title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 21. siječnja 2016.#Vorarlberger Gebietskrankenkasse i Alfred Knauer protiv Landeshauptmann von Vorarlberg i Rudolf Mathis.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Verwaltungsgerichtshof.#Zahtjev za prethodnu odluku – Uredba (EZ) br. 883/2004 – Članak 5. – Pojam ‚istovjetna davanja’ – Jednako postupanje s davanjima za slučaj starosti u dvjema državama članicama Europskog gospodarskog prostora – Nacionalni propis koji uzima u obzir davanja za slučaj starosti koja se primaju u drugim državama članicama radi izračuna iznosa socijalnih doprinosa.#Predmet C-453/14.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      21. siječnja 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Uredba (EZ) br. 883/2004 — Članak 5. — Pojam ‚istovjetna davanja’ — Jednako postupanje s davanjima za slučaj starosti u dvije države članice Europskog gospodarskog prostora — Nacionalni propis koji uzima u obzir davanja za slučaj starosti koja se primaju u drugim državama članicama radi izračuna iznosa socijalnih doprinosa“
      U predmetu C‑453/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Verwaltungsgerichtshof (upravni sud, Austrija), odlukom od 10. rujna 2014., koju je Sud zaprimio 29. rujna 2014., u postupku

         Vorarlberger Gebietskrankenkasse,

         Alfred Knauer

      protiv

         Landeshauptmann von Vorarlberg

      uz sudjelovanje:

         Rudolfa Mathisa

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik trećeg vijeća u svojstvu predsjednika četvrtog vijeća, J. Malenovský, M. Safjan, A. Prechal (izvjestiteljica) i K. Jürimäe, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: V. Giacobbo‑Peyronnel, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 16. srpnja 2015.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Vorarlberger Gebietskrankenkasse, J. Lercher, Rechtsanwalt,

               —

               za A. Knauera, J. Nagel i M. Bitriol, Rechtsanwälte,

               —

               za austrijsku vladu, G. Hesse, u svojstvu agenta,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, V. Kaye, u svojstvu agenta, uz asistenciju T. de la Mare, QC,

               —

               za Europsku komisiju, M. Kellerbauer i D. Martin, u svojstvu agenata,

               —

               za Nadzorno tijelo EFTA‑e, M. Moustakali, MX. Lewis i M. Schneider, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 12. studenoga 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 5. Uredbe (EZ) br. 883/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti (SL L 166, str. 1. i ispravak SL L 200 str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 160.), kao i članka 45. UFEU‑a.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Vorarlberger Gebietskrankenkasse (regionalni fond Landa Vorarlberg za slučaj bolesti, u daljnjem tekstu: fond za slučaj bolesti) i A. Knauera, s jedne strane, te Landeshauptmann von Vorarlberg (guvernera Landa Vorarlberg), s druge strane, u vezi s A. Knauerovom obvezom plaćanja doprinosa u austrijski sustav osiguranja za slučaj bolesti na temelju mjesečnih mirovina koje mu isplaćuje strukovni mirovinski sustav Kneževine Lihtenštajn.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               U skladu s uvodnom izjavom 9. Uredbe br. 883/2004:

               4

               Članak 3. navedene uredbe, naslovljen „Materijalno područje primjene“, navodi:
               „1.   Ova se Uredba primjenjuje na sve zakonodavstvo s obzirom na sljedeće grane socijalne sigurnosti:
               [...]

                        (d)

                        davanja za slučaj starosti;

                  [...]“

               5

               U skladu s člankom 5. te uredbe naslovljenom „Jednako postupanje s davanjima, dohotkom, činjenicama ili događajima“:
               „Ako ovom Uredbom nije drukčije predviđeno, a u smislu posebno utvrđenih provedbenih propisa, primjenjuje se sljedeće:

                        (a)

                        ako na temelju zakonodavstva nadležne države članice primanje davanja iz sustava socijalne sigurnosti i drugog dohotka ima određene pravne učinke, odgovarajuće odredbe tog zakonodavstva također se primjenjuju na primanje istovjetnih davanja ostvarenih na temelju zakonodavstva druge države članice ili na dohodak ostvaren u drugoj državi članici;

                        (b)

                        ako se na temelju zakonodavstva nadležne države članice pravni učinci pripisuju pojavi određenih činjenica ili događaja, ta država članica uzima u obzir slične činjenice ili događaje koji nastanu u bilo kojoj državi članici kao da su nastali na njihov[u] državnom području.“

               6

               Članak 9. Uredbe br. 883/2004, naslovljen „Izjave država članica o području primjene ove Uredbe“, propisuje u stavku 1. da države članice notificiraju Europskoj komisiji u pisanom obliku, među ostalim, zakonodavstva i sustave na koje se odnosi članak 3. navedene uredbe.

               7

               Članak 30. te uredbe, naslovljen „Doprinosi umirovljenika“, propisuje:
               „1.   Ustanova države članice koja je nadležna na temelju zakonodavstva koje primjenjuje za odbitke na ime doprinosa za slučaj bolesti [...] može zatražiti i dobiti povrat takvih odbitaka, određenih prema zakonodavstvu koje primjenjuje, samo u mjeri u kojoj trošak naknada [...] snosi ustanova navedene države članice.
               2.   Ako [...] stjecanje davanja za slučaj bolesti, davanja za majčinstvo i istovjetnih davanja za očinstvo ovisi o uplati doprinosa ili o sličnim uplatama prema zakonodavstvu države članice u kojoj dotični umirovljenik boravi, takvi se doprinosi ne plaćaju na osnovi takvog boravišta.“

               8

               Članak 53. Uredbe br. 883/2004, naslovljen „Pravila za sprečavanje preklapanja“, u stavku 1. propisuje:
               „Svako preklapanje invalidskih davanja, za slučaj starosti i davanja za nadživjele osobe, određenih ili ostvarenih na osnovi razdoblja osiguranja i/ili boravišta koja je navršila ista osoba, smatra se preklapanjem istovrsnih davanja.“

               9

               U skladu s člankom 30. Uredbe (EZ) br. 987/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. rujna 2009. o utvrđivanju postupka provedbe Uredbe (EZ) br. 883/2004 (SL L 284, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 171.), naslovljen „Doprinosi umirovljenika“:
               „Ako osoba prima mirovinu od više država članica, iznos doprinosa oduzetih od svih isplaćenih mirovina ni pod kojim okolnostima ne može biti viši od iznosa oduzetog u odnosu na osobu koja prima isti iznos mirovine od nadležne države članice.“

               10

               Uredbe br. 883/2004 i br. 987/2009 primjenjuju se na Lihtenštajn na temelju Odluke Zajedničkog odbora [Europskog gospodarskog prostora] br. 76/2011 od 1. srpnja 2011. o izmjeni Priloga VI. (Socijalna sigurnost) i Protokola 37 Sporazumu o EGP‑u (SL L 262, str. 33.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 109., str. 263.).

         Austrijsko pravo

               11

               Članak 73.a stavak 1. Zakonika o socijalnoj sigurnosti (Allgemeines Sozialversicherungsgesetz), u svojoj verziji nakon Drugog zakona iz 2010. o izmjeni sustava socijalne sigurnosti (2. Sozialversicherungs-Änderungsgesetz 2010, BGBl. I, 102/2010, u daljnjem tekstu: Zakonik o socijalnoj sigurnosti), propisuje:
               „Korisnik strane mirovine koji je obuhvaćen područjem primjene

                        —

                        [Uredbe br. 883/2004] [...]

                  [...]
               mora, ako ima pravo na davanja u okviru osiguranja za slučaj bolesti, uplatiti doprinose u sustav osiguranja za slučaj bolesti u skladu s člankom 73. stavcima 1. i 1.a i na temelju te strane mirovine. Taj doprinos dospijeva na datum na koji se isplaćuje strana mirovina.“

               12

               Sud koji je uputio zahtjev objašnjava u vezi s austrijskim mirovinskim sustavom koji je uspostavljen zakonikom o socijalnoj sigurnosti da je cilj mirovinskog osiguranja, koje osiguranike osobito zaštićuje od rizika povezanih s dobi, omogućavanje osiguraniku zadržavanja životnog standarda s obzirom na standard koji je uživao prije svojeg umirovljenja. Za ostvarenje prava na starosnu mirovinu osiguranik mora navršiti zakonsku dob za mirovinu te određeno razdoblje biti osiguran u obveznom osiguranju. Svaki radnik koji je zaposlen kod poslodavca s plaćom iznad određenog najnižeg praga u načelu je obvezni osiguranik. Osiguranici obveznog mirovinskog osiguranja koji žele ostvariti mirovinski dodatak u odnosu na mirovinu na koju bi inače imali pravo mogu slobodno ugovoriti dopunsko osiguranje uplaćivanjem doprinosa s utvrđenim najvišim godišnjim iznosom. Kad je riječ o sustavu mirovinskog osiguranja na temelju generacijske solidarnosti, uplaćeni doprinosi koriste se izravno za financiranje davanja. Mirovinskim osiguranjem upravljaju osiguravajuća poduzeća.

         Lihtenštajnsko pravo

               13

               Iz odluke o upućivanju zahtjeva proizlazi da se lihtenštajnski mirovinski sustav temelji na tri stupa, odnosno na osiguranju za slučaj starosti i nadživjelih osoba (prvi stup), strukovnom mirovinskom sustavu (drugi stup) i dopunskim privatno ugovorenim osiguranjima (treći stup).

               14

               Osiguranje za slučaj starosti i nadživjelih osoba jest doprinosni sustav koji se financira iz doprinosa, a strukovni mirovinski sustav, kojeg uređuje Zakon o strukovnom mirovinskom sustavu (Gesetz über die betriebliche Personalvorsorge) od 20. listopada 1987., jest sustav koji se temelji na kapitalizaciji. On se nadovezuje na sustav osiguranja za slučaj starosti i nadživjelih osoba, kao i na radni odnos. Osiguranje u strukovnom mirovinskom sustavu u načelu je obavezno i uz osiguranje za slučaj starosti i nadživjelih osoba mora omogućiti osiguraniku zadržavanje životnog standarda s obzirom na standard koji je uživao prije svojeg umirovljenja. Za provedbu strukovnog mirovinskog sustava zaduženo je u načelu tijelo koje uspostavlja ili koristi poslodavac, odnosno tijelo socijalne skrbi. Ta tijela mogu isplaćivati minimalna zakonska davanja odnosno osigurati isplatu određenih viših davanja nego što su to ta minimalna davanja, a uvijek u istom pravnom i organizacijskom okviru. Definicija i organizacija strukovnog mirovinskog sustava u velikoj se mjeri ne uređuje na vlastitu inicijativu ili volju osoba na koje se odnose rizici povezani s dobi.

               15

               Kneževina Lihtenštajn notificirala je u skladu s člankom 9. Uredbe br. 883/2004 da Zakon o strukovnom mirovinskom sustavu ulazi u materijalno područje primjene te uredbe.

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               16

               Iz odluke o upućivanju zahtjeva proizlazi da A. Knauer i R. Mathis prebivaju u Austriji i da su u svojstvu korisnika austrijske mirovine osigurani u sustavu osiguranja za slučaj bolesti u skladu sa Zakonikom o socijalnoj sigurnosti. S obzirom na to da su ranije radili u Švicarskoj i Lihtenštajnu, oni primaju starosne mirovine koje isplaćuje mirovinski fond u okviru lihtenštajnskog strukovnog mirovinskog sustava (u daljnjem tekstu: lihtenštajnski mirovinski fond).

               17

               Fond za slučaj bolesti obvezao je od listopada 2011. A. Knauera i R. Mathisa na plaćanje doprinosa u sustav osiguranja za slučaj bolesti na temelju mjesečnih mirovina koje im isplaćuje lihtenštajnski mirovinski fond.

               18

               Dvjema odlukama od 10. prosinca 2013. guverner Landa Vorarlberg smanjio je iznos doprinosa A. Knauera i R. Mathisa u sustav osiguranja za slučaj bolesti jer je samo dio strukovnog mirovinskog sustava, odnosno dio koji se odnosi na minimalna zakonska davanja, ulazio u područje primjene Uredbe br. 883/2004 te je bio obuhvaćen obvezom doprinosa propisanih u članku 73.a Zakonika o socijalnoj sigurnosti. Nasuprot tomu, dopunski dio koji je predviđen Zakonom o strukovnom mirovinskom sustavu i predstavlja viša davanja nego što su to minimalna davanja, nije ulazio u navedeno područje primjene. Isto je vrijedilo i za dio lihtenštajnskog strukovnog mirovinskog sustava koji se odnosio na davanja koja su se isplaćivala na temelju doprinosa uplaćenih prije stupanja na snagu Zakona o strukovnom mirovinskom sustavu, odnosno prije 1. siječnja 1989. S tim je dijelom valjalo postupati na isti način kao i s dopunskim dijelom.

               19

               Fond za slučaj bolesti podnio je tužbu pred sudom koji je uputio zahtjev protiv tih dviju odluka, a A. Knauer protiv odluke koja se odnosila na njega. Prema mišljenju fonda za slučaj bolesti, dospjeli doprinosi moraju se računati na temelju cjelokupnih mjesečnih mirovina koje je A. Knaueru i R. Mathisu isplaćivao lihtenštajnski mirovinski fond, dok je A. Knauer smatrao da na temelju tih mirovina nema osnove za nikakve doprinose.

               20

               Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, usporedba zakonskih pretpostavki za dodjelu starosnih mirovina na temelju Zakonika o socijalnoj sigurnosti, s jedne strane, i Zakona o strukovnom mirovinskom sustavu, s druge strane, upućuje na to da se radi o istovjetnim davanjima u smislu članka 5. podtočke (a) Uredbe br. 883/2004. Taj sud smatra da potonje mirovine ulaze u područje primjene te uredbe. Naime, navedene mirovine temelje se na pravnim odredbama dotične države u vezi s granom ili sustavom socijalne sigurnosti davanja za slučaj starosti i, štoviše, Kneževina Lihtenštajn notificirala je da Zakon o strukovnom mirovinskom sustavu u cijelosti ulazi u materijalno područje primjene navedene uredbe.

               21

               Međutim, sud koji je uputio zahtjev smatra da nije moguće isključiti, s jedne strane, da se lihtenštajnski strukovni mirovinski sustav ne može smatrati istovjetnim u smislu članka 5. te uredbe, neovisno o tome što pripada kategoriji usklađenih mirovinskih sustava kako je potvrđeno navedenom notifikacijom, jer osiguranicima nudi mogućnost da samostalno urede vlastiti mirovinski sustav i, s druge strane, da se uračunavanje svih davanja koje isplaćuje navedeni mirovinski sustav u osnovicu za doprinos u austrijsko osiguranje za slučaj bolesti mora smatrati prema pravu Unije nedopuštenom mjerom koja sprečava ostvarenje slobode kretanja čije je načelo propisano u članku 45. UFEU‑a.

               22

               U tim je okolnostima Verwaltungsgerichtshof (upravni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:

         O prethodnom pitanju

               23

               Uvodno, kao prvo valja navesti da su davanja za slučaj starosti obuhvaćena područjem primjene Uredbe br. 883/2004 s obzirom na to da su navedena u izjavi u smislu članka 9. te uredbe (vidjeti u tom smislu presude Mora Romero, C‑131/96, EU:C:1997:317, t. 25., kao i Pérez García i dr., C‑225/10, EU:C:2011:678, t. 36.).

               24

               Nesporno je da je na temelju članka 9. Uredbe br. 883/2004 cijeli strukovni mirovinski sustav o kojem je riječ u glavnom postupku bio predmet izjave Kneževine Lihtenštajn, koju valja izjednačiti s državom članicom za potrebe primjene navedene uredbe. Stoga davanja za slučaj starosti koje isplaćuje taj sustav treba shvaćati na način da ulaze u područje primjene te uredbe.

               25

               Kao drugo, iako pitanje općenito navodi članak 5. Uredbe br. 883/2004, ono se u biti odnosi na tumačenje pojma „istovjetna davanja“ u smislu članka 5. podtočke (a) te uredbe.

               26

               U tim okolnostima, pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev treba shvatiti na način da pita treba li članak 5. podtočku (a) navedene uredbe tumačiti na način da su u okolnostima kao što su to one o kojima je riječ u glavnom postupku davanja za slučaj starosti koje isplaćuje strukovni mirovinski sustav države članice i davanja koje isplaćuje zakonski mirovinski sustav druge države članice, a oba su sustava obuhvaćena područjem primjene iste uredbe, istovjetna davanja u smislu te odredbe.

               27

               U skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, radi utvrđivanja dosega neke odredbe prava Unije, u konkretnom slučaju članka 5. podtočke (a) Uredbe br. 883/2004, valja istodobno voditi računa o njezinu tekstu, o njezinu kontekstu i o njezinim ciljevima (vidjeti osobito presudu Angerer, C‑477/13, EU:C:2015:239, t. 26. i navedenu sudsku praksu).

               28

               Tekst te odredbe ne sadržava naznake o načinu na koji treba tumačiti izraz „istovjetna davanja“. Međutim, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 54. svojeg mišljenja, a suprotno stajalištu Komisije, pojam „istovjetna davanja“ u smislu članka 5. podtočke (a) Uredbe br. 883/2004 nema nužno isto značenje kao pojam „istovrsna davanja“ iz članka 53. te uredbe. Naime, da je zakonodavac Unije želio primijeniti kriterije iz sudske prakse u vezi s tumačenjem tog pojma „istovrsna davanja“ u kontekstu primjene pravila o zabrani preklapanja, bio bi koristio isti izričaj u okviru primjene načela izjednačavanja.

               29

               Kad je riječ o kontekstu članka 5. podtočke (a) Uredbe br. 883/2004, cilj drugih odredaba, kao što su to članak 30. te uredbe i članak 30. Uredbe br. 987/2009, uistinu može biti uređenje pretpostavki u kojima ustanova države članice može, u okolnostima kao što su to one o kojima je riječ u glavnom postupku, zatražiti i dobiti povrat odbitaka na ime doprinosa za slučaj bolesti. Međutim, ta okolnost sâma po sebi ne isključuje mogućnost da je cilj i tog članka 5. podtočke (a) uređenje tih pretpostavki.

               30

               Uostalom, iz članka 30. Uredbe br. 883/2004 i članka 30. Uredbe br. 987/2009 proizlazi da ti članci uvode točno određena ograničenja kada države članice mogu zatražiti i dobiti povrat odbitaka, među ostalim, na ime doprinosa za slučaj bolesti. Dakle, cilj navedenih članaka nije uređenje tog zahtjeva i povrata na način da bi oni, na temelju uvodne rečenice članka 5. Uredbe br. 883/2004, bili isključeni iz područja primjene navedenog članka 5. podtočke (a).

               31

               Što se tiče svrhe članka 5. podtočke (a) Uredbe br. 883/2004, iz uvodne izjave 9. te uredbe proizlazi da je zakonodavac Unije želio u tekstu navedene uredbe unijeti načelo sudske prakse izjednačavanja davanja, dohotka i činjenica kako bi se taj članak promijenio uz poštovanje biti i duha sudskih odluka Suda.

               32

               Dakle, kao prvo treba navesti da se dva davanja za slučaj starosti ne mogu smatrati istovjetnima u smislu članka 5. podtočke (a) navedene uredbe samo na temelju toga što su oba obuhvaćena područjem primjene iste uredbe. Naime, ne samo da sudska praksa Suda ne podupire takvo tumačenje, nego bi se njime poništio i doseg zahtjeva istovjetnosti koji je propisan u navedenoj odredbi na način kako je želio zakonodavac Unije, a s obzirom na to da je njegov cilj, u svakom slučaju, primjena na davanja koja su obuhvaćena navedenim područjem primjene.

               33

               Nadalje, kad je riječ osobito o davanjima za slučaj starosti, kao što su to ona o kojima je riječ u glavnom postupku, i uzimajući u obzir sudsku praksu Suda na koju upućuje zakonodavac Unije u uvodnoj izjavi 9. Uredbe br. 883/2004, pojam „istovjetna davanja“ u smislu članka 5. podtočke (a) te uredbe treba tumačiti na način da se u biti odnosi na dva usporediva davanja za slučaj starosti (vidjeti u tom smislu presudu Klöppel, C‑507/06, EU:C:2008:110, t. 19.).

               34

               Kad je riječ o usporedivosti takvih davanja za slučaj starosti, valja uzeti u obzir cilj tih davanja i propisa kojim su uvedeni (vidjeti analogijom presudu O, C‑432/14, EU:C:2015:643, t. 33.).

               35

               Što se tiče predmeta u glavnom postupku, iz sâmog teksta pitanja proizlazi da davanja za slučaj starosti koja isplaćuje lihtenštajnski strukovni mirovinski sustav i davanja koja isplaćuje austrijski zakonski mirovinski sustav imaju isti cilj da se njihovim osiguranicima zajamči zadržavanje životnog standarda s obzirom na standard koji su uživali prije svojeg umirovljenja.

               36

               Iz toga slijedi da se davanja za slučaj starosti kao što su to ona o kojima je riječ u glavnom postupku moraju smatrati usporedivima. U tom pogledu, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 60. svojeg mišljenja, okolnost postojanja razlika, posebice u odnosu na način na koji su stečena prava na ta davanja ili u odnosu na mogućnost da osiguranici uživaju dobrovoljna dopunska davanja, ne opravdava drukčiji zaključak.

               37

               Naposljetku, ne čini se da u okolnostima kao što su to one o kojima je riječ u glavnom postupku postoji objektivno opravdanje da se s predmetnim davanjima za slučaj starosti ne postupa na isti način. Takvo bi opravdanje moglo postojati, ovisno o slučaju, a kao što je to opravdano navelo Nadzorno tijelo EFTA‑e, kada bi se za davanja za slučaj starosti koja isplaćuje lihtenštajnski strukovni mirovinski sustav u Austriji ubirali doprinosi za pokrivanje davanja za slučaj bolesti, a da su takvi doprinosi već ubrani u Lihtenštajnu. Međutim, iz spisa koji je podnesen Sudu ne proizlazi da je to slučaj u okolnostima predmeta u glavnom postupku.

               38

               Stoga na upućeno pitanje valja odgovoriti da članak 5. podtočku (a) Uredbe br. 883/2004 treba tumačiti na način da su u okolnostima kao što su to one o kojima je riječ u glavnom postupku davanja za slučaj starosti koje isplaćuje strukovni mirovinski sustav države članice i davanja koje isplaćuje zakonski mirovinski sustav druge države članice, a oba su sustava obuhvaćena područjem primjene iste uredbe, istovjetna davanja u smislu te odredbe ako dvije kategorije davanja imaju isti cilj da se njihovim osiguranicima zajamči zadržavanje životnog standarda s obzirom na standard koji su uživali prije svojeg umirovljenja.

         Troškovi

               39

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                     Članak 5. podtočku (a) Uredbe (EZ) br. 883/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti treba tumačiti na način da su u okolnostima kao što su to one o kojima je riječ u glavnom postupku davanja za slučaj starosti koje isplaćuje strukovni mirovinski sustav države članice i davanja koje isplaćuje zakonski mirovinski sustav druge države članice, a oba su sustava obuhvaćena područjem primjene iste uredbe, istovjetna davanja u smislu te odredbe ako dvije kategorije davanja imaju isti cilj da se njihovim osiguranicima zajamči zadržavanje životnog standarda s obzirom na standard koji su uživali prije svojeg umirovljenja.

                     Potpisi

            (
            *1
         )   Jezik postupka: njemački


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 7. prosinca 2010. # Sofiane Fahas protiv Vijeća Europske unije. # Tužba za poništenje - Obrazloženje - Tužba za naknadu štete. # Predmet T-49/07.


title: Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 23. rujna 2015.#I. Schroeder KG (GmbH & Co.) protiv Vijeća Europske unije i Europske komisije.#Izvanugovorna odgovornost – Damping – Uvoz pripremljenih ili konzerviranih agruma podrijetlom iz Kine – Uredba (EZ) br. 1355/2008 čiju je nevaljanost utvrdio Sud – Šteta koju je tužitelj navodno pretrpio nakon donošenja uredbe – Tužba za naknadu štete – Iscrpljivanje unutarnjih pravnih sredstava – Dopuštenost – Dovoljno ozbiljna povreda pravnog pravila koje pojedincima daje prava – Članak 2. stavak 7. točka (a) Uredbe (EZ) br. 384/96 (koji je postao članak 2. stavak 7. točka (a) Uredbe (EZ) br. 1225/2009) – Dužna pažnja – Uzročna veza.#Predmet T-205/14.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu T‑205/14,
            I. Schroeder KG (GmbH & Co.),  sa sjedištem u Hamburgu (Njemačka), koji zastupa K. Landry, avocat ,
            tužitelj,
            protiv
            Vijeća Europske unije, koje zastupa J.-P. Hix, u svojstvu agenta, uz asistenciju D. Geradina i N. Tuominena, zatim N. Tuominena, avocats ,
            i
            Europske komisije,  koju zastupaju T. Maxian Rusche i R. Sauer, u svojstvu agenata,
            tuženika,
            povodom tužbe za naknadu štete navodno pretrpljene zbog donošenja Uredbe (EZ) br. 1355/2008 o uvođenju konačne antidampinške pristojbe i konačnoj naplati privremene pristojbe uvedene na uvoz pripremljenih ili konzerviranih agruma (i to mandarina itd.) podrijetlom iz Narodne Republike Kine (SL L 350, str. 35.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 82., str. 61.), koja je proglašena nevaljanom presudom od 22. ožujka 2012., GLS (C‑338/10, Zb., EU:C:2012:158),
            OPĆI SUD (drugo vijeće),
            u sastavu: M. E. Martins Ribeiro, predsjednica, S. Gervasoni (izvjestitelj) i L. Madise, suci,
            tajnik: C. Heeren, administratorica,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 17. ožujka 2015.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            Pravni okvir
            1. Članak 2. stavak 7. točka (a) Uredbe Vijeća (EZ) br. 384/96 od 22. prosinca 1995. o zaštiti od dampinškog uvoza iz zemalja koje nisu članice Europske zajednice (SL 1996., L 56, str. 1.), kako je izmijenjena (u daljnjem tekstu: Osnovna uredba) [zamijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 1225/2009 od 30. studenoga 2009. o zaštiti od dampinškog uvoza iz zemalja koje nisu članice Europske zajednice (SL L 343, str. 51., ispravak u SL 2010., L 7, str. 22.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 30., str. 202.)], određuje:
            „U slučaju uvoza iz zemalja bez tržišnoga gospodarstva uobičajena vrijednost određuje se na temelju cijene ili izračunane vrijednosti u nekoj trećoj zemlji tržišnoga gospodarstva, odnosno cijene iz takve treće zemlje u druge zemlje, uključujući Zajednicu, odnosno ako to nije moguće, na nekoj drugoj razumnoj osnovi, uključujući stvarno plaćenu ili naplativu cijenu u Zajednici za istovjetan proizvod, odgovarajuće prilagođenu, ako je potrebno, kako bi uključivala razumnu profitnu maržu.
            Odgovarajuća treća zemlja tržišnoga gospodarstva odabire se na razuman način, pri čemu se u obzir uzimaju svi pouzdani podaci dostupni u trenutku odabira. Vodi se računa i o rokovima; ako je moguće, koristi se treća zemlja tržišnoga gospodarstva nad kojom se provodi isti ispitni postupak.
            Stranke iz ispitnog postupka obavješćuju se odmah nakon pokretanja o odabranoj trećoj zemlji tržišnoga gospodarstva te im se daje 10 dana za primjedbe.“
            Okolnosti spora
            2. Komisija Europskih zajednica je 20. listopada 2007. objavila obavijest o pokretanju antidampinškog postupka u vezi s uvozom pripremljenih ili konzerviranih agruma (i to mandarina itd.) podrijetlom iz Narodne Republike Kine (SL L 246, str. 15.).
            3. Tužitelj, I. Schroeder KG (GmbH & Co.), 2. studenoga 2007. zatražio je od Komisije da bude dio uzorka nepovezanih uvoznika predviđenog obaviješću o pokretanju postupka.
            4. Komisija je 4. srpnja 2008. donijela Uredbu (EZ) br. 642/2008 o uvođenju privremene antidampinške pristojbe na uvoz pripremljenih ili konzerviranih agruma (i to mandarina itd.) podrijetlom iz Narodne Republike Kine (SL L 178, str. 19.).
            5. Vijeće Europske unije donijelo je 18. prosinca 2008. Uredbu (EZ) br. 1355/2008 o uvođenju konačne antidampinške pristojbe i konačnoj naplati privremene pristojbe na uvoz pripremljenih ili konzerviranih agruma (i to mandarina itd.) podrijetlom iz Narodne Republike Kine (SL L 350, str. 35.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 82., str. 61.).
            6. Tužitelj je platio antidampinške pristojbe utvrđene tom uredbom za svoj uvoz dotičnog proizvoda, a tvrdi da ih je platio i za uvoz obavljen posredstvom četiriju drugih uvoznika (u daljnjem tekstu: četiri druga društva).
            7. Presudom od 22. ožujka 2012., GLS (C‑338/10, Zb., EU:C:2012:158, t. 36.) Sud je utvrdio da je Uredba br. 1355/2008 nevaljana zato što su Komisija i Vijeće povrijedili zahtjeve koji proizlaze iz članka 2. stavka 7. točke (a) Osnovne uredbe (koji je postao članak 2. stavak 7. točka (a) Uredbe br. 1225/2009) time što su odredili uobičajenu vrijednost predmetnog proizvoda na temelju stvarno plaćene ili naplative cijene u Europskoj uniji za sličan proizvod a da nisu pružili dokaz o tome da su uložili svu potrebnu dužnu pažnju kako bi tu vrijednost utvrdili na temelju cijena koje su se za taj isti proizvod primjenjivale u trećoj zemlji s tržišnim gospodarstvom.
            8. Nakon presude GLS, točka 7. supra (EU:C:2012:158), tužitelj i četiri druga društva zatražili su povrat pristojbi naplaćenih na osnovi Uredbe br. 1355/2008. Njemačke glavne carinarnice vratile su neosnovano naplaćene pristojbe.
            9. Tužitelj i četiri druga društva također su, s jedne strane, zahtijevali od glavnih carinarnica Hamburg‑Stadt, Duisburg i Krefeld (Njemačka) isplatu kamata po mjesečnoj stopi od 0,5 % na plaćene antidampinške pristojbe za razdoblje od dana isplate tih pristojbi do dana njihova povrata. Dotične glavne carinarnice su odlukama od 8. i 23. studenoga, 18. prosinca i 3. travnja 2013 odbile te zahtjeve od 6. i 7. studenoga 2012. Tužitelj i četiri druga društva podnijeli su prigovore protiv tih odluka o odbijanju. U odgovoru na pitanje koje mu je postavio Opći sud tužitelj je na raspravi pojasnio da su ti postupci prekinuti do donošenja odluke u predmetu između Hüpeden & Co. (GmbH & Co.) i carinskih tijela od strane Finanzgerichta Hamburg (Financijski sud u Hamburgu).
            10. S druge strane, tužitelj je dopisima od 10. prosinca 2013. od Vijeća i Komisije zahtijevao naknadu štete od 345.644 eura, što odgovara kamatama po osnovi zajmova koje je bio prisiljen uzeti zbog Uredbe br. 1355/2008. Ti su zahtjevi odbijeni dopisom Vijeća od 31. siječnja 2014. i Komisijinim dopisom od 14. veljače 2014.
            11. Nakon presude GLS, točka 7. supra (EU:C:2012:158), Komisija je osim toga odlučila ponovno pokrenuti antidampinški postupak i to samo u pogledu provođenja zaključaka navedene presude. Nakon okončanja tog postupka Vijeće je donijelo Provedbenu uredbu (EU) br. 158/2013 od 18. veljače 2013. o uvođenju konačne antidampinške pristojbe na uvoz pripremljenih ili konzerviranih agruma (i to mandarina itd.) podrijetlom iz Narodne Republike Kine (SL L 49, str. 29.), koja je stupila na snagu 23. veljače 2013. Sudu su bila upućena dva prethodna pitanja o ocjeni valjanosti te uredbe (spojeni predmeti C‑283/14, CM Eurologistik i C‑284/14, GLS).
            Postupak i zahtjevi stranaka
            12. Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 27. ožujka 2014. tužitelj je pokrenuo ovaj postupak.
            13. Komisija je zahtijevala prekid ovog postupka, s jedne strane, dok nacionalna tijela konačno ne odluče o tužbama navedenima u točki 9. ove presude, te, s druge strane i podredno, dok Sud ne odgovori na prethodna pitanja o valjanosti Uredbe br. 158/2013 koja su postavljena u gorenavedenim spojenim predmetima C‑283/14 i C‑284/14. Tužitelj i Vijeće nisu podnijeli prigovore protiv tih zahtjeva za prekid.
            14. Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:
            – naloži Uniji da mu plati naknadu štete u visini od 345.644 eura, uvećanu za kamate po godišnjoj stopi od 8 % od dana dostave presude ili da utvrdi postojanje njegova prava na naknadu štete;
            – naloži Komisiji i Vijeću snošenje troškova.
            15. Na raspravi je tužitelj podredno zahtijevao od Općeg suda, kako je zabilježeno u zapisniku s rasprave, da međupresudom utvrdi da je njegova tužba dopuštena i da su Vijeće i Komisija počinili pogrešku koja može dovesti do odgovornosti Unije, a potom da prekine ovaj postupak do donošenja konačne odluke u postupku pred Finanzgerichtom Hamburg iz točke 9. ove presude.
            16. Vijeće i Komisija od Općeg suda zahtijevaju da:
            – tužbu odbaci kao nedopuštenu, a podredno da je odbije kao neosnovanu;
            – naloži tužitelju snošenje troškova.
            Pravo
            Dopuštenost tužbe
            17. Vijeće i Komisija ističu u svojim pismenima da se ova tužba mora odbaciti kao nedopuštena jer tužitelj nije iscrpio nacionalna pravna sredstva koja mogu dovesti do naknade navodne štete.
            18. Prema ustaljenoj sudskoj praksi, tužba za naknadu štete na temelju članka 268. i članka 340. drugog podstavka UFEU‑a mora se ocjenjivati s obzirom na cjelokupni sustav sudske zaštite pojedinaca koji je uspostavljen Ugovorom. Iz toga proizlazi da, kad se osoba smatra oštećenom zbog pravilne primjene propisa Unije koji smatra nezakonitim te kad se događaj koji je prouzročio navodnu štetu može stoga isključivo pripisati Uniji, dopuštenost takve tužbe za naknadu štete ipak u određenim slučajevima može biti uvjetovana iscrpljivanjem nacionalnih pravnih sredstava. Osim toga, ta nacionalna pravna sredstva moraju djelotvorno osiguravati zaštitu prava dotičnih osoba i moraju moći dovesti do naknade navodne štete (vidjeti presudu od 30. svibnja 1989., Roquette frères/Komisija, 20/88, Zb., EU:C:1989:221, t. 15. i navedenu sudsku praksu i presudu od 23. studenoga 2004., Cantina sociale di Dolianova i dr./Komisija, T‑166/98, Zb., EU:T:2004:337, t. 115. i navedenu sudsku praksu).
            19. Pod pretpostavkom da se zahtjev iscrpljivanja unutarnjih pravnih sredstava može primijeniti u ovom slučaju u kojem se radi o nacionalnim tužbama za plaćanje kamata na vraćene antidampinške pristojbe i s obzirom na to da se tužbom za naknadu štete nastoji pred sudom Unije ishoditi naknada štete koja proizlazi iz plaćanja bankovnih kamata na ugovorene zajmove zbog gubitaka u likvidnosti uslijed plaćanja tih pristojbi, i neovisno o presudi od 18. rujna 2014., Holcim (Rumunjska)/Komisija (T‑317/12, Zb., u žalbenom postupku, EU:T:2014:782, t. 73. do 77.), kojom je slučaj nedopuštenosti ograničen na neiscrpljivanje nacionalnih pravnih sredstava, valja utvrditi da tužiteljevo neiscrpljivanje nacionalnih pravnih sredstava ne može dovesti do nedopuštenosti njegove tužbe.
            20. Naime, ne može se smatrati da upravna i sudska pravna sredstva koja su podnesena ili se mogu podnijeti nacionalnim tijelima u ovom slučaju na djelotvoran način osiguravaju zaštitu tužiteljevih prava u smislu sudske prakse navedene u točki 18. ove presude i stoga ona nisu trebala biti iscrpljena radi dopuštenosti ove tužbe.
            21. Vodeći osobito računa o tome da je analiza djelotvornosti nacionalnih pravnih sredstava nužno prospektivna te da je argument o postojanju predmetne zapreke vođenju postupka po definiciji istaknut protiv tužitelja koji nije iscrpio nacionalna pravna sredstva, sud Unije odbio je takav argument o postojanju zapreke vođenju postupka kad je ishod unutarnjih pravnih sredstava bio „krajnje neizvjestan“ (presuda od 30. svibnja 1984., Eximo Molkereierzeugnisse Handelsgesellschaft/Komisija, 62/83, Zb., EU:C:1984:197, t. 15.; vidjeti također u tom smislu presudu od 26. veljače 1986., Krohn Import‑Export/Komisija, 175/84, Zb., EU:C:1986:85, t. 28.) ili kad je bilo „pretjerano teško“ upotrijebiti ih (presuda Cantina sociale di Dolianova i dr./Komisija, točka 18. supra, EU:T:2004:337, t. 117.). Iz toga proizlazi da teret dokazivanja nametnut tužitelju protiv kojeg je istaknuto neiscrpljivanje nacionalnih pravnih sredstava ne može ići dalje od navođenja indicija koje mogu izazvati ozbiljnu sumnju u djelotvornost zaštite osigurane nacionalnim pravnim sredstvima (vidjeti u tom smislu i po analogiji presudu od 26. listopada 1993., Caronna/Komisija, T‑59/92, Zb., EU:T:1993:91, t. 35. i presudu od 9. ožujka 2005., L/Komisija, T‑254/02, Zb. SS, EU:T:2005:88, t. 148.).
            22. No tužitelj je u ovom slučaju iznio takve indicije.
            23. Tužitelj je podrobno naveo primjenjive odredbe i činjenicu, koju je k tomu Vijeće potvrdilo u odgovoru na tužbu, da te odredbe ne dopuštaju povrat kamata koje se zahtijevaju u ovom slučaju.
            24. Naime, članak 241. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice (SL L 302, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 2., str. 110.), kako je izmijenjena (u daljnjem tekstu: Carinski zakonik Zajednice), i koji se, kao što su to Vijeće i Komisija potvrdili na raspravi, primjenjivao na dan nastanka činjenica o kojima je riječ u ovom postupku, određuje:
            „Ako nadležna tijela vrate iznose uvoznih ili izvoznih carina ili kreditnih kamata, odnosno zateznih kamata koje su obračunala prilikom naplate tih carina, to ne dovodi do plaćanja kamata od strane tih tijela. Međutim, kamate se plaćaju:
            – kad odluka o usvojenom zahtjevu za povratom ne bude provedena u roku od tri mjeseca od dana donošenja te odluke,
            – kad je to propisano nacionalnim odredbama.
            [...]“
            25. Međutim, u ovom slučaju ni iz jednog dokumenta u spisu ne proizlazi niti ijedna stranka tvrdi da odluka kojom se nalaže povrat nije bila izvršena u roku predviđenom člankom 241. prvim stavkom prvom alinejom Carinskog zakonika Zajednice. Osim toga, primjenjiva nacionalna odredba u smislu članka 241. prvog stavka druge alineje Carinskog zakonika Zajednice, to jest članak 236. Abgabenordnunga (njemački porezni zakonik) predviđa plaćanje kamata samo kad je vraćanje predmetnih pristojbi naloženo odlukom nacionalnog suda, što ovdje nije slučaj.
            26. Osim toga, tužitelj je u prilogu tužbi i u dopisu poslanom kao odgovor na pitanje koje mu je postavio Opći sud dostavio odluke nacionalnih tijela koja su sva odbila naložiti plaćanje zatraženih kamata na temelju odredbi iz prethodne točke, kao i dopis predsjednika četvrtog vijeća Finanzgerichta Hamburg od 5. veljače 2015., kojim se prima facie potvr đuje to odbijanje u predmetu označenom kao „pilot‑predmet“ u nacionalnom sporu o isplati kamata na vraćene pristojbe (vidjeti točku 9. ove presude).
            27. U svim tim odlukama odbačena je osobito mogućnost da se na ovaj slučaj primijeni rješenje koje proizlazi iz presude od 27. rujna 2012., Zuckerfabrik Jülich i dr. (C‑113/10, C‑147/10 i C‑234/10, Zb., EU:C:2012:591, t. 65. do 67.; vidjeti također presudu od 18. travnja 2013., Irimie, C‑565/11, Zb., EU:C:2013:250, t. 21. i 22.). Prema toj presudi pojedinci koji imaju pravo na povrat neopravdano plaćenih iznosa po osnovi doprinosa za proizvodnju u sektoru šećera koji su utvrđeni nevaljanom uredbom također imaju pravo na isplatu pripadajućih kamata (gorenavedena presuda Zuckerfabrik Jülich i dr., EU:C:2012:591, t. 67.), pri čemu je Sud u tom području utvrdio načelo o postojanju obveze država članica da uz kamate vrate porez ubran kršenjem prava Unije (gorenavedena presuda Zuckerfabrik Jülich i dr., EU:C:2012:591, t. 66.).
            28. Stoga, iako se, kao što je Komisija istaknula, ne može u potpunosti isključiti da na temelju presude Zuckerfabrik Jülich i dr., točka 27. supra (EU:C:2012:591) korištenje sredstvima nacionalnog prava dovodi do plaćanja zahtijevanih kamata, dokazi koje je podnio tužitelj u ovom slučaju dostatni su za pobuđivanje ozbiljne sumnje o takvom ishodu.
            29. Iz svega prethodno navedenog proizlazi da je tužitelj u dovoljnoj mjeri dokazao nedjelotvornost nacionalnih pravnih sredstava, pri čemu nije potrebno čekati ishod pokrenutih nacionalnih postupaka.
            30. Slijedom toga, valja odbiti kako argument o postojanju zapreke vođenju postupka, koji se temelji na neiscrpljivanju nacionalnih pravnih sredstava, tako i Komisijin zahtjev za prekid postupka u ovom predmetu do okončanja gorenavedenih nacionalnih postupaka.
            Osnovanost tužbe
            31. Prema ustaljenoj sudskoj praksi, da bi postojala izvanugovorna odgovornost Unije, u smislu članka 340. stavka 2. UFEU‑a, zbog nezakonitog postupanja njezinih institucija, mora se kumulativno ispuniti nekoliko uvjeta, tj. postupanje institucija mora biti nezakonito, mora se pretrpjeti stvarna šteta i mora postojati uzročna veza između postupanja i štete na koju se poziva (vidjeti presudu od 19. travnja 2012., Artegodan/Komisija, C‑221/10 P, Zb., EU:C:2012:216, t. 80. i navedenu sudsku praksu i presudu od 16. svibnja 2013., Gap granen & producten/Komisija, T‑437/10, EU:T:2013:248, t. 16. i navedenu sudsku praksu).
            Nezakonito postupanje institucija
            32. Tužitelj ističe da iz presude GLS, točka 7. supra (EU:C:2012:158) proizlazi da su Komisija i Vijeće povrijedili svoju obvezu dužne pažnje i načelo dobre uprave jer su, time što su postupajući protivno zahtjevima iz članka 2. stavka 7. točke (a) Osnovne uredbe, odredili uobičajenu vrijednost predmetnog proizvoda na temelju stvarno plaćene ili naplative cijene u Uniji za sličan proizvod a da nisu pružili dokaz o tome da su uložili svu potrebnu dužnu pažnju kako bi tu vrijednost utvrdili na temelju cijena koje su se za taj isti proizvod primjenjivale u nekoj trećoj zemlji s tržišnim gospodarstvom.
            33. U svojoj presudi GLS, točka 7. supra (EU:C:2012:158, t. 36.) Sud je presudio da su Komisija i Vijeće povrijedili zahtjeve koji proizlaze iz članka 2. stavka 7. točke (a) Osnovne uredbe jer su odredili uobičajenu vrijednost predmetnog proizvoda na temelju stvarno plaćene ili naplative cijene u Uniji za sličan proizvod a da nisu pružili dokaz o tome da su uložili svu potrebnu dužnu pažnju kako bi tu vrijednost utvrdili na temelju cijena koje su se za taj isti proizvod primjenjivale u nekoj trećoj zemlji s tržišnim gospodarstvom.
            34. Iz te presude proizlazi, prvo, da se nevaljanost Uredbe br. 1355/2008 i time navodno nezakonito postupanje u ovom slučaju može pripisati kako Komisiji, koja je provela antidampinški postupak i donijela Privremenu antidampinšku uredbu, tako i Vijeću, koje je donijelo Konačnu antidampinšku uredbu potvrdivši Privremenu uredbu.
            35. Drugo, iz nje proizlazi da se tim dvjema institucijama prigovara da su povrijedile svoju dužnost dužne pažnje koja u biti odgovara obvezi dužne pažnje i načelu dobre uprave, čiju povredu ističe tužitelj, prilikom provođenja odredbi članka 2. stavka 7. točke (a) Osnovne uredbe, kojom se određuje metoda izračuna uobičajene vrijednosti.
            36. S tim u vezi valja podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, samo dovoljno ozbiljna povreda pravnog pravila čiji je cilj dodjela prava pojedincima može dovesti do izvanugovorne odgovornosti Unije i da u svrhu ocjene postojanja dovoljno ozbiljne povrede pravnog pravila valja uzeti u obzir marginu prosudbe kojom raspolaže institucija koja je donijela akt. Stoga, kad institucije raspolažu diskrecijskom ovlasti, odlučujući kriterij za utvrđenje dovoljne ozbiljnosti povrede prava Unije jest očito i ozbiljno nepoštovanje ograničenja te ovlasti. Nasuprot tomu, obična povreda prava Unije dostatna je za utvrđivanje postojanja dovoljno ozbiljne povrede samo kad one imaju znatno smanjenu marginu prosudbe, odnosno uopće je nemaju (vidjeti presudu od 4. srpnja 2000., Bergaderm i Goupil/Komisija, C‑352/98 P, Zb., EU:C:2000:361, t. 42. do 44. i navedenu sudsku praksu i presudu od 2. ožujka 2010., Arcelor/Parlament i Vijeće, T‑16/04, Zb., EU:T:2010:54, t. 141. i navedenu sudsku praksu).
            37. Valja stoga najprije utvrditi doseg margine prosudbe kojom su institucije raspolagale prilikom provođenja članka 2. stavka 7. točke (a) Osnovne uredbe.
            – Margina prosudbe institucija
            38. Radi utvrđivanja dosega margine prosudbe kojom institucije raspolažu, valja najprije utvrditi kakvo je bilo postupanje u pogledu kojeg im se prigovara prilikom provedbe članka 2. stavka 7. točke (a) Osnovne uredbe te, u ovom slučaju, po kojoj pravnoj osnovi je utvrđena nevaljanost Uredbe br. 1355/2008. Takav se pristup može objasniti činjenicom da provedba odredbe može uključivati različita djelovanja za koja institucije, nadležne za njihovu provedbu, ne raspolažu nužno istom marginom prosudbe. To je osobito slučaj s odredbama o metodi izračuna vrijednosti kao što je uobičajena vrijednost koja se koristiti za izračun dampinške marže (za analogni pristup u pogledu metode izračuna uvoznih cijena u sektoru žita vidjeti presudu Gap granen & producten/Komisija, točka 31. supra, EU:T:2013:248, t. 30. do 41.).
            39. U ovom slučaju i nasuprot onomu što tužitelj navodi, nezakonitost koja se ističe protiv institucija ne sastoji se u tome da su one odabrale podrednu metodu izračuna zasnovanu na cijenama koje su se primjenjivale u Uniji umjesto metode izračuna koja se temelji na cijenama koje se primjenjuju u nekoj trećoj zemlji s tržišnim gospodarstvom, pri čemu je to izbor u pogledu kojeg nisu imale nikakvu marginu prosudbe (vidjeti u tom smislu presudu GLS, točka 7. supra, EU:C:2012:158, t. 26. i mišljenje nezavisnog odvjetnika Y. Bota u predmetu GLS, C‑338/10, Zb., EU:C:2011:636, t. 97.).
            40. Suprotno onomu što je tužitelj osim toga tvrdio na raspravi, Komisiji se također ne prigovara da je u cijelosti propustila ispitati podatke koje je dostavio Eurostat radi izračuna uobičajene vrijednosti dotičnog proizvoda. Naime, Sud je Komisiji prigovorio, kao što proizlazi iz presude GLS, točka 7. supra (EU:C:2012:158, t. 34. do 36.; vidjeti također mišljenje nezavisnog odvjetnika Y. Bota u predmetu GLS, točka 39. supra, EU:C:2011:636, t. 107. do 119.), da nije sa svom potrebnom pažnjom ispitala podatke Eurostata, to jest da nije dostatno iskoristila te statističke podatke niti je u trećoj zemlji s tržišnim gospodarstvom provela istraživanje na temelju navedenih podataka.
            41. Međutim, s tim u vezi Komisija raspolaže marginom prosudbe kako u odnosu na analizu podataka Eurostata tako i u odnosu na provođenje istraga na temelju te analize.
            42. To da institucije, s jedne strane, raspolažu marginom prosudbe prilikom ispitivanja podataka Eurostata potvrđuje, kao što je Komisija istaknula, činjenica da su podaci prikupljeni radi određivanja treće zemlje s tržišnim gospodarstvom u smislu članka 2. stavka 7. točke (a) Osnovne uredbe nužno gospodarski podaci na temelju kojih se donose složene ocjene kao što je utvrđivanje postojanja i važnosti proizvodnje dotičnog proizvoda ili sličnog proizvoda u toj zemlji (vidjeti u tom smislu presudu od 22. listopada 1991., Nölle, C‑16/90, Zb., EU:C:1991:402, t. 11. do 17.; presudu od 29. svibnja 1997., Rotexchemie, C‑26/96, Zb., EU:C:1997:261, t. 10. i presudu od 28. rujna 1995., Ferchimex/Vijeće, T‑164/94, Zb., EU:T:1995:173, t. 66.).
            43. S druge strane, postojanje margine prosudbe kojom institucije raspolažu kod provođenja istraga nakon prvih provedenih analiza potvrđuju odredbe Osnovne uredbe, kojima je predviđeno da Komisija određuje treću zemlju s tržišnim gospodarstvom na temelju „dostupnih pouzdanih podataka“ (članak 2. stavak 7. točka (a) drugi podstavak Osnovne uredbe), čime se Komisiji daje margina prosudbe prilikom utvrđivanja raspoloživosti podataka, jer su navedena sredstva ispitivanja fakultativna i tim ih je teže primijeniti u ovom slučaju, s obzirom na to da se odnose na podatke o trećim zemljama (članak 6. stavak 4. Osnovne uredbe), te margina prosudbe prilikom utvrđivanja pouzdanosti prikupljenih podataka, jer se provjera njihove točnosti mora provesti samo „u mjeri u kojoj je moguće“ (članak 6. stavak 8. Osnovne uredbe).
            44. Ta razmatranja nisu dovedena u pitanje tvrdnjom Suda u točki 32. presude GLS, točka 7. supra (EU:C:2012:158; vidjeti također mišljenje nezavisnog odvjetnika Y. Bota u predmetu GLS, točka 39. supra, EU:C:2011:636, t. 101. i 102.), prema kojoj je Komisija obvezna na vlastitu inicijativu razmotriti sve dostupne informacije jer u antidampinškom ispitnom postupku ona nema ulogu arbitra čija je nadležnost ograničena na donošenje odluke isključivo na temelju informacija i dokaza koje su dostavile stranke ispitnog postupka. Naime, tom tvrdnjom Sud je pojasnio izvore „dostupnih podataka“ na kojima Komisija mora zasnovati svoju analizu koja nije ograničena na dokaze koje su dostavile stranke te nije namjeravao ograničiti Komisijinu marginu prosudbe prilikom utvrđivanja dostupnosti podataka koji potječu iz tih izvora, i to tim više što je Sud u istoj točki presude GLS, točka 7. supra (EU:C:2012:158) uputio na istražne ovlasti predviđene člankom 6. stavkom 4. Osnovne uredbe.
            45. Stoga, budući da je Komisija u ovom slučaju raspolagala diskrecijskom ovlasti, tužitelj mora dokazati očito i ozbiljno nepoštovanje te ovlasti kako bi se uspostavila odgovornost Unije.
            – Očito i ozbiljno prekoračenje granica diskrecijske ocjene od strane institucija
            46. Valja uvodno pojasniti da je manjak pažnje jedan od kriterija koji je sudskom praksom uspostavljen za utvrđenje toga predstavlja li nepravilnost ili pogreška koju je počinila institucija dovoljno ozbiljnu povredu prava Unije (vidjeti presudu Gap granen & producten/Komisija, točka 31. supra, EU:T:2013:248, t. 28. i navedenu sudsku praksu). Zato dužna pažnja služi tomu da se povreda drugog načela ili drugog pravila prava Unije smatra „ozbiljnom“. Suprotno tomu, u ovom slučaju dužna pažnja predstavlja načelo čija je povreda istaknuta i koja je utvrđena od strane Suda.
            47. U tom pogledu iz sudske prakse proizlazi da je, kako bi se nepostupanje s dužnom pažnjom smatralo očitom i ozbiljnom povredom institucijine diskrecijske ovlasti, potrebno da se uopće nije postupalo s dužnom pažnjom, pri čemu nije dostatna samo pogrešna ocjena opsega obveza koje proizlaze iz te dužnosti (vidjeti u pogledu načela dobre uprave i pažljivog postupanja presudu od 18. rujna 1995., Nölle/Vijeće i Komisija, T‑167/94, Zb., EU:T:1995:169, t. 89. i navedenu sudsku praksu).
            48. Valja stoga utvrditi predstavlja li u ovom slučaju Komisijino ponašanje potpuno nepoštovanje obveza koje proizlaze iz dužne pažnje ili je ono samo rezultat loše ocjene opsega navedenih obveza.
            49. Stoga kao što proizlazi iz točke 40. ove presude, Sud je u svojoj presudi GLS, točka 7. supra (EU:C:2012:158), utvrdio nevaljanost Uredbe br. 1355/2008 zato što Komisija nije postupila s dužnom pažnjom jer nije provela svoju istragu na temelju podataka Eurostata o uvozu u Uniju dotičnog proizvoda podrijetlom iz trećih zemalja s tržišnim gospodarstvom.
            50. No pritom institucije nisu u cijelosti povrijedile svoje obveze koje proizlaze iz dužne pažnje.
            51. Naime, budući da dotične stranke nisu podnijele prijedloge o trećoj zemlji s tržišnim gospodarstvom, Komisija je provela istražne mjere radi određivanja takvih zemalja, a da ih je propustila provesti, to bi predstavljalo očitu i ozbiljnu povredu obveze dužne pažnje (vidjeti po analogiji presudu Nölle/Vijeće i Komisija, točka 47. supra, EU:T:1995:169, t. 88. i presudu od 16. rujna 2013., ATC i dr./Komisija, T‑333/10, Zb., EU:T:2013:451, t. 88. i 91.).
            52. Kao što proizlazi iz uvodne izjave 40. Uredbe br. 642/2008 i kako je Komisija pojasnila na raspravi, potonja je vodila istragu po službenoj dužnosti tijekom antidampinškog postupka. Konkretnije, vodeći računa o činjenici da je taj postupak pokrenut nakon pritužbe španjolske udruge, ona je od španjolskih tijela zatražila da provedu potrebne nadzore i provjere radi određivanja trećih zemalja s tržišnim gospodarstvom koje predmetni proizvod izvoze u Uniju. Zahvaljujući toj istrazi Komisija je otkrila da postoje dva tajlandska proizvođača dotičnog proizvoda kojima je poslala upitnike.
            53. Kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik Y. Bot, Komisiji se ne može prigovoriti da u odnosu na dva predmetna poduzetnika nije postupala s dužnom pažnjom. Naime, oni su na temelju uvjeta u kojima su ispitani i roka unutar kojeg su bili pozvani ispuniti obrazac mogli na njega odgovoriti tako da im se u cijelosti može pripisati njihov propust, tim više što Komisija ne raspolaže nikakvim sredstvom pritiska u odnosu na poduzetnike iz trećih zemalja kojim bi ih prisilila na suradnju (mišljenje nezavisnog odvjetnika Y. Bota u predmetu GLS, točka 39. supra, EU:C:2011:636, t. 115. i 116.).
            54. Nasuprot tomu, budući da dva tajlandska poduzetnika nisu odgovorila, Komisija je morala provesti istragu, tim više što je imala potrebno vrijeme za to, s obzirom na to da njezina inicijativa u odnosu na navedene poduzetnike nije bila uspješna u prosincu 2007., a Privremena uredba donesena je u srpnju 2008. Time što nije provela istragu, Komisija nije uložila dostatan i ozbiljan napor (vidjeti u tom smislu presudu GLS, točka 7. supra, EU:C:2012:158, t. 34. i mišljenje nezavisnog odvjetnika Y. Bota u predmetu GLS, točka 39. supra, EU:C:2011:636, t. 117. i 119.; vidjeti također po analogiji presudu Nölle/Vijeće i Komisija, točka 47. supra, EU:T:1995:169, t. 88.).
            55. Slijedom toga, Komisija je pogrešno ocijenila doseg svojih obveza koje se temelje na dužnoj pažnji, ali nije u cijelosti povrijedila obveze koje proizlaze iz te dužnosti.
            56. Iz svega prethodno navedenog proizlazi da se institucijama u ovom slučaju ne može predbaciti nijedno djelovanje ili postupanje koji bi dovelo do odgovornosti Unije.
            57. Stoga ne postoji odgovornost Unije jer je za odbijanje zahtjeva za naknadu štete dovoljno da nije ispunjena jedna od tri pretpostavke za pozivanje na tu odgovornost, pri čemu nije potrebno ispitati jesu li ispunjene druge dvije pretpostavke (presuda od 20. veljače 2002., Förde‑Reederei/Vijeće i Komisija, T‑170/00, Zb., EU:T:2002:34, t. 37.; vidjeti također u tom pogledu presudu od 15. rujna 1994., KYDEP/Vijeće i Komisija, C‑146/91, Zb., EU:C:1994:329, t. 81.).
            58. Radi cjelovitosti ipak valja ispitati postoji li dovoljno izravna i izvjesna uzročna veza između navodnog nezakonitog postupanja i navodno pretrpljene štete.
            Uzročno‑posljedična veza između pogreške i štete
            59. Prema ustaljenoj sudskoj praksi, šteta na koju se poziva treba dovoljno izravno proizlaziti iz ponašanja kojemu se prigovara, pri čemu potonje mora biti odlučujući uzrok štete, stoga što ne postoji obveza naknađivanja svake takve jednako daljnje štetne posljedice neke nezakonite situacije (presuda od 4. listopada 1979., Dumortier i dr./Vijeće, 64/76, 113/76, 167/78, 239/78, 27/79, 28/79 i 45/79, Zb., EU:C:1979:223, t. 21.; vidjeti također presudu od 10. svibnja 2006., Galileo International Technology i dr./Komisija, T‑279/03, Zb., EU:T:2006:121, t. 130. i navedenu sudsku praksu). Na tužitelju je da pruži dokaze o postojanju uzročne veze između predbacivanog postupanja i navedene štete (vidjeti presudu od 30. rujna 1998., Coldiretti i dr./Vijeće i Komisija, T‑149/96, Zb., EU:T:1998:228, t. 101. i navedenu sudsku praksu).
            60. Međutim, tužitelj u ovom slučaju nije dokazao takvu uzročnu vezu.
            61. Naime, na temelju dokaza koje je tužitelj podnio ne može se utvrditi da su kamate od kojih se navodno sastoji njegova šteta odgovarale zajmovima ugovorenima uslijed gubitka likvidnosti zbog plaćanja spornih antidampinških pristojbi.
            62. Jedini podneseni dokaz, prilog A4 tužbi naslovljen „Pregled dodatnih troškova kamata“, iznesen je u obliku tablice dugovanih iznosa po razdobljima (stupac naslovljen „Gesamtzinsen“, to jest „ukupne kamate“), uz navod o kamatnim stopama (stupac „Zinssatz“) kao i iznosima na koje se odnose (stupac „Betrag“). Međutim, izuzev činjenice da taj prilog ne pojašnjava prirodu iznosa, osim pozivanja na „porezno rješenje“ („Steuerbescheid“) koje slijedi broj, valja istaknuti da ga je tužitelj sastavio za potrebe ove tužbe, što je i potvrdio na raspravi. Stoga, budući da ne postoje dokazi iz vanjskog izvora ili bilo kakvog drugog službenog dokumenta kojim ih se može potkrijepiti, prilog ne može biti dovoljan dokaz navodne veze između kamata, zajmova i antidampinških pristojbi nepravilno određenih Uredbom br. 1355/2008 (u pogledu priznavanja slabe dokazne snage dokumenta koji je sastavio tužitelj vidjeti rješenje od 3. rujna 2014., Diadikasia Symvouloi Epicheiriseon/Komisija, T‑261/12, EU:T:2014:755, t. 38.).
            63. Nadalje, čak i da se prilozi C2 i C3 replici mogu proglasiti dopuštenima unatoč tomu što su neopravdano nepravodobno podneseni, ni oni ne mogu dokazati navodnu uzročnu vezu.
            64. Točno je da podaci iz priloga C2 (bankovni izvaci, porezna rješenja i rješenja o povratu koja su izdala carinska tijela, carinske deklaracije i zahtjevi za povrat koje su podnijeli tužitelj i četiri druga društva) potvrđuju plaćanje i povrat antidampinških pristojbi i dotičnih iznosa. Prilog C3, koji sadrži potvrde tužiteljeve banke u kojima se navode glavni uvjeti njegovih ugovora o kreditu (posuđeni iznosi, kamatne stope, iznosi kamata, trajanje), dokazuje, osim toga, plaćanje kamata. Nadalje, na temelju ispitivanja koje je bilo otežano nejasnim prikazom brojnih dokumenata koji se nalaze u prilogu C2, može se osim toga zaključiti da određeni iznosi ili određeni dodaci iznosa navedenih u prilogu C2 odgovaraju određenim iznosima koji su u prilogu A4 navedeni kao posuđeni iznosi i da kamatne stope u prilogu C3 odgovaraju kamatnim stopama navedenima u prilogu A4.
            65. Međutim, na temelju zajedničkog tumačenja triju predmetnih priloga ne može se utvrditi da je tužitelj ugovorio zajmove zbog neopravdano plaćenih antidampinških pristojbi, a ne samo zbog općeg financiranja svoje djelatnosti neovisno o predmetnim antidampinškim pristojbama. S jedne strane, kao što je Vijeće pravilno istaknulo na raspravi, iz priloga C2 i C3 ne proizlazi da su oni međusobno povezani, s obzirom na to da su posuđeni iznosi, kako su navedeni u prilogu C3, mnogo viši od iznosa neopravdano plaćenih antidampinških pristojbi koji proizlaze iz priloga C2. S druge strane, u prilozima C2 i C3 su u najboljem slučaju navedeni podaci s dokaznom vrijednošću jer potječu iz vanjskih izvora i/ili su sastavljeni u obliku službenih dokumenata te se odnose na iznose predmetnih antidampinških pristojbi i na kamatne stope (vidjeti točku 64. ove presude), ali se njima ne može nadomjestiti nedostatna dokazna snaga priloga A4 (vidjeti točku 62. ove presude) i stoga, čak ni zajedno s tim prilogom A4, nisu dostatan dokaz veze između neopravdano plaćenih antidampinških pristojbi, ugovorenih zajmova i plaćanja odgovarajućih kamata (vidjeti u tom smislu presudu od 1. veljače 2001., T. Port/Komisija, T‑1/99, Zb., EU:T:2001:36, t. 72. i 73.).
            66. Tužiteljeva potreba uzimanja gorenavedenih zajmova zbog spornih antidampinških pristojbi tim je dvojbenija jer je on, kao što je sam priznao u replici te kao što su to naveli Vijeće i Komisija, te pristojbe prevalio na svoje klijente. Stoga je tužitelj eventualno bio prisiljen poslužiti se zajmom za financiranje svojih kupnji u očekivanju prodaje svojih proizvoda te odgovarajućeg prebacivanja tereta antidampinških pristojbi na svoje klijente, no uopće nije bio dužan uzeti u zajam predmetne iznose po osnovi mnogo dugotrajnijih zajmova, kao što proizlazi iz priloga A4 tužbi, to jest za razdoblje od plaćanja predmetnih antidampinških pristojbi do njihova vraćanja od strane carinskih tijela. Štoviše, Vijeće je istaknulo, a tužitelj mu glede toga nije proturječio, da je na djelatnost u odnosu na koju su se naplaćivale predmetne antidampinške pristojbe otpadalo najviše 6 % prometa uvoznika koji su bili predmet antidampinške istrage, poput tužitelja, zbog čega je, s obzirom na to da tužitelj nije podnio dokaze pa ni argumente o suprotnome, malo vjerojatno da je uslijed gubitka likvidnosti zbog plaćanja spornih antidampinških pristojbi bilo potrebno koristiti zajam.
            67. Iz svega prethodno navedenog proizlazi da tužitelj nije dokazao postojanje uzročne veze između istaknute pogreške i štete.
            68. Stoga nije ispunjena ta pretpostavka nastanka odgovornosti Unije, pri čemu nije potrebno odlučiti o navodima Vijeća i Komisije o prekidu te uzročne veze zbog tužiteljevog nemarnog ponašanja i ponovnog uvođenja spornih antidampinških pristojbi Uredbom br. 158/2013. Također proizlazi da nije potrebno prihvatiti Komisijin zahtjev za prekid ovog postupka koji se zasniva na činjenici da Sud trenutačno odlučuje o dva prethodna pitanja o valjanosti Uredbe br. 158/2013 (spojeni predmeti C‑283/14, CM Eurologistik i C‑284/14, GLS).
            69. Ova se tužba stoga mora odbiti kao neosnovana u pogledu glavnog i podrednog zahtjeva, pri čemu nije potrebno odlučiti, s jedne strane, o navodnoj djelomičnoj nedopuštenosti tužbe u dijelu u kojem se odnosi na kamate povezane s kreditima ugovorenima zbog antidampinških pristojbi plaćenih za uvoz obavljen posredstvom četiriju drugih društava, te, s druge strane, o argumentu o postojanju zapreke vođenju postupka koji se temelji na zlouporabi postupka jer je cilj tužbe zapravo poništenje odluka nacionalnih carinskih tijela.
            Troškovi
            70. Sukladno odredbama članka 134. stavka 1. Poslovnika Općeg suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da tužitelj nije uspio sa svojim zahtjevima, valja mu naložiti snošenje vlastitih troškova i troškova Vijeća i Komisije, sukladno njihovim zahtjevima.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga,
            OPĆI SUD (drugo vijeće)
            proglašava i presuđuje:
            1. Tužba se odbija.
            2. Društvu I. Schroeder KG (GmbH & Co.) nalaže se snošenje troškova.


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 2. srpnja 2015.#NLB Leasing d.o.o. protiv Republike Slovenije.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputilo Vrhovno sodišče Republike Slovenije.#Zahtjev za prethodnu odluku – PDV – Direktiva 2006/112/EZ – Isporuka robe ili usluga – Ugovor o leasingu – Povrat nekretnine koja je predmet ugovora o leasingu davatelju leasinga – Pojam ‚otkaza, odbijanja, potpunog ili djelomičnog neplaćanja’ – Pravo davatelja leasinga na smanjenje porezne osnovice – Dvostruko oporezivanje – Odvojene isporuke – Načelo porezne neutralnosti.#Predmet C-209/14.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑209/14,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputilo Vrhovno sodišče (Slovenija), odlukom od 16. travnja 2014., koju je Sud zaprimio 25. travnja 2014., u postupku
            NLB Leasing d.o.o.
            protiv
            Republike Slovenije ,
            SUD (drugo vijeće),
            u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, J.‑C. Bonichot (izvjestitelj), A. Arabadjiev, J. L. da Cruz Vilaça i C. Lycourgos, suci,
            nezavisni odvjetnik: N. Jääskinen,
            tajnik: M. Aleksejev, administrator,
            uzimajući u obzir pisani postupak,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za NLB Leasing d.o.o., J. Podlipnik, porezni savjetnik,
            – za slovensku vladu, T. Mihelič Žitko, u svojstvu agenta,
            – za Europsku komisiju, C. Soulay i L. Lozano Palacios, kao i M. Žebre, u svojstvu agenata,
            odlučivši, nakon saslušanja nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegova mišljenja,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 2. stavka 1., članka 14., članka 24. stavka 1. i članka 90. stavka 1. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL L 347, str.1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.; u daljnjem tekstu: Direktiva o PDV‑u).
            2. Zahtjev je upućen u okviru spora između NLB Leasing d.o.o. (u daljnjem tekstu: NLB) i Republike Slovenije, koju predstavlja Ministrstvo za finance (ministarstvo financija) povodom odbijanja potonjeg da NLB‑u odobri ispravak iznosa poreza na dodanu vrijednost (u daljnjem tekstu: PDV) plaćenog nakon sklapanja dvaju ugovora o leasingu.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. U skladu s člankom 2. stavkom 1. Direktive o PDV‑u:
            „Sljedeće transakcije podliježu PDV‑u:
            a) isporuka robe koju obavlja porezni obveznik koji djeluje kao takav na teritoriju države članice u zamjenu za plaćanje;
            [...]
            c) isporuka usluga uz naknadu na teritoriju određene države članice koju obavlja porezni obveznik koji djeluje kao takav;
            [...]“
            4. Članak 14. Direktive o PDV‑u određuje:
            „1.  ‚Isporuka robe' znači prijenos prava raspolaganja materijalnom imovinom kao vlasnik.
            2. Uz transakciju iz stavka 1., sljedeće navedeno smatra se isporukom robe:
            [...]
            b) stvarnu predaju robe u skladu s ugovorom za najam robe na određeno razdoblje ili za prodaju robe uz odgodu, kojim se utvrđuje prijenos vlasništva, pod uvjetom uobičajenog tijeka događaja, najkasnije po izvršenju konačne otplate;
            [...]“
            5. Članak 24. stavak 1. Direktive o PDV‑u propisuje:
            „,Isporuka usluga' znači svaka transakcija koja ne čini isporuku robe.“
            6. Na temelju članka 90. Direktive o PDV‑u:
            „1. U slučaju otkaza, odbijanja ili potpunog ili djelomičnog neplaćanja, ili smanjenja cijene nakon isporuke, oporezivi iznos smanjuje se za odgovarajući iznos u skladu s uvjetima koje utvrđuju države članice.
            2. U slučaju potpunog ili djelomičnog neplaćanja, države članice mogu odstupiti od stavka 1.“
            Slovensko pravo
            7. U skladu s člankom 3. stavkom 1. Zakona o porezu na dodanu vrijednost (Zakon o davku na dodano vrednost, u daljnjem tekstu: ZDDV‑1), PDV‑u podliježu sljedeće transakcije:
            „1. Isporuka robe koju u zamjenu za plaćanje na teritoriju Republike Slovenije obavlja porezni obveznik ili porezna obveznica u okviru svoje gospodarske aktivnosti;
            [...]
            3. isporuka usluga uz naknadu na teritoriju Republike Slovenije koju obavlja porezni obveznik u okviru svoje gospodarske aktivnosti;
            [...]“
            8. U skladu s člankom 6. ZDDV-1
            „1. ‚Isporuka robe‘ znači prijenos prava raspolaganja materijalnom imovinom kao vlasnik.
            2. Isporukom robe smatra se i sljedeće:
            [...]
            b) stvarnu predaju robe u skladu s ugovorom za najam robe na određeno razdoblje [...], kojim se utvrđuje prijenos vlasništva, pod uvjetom uobičajenog tijeka događaja, najkasnije po izvršenju konačne otplate;
            [...]“
            9. Članak 14. stavak 1. ZDDV-1 određuje da „isporuka usluga“ znači svaku transakciju koja ne čini isporuku robe.
            10. Članak 39. stavci 2. i 3. ZDDV-1 glasi:
            „2. U slučaju otkaza, odbijanja ili smanjenja cijene nakon izvršenja transakcije, oporezivi iznos smanjuje se za odgovarajući iznos. Porezni obveznik može ispraviti (smanjiti) iznos obračunatog PDV‑a ako primatelj robe ili usluga ispravi (smanji) iznos PDV‑a koji je odbio i o tome pismenim putem obavijesti dobavljača.
            3. Porezni obveznik također može ispraviti (smanjiti) iznos PDV‑a koji treba platiti ako na temelju pravomoćne sudske odluke o zaključenom stečajnom postupku ili na temelju uspješno završenog postupka prisilne nagodbe PDV nije plaćen ili nije plaćen u cijelosti. […] Ako porezni obveznik naknadno primi plaćanje ili djelomično plaćanje u zamjenu za svoju isporuku robe ili usluga, u odnosu na koju je ispravio oporezivi iznos u skladu s ovim stavkom, on plaća PDV na primljeni iznos.“
            11. Članak 13. Pravilnika o primjeni ZZDV-1 (Pravilnik o izvajanju Zakona o davku na dodano vrednost) određuje:
             „1. PDV se ne obračunava ni plaća na naknade štete.
            2. Naknadom štete iz prethodnog stavka smatraju se osobito:
            – Isporuka koju dobavljač obavlja kao naknadu za štetu nastalu ranijom isporukom, ako dobavljač snosi zakonsku ili ugovornu odgovornost za štetu i njezine posljedice;
            – zatezne kamate koje porezni obveznik obračunava svojem dužniku do visine zakonske zatezne kamate, kao i troškovi povezani sa slanjem opomene;
            – ugovorne kazne;
            – naknada štete povezana s raskidom ugovora, ako kupac tom prigodom nije primio nikakvu robu ili uslugu.
            3. Ako je ugovor djelomično izvršen, to djelomično izvršenje podliježe PDV‑u.“
            12. Na temelju članka 41. Pravilnika o primjeni ZDDV-1:
            „[...]
            2. U skladu s člankom 39. stavkom 2. ZDDV-1, porezni obveznik može smanjiti iznos PDV‑a do visine naknadno dogovorenih popusta, kao što su primjerice superrabati ili popusti dogovoreni zbog smanjene kvalitete robe ako su bili ugovoreni neposredno između dobavljača i primatelja.
            3. Smanjenje oporezivog iznosa kod dobavljača na temelju članka 39. stavka 2. ZDDV-1 ne može se izvršiti prije poreznog razdoblja u kojem on primi pisanu obavijest od primatelja kojom mu potonji priopćava da je ispravio odbitak PDV‑a.
            [...]“
            Glavni postupak i prethodna pitanja
            13. NLB u svojstvu zajmodavca i Domino ing, d.o.o. (u daljnjem tekstu: Domino) u svojstvu zajmoprimca u veljači 2008. sklopili su dva ugovora o kratkoročnom namjenskom zajmu, kao i ugovore o „poslovnoj suradnji“. Potonji su određivali, među ostalim, da su zajmovi koje je NLB dao društvu Domino bili namijenjeni stjecanju nekretnina radi izgradnje stambenih jedinica i da NLB može, ako želi, financirati izgradnju tih stambenih jedinica za što je priznao da ima interes. Posredstvom tih zajmova Domino je stekao nekretnine čiji su prethodni vlasnici bili treće strane ugovora koje su sklopila društva NLB i Domino.
            14. NLB i Domino sklopili su u travnju 2009. dvije skupine ugovora koji su, prema navodima Vrhovnog sodišča (vrhovni sud) činili transakciju nazvanu „povratni leasing“ („sale and lease back“). S jedne strane, dvama ugovorima o kupoprodaji, NLB je postao vlasnik nekretnina koje je Domino prethodno bio kupio i, s druge strane, dvama ugovorima o leasingu, NLB se istovremeno obvezao dati te nekretnine u najam društvu Domino na razdoblja od nekoliko mjeseci. Ne dovodeći u pitanje ugovore o poslovnoj suradnji koje su prethodno sklopila ta dva društva, ugovori o leasingu određivali su da, prije isteka njihove valjanosti, Domino mora izabrati neku od tri sljedeće opcije, naime: produljiti trajanje ugovora, vratiti nekretnine NLB‑a ili, posljednje, primijeniti opcije kupnje kojima je raspolagalo u odnosu na te nekretnine, u tom slučaju otplaćujući sve obroke koje je dugovao NLB‑u.
            15. Prilikom sklapanja ugovora o leasingu, NLB je platio PDV na iznos koji je tim ugovorima obračunao Dominu, odnosno iznos koji odgovara zbroju mjesečnih obroka, uključujući opcije kupnje dodijeljene Dominu.
            16. S obzirom na to da Domino nije, po isteku valjanosti ugovora o leasingu, podmirio sve obroke koje je dugovao NLB‑u, potonji je, u skladu s mogućnošću koju su mu navedeni ugovori pružali, vratio u svoj posjed nekretnine koje su bile predmet leasinga. NLB je u srpnju 2010. trećem društvu naziva SAVA IP d.o.o. (u daljnjem tekstu: Sava IP) prodao navedene nekretnine kao građevinsko zemljište, pri čemu je obračunao PDV koji se tom prilikom trebao platiti.
            17. Zbog okolnosti da Domino nije izvršio obveze koje je imao na temelju ugovora o leasingu, NLB je zatražio ispravak obračunatog iznosa PDV‑a na visinu vrijednosti opcija kupnje predviđenih tim ugovorima.
            18. U tom pogledu iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da su NLB i Domino, u skladu s odredbama ugovora o leasingu, utvrdili završni račun na temelju kojeg je NLB isplatio Dominu iznos koji odgovara razlici između, s jedne strane, dodane vrijednosti ostvarene zahvaljujući cijeni dobivenoj prilikom prodaje nekretnina društvu Sava IP i, s druge strane, iznosa koje Domino nije platio, uključujući opcije kupnje.
            19. NLB je od prodajne cijene predmetnih nekretnina odbio iznos koji odgovara iznosu, kao prvo, PDV‑a koji je platio prilikom tog prijenosa, kao drugo, obrocima u vezi s opcijama kupnje koje Domino još nije platio, i naposljetku, kao treće, mjesečnim obrocima koje je Domino usto još dugovao NLB‑u. NLB je potom platio preostali iznos Dominu. Potom mu je poslao dva knjižna odobrenja za iznos koji odgovara obrocima u vezi s opcijama kupnje te je pritom otkazao te obroke.
            20. Odlukom od 5. lipnja 2012. slovenska porezna tijela odbila su prihvatiti zahtjev NLB‑a za smanjenje iznosa PDV‑a koji je to društvo platilo prilikom sklapanja ugovora o leasingu zbog toga što dva knjižna odobrenja nisu činila dopuštenu osnovu za smanjenje oporezivog iznosa NLB‑a. Ta tijela smatraju da ti ugovori nisu bili „otkazani“ i da preuzimanje nekretnine u posjed od strane NLB‑a nije slučaj „odbijanja“ u smislu članka 39. stavka 2. ZDDV-1, kojim se u slovensko pravo prenosi članak 90. stavak 1. Direktive o PDV‑u. Stajalište je tih tijela da je davatelj leasinga zapravo preuzeo ulogu vjerovnika te je prodao nekretnine društvu Sava IP za račun primatelja leasinga.
            21. NLB je osporavao odluku slovenske porezne uprave naknadnim podnošenjem upravne pritužbe ministarstvu financija, a potom sudske tužbe nadležnom prvostupanjskom sudu. Te dvije tužbe su odbijene.
            22. U svojoj žalbi NLB tvrdi da su porezna uprava i prvostupanjski sud pogrešno protumačili članak 39. ZDDV-1 i članak 90. stavak 1. Direktive o PDV‑u. Povrat nekretnina koji je Domino izvršio zbog neispunjenja svojih ugovornih obveza, doista odgovara jednom od slučajeva predviđenih u prethodno navedenim odredbama. NLB također navodi da, ako se NLB‑u ne dopusti smanjenje njegova oporezivog iznosa u okolnostima poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, načelo porezne neutralnosti bilo bi povrijeđeno jer je NLB platio PDV drugi put prilikom prijenosa nekretnina na treće društvo.
            23. U tim okolnostima Vrhovno sodišče odlučilo je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
            „1. Uzimajući u obzir okolnosti kao što su one u glavnom postupku, treba li članak 90. stavak 1. Direktive o PDV‑u tumačiti na način da povrat nekretnine – koja je predmet leasinga – davatelju leasinga iz razloga što primatelj leasinga djelomično nije ispunio svoju obvezu plaćanja u svrhu daljnje prodaje i izvršenja drugih obveza određenih u ugovoru o kojem je riječ, a nakon dos pijeća svih obroka navedenog leasinga – predstavlja slučaj‚otkaza, odbijanja ili potpunog ili djelomičnog neplaćanja’ nakon isporuke, poslije čega se oporezivi iznos smanjuje za odgovarajući iznos?
            2. Treba li članak 2. stavak 1., članak 14. i članak 24. stavak 1. Direktive o PDV‑u tumačiti na način da iznos dviju opcija kupnje, koji predstavlja bitni dio svih obveza iz ugovora o leasingu i koji je primatelj leasinga plaćao davatelju leasinga na takav način da je davatelj leasinga zbog toga što primatelj leasinga djelomično nije ispunio svoju obvezu plaćanja uzeo predmet leasinga natrag u svoj posjed, prodao ga trećoj osobi i višak naplaćene cijene iz te prodaje isplatio primatelju leasinga, pri čemu je u završnom računu od viška naplaćene cijene također oduzeo iznose opcija kupnje, treba smatrati naknadom za ispunjenje ugovora i isporukom robe koja kao takva podliježe PDV‑u ili naknadom za usluge najma ili uporabu nekretnine (koja kao takva podliježe PDV‑u, po izboru poreznih obveznika) ili naknadom štete zbog raskida ugovora, koja je isplaćena za popravljanje štete pretrpljene zbog neispunjenja od strane primatelja leasinga i koja nije u izravnoj vezi ni sa kakvim pružanjem usluga uz naknadu te kao takva ne podliježe PDV‑u?
            3. Ako je u odgovoru na drugo pitanje riječ o naknadi za isporuku robe i ispunjenje ugovora, sljedeće pitanje se odnosi na to protivi li se načelo porezne neutralnosti tome da davatelj leasinga dva puta obračuna izlazni PDV, odnosno, prvi puta prilikom sklapanja ugovora o leasingu (uključujući na iznos opcija kupnje, koji je činio veći dio ugovorene vrijednosti) i drugi puta, zbog toga što primatelj leasinga djelomično nije ispunio svoje obveze prilikom (daljnje) prodaje predmetne nekretnine trećoj osobi iako je davatelj leasinga prenio teret plaćanja PDV‑a za tu drugu isporuku u završnom računu na primatelja leasinga?“
            O prethodnim pitanjima
            Drugo pitanje
            24. Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da su NLB, kao davatelj leasinga, i Domino, kao primatelj leasinga, sklopili dva ugovora o leasingu kojima je predmet bio najam dviju nekretnina. Čini se da iz te odluke proizlazi i da je NLB, iz razloga što Domino nije izvršio svoje obveze, sukladno tim ugovorima vratio u svoj posjed navedene nekretnine, prodao ih trećoj osobi i višak naplaćene cijene iz te prodaje isplatio društvu Domino, pri čemu je u završnom računu od viška naplaćene cijene oduzeo iznose opcija kupnje. U tim okolnostima, svojim drugim pitanjem koje valja najprije razmotriti, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 2. stavak 1., članak 14. i članak 24. stavak 1. Direktive o PDV‑u tumačiti na način da pružanje leasinga poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku predstavlja isporuku robe ili pružanje usluga u smislu tih odredaba.
            25. Valja podsjetiti da u okviru članka 267. UFEU‑a Sud nije nadležan primijeniti pravna pravila Unije na određeni predmet (presuda Patriciello, C‑163/10, EU:C:2011:543, t. 21.). U predmetu poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, na sudu koji je uputio zahtjev je da izvrši potrebne pravne kvalifikacije za rješavanje glavnog postupka. Nasuprot tomu, na Sudu je da mu pruži sve potrebne informacije kako bi ga usmjerio u donošenju te ocjene (presuda Patriciello, C‑163/10, EU:C:2011:543, t. 23.).
            26. Neovisno o tome predstavlja li, s obzirom na činjeničnu osnovu iz glavnog postupka, pružanje leasinga o kojem je riječ, zapravo, dio jedinstvene transakcije koja se sastoji od više elemenata, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri, potonjem valja podnijeti dokaze koji dopuštaju ocjenjivanje, u svrhu PDV‑a, pravne naravi usluge leasinga.
            27. U tom pogledu, valja podsjetiti da, u skladu s člankom 24. stavkom 1. Direktive o PDV‑u, „ ‚isporuka usluga‘ znači svaku transakciju koja ne čini isporuku robe.“ Kad je riječ o pojmu „isporuka robe“, on zahtijeva, u skladu s člankom 14. stavkom 1. te direktive, „prijenos prava raspolaganja materijalnom imovinom kao vlasnik“. Osim toga, članak 14. stavak 2. točka (b) Direktive o PDV‑u „isporuku robe“ smatra stvarnom predajom robe u skladu s ugovorom koji predviđa najam te robe tijekom određenog razdoblja, kojim se utvrđuje prijenos vlasništva, pod uvjetom uobičajenog tijeka događaja, najkasnije po izvršenju konačne otplate.
            28. U tom pogledu, iz sudske prakse Suda proizlazi da ugovor o operativnom leasingu treba razlikovati od financijskog leasinga, s obzirom na to da potonjeg karakterizira prijenos većine koristi i rizika svojstvenih pravnom vlasništvu na primatelja leasinga. Činjenica da se prijenos vlasništva izvršava po isteku valjanosti ugovora ili da je diskontirani iznos obroka praktički istovjetan tržišnoj vrijednosti robe predstavlja, svaka za sebe ili sve zajedno, kriterije na temelju kojih je moguće utvrditi može li se određeni ugovor okvalificirati kao ugovor o financijskom leasingu (vidjeti, u tom smislu, presudu Eon Aset Menidjmunt, C‑118/11, EU:C:2012:97, t. 38.).
            29. Osim toga, pojam isporuke robe ne odnosi se na prijenos vlasništva u oblicima propisanima mjerodavnim nacionalnim pravom, već uključuje svaku transakciju prijenosa materijalne imovine koju izvrši jedna stranka koja ovlašćuje drugu stranku da njome zapravo raspolaže kao da je vlasnik te robe (presuda Eon Aset Menidjmunt, C‑118/11, t. 39. i navedena sudska praksa).
            30. Stoga, ako ugovor o leasingu nekretnine previđa bilo prijenos vlasništva na primatelja leasinga po isteku valjanosti tog ugovora bilo da primatelju leasinga omogućuje raspolaganje bitnim odrednicama prava vlasništva nad tom nekretninom, s obzirom na to da je većina koristi i rizika svojstvenih pravnom vlasništvu nad tom nekretninom prenesena na primatelja leasinga, a diskontirani iznos obroka je praktički istovjetan tržišnoj vrijednosti robe, transakciju nastalu iz takvog ugovora treba smatrati stjecanjem kapitalnog dobra (vidjeti, u tom smislu, presudu Eon Aset Menidjmunt, C‑118/11, t. 40.).
            31. U tom pogledu, činjenična osnova iz glavnog postupka, naime, osobito odredbe ugovora o „poslovnoj suradnji“ kao i transakcije izvršene prema završnom računu, upućuju na to da je cilj ugovora o leasingu bio prijenos vlasništva nad nekretninama koje su predmet navedenih ugovora na Domino, što je na sudu koji je uputio zahtjev da ispita s obzirom na kriterije navedene u točkama 26. do 30. ove presude.
            32. Iz prethodnih razmatranja proizlazi da članak 2. stavak 1., članak 14. i članak 24. stavak 1. Direktive o PDV‑u treba tumačiti na način da ako ugovor o leasingu nekretnine predviđa bilo prijenos vlasništva na primatelja leasinga po isteku valjanosti tog ugovora bilo da primatelju leasinga omogućuje raspolaganje bitnim odrednicama prava vlasništva nad tom nekretninom, s obzirom na to da je većina koristi i rizika svojstvenih pravnom vlasništvu nad tom nekretninom prenesena na primatelja leasinga, a diskontirani iznos obroka je praktički istovjetan tržišnoj vrijednosti robe, transakciju nastalu iz takvog ugovora treba smatrati stjecanjem kapitalnog dobra.
            Prvo pitanje
            33. Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li, u okolnostima o kojima je riječ u glavnom postupku, koje proizlaze iz točke 24. ove presude, članak 90. stavak 1. Direktive o PDV‑u tumačiti na način da povrat nekretnine – koja je predmet leasinga – davatelju leasinga predstavlja slučaj otkaza, odbijanja ili potpunog ili djelomičnog neplaćanja ili smanjenja cijena u smislu te odredbe.
            34. Iako je na sudu koji je uputio zahtjev da izvrši pravnu kvalifikaciju transakcija koje su izvršili NLB i Domino, na Sudu je da mu pruži sve potrebne informacije kako bi ga usmjerio u donošenju te ocjene.
            35. S tim u vezi valja podsjetiti na to da članak 90. stavak 1. Direktive o PDV‑u, koji se odnosi na slučaj otkaza, odbijanja odnosno potpunog ili djelomičnog neplaćanja ili smanjenja cijene nakon što je transakcija izvršena, obvezuje države članice na smanjenje oporezivog iznosa i, posljedično, iznosa PDV‑a koji porezni obveznik mora platiti svaki put kada, nakon zaključenja transakcije, nije primio dio ili potpuni iznos protučinidbe. Ta odredba izraz je temeljnog načela Direktive o PDV‑u, prema kojemu je oporezivi iznos određen iznosom stvarno primljene protučinidbe, odakle logično slijedi da porezna uprava ne može na ime PDV‑a primiti veći iznos od iznosa koji je primio porezni obveznik (presuda Almos Agrárkülkereskedelmi, C‑337/13, EU:C:2014:328, t. 22.).
            36. Iz sudske prakse Suda proizlazi da, osim slučajeva otkaza ili raskida ugovora u kojima su stranke vraćene u položaj u kojem su se nalazile prije sklapanja ugovora i porezni obveznik više nema svoju tražbinu, članak 90. stavak 1. Direktive o PDV‑u predviđa samo situacije u kojima druga strana ugovora ne podmiri ili samo djelomično podmiri tražbinu koju ipak duguje na temelju tog ugovora (vidjeti, u tom smislu, presudu Almos Agrárkülkereskedelmi, C‑337/13, EU:C:2014:328, t. 23. i 24.).
            37. Posljedično, oporezivi iznos poreznog obveznika ne može biti smanjen ako, u uvjetima predviđenima u ugovoru, taj porezni obveznik zaista primi sva plaćanja kao naknadu za uslugu koju je pružio ili ako, u slučaju da ugovor nije otkazan ili raskinut, korisnik te usluge poreznom obvezniku više ne duguje ugovorenu cijenu.
            38. Iz prethodnih razmatranja proizlazi da članak 90. stavak 1. Direktive o PDV‑u treba tumačiti na način da ne dopušta da porezni obveznik smanji svoj oporezivi iznos ako je zaista primio sva plaćanja kao naknadu za uslugu koju je pružio ili ako mu, u slučaju da ugovor nije otkazan ili raskinut, druga strana ugovora više ne duguje ugovorenu cijenu.
            Treće pitanje
            39. Svojim trećim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li načelo porezne neutralnosti tumačiti na način da se protivi tome da porezni obveznik plati PDV prvi put prilikom sklapanja ugovora o leasingu koji sadržava opciju kupnje i drugi put, kada prenese robu koja je predmet tog ugovora trećem društvu zbog toga što primatelj leasinga nije ispunio svoje obveze.
            40. U tom pogledu, valja podsjetiti da iz sudske prakse Suda proizlazi da se načelo porezne neutralnosti, svojstveno zajedničkom sustavu PDV‑a, protivi tomu da oporezivanje poslovnih aktivnosti poreznog obveznika dovede do dvostrukog oporezivanja (vidjeti, u tom pogledu, presude Puffer, C‑460/07, EU:C:2009:254, t. 45. i 46., kao i Klub, C‑153/11, EU:C:2012:163, t. 42.).
            41. Sud je isto tako presudio da u svrhu PDV‑a svaku uslugu treba uobičajeno smatrati zasebnom i neovisnom, kao što proizlazi iz članka 1. stavka 2. drugog podstavka Direktive o PDV‑u (presuda BGŻ Leasing, C‑224/11, EU:C:2013:15, t. 29.). Međutim, u određenim okolnostima, više formalno različitih usluga, koje bi mogle biti isporučene odvojeno i na taj način odvojeno podlijegati oporezivanju ili poreznom oslobođenju, treba smatrati jedinstvenom transakcijom kada nisu samostalne (vidjeti, u tom smislu, presudu RR Donnelley Global Turnkey Solutions Poland, C‑155/12, EU:C:2013:434, t. 20.).
            42. Sukladno toj sudskoj praksi, na sudu koji je uputio zahtjev je da provjeri treba li transakcije o kojima je riječ u glavnom postupku, naime, s jedne strane, usluge pružene u korist društva Domino i, s druge strane, prijenos nekretnina na treće društvo, smatrati „jedinstvenom uslugom“. Riječ je o jedinstvenoj transakciji, pogotovo kada je više elemenata ili akata koje je dostavio porezni obveznik tako usko povezano da tvore, objektivno, jednu gospodarski nedjeljivu uslugu čije bi razdvajanje bilo umjetne naravi.
            43. Kad se pokaže da se navedene transakcije ne mogu smatrati jedinstvenom uslugom, načelo porezne neutralnosti se ne protivi tomu da ih se odvojeno oporezuje u svrhu PDV‑a.
            44. Iz prethodnih razmatranja proizlazi da načelo porezne neutralnosti treba tumačiti na način da se ne protivi tomu da se, s jedne strane, pružanje leasinga nekretnina i, s druge strane, prijenos tih nekretnina na treću stranku (ugovora o leasingu) odvojeno oporezuju u svrhu PDV‑a, ako se te transakcije ne mogu smatrati jedinstvenom uslugom, što je na sudu koji je uputio zahtjev da ocijeni.
            Troškovi
            45. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:
            1. Članak 2. stavak 1., članak 14. i članak 24. stavak 1. Direktive Vijeća 2006/112/EZ o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost treba tumačiti na način da ako ugovor o leasingu nekretnine predviđa bilo prijenos vlasništva na primatelja leasinga po isteku valjanosti tog ugovora bilo da primatelju leasinga omogućuje raspolaganje bitnim odrednicama prava vlasništva nad tom nekretninom, s obzirom na to da je većina koristi i rizika svojstvenih pravnom vlasništvu nad tom nekretninom prenesena na primatelja leasinga, a diskontirani iznos obroka je praktički istovjetan tržišnoj vrijednosti robe, transakciju nastalu iz takvog ugovora treba smatrati stjecanjem kapitalnog dobra.
            2. Članak 90. stavak 1. Direktive 2006/112 treba tumačiti na način da ne dopušta da porezni obveznik smanji svoj oporezivi iznos ako je zaista primio sva plaćanja kao naknadu za uslugu koju je pružio ili ako mu, u slučaju da ugovor nije otkazan ili raskinut, druga strana ugovora više ne duguje ugovorenu cijenu.
            3. Načelo porezne neutralnosti treba tumačiti na način da se ne protivi tomu da se, s jedne strane, pružanje leasinga nekretnina i, s druge strane, prijenos tih nekretnina na treću stranku (ugovora o leasingu) odvojeno oporezuju u svrhu PDV‑a, ako se te transakcije ne mogu smatrati jedinstvenom uslugom, što je na sudu koji je uputio zahtjev da ocijeni.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 13. studenoga 2014.#Mohamad Hamcho i Hamcho International protiv Vijeća Europske unije.#Zajednička vanjska i sigurnosna politika – Mjere ograničavanja protiv Sirije – Zamrzavanje financijskih sredstava – Tužba za poništenje – Rok za podnošenje tužbe – Djelomična nedopuštenost – Pravni interes – Teret dokazivanja – Određenje vremenskih učinaka poništenja.#Predmet T‑43/12.