title: Presuda Suda (deveto vijeće) od 8. lipnja 2017.#Sharda Europe B.V.B.A. protiv Administración del Estado i Syngenta Agro, SA.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal Supremo.#Zahtjev za prethodnu odluku – Poljoprivreda – Stavljanje sredstava za zaštitu bilja na tržište – Direktiva 2008/69/EZ – Članak 3. stavak 2. – Postupak ponovne ocjene država članica registriranih sredstava za zaštitu bilja – Rok – Razlika između jezičnih verzija.#Predmet C-293/16.

text:
         PRESUDA SUDA (deveto vijeće)
      8. lipnja 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Poljoprivreda — Stavljanje sredstava za zaštitu bilja na tržište — Direktiva 2008/69/EZ — Članak 3. stavak 2. — Postupak ponovne ocjene država članica registriranih sredstava za zaštitu bilja — Rok — Razlika između jezičnih verzija“
      U predmetu C‑293/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunal Supremo (Vrhovni sud, Španjolska), odlukom od 5. svibnja 2016., koju je Sud zaprimio 25. svibnja 2016., u postupku

         Sharda Europe BVBA

      protiv

         Administración del Estado,

         Syngenta Agro SA,

      SUD (deveto vijeće),
      u sastavu: E. Juhász, predsjednik vijeća, C. Vajda i C. Lycourgos (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za španjolsku vladu, M. A. Sampol Pucurull, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, I. Galindo Martín i F. Moro, u svojstvu agenata,

         donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 3. stavka 2. Direktive Komisije 2008/69/EZ od 1. srpnja 2008. o izmjeni Direktive Vijeća 91/414/EEZ radi uvrštavanja klofentezina, dikambe, difenokonazola, diflubenzurona, imazakvina, lenacila, oksadiazona, piklorama i piriproksifena kao aktivnih tvari (SL 2008., L 172, str. 9.) [neslužbeni prijevod].

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društava Sharda Europe BVBA (u daljnjem tekstu: Sharda) i Syngenta Agro SA (u daljnjem tekstu: Syngenta), povodom postupka ponovne ocjene sredstva za zaštitu bilja registriranog pod imenom Sharda.

         Pravni okvir

         Direktiva 2008/66/EZ

               3

               Članak 3. stavak 2. Direktive Komisije 2008/66/EZ od 30. lipnja 2008. o izmjeni Direktive Vijeća 91/414/EEZ radi uvrštavanja bifenoksa, diflufenikana, fenoksapropa‑P, fenpropidina i kinoklamina kao aktivnih tvari (SL 2008., L 171, str. 9.) [neslužbeni prijevod] određuje:
               „Odstupajući od stavka 1., države članice najkasnije do 31. prosinca 2008. moraju ponovno ocijeniti svako registrirano sredstvo za zaštitu bilja koje sadržava bifenoks, diflufenikan, fenoksaprop‑P, fenpropidin i kinoklamin kao jedinu aktivnu tvar ili kao jednu od nekoliko aktivnih tvari koje su navedene u Prilogu I. Direktivi [Vijeća] 91/414/EEZ [od 15. srpnja 1991. o stavljanju sredstava za zaštitu bilja na tržište (SL 1991., L 230, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 55., str. 32.)], u skladu s jedinstvenim načelima iz Priloga VI. Direktivi 91/414/EEZ, na temelju dokumentacije koja udovoljava zahtjevima iz Priloga III. navedenoj direktivi i uzimajući u obzir dio B iz Priloga I. navedenoj direktivi u odnosu na bifenoks, diflufenikan, fenoksaprop‑P, fenpropidin i kinoklamin. Na temelju te ocjene, države članice utvrđuju ispunjava li sredstvo uvjete iz članka 4. stavka 1. točaka (b) do (e) Direktive 91/414/EEZ.
               [...]” [neslužbeni prijevod]

         Direktiva 2008/69

               4

               Uvodna izjava 7. Direktive 2008/69 glasi:
               „Ne dovodeći u pitanje obveze iz Direktive 91/414/EEZ koje proizlaze iz uvrštavanja aktivne tvari u njezin Prilog I., državama članicama mora biti stavljen na raspolaganje rok od šest mjeseci nakon uvrštavanja radi ponovne ocjene postojećih registracija za sredstva za zaštitu bilja koja sadržavaju aktivne tvari spomenute u prilogu ovoj direktivi, kako bi osigurale poštovanje odredbi Direktive 91/414/EEZ, osobito njezina članka 13. i primjenjivih uvjeta utvrđenih u njezinu Prilogu I. Države članice moraju, ako je potrebno, izmijeniti, nadomjestiti ili oduzeti postojeće registracije, u skladu s odredbama navedene direktive. Odstupajući od navedenog roka, trebalo bi predvidjeti dulje razdoblje za dostavu i ocjenu sve dokumentacije iz Priloga III. za svako sredstvo za zaštitu bilja i svaku predviđenu uporabu u skladu s jedinstvenim načelima navedenima u Direktivi 91/414/EEZ.” [neslužbeni prijevod]

               5

               Članak 3. Direktive 2008/69 predviđa:
               „1.   U skladu s Direktivom 91/414/EEZ, države članice do 30. lipnja 2009. trebaju, prema potrebi, izmijeniti ili oduzeti postojeće registracije sredstava za zaštitu bilja koja sadržavaju aktivne tvari spomenute u prilogu kao aktivne tvari.
               Do navedenog datuma one provjeravaju jesu li ispunjeni uvjeti iz Priloga I. navedenoj direktivi u pogledu aktivnih tvari spomenutih u prilogu, uz iznimku onih spomenutih u dijelu B u odnosu na te aktivne tvari, i imaju li vlasnici registracija dokumentaciju ili pristup dokumentaciji koja udovoljava uvjetima iz Priloga II. navedenoj direktivi, u skladu s propisanim u njezinu članku 13.
               2.   Odstupajući od stavka 1., države članice najkasnije do 31. prosinca 2008. moraju ponovno ocijeniti svako registrirano sredstvo za zaštitu bilja koje sadržava jednu od aktivnih tvari spomenutih u prilogu kao jedinu aktivnu tvar ili jednu od nekoliko aktivnih tvari koje su navedene u Prilogu I. Direktivi 91/414/EEZ, u skladu s jedinstvenim načelima iz Priloga VI. navedenoj direktivi, na temelju dokumentacije koja udovoljava zahtjevima iz njezina Priloga III. i uzimajući u obzir dio B iz Priloga I. u odnosu na aktivne tvari spomenute u prilogu. Na temelju te ocjene, države članice utvrđuju ispunjava li sredstvo uvjete iz članka 4. stavka 1. točaka (b) do (e) Direktive 91/414/EEZ.
               […]” [neslužbeni prijevod]

         Direktiva 2008/70/EZ

               6

               Članak 3. stavak 2. Direktive Komisije 2008/70/EZ od 11. srpnja 2008. o izmjeni Direktive 91/414 radi uvrštavanja tritosulfurona kao aktivne tvari (SL 2008., L 185, str. 40.) [neslužbeni prijevod] određuje:
               „Odstupajući od stavka 1., države članice najkasnije do 30. studenoga 2008. moraju ponovno ocijeniti svako registrirano sredstvo za zaštitu bilja koje sadržava tritosulfuron kao jedinu aktivnu tvar ili kao jednu od nekoliko aktivnih tvari koje su navedene u Prilogu I. Direktivi 91/414/EEZ, u skladu s jedinstvenim načelima iz Priloga VI. Direktivi 91/414/EEZ, na temelju dokumentacije koja udovoljava zahtjevima iz Priloga III. toj direktivi o tritosulfuronu i uzimajući u obzir dio B iz Priloga I. toj direktivi u odnosu na tritosulfuron. Na temelju te ocjene, države članice utvrđuju ispunjava li sredstvo uvjete iz članka 4. stavka 1. točaka (b), (c), (d) i (e) Direktive 91/414/EEZ.
               [...]” [neslužbeni prijevod]

         Direktiva 2010/28/EU

               7

               Članak 3. stavak 2. Direktive Komisije 2010/28/EU od 23. travnja 2010. o izmjeni Direktive 91/414 radi uvrštavanja metalaksila kao aktivne tvari (SL 2010., L 104, str. 57.) [neslužbeni prijevod] određuje:
               „Odstupajući od stavka 1., države članice najkasnije do 30. lipnja 2010. moraju ponovno ocijeniti svako registrirano sredstvo za zaštitu bilja koje sadržava metalaksil kao jedinu aktivnu tvar ili kao jednu od nekoliko aktivnih tvari koje su navedene u Prilogu I. Direktivi 91/414/EEZ, u skladu s jedinstvenim načelima iz Priloga VI. navedenoj direktivi, na temelju dokumentacije koja udovoljava zahtjevima iz njezina Priloga III. i uzimajući u obzir dio B u njezinu Prilogu I. u odnosu na metalaksil. Na temelju te ocjene, države članice utvrđuju ispunjava li sredstvo uvjete iz članka 4. stavka 1. točaka (b), (c), (d) i (e) Direktive 91/414/EEZ.
               [...]” [neslužbeni prijevod]

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               8

               Dana 14. siječnja 2009. Sharda je na temelju članka 3. stavka 2. Direktive 2008/69 podnijela zahtjev za ponovnu ocjenu registracije izdane radi stavljanja na tržište sredstva za zaštitu bilja „Core”, koje je sadržavalo difenokonazol, jednu od aktivnih tvari koje se nalaze u prilogu toj direktivi. Taj zahtjev odobrila su nadležna nacionalna tijela.

               9

               Syngenta je podnijela upravnu pritužbu pred Secretaría General Técnica del Ministerio de Medio Ambiente, Rural y Marino (Opće tehničko tajništvo Ministarstva okoliša, ruralnih područja i pomorstva, Španjolska) za oduzimanje registracije izdane za sredstvo za zaštitu bilja „Core”. Syngenta navodi da je zahtjev za ponovnu ocjenu tog sredstva podnesen nakon 31. prosinca 2008., prema njezinu mišljenju krajnjeg roka za podnošenje takvog zahtjeva za ponovnu ocjenu, u skladu s člankom 3. stavkom 2. Direktive 2008/69. Odlukom od 20. siječnja 2011. navedeno opće tehničko tajništvo odbilo je tu pritužbu.

               10

               Syngenta je podnijela tužbu protiv te odluke pred Tribunalom Superior de Justicia de Madrid (Visoki sud u Madridu, Španjolska), koji je presudom od 25. listopada 2013. poništio postupak ponovne ocjene sredstva za zaštitu bilja „Core” jer je zahtjev za ponovnu ocjenu bio podnesen izvan roka određenog u članku 3. stavku 2. Direktive 2008/69.

               11

               Sharda je podnijela žalbu protiv te presude pred Tribunalom Supremo (Vrhovni sud, Španjolska) tvrdeći da se datumu iz tog članka 3. stavka 2. ne protivi podnošenje zahtjeva za ponovnu ocjenu nakon 31. prosinca 2008.

               12

               Syngenta je navela da, s obzirom na to da je članak 3. stavak 2. Direktive 2008/69 odredba s obvezujućim učinkom koja se ne može na drugi način tumačiti, zahtjev za ponovnu ocjenu koji je podnijela Sharda 14. siječnja 2009., odnosno nakon krajnjeg roka određenog u toj odredbi, nije uopće trebao biti odobren.

               13

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da je, kako bi donio odluku u sporu koji se pred njim vodi, potrebno utvrditi je li rok iz navedenog članka 3. stavka 2. prekluzivan ili se radi o roku koji države članice mogu produžiti iz objektivnih razloga više sile ili u skladu sa svojim unutarnjim pravom.

               14

               U tim je okolnostima Tribunal Supremo (Vrhovni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li datum 31. prosinca 2008. iz članka 3. stavka 2. Direktive [2008/69] u verziji na španjolskom jeziku razumjeti kao istek krajnjeg roka u kojem države članice moraju provesti ponovnu ocjenu, ili kao krajnji rok za uvrštavanje na popis iz Priloga I. Direktivi [91/414] aktivnih tvari koje moraju biti predmet ponovne ocjene, ili pak kao konačni rok u kojem se mora podnijeti odgovarajući zahtjev za uvrštenje na popis?

                        2.

                        Odnosi li se izraz ‚najkasnije do 31. prosinca 2008.’ iz članka 3. stavka 2. Direktive 2008/69 na prekluzivan rok, uzimajući u obzir svrhu zaštićenu sustavom koji proizlazi iz Direktive 91/414, koji države članice ne mogu produžiti i utvrditi krajnji rok nakon onog predviđenog Direktivom [2008/69]?

                        3.

                        Ako se smatra da se taj rok može produžiti, može li on biti produžen zbog objektivnih razloga više sile ili ga pak države članice, kojima je upućen nalog iz članka 3., mogu produžiti u skladu s uvjetima i zahtjevima svojeg nacionalnog zakonodavstva?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               15

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 3. stavak 2. prvi podstavak Direktive 2008/69 tumačiti na način da datum 31. prosinca 2008., koji je njime propisan, za već registrirano sredstvo za zaštitu bilja koje sadržava jednu od aktivnih tvari spomenutih u prilogu toj direktivi odgovara roku u kojem države članice moraju ponovno provesti ocjenu, predviđenu u članku 3. stavku 2. prvom podstavku, tog sredstva za zaštitu bilja, ili roku za podnošenje odgovarajućeg zahtjeva za ponovnu ocjenu, ili čak roku u kojem sve aktivne tvari sadržane u tom sredstvu za zaštitu bilja, osim onih nabrojenih u prilogu Direktivi 2008/69, moraju biti uvrštene na popis iz Priloga I. Direktivi 91/414 kako bi nastala obveza ponovnog provođenja ocjene navedenog sredstva.

               16

               Članak 3. stavak 2. prvi podstavak Direktive 2008/69, čije se tumačenje traži, određuje da „države članice najkasnije do 31. prosinca 2008. moraju ponovno ocijeniti svako registrirano sredstvo za zaštitu bilja koje sadržava jednu od aktivnih tvari spomenutih u prilogu kao jedinu aktivnu tvar ili jednu od nekoliko aktivnih tvari koje su navedene u Prilogu I. Direktivi 91/414/EEZ, u skladu s jedinstvenim načelima iz Priloga VI. navedenoj direktivi.” [neslužbeni prijevod]

               17

               Kao što je to spomenuo sud koji je uputio zahtjev, valja utvrditi da postoji razlika između formulacije verzije članka 3. stavka 2. prvog podstavka Direktive 2008/69 na španjolskom jeziku i drugih jezičnih verzija.

               18

               Naime, čini se da verzija na španjolskom jeziku te odredbe – prema kojoj „todo producto fitosanitario autorizado [...] será objeto de una nueva evaluación, a más tardar, el 31 de diciembre de 2008” – rezultira tumačenjem prema kojem datum 31. prosinca 2008. predstavlja krajnji rok u kojem države članice moraju ponovno provesti ocjenu, u smislu te odredbe, svakog registriranog sredstva za zaštitu bilja koje sadržava jednu od aktivnih tvari spomenutih u prilogu toj direktivi kao jedinu aktivnu tvar ili jednu od nekoliko aktivnih tvari navedenih u Prilogu I. Direktivi 91/414.

               19

               S druge strane, verzije članka 3. stavka 2. prvog podstavka Direktive 2008/69 na njemačkom („die sämtlich bis spätestens 31 Dezember 2008 in Anhang I der Richtlinie 91/414/EWG aufgeführt waren”), engleskom („all of which were listed in Annex I to Directive 91/414/EEC by 31 December 2008 at the latest”) i francuskom jeziku („toutes inscrites à l’annexe I de la directive 91/414/CEE au plus tard le 31 décembre 2008”) rezultiraju tumačenjem prema kojem se datum 31. prosinca 2008. odnosi na uvrštavanje aktivnih tvari sadržanih u registriranom sredstvu za zaštitu bilja koje ponovno moraju ocijeniti države članice, u skladu s onim što je propisano u članku 3. stavku 2. Isto vrijedi, među ostalim, za verzije te odredbe na grčkom, talijanskom i nizozemskom jeziku.

               20

               Konkretno, formulacija svih tih jezičnih verzija, uz iznimku one na španjolskom jeziku, navodi da predmetno sredstvo za zaštitu bilja mora biti predmet ponovne ocjene ako su sve aktivne tvari koje sadržava, kao i one koje se nalaze u prilogu Direktivi 2008/69, bile uvrštene u Prilog I. Direktivi 91/414 najkasnije 31. prosinca 2008.

               21

               Valja podsjetiti na to da, sukladno ustaljenoj sudskoj praksi Suda, formulacija koja se upotrebljava u jednoj od jezičnih verzija odredbe prava Unije ne može biti jedini temelj za tumačenje te odredbe niti se u tom pogledu može smatrati prioritetnom u odnosu na druge jezične verzije. Naime, nužnost ujednačene primjene i stoga ujednačenog tumačenja akta Unije isključuje da se on razmatra izdvojeno u jednoj od svojih jezičnih verzija, nego, naprotiv, zahtijeva njegovo tumačenje s obzirom na opću strukturu i svrhu propisa kojeg je dio (vidjeti osobito presude od 27. listopada 1977., Bouchereau, 30/77, EU:C:1977:172, t. 14. i od 17. ožujka 2016., Kødbranchens Fællesråd, C‑112/15, EU:C:2016:185, t. 36.).

               22

               U tom pogledu, kao prvo, valja navesti da je Direktiva 2008/69 stupila na snagu 1. siječnja 2009. Međutim, ne bi bilo sukladno području primjene ratione temporis te direktive tumačiti njezin članak 3. stavak 2. prvi podstavak na način da zahtijeva da ponovne ocjene, u smislu te odredbe, budu provedene ili da odgovarajući zahtjevi za ponovnu ocjenu budu podneseni najkasnije 31. prosinca 2008., odnosno prije stupanja na snagu navedene direktive.

               23

               Kao drugo, valja navesti da uvodna izjava 7. Direktive 2008/69 određuje rok od šest mjeseci, od kojeg valja odstupiti kako bi se podnijela i ocijenila sva dokumentacija iz članka 3. stavka 2. te direktive. Taj rok počinje teći, u skladu s prvom rečenicom te uvodne izjave, od uvrštavanja aktivne tvari u Prilog I. Direktivi 91/414, odnosno počevši od stupanja na snagu Direktive 2008/69, koja predviđa to uvrštavanje. Budući da je potonja direktiva stupila na snagu 1. siječnja 2009., njezina uvodna izjava 7. u vezi s podnošenjem i ocjenom sve dokumentacije propisane u članku 3. stavku 2. navedene direktive odnosi se na datum nakon 30. lipnja 2009. Iz toga proizlazi da datum 31. prosinca 2008., spomenut u članku 3. stavku 2. Direktive 2008/69, ne može predstavljati rok predviđen za ponovnu ocjenu sredstva za zaštitu bilja u smislu te odredbe.

               24

               Kao treće, kao što je to navela Komisija u svojim pisanim očitovanjima, valja se pozvati na direktive 2008/66, 2008/70 i 2010/28, kojima se, kao i Direktivom 2008/69, mijenja Direktiva 91/414 radi dodavanja aktivnih tvari u njezin Prilog I. i od kojih svaka sadržava članak 3. stavak 2., koji se ne razlikuje od članka 3. stavka 2. Direktive 2008/69 kad je riječ o datumu i aktivnoj tvari ili aktivnim tvarima na koje se odnosi. Međutim, formulacija članka 3. stavka 2. svake od tih direktiva, uključujući njihovu verziju na španjolskom jeziku, odgovara tekstu jezičnih verzija iz članka 3. stavka 2. Direktive 2008/69 spomenutih u točki 19. ove presude, iz kojih jasno proizlazi da je datum određen svakim od tih članaka 3. stavaka 2. krajnji rok u kojem sve aktivne tvari sadržane u sredstvu za zaštitu bilja koje, među ostalim, sadržava jednu od aktivnih tvari nabrojenih u prilogu svakoj od tih direktiva trebaju biti uvrštene na popis iz Priloga I. Direktivi 91/414 kako bi nastala obveza provođenja ponovne ocjene tog sredstva.

               25

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 3. stavak 2. prvi podstavak Direktive 2008/69 treba tumačiti u smislu da datum 31. prosinca 2008., koji je njime određen, za već registrirano sredstvo za zaštitu bilja koje sadržava jednu od aktivnih tvari spomenutih u prilogu toj direktivi odgovara krajnjem roku u kojem sve aktivne tvari sadržane u navedenom sredstvu za zaštitu bilja, osim onih nabrojenih u prilogu Direktivi 2008/69, moraju biti uvrštene na popis koji se nalazi u Prilogu I. Direktivi 91/414 kako bi nastala obveza provođenja ponovne ocjene navedenog sredstva predviđena u tom članku 3. stavku 2. prvom podstavku.

         Drugo i treće pitanje

               26

               Drugo i treće prethodno pitanje temelje se na pretpostavci prema kojoj datum 31. prosinca 2008. iz članka 3. stavka 2. Direktive 2008/69 odgovara roku za podnošenje zahtjeva kojim se traži provođenje ponovne ocjene sredstva za zaštitu bilja iz te odredbe. Međutim, iz odgovora na prvo pitanje proizlazi da datum o kojem je riječ ne odgovara tom roku.

               27

               Iz toga proizlazi da na drugo i treće pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev nije potrebno odgovoriti.

         Troškovi

               28

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (deveto vijeće) odlučuje:

                     Članak 3. stavak 2. prvi podstavak Direktive Komisije 2008/69/EZ od 1. srpnja 2008. o izmjeni Direktive Vijeća 91/414/EEZ radi uvrštavanja klofentezina, dikambe, difenokonazola, diflubenzurona, imazakvina, lenacila, oksadiazona, piklorama i piriproksifena kao aktivnih tvari treba tumačiti u smislu da datum 31. prosinca 2008., koji je njime predviđen, za već registrirano sredstvo za zaštitu bilja koje sadržava jednu od aktivnih tvari spomenutih u prilogu toj direktivi odgovara krajnjem roku u kojem sve aktivne tvari sadržane u navedenom sredstvu za zaštitu bilja, osim onih nabrojenih u prilogu Direktivi 2008/69, moraju biti uvrštene na popis koji se nalazi u Prilogu I. Direktivi Vijeća 91/414/EEZ od 15. srpnja 1991. o stavljanju sredstava za zaštitu bilja na tržište kako bi nastala obveza provođenja ponovne ocjene navedenog sredstva predviđena u tom članku 3. stavku 2. prvom podstavku.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: španjolski


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 12. prosinca 2014.#Hansen & Rosenthal KG i H & R Wax Company Vertrieb GmbH protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje – Zabranjeni sporazumi – Tržište parafinskog voska – Odluka kojom se utvrđuje postojanje članka 81. UEZ-a – Utvrđivanje cijena – Dokaz o povredi – Smjernice o metodi za utvrđivanje kazni iz 2006. – Pravo na obranu – Izračun vrijednosti prihoda od prodaje – Težina povrede – Zabrana retroaktivnosti – Jednako postupanje – Proporcionalnost.#Predmet T‑544/08.


Presuda Suda od 28. ožujka 1996. # AGF Belgium SA protiv Europske ekonomske zajednice, Institut national d'assurance maladie-invalidité (INAMI), Fonds national de reclassement social des handicapés, Croix-Rouge de Belgique i Belgijske države. # Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunal de première instance de Bruxelles - Belgija. # Predmet C-191/94.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 27. travnja 2017.#Asklepios Kliniken Langen-Seligenstadt GmbH protiv Ivana Felje i Asklepios Dienstleistungsgesellschaft mbH protiv Vittorije Graf.#Zahtjevi za prethodnu odluku koje je uputio Bundesarbeitsgericht.#Zahtjev za prethodnu odluku – Prijenos poduzeća – Zaštita prava radnika – Direktiva 2001/23/EZ – Članak 3. – Ugovor o radu – Zakonodavstvo države članice kojim se odobrava uvrštavanje klauzula koje upućuju na kolektivne ugovore o radu nakon prijenosa – Primjena u odnosu na preuzimatelja.#Spojeni predmeti C-680/15 i C-681/15.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      27. travnja 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Prijenos poduzeća — Zaštita prava radnika — Direktiva 2001/23/EZ — Članak 3. — Ugovor o radu — Zakonodavstvo države članice kojim se odobrava uvrštavanje klauzula koje upućuju na kolektivne ugovore o radu nakon prijenosa — Primjena u odnosu na preuzimatelja“
      U spojenim predmetima C‑680/15 i C‑681/15,
      povodom dvaju zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a koje je uputio Bundesarbeitsgericht (Savezni radni sud, Njemačka), odlukama od 17. lipnja 2015., koje je Sud zaprimio 17. prosinca 2015., u postupcima

         Asklepios Kliniken Langen‑Seligenstadt GmbH

      protiv

         Ivana Felje (C‑680/15)
      i

         Asklepios Dienstleistungsgesellschaft mbH

      protiv

         Vittorie Graf (C‑681/15),
      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, M. Vilaras, J. Malenovský (izvjestitelj), M. Safjan i D. Šváby, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: K. Malacek, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 23. studenoga 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Asklepios Kliniken Langen‑Seligenstadt GmbH i Asklepios Dienstleistungsgesellschaft mbH, A. Dziuba i W. Lipinski, Rechtsanwälte,

               —

               za Ivana Felju i Vittoriu Graf, R. Buschmann, savjetnik

               —

               za Kraljevinu Norvešku, C. Anker, C. Rydning i P. Wennerås, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, T. Maxian Rusche i M. Kellerbauer, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 19. siječnja 2017.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje članka 3. Direktive Vijeća 2001/23/EZ od 12. ožujka 2001. o usklađivanju zakonodavstava država članica u odnosu na zaštitu prava zaposlenika kod prijenosa poduzeća, pogona ili dijelova poduzeća ili pogona (SL 2001., L 82, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 151.), kao i članka 16. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).

               2

               Ti su zahtjevi upućeni u okviru spora između Ivana Felje i Vittorie Graf (u daljnjem tekstu, zajedno: zaposlenici) i društava Asklepios Kliniken Langen‑Seligenstadt GmbH odnosno Asklepios Dienstleistungsgesellschaft mbH (u daljnjem tekstu, zajedno: Asklepios) u vezi s primjenom kolektivnog ugovora o radu.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               Direktiva 2001/23 kodificira Direktivu Vijeća 77/187/EEZ od 14. veljače 1977. o usklađivanju prava država članica o zaštiti prava zaposlenika u slučaju prijenosa poduzeća, pogona ili dijelova poduzeća ili pogona (SL 1977., L 61, str. 26.) [neslužbeni prijevod], kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 98/50/EZ od 29. lipnja 1998. (SL 1998., L 201, str. 88., u daljnjem tekstu: Direktiva 77/187).

               4

               Članak 1. stavak 1. točka (a) Direktive 2001/23 predviđa:
               „Ova se Direktiva primjenjuje na svaki prijenos poduzeća, pogona ili dijela poduzeća ili pogona na drugog poslodavca, koji je posljedica ugovornog prijenosa, pripajanja ili spajanja poduzeća.”

               5

               Članak 3. te direktive određuje:
               „1.   Prava i obveze prenositelja, koja na dan prijenosa proizlaze iz postojećeg ugovora o radu ili radnog odnosa, na temelju takvog prijenosa prenose se na preuzimatelja.
               […]
               3.   Nakon prijenosa, preuzimatelj nastavlja poštovati odredbe i uvjete dogovorene kolektivnim ugovorima pod istim uvjetima koji se prema tom ugovoru primjenjuju na prenositelja, do dana ukidanja ili isteka kolektivnog ugovora ili stupanja na snagu ili primjene drugog kolektivnog ugovora.
               Države članice mogu ograničiti razdoblje poštovanja takvih odredbi i uvjeta, pod uvjetom da nije kraće od jedne godine.
               […]”

            Njemačko pravo

               6

               U Njemačkoj su prava i obveze prilikom prijenosa poduzeća uređene člankom 613.a Bürgerliches Gesetzbucha (Građanskog zakonika), čiji stavak 1. glasi kako slijedi:
               „Kad se poduzeće ili dio poduzeća pravnim aktom prenosi na drugog vlasnika, on stupa na njegovo mjesto u svim pravima i obvezama koje proizlaze iz ugovorâ o radu na snazi u trenutku prijenosa. Ako su ta prava i obveze uređene pravnim pravilima kolektivnog ugovora ili sporazumom na razini poduzeća, one postaju sastavnim dijelom ugovora o radu između novog vlasnika i zaposlenika i ne mogu se izmijeniti na štetu potonjeg prije isteka jedne godine računajući od datuma prijenosa. Druga se rečenica ne primjenjuje kad su prava i obveze novog vlasnika uređene odredbama drugog kolektivnog ugovora ili drugim sporazumom na razini poduzeća. Ta se prava i obveze mogu izmijeniti prije isteka roka od godine dana utvrđenog u drugoj rečenici ako kolektivni ugovor ili sporazum na razini poduzeća nisu više na snazi ili ako ne postoji uzajamna obveza poštovanja drugog kolektivnog ugovora čija je primjena ugovorena između novog vlasnika i zaposlenika.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               7

               Zaposlenici su radili u bolnici Dreieich‑Lange (Njemačka), koja je ovisila o općinskoj teritorijalnoj jedinici. I. Felja je tamo od 1978. radio kao polivalentni radnik/vrtlar, dok je V. Graf od 1986. bila zaposlena kao njegovateljica. Nakon što je 1995. općinska teritorijalna zajednica bolnicu prenijela društvu s ograničenom odgovornosti (GmbH), dio poduzeća u kojem su radili zaposlenici prenesen je 1997. društvu KLS Facility Management GmbH (u daljnjem tekstu: KLS FM).

               8

               Ugovori o radu koje su sklopili zaposlenici i KLS FM, koji ne pripada niti jednoj organizaciji poslodavaca koja je pregovarala i sudjelovala u sklapanju kolektivnog ugovora o radu, sadržavali su „dinamičku” klauzulu o upućivanju koja je određivala da će njihove radne odnose uređivati, kao i prije prijenosa, Bundesmanteltarifvertrag für Arbeiter gemeindlicher Verwaltungen und Betriebe (Savezni kolektivni ugovor za zaposlenike u upravi i općinskim poduzećima, u daljnjem tekstu: BMT - G II), ali također, ubuduće, kolektivni ugovori koji će ga nadopuniti, izmijeniti ili zamijeniti.

               9

               Nadalje, KLS FM pripojen je grupi poduzeća u bolničkom sektoru.

               10

               Dio poduzeća u kojem su radili zaposlenici 1. srpnja 2008. prenesen je drugom društvu te grupe, odnosno Asklepiosu. Poput KLS FM‑a, Asklepiosa kao člana organizacije poslodavaca ne obvezuje ni BMT‑G II ni Tarifvertrag für den öffentlichen Dienst (Kolektivni ugovor za javnu službu, u daljnjem tekstu: TVöD), koji ga je zamijenio od 1. listopada 2005., ni Tarifvertrag zur Überleitung der Beschäftigten der kommunalen Arbeitgeber in den TVöD und zur Regelung des Übergangsrechts (Kolektivni ugovor o prijenosu zaposlenika lokalnih zajednica obuhvaćenih TVöD‑om i o pravilima o prijelaznom pravu).

               11

               Zaposlenici su podnijeli tužbu pred sudom kako bi se utvrdilo da se, sukladno „dinamičkoj” klauzuli o upućivanju na BMT‑G II iz njihovih pojedinačnih ugovora o radu, na njihove radne odnose primjenjuju odredbe TVöD‑a i kolektivnih ugovora koji ga dopunjuju, kao i odredbe Kolektivnog ugovora o prijenosu zaposlenika lokalnih zajednica obuhvaćenih TVöD‑om i o pravilima o prijelaznom pravu, u verzijama tih odredbi koje su bile na snazi u vrijeme podnošenja njihova zahtjeva.

               12

               Asklepios ističe da se Direktivi 2001/23 i članku 16. Povelje protivi pravni učinak, predviđen u nacionalnom pravu, takve „dinamičke” primjene kolektivnih ugovora za javnu službu na koje upućuje ugovor o radu. Prema njemu, nakon prijenosa dotičnih zaposlenika drugom poslodavcu treba se „statički” primjenjivati sustav tih ugovora, na način da se samo uvjeti rada ugovoreni u ugovoru o radu sklopljenom s poslodavcem prenositeljem, vezani uz kolektivne ugovore obuhvaćene tim ugovorom, mogu primijeniti u odnosu na poslodavca preuzimatelja.

               13

               Niži sudovi prihvatili su tužbe koje su podnijeli zaposlenici, a Asklepios je pred sudom koji je uputio zahtjev pokrenuo postupak revizije („Revision”).

               14

               U tim je okolnostima Bundesarbeitsgericht (Savezni radni sud, Njemačka) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                                 (a)

                                 Protivi li se članku 3. Direktive [2001/23] nacionalno pravilo koje propisuje da u slučaju prijenosa poduzeća ili pogona svi uvjeti rada koje su prenositelj i zaposlenik privatnopravno i pojedinačno dogovorili u ugovoru o radu neizmijenjeni prelaze na preuzimatelja – kao da ih je pojedinačnim ugovorom sâm dogovorio sa zaposlenikom – ako nacionalno pravo za preuzimatelja propisuje i sporazumne i jednostrane mogućnosti prilagodbe tih odredbi?

                                 (b)

                                 U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje [točku (a),] u cijelosti ili za određenu skupinu pojedinačno dogovorenih uvjeta rada iz ugovora o radu između prenositelja i zaposlenika:
                                 Proizlazi li iz primjene članka 3. Direktive 2001/23 da određene uvjete iz ugovora o radu koji su privatnopravno dogovoreni između prenositelja i zaposlenika treba izuzeti od neizmijenjenog prijenosa na preuzimatelja i prilagoditi ih isključivo zbog prijenosa poduzeća ili pogona?

                                 (c)

                                 Ako prema odgovorima Suda na [prvo pitanje, točke (a) i (b)], pojedinačno upućivanje dogovoreno pojedinačnim ugovorom o radu na temelju kojeg određene odredbe iz kolektivnog ugovora privatnopravno dinamično postaju sadržaj ugovora o radu ne prelazi u neizmijenjenom obliku na preuzimatelja:

                                          i)

                                          Primjenjuje li se to i u slučajevima kada ni prenositelj ni preuzimatelj nisu stranka kolektivnog ugovora niti su članovi takve stranke odnosno ako se odredbe iz kolektivnog ugovora još prije prijenosa poduzeća ili pogona ne bi primjenjivale na radni odnos s prenositeljem da klauzula o upućivanju nije dogovorena privatnopravno u ugovoru o radu?

                                          ii)

                                          U slučaju potvrdnog odgovora na [prvo pitanje, točku (c), podtočku (i)]:
                                          Primjenjuje li se to i u slučajevima kada su prenositelj i preuzimatelj poduzeća unutar iste grupe?

                        2.

                        Protivi li se članku 16. [Povelje] nacionalno pravilo doneseno radi prijenosa Direktive 77/187 ili 2001/23 koje propisuje da je u slučaju prijenosa poduzeća ili pogona preuzimatelj vezan uvjetima iz ugovora o radu koje je prenositelj privatnopravno i pojedinačno dogovorio s radnikom prije prijenosa pogona kao da ih je sâm dogovorio i kada ti uvjeti određene odredbe kolektivnog ugovora koje se inače ne primjenjuju na radni odnos dinamično čine sadržajem ugovora o radu ako nacionalno pravo za preuzimatelja propisuje i sporazumne i jednostrane mogućnosti prilagodbe tih odredbi?”

         O prethodnim pitanjima

               15

               Svojim pitanjima, koje treba razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li se članak 3. Direktive 2001/23 u vezi s člankom 16. Povelje tumačiti na način da se, prilikom prijenosa poduzeća, zaštita prava i obveza koje za prenositelja proizlaze iz ugovora u radu proteže i na klauzulu, koju su prenositelj i zaposlenik privatnopravno ugovorili, u skladu s kojim se njihov radni odnos uređuje i kolektivnim ugovorom na snazi na dan prijenosa, kao i ugovorima sklopljenim nakon tog prijenosa koji ga upotpunjuju, izmjenjuju ili zamjenjuju, ako nacionalno pravo predviđa, u korist preuzimatelja, mogućnosti prilagodbe - sporazumne i jednostrane.

               16

               Na početku valja istaknuti da ugovor o radu može putem ugovornih klauzula upućivati na druge pravne instrumente, osobito na kolektivne ugovore o radu. Takve klauzule mogu, dakle, kao „statičke” klauzule upućivati samo na prava i obveze utvrđene u tekstu kolektivnog ugovora na snazi na dan prijenosa, odnosno, kao „dinamičke” klauzule o kojima je riječ u glavnom postupku također na budući razvoj ugovora koji uključuje izmjene tih prava i obveza.

               17

               U tom je pogledu Sud precizirao, u slučaju „statičke” ugovorne klauzule i u kontekstu Direktive 77/187 da iz teksta potonje ne proizlazi da je zakonodavac Unije namjeravao vezati preuzimatelja drugim kolektivnim ugovorima osim onih na snazi u trenutku prijenosa i, slijedom toga, nametnuti kasnije izmjene uvjeta rada primjenom novog kolektivnog ugovora o radu sklopljenog nakon prijenosa (vidjeti u tom smislu presudu od 9. ožujka 2006., Werhof, C‑499/04, EU:C:2006:168, t. 29.).

               18

               Naime, cilj Direktive 77/187 ograničava se na zaštitu prava i obveza zaposlenika na snazi na dan prijenosa, a ne na zaštitu običnih očekivanja, pa time ni hipotetskih koristi koje bi proizlazile iz budućih kolektivnih ugovora (vidjeti u tom smislu presudu od 9. ožujka 2006., Werhof, C‑499/04, EU:C:2006:168, t. 29.).

               19

               Iako iz sudske prakse Suda iz prethodne točke ove presude proizlazi da se članak 3. Direktive 2001/23 treba tumačiti na način da ne određuje „dinamičku” koncepciju „statičke” klauzule, Sud je također podsjetio da je značajka ugovora da pripadaju privatnom pravu prema kojem se stranke slobodno obvezuju jedna prema drugoj (presuda od 9. ožujka 2006., Werhof, C‑499/04, EU:C:2006:168, t. 23.).

               20

               Međutim, iz teksta Direktive 2001/23 i osobito njezina članka 3. ne proizlazi da je zakonodavac Unije imao namjeru odstupiti od tog načela. Slijedi da Direktivu 2001/23 i osobito njezin članak 3. ne treba tumačiti na način da se njome želi spriječiti, u svakom slučaju, da „dinamička” ugovorna klauzula proizvede učinke.

               21

               Slijedom toga, ako su prenositelj i zaposlenici slobodno ugovorili „dinamičku” ugovornu klauzulu i ako je ona na snazi na dan prijenosa, Direktiva 2001/23 i osobito njezin članak 3, treba tumačiti kao da načelno predviđaju da se ta obveza koja proizlazi iz ugovora o radu prenese na preuzimatelja.

               22

               Međutim, Sud je istaknuo da u slučaju „dinamičke” klauzule Direktiva 2001/23 ne obuhvaća samo zaštitu interesa zaposlenika, već i osigurava pravednu ravnotežu između njihovih interesa i interesa preuzimatelja. Iz toga osobito proizlazi da preuzimatelj, nakon prijenosa, treba biti u stanju provesti prilagodbe i promjene koje su neophodne za nastavak njegove djelatnosti (vidjeti u tom smislu presude od 18. srpnja 2013., Alemo‑Herron i dr., C‑426/11, EU:C:2013:521, t. 25., i od 11. rujna 2014., Österreichischer Gewerkschaftsbund, C‑328/13, EU:C:2014:2197, t. 29.).

               23

               Preciznije, članak 3. Direktive 2001/23 podrazumijeva da, uzimajući u obzir slobodu poduzetništva, preuzimatelj mora imati mogućnost učinkovito ostvariti svoje interese u okviru postupka koji vodi ka sklapanju ugovora u kojem on sudjeluje te mora moći pregovarati o čimbenicima koji određuju promjenu radnih uvjeta njegovih zaposlenika s obzirom na svoju gospodarsku djelatnost u budućnosti (vidjeti u tom smislu presudu od 18. srpnja 2013., Alemo‑Herron i dr., C‑426/11, EU:C:2013:521, t. 33.).

               24

               U ovom slučaju iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, te osobito iz samog teksta prethodnih pitanja, proizlazi da dotično nacionalno zakonodavstvo o kojem je riječ u glavnom postupku u korist preuzimatelja predviđa mogućnost da poslije prijenosa dogovorno ili jednostrano prilagodi uvjete rada koji su postojali na dan prijenosa.

               25

               Dakle, treba utvrditi da nacionalno zakonodavstvo o kojem je riječ u glavnom postupku udovoljava zahtjevima koji proizlaze iz sudske prakse iznesene u točki 23. ove presude.

               26

               Budući da je navedena sudska praksa uzela u obzir članak 16. Povelje, nije potrebno ispitivati usklađenost nacionalnog zakonodavstva o kojem je riječ u glavnom postupku s navedenom poveljom.

               27

               Asklepios svakako osporava postojanje odnosno učinkovitost dotičnih mogućnosti prilagodbe. Međutim, u tom je pogledu dovoljno istaknuti da nije na Sudu da se o tome izjašnjava.

               28

               Naime, na sudu je koji je uputio zahtjev, kao jedinom nadležnom, ocijeniti činjenice i tumačiti nacionalno zakonodavstvo (vidjeti u tom smislu osobito presudu od 4. veljače 2016., Ince, C‑336/14, EU:C:2016:72, t. 88.).

               29

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti da članak 3. Direktive 2001/23 zajedno s člankom 16. Povelje treba tumačiti na način da se, prilikom prijenosa poduzeća, zaštita prava i obveza koje za prenositelja proizlaze iz ugovora u radu proteže i na klauzulu, koju su prenositelj i zaposlenik privatnopravno ugovorili, u skladu s kojom se njihov radni odnos uređuje i kolektivnim ugovorom na snazi na dan prijenosa, kao i ugovorima sklopljenim nakon tog prijenosa koji ga upotpunjuju, izmjenjuju ili zamjenjuju, ako nacionalno pravo predviđa, u korist preuzimatelja, mogućnosti prilagodbe – sporazumne i jednostrane.

         Troškovi

               30

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Članak 3. Direktive Vijeća 2001/23/EZ od 12. ožujka 2001. o usklađivanju zakonodavstava država članica u odnosu na zaštitu prava zaposlenika kod prijenosa poduzeća, pogona ili dijelova poduzeća ili pogona u vezi s člankom 16. Povelje Europske unije o temeljnim pravima treba tumačiti na način da se, prilikom prijenosa poduzeća, zaštita prava i obveza koje za prenositelja proizlaze iz ugovora u radu proteže i na klauzulu, koju su prenositelj i zaposlenik privatnopravno ugovorili, u skladu s kojom se njihov radni odnos uređuje i kolektivnim ugovorom na snazi na dan prijenosa, kao i ugovorima sklopljenim nakon tog prijenosa koji ga upotpunjuju, izmjenjuju ili zamjenjuju, ako nacionalno pravo predviđa, u korist preuzimatelja, mogućnosti prilagodbe – sporazumne i jednostrane.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Suda (treće vijeće) od 14. studenog 1985. # Coöperatieve Melkproductenbedrijven "Noord-Nederland" BA (Frico) protiv Produktschap voor Zuivel. # Zahtjev za prethodnu odluku: College van Beroep voor het Bedrijfsleven - Nizozemska. # Predmet 275/84.


Presuda Suda (treće vijeće) od 2013. siječanj 31.#Stroy trans EOOD protiv Direktor na Direktsia „Obzhalvane i upravlenie na izpalnenieto“ Varna pri Tsentralno upravlenie na Natsionalnata agentsia za prihodite.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Administrativen sad - Varna.#Predmet C-642/11.


Presuda Prvostupanjskog suda (drugo vijeće) od 16. rujna 2008.#Nortrail Transport GmbH protiv Komisije Europskih zajednica.#Predmet T-496/04.


Presuda Suda od 23. rujna 2003. # Secretary of State for the Home Department protiv Hacene Akrich. # Zahtjev za prethodnu odluku: Immigration Appeal Tribunal - Ujedinjena Kraljevina. # Sloboda kretanja radnika. # Predmet C-109/01.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 14. srpnja 2016.#Monster Energy Company protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije koji prikazuje crni kvadrat s četiri bijele crte – Raniji figurativni žig Europske unije koji prikazuje tri okomito postavljene kandže – Relativni razlog za odbijanje – Nepostojanje vjerojatnosti dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-567/15.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 12. veljače 2009.#Belgische Staat protiv Cobelfret NV.#Zahtjev za prethodnu odluku: Hof van Beroep te Antwerpen - Belgija.#Direktiva 90/435/EEZ - Izravni učinak.#Predmet C-138/07.


Presuda Općeg suda (žalbeno vijeće) od 24. studenoga 2015.#Europska komisija protiv Luigija D'Agostina.#Žalba – Protužalba – Javna služba – Ugovorno osoblje – Odluka o neproduljenju – Dužnost brižnog postupanja – Povreda članka 12.a stavka 2. Pravilnika o osoblju – Obveza obrazlaganja – Iskrivljavanje činjenica iz spisa.#Predmet T-670/13 P.


Presuda Suda (peto vijeće) od 29. lipnja 1994. # Claire Lafforgue, rođena Baux i François Baux protiv Château de Calce SCI i Coopérative de Calce. # Zahtjev za prethodnu odluku: Cour de cassation - Francuska. # Predmet C-403/92.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 18. veljače 2016.#Harrys Pubar AB i Harry's New York Bar SA protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Zajednice HARRY’S BAR – Raniji nacionalni figurativni žig PUB CASINO Harrys RESTAURANG – Djelomično odbijanje registracije – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Spojeni predmeti T-711/13 i T-716/13.


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 18. rujna 2014.#„Valimar“ OOD protiv Nachalnik na Mitnitsa Varna.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Varhoven administrativen sad.#Zahtjev za prethodnu odluku – Damping – Željezna ili čelična užad i kabeli podrijetlom iz Rusije – Uredba (EZ) br. 384/96 – Članak 2. stavci 8. i 9., te članak 11. stavci 2., 3., 9. i 10. – Privremena revizija – Revizija zbog isteka antidampinških mjera – Valjanost Uredbe (EZ) br. 1279/2007 – Određivanje izvozne cijene na temelju prodaje trećim zemljama – Pouzdanost izvoznih cijena – Uzimanje u obzir preuzetih obveza u pogledu cijena – Izmijenjene okolnosti – Primjena metodologije različite od one koja je korištena prilikom prvotnog ispitnog postupka.#Predmet C‑374/12.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      18. rujna 2014. (
            *1
         )
      „Prethodno pitanje — Damping — Željezna ili čelična užad i kabeli podrijetlom iz Rusije — Uredba (EZ) br. 384/96 — Članak 2. stavci 8. i 9., i članak 11., stavci 2., 3., 9. i 10. — Privremena revizija — Revizija zbog isteka antidampinških mjera — Valjanost Uredbe (EZ) br. 1279/2007 — Određivanje izvozne cijene na temelju prodaje trećim zemljama — Pouzdanost izvoznih cijena — Uzimanje u obzir preuzetih obveza u pogledu cijena — Izmijenjene okolnosti — Primjena metodologije različite od one koja je korištena prilikom prvotnog ispitnog postupka“
      U predmetu C‑374/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a koji je uputio Varhoven administrativen sad (Bugarska), odlukom od 30. srpnja 2012., koju je Sud zaprimio 6. kolovoza 2012., u postupku

         Valimar OOD

      protiv

         Nachalnik na Mitnitsa Varna,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, J. L. da Cruz Vilaça (izvjestiteljica), G. Arestis, J.-C. Bonichot i A. Arabadjiev, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
      tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 13. studenoga 2013.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Valimar OOD, I. Komarevski, advokat,

               —

               za Nachalnik na Mitnitsa Varna, S. Valkova, S. Yordanova, N. Yotsova i M. Kolarova, u svojstvu agenata,

               —

               za bugarsku vladu, E. Petranova i Y. Atanasov, u svojstvu agenata,

               —

               za Vijeće Europske unije, S. Boelaert i I. Gurov, u svojstvu agenata, uz asistenciju N. Chesaites, barrister, i G. Berrisch, Rechtsanwalt,

               —

               za Europsku komisiju, M. D. Roussanov zatim H. van Vliet i G. Koleva, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 27. veljače 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 2. stavaka 8. 9. i članka 11. stavaka 3. 9. i 10. Uredbe Vijeća (EZ) br. 384/96 od 22. prosinca 1995. o zaštiti od dampinškog uvoza iz zemalja koje nisu članice Europske zajednice (SL 1996 L 56, str. 1., u daljnjem tekstu: osnovna uredba) kao i na valjanost Uredbe Vijeća (EZ) br. 1279/2007 od 30. listopada 2007. o uvođenju konačne antidampinške pristojbe na određenu željeznu ili čeličnu užad i kabele podrijetlom iz Ruske Federacije i stavljanju izvan snage antidampinških mjera na uvoz određene željezne ili čelične užadi i kabela podrijetlom iz Tajlanda i Turske (SL L 285, str. 1., i ispravak SL 2009, L 96, str. 39.) ( SL posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11, svezak 40, str. 190.).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između Valimar OOD (u daljnjem tekstu: Valimar), društva bugarskog prava, i Nachalnik na Mitnitsa Varna (carinskog načelnika grada Varne, u daljnjem tekstu: Nachalnik), povodom zahtjeva za povrat antidampinških pristojbi primijenjenih 2011. na uvoz željeznih odnosno čeličnih kabela (u daljnjem tekstu: predmetni proizvodi), koje je proizveo i izvezao iz Rusije Joint Stock Company Severstal‑Metiz (u daljnjem tekstu: SSM), nekadašnji Open Joint Stock Company Staleprokatny Zavod.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Osnovna uredba

               3

               Osnovna uredba stavljena je izvan snage i zamijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 1225/2009 od 30. studenoga 2009. o zaštiti od dampinškog uvoza iz zemalja koje nisu članice Europske zajednice (SL L 343, str. 51.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 30., str. 202.). Osnovna uredba je prema tome bila primjenjiva u vrijeme okolnosti iz glavnog postupka.

               4

               Članak 2. stavci 8. i 9. spomenute uredbe određuju:
               „8.   Izvozna cijena je stvarno plaćena cijena ili naplativa cijena za proizvod koji se prodaje radi izvoza iz zemlje izvoznice u Zajednicu.
               9.   U slučaju da izvozna cijena ne postoji ili da se čini nepouzdana zbog povezanog odnosa ili kompenzacijskog dogovora između izvoznika i uvoznika, odnosno treće stranke, izvoznu je cijenu moguće izračunati na temelju cijene po kojoj se uvezeni proizvodi prvi put prodaju nezavisnom kupcu odnosno, ako se ne preprodaju nezavisnom kupcu ili ako se ne preprodaju u stanju u kojem su uvezeni, na nekoj drugoj razumnoj osnovi.
               [...]“

               5

               Članak 11. stavci 2., 3., 9. i 10. osnovne uredbe predviđaju:
               „2.   Konačna antidampinška mjera istječe pet godina od uvođenja ili pet godina od datuma zadnje revizije mjere koja pokriva damping i štetu, osim ako je revizijom utvrđeno da bi istjecanje mjere vjerojatno dovelo do nastavka ili ponavljanja dampinga i štete. Revizija se pokreće na inicijativu Komisije, na zahtjev proizvođača Zajednice ili u njihovo ime, a ostaje na snazi do završetka revizije.
               Revizija se pokreće ako zahtjev sadrži dostatne dokaze da bi istekom mjera vjerojatno došlo do nastavka ili ponavljanja dampinga i štete. Vjerojatnost se može, na primjer, pokazati dokazivanjem nastavljanja dampinga i štete, odnosno dokazivanjem da je uklanjanje štete posljedica, djelomično ili jedino, postojanja mjera ili dokazivanjem da su okolnosti izvoznika ili uvjeti na tržištu takvi da ukazuju na vjerojatnost daljnjeg štetnog dampinga. [...]
               3.   Moguće je također revidirati i potrebu za daljnjom primjenom uvedenih mjera, ako je opravdano, na inicijativu Komisije, na zahtjev države članice ili, pod uvjetom da je isteklo razumno razdoblje od najmanje godinu dana od uvođenja konačne mjere, na zahtjev izvoznika, uvoznika ili proizvođača Zajednice koji sadrži dostatne dokaze koji potkrepljuju potrebu za privremenom revizijom.
               Privremena se revizija pokreće ako zahtjev sadrži dostatne dokaze da više nije potreban nastavak primjene mjere da bi se uklonio učinak dampinga i/ili da nastavak ili ponavljanje štete nije vjerojatno ako se mjera ukloni ili izmijeni, odnosno da postojeća mjera nije ili nije više dostatna kako bi suzbila damping koji nanosi štetu.
               U provedbi ispitnih postupka prema ovom članku Komisija može, između ostalog, razmotriti jesu li se znatno promijenile okolnosti u pogledu dampinga i štete ili postižu li se postojećim mjerama željeni rezultati u uklanjanju prethodno utvrđene štete prema članku 3. U tom pogledu, uzima se u obzir konačno utvrđivanje svih relevantnih i propisno dokumentiranih dokaza. [...]
               9.   U svim ispitnim postupcima za reviziju ili povrat koji se provode prema ovom članku, Komisija, pod uvjetom da se okolnosti nisu promijenile, primjenjuje istu metodologiju koju je primijenila u ispitnom postupku koji je doveo do pristojbe, vodeći pritom računa o članku 2., a posebno o stavcima 11. i 12. tog članka, kao i o članku 17.
               10.   U svim ispitnim postupcima koji se provode prema ovom članku Komisija ispituje pouzdanost izvoznih cijena u skladu s člankom 2. Međutim, ako se donese odluka o izračunu izvozne cijene u skladu s člankom 2. stavkom 9., Komisija računa cijenu bez odbijanja iznosa naplaćenih antidampinških pristojba ako je dostavljen dokaz iz kojeg se može zaključiti da je pristojba valjano uključena u preprodajne cijene i naknadne prodajne cijene u Zajednici.“

         Antidampinški propisi o uvozu određenih željeznih ili čeličnih kabela podrijetlom iz Rusije

               6

               Uvodna izjava 87. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1601/2001 od 2. kolovoza 2001. o uvođenju konačne antidampinške pristojbe i o naplati konačnih antidampinških pristojbi uvedenih na uvoz određene željezne ili čelične užadi i kabela podrijetlom iz Češke Republike, Rusije, Tajlanda i Turske (SL L 211, str. 1.) utvrđuje da je izvozna cijena utvrđena na temelju izvoznih cijena u Zajednici koje su plaćene ili su trebale biti plaćene.

               7

               Odlukom 2001/602/EZ od 26. srpnja 2001., o prihvaćanju obveza preuzetih u okviru antidampinškog postupka u pogledu uvoza određenih željeznih ili čeličnih kabela podrijetlom iz Češke Republike, Republike Koreje, Malezije, Rusije, Tajlanda i Turske i o zatvaranju postupka o uvozu podrijetlom iz Republike Koreje i Malezije (SL L 211, str. 47.), Komisija je, u smislu članka 8. osnovne uredbe, preuzela obveze u vezi s cijenom koje je predstavio SSM. Prema uvodnoj izjavi 6. Odluke 2001/602, SSM se obvezao prodati predmetne proizvode u Zajednici po cijeni koja u najmanju ruku dopušta uklanjanje štetnih učinaka dampinga.

               8

               Na temelju članka 1. stavka 3. i članka 2. Uredbe 1601/2001, predmetni proizvodi SSM‑a, na koje se primjenjuje antidampinška pristojba po stopi od 36,1%, oslobođeni su iste ako ih je SSM izravno izvezao društvu uvozniku u Zajednici.

               9

               Pred Komisijom je, s jedne strane, povodom zahtjeva SSM‑a i drugog ruskog društva na temelju članka 11. stavka 3. osnovne uredbe pokrenut postupak djelomične privremene revizije antidampinških mjera uvedenih Uredbom br. 1601/2001, ograničenih na damping i na razdoblje od 1. srpnja 2003. do 30. lipnja 2004., jer su se okolnosti koje su početno bile povodom mjera trajno izmijenile. S druge strane, povodom zahtjeva Odbora Saveza industrije metalnih kabela Europske unije pokrenut je postupak revizije zbog isteka navedenih mjera na temelju članka 11. stavka 2. osnovne uredbe za razdoblje od 1. srpnja 2005. do 30. lipnja 2006. Slijedom tih zahtjeva Vijeće Europske unije usvojilo je Uredbu br. 1279/2007.

               10

               Dio uvodnih izjava Uredbe br. 1279/2007 koje se odnose na damping i mogućnost nastavljanja ili ponavljanja dampinga osobito uključuje uvodne izjave 55. do 76. koje se, među ostalim, odnose na određivanje izvozne cijene.

               11

               Uvodna izjava 201. Uredbe br. 1279/2007 određuje da preuzeta obveza u vezi s cijenom koja je bila povod za donošenje Odluke 2001/602 više nije učinkovita i da ju je Komisija morala povući putem Odluke.

               12

               Uvodna izjava 207. navedene uredbe utvrđuje:
               „U pogledu nalaza privremenih revizija koje se odnose na dva ruska trgovačka društva, smatra se primjerenim izmijeniti antidampinšku pristojbu koja se primjenjuje za BMK na 36,2% i za SSM na 9,7%.“

         Bugarsko pravo

               13

               Članak 214. Carinskog zakona (Zakon za mitnitsite) predviđa:
               „1)   Povrat carinskih pristojbi povrat je cjelokupnog iznosa ili jednog dijela iznosa carinskih pristojbi plaćenih prilikom uvoza ili izvoza.
               2)   Povrat se izvršava ako je nesporno da carinske pristojbe nisu trebale biti naplaćene, odnosno da je postojalo oslobođenje od njihovog plaćanja ili ako je temelj naplate prestao postojati.“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               14

               Glavna djelatnost Valimara je uvoz i trgovina žica, kabela i sličnih čeličnih proizvoda koji su djelomično podrijetlom iz Rusije, a proizvodi ih SSM.

               15

               Prilikom uvoza predmetnih proizvoda SSM‑a Valimar je platio antidampinšku pristojbu čiji je iznos utvrđen sukladno Uredbi br. 1279/2007.

               16

               Valimar je 25. siječnja 2011. od Teritorialno Mitnichesko upravlenie Varna (teritorijalna carinska uprava u Varni) zatražio da utvrdi da su carinske pristojbe neopravdano naplaćene i da mu se moraju vratiti jer je navedena uredba ništava.

               17

               Budući da je Nachalnik taj zahtjev odbio, Valimar je protiv te odluke uložio upravnu žalbu pred direktorom carinske uprave, koji je tu žalbu odbio.

               18

               Valimar je podnio tužbu pred Administrativen sad Varna (upravni sud u Varni). Nakon što je ta tužba odbijena žalio se u kasacijskom postupku pred Varhoven administrativen sad.

               19

               U prilog svojoj žalbi Valimar se pozvao na nevaljanost Uredbe br. 1279/2007 u mjeri u kojoj se njome uvode antidampinške pristojbe na uvoz predmetnih proizvoda koje je izvezao SSM zato što se time krše članak 2. stavak 8. i članak 11. stavci 9. i 10. osnovne uredbe.

               20

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da su Valimarovi zahtjevi dopušteni i pita se je li Uredba br. 1279/2007 valjana.

               21

               Dvojbe tog suda se, u prvom redu, tiču moguće povrede članka 11. stavka 9. osnovne uredbe. U tom pogledu navedeni sud ističe da, iako je izvozna cijena predmetnih proizvoda u okviru prvotnog postupka bila utvrđena na temelju cijene koja je stvarno plaćena ili je trebala biti plaćena za izvoz u Zajednicu sukladno članku 2. stavku 8. te uredbe, ta je izvozna cijena utvrđena u okviru postupaka revizije koji su doveli do donošenja Uredbe br. 1279/2007 prema drugačijoj metodologiji koja se sastoji od izračuna navedene izvozne cijene na temelju cijena koje SSM određuje za svoj izvoz u treće zemlje, prilikom čega spomenutom uredbom nije izričito predviđeno da se takva promjena metodologije može opravdati izmjenom okolnosti kako uvjetuje članak 11. stavak 9. osnovne uredbe.

               22

               Isti se sud, u drugom redu, pita postoji li pravni temelj za metodologiju koja je korištena prilikom postupaka revizije, s obzirom na to da to nije izričito predviđeno ni u članku 2. stavcima 8. i 9. ni u članku 11. stavcima 9. i 10. osnovne uredbe.

               23

               U tim je okolnostima Varhoven administrativen sad odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 11. stavke 9. i 10., [...] [osnovne] uredbe (sada Uredbe br. 1225/2009) [...] zajedno s člankom 2. stavcima 8. i 9., [te uredbe] tumačiti u smislu da, ako se ne dokaže promjena okolnosti u smislu članka 11. stavka 9., te odredbe imaju prednost pred bilo kojom implicitnom ovlasti institucija koje proizlaze iz članka 11. stavka 3. u okviru određivanja izvozne cijene, što, primjerice u slučaju Uredbe [br. 1279/2007], uključuje [...] prešutno odobrenje institucijama da ocijene buduću pouzdanost izvoznih cijena [SSM‑a] uspoređujući te cijene s najmanjim cijenama koje su rezultat preuzimanja obveze u pogledu cijene, kao i primijenjene cijene na izvoz prema trećim zemljama? Utječe li na odgovor na to pitanje činjenica da su institucije, kao u slučaju [SSM‑a] i Uredbe [br. 1279/2007], prilikom izvršavanja svojih ovlasti ocjene trajnosti promijenjenih okolnosti koje se odnose na postojanje dampinga, sukladno članku 11. stavku 3., odlučile izmijeniti antidampinške mjere (smanjivanjem stope antidampinške pristojbe)?

                        2.

                        Proizlazi li iz odgovora na prvo pitanje da je Komisija, u okolnostima predviđenima dijelom Uredbe [br. 1279/2007] koji se odnosi na određivanje izvoznih cijena [SSM‑a] i vodeći računa o činjenici da ta uredba izričito ne utvrđuje promjenu u smislu članka 11. stavka 9. koja bi opravdala primjenu nove metodologije, za određivanje izvoznih cijena trebala primijeniti istu metodologiju koju je primijenila prilikom prvotnog ispitivanja, odnosnu metodologiju predviđenu u članku 2. stavku 8. osnovne uredbe?

                        3.

                        Vodeći računa o odgovorima na prvo i drugo pitanje: je li dio Uredbe Vijeća [br. 1279/2007] koji se odnosi na određivanje i izricanje pojedinačnih antidampinških mjera na uvoz [predmetnih proizvoda] [SSM‑a] usvojen kršeći članak 11. stavke 9. i 10. osnovne uredbe, zajedno s člankom 2. stavkom 8. iste uredbe, odnosno na pravno nevaljanom temelju, i treba li se u tom slučaju taj dio proglasiti ništavim?“

         Dopuštenost

               24

               Bugarska vlada sumnja u dopuštenost prethodnog pitanja zbog sudske prakse Suda koja proizlazi iz presude TWD Textilwerke Deggendorf (C‑188/92, EU:C:1994:90). Nachalnik ističe nedopuštenost prethodnog pitanja.

               25

               Prema bugarskoj vladi i Nachalniku, na temelju navedene sudske prakse, ako zainteresirana strana nije osporila akt pred Općim sudom Europske unije sukladno članku 263. UFEU‑a, ona ga ne može neizravno pobijati putem zahtjeva za prethodnu odluku ako je se predmetna mjera izravno i pojedinačno tiče.

               26

               U tom pogledu, bugarska vlada ističe da se, prema točki 21. presude Nachi Europe (C‑239/99, EU:C:2001:101), uredba koja uvodi antidampinšku pristojbu može izravno i pojedinačno odnositi ne samo na proizvođače izvoznike koji su u njoj navedeni, nego također i na uvoznike koji su vezani s proizvođačima i čija je prodajna cijena predmetnih proizvoda temelj oblikovanja izvozne cijene.

               27

               Bugarska vlada smatra da se Valimar, budući da je isključivi trgovinski predstavnik SSM‑a u Bugarskoj, može smatrati uvoznikom povezanim sa SSM‑om, u smislu sudske prakse navedene u prethodnoj točki. U potporu toj tvrdnji poziva se na presudu ISO/Vijeće (118/77, EU:C:1979:92), u kojoj je Sud zauzeo stajalište da je Import Standard Office, društvo francuskog prava, isključivi uvoznik japanskog proizvođača kojemu su uredbom Vijeća bile uvedene antidampinške pristojbe, dovoljno usko povezan s tim proizvođačem, pa ga se prema tome navedena uredba izravno i pojedinačno tiče. Bugarska vlada ističe da je glavni postupak sličan onome koji je doveo do navedene presude, te je prema tome moguće smatrati Valimar dovoljno usko povezanim sa SSM‑om da bi ga se Uredba br. 1279/2007 mogla izravno i pojedinačno ticati, u mjeri u kojoj uvodi antidampinšku pristojbu na SSM‑ov uvoz dotičnih proizvoda.

               28

               Valja istaknuti da mogućnost stranke da pred sudom pred kojim se vodi glavni postupak ističe nevaljanost odredaba sadržanih u aktima Unije pretpostavlja da ta stranka nema pravo protiv tih odredaba podnijeti izravnu tužbu na temelju članka 263. UFEU‑a (vidjeti presude TWD Textilwerke Deggendorf (EU:C:1994:90), t. 23. i Bolton Alimentari, C‑494/09, EU:C:2011:87, t. 22.).

               29

               Međutim, iz iste sudske prakse proizlazi da takva izravna tužba treba biti neusmnjivo dopuštena (vidjeti presudu Bolton Alimentari, EU:C:2011:87, t. 23.). U ovom slučaju dokazi priloženi zahtjevu za prethodnu odluku kao i oni koje su u svojim usmenim očitovanjima pružili bugarska vlada i Valimar ne omogućuju Sudu zaključak da je takva izravna tužba dopuštena.

               30

               Uredbe koje uvode antidampinšku pristojbu, iako su po naravi i opsegu normativnog karaktera, mogu se izravno i pojedinačno odnositi na one proizvođače i izvoznike dotičnog proizvoda kojima se na teret stavlja damping na temelju podataka koji prozlaze iz njihove trgovinske djelatnosti. Općenito, to je slučaj poduzetnika koji proizvode i izvoze i koji mogu ustanoviti da su prepoznati u aktima Komisije i Vijeća ili da su predmet pripremne istrage (u tom smislu vidjeti presudu Allied Corporation i dr./Komisija, 239/82 i 275/82, EU:C:1984:68, t. 11. i 12.).

               31

               Isto vrijedi i za one izvoznike dotičnog proizvoda čija je prodajna cijena uzeta u obzir prilikom oblikovanja izvozne cijene i na koje se odnose utvrđenja o postojanju dampinga (vidjeti presude Nashua Corporation i dr./Komisija i Vijeće, C‑133/87 i C‑150/87, EU:C:1990:115, t. 15. i presuda Gestetner Holdings/Vijeće i Komisija, C‑156/87, EU:C:1990:116, t. 18.).

               32

               Sud je također presudio da uvoznici povezani s izvoznicima iz trećih zemalja čiji su proizvodi predmetom antidampinških pristojbi mogu pobijati uredbe koje uvode te pristojbe, osobito kad se izvozna cijena računa na temelju prodajne cijene tih izvoznika na tržištu Zajednice, i kad je na temelju tih prodajnih cijena izračunana antidampinška pristojba (vidjeti u tom smislu presudu Neotype Techmashexport/Komisija i Vijeće, C‑305/86, EU:C:1990:295, t. 19. i 20.).

               33

               Osim toga, priznavanje prava na podnošenje tužbe za poništaj antidampinških uredaba određenim kategorijama trgovaca ne smije onemogućiti da se takve uredbe pojedinačno odnose na ostale trgovce zbog obilježja koja su im svojstvena i po kojima se razlikuju od ostalih osoba (vidjeti presudu Extramet Industrie/Vijeće, C‑358/89, EU:C:1991:214, t. 16.).

               34

               Međutim, Valimar ne pripada nijednoj od navedenih kategorija trgovaca kojima je Sud priznao pravo izravne tužbe protiv uredaba koje uvode antidampinške pristojbe. Također se ne može smatrati da se nalazi u situaciji sličnoj onoj u kojoj se nalazio poduzetnik u predmetu koji je doveo do presude ISO/Vijeće (EU:C:1979:92).

               35

               Valja, naime, napomenuti da, s jedne strane, prema informacijama suda koji je uputio zahtjev, Valimar u svojstvu neovisnog uvoznika nije bio povezan sa SSM‑om niti je sudjelovao u upravnom postupku koji je organizirala Komisija u okviru ispitnog postupka čiji je cilj bio utvrđivanje antidampinške pristojbe. U tom pogledu Valimar je tijekom rasprave naznačio da ga se, iako je uvozio SSM‑ove proizvode u Bugarsku, ne može smatrati njegovim trgovinskim predstavnikom ili partnerom koji je s njim sklopio ugovor o isključivom zastupanju. Valimar je usto istaknuo da na dan otvaranja postupka revizije Republika Bugarska nije bila članicom Unije i da nije uvozila predmetne proizvode, pa se prema tome ne može smatrati da je mogla podnijeti tužbu protiv Uredbe br. 1279/2007 na dan njenog donošenja.

               36

               S druge strane, kao što proizlazi iz navedene uredbe, prodajna cijena koju je Valimar odredio nije bila korištena za izračun izvozne cijene SSM‑a.

               37

               Posljedično, valja ustvrditi da se ista uredba odnosi na Valimar ne zbog obilježja koja su mu svojstvena i po kojima se razlikuje od ostalih osoba, već zbog samog objektivnog obilježja uvoznika predmetnih proizvoda, kao i na svakog drugog trgovca koji se nalazi ili će se možda nalaziti u identičnoj situaciji (vidjeti u tom smislu presudu Spijker Kwasten/Komisija, 231/82, EU:C:1983:220, t. 9.).

               38

               U tim je okolnostima nesporno da je zahtjev za prethodnu odluku dopušten.

         O prethodnim pitanjima

               39

               Svojim trima prethodnim pitanjima, koje valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita je li Uredba br. 1279/2007 valjana utoliko što uvodi antidampinšku pristojbu na uvoz predmetnih proizvoda SSM‑a, s obzirom na članak 2. stavke 8., 9. i članak 11. stavke 9. i 10. osnovne uredbe.

         Zakonitost usvajanja metodologije za izračun izvozne cijene u okviru revizije koja se razlikuje od one koja je korištena prilikom prvotnog ispitivanja

               40

               Što se tiče navodne povrede članka 11. stavka 9. osnovne uredbe, nesporno je da, kao što proizlazi iz te odredbe, metodologija izračuna granica dampinga korištena prilikom revizije u pravilu treba biti ista kao i ona koja je korištena prilikom prvotnog ispitnog postupka koji je rezultirao nametanjem antidampinške pristojbe.

               41

               Navedeni članak 11. stavak 9. međutim predviđa iznimku koja dopušta primjenu različite metodologije zbog izmijenjenih okolnosti.

               42

               U tom pogledu valja u prvom redu podsjetiti da prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, prilikom tumačenja odredbe prava Unije, valja uzeti u obzir ne samo njen tekst, već i kontekst i ciljeve propisa kojeg je ona dio (vidjeti osobito presudu Lundberg, C‑317/12, EU:C:2013:631, t. 19. i navedenu sudsku praksu).

               43

               U drugom redu, valja istaknuti da iako je Sud već imao priliku istaknuti da iznimku od općeg pravila, utvrđenu u članku 11. stavku 9. osnovne uredbe koji prilikom postupka revizije predviđa primjenu metodologije identične onoj koja je korištena u prvotnom ispitnom postupku, treba usko tumačiti, takav zahtjev ne smije institucijama Unije omogućiti da tu odredbu tumače i primjenjuju na način koji nije sukladan njenom tekstu i cilju. (vidjeti u tom smislu presudu Dashiqiao Sanqiang Refractory Materials/Vijeće i Komisija, C‑15/12 P, EU:C:2013:572, t. 17. i 19.).

               44

               Točno je da Uredba br. 1279/2007 izričito ne kvalificira izmijenjene okolnosti u smislu članka 11. stavka 9. osnovne uredbe kao razloge za primjenu metodologije koja se razlikuje od one koja je korištena prilikom prvotnog ispitnog postupka.

               45

               Valja, međutim, početno istaknuti kako iz uvodne izjave 61. Uredbe 1279/2007 proizlazi da je Komisija u kolovozu 2001. prihvatila praktično sav izvoz ruskog izvoznika u Zajednicu koji je obavljen u okviru preuzimanja obveza u pogledu cijene. U tom kontekstu, izvozne cijene nisu određene samo na temelju ispitivanja prakse izvoznika u prošlosti, već i na temelju analize mogućeg razvoja njihovih cijena. Pogotovo je ispitano je li preuzimanje te obveze imalo utjecaj na razinu izvoznih cijena i tako ih učinilo nepouzdanim temeljem za određivanje budućih praksi izvoznika.

               46

               Valja, nadalje, napomenuti da je, kao što je istaknuto u uvodnoj izjavi 62. te uredbe, razmotreno mogu li izvozne cijene koje izvoznik traži od klijenata iz Zajednice valjano poslužiti za izračun granica dampinga u okviru revizijskog ispitivanja, unatoč preuzimanju obveza u pogledu cijena. Trebalo je osobito utvrditi jesu li trenutačne izvozne cijene za Zajednicu bile utvrđene na umjetan način u odnosu na najmanje uvozne cijene i jesu li bile održive. Ispitni je postupak međutim pokazao da je sustav koji je bio korišten za određivanje kontrolnih brojeva proizvoda za potrebe ispitnog postupka prilikom revizije bio složeniji od klasifikacijskog sustava korištenog u trenutku preuzimanja obveze 2001. To dovodi do zaključka da bilo kakva usporedba kontrolnih brojeva proizvoda najmanjih uvoznih cijena i kontrolnih brojeva prilikom ispitnog postupka u okviru revizije nema nikakvu vrijednost.

               47

               Konačno, u uvodnoj izjavi 63. navedene uredbe naznačeno je da je provedena usporedba između različitih vrsta izvoznih cijena za Zajednicu i cijena koje se traže za ostale treće zemlje. Također je ustvrđeno da su izvozne cijene za treće zemlje u prosjeku osjetno niže. Zaključeno je da se cijene koje je SSM odredio za izvoz u Zajednicu ne mogu koristiti za utvrđivanje pouzdanih izvoznih cijena u smislu članka 2. stavka 8. osnovne uredbe, u kontekstu privremene revizije. U neodstatku pouzdanih izvoznih cijena za navedene prodaje u državama članicama, za procjenu izvoznih cijena u obzir su uzete prodaje u trećim zemljama.

               48

               Vodeći računa o okolnostima opisanima u točkama 45. do 47. ove presude, Vijeće je moglo valjano zaključiti u uvodnoj izjavi 124. Uredbe br. 1279/2007 da se izvozne cijene za treće zemlje smatraju pouzdanijima.

               49

               Prema tome, nesporno je da su, vodeći računa s jedne strane o izmijenjenim okolnostima u odnosu na prvotni ispitni postupak, koje su posljedica preuzimanja obveza u pogledu cijene za izvoz SSM‑a i, s druge strane, o nedovoljnoj pouzdanosti za reviziju metodologije koja je bila korištena prilikom prvotnog ispitnog postupka, dotične institucije, pozivajući se na iznimku predviđenu u članku 11. stavku 9. osnovne uredbe, tijekom postupaka revizije imale pravo primijeniti metodologiju različitu od one koja je bila primijenjena tijekom prvotnog ispitnog postupka.

         Zakonitost korištene metodologije

               50

               Da bi se u cjelosti odgovorilo na postavljena pitanja, važno je provjeriti jesu li dotične institucije mogle valjano utemeljiti svoju analizu na izvoznim cijenama SSM‑a za treće zemlje kako bi došle do relevantnih zaključaka u okviru postupaka revizije. Drugim riječima, pitanje je je li bio poštovan članak 11. stavak 9. osnovne uredbe, čitan zajedno s člankom 2. stavcima 8. i 9. te uredbe, kad su te instuuticije, nakon što su utvrdile da realno plaćene izvozne cijene nisu pouzdane zbog okolnosti koje nisu predviđene potonjom odredbom, primijenile metodologiju utvrđivanja izvoznih cijena koja nije bila izričito predviđena u navedenoj odredbi.

               51

               U tom pogledu, prethodno treba podsjetiti da, u području zajedničke trgovinske politike, i osobito u području trgovinskih zaštitnih mjera, institucije Unije imaju široke diskrecijske ovlasti zbog složenosti ekonomske, političke i pravne situacije koju trebaju ispitati. Sudski nadzor takve ocjene treba biti ograničen na provjeru poštovanja postupovnih pravila, materijalnu točnost činjenica koje su uzete u obzir prilikom pobijanog izbora, nepostojanje očite pogreške prilikom ocjene tih činjenica odnosno nepostojanje zlouporabe ovlasti (vidjeti u tom smislu presude Ikea Wholesale, C‑351/04, EU:C:2007:547, t. 40. i 41., kao i Vijeće i Komisija/Interpipe Niko Tube i Interpipe NTRP, C‑191/09 P i C‑200/09 P, EU:C:2012:78, t. 63.).

               52

               Ta se razmatranja osobito primjenjuju na ocjene institucija u okviru postupaka revizije. S jedne strane, revizija mjera koje istječu, na temelju članka 11. stavka 2. osnovne uredbe u biti je ocjena vjerojatnosti hoće li prestanak početne antidampinške mjere dovesti do nastavka ili ponavljanja dampinga i štete. S druge strane, u pogledu privremene revizije na temelju članka 11. stavka 3. te uredbe, Komisija među ostalim može ispitati jesu li se okolnosti koje se tiču dampinga i štete značajno promijenile ili jesu li postojeće mjere proizvele željeni rezultat i uklonile prethodno ustanovljenu štetu, u cilju prijedloga za stavljanje izvan snage, izmjene ili održavanja na snazi antidampinške pristojbe uvedene kao rezultat prvotnog ispitnog postupka.

               53

               U tom pogledu, valja napomenuti da članak 11. osnovne uredbe ne predviđa ni u svom stavku 2. ni u stavku 3. metodologiju i posebne načine pomoću kojih bi dotične institucije trebale izvršiti provjere predviđene tom odredbom.

               54

               U skladu s tekstom trećeg podstavka članka 11. stavka 3. navedene uredbe, za utvrđivanje jesu li se okolnosti koje se odnose na damping i štetu bitno izmijenile treba uzeti u obzir samo „sve relevantne i propisno dokumentirane dokaze“.

               55

               Kao što je istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 58. svojeg mišljenja, nadzor koji Komisija u tom pogledu treba provesti da bi ocijenila nužnost održavanja te mjere ili njene izmjene u cilju uklanjanja učinka dampinga koji je uzrok štete može je navesti da provede ne samo retrospektivnu analizu razvoja dotične situacije, računajući od uvođenja konačne početne mjere, već i analize budućeg vjerojatnog razvoja situacije, računajući od usvajanja mjere revizije, u svrhu ocjene vjerojatnosti povlačenja ili izmjene navedene mjere.

               56

               Također valja podsjetiti da se postupak revizije načelno razlikuje od prvotnog ispitnog postupka koji uređuju druge odredbe osnovne uredbe (vidjeti u tom smislu presude Europe Chemi‑Con (Njemačka)/Vijeće, C‑422/02 P, EU:C:2005:56, t. 49., i Hoesch Metals and Alloys, C‑373/08, EU:C:2010:68, t. 65.), jer je Sud, imajući u vidu opću strukturu i ciljeve sustava, već presudio da određene odredbe nisu predviđene za primjenu na postupak revizije (vidjeti u tom smislu presudu Hoesch Metals and Alloys, EU:C:2010:68, t. 77.).

               57

               Naime, objektivna razlika između dviju vrsta postupaka leži u činjenici da su uvozi koji su predmetom postupka revizije već bili predmetom uvođenja konačnih antidampinških mjera, te su u pogledu njih već dostavljeni dokazi kojima se ustanovljava da bi povlačenje tih mjera vjerojatno dovelo do nastavka ili ponavljanja dampinga i štete. Naprotiv, cilj je podvrgavanja uvoza prvotnom ispitnom postupku upravo utvrditi postojanje, stupanj i učinak navodnog dampinga (presuda Europe Chemi‑Con (Njemačka)/Vijeće, EU:C:2005:56, t. 50.).

               58

               U tom pogledu, valja istaknuti da članak 11. stavak 9. osnovne uredbe jedino zahtijeva da Komisija uzme u obzir odredbe članka 2. te uredbe tijekom postupka revizije, a da pritom ne upućuje izričito na stavke 8. i 9. tog članka, za razliku od stavaka 11. i 12. navedenog članka.

               59

               Sasvim je točno da u članku 2. stavku 9. te uredbe nije izričito spomenuto postojanje preuzete obveze u pogledu cijene među okolnostima koje mogu opravdati korištenje metodologije različite od one predviđene u članku 2. stavku 8. Međutim, te okolnosti nisu nabrojane taksativno i tvrdnja prema kojoj izvozne cijene zbog navedene preuzete obveze nisu pouzdane također opravdava primjenu tog članka kad su cijene oblikovane na „razumnom temelju“.

               60

               U tom kontekstu valja utvrditi da, u okolnostima poput ovih iz glavnog postupka, Vijeće nije neprikladno ili nerazumno izabralo kad je odlučilo koristiti se izvoznim cijenama koje SSM primjenjuje za treće zemlje kao pokazateljem izvoznih cijena za Zajednicu koje je SSM primjenjivao u neodstatku preuzete obveze u pogledu cijene.

               61

               Imajući u vidu prethodna razmatranja, valja ustvrditi da razmatranjem postavljenih pitanja nije otkriven nijedan element koji bi utjecao na valjanost Uredbe br. 1279/2007.

         Troškovi

               62

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                     Razmatranjem postavljenih pitanja nije otkriven nijedan element koji bi utjecao na valjanost Uredbe Vijeća br. 1279/2007 o uvođenju konačne antidampinške pristojbe na određenu željeznu ili čeličnu užad i kabele podrijetlom iz Rusije i stavljanju izvan snage antidampinških mjera na uvoz određene željezne ili čelične užadi i kabela podrijetlom iz Tajlanda i Turske

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: bugarski