title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 6. srpnja 2017.#Air Berlin plc & Co. Luftverkehrs KG protiv Bundesverband der Verbraucherzentralen und Verbraucherverbände - Verbraucherzentrale Bundesverband e.V.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bundesgerichtshof.#Zahtjev za prethodnu odluku – Promet – Zajednička pravila za obavljanje zračnog prijevoza u Uniji – Uredba (EZ) br. 1008/2008 – Odredbe o utvrđivanju cijena – Članak 22. stavak 1. – Članak 23. stavak 1. – Informacije koje su obvezne prilikom objave cijena ponuđenih javnosti – Obveza iskazivanja stvarnog iznosa poreza, pristojbi, prireza ili provizija – Sloboda utvrđivanja cijene – Zaračunavanje troškova obrade u slučaju da putnik otkaže rezervaciju leta ili se na pojavi na ukrcaju – Zaštita potrošača.#Predmet C-290/16.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      6. srpnja 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Prijevoz — Zajednička pravila za obavljanje zračnog prijevoza u Uniji — Uredba (EZ) br. 1008/2008 — Odredbe o utvrđivanju cijena — Članak 22. stavak 1. — Članak 23. stavak 1. — Informacije koje su obvezne prilikom objave cijena ponuđenih javnosti — Obveza iskazivanja stvarnog iznosa poreza, pristojbi, prireza ili provizija — Sloboda utvrđivanja cijene — Zaračunavanje troškova obrade u slučaju da putnik otkaže rezervaciju leta ili se na pojavi na ukrcaju — Zaštita potrošača“
      U predmetu C‑290/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Bundesgerichtshof (Savezni sud, Njemačka), odlukom od 21. travnja 2016., koju je Sud zaprimio 24. svibnja 2016., u postupku

         Air Berlin plc & Co. Luftverkehrs KG

      protiv

         Bundesverband der Verbraucherzentralen und Verbraucherverbände – Verbraucherzentrale Bundesverband eV

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, E. Juhász, C. Vajda, K. Jürimäe i C. Lycourgos (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: X. Lopez Bancalari, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 15. ožujka 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Air Berlin plc & Co. Luftverkehrs KG, M. Knospe, Rechtsanwalt,

               —

               za Bundesverband der Verbraucherzentralen und Verbraucherverbände – Verbraucherzentrale Bundesverband eV, P. Wassermann, Rechtsanwalt,

               —

               za njemačku vladu, K. Stranz i T. Henze, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, W. Mölls, K.-P. Wojcik i F. Wilman, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 22. stavka 1. i članka 23. stavka 1. Uredbe (EZ) br. 1008/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 24. rujna 2008. o zajedničkim pravilima za obavljanje zračnog prijevoza u Zajednici (SL 2008., L 293, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 8., str. 164.).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između Air Berlin plc & Co. Luftverkehrs KG‑a (u daljnjem tekstu: Air Berlin) i Bundesverband der Verbraucherzentralen und Verbraucherverbände – Verbraucherzentrale Bundesverband eV (Savezna unija organizacija i udruga potrošača, u daljnjem tekstu: Bundesverband), po tužbi na propuštanje koju je podnio Bundesverband u vezi s poslovnom praksom Air Berlina u pogledu prikazivanja cijena i općih uvjeta poslovanja na njegovoj internetskoj stranici.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

         Direktiva 93/13/EEZ

               3

               U članku 3. stavcima 1. i 2. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima (SL 1993., L 95, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 24.) propisano je:
               „1.   Ugovorna odredba o kojoj se nisu vodili pojedinačni pregovori smatra se nepoštenom ako u suprotnosti s uvjetom o dobroj vjeri, na štetu potrošača prouzroči znatniju neravnotežu u pravima i obvezama stranaka, proizašlih iz ugovora.
               2.   Uvijek se smatra da se o nekoj odredbi nije pojedinačno pregovaralo ako je ona sastavljena unaprijed pa potrošač nije mogao utjecati na njezin sadržaj, posebno u kontekstu unaprijed formuliranog standardnog ugovora.
               […]”

               4

               U skladu s člankom 6. stavkom 1. te direktive, „[d]ržave članice utvrđuju da u ugovoru koji je prodavatelj robe ili pružatelj usluge sklopio s potrošačem prema nacionalnom pravu nepoštene odredbe nisu obvezujuće za potrošača, a da ugovor u tim uvjetima i dalje obvezuje stranke ako je u stanju nastaviti važiti i bez tih nepoštenih odredaba”.

         Uredba br. 1008/2008

               5

               U skladu s uvodnom izjavom 16. Uredbe br. 1008/2008:
               „Korisnici usluga trebaju imati mogućnost učinkovitog uspoređivanja cijena zračnog prijevoza različitih zračnih prijevoznika. Stoga konačna cijena koju plaća kupac za usluge zračnog prijevoza s polaskom iz Zajednice uvijek mora biti naznačena i uključivati sva davanja, pristojbe i naknade. […]”

               6

               U članku 2. te uredbe propisano je:
               „Za potrebe ove uredbe:
               […]

                        18.

                        ‚tarife zračnog prijevoza’ znači cijene, izražene u eurima ili lokalnoj valuti, a koje se plaćaju zračnim prijevoznicima ili njihovim zastupnicima ili drugim prodavateljima karata za zračni prijevoz putnika te uvjete pod kojima te cijene važe, uključujući naknadu i uvjete koji se nude agenciji te ostalim pomoćnim službama;

                  […]”

               7

               Članak 22. navedene uredbe, naslovljen „Sloboda utvrđivanja cijene”, u stavku 1. propisuje:
               „Ne dovodeći u pitanje članak 16. stavak 1. zračni prijevoznici Zajednice i, na temelju uzajamnosti, zračni prijevoznici trećih zemalja, slobodno utvrđuju cijene prijevoza za usluge zračnog prometa unutar Zajednice.”

               8

               Članak 23. te uredbe, naslovljen „Obavješćivanje i nediskriminacija”, u stavku 1. određuje:
               „U tarife i vozarine prijevoza zračnim putem koje su dostupne javnosti uključeni su važeći uvjeti koji važe kod ponude ili objavljivanja u bilo kojem obliku, uključujući i na internetu, za usluge zračnog prijevoza iz zračne luke smještene na državnom području države članice na koju se primjenjuje Ugovor. Konačna cijena koja se plaća mora biti u svakom trenutku navedena i mora uključivati važeću tarifu ili vozarinu prijevoza zračnim putem, kao i sve važeće poreze i pristojbe, prireze i provizije koji su neizbježni i predvidljivi u trenutku objavljivanja. Pored navođenja konačne cijene, potrebno je navesti i sljedeće:

                        (a)

                        tarifu ili vozarinu prijevoza zračnim putem;

                        (b)

                        poreze;

                        (c)

                        pristojbe na zračnim lukama; i

                        (d)

                        ostale pristojbe, prireze ili provizije, poput onih koje se odnose na sigurnost ili gorivo;

                  tamo gdje su tarifi ili vozarini prijevoza zračnim putem dodane stavke iz [članka 23. stavka 1. točaka (b), (c) i (d) treće rečenice]. Doplate na cijenu moraju se iskazati na jasan, transparentan i nedvosmislen način na samom početku postupka rezervacije, a kupac sam odabire tu mogućnost.”

            Njemačko pravo

               9

               U članku 307. stavcima 1. i 2. Bürgerliches Gesetzbucha (Građanski zakonik), u verziji primjenjivoj na činjenice glavnog postupka (u daljnjem tekstu: BGB), propisano je:
               „(1)   Ništave su odredbe općih uvjeta poslovanja koje neopravdano i protivno načelima dobre vjere dovode u nepovoljniji položaj suugovaratelja osobe koja ih primjenjuje. […]
               (2)   U slučaju dvojbe, valja prihvatiti da postoji neopravdano dovođenje u nepovoljniji položaj ako odredba:

                        1.

                        nije u skladu s temeljnim idejama zakonskih propisa od kojih odstupa, ili

                        2.

                        ograničava temeljna prava i obveze proizišle iz naravi ugovora na način da je ugroženo ostvarivanje njegove svrhe.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               10

               Dana 26. travnja 2010. Bundesverband simulirao je na internetskoj stranici Air Berlina postupak rezervacije jednosmjernog leta s polaskom iz zračne luke Berlin‑Tegel (Njemačka) i odredištem u Kölnu (Njemačka). U prvom koraku postupka rezervacije u obliku tablice prikazan je popis mogućih zračnih veza po različitim cijenama. Nakon odabira jedne zračne veze tablica s različitim stavkama usluge i njihovom cijenom prikazala je, među ostalim, iznos od tri eura u rubrici „Porezi i pristojbe”. Prilikom druge simulacije postupka rezervacije koju je Bundesverband izveo na istoj internetskoj stranici 20. lipnja 2010. za povratni let s polaskom iz Berlin‑Tegela i odredištem u Frankfurtu na Majni (Njemačka) u rubrici „Porezi i pristojbe” pojavio se iznos od jednog eura.

               11

               Bundesverband tvrdi da su iznosi poreza i pristojbi koji su prikazani na internetskoj stranici Air Berlina znatno niži od onih koje stvarno mora platiti zrakoplovna kompanija na temelju cjenika naknada dotičnih zračnih luka i da stoga mogu dovesti potrošača u zabludu. Smatrajući da je spomenuto prikazivanje iznosa protivno trećoj rečenici u članku 23. stavku 1. Uredbe br. 1008/2008, Bundesverband podnio je Landgerichtu Berlin (Zemaljski sud u Berlinu, Njemačka) tužbu na propuštanje kojom zahtijeva prestanak te prakse.

               12

               U okviru te tužbe Bundesverband je također osporavao zakonitost točke 5.2 općih uvjeta poslovanja Air Berlina dostupnih na njegovoj internetskoj stranici (u daljnjem tekstu: opći uvjeti poslovanja) u kojima je predviđeno da ta zrakoplovna kompanija od iznosa koji putniku treba vratiti ako se ne pojavi na letu ili otkaže rezervaciju odbija na ime troškova obrade 25 eura po rezervaciji i putniku. Bundesverband je pojasnio da je ta odredba protivna članku 307. BGB‑a jer neopravdano dovodi u nepovoljniji položaj suugovaratelje zrakoplovne kompanije. On je dodao da Air Berlin ne smije zahtijevati podmirenje posebnih troškova za ispunjavanje zakonske obveze.

               13

               Landgericht Berlin (Zemaljski sud u Berlinu) prihvatio je Bundesverbandovu tužbu i naložio Air Berlinu pod prijetnjom sankcija da, s jedne strane, prestane prilikom objave cijena letova na svojoj internetskoj stranici prikazivati u rubrici „Porezi i pristojbe” iznose drukčije od onih koje ta zrakoplovna kompanija stvarno mora platiti i, s druge strane, da ukloni točku 5.2 iz svojih općih uvjeta poslovanja.

               14

               Budući da je žalba koju je Air Berlin podnio Kammergerichtu Berlin (Viši zemaljski sud u Berlinu, Njemačka) odbijena, ta je zrakoplovna kompanija uložila reviziju pred Bundesgerichtshofom (Savezni sud, Njemačka).

               15

               Bundesgerichtshof (Savezni sud) dvoji, kao prvo, o tome na koji način valja tumačiti treću rečenicu u članku 23. stavku 1. Uredbe br. 1008/2008. Naime, s obzirom na sudsku praksu Suda, spomenuti nacionalni sud sumnja u nesukladnost načina prikazivanja cijena na internetskoj stranici Air Berlina sa zahtjevima koje postavlja ta odredba.

               16

               Kao drugo, spomenuti sud želi dobiti pojašnjenja o tumačenju članka 22. stavka 1. te uredbe kako bi utvrdio može li pravilo iz te odredbe, prema kojem zračni prijevoznici slobodno utvrđuju cijene prijevoza za usluge zračnog prometa unutar Unije opravdati to što je Air Berlin u Općim uvjetima poslovanja opteretio posebnim troškovima putnike koji se nisu pojavili na letu ili su otkazali rezervaciju.

               17

               U tim je okolnostima Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li odredbu članka 23. stavka 1. treće rečenice Uredbe br. 1008/2008 tumačiti na način da zračni prijevoznici poreze, pristojbe na zračnim lukama, i ostale pristojbe, prireze ili provizije navedene u točkama (b) do (d) prilikom objave svojih cijena moraju prikazati u njihovu stvarnom iznosu i da ih stoga ne smiju djelomično uključiti u svoje cijene u skladu s točkom (a) te odredbe?

                        2.

                        Treba li odredbu članka 22. stavka 1. Uredbe br. 1008/2008 tumačiti na način da joj se protivi primjena nacionalnog uređenja prava općih uvjeta poslovanja koje se temelji na pravu Unije, a prema kojem se kupcima koji se nisu pojavili na letu ili su ga otkazali ne može zaračunati posebna naknada za obradu?”

         O prethodnim pitanjima

            Prvo pitanje

               18

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li treću rečenicu u članku 23. stavku 1. Uredbe br. 1008/2008 tumačiti na način da zračni prijevoznici prilikom objave svojih cijena moraju poreze, pristojbe na zračnim lukama i ostale pristojbe, prireze ili provizije navedene u članku 23. stavku 1. trećoj rečenici točkama (b) do (d) te uredbe prikazati u njihovu stvarnom iznosu i da ih stoga ne smiju djelomično uključiti u svoje cijene u skladu s njezinim člankom 23. stavkom 1. trećom rečenicom točkom (a).

               19

               Članak 23. stavak 1. druga rečenica Uredbe br. 1008/2008 propisuje da u trenutku objavljivanja cijena prijevoza ponuđenih javnosti „[k]onačna cijena koja se plaća mora biti u svakom trenutku navedena i mora uključivati važeću tarifu ili vozarinu zračnog prijevoza kao i sve važeće poreze i pristojbe, prireze i provizije koji su neizbježni i predvidljivi u trenutku objavljivanja”. Treća rečenica u članku 23. stavku 1. te uredbe propisuje da je uz konačnu cijenu, potrebno navesti i tarifu ili vozarinu prijevoza, poreze, pristojbe na zračnim lukama i ostale pristojbe, prireze ili provizije, poput onih koje se odnose na sigurnost ili gorivo, kada su te stavke dodane tarifi ili vozarini prijevoza.

               20

               Prema mišljenju Air Berlina, zračni prijevoznici nisu dužni odvojeno iskazati iznos poreza, pristojbi na zračnim lukama i ostalih pristojbi, prireza ili provizija navedenih u članku 23. stavku 1. trećoj rečenici točkama (b) do (d) Uredbe br. 1008/2008 ako su te stavke uključene u tarifu prijevoza navedenu u članku 23. stavku 1. trećoj rečenici točki (a) te uredbe. Naime, Air Berlin smatra da je sa stajališta korisnikova uspoređivanja različitih cijena koje nude zračni prijevoznici odlučujuća isključivo konačna cijena.

               21

               Bundesverband, njemačka vlada i Europska komisija tvrde da treća rečenica u članku 23. stavku 1. Uredbe br. 1008/2008 obvezuje zračne prijevoznike na prikazivanje iznosa različitih stavki koji čine konačnu cijenu.

               22

               Valja podsjetiti da prilikom tumačenja odredbe prava Unije valja uzeti u obzir ne samo njezin tekst nego i kontekst u kojemu se nalazi te ciljeve propisa kojeg je dio (presuda od 19. srpnja 2012., ebookers.com Deutschland, C‑112/11, EU:C:2012:487, t. 12. i navedena sudska praksa).

               23

               Iz samog teksta treće rečenice u članku 23. stavku 1. Uredbe br. 1008/2008 proizlazi da obveza navođenja barem tarife zračnog prijevoza kao i poreza, pristojbi na zračnim lukama, ostalih pristojbi, prireza ili provizija – kada su te stavke dodane tarifi zračnog prijevoza – upotpunjuje obvezu iskazivanja konačne cijene koja proizlazi iz druge rečenice u članku 23. stavku 1. te uredbe (vidjeti u tom smislu presudu od 15. siječnja 2015., Air Berlin, C‑573/13, EU:C:2015:11, t. 44.).

               24

               Prema tome, suprotno onomu što tvrdi Air Berlin, osobito kada se poziva na uvodnu izjavu 16. Uredbe br. 1008/2008, zračni prijevoznik koji iskazuje isključivo konačnu cijenu ne udovoljava zahtjevima iz treće rečenice u članku 23. stavku 1. te uredbe u pogledu obveze iskazivanja iznosa različitih stavki koje čine tu cijenu.

               25

               Taj zaključak nije doveden u pitanje Air Berlinovim argumentom prema kojem tekst treće rečenice u članku 23. stavku 1. Uredbe br. 1008/2008 obvezuje zračne prijevoznike na preciziranje elemenata iz njezina članka 23. stavka 1. treće rečenice točaka (b) do (d) samo „tamo gdje su tarifi […] prijevoza zračnim putem dodane [te] stavke”, ali ne i onda kada su one u spomenutu tarifu uključene.

               26

               Naime, u članku 2. točki 18. Uredbe br. 1008/2008, gdje je definiran pojam „tarife prijevoza”, ne navodi se da su porezi, pristojbe na zračnim lukama i ostale pristojbe, prirezi i provizije stavke koje su uključene u spomenutu tarifu. Iz toga slijedi da zračni prijevoznici nisu ovlašteni uključiti te stavke u tarifu prijevoza koju su dužni prikazati na temelju članka 23. stavka 1. treće rečenice točke (a) te uredbe.

               27

               Suprotno onomu što također tvrdi Air Berlin, takvo tumačenje treće rečenice u članku 23. stavku 1. Uredbe br. 1008/2008 ne može imati za učinak to da se spomenutoj odredbi oduzme njezin smisao. Naime, dio rečenice „tamo gdje su tarifi ili vozarini prijevoza zračnim putem dodane stavke iz [članka 23. stavka 1. točaka (b), (c) i (d) treće rečenice]” očito ima za svrhu razlikovanje situacije u kojoj su zračni prijevoznici odabrali stavljanje tih stavki na teret korisnika usluga od situacije u kojoj su odlučili sami ih snositi, pri čemu samo u prvoj situaciji imaju obvezu navođenja spomenutih stavki.

               28

               Iz navedenoga slijedi da korisnik usluga uvijek mora bit upoznat s različitim stavkama koje čine konačnu cijenu koja se plaća, a navedene su u trećoj rečenici u članku 23. stavku 1. Uredbe br. 1008/2008, odnosno s visinom udjela tih stavki u konačnoj cijeni.

               29

               Analiza ciljeva propisa u kojem se nalazi odredba sporna u glavnom postupku i analiza njegova konteksta potvrđuje taj zaključak.

               30

               Cilj članka 23. stavka 1. Uredbe br. 1008/2008 je, među ostalim, zajamčiti obavješćivanje i transparentnost cijena usluga u zračnom prijevozu iz zračne luke smještene na državnom području države članice i stoga pridonosi zaštiti korisnika tih usluga. U tom pogledu potonja odredba predviđa obveze obavješćivanja i transparentnosti koje se, osobito, tiču mjerodavnih uvjeta za cijene zračnog prijevoza, konačne cijene koja se plaća, cijene zračnog prijevoza i neizbježnih i predvidivih elemenata koji se dodaju toj cijeni, kao i opcijskih doplata u vezi s uslugama koje upotpunjuju samu uslugu zračnog prijevoza (presuda od 18. rujna 2014., Vueling Airlines, C‑487/12, EU:C:2014:2232, t. 32.).

               31

               Cilj obavješćivanja i transparentnosti cijena ne bi bilo moguće postići kada bi treću rečenicu u članku 23. stavku 1. Uredbe br. 1008/2008 trebalo tumačiti na način da zračnim prijevoznicima prepušta odabir hoće li uključiti poreze, pristojbe na zračnim lukama i ostale pristojbe, prireze i provizije u tarifu prijevoza ili će te stavke iskazati odvojeno.

               32

               Štoviše, drukčije tumačenje treće rečenice u članku 23. stavku 1. Uredbe br. 1008/2008 moglo bi toj odredbi oduzeti koristan učinak. Naime, s jedne strane, djelomično uključivanje u tarifu prijevoza stavki navedenih u članku 23. stavku 1. trećoj rečenici točkama (b) do (d) Uredbe br. 1008/2008 dovelo bi do prikazivanja samo onih iznosa koji nemaju veze sa stvarnošću. S druge strane, potpuno uključivanje tih stavki u tarifu prijevoza imalo bi za učinak to da bi iznos naznačen kao tarifa prijevoza mogao biti jednak konačnoj cijeni koja se plaća. Obveza navođenja konačne cijene koja se plaća već je propisana u drugoj rečenici u članku 23. stavku 1. te uredbe.

               33

               Naposljetku, valja ispitati argument Air Berlina prema kojem navođenje stvarnih iznosa stavki navedenih u članku 23. stavku 1. trećoj rečenici točkama (c) i (d) Uredbe br. 1008/2008 nije moguće jer su ti iznosi nepoznati u vrijeme rezerviranja leta.

               34

               U tom pogledu valja istaknuti da tijekom kupnje karte korisnik usluge treba platiti konačnu, a ne privremenu cijenu. Prema tome, ako iznos određenih pristojbi, prireza ili provizija, poput onih koje se odnose na gorivo, može – kako to tvrdi Air Berlin – sa sigurnošću biti poznat tek nakon obavljanja leta ili u nekim slučajevima tek nekoliko mjeseci kasnije, iznosi poreza, pristojbi na zračnim lukama i ostalih pristojbi, prireza i provizija iz članka 23. stavka 1. treće rečenice točaka (b) do (d) Uredbe br. 1008/2008 koje treba podmiriti korisnik usluga odgovaraju procjeni zračnog prijevoznika u vrijeme rezerviranja leta.

               35

               U tom pogledu, članak 23. stavak 1. druga rečenica Uredbe br. 1008/2008 propisuje da su uz tarifu ili vozarinu zračnog prijevoza elementi konačne cijene koju korisnik mora platiti svi važeći porezi, pristojbe, prirezi i provizije koji su „predvidljivi u trenutku objavljivanja”.

               36

               S obzirom na navedeno, na prvo pitanje treba odgovoriti tako da treću rečenicu u članku 23. stavku 1. Uredbe br. 1008/2008 treba tumačiti na način da zračni prijevoznici prilikom objave svojih cijena prijevoza moraju odvojeno iskazati iznose koje korisnici usluga trebaju platiti na ime poreza, pristojbi na zračnim lukama i ostalih pristojbi, prireza ili provizija navedenih u članku 23. stavku 1. trećoj rečenici točkama (b) do (d) te uredbe i da te stavke ne mogu, čak ni djelomično, uključiti u cijenu prijevoza iz njezina članka 23. stavka 1. treće rečenice točke (a).

            Drugo pitanje

               37

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 22. stavak 1. Uredbe br. 1008/2008 tumačiti na način da mu se protivi mogućnost da primjena nacionalnog propisa kojim se prenosi Direktiva 93/13 dovede do proglašenja ništavosti odredbe iz općih uvjeta poslovanja koja omogućava zaračunavanje posebnih paušalnih troškova obrade korisnicima usluga koji se nisu pojavili na letu ili su otkazali rezervaciju.

               38

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da točka 5.2 općih uvjeta poslovanja – kojom se predviđa odbijanje 25 eura po rezervaciji i putniku na ime troškova obrade u slučaju otkazivanja rezervacije za let ekonomskom klasom ili nepojavljivanja na ukrcaju na taj let – neopravdano dovodi u nepovoljniji položaj Air Berlinove korisnike usluga i da je takva odredba ništava u skladu s člankom 307. stavkom 1. BGB‑a.

               39

               Sud koji je uputio zahtjev također napominje da se prvom rečenicom u članku 307. stavku 1. i člankom 307. stavkom 2. točkom 1. BGB‑a u njemačko pravo prenose članak 3. stavak 1. i prvi dio prve rečenice u članku 6. stavku 1. Direktive 93/13.

               40

               U tom pogledu, Air Berlin ističe u svojim pisanim očitovanjima da su se njemački prvostupanjski i žalbeni sud oslonili isključivo na nacionalno pravo, a ne na pravo Unije, kada su odredbu točke 5.2. općih uvjeta poslovanja ocijenili nepoštenom.

               41

               Ponajprije treba podsjetiti da je u okviru prethodnog postupka Sud isključivo ovlašten očitovati se o tumačenju ili o valjanosti prava Unije s obzirom na činjeničnu i pravnu situaciju kako ju je opisao sud koji je uputio zahtjev, kako bi tom sudu dao elemente koji će mu koristiti u rješavanju spora (vidjeti u tom smislu presudu od 27. travnja 2017., A‑Rosa Flussschiff, C‑620/15, EU:C:2017:309, t. 35.).

               42

               U tim okolnostima na drugo prethodno pitanje treba odgovoriti polazeći od pretpostavke suda koji je uputio zahtjev prema kojoj se odredba nacionalnog prava kojom se nastoji zaštititi potrošača od nepoštenih praksi, to jest članak 307. BGB‑a, na podlozi koje spomenuti sud smatra nepoštenom odredbu točke 5.2. općih uvjeta poslovanja, temelji na pravu Unije jer se njime prenosi Direktiva 93/13.

               43

               Sud koji je uputio zahtjev dvoji o tome treba li s obzirom na presudu od 18. rujna 2014., Vueling Airlines (C‑487/12, EU:C:2014:2232), smatrati da se slobodi utvrđivanja tarifa prijevoza koju imaju zračni prijevoznici na temelju članka 22. stavka 1. Uredbe br. 1008/2008 protivi to da se nacionalni propis kojim se prenosi pravo Unije u području zaštite potrošača primijeni na to utvrđivanje.

               44

               Bez potrebe izjašnjavanja o tome obuhvaća li pojam „tarifa prijevoza” u smislu Uredbe br. 1008/2008 paušalne troškove obrade predviđene odredbom članka 5.2 općih uvjeta poslovanja i, potom, može li se ta odredba podvesti pod slobodu utvrđivanja cijene iz članka 22. stavka 1. te uredbe, treba istaknuti da je cilj Direktive 93/13, u skladu s njezinim člankom 1. stavkom 1., uskladiti propise država članica koji se odnose na nepoštene odredbe u ugovorima između prodavatelja robe ili pružatelja usluga i potrošača. Riječ je tako o općoj direktivi za zaštitu potrošača koja bi se trebala primjenjivati u svim gospodarskim sektorima. Cilj te direktive nije ograničiti slobodu utvrđivanja cijene koju imaju zračni prijevoznici, nego obvezati države članice da propišu mehanizam koji osigurava da bilo koja eventualno nepoštena ugovorna odredba o kojoj se nije pojedinačno pregovaralo može biti podvrgnuta ispitivanju u svrhu zaštite potrošača jer se on nalazi u slabijem položaju u odnosu na prodavatelja robe ili pružatelja usluge kako u pogledu pregovaračke snage tako i u pogledu razine obaviještenosti (vidjeti u tom smislu presudu od 26. veljače 2015., Matei, C‑143/13, EU:C:2015:127 t. 51. i navedenu sudsku praksu).

               45

               S tim u vezi, neprimjenjivost spomenute direktive u području usluga zračnog prijevoza uređenih Uredbom br. 1008/2008 može se prihvatiti samo ako je to jasno propisano odredbama te uredbe. Međutim, ni tekst članka 22. Uredbe br. 1008/2008, koji se odnosi na slobodu utvrđivanja cijena, ni tekst ostalih odredbi navedene uredbe ne dopuštaju izvođenje takvog zaključka, iako je u vrijeme njezina donošenja Direktiva 93/13 već bila na snazi.

               46

               Ni iz cilja postavljenog člankom 22. stavkom 1. Uredbe br. 1008/2008 ne može se izvesti zaključak da ugovori o zračnom prijevozu nisu podvrgnuti poštovanju općih pravila o zaštiti potrošača od nepoštenih odredbi.

               47

               U tom pogledu, Komisija pravilno ističe da je sloboda utvrđivanja cijena iz članka 22. Uredbe br. 1008/2008 vrhunac postupnog uklanjanja kontrole cijena koju provode države članice kako bi se sektor otvorio tržišnom natjecanju. Kako je to istaknuo nezavisni odvjetnik Bot u točki 27. svojeg mišljenja u predmetu Vueling Airlines (C‑487/12, EU:C:2014:27), cilj liberalizacije tržišta zračnog prijevoza jest postići veću raznovrsnost ponude i niže cijene u korist potrošača. Tako je u petoj uvodnoj izjavi Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2409/92 od 23. srpnja 1992. o cijenama zračnog prijevoza putnika i tereta (SL 1992., L 240, str. 15.), koja je stavljena izvan snage Uredbom br. 1008/2008, istaknuto da bi trebalo „upotpuniti slobodu utvrđivanja cijena odgovarajućim odredbama čiji je cilj zaštita interesa potrošača i industrije” [neslužbeni prijevod].

               48

               Presuda od 18. rujna 2014., Vueling Airlines (C‑487/12, EU:C:2014:2232), ne može dovesti do drukčijeg zaključka. U toj presudi Sud je ocijenio da se članku 22. stavku 1. Uredbe br. 1008/2008 protive propisi poput onih o kojima je riječ u tom predmetu, čiji je cilj obvezati zračne prijevoznike da u svim slučajevima prevoze predanu prtljagu svojih putnika bez mogućnosti da za taj prijevoz zahtijevaju bilo kakvu doplatu. Suprotno tomu, Sud nije ni na koji način dao do znanja da se slobodi utvrđivanja cijene općenito protivi primjena bilo kojeg pravila o zaštiti potrošača. Upravo suprotno, Sud je upozorio da se pravu Unije ne protivi to da države članice – ne zadirući time u provedbu, među ostalim, pravila u području zaštite potrošača – urede određene aspekte ugovora o zračnom prijevozu, osobito kako bi zaštitile potrošače od nepoštenih praksi, pri čemu ne smiju dovesti u pitanje odredbe o utvrđivanju cijena iz Uredbe br. 1008/2008 (vidjeti u tom smislu presudu od 18. rujna 2014., Vueling Airlines, C‑487/12, EU:C:2014:2232, t. 44.).

               49

               Stoga nije moguće na temelju spomenute presude zaključiti da se članku 22. stavku 1. Uredbe br. 1008/2008 protivi primjena nacionalne odredbe kojom se prenose odredbe prava Unije u području zaštite potrošača, poput odredbi Direktive 93/13.

               50

               Iz prethodnih razmatranja slijedi da sloboda utvrđivanja cijena zračnog prijevoza unutar Unije, utvrđena u članku 22. stavku 1. Uredbe br. 1008/2008 ne može biti prepreka primjeni takvih nacionalnih odredbi u ugovorima u zračnom prijevozu.

               51

               Oprečan odgovor doveo bi do toga da bi se potrošačima uskratila prava koja izvode iz Direktive 93/13 u području utvrđivanja cijena zračnog prijevoza, a zračnim prijevoznicima omogućilo da u uvjetima nepostojanja bilo kakve kontrole u ugovore s putnicima unose nepoštene odredbe o utvrđivanju cijene.

               52

               S obzirom na navedeno, na drugo pitanje valja odgovoriti tako da članak 22. stavak 1. Uredbe br. 1008/2008 treba tumačiti na način da mu se ne protivi mogućnost da primjena nacionalnog propisa kojim se prenosi Direktiva 93/13 dovede do proglašenja ništavosti odredbe iz općih uvjeta poslovanja koja omogućava zaračunavanje posebnih paušalnih troškova obrade korisnicima usluga koji se nisu pojavili na letu ili su otkazali rezervaciju.

         Troškovi

               53

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                        1.

                           Treću rečenicu u članku 23. stavku 1. Uredbe br. 1008/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 24. rujna 2008. o zajedničkim pravilima za obavljanje zračnog prijevoza u Zajednici treba tumačiti na način da zračni prijevoznici prilikom objave svojih cijena prijevoza moraju odvojeno iskazati iznose koje korisnici usluga trebaju platiti na ime poreza, pristojbi na zračnim lukama i ostalih pristojbi, prireza ili provizija navedenih u članku 23. stavku 1. trećoj rečenici točkama (b) do (d) te uredbe i da te stavke ne mogu, čak ni djelomično, uključiti u cijenu prijevoza iz njezina članka 23. stavka 1. treće rečenice točke (a).

                        2.

                           Članak 22. stavak 1. Uredbe br. 1008/2008 treba tumačiti na način da mu se ne protivi mogućnost da primjena nacionalnog propisa kojim se prenosi Direktiva Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima dovede do proglašenja ništavosti odredbe iz općih uvjeta poslovanja koja omogućava zaračunavanje posebnih paušalnih troškova obrade korisnicima usluga koji se nisu pojavili na letu ili su otkazali rezervaciju.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Suda od 30. svibnja 1991. # Komisija Europskih zajednica protiv Helenske Republike. # Predmet C-110/89.


Presuda Prvostupanjskog suda (sedmo vijeće) od 6. listopada 2009. # FAB Fernsehen aus Berlin GmbH protiv Komisije Europskih zajednica. # Tužba za poništenje. # Predmet T-8/06.


Presuda Prvostupanjskog suda (prvo vijeće) od 11. studenog 2009. # Bayer Healthcare LLC protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Postupak povodom prigovora. # Predmet T-277/08.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 2012. listopad 16.#Europska komisija protiv Republika Austrija.#Predmet C-614/10.


Presuda Suda (sedmo vijeće) od 11. rujna 2014.#Gem-Year Industrial Co. Ltd i Jinn-Well Auto-Parts (Zhejiang) Co. Ltd protiv Vijeća Europske unije.#Žalba – Damping – Uredba (EZ) br. 384/96 – Članak 2. stavak 7. točka (c) prva alineja – Uredba (EZ) br. 2026/97 – Uredba (EZ) br. 91/2009 – Uvoz određenih željeznih ili čeličnih elemenata za pričvršćivanje podrijetlom iz Narodne Republike Kine – Tretman tržišnog gospodarstva – Troškovi glavnih ulaznih materijala koji u znatnoj mjeri odražavaju tržišne vrijednosti – Državne subvencije u korist sektora čelika u cjelini – Učinak.#Predmet C‑602/12 P).


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 5. prosinca 2013.#Alessandra Venturini protiv ASL Varese i dr. Maria Rosa Gramegna protiv ASL Lodi i dr. i Anna Muzzio protiv ASL Pavia i dr.#Zahtjevi za prethodnu odluku koje je uputio Tribunale Amministrativo Regionale per la Lombardia.#Sloboda poslovnog nastana – Članak 49. UFEU‑a – Javno zdravlje – Zakonodavstvo države članice koje drogerijama zabranjuje prodaju lijekova na recept na teret pacijenta.#Spojeni predmeti C-159/12 do C-161/12.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      5. prosinca 2013. (
            *1
         )
      „Sloboda poslovnog nastana — Članak 49. UFEU‑a — Javno zdravlje — Zakonodavstvo države članice koje drogerijama zabranjuje prodaju lijekova na recept na teret pacijenta“
      U spojenim predmetima C‑159/12 do C‑161/12,
      povodom zahtjevâ za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koje je uputio Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (Italija), odlukama od 29. veljače 2012. i 15. ožujka 2012., koje je Sud zaprimio 2. travnja 2012., u postupcima

         Alessandra Venturini

      protiv

         ASL Varese,

         Ministero della Salute,

         Regione Lombardia,

         Comune di Saronno,

         Agenzia Italiana del Farmaco (AIFA) (C‑159/12),
      i

         Maria Rosa Gramegna

      protiv

         ASL Lodi,

         Ministero della Salute,

         Regione Lombardia,

         Comune di Sant’Angelo Lodigiano,

         Agenzia Italiana del Farmaco (AIFA) (C‑160/12),
      i

         Anna Muzzio

      protiv

         ASL Pavia,

         Ministero della Salute,

         Regione Lombardia,

         Comune di Bereguardo,

         Agenzia Italiana del Farmaco (AIFA) (C‑161/12),
      u prisutnosti:

         Federfarma – Federazione Nazionale Unitaria dei Titolari di Farmacia Italiani (C‑159/12 do C‑161/12),
      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, K. Lenaerts, potpredsjednik suda, u funkciji suca četvrtog vijeća, M. Safjan, J. Malenovský (izvjestitelj) i A. Prechal, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: A. Impellizzeri, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 15. svibnja 2013.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za A. Venturini, M. R. Gramegna i A. Muzzio, R. Cafari Panico, T. Ugoccioni, i J. F. Brigandí, avvocati,

               —

               za Federfarma – Federazione Nazionale Unitaria dei Titolari di Farmacia Italiani, M. Luciani, F. Rigano, G. M. Roberti i I. Perego, avvocati,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju F. Urbani Neri, avvocato dello Stato,

               —

               za španjolsku vladu, J. García‑Valdecasas Dorrego i S. Centeno Huerta, u svojstvu agenata,

               —

               za portugalsku vladu, L. Inez Fernandes i A. P. Antunes, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, E. Montaguti i I. V. Rogalski, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 5. rujna 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje članka 49. UFEU‑a.

               2

               Zahtjevi su upućeni u okviru sporova između A. Venturini (predmet C‑159/12), M. R. Gramegna (predmet C‑160/12) i A. Muzzio (predmet C‑161/12), tri ovlaštena farmaceuta, člana strukovne organizacije farmaceuta Milana i vlasnika prodajnih mjesta (dalje u tekstu: drogerije), Aziende Sanitarie Locali (ASL) (javne zdravstvene institucije na lokalnoj razini), odnosno ASL Varese (predmet C‑159/12), ASL Lodi (predmet C‑160/12) i ASL Pavia, Ministero della Salute, Regione Lombardia, Comune di Saronno (predmet C‑159/12), Comune di Sant’ Angelo Lodigiano (predmet C‑160/12) i Comune di Bereguardo (predmet C‑161/12) kao i Agenzia Italiana del Farmaco (AIFA), vezano za zabranu prodaje lijekova na recept koji nisu na teret Servizio sanitario nazionale (SSN) (nacionalne zdravstvene službe) i koje u cijelosti plaća kupac, a koja je nametnuta drogerijama.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodna izjava 26. Direktive 2005/36/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. rujna 2005. o priznavanju stručnih kvalifikacija (SL L 255, str. 22.), (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, svezak 1., poglavlje 5., str. 125.) propisuje:
               „Ovom se Direktivom ne usklađuju svi uvjeti pristupa ljekarničkim djelatnostima i njihovog obavljanja. Zemljopisni raspored ljekarni i pitanje monopola u području izdavanja lijekova ostaju u nadležnosti država članica. Ova Direktiva ne dira u zakonske i druge propise država članica koji društvima zabranjuju obavljanje određenih ljekarničkih djelatnosti ili koji određuju uvjete za obavljanje tih djelatnosti.”

         Talijansko pravo

               4

               Zakon br. 468 od 22. svibnja 1913. odredio je pružanje farmaceutskih usluga kao „djelatnost od državnog značaja” koju mogu obavljati samo gradske ljekarne ili privatne ljekarne uz koncesiju koju im dodijeli vlada.

               5

               Da bi se osigurao dobar raspored ljekarni na cjelokupnom državnom području te da bi se izbjegao rizik da ljekarne budu koncentrirane isključivo na državnim područjima koja su komercijalno najatraktivnija, primijenjen je instrument upravnog prava ograničenja ponude naziva „pianta organica” (dalje u tekstu: plan), koji predviđa podjelu ljekarni, na državnom području, u granicama maksimalnog broja, koji se smatra prikladnim da udovolji potražnji osoba na koje se odnosi, kako bi za svaku od njih osigurao dio tržišta i kako bi pokrio potrebu za lijekovima na cjelokupnom nacionalnom državnom području.

               6

               Daljnji razvoj na zakonodavnom području je, u suštini, održao ovaj model.

               7

               Također, prema članku 1. stavcima 1., 2. i 7. zakona br. 475, koji sadrži pravila koja se odnose na farmaceutsku službu (zakon br. 475 – Norme concernenti il servizio farmaceutico) od 2. travnja 1986. (GURI br. 107. od 27. travnja 1968. str. 2638.), kako je izmijenjen zakonom br. 362 koji sadrži pravila koja se odnose na restrukturiranje farmaceutskog sektora (zakon br. 362 – Norme di riordino del settore farmaceutico) od 8. studenoga 1991. (GURI br. 269. od 16. studenoga 1991., str. 3.):
               „1.   Odobrenje za otvaranje i gospodarsko iskorištavanje ljekarne daje tijelo nadležno za predmetno državno područje.
               2.   Broj odobrenja koja se mogu izdati za svaku zajednicu određen je na način da se osniva jedna ljekarna za svakih 5.000 stanovnika u zajednici koje imaju do 12.500 stanovnika, i jedna ljekarna za 4.000 stanovnika u ostalim zajednicama.
               [...]
               7.   Svaka nova ljekarna treba biti smještena na udaljenosti ne manjoj od 200 metara od druge, na način da u svakom slučaju odgovara potrebama stanovnika u zoni.”

               8

               Regio decreto br. 1265 od 27. srpnja 1934. člankom 122. prodaju lijekova namijenio je isključivo ljekarnama.

               9

               U kasnijem je stadiju zakon br. 537 od 24. prosinca 1993. uveo novu klasifikaciju lijekova na temelju sljedećih kategorija: kategorija A, za osnovne lijekove i lijekove za kronične bolesti, kategorija B, za lijekove koji su različiti od onih iz kategorije A i predstavljaju poseban terapeutski interes i kategorija C, za lijekove koji su različiti od onih iz kategorije A ili B. Prema članku 8. stavku 14. zakona br. 537 od 24. prosinca 1993. lijekovi iz kategorije A ili B u cijelosti su na teret Servizio sanitario nazionale (SSN) (nacionalne zdravstvene službe), dok troškovi lijekova iz kategorije C ostaju u cijelosti na teret kupca.

               10

               Nadalje, članak 85. stavak 1. zakona br. 388 od 23. prosinca 2000. ukinuo je kategoriju B, dok je članak 1.. zakona br. 311 od 30. prosinca 2004. uspostavio novu kategoriju lijekova, kategoriju C‑a za lijekove koji se ne izdaju na recept i koji se za razliku od proizvoda iz ostalih kategorija mogu javno oglašavati u reklamama koje su namijenjene javnosti. Poput onih za lijekove kategorije C, troškove lijekova kategorije C‑a snosi kupac.

               11

               Decreto legge br. 223 od 4. srpnja 2006., pretvoren u zakon zakonom br. 248 od 4. kolovoza 2006., dopuštao je otvaranje drogerija putem kojih su njihovi vlasnici bili ovlašteni prodavati lijekove kategorije C‑a. Nedavno je Decreto legge br. 201 od 6. prosinca 2011., koji je pretvoren u zakon zakonom br. 214 od 22. prosinca 2011., dodatno proširio broj lijekova koje mogu prodavati drogerije, koje od tada javnosti također mogu ponuditi određene lijekove kategorije C za koje nije potreban recept.

         Glavni postupci i prethodno pitanje

               12

               Svaki od tužitelja u glavnim postupcima podnio je nadležnom ASL‑u kao i odnosnim gradskim vlastima, Ministero della Salute i l’Agenzia Italiana del Farmaco, zahtjev za odobrenje da javnosti distribuiraju lijekove na recept koji su namijenjeni ljudskoj uporabi, ali koji su u cijelosti na teret kupca, kao i lijekove za veterinarsku uporabu za koje je također potreban recept, za koje troškove također u cijelosti snosi kupac.

               13

               Dana 17. kolovoza 2011. nadležni ASL‑ovi odbili su zahtjeve tužitelja u glavnim postupcima, uz obrazloženje da se temeljem postojeće nacionalne odredbe koja je na snazi takvi lijekovi mogu prodavati samo u ljekarnama. Slične je odluke o odbijanju donijelo Ministero della Salute 16. i 18. kolovoza 2011.

               14

               Tužitelji u glavnim postupcima podnijeli su tužbu protiv ovih odluka Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia, navodeći da je odredba na kojoj se temelje navedene odluke, u dijelu u kojem predviđa zabranu prodaje lijekova kategorije C koji se izdaju na recept, ali troškove kojih ne snosi nacionalna zdravstvena služba u drogerijama, u suprotnosti s pravom Unije.

               15

               U tim je okolnostima Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia odlučio prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeći zahtjev za prethodnu odluku, formuliran na isti način kao u predmetima C‑159/12 do C‑161/12:
               „Predstavljaju li načelo slobode poslovnog nastana, nediskriminacije i zaštite tržišnog natjecanja iz članka 49. UFEU‑a i članaka u nastavku prepreku zakonodavstvu države članice koje ne dopušta farmaceutu, ovlaštenom i upisanom u odgovarajuću strukovnu organizaciju, ali koji nije vlasnik ljekarne uvrštene u plan, maloprodajnu distribuciju, u drogeriji kojoj je vlasnik, također i lijekova koji se izdaju na recept zvan „nesubvencionirani liječnički recept” tj. koji nisu na teret nacionalne zdravstvene službe, [koje] u cijelosti plaća kupac, namećući istodobno u ovom sektoru zabranu prodaje određene kategorije farmaceutskih proizvoda kao i ograničenje broja prodajnih mjesta koja se mogu otvoriti na državnom području?”

               16

               Rješenjem predsjednika Suda od 27. travnja 2012. predmeti C‑159/12 do C‑161/12 spojeni su u svrhu usmenog dijela postupka i u svrhu donošenja odluke.

         O prethodnom pitanju

         Uvodna očitovanja

               17

               Treba napomenuti da se sud koji je uputio zahtjev u svom prethodnom pitanju poziva ne samo na slobodu poslovnog nastana već i na načelo nediskriminacije i zaštitu tržišnog natjecanja.

               18

               U ovom pogledu, budući da se radi o, s jedne strane, načelu nediskriminacije, valja podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, ovo načelo nije namijenjeno samostalnoj primjeni osim u situacijama koje su uređene pravom Unije za koje UFEU ne predviđa posebna pravila nediskriminacije. Dakle, princip nediskriminacije je u domeni slobode poslovnog nastana uspostavljen u članku 49. UFEU‑a (vidjeti, osobito, presudu od 29. veljače 1996., Skanavi i Chryssanthakopoulos, C‑193/94, Recueil, str. I‑929., točke 20. i 21., presudu od 13. travnja 2000., Baars, C‑251/98, Recueil, str. I‑2787., točke 23. i 24., kao i presudu od 11. ožujka 2010., Attanasio Group, C‑384/08, Recueil, str. I‑2055., točku 37.).

               19

               Prema tome, u predmetnoj situaciji valja u obzir uzeti načelo nediskriminacije u okviru članka 49. UFEU‑a.

               20

               S druge strane, valja podsjetiti na to da potreba da se osigura tumačenje prava Unije koje bi bilo korisno za nacionalnog suca zahtijeva da nacionalni sudac definira činjenični i pravni okvir u kojemu su smještena pitanja koja postavlja, ili da, u svakom slučaju, objasni stvarne situacije na kojima se temelje ta pitanja. Ovi zahtjevi vrijede posebice u domeni tržišnog natjecanja koju karakteriziraju složene činjenične i pravne situacije (vidjeti, osobito, gore navedenu presudu Attanasio Group, točku 32., kao i presudu od 10. svibnja 2012., Duomo Gpa e.a., C‑357/10 do C‑359/10, točku 22.).

               21

               U predmetnom slučaju zahtjevi za prethodnu odluku Sudu ne daju činjenične i pravne elemente koji bi mu omogućili da utvrdi uvjete u kojima bi državne mjere poput ovih u predmetu u glavnom postupku mogle spadati u doseg odredbi Ugovora koje se odnose na tržišno natjecanje. Posebice, ti zahtjevi ne pružaju nikakvu indikaciju vezano za precizna pravila o tržišnom natjecanju čija se interpretacija traži, niti pružaju bilo kakvo obrazloženje u odnosu na vezu koju sudovi koji su uputili zahtjeve uspostavljaju između ovih pravila i sporova u glavnim postupcima ili predmeta ovih sporova.

               22

               U ovim uvjetima nema mjesta ocjeni postavljenog pitanja u odnosu na zaštitu tržišnog natjecanja.

               23

               Iz svih prethodnih razmatranja slijedi da se pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev valja razumjeti u smislu da je u biti usmjereno na utvrđivanje treba li članak 49. UFEU‑a tumačiti na način da je u suprotnosti s odredbom, poput one u predmetu u glavnom postupku, koja ne dopušta farmaceutu, ovlaštenom i upisanom u odgovarajuću strukovnu organizaciju, ali koji nije vlasnik ljekarne uvrštene u plan maloprodajnu distribuciju, u drogeriji čiji je vlasnik, i lijekova koji se izdaju na recept, a koji nisu na teret nacionalne zdravstvene službe i koje u cijelosti plaća kupac.

         Dopuštenost

               24

               Federfarma – Federazione Nazionale Unitaria dei Titolari di Farmacia Italiani osporava dopuštenost zahtjevâ za prethodnu odluku uz obrazloženje da sporovi u glavnim postupcima ne sadrže prekogranične elemente. Predmetni bi slučaj u biti bio identičan onome iz presude od 1. srpnja 2010., Sbarigia (C‑393/08, Recueil, str. I‑6337.), u kojem je Sud procijenio da se očito nije radilo o korištenju slobode poslovnog nastana i stoga je zahtjev za prethodnu odluku odbacio kao nedopušten.

               25

               U tom pogledu, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, ako odredba nacionalnog prava poput one u predmetu u glavnom postupku – koja se bez razlike primjenjuje na talijanske državljane kao i državljane drugih država članica – ne može načelno potpadati pod odredbe o temeljnim slobodama zajamčene ugovorom, osim u mjeri u kojoj se primjenjuje na situacije u vezi s razmjenom između država članica, nije isključeno niti da državljani nastanjeni u državama članicama različitima od Talijanske Republike jesu ili bi bili zainteresirani za gospodarsko iskorištavanje drogerija u ovoj posljednjoj državi članici (u ovom smislu vidjeti presudu od 1. lipnja 2010., Blanco Pérez i Chao Gómez, C‑570/07 i C‑571/07, Recueil, str. I‑4629., točku 40. kao i navedenu sudsku praksu).

               26

               Stoga, iako sa sigurnošću proizlazi iz zahtjevâ za prethodnu odluku da tužitelji u glavnim postupcima imaju talijansko državljanstvo i da se svi činjenični elementi glavnih sporova nalaze u okviru jedne države članice, iz navedenog u najmanju ruku proizlazi da odredba u predmetima u glavnim postupcima može proizvesti učinke koji nisu ograničeni na tu državu članicu.

               27

               Štoviše, predmeti u glavnim postupcima razlikuju se od predmeta u gore navedenoj presudi Sbarigia, u kojem se radilo o tome hoće li neka ljekarna biti izuzeta od obveze poštivanja radnog vremena, i u kojem stoga nije bilo nikakvih naznaka da je takva odluka mogla utjecati na gospodarske subjekte iz drugih država članica.

               28

               Osim toga, čak i u situaciji koja je u potpunosti interne naravi, poput ove u glavnom postupku, u kojoj su svi elementi ograničeni na jednu državu članicu, odgovor bi također mogao biti od koristi sudu koji je uputio zahtjev, posebno u slučaju u kojem mu nacionalno pravo nameće da državljaninu te zemlje omogući uživanje istih prava koja bi državljanin druge države članice izveo iz prava Unije u istoj situaciji (vidjeti gore navedenu presudu Blanco Pérez i Chao Gómez, točku 39., kao i navedenu sudsku praksu).

               29

               U ovim uvjetima zahtjeve za prethodnu odluku treba smatrati dopuštenima.

         Meritum

      Postojanje ograničenja slobode poslovnog nastana

               30

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi ograničenje u smislu članka 49. UFEU‑a predstavlja svaka nacionalna mjera koja, čak i kada se primjenjuje bez diskriminacije na temelju državljanstva, državljanima Europske unije može otežati ili učiniti manje privlačnim ostvarivanje slobode poslovnog nastana koja je zajamčena ugovorima (u ovom smislu vidjeti presudu od 14. listopada 2004., Komisija/Nizozemska, C‑299/02, Recueil, str. I‑9761, točku 15. i presudu od 21. travnja 2005., Komisija/Grčka, C‑140/03, Recueil, str. I‑3177., točku 27.).

               31

               Kako proizlazi iz nacionalnog pravnog okvira koji je prethodno izložen, farmaceut koji želi uspostaviti poslovni nastan u Italiji imat će mogućnost izbora između, s jedne strane traženja, i u tom slučaju dobivanja prethodnog odobrenja koje mu dopušta da postane vlasnik ljekarne, i s druge strane osnivanja drogerije, a da, u tom slučaju, ne podliježe takvom odobrenju.

               32

               Vezano za prvu opciju Sud je već podsjetio na to da bi zahtijevanje prethodnog odobrenja bilo ograničenje slobode poslovnog nastana u smislu članka 49. UFEU‑a (vidjeti rješenje od 17. prosinca 2010., Polisseni, C‑217/09, točku 16. i rješenje predsjednika Suda od 29. rujna 2011., Grisoli, C‑315/08, točku 23.).

               33

               Ipak, u predmetima u glavnim postupcima primjenjuje se druga opcija. U tom pogledu valja provjeriti predstavlja li ograničenje slobode poslovnog nastana nacionalna odredba koja farmaceutu, državljaninu druge države članice, vlasniku drogerije, ne dopušta prodaju i lijekova na recept, posebice onih koji nisu na teret nacionalne zdravstvene službe, i koje u cijelosti plaća kupac.

               34

               Treba dakle utvrditi da će, za razliku od vlasnika ljekarne, vlasnik drogerije, s obzirom na to da ne može prodavati navedenu kategoriju lijekova, biti isključen iz određenog tržišta lijekova u Italiji, i posljedično, iz gospodarskih koristi koje iz navedenog proizlaze.

               35

               Stoga takva nacionalna odredba može otežati i učiniti manje privlačnim osnivanje poslovnog nastana farmaceuta državljanina druge države članice na talijanskom državnom području, koji ima namjeru tamo gospodarski iskorištavati drogeriju.

               36

               Posljedično, nacionalna odredba poput one u predmetu u glavnom postupku predstavlja ograničenje slobode poslovnog nastana u smislu članka 49. UFEU‑a.

         Opravdanje ograničenja slobode poslovnog nastana

               37

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, ograničenja slobode poslovnog nastana, koja su primjenjiva bez diskriminacije s obzirom na nacionalnost, mogu se opravdati važnim razlozima u općem interesu, pod uvjetom da su prikladna za osiguravanje ostvarenja cilja i da ne nadilaze ono što je nužno za postizanje ovog cilja (presuda od 10. ožujka 2009., Hartlauer, C‑169/07, Recueil, str. I‑1721., točka 44., kao i presuda od 19. svibnja 2009., Apothekerkammer des Saarlandes e.a., C‑171/07 i C‑172/07, Recueil, str. I‑4171., točka 25.).

               38

               U predmetima u glavnim postupcima valja na prvom mjestu utvrditi da se predmetna nacionalna odredba primjenjuje bez diskriminacije u odnosu na državljanstvo.

               39

               Na drugom mjestu, vezano za ciljeve na koje je usmjerena navedena odredba, a koji bi mogli opravdati ograničenja slobode poslovnog nastana, valja naglasiti da je utvrđivanje ovih ciljeva, u okviru spora o kojem odlučuje Sud na temelju članka 267. UFEU‑a, u nadležnosti suda koji je uputio zahtjev (u ovom smislu vidjeti presudu od 15. rujna 2011., Dickinger i Ömer, C‑347/09, Recueil, str. I‑8185., točku 51., kao i presudu od 24. siječnja 2013., Stanleybet International e.a., C‑186/11 i C‑209/11, točku 26.).

               40

               Kako proizlazi iz zahtjevâ za prethodnu odluku, odredba u predmetu u glavnom postupku namijenjena je ostvarivanju cilja usmjerenog na osiguravanje sigurne i kvalitetne opskrbe stanovništva lijekovima, koji proizlazi iz općenitijeg cilja usmjerenog na zaštitu javnog zdravlja.

               41

               Iz članka 52. stavka 1. UFEU‑a dakle proizlazi da zaštita javnog zdravlja može opravdati ograničenja slobode poslovnog nastana. Važnost navedenog cilja potvrđena je u članku 168. stavku 1. UFEU‑a i članku 35. Povelje o temeljnim pravima Europske unije, temeljem kojih se, posebno, osigurava povećan stupanj zaštite ljudskog zdravlja pri definiranju i implementaciji svake politike Europske unije (vidjeti gore navedenu presudu Blanco Pérez i Chao Gómez, točku 63. i 65.).

               42

               Dodatno, Sud je, preciznije, presudio da se ograničenja slobode poslovnog nastana mogu opravdati ciljem koji je usmjeren na osiguravanje sigurne i kvalitetne opskrbe stanovništva lijekovima (vidjeti gore navedenu presudu Blanco Pérez i Chao Gómez, točku 64., kao i navedenu sudsku praksu).

               43

               Iz navedenog slijedi da cilj koji je usmjeren na osiguranje takve opskrbe lijekovima može opravdati nacionalnu odredbu poput ove u predmetu u glavnom postupku.

               44

               Treće, valja ispitati je li takva nacionalna odredba prikladna za ostvarenje tog cilja.

               45

               U tom pogledu valja prije svega podsjetiti na to da je osnivanje ljekarni na talijanskom državnom području podvrgnuto pravilima planiranja na temelju kojih je, s jedne strane, broj ljekarni koje su tamo osnovane ograničen, s tim da su te ljekarne uravnoteženo raspoređene i, s druge strane osnivanje nove ljekarne podvrgnuto izdavanju prethodnog odobrenja njezinom vlasniku.

               46

               Sud je dakle presudio da je nacionalno pravilo koje predviđa takva pravila planiranja prikladno za postizanje cilja koji je usmjeren na osiguravanje sigurne i kvalitetne opskrbe stanovništva lijekovima (u ovom smislu vidjeti gore navedenu presudu Blanco Pérez i Chao Gómez, točku 94., kao i gore navedena rješenja Polisseni, točku 25., i Grisoli, točku 31.).

               47

               Doista, takvo se uređenje može pokazati nužnim za popunjavanje eventualnih praznina u pristupu zdravstvenim uslugama i za izbjegavanje stvaranja dvostrukih struktura, na način da se osigura pružanje zdravstvene zaštite prilagođeno potrebama stanovništva, koje pokriva cijelo državno područje i koje u obzir uzima zemljopisno izolirana ili na drugi način prikraćena područja (u ovom smislu vidjeti gore navedenu presudu, Hartlauer, točku 52., kao i Blanco Pérez i Chao Gómez, točku 70.).

               48

               Kao što je Sud naglasio, u nedostatku bilo kakve regulative, ljekarne bi se mogle koncentrirati na područjima koja se ocijene atraktivnima uz rizik da područja koja se ocijene manje atraktivnima imaju nedovoljan broj ljekarni za osiguravanje sigurne i kvalitetne farmaceutske službe (gore navedena presuda Blanco Pérez i Chao Gómez, točka 73.).

               49

               U ovim uvjetima država članica može procijeniti da postoji rizik od nedostatka ljekarni na određenim dijelovima njezinog državnog područja i, posljedično, od nedostatka sigurne i kvalitetne opskrbe lijekovima te stoga usvojiti pravila planiranja za ljekarne (u ovom smislu vidjeti gore navedenu presudu Blanco Pérez i Chao Gómez, točku 75.).

               50

               Treba nadalje podsjetiti na to da nacionalna odredba u predmetu u glavnom postupku propisuje da je distribucija svih lijekova na recept pridržana isključivo za ljekarne.

               51

               Dakle, prihvaćanje situacije koju priželjkuju tužitelji u glavnim postupcima, prema kojoj bi prodaja određenih lijekova na recept u drogerijama bila dopuštena, dovelo bi do mogućnosti prodaje tih lijekova, a da drogerije nisu podvrgnute obvezi teritorijalnog planiranja. Stoga bi zainteresirani mogli uspostaviti poslovni nastan na bilo kojem mjestu i prema vlastitom izboru.

               52

               Dakle, nije isključeno da bi takva mogućnost dovela do koncentracije drogerija na mjestima koja bi se procijenila najrentabilnijima i time najatraktivnijima, uz rizik dovođenja do smanjenja broja kupaca ljekarni na tim mjestima i, prema tome, uskrate navedenima većeg dijela njihove dobiti, tim više što su ljekarne podvrgnute određenom broju specifičnih obveza u načinu vođenja svojeg poslovanja.

               53

               Stoga bi takav gubitak dobiti mogao ne samo uzrokovati smanjenje kvalitete usluge koju ljekarne pružaju javnosti, nego bi također mogao dovesti do, u tom slučaju, konačnog zatvaranja određenih ljekarni, dovodeći i do nestašice ljekarni u određenim dijelovima državnog područja te time do nestašice sigurne i kvalitetne opskrbe lijekovima.

               54

               Iz gore navedenoga slijedi da bi mogućnost koja je navedena u točki 51. ove presude imala negativne posljedice na učinkovitost cjelokupnog sustava planiranja ljekarni i time na stabilnost navedenog.

               55

               U ovim uvjetima, odredba u predmetu u glavnom postupku, koja pridržava distribuciju lijekova na recept, uključujući one koji nisu na teret nacionalne zdravstvene službe i koje u cijelosti plaća kupac, samo za ljekarne čije je osnivanje podvrgnuto pravilima planiranja, pokazuje se prikladnom za osiguravanje ostvarenja cilja koji je usmjeren na osiguravanje sigurne i kvalitetne opskrbe stanovništva lijekovima, a time i na zaštitu javnog zdravlja.

               56

               Talijanska vlada se boji da nedostatak nacionalne odredbe poput ove u predmetu u glavnom postupku dovodi do pretjerane konzumacije lijekova. Taj je strah u svakom slučaju neosnovan.

               57

               Doista, u ovom pogledu nije od važnosti broj mjesta na kojima se prodaju lijekovi na recept, uključujući i one koji nisu na teret zdravstvene službe i koje u cijelosti plaća kupac. Budući da su samo liječnici ovlašteni propisivati ove lijekove, vlasnici ljekarni kao i vlasnici drogerija nemaju izravan utjecaj na opseg distribucije navedenih lijekova te stoga ne mogu pridonijeti njihovoj eventualnoj pretjeranoj konzumaciji.

               58

               Preostaje ispitati, na četvrtom mjestu, nadilazi li ograničenje slobode poslovnog nastana ono što je potrebno za postizanje navedenog cilja, odnosno postoje li manje restriktivne mjere za postizanje tog cilja.

               59

               U ovom pogledu valja najprije podsjetiti na to da u smislu postojeće sudske prakse Suda, u ocjeni poštovanja principa proporcionalnosti u sektoru javnog zdravlja, valja uzeti u obzir činjenicu da država članica može odlučiti o stupnju zaštite javnog zdravlja i načinu na koji će taj stupanj doseći. Ovaj stupanj može biti različit od jedne države članice do druge, te valja državama članicama priznati marginu prosudbe (vidjeti presudu od 11. rujna 2008., Komisija/Njemačka, C‑141/07, Recueil
                  , str. I‑6935., točku 51., gore navedenu presudu Apothekerkammer des Saarlandes i dr., točku 19., kao i gore navedenu presudu Blanco Pérez i Chao Gómez, točku 44.).

               60

               Između ostalog važno je da država članica može primijeniti zaštitne mjere, a da ne mora čekati da se u cijelosti pokaže izvjesnost ovih rizika, s obzirom na to da postoje nesigurnosti vezane za postojanje ili važnost rizika za zdravlje osoba. Posebice, država članica može usvojiti mjere koje smanjuju, u najvećoj mogućoj mjeri, rizik za zdravlje, uključujući, preciznije, rizik za osiguravanje sigurne i kvalitetne opskrbe stanovništva lijekovima (vidjeti gore navedenu presudu, Apothekerkammer des Saarlandes e.a., točku 30., kao i gore navedenu presudu Blanco Pérez i Chao Gómez, točku 74.).

               61

               Temeljem nacionalne odredbe u predmetu u glavnom postupku, isključiva prodaja lijekova na recept rezervirana je za ljekarne. Dakle, ta kategorija lijekova kod koje su stjecanje i konzumacija od strane pacijenta pod kontinuiranom kontrolom liječnika i čiji su utjecaji na zdravlje općenito važni, mora se moći pribaviti brzo, lako i sigurno.

               62

               Dakle, pokazuje se važnim rizik koji je naveden u točki 53. ove presude, a koji je vezan za eventualnu situaciju nedostataka ljekarni i koji dovodi do nedostatka brzog i lakog pristupa lijekovima na recept u određenim dijelovima državnog područja. Činjenica da bi se mjera koja liberalizira pravila planiranja ograničila samo na lijekove na recept koji nisu na teret nacionalne zdravstvene službe i koje u cijelosti plaća kupac ne može smanjiti opseg takvog rizika.

               63

               U ovim uvjetima sustav koji postoji u državi članici u predmetu u glavnom postupku, koji ne dopušta prodaju u drogerijama i lijekova na recept, posebice onih koji nisu na teret nacionalne zdravstvene službe i koje u cijelosti plaća kupac, jer bitno smanjuje rizik naveden u prethodnoj točki ove presude, ne nadilazi ono što je potrebno da bi se postigao cilj koji je usmjeren na osiguravanje kvalitetne i sigurne opskrbe stanovništva lijekovima.

               64

               Štoviše, nijedna informacija u spisu ne upućuje na to koji bi bio alternativni sustav koji bi mogao jednako učinkovito smanjiti takav rizik.

               65

               Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi to da je sustav, koji je uspostavljen nacionalnom odredbom u predmetu u glavnom postupku, opravdan u smislu njegovog cilja, koji je usmjeren na osiguravanje sigurne i kvalitetne opskrbe stanovništva lijekovima, te da je takav sustav prikladan za osiguravanje ostvarenja tog cilja te ne nadilazi ono što je potrebno za njegovo ostvarenje.

               66

               U svjetlu svega naprijed navedenog na postavljeno pitanje treba odgovoriti u smislu da članak 49. UFEU‑a treba tumačiti na način da nije u suprotnosti s nacionalnom odredbom, poput one u predmetu u glavnom postupku, koja ne dopušta farmaceutu, ovlaštenom i upisanom u plan strukovne organizacije, ali koji nije vlasnik ljekarne uvrštene u plan, distribuciju u maloprodaji, u drogeriji koje je vlasnik, i lijekova na recept koji nisu na teret nacionalne zdravstvene službe i koje u cijelosti plaća kupac.

         Troškovi

               67

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnih postupaka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                     Članak 49. UFEU‑a valja tumačiti na način da nije u suprotnosti s nacionalnom odredbom, poput one predmetu u glavnom postupku, koja ne dopušta farmaceutu, ovlaštenom i upisanom u plan strukovne organizacije, ali koji nije vlasnik ljekarne koja je uvrštena u plan, maloprodajnu distribuciju u drogeriji koje je vlasnik, i lijekova na recept koji nisu na teret nacionalne zdravstvene službe i koje u cijelosti plaća kupac.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski.


Presuda Prvostupanjskog suda (treće vijeće) od 30. svibnja 1995. # Angelo Innamorati protiv Europskog parlamenta. # Dužnosnici - Natječaj. # Predmet T-289/94.


Presuda Suda (peto vijeće) od 22. ožujka 2007.#Regione Siciliana protiv Komisije Europskih zajednica.#Žalba - Europski fond za regionalni razvoj (ERDF) - Tužba za poništenje - Dopuštenost.#Predmet C-15/06 P.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 2012. rujan 27.#Total SA protiv Europska komisija.#Predmet T-344/06.


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 12. prosinca 2014. # Selo Medical GmbH protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-173/13.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 20. svibnja 2010.#Savezna Republika Njemačka protiv Europske komisije.#Predmet T-258/06.


Presuda Suda (sedmo vijeće) od 15. svibnja 2008.#Nancy Delay protiv Università degli studi di Firenze, Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS) i Repubblica italiana.#Zahtjev za prethodnu odluku: Corte d’appello di Firenze - Italija.#Sloboda kretanja radnika.#Predmet C-276/07.