potrebnog za postizanje nekog tehničkog rezultata – Članak 7. stavak 1. točka (e) podtočke i. i ii. Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-396/14.


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 29. listopada 2015.#Europska komisija protiv ANKO AE Antiprosopeion, Emporiou kai Viomichanias.#Žalba – Arbitražna klauzula – Sedmi okvirni program za istraživanja, tehnološki razvoj i demonstracijske aktivnosti (2007. – 2013.) – Ugovori o financijskoj podršci Europske unije projektima Perform i Oasis – Nepravilnosti utvrđene prilikom revizije drugih projekata – Komisijina odluka o obustavi isplate naknade za iznose koje je korisnik predujmio – Prihvatljivi troškovi – Iskrivljavanje elemenata spisa.#Predmet C-78/14 P.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      29. listopada 2015. (
            *
         )
      „Žalba — Arbitražna klauzula — Sedmi okvirni program za istraživanja, tehnološki razvoj i demonstracijske aktivnosti (2007. 2013.) — Ugovori o financijskoj podršci Europske unije projektima Perform i Oasis — Nepravilnosti utvrđene prilikom revizije drugih projekata — Komisijina odluka o obustavi isplate naknade za iznose koje je korisnik predujmio — Prihvatljivi troškovi — Iskrivljavanje elemenata spisa“
      U predmetu C‑78/14 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 13. veljače 2014.,

         Europska komisija, koju zastupaju D. Triantafyllou, B. Conte i R. Lyal, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
      tužitelj,
      a druga stranka postupka je:

         ANKO AE Antiprosopeion, Emporiou kai Viomichanias, sa sjedištem u Ateni (Grčka), koji zastupaju V. Christianos i S. Paliou, dikigoroi,
      tužitelj u prvom stupnju,
      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: A. Tizzano, potpredsjednik Suda u svojstvu predsjednika prvog vijeća, F. Biltgen, A. Borg Barthet, M. Berger (izvjestiteljica) i S. Rodin, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: L. Hewlett, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 11. prosinca 2014.,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 5. ožujka 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Svojom žalbom Europska komisija od Suda zahtijeva da ukine presudu Općeg suda Europske unije od 12. prosinca 2013., ANKO/Komisija (T‑117/12, EU:T:2013:643, u daljnjem tekstu: pobijana presuda) kojom joj je naloženo da društvu ANKO AE Antiprosopeion, Emporiou kai Viomichanias (u daljnjem tekstu: ANKO) plati iznose u pogledu kojih je na temelju točke II.5. stavka 3. podtočke (d) Općih uvjeta u Prilogu II. ugovoru o dodjeli bespovratnih sredstava projektima Perform i Oasis obustavila isplatu (u daljnjem tekstu: Opći uvjeti), uvećane za kamate.

         Pravni okvir

               2

               U skladu s Uredbom (EZ) br. 1906/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 18. prosinca 2006. o utvrđivanju pravila za sudjelovanje poduzeća, istraživačkih centara i sveučilišta u aktivnostima u okviru Sedmog okvirnog programa te za širenje rezultata istraživanja (2007. – 2013.) (SL L 391, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 40., str. 52.), u okviru koji je utvrđen Odlukom br. 1982/2006/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 18. prosinca 2006. o Sedmom okvirnom programu Europske zajednice za istraživanja, tehnološki razvoj i demonstracijske aktivnosti (2007. – 2013.) (SL L 412, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 23., str. 273.), a osobito Specifičnim programom „Suradnja“, Komisija Europskih zajednica, nastupajući za račun Zajednice, sklopila je 19. prosinca 2007. i 21. siječnja 2008. ugovore o dodjeli bespovratnih sredstava br. 215754 i 215952 s društvima Siemens SA i FIMI Srl, u svojstvu koordinatora dvaju različitih konzorcija u kojima je sudjelovao i ANKO.

               3

               Predmet tih ugovora bilo je financiranje projekta „Otvorena arhitektura za pristupne usluge, integraciju i normizaciju“ (projekt Oasis) kao i projekta „Složeni višeparametarski sustav za učinkovitu i trajnu procjenu i praćenje motoričke sposobnosti u slučaju Parkinsonove bolesti i drugih neurodegenerativnih bolesti (projekt Perform).

               4

               Na temelju točke II.5. stavka 3. podtočke (d) Općih uvjeta, nakon primitka izvještaja iz točke II.4. Općih uvjeta, Komisija može u svako doba suspendirati plaćanja svih ili dijela iznosa namijenjenih dotičnom korisniku:

                        —

                        ako izvršeni radovi ne odgovaraju odredbama ugovora o dodjeli bespovratnih sredstava;

                        —

                        ako korisnik mora državi čiji je državljanin vratiti iznos koji je neosnovano primio po osnovi državne potpore;

                        —

                        u slučaju povrede odredbi ugovora o dodjeli bespovratnih sredstava, ili ako postoji sumnja ili pretpostavka da su te odredbe povrijeđene, osobito nakon inspekcija ili revizija predviđenih u točkama II.22. i II.23. Općih uvjeta;

                        —

                        u slučaju sumnje u nepravilnost koju je počinio jedan korisnik ili više njih u izvršavanju predmetnog ugovora o dodjeli bespovratnih sredstava i

                        —

                        u slučaju sumnje u nepravilnost ili utvrđenja nepravilnosti koju je počinio jedan korisnik ili više njih u izvršenju drugog ugovora o dodjeli bespovratnih sredstava koji je financiran iz općeg proračuna Europske unije ili proračuna kojima ona upravlja. U takvom slučaju plaćanja se trebaju obustaviti ako je nepravilnost ozbiljna i sustavna i ako može utjecati na izvršenje predmetnog ugovora o dodjeli bespovratnih sredstava.

               5

               U skladu s točkom II.14. stavkom 1. prvim podstavkom podtočkama (a) do (d) Općih uvjeta, koja se odnosi na prihvatljive troškove projekta, ti troškovi moraju, s jedne strane, biti stvarni i, s druge strane, biti utvrđeni u skladu s uobičajenim računovodstvenim načelima i praksom koje korisnik primjenjuje u svojem računovodstvu i upravljanju. Računovodstvene metode koje se primjenjuju na iskazivanje troškova i prihoda moraju biti sukladne računovodstvenim pravilima koja se primjenjuju u državi u kojoj ugovaratelj ima poslovni nastan i moraju omogućiti sravnjivanje nastalih troškova i prihoda ostvarenih u okviru ostvarenja projekta s odgovarajućim financijskim obrascima i dokazima.

               6

               Na temelju točke II.14. stavka 1. drugog podstavka Općih uvjeta, iznimno od odredbi prvog podstavka podtočke (a) istog stavka, korisnici mogu odabrati mogućnost prema kojoj trebaju prijaviti prosječne troškove osoblja ako su ispunjeni sljedeći kumulativni kriteriji:

                        —

                        metoda izračuna prosječnih troškova osoblja jest ona koju je korisnik prijavio kao svoju uobičajenu metodu troškovnog računovodstva; stoga se ona ujednačeno primjenjuje na sva korisnikova sudjelovanja koja su obuhvaćena okvirnim programima;

                        —

                        metoda izračuna temelji se na stvarnim troškovima korisnikova osoblja kako su iskazani u njegovim zakonom propisanim kontima, bez procijenjenih stavki ili stavki proračuna;

                        —

                        metoda izračuna iz prosječnih iznosa troškova osoblja isključuje sve neprihvatljive troškovne stavke kako su određene stavkom 3. navedene točke kao i sve troškove koji se uračunavaju u ostale troškovne kategorije, kako bi se izbjeglo dvostruko financiranje istih troškova i

                        —

                        broj proizvodnih sati koji se primjenjuje prilikom izračuna prosječnih satnica odgovara korisnikovoj uobičajenoj praksi upravljanja, pod uvjetom da ona odražava korisnikova stvarna pravila o radu u skladu s mjerodavnim nacionalnim zakonodavstvom i kolektivnim ugovorima i ugovorima te da se temelje na provjerljivim podacima.

               7

               Točka II.15. stavak 1. Općih uvjeta određuje da u izravne troškove ulaze svi troškovi koji se mogu izravno pripisati projektu i koje je korisnik odredio kao takve, u skladu sa svojim računovodstvenim načelima i uobičajenim internim pravilima. Što se tiče troškova osoblja, mogu se uračunati samo troškovi sati koje su za potrebe projekta stvarno odradile osobe koje izravno obavljaju poslove i koje moraju biti izravno zaposlene kod korisnika, raditi pod njegovim isključivim tehničkim nadzorom i odgovornošću i primati plaću u skladu s njegovom uobičajenom praksom.

         Okolnosti spora

               8

               ANKO je društvo osnovano u skladu s grčkim pravom čija je djelatnost prodaja i proizvodnja metalurških proizvoda kao i elektroničkih i telekomunikacijskih proizvoda, uređaja i strojeva. Od 2006. sudjelovao je u provedbi više projekata koje je subvencionirala Unija.

               9

               Dopisom od 1. kolovoza 2011. Komisija je obavijestila ANKO da planira provesti financijsku reviziju, među ostalim, u pogledu projekata Perform i Oasis.

               10

               Ocjenjujući u bitnome da su postojali valjani razlozi za sumnju u moguću povredu Ugovora o dodjeli bespovratnih sredstava u pogledu tih projekata i osobito točke II.5. stavka 3. podtočke (d) Općih uvjeta zbog postojanja nepravilnosti koje je počinio ANKO, Komisija je dvama dopisima od 9. kolovoza 2011. preventivno obustavila plaćanja tom društvu iznosa predviđenih tim ugovorima.

         Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

               11

               Tužbom podnesenom na temelju članka 272. UFEU‑a i arbitražnih klauzula sadržanih u predmetnim ugovorima o dodjeli bespovratnih sredstava ANKO je od Općeg suda zahtijevao da:

                        —

                        utvrdi da obustava plaćanja koju je Komisija odredila po osnovi projekata Perform i Oasis predstavlja povredu njezinih ugovornih obveza;

                        —

                        „naloži“ Komisiji da mu isplati iznos od 637.117,17 eura s naslova projekta Perform, uvećan za kamate predviđene točkom II.5. stavkom 5. Općih uvjeta računajući od dostave te tužbe;

                        —

                        „naloži“ Komisiji da utvrdi da ANKO toj instituciji nije dužan vratiti iznos od 56.390 eura koji mu je isplaćen s naslova projekta Oasis i

                        —

                        naloži Komisiji snošenje troškova.

               12

               U prilog svojoj tužbi ANKO je posebno tvrdio da je navedena obustava izvršena protivno ugovorima o dodjeli bespovratnih sredstava koji se odnose na projekte Perform i Oasis i načelu savjesnosti i poštenja kao i bez ikakve pravne osnove.

               13

               U točki 79. pobijane presude Opći sud prihvatio je tužbeni razlog koji je ANKO istaknuo u prilog prvoj točki tužbenog zahtjeva, sukladno kojem je Komisija obustavila plaćanja za projekte Oasis i Perform bez pravne osnove i protivno ugovorima o dodjeli bespovratnih sredstava koji se odnose na te projekte.

               14

               Također je u točki 93. te presude Opći sud prihvatio drugu točku tužbenog zahtjeva kojom se traži da se Komisiji naloži plaćanje iznosa suspendiranih po osnovi projekta Perform a da to plaćanje ne prejudicira prihvatljivost troškova koje je prijavio ANKO.

               15

               Nasuprot tomu, u točki 98. pobijane presude Opći sud odbio je treću točku tužbenog zahtjeva.

         Postupak pred Sudom i zahtjevi stranaka

               16

               Svojom žalbom Komisija od Suda zahtijeva da ukine pobijanu presudu i da ANKO‑u naloži snošenje troškova. ANKO smatra da žalbu treba odbiti i snošenje troškova naložiti Komisiji.

               17

               Zahtjevom podnesenim tajništvu Suda 17. veljače 2014. Komisija je zahtijevala od Suda da suspendira izvršenje pobijane presude do objave presude o žalbi. Dopisom podnesenim tajništvu Suda 18. veljače 2014. Komisija je također zahtijevala da se, čak i prije nego što druga strana podnese svoje očitovanje, taj zahtjev privremeno prihvati do objave rješenja kojim se završava postupak privremene pravne zaštite.

               18

               Svojim rješenjima Komisija/ANKO (C‑78/14 P‑R, EU:C:2014:93) i Komisija/ANKO (C‑78/14 P‑R, EU:C:2014:239) potpredsjednik Suda odlučio je, kao prvo, da se suspendira izvršenje pobijane presude do objave rješenja kojim se završava postupak privremene pravne zaštite, čak i prije nego što druga strana podnese svoje očitovanje, i, kao drugo, da se suspendira izvršenje pobijane presude do objave presude kojom se završava postupak povodom žalbe u ovom predmetu.

         O žalbi

               19

               Komisija ističe jedan jedini žalbeni razlog prema kojem je Opći sud pogrešno protumačio Opće uvjete. Taj žalbeni razlog podijeljen je na pet dijelova.

               20

               Kao prvo, Komisija ističe da je Opći sud pogrešno ocijenio tešku i sustavnu narav nepravilnosti kao razloga za obustavu. Kao drugo, poziva se na pogrešnu ocjenu vjerojatnosti ili opasnosti ponavljanja nepravilnosti. Kao treće, Komisija tvrdi da je Opći sud izveo pogrešan zaključak na temelju ANKO‑ovih ad hoc korekcija. Kao četvrto, Komisija Općem sudu prigovara da je pogrešno protumačio mogućnost korištenja prosječnim troškovima i da je pogrešno primijenio tu mogućnost na fiktivne troškove, što je dovelo do iskrivljavanja dokaza. I na kraju, kao peto, Komisija se poziva na to da je došlo do zabune u pogledu primjene pretpostavki za obustavu, za koje je dovoljna sumnja, i pretpostavki prihvatljivosti troškova, za koje se traži da su utvrđeni sa sigurnošću.

         Uvodna očitovanja

               21

               Treba podsjetiti da je, u skladu s člankom 256. UFEU‑a i člankom 58. prvim stavkom Statuta Suda Europske unije, žalba ograničena na pitanja prava te da se može podnijeti zbog nenadležnosti Općeg suda, zbog povrede postupka pred Općim sudom kojom se povređuju interesi podnositelja žalbe te zbog povrede prava Unije od strane Općeg suda (presuda Commune de Millau i SEMEA/Komisija, C‑531/12 P, EU:C:2014:2008, t. 55.).

               22

               Stoga je Opći sud jedini nadležan utvrditi činjenice, osim u slučaju kada sadržajna netočnost njegovih utvrđenja proizlazi iz dijelova spisa koji su mu podneseni, te ocijeniti podnesene dokaze. Dakle, utvrđivanje tih činjenica i ocjenjivanje tih dokaza ne predstavlja, osim u slučaju njihova iskrivljavanja, pravno pitanje koje je kao takvo podložno nadzoru Suda (presuda Commune de Millau i SEMEA/Komisija, C‑531/12 P, EU:C:2014:2008, t. 56. kao i navedena sudska praksa).

               23

               S tim u vezi nezavisni odvjetnik u točkama 24. i 26. svojeg mišljenja istaknuo je da se ispitivanje koje je Opći sud proveo u pogledu neke ugovorne odredbe ne može smatrati pravnim tumačenjem pa ga stoga nije moguće provjeravati u žalbenom postupku a da se time ne zadire u nadležnost Općeg suda u pogledu utvrđivanja činjenica. Nasuprot tomu, navodna povreda prava Unije koje se primjenjuje na ugovor podliježe nadzoru Suda poput onoga u žalbenom postupku.

               24

               U ovom predmetu za oba dotična ugovora o dodjeli bespovratnih sredstava, u skladu s člankom 9. tih ugovora, prema njihovu sadržaju mjerodavne su odredbe prava Unije koje se odnose na Sedmi okvirni program za istraživanja, tehnološki razvoj i demonstracijske aktivnosti, Uredba Vijeća (EZ, Euratom) br. 1605/2002 od 25. lipnja 2002. o Financijskoj uredbi koja se primjenjuje na opći proračun Europskih zajednica (SL L 248, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 2., str. 145.) te, podredno, belgijsko pravo.

               25

               Međutim, Komisija se ne poziva na povredu tih odredbi prava Unije.

               26

               Navedenih pet dijelova jedinstvenog žalbenog razloga treba ispitati s obzirom na ta razmatranja.

         Prvi, drugi, treći i peti dio žalbenog razloga

      Argumentacija stranaka
      – Prvi dio

               27

               Komisija u biti prigovara da je Opći sud počinio pogrešku prilikom tumačenja točke II.5. stavka 3. podtočke (d) Općih uvjeta kao i prilikom primjene te odredbe na ocjenu „teške i sustavne“ naravi predmetnih nepravilnosti kao razloga za obustavu plaćanja predviđenih ugovorima o dodjeli bespovratnih sredstava u projektima Perform i Oasis.

               28

               Ona u tom pogledu ističe da se obustava plaćanja nije temeljila na rezultatima izvješća o financijskoj reviziji spornih projekata, nego na teškim i sustavnim nepravilnostima koje su utvrđene prilikom ranijih financijskih nadzora tijekom 2006. i 2008. u vezi s drugim projektima u kojima je sudjelovao ANKO kao i na njegovu odbijanju da se uskladi s preporukama koje je primio prilikom posljednjeg nadzora.

               29

               Te nepravilnosti ponajprije su se odnosile na uračunavanje uvećanih troškova kao izravnih troškova osoblja za usluge koje su obavile osobe bez traženih znanstvenih kvalifikacija kao i na metodologiju izračuna rashoda, što je dovelo do uvećanja procjene prihvatljivih troškova i gubitka pouzdanosti sustava evidentiranja radnih sati.

               30

               Nasuprot tomu, ANKO uvodno tvrdi da je žalba koja samo ponavlja tužbene razloge i argumente koji su već izneseni pred Općim sudom nedopuštena jer ona u stvari predstavlja zahtjev za obično preispitivanje tužbe podnesene Općem sudu. Usto se Komisija u svojim argumentima poziva na činjenice, dok žalba mora biti ograničena na pravna pitanja.

               31

               Što se tiče merituma, ANKO u biti tvrdi da Opći sud nije odbio utvrditi da su navodne „nepravilnosti teške i sustavne“, kako to Komisija pogrešno navodi. Naprotiv, Opći je sud zaključio da Komisija nije pružila dokaz da su ANKO‑ove „nepravilnosti“ bile teške i sustavne, iako je na toj instituciji bio teret dokazivanja tih činjenica.

         – Drugi dio

               32

               Komisija tvrdi da je ANKO‑ova „metodologija“ izračuna troškova osoblja uzrok nepravilnosti jer istodobno povećava i broj sati i naknadu članovima osoblja. Ta je nepoštena praksa već bila utvrđena u drugim projektima pa je stoga mogla imati utjecaj i na izvršavanje predmetnih projekata. Opći je sud odbijanjem da prizna takvu vjerojatnost ili postojanje sumnje također pogrešno protumačio dotičnu ugovornu odredbu.

               33

               ANKO pak navodi da Komisija u drugom dijelu žalbenog razloga samo ponavlja argumente koje je već iznijela u prvostupanjskom postupku te smatra da su nedopušteni. Što se tiče merituma, ANKO tvrdi da je Opći sud ispitao i razmotrio činjenice i dokaze koje su stranke podnijele te da je zaključio da Komisija, iako je na njoj bio teret dokazivanja, nije pružila dokaz o tome da su nepravilnosti koje je ANKO počinio u prethodnim projektima mogle utjecati na izvršavanje projekata Perform i Oasis. Stoga Komisija pogrešno tvrdi da je Opći sud „odbio“ priznati da nepravilnosti koje su ANKO‑u stavljene na teret u projektima Šestog okvirnog programa mogu utjecati na njihovo izvršavanje.

         – Treći dio

               34

               Komisija priznaje da je ANKO izvršio korekcije i povrat novca. Međutim, to ne znači da je konačno promijenio svoju opću „metodologiju“. ANKO je jednostavno izvršio ad hoc korekcije ondje gdje su otkrivene nepravilnosti, a novac je vratio samo u pogledu određenih iznosa za koje je optužen da ih je neosnovano primio i pritom nije poduzeo opće mjere u pogledu nadzora zaposlenika i njihovih kvalifikacija ovisno o dotičnom programu ili u pogledu točnog evidentiranja radnih sati osoblja, a koje bi mogle spriječiti da se ponovno primjenjuje stara „praksa“.

               35

               ANKO smatra da je treći dio žalbenog razloga nedopušten, s obzirom na to da je Komisija argumentaciju na koju se poziva njemu u prilog već istaknula u prvostupanjskom postupku, a u svakom slučaju i da je neosnovan. Što se tiče merituma, ANKO tvrdi da Opći sud nije samo ocijenio korekcije koje je proveo. Naprotiv, on svoj zaključak nije temeljio isključivo na tim korekcijama, nego je ocijenio i druge dokaze, a posebno dopis od 3. ožujka 2009. koji je podnijela sama Komisija. Iz tog dopisa može se utvrditi, s jedne strane, da ANKO nije odbio primijeniti metodu izračuna u skladu s Komisijinim preporukama i, s druge strane, da nije ustrajao na primjeni pogrešne metode izračuna.

         – Peti dio

               36

               Komisija se poziva na to da se Opći sud zabunio u pogledu primjene pretpostavki za obustavu plaćanja, za koje je dovoljna obična sumnja, i pretpostavki prihvatljivosti prijavljenih troškova.

               37

               Komisija s tim u vezi tvrdi da je obustava plaćanja privremena mjera koja joj na taj način omogućuje da postupa prema mogućem učinku, to jest na običnoj vjerojatnosti učinka. Stoga nije nužno da sa sigurnošću utvrdi postojanje povrede i štete.

               38

               ANKO smatra da je Komisijina argumentacija nedopuštena jer zapravo želi dovesti u pitanje činjenična utvrđenja Općeg suda.

               39

               Što se tiče merituma, ANKO podsjeća da je Opći sud u nekoliko točaka pobijane presude utvrdio da Komisija nije bila dužna sa sigurnošću dokazati da su nepravilnosti imale utjecaj na ugovore o dodjeli bespovratnih sredstava projektima Perform i Oasis. Opći je sud, naprotiv, utvrdio da Komisija nije dokazala ni mogućnost ili vjerojatnost takvog učinka. ANKO također tvrdi da do obustave plaćanja ne smije doći na temelju Komisijine apsolutne diskrecijske ovlasti, koja bi u tom slučaju mogla obustaviti plaćanja pozivajući se tek na postojanje sumnje u pogledu nepravilnosti. Točka II.5. stavak 3. podtočka (d) Općih uvjeta predviđa Komisijinu obvezu da dokaže, kao prvo, da su nepravilnosti bile teške i sustavne i, kao drugo, da mogu utjecati na izvršavanje tih ugovora u budućnosti.

         Ocjena Suda

               40

               Valja podsjetiti da je u točkama 46. do 79. pobijane presude Opći sud analizirao odredbe točke II.5. stavka 3. podtočke (d) Općih uvjeta, a posebno je razmotrio je li ispunjena ondje navedena peta pretpostavka.

               41

               S tim u vezi u točki 65. pobijane presude Opći je sud zaključio da „Komisija nije u dovoljnoj mjeri dokazala ni to da su utvrđene nepravilnosti bile teške i sustavne kao ni to na koji bi način takve nepravilnosti, kada bi i bile dokazane, mogle utjecati na izvršavanje projekata Perform i Oasis“.

               42

               Međutim, valja utvrditi, kako je to i nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 43. svojeg mišljenja, da Komisija prvim, drugim, trećim i petim dijelom jedinstvenog žalbenog razloga samo osporava zaključak do kojeg je Opći sud došao i isključivo želi da Sud tumačenje točke II.5. stavka 3. podtočke (d) Općih uvjeta Općeg suda zamijeni svojim tumačenjem.

               43

               Usto, Komisija se, kako je istaknuto u točki 25. ove presude, ne poziva na povredu prava Unije.

               44

               U smislu sudske prakse koja se navodi u točkama 21. i 22. ove presude, prvi, drugi, treći i peti dio jedinstvenog žalbenog razloga valja odbiti kao nedopuštene.

         Četvrti dio žalbenog razloga

      Argumentacija stranaka

               45

               Komisija uvodno podsjeća na to da kriteriji moraju biti kumulativno ispunjeni kako bi se prosječni troškovi osoblja mogli prijaviti. Kao prvo, metoda izračuna prosječnih troškova osoblja mora biti ona koju je korisnik prijavio kao svoju uobičajenu metodu troškovnog računovodstva. Kao drugo, metoda izračuna mora se temeljiti na stvarnim troškovima korisnikova osoblja kako su iskazani u njegovim zakonom propisanim kontima, bez procijenjenih stavki ili stavki proračuna. Kao treće, metoda izračuna iz prosječnih iznosa troškova osoblja mora isključivati sve neprihvatljive troškove i, kao četvrto, broj proizvodnih sati koji se primjenjuje prilikom izračuna prosječnih satnica mora odgovarati korisnikovoj uobičajenoj praksi upravljanja. Kada je riječ o potonjem kriteriju, Komisija naglašava da je Opći sud pojasnio da se uračunati mogu samo troškovi sati koje su za potrebe projekta stvarno odradile osobe koje izravno obavljaju poslove.

               46

               Komisija tvrdi da Opći sud, prihvaćajući valjanost određenih troškova osoblja koje je ANKO prijavio tako što je uputio na ugovorne odredbe, a osobito na točku II.14. stavak 1. drugi podstavak Općih uvjeta, nije u točkama 71. do 75. pobijane presude poštovao opseg tih ugovornih odredbi koje omogućuju da se primijeni metoda izračuna rashoda na temelju prosjeka, ali samo pod uvjetom da se taj prosjek računa na temelju stvarnih, a ne fiktivnih troškova osoblja. Primjena „prosjeka“ na temelju predmetnih odredbi ne može osnažiti takve fiktivne troškove jer se prosjek mora utemeljiti na stvarnim troškovima.

               47

               U tom pogledu, Komisija pojašnjava da ne osporava mogućnost primjene prosječnih iznosa troškova osoblja, nego uzimanje u obzir troškova koji nisu stvarni, bilo zato što naknade za rad nisu odgovarale specijalizaciji zaposlenog osoblja, bilo zato što proizvodni sati nisu bili stvarni, nego fiktivni.

               48

               Stoga je tumačenje Općeg suda u pogledu predmetne odredbe pogrešno, a izložena argumentacija bez učinka, s obzirom na to da je već u odnosu na pet dotičnih projekata utvrđeno da troškovi na koje se ANKO poziva barem djelomično nisu stvarni, a što je protivno onomu što se traži u Općim uvjetima.

               49

               Prema Komisijinu mišljenju, Općem sudu s tim u vezi može se prigovoriti da je iskrivio dokaze, s obzirom na to da ANKO nije uzeo u obzir prosječne troškove, nego točan broj proizvodnih sati i točnu naknadu za rad za koje je, u pogledu najstarijih ugovora, izvršena ad hoc korekcija za svakog zaposlenika, a kako stoji u izvješćima revizije. S obzirom na to, pobijana je presuda zahvaćena, s jedne strane, povredom koja se tiče prava kada je riječ o tumačenju predmetnih ugovornih odredbi i, s druge strane, iskrivljavanjem ANKO‑ovih dokaza od Općeg suda.

               50

               Prema ANKO‑ovu mišljenju, ti su argumenti očito neosnovani u dijelu u kojem se odnose na navodno iskrivljavanje dokaza, dok su u preostalom dijelu nedopušteni jer Komisija u stvari nastoji dovesti u pitanje činjenična utvrđenja Općeg suda.

               51

               Kada je riječ o meritumu, ANKO, među ostalim, tvrdi da je Opći sud u točkama 72. do 75. pobijane presude ispitao je li Komisija u konkretnom slučaju dokazala da je ANKO‑ova metodologija evidentiranja troškova bila u skladu sa zahtjevima točke II.14. stavka 1. prvog podstavka podtočke (d) i drugog podstavka Općih uvjeta. ANKO navodi da je Opći sud, nakon što je ispitao relevantne elemente, zaključio da „Komisija uopće nije dokazala da [ANKO‑ova] metoda nije bila u skladu točkom II.14. stavkom 1. prvim podstavkom podtočkom (d) i drugim podstavkom [Općih uvjeta]“.

               52

               Usto, pitanje prihvatljivosti troškova, to jest utvrđivanja jesu li i u kojoj mjeri stvarni ili fiktivni, prelazi okvire ovog spora, s obzirom na to da je Opći sud razmotrio samo pitanje je li obustava plaćanja koju je Komisija odredila u pogledu ANKO‑a legitimna i sukladna toj točki. Što se tiče iskrivljavanja dokaza, ANKO, među ostalim ističe da Komisija ne navodi koje je dokaze Opći sud iskrivio i ne dokazuje pogrešku u analizi koja je u njegovoj ocjeni dovela do tog iskrivljavanja. Nadalje, ANKO se ne slaže s tim da su dokazi iskrivljeni.

         Ocjena Suda

               53

               U dijelu u kojem Komisija dovodi u pitanje tumačenje Općeg suda u pogledu Općih uvjeta, četvrti dio žalbenog razloga, s obzirom na sudsku praksu iz točke 22. ove presude, valja odbaciti kao nedopušten.

               54

               Što se tiče navoda da je Opći sud iskrivio dokaze, iako je točno da se Komisija u skladu s ustaljenom sudskom praksom izričito pozvala na takvo iskrivljavanje (vidjeti osobito rješenje Walcher Meßtechnik/OHIM,C‑374/14 P, EU:C:2015:101, t. 27.), ipak valja utvrditi da, također prema ustaljenoj sudskoj praksi, navedeno iskrivljavanje treba očito proizlaziti iz dijelova spisa a da nije potrebno pristupiti novoj ocjeni činjenica i dokaza (vidjeti presudu Tomra Systems i dr./Komisija, C‑549/10 P, EU:C:2012:221, t. 27. kao i navedenu sudsku praksu).

               55

               Usto, kako je Sud već presudio, iskrivljavanje dokaza pretpostavlja da je Opći sud očito prekoračio granice razumnog ocjenjivanja dokaza. Stoga za dokaz takvog iskrivljavanja nije dovoljno predložiti drukčije tumačenje tih dokaza od onoga koje je dao Opći sud (vidjeti presude Activision Blizzard Germany/Komisija, C‑260/09 P, EU:C:2011:62, t. 57. kao i Komisija/Aalberts Industries i dr., C‑287/11 P, EU:C:2013:445, t. 52.).

               56

               Upravo uzimajući u obzir ta načela, valja zaključiti da tumačenje koje je Opći sud dao u točkama 71. do 79. pobijane presude nije iskrivljavanje dokaza.

               57

               Naime, u točki 75. pobijane presude Opći sud jednostavno je ocijenio da „Komisija uopće nije dokazala da [ANKO‑ova] metoda nije bila u skladu točkom II.14. stavkom 1. prvim podstavkom podtočkom (d) i drugim podstavkom [Općih uvjeta]“.

               58

               Kako je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 55. mišljenja, čak i ako je moguće drukčije tumačenje sustava uračunavanja troškova koji je ANKO primjenjivao u ranijim projektima, Komisija ipak nije dokazala da je činjenično utvrđenje Općeg suda očito pogrešno ‐ to jest u pogledu sadržaja Općih uvjeta, namjere stranaka kao i okolnosti u kojima je predmetni ugovor o dodjeli bespovratnih sredstava sklopljen i izvršavan – pa stoga nije dovoljno utvrđeno da je došlo do iskrivljavanja dokaza.

               59

               Stoga četvrti dio žalbenog razloga nije osnovan.

               60

               Uzimajući u obzir sva prethodna razmatranja, žalbu valja odbiti kao djelomično očito nedopuštenu i kao djelomično neosnovanu.

         Troškovi

               61

               Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima. U skladu s člankom 138. stavkom 1. istog Poslovnika, koji se na temelju članka 184. stavka 1. tog Poslovnika primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da Komisija nije uspjela u postupku te s obzirom na to da je ANKO zatražio da ona snosi troškove, treba joj naložiti snošenje troškova.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Žalba se odbija.

                           2.

                           Europskoj komisiji nalaže se snošenje troškova.

                     Potpisi

            (
            *
         )   Jezik postupka: grčki