title: Presuda Suda (peto vijeće) od 17. prosinca 2015.#Union des syndicats de l’immobilier (UNIS) protiv Ministre du Travail, de l’Emploi et de la Formation professionnelle et du Dialogue social i Syndicat national des résidences de tourisme (SNRT) i dr. i Beaudout Père et Fils SARL protiv Ministre du Travail, de l’Emploi et de la Formation professionnelle et du Dialogue social i dr.#Zahtjevi za prethodnu odluku koje je uputio Conseil d'État.#Zahtjev za prethodnu odluku – Članak 56. UFEU‑a – Sloboda pružanja usluga – Načela jednakog postupanja i nediskriminacije – Obveza transparentnosti – Područje primjene te obveze – Nacionalni kolektivni ugovori – Sustav dopunske socijalne zaštite – Određivanje socijalnih partnera osiguravatelja koji upravlja tim sustavom – Proširenje tog sustava uredbom ministra na sve radnike i poslodavce iz predmetne grane djelatnosti – Ograničavanje vremenskih učinaka prethodne odluke Suda.#Spojeni predmeti C-25/14 i C-26/14.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      17. prosinca 2015. (
            *
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Članak 56. UFEU‑a — Sloboda pružanja usluga — Načela jednakog postupanja i nediskriminacije — Obveza transparentnosti — Područje primjene te obveze — Nacionalni kolektivni ugovori — Sustav dopunske socijalne zaštite — Određivanje socijalnih partnera osiguravatelja koji upravlja tim sustavom — Proširenje tog sustava uredbom ministra na sve radnike i poslodavce iz predmetne grane djelatnosti — Ograničavanje vremenskih učinaka prethodne odluke Suda“
      U spojenim predmetima C‑25/14 i C‑26/14,
      povodom dvaju zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koje je uputio Conseil d’État (Francuska), odlukama od 30. prosinca 2013., koje je Sud zaprimio 20. siječnja 2014., u postupcima

         Union des syndicats de l’immobilier (UNIS)

      protiv

         Ministre du Travail, de l’Emploi et de la Formation professionnelle et du Dialogue social,

         Syndicat national des résidences de tourisme (SNRT) i dr. (C‑25/14)
      i

         Beaudout Père et Fils SARL

      protiv

         Ministre du Travail, de l’Emploi et de la Formation professionnelle et du Dialogue social,

         Confédération nationale de la boulangerie et boulangerie‑pâtisserie française,

         Fédération générale‑agroalimentaire CFDT i dr. (C‑26/14),
      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik četvrtog vijeća, u svojstvu predsjednika petog vijeća, D. Šváby (izvjestitelj), A. Rosas, E. Juhász i C. Vajda, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Jääskinen,
      tajnik: V. Tourrès, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 22. siječnja 2015.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Union des syndicats de l’immobilier (UNIS), C. Bertrand i F. Blancpain, avocats,

               —

               za Beaudout Père et Fils SARL, F. Uroz i P. Praliaud, avocats,

               —

               za Syndicat national des résidences de tourisme (SNRT) i dr., J.-J. Gatineau, avocat,

               —

               za Confédération nationale de la boulangerie et boulangerie‑pâtisserie française, D. Le Prado i J. Barthélémy, avocats,

               —

               za Fédération générale agroalimentaire – CFDT i dr., O. Coudray, avocat,

               —

               za francusku vladu, D. Colas, R. Coesme i F. Gloaguen, u svojstvu agenata,

               —

               za belgijsku vladu, M. Jacobs, L. Van den Broeck i J. Van Holm, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, A. Tokár i O. Beynet, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 19. ožujka 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje članka 56. UFEU‑a.

               2

               Ovi zahtjevi upućeni su u okviru dvaju različitih postupaka koje su pokrenuli Union des syndicats de l’immobilier (UNIS) i Beaudout Père et Fils SARL radi poništenja dviju uredaba Ministre du Travail, de l’Emploi et de la Formation professionnelle et du Dialogue social (ministar rada, zapošljavanja, stručnog usavršavanja i socijalnog dijaloga) koje se odnose na proširenje kolektivnih ugovora svim poslodavcima i radnicima iz predmetne grane djelatnosti kojima se određuje ustanova za kolektivno osiguranje kao jedini subjekt koji upravlja jednim ili više sustava dopunskog kolektivnog osiguranja ili naknadom troškova zdravstvene skrbi.

         Pravni okvir

               3

               Na temelju članka L. 911‑1 Zakona o socijalnom osiguranju, u verziji primjenjivoj na glavne postupke, kolektivna jamstva na koja radnici imaju pravo, a dopunska su u odnosu na organizaciju socijalnog osiguranja, mogu se odrediti, među ostalim, kolektivnim ugovorima i sporazumima. Na temelju članka L. 911‑2 tog zakona, takva kolektivna jamstva mogu obuhvaćati pokrivanje rizika od povrede fizičkog integriteta osobe ili onih povezanih s trudnoćom, dodatno uz pokrivanje troškova koji proizlaze iz organizacije socijalne sigurnosti. Na temelju članka L. 2262‑1 Zakona o radu, u verziji primjenjivoj na navedene predmete, primjena sporazuma i kolektivnih ugovora u načelu je obvezna za potpisnike ili članove njihovih organizacija ili grupacija. Međutim, članak L. 911‑3 Zakona o socijalnoj sigurnosti predviđa da se ti sporazumi i ugovori mogu proširiti uredbom nadležnog ministra.

               4

               Navedeni Zakon o radu, osobito njegovi članci L. 2261‑15, L. 2261‑16, L. 2261‑19, L. 2261‑24, L. 2261‑27 i D. 2261‑3, uređuje taj postupak proširivanja.

               5

               Iz toga slijedi da se granski ugovori i sektorski i međusektorski sporazumi sklopljeni u Zajedničkom odboru, kao i njihovi dodaci i prilozi, pod određenim uvjetima mogu proširiti uredbom nadležnog ministra, čiji je cilj da oni postanu obvezujući za sve radnike i poslodavce koji su obuhvaćeni područjem primjene predmetnog kolektivnog ugovora ili sporazuma. Takav postupak može se pokrenuti na zahtjev organizacija koje predstavljaju poslodavce ili radnike koji su dio Zajedničkog odbora u okviru kojeg je taj kolektivni ugovor ili sporazum sklopljen, ili pak na inicijativu ministra rada.

               6

               Ovaj postupak dovodi do objave obavijesti u Službenom listu Republike Francuske u kojoj se navodi mjesto gdje je kolektivni ugovor ili sporazum deponiran te se pozivaju zainteresirane osobe i organizacije da podnesu svoja očitovanja u roku od 15 dana od dana objave tog mišljenja. Prije toga treba zatražiti mišljenje Nacionalne komisije za kolektivno pregovaranje, koja treba izdati obrazloženo pozitivno mišljenje. Ako najmanje dvije organizacije poslodavaca ili dvije organizacije radnika zastupljene u toj komisiji istaknu obrazloženi prigovor, ministar može ponovno zatražiti detaljnije mišljenje komisije i nakon toga odlučiti o proširenju s obzirom na novo mišljenje.

               7

               Sukladno članku L. 912‑1 Zakona o socijalnoj sigurnosti, u verziji primjenjivoj u predmetima u glavnom postupku, kada kolektivni sporazumi koji predviđaju jamstva na koja radnici imaju pravo određuju zajedničko osiguranje rizika kod jednog ili više subjekata ovlaštenih da djeluju kao osiguravatelji, kojima obvezno pristupaju poduzetnici obuhvaćeni područjem primjene tih sporazuma, potonji sporazumi moraju sadržavati klauzulu kojom se predviđa preispitivanje, najviše svakih pet godina, načina organizacije proširenja rizika.

         Glavni postupci i prethodna pitanja

               8

               Što se tiče predmeta C‑25/14, Conseil d’État iznosi da su dodaci Nacionalnom kolektivnom ugovoru za područje nekretnina br. 48 od 23. studenoga 2010. i br. 49 i 50 od 17. svibnja 2011. uveli sustav kolektivnog socijalnog osiguranja za slučaj smrti, nesposobnosti za rad i invalidnosti kao i dopunski sustav za naknadu troškova zdravstvene skrbi za sve radnike u navedenom sektoru djelatnosti.

               9

               Članak 17. dodatka br. 48 od 23. studenoga 2010. određuje Institution de prévoyance de groupe Mornay (IPGM) kao jedinog osiguravatelja za ta dva sustava.

               10

               Uredbom ministra rada, zapošljavanja i zdravlja od 13. srpnja 2011. navedeni dodaci postali su obvezni za sve radnike i poslodavce u tom sektoru djelatnosti.

               11

               Tužbom podnesenom 23. studenoga 2011. UNIS je zatražio poništenje te uredbe ministra, osobito zato što je IPGM određen kao jedini osiguravatelj za navedene sustave bez poštovanja obveze transparentnosti koja proizlazi iz načela nediskriminacije na temelju državljanstva i jednakog postupanja, koja proizlaze iz članka 56. UFEU‑a.

               12

               Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, iako cilj IPGM‑ova poslovanja nije stjecanje dobiti i iako on postupa na temelju načela solidarnosti, treba ga smatrati poduzetnikom koji obavlja gospodarsku djelatnost i kojeg su socijalni partneri izabrali među ostalim poduzetnicima s kojima se natječe na tržištu usluga kolektivnog osiguranja.

               13

               Što se tiče predmeta C‑26/14, taj sud iznosi da je dodatkom br. 83 od 23. travnja 2006. Nacionalnom kolektivnom ugovoru za pekarsko‑slastičarski sektor (poduzetnici obrtnici) uveden dopunski sustav za naknadu troškova zdravstvene skrbi za sve radnike u tom sektoru djelatnosti, na temelju zajedničkog osiguranja pokrivenih rizika i obveznog uključivanja poslodavaca.

               14

               Člankom 6. dodatka br. 100 istom kolektivnom ugovoru AG2R Prévoyance, ustanova za kolektivno osiguranje, određen je kao jedini osiguravatelj koji upravlja tim sustavom. Doprinosi i davanja vezani uz taj sustav također su utvrđeni dodatkom tom kolektivnom ugovoru.

               15

               Uredbom od 23. prosinca 2011. ministar rada, zapošljavanja i zdravlja odredio je da je navedeni dodatak br. 100 obvezujući za sve radnike i poslodavce iz predmetne grane djelatnosti.

               16

               Pozivajući se implicitno na točke 59. do 65. presude AG2R Prévoyance (C‑437/09, EU:C:2011:112), kojom je to pitanje prepušteno ocjeni nacionalnih sudova, sud koji je uputio zahtjev smatra da su AG2R Prévoyance, iako nema cilj stjecanja dobiti i postupa na temelju načela solidarnosti, socijalni partneri slobodno izabrali – nakon pregovora koji su se osobito odnosili na načine njegova angažiranja – među ustanovama za kolektivno osiguranje, društvima za uzajamno osiguranje i osiguravajućim poduzećima, koji su mogli biti određeni za osiguravanje upravljanja dopunskim sustavom poput odnosnoga. Stoga tu ustanovu za kolektivno osiguranje treba smatrati poduzetnikom koji obavlja gospodarsku djelatnost i kojeg su socijalni partneri izabrali među ostalim poduzetnicima s kojima se natječe na tržištu usluga kolektivnog osiguranja.

               17

               Međutim, također u okviru istog implicitnog pozivanja na presudu AG2R Prévoyance (C‑437/09, EU:C:2011:112), sud koji je uputio zahtjev prihvatio je analizu iz točaka 66. do 81. te presude i slijedom toga smatrao je da ni dotični dodatak ni uredba o proširenju ne sadržavaju nepravilnosti u odnosu na članke 102. i 106. UFEU‑a. On osim toga odbacuje prigovor koji se odnosi na izostanak poziva na natjecanje prije određivanja osiguravatelja zato što nema veze s navedenim člancima.

               18

               Naprotiv, Conseil d’État u svojim dvama zahtjevima za prethodnu odluku spominje presudu Sporting Exchange (C‑203/08, EU:C:2010:307), koja se odnosi na dodjelu isključivog prava na organiziranje igara na sreću. Ističe da je, sukladno točki 47. te presude, obveza transparentnosti obvezan preduvjet prava države članice da gospodarskom subjektu dodijeli isključivo pravo obavljanja gospodarske djelatnosti, bez obzira na način odabira toga gospodarskog subjekta.

               19

               U tom kontekstu, taj sud postavlja pitanje je li poštovanje te obveze također obvezan preduvjet za proširenje koje provodi država članica na sve poduzetnike u određenom sektoru djelatnosti na temelju kolektivnog ugovora kojim se jednom osiguravatelju, kojeg su izabrali socijalni partneri, povjerava upravljanje sustavom dopunskog kolektivnog osiguranja za radnike.

               20

               Slijedom toga, u tim dvama predmetima u glavnom postupku Conseil d’État odlučio je prekinuti postupke te Sudu u obama predmetima postaviti isto pitanje, izneseno na sljedeći način:
               „Je li poštovanje obveze transparentnosti koje proizlazi iz članka 56. UFEU‑a obvezan preduvjet da bi država članica na sve poduzetnike određene grane djelatnosti proširila kolektivni ugovor kojim se samo jednom subjektu, kojeg izabiru socijalni partneri, povjerava upravljanje sustavom obveznog dopunskog kolektivnog osiguranja za zaposlenike?“

               21

               Odlukom predsjednika Suda od 29. siječnja 2014. predmeti C‑25/14 i C‑26/14 spojeni su u svrhu pisanog i usmenog dijela postupka i u svrhu donošenja presude.

         O zahtjevu za ponovno otvaranje usmenog dijela postupka

               22

               Dopisom pristiglim tajništvu Suda 8. travnja 2015. Confédération nationale de la boulangerie et boulangerie‑pâtisserie française zatražio je ponovno otvaranje usmenog dijela postupka. On ističe, u biti, da određeni argumenti koji su u okviru ovog prethodnog pitanja predstavljeni kao bitni nisu bili raspravljeni između zainteresiranih stranaka. Radilo se, u biti, o pitanju upućuje li nabava u glavnom postupku na postojanje određenog prekograničnog interesa u pogledu svojih karakteristika kao i posljedica vezanih kako uz samoupravni karakter dopunskog sustava u glavnom postupku u predmetu C‑26/14 tako i uz načine sklapanja kolektivnog ugovora i ovlasti kojima nadležni ministar raspolaže što se tiče proširenja takvog ugovora s obzirom na ocjenu koja se odnosi na postojanje eventualnog ograničenja slobode pružanja usluga i mogućeg opravdanja tog ograničenja.

               23

               U tom pogledu treba podsjetiti da, u skladu s člankom 83. Poslovnika Suda, Sud može u svakom trenutku, nakon što sasluša nezavisnog odvjetnika, odrediti ponovno otvaranje usmenog dijela postupka, osobito ako smatra da stvar nije dovoljno razjašnjena ili pak ako je u predmetu potrebno odlučiti na temelju argumenta o kojem se nije raspravljalo među strankama ili zainteresiranim osobama iz članka 23. Statuta Suda Europske unije.

               24

               U ovom slučaju Sud je nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika smatrao da ima sva saznanja potrebna da bi se odgovorilo na postavljena prethodna pitanja te da se o njima raspravljalo među strankama.

               25

               Stoga zahtjev Confédération nationale de la boulangerie et boulangerie‑pâtisserie française treba odbiti.

         O prethodnim pitanjima

               26

               Svojim pitanjima u obama zahtjevima za prethodnu odluku Conseil d’État u biti pita primjenjuje li se obveza transparentnosti, koja proizlazi iz članka 56. UFEU‑a, na proširenje koje provodi država članica na sve poslodavce i radnike u jednom sektoru djelatnosti kolektivnog ugovora koji su sklopile organizacije koje predstavljaju poslodavce i radnike u jednom sektoru djelatnosti, a kojim se samo jednom gospodarskom subjektu kojeg izabiru socijalni partneri povjerava upravljanje sustavom obveznog dopunskog kolektivnog osiguranja za radnike.

               27

               Najprije treba podsjetiti, prvo, da se obveza transparentnosti, kada se radi o pružanju usluga koje zahtijevaju intervenciju državnih tijela, kao što je to davanje odobrenja za pružanje usluga, ne primjenjuje na bilo koje radnje, već samo na one koje predstavljaju određeni prekogranični interes, zbog činjenice da one objektivno mogu zanimati gospodarske subjekte sa sjedištem u državama članicama različitima od one kojoj pripada vlast koja to odobrenje dodjeljuje (vidjeti radi analogije osobito presudu SECAP i Santorso, C‑147/06 i C‑148/06, EU:C:2008:277, t. 24.).

               28

               U tom pogledu treba utvrditi da sud koji je uputio zahtjev nije utvrdio potrebne elemente koji Sudu omogućuju provjeru postoji li u predmetima u glavnom postupku određeni prekogranični interes. Međutim, valja podsjetiti da, kao što to proizlazi i iz članka 94. Poslovnika, Sud u zahtjevu za prethodnu odluku mora biti u mogućnosti pronaći prikaz činjenica na kojima se temelje pitanja kao i vezu koja postoji osobito između tih činjenica i tih pitanja. Stoga se utvrđenje potrebnih elemenata koji omogućuju provjeru postojanja određenog prekograničnog interesa kao i, općenito govoreći, sva utvrđenja koja nacionalni sudovi moraju izvršiti i o kojima ovisi primjenjivost akta sekundarnog prava ili akta primarnog prava Unije moraju provesti prije pokretanja postupka pred Sudom (vidjeti presudu Azienda sanitaria locale n. 5 Spezzino i dr., C‑113/13, EU:C:2014:2440, t. 47.).

               29

               Međutim, zbog duha suradnje koji prevladava u odnosima između nacionalnih sudova i Suda u okviru prethodnog postupka, izostanak takvih prethodnih utvrđenja suda koji je uputio zahtjev u vezi s postojanjem eventualnog određenog prekograničnog interesa ne dovodi nužno do nedopuštenosti zahtjeva ako Sud, s obzirom na podatke koji proizlaze iz spisa, smatra da može dati koristan odgovor sudu koji je uputio zahtjev. Takav je osobito slučaj kada odluka o upućivanju zahtjeva za prethodnu odluku sadržava dovoljno relevantnih podataka za ocjenu eventualnog postojanja takvog interesa (presuda Enterprise Focused Solutions, C‑278/14, EU:C:2015:228, t. 19. i navedena sudska praksa).

               30

               Postojanje određenog prekograničnog interesa mora se ocjenjivati na temelju svih relevantnih kriterija kao što su gospodarski značaj nabave, mjesto njezine provedbe ili njezini tehnički aspekti, imajući u vidu karakteristike samog tog tržišta (vidjeti u tom smislu osobito presudu Belgacom, C‑221/12, EU:C:2013:736, t. 29. i navedenu sudsku praksu).

               31

               Što se tiče postojanja određenog prekograničnog interesa, treba istaknuti da se u očitovanjima zainteresiranih stranaka o tom pitanju pojavljuju razlike u mišljenjima.

               32

               Slijedom toga, Sud daje odgovor samo pod uvjetom da sud koji je uputio zahtjev može u predmetu u glavnom postupku utvrditi određeni prekogranični interes (presuda Enterprise Focused Solutions,C‑278/14, EU:C:2015:228, t. 19. i navedena sudska praksa). Stoga se razmatranja koja slijede navode pod uvjetom da dodjeljivanje prava na upravljanje svakim od predmetnih sustava dopunskog kolektivnog osiguranja u glavnom postupku za sve poslodavce i radnike u određenom sektoru djelatnosti predstavlja određeni prekogranični interes, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

               33

               Drugo, treba istaknuti da, kada javno tijelo odluči da je za sve poslodavce i radnike u jednom sektoru djelatnosti obvezan kolektivni ugovor kojim se jednom subjektu povjerava upravljanje sustavom obveznog dopunskog socijalnog osiguranja tijekom određenog razdoblja, ta odluka obvezuje i one koji, s obzirom na to da nisu bili članovi organizacije potpisnice, nisu bili zastupljeni tijekom pregovora i sklapanja dotičnog ugovora.

               34

               Treće, zbog učinaka te odluke nastaje isključivo pravo za tog subjekta (vidjeti u tom smislu presudu Albany,C‑67/96, EU:C:1999:430, t. 90.). Ta odluka o proširenju ima učinak isključenja u pogledu gospodarskih subjekata sa sjedištem u drugim državama članicama koji bi mogli biti potencijalno zainteresirani za obavljanje te djelatnosti upravljanja (vidjeti po analogiji presudu Sporting Exchange, C‑203/08, EU:C:2010:307, t. 47.).

               35

               Četvrto, stvaranje isključivog prava javnog tijela u načelu implicira poštovanje obveze transparentnosti (vidjeti u tom smislu presudu Sporting Exchange,C‑203/08, EU:C:2010:307, t. 47.). Stoga izvršavanje tog tijela ovlasti proširenja obvezujućeg karaktera kolektivnog ugovora koji se odnosi na određivanje jednog subjekta za upravljanje sustavom obveznog dopunskog kolektivnog osiguranja zahtijeva da su potencijalno zainteresirani subjekti, osim onih koji su bili određeni, prethodno imali priliku iskazati interes za osiguravanje takvog upravljanja i da je određivanje subjekta zaduženog za upravljanje tim dopunskim sustavom provedeno potpuno nepristrano.

               36

               Što se tiče postavljenog pitanja, čini se da je u slučaju mehanizma poput onoga u glavnom postupku intervencija javnog tijela uzrok stvaranja isključivog prava i zbog toga u načelu treba biti povezana s poštovanjem obveze transparentnosti koja proizlazi iz članka 56. UFEU‑a.

               37

               U tom pogledu treba istaknuti da predmet odnosne odluke o proširenju u glavnom postupku, odnosno ugovor sklopljen nakon kolektivnih pregovora između organizacija koje predstavljaju poslodavce i radnike u jednom sektoru djelatnosti, nema za posljedicu izuzimanje te odluke od zahtjeva transparentnosti koji proizlaze iz članka 56. UFEU‑a.

               38

               Iz sudske prakse razvidno je da obveza transparentnosti proizlazi iz načela jednakog postupanja i načela nediskriminacije, poštovanje kojih zahtijeva sloboda pružanja usluga koju jamči članak 56. UFEU‑a. Naime, u izostanku svake transparentnosti, dodjela ugovora poduzetniku koji ima sjedište u državi članici u kojoj se odvija postupak dodjele predstavlja razliku u postupanju čiji su učinci na štetu potencijalno zainteresiranih poduzetnika sa sjedištima u drugim državama članicama, s obzirom na to da oni nisu imali nikakvu stvarnu mogućnost da iskažu svoj interes, i ta razlika u postupanju u načelu predstavlja neizravnu diskriminaciju na temelju državljanstva, koja je u načelu zabranjena osobito primjenom članka 56. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu osobito presude Coname, C‑231/03, EU:C:2005:487, t. 17. do 19. kao i Belgacom, C‑221/12, EU:C:2013:736, t. 37. i navedenu sudsku praksu).

               39

               Iako ne podrazumijeva nužno obvezu provođenja postupka javne nabave, obveza transparentnosti implicira određeni stupanj primjerenog oglašavanja kojim se omogućuje, s jedne strane, otvaranje tržišnog natjecanja i, s druge strane, nadzor nepristranosti postupaka dodjele (vidjeti u tom smislu osobito presudu Engelmann, C‑64/08, EU:C:2010:506, t. 50. i navedenu sudsku praksu).

               40

               Treba podsjetiti da se pitanje koje je postavljeno u obama predmetima odnosi samo na odluku kojom je javno tijelo odlučilo proširiti kolektivni ugovor na sve poslodavce i radnike u određenom sektoru djelatnosti. Osim toga, to proširenje nema utjecaja na prava poslodavaca koji nisu sudjelovali u sklapanju tog sporazuma.

               41

               Država članica stoga u načelu može stvoriti isključivo pravo u korist jednog gospodarskog subjekta tako da odluči da je za sve poslodavce i radnike u jednom sektoru djelatnosti obvezan kolektivni sporazum kojim se tom gospodarskom subjektu, kojeg su izabrali socijalni partneri, povjerava upravljanje sustavom obveznog dopunskog kolektivnog osiguranja za radnike iz tog sektora samo ako je odluka o proširenju kolektivnog ugovora koja se odnosi na određivanje jednog tijela koje će upravljati sustavom donesena uz poštovanje obveze transparentnosti.

               42

               Stoga u tom pogledu treba zaključiti, s jedne strane, da se ni sud koji je uputio zahtjev ni francuska vlada nisu pozvali na moguća opravdanja zbog činjenice da je isključivo pravo upravljanja sustavom dopunskog kolektivnog osiguranja dodijeljeno bez ikakva oblika oglašavanja.

               43

               U ovom slučaju francuska vlada tvrdi da su okolnosti poput onih u vezi s donošenjem predmetnih uredbi o proširenju zadovoljavale poštovanje obveze transparentnosti.

               44

               Stoga, kao što je to navedeno u točki 39. ove presude, iako ne podrazumijeva nužno obvezu provođenja postupka javne nabave, ova obveza implicira određeni stupanj primjerenog oglašavanja kojim se omogućuje, s jedne strane, otvaranje tržišnog natjecanja i, s druge strane, nadzor nepristranosti postupaka dodjele.

               45

               Stoga ni činjenica da su kolektivni ugovori i sporazumi kao i njihovi dodaci bili položeni kod tijela uprave te su se mogli pregledati putem interneta, ni objava obavijesti u službenom listu iz koje je razvidan početak postupka proširenja tog dodatka, ni mogućnost za sve zainteresirane da iznesu svoje primjedbe nakon te objave ne predstavljaju, čak ni uzeti zajedno, stupanj primjerenog oglašavanja koji bi osigurao da zainteresirani gospodarski subjekti mogu, sukladno ciljevima obveze transparentnosti, iskazati svoj interes kad je riječ o upravljanju predmetnim sustavom kolektivnog osiguranja u glavnom postupku prije donošenja potpuno nepristrane odluke. Naime, zainteresirani imaju rok od samo petnaest dana za podnošenje svojih očitovanja, što je znatno kraće od rokova predviđenih, osim u slučaju hitnosti, člancima 38., 59. i 65. Direktive Europskog parlamenta i Vijeća 2004/18/EZ od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima, ugovora o javnoj nabavi robe te ugovora o javnim uslugama (SL L 134, str. 114. i ispravak SL 2004., L 351, str. 44.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 1., str. 156.), kako je izmijenjena Uredbom (EU) Komisije br. 1251/2011 od 30. studenoga 2011. (SL L 319, str. 43.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 11., str. 159.), koja nije primjenjiva u ovom slučaju, ali može poslužiti kao referentni okvir u tom pogledu. Osim toga, prema očitovanjima koja je iznijela francuska vlada tijekom rasprave pred Sudom, nadležni ministar ograničen je samo na nadzor zakonitosti. Očito je da postojanje povoljnije ponude o kojoj bi zainteresirana osoba obavijestila nadležnog ministra ne može spriječiti proširenje tog ugovora, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

               46

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na pitanje koje je u obama predmetima postavio sud koji je uputio zahtjev treba odgovoriti da se obveza transparentnosti, koja proizlazi iz članka 56. UFEU‑a, protivi proširenju koje provodi država članica na sve poslodavce i radnike u određenom sektoru djelatnosti kolektivnog ugovora sklopljenog između organizacija koje predstavljaju poslodavce i radnike u određenom sektoru djelatnosti, kojim se jednom gospodarskom subjektu kojeg su izabrali socijalni partneri povjerava upravljanje sustavom obveznog dopunskog socijalnog osiguranja za radnike a da nacionalni propis ne predviđa primjereno oglašavanje koje nadležnom javnom tijelu omogućuje da u cijelosti uzme u obzir dostavljene podatke koji se odnose na postojanje povoljnije ponude.

         Vremensko ograničenje učinaka ove presude

               47

               U svojem očitovanju francuska vlada zatražila je od Suda da ograniči vremenske učinke ove presude u slučaju da utvrdi da mjere oglašavanja poput onih vezanih uz donošenje predmetnih uredbi o proširenju iz glavnog postupka ne ispunjavaju zahtjeve koji proizlaze iz obveze transparentnosti. To bi ograničenje trebalo omogućiti da uredbe o proširenju nastave proizvoditi učinke do kraja razdoblja u tijeku, kako je predviđeno dotičnim sustavima, te da se učinci ove presude primjenjuju samo na slične kolektivne ugovore proširene nakon te presude.

               48

               Ta vlada ističe, s jedne strane, da bi dovođenje u pitanje opće obveze sklapanja ugovora s jednim gospodarskim subjektom kojeg su izabrali socijalni partneri u okviru postojećih sustava dopunskog kolektivnog osiguranja imalo teške posljedice jer bi, osim 142.000 radnika u sektoru nekretnina i 117.476 radnika u pekarsko‑slastičarskom sektoru, ono pogodilo i otprilike 2.400.000 radnika u svim sporednim profesionalnim sektorima. Naime, to bi ugrozilo načelo zajedničkog osiguranja rizika kakvo je provedeno, koje je posebno važno za te sustave koje karakterizira visoka razina solidarnosti, jer bi pogodilo njihovu financijsku ravnotežu i jamstva koja predviđaju. Slijedom navedenog, to dovođenje u pitanje ugrozilo bi pokrivanje troškova koje je odnosnim radnicima sada na raspolaganju u okviru tih sustava. Osim toga, moglo bi dovesti i do mnogobrojnih sporova pred nacionalnim sudovima.

               49

               S druge strane, zainteresirani dionici postupali su u dobroj vjeri, strogo poštujući važeće nacionalne propise, osobito što se tiče obveze periodičnog preispitivanja, najviše svakih pet godina, sporazuma kojim se određuje subjekt koji upravlja sustavom, bez znanja da je obveza transparentnosti bila povrijeđena.

               50

               U tom pogledu treba istaknuti da Sud može, prema ustaljenoj sudskoj praksi, samo iznimno biti doveden u situaciju da ograniči mogućnost da se zainteresirane osobe pozovu na odredbu koju je protumačio s ciljem dovođenja u pitanje pravnih odnosa ustanovljenih u dobroj vjeri (vidjeti osobito presudu Transportes Jordi Besora, C‑82/12, EU:C:2014:108, t. 41. i navedenu sudsku praksu). Primjena te sudske prakse u kontekstu predmetâ u glavnom postupku zahtijeva, međutim, uzimanje u obzir specifičnosti prava javne nabave kao i vrlo poseban karakter predmetne situacije u glavnom postupku.

               51

               Naime, u području javne nabave članci 2.d i 2.f Direktive Vijeća 89/665/EEZ od 21. prosinca 1989. o usklađivanju zakona i drugih propisa u odnosu na primjenu postupaka kontrole na sklapanje ugovora o javnoj nabavi robe i javnim radovima (SL L 395, str. 33.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 6., str. 3.), kako je izmijenjena Direktivom Europskog parlamenta i Vijeća 2007/66/EZ od 11. prosinca 2007. (SL L 335, str. 31.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 9., str. 198.), u vezi s uvodnim izjavama 25. do 27. Direktive 2007/66, dopuštaju državama članicama da pod određenim uvjetima ograniče mogućnost podnošenja pravnog sredstva protiv ugovora o javnim nabavama sklopljenih uz kršenje prava Unije (vidjeti u tom smislu presudu MedEval,C‑166/14, EU:C:2015:779, t. 34. i 35.). Iz toga proizlazi da u određenim okolnostima interes izbjegavanja pravne neizvjesnosti može opravdati davanje prednosti stabilnosti ugovornih situacija koje se već provode pred poštovanjem prava Unije.

               52

               U ovom slučaju održavanje učinaka predmetnih odluka o proširenju iz glavnog postupka opravdano je osobito u slučaju poslodavaca i radnika koji su na temelju predmetnih proširenih kolektivnih ugovora potpisali ugovor o dopunskom socijalnom osiguranju koji je obilježen vrlo osjetljivim socijalnim kontekstom. Budući da ti poslodavci i radnici nisu bili neposredno uključeni u postupak proširenja, treba zaključiti da su prihvatili ugovorne obveze kojima im se dodjeljuju jamstva dopunskog kolektivnog osiguranja na temelju pravne situacije koju je Sud, što se tiče konkretnog dosega obveze transparentnosti koja proizlazi iz članka 56. UFEU‑a, odredio tek u ovoj presudi.

               53

               U specifičnim okolnostima predmeta u glavnim postupcima treba smatrati da se učinci ove presude ne tiču kolektivnih ugovora koji se odnose na određivanje jednog subjekta za upravljanje sustavom dopunskog socijalnog osiguranja koje je javno tijelo odredilo obveznim za sve poslodavce i radnike određenog sektora djelatnosti prije datuma objave ove presude, ne dovodeći u pitanje pravna sredstva podnesena prije tog datuma.

         Troškovi

               54

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi glavnog postupka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                     Obveza transparentnosti, koja proizlazi iz članka 56. UFEU‑a, protivi se proširenju koje provodi država članica na sve poslodavce i radnike u određenom sektoru djelatnosti kolektivnog ugovora koji su sklopile organizacije koje predstavljaju poslodavce i radnike u određenom sektoru djelatnosti, a kojim se jednom gospodarskom subjektu kojeg su izabrali socijalni partneri povjerava upravljanje sustavom obveznog dopunskog socijalnog osiguranja za radnike a da nacionalni propis ne predviđa primjereno oglašavanje koje nadležnom javnom tijelu omogućuje da u cijelosti uzme u obzir dostavljene podatke koji se odnose na postojanje povoljnije ponude.

                     Učinci ove presude ne tiču se kolektivnih ugovora koji se odnose na određivanje jednog subjekta za upravljanje sustavom dopunskog socijalnog osiguranja koje je javno tijelo odredilo obveznim za sve poslodavce i radnike određenog sektora djelatnosti prije datuma objave ove presude, ne dovodeći u pitanje pravna sredstva podnesena prije toga datuma.

                     Potpisi

            (
            *
         )   Jezik postupka: francuski


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 10. listopada 2013.#Adzo Domenyo Alokpa i dr. protiv Ministre du Travail, de l'Emploi et de l'Immigration.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Cour administrative (Luksemburg).#Građanstvo Unije – Članci 20. UFEU‑a i 21. UFEU‑a – Direktiva 2004/38/EZ – Pravo boravka državljanina treće zemlje koji je izravan srodnik u uzlaznoj liniji maloljetnoga građana Unije – Građani Unije rođeni u državi članici različitoj od one koje su državljani i koji se nisu koristili svojim pravom slobodnog kretanja – Temeljna prava.#Predmet C-86/12.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      10. listopada 2013. (
            *1
         )
      „Građanstvo Unije — Članci 20. UFEU‑a i 21. UFEU‑a — Direktiva 2004/38/EZ — Pravo boravišta državljanina treće zemlje koji je izravan srodnik u uzlaznoj liniji maloljetnog građana Unije — Građani Unije rođeni u državi članici različitoj od one koje su državljani i koji se nisu koristili svojim pravom slobodnog kretanja — Temeljna prava“
      U predmetu C‑86/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Cour administrative (Luksemburg), odlukom od 16. veljače 2012., koju je Sud zaprimio 20. veljače 2012., u postupku

         Adzo Domenyo Alokpa,

         Jarel Moudoulou,

         Eja Moudoulou

      protiv

         Ministre du Travail, de l’Emploi et de l’Immigration,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta (izvjestiteljica), predsjednica vijeća, J. L. da Cruz Vilaça, G. Arestis, J.-C. Bonichot i A. Arabadjiev, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: V. Tourrès, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 17. siječnja 2013.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za A. D. Alokpu i njene sinove Jarela i Eju Moudoulou, A. Fatholahzadeh i S. Freyermuth, odvjetnici,

               —

               za luksemburšku vladu, P. Frantzen i M. C. Schiltz, u svojstvu agenata, uz asistenciju L. Maniewskog, odvjetnika,

               —

               za belgijsku vladu, T. Materne i C. Pochet, u svojstvu agenata,

               —

               za češku vladu, M. Smolek i J. Vláčil, u svojstvu agenata,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i N. Graf Vitzthum te A. Wiedmann, u svojstvu agenata,

               —

               za grčku vladu, T. Papadopoulou, u svojstvu agenta,

               —

               za litavsku vladu, D. Kriaučiūnas i V. Balčiūnaitė, u svojstvu agenata,

               —

               za nizozemsku vladu, M. Bulterman i C. Wissels, u svojstvu agenata,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna i M. Szpunar, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, D. Maidani i C. Tufvesson, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 21. ožujka 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje odredaba članaka 20. UFEU‑a i 21. UFEU‑a te Direktive 2004/38/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o pravu građana Unije i članova njihovih obitelji na slobodno kretanje i boravište na području države članice, kojom se izmjenjuje Uredba (EEZ) br. 1612/68 i stavljaju izvan snage direktive 64/221/EEZ, 68/360/EEZ, 72/194/EEZ, 73/148/EEZ, 75/34/EEZ, 75/35/EEZ, 90/364/EEZ, 90/365/EEZ i 93/96/EEZ (SL L 158, str. 77; ispravci u SL L 229, str. 35., i SL 2005, L 197, str. 34.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 42.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između A. D. Alokpe i njenih sinova Jarela i Eje Moudouloua te Ministre du Travail, de l’Emploi et de l’Immigration (ministar rada, zapošljavanja i useljavanja, u daljnjem tekstu: ministar), zbog odluke kojom potonji odbija A. D. Alokpi pravo boravišta u Luksemburgu i nalaže joj da napusti državno područje te države članice.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Direktive 2003/86/EZ i 2003/109/EZ

               3

               Prema članku 1. Direktive Vijeća 2003/86/EZ od 22. rujna 2003. o pravu na spajanje obitelji (SL L 251, str. 12.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 8., str. 70.) i članku 1. točki (a), Direktive Vijeća 2003/109/EZ od 25. studenoga 2003. o statusu državljana trećih zemalja s dugotrajnim boravištem (SL 2004., L 16, str. 44) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 6., str. 41.), cilj tih direktiva je utvrđivanje uvjeta pod kojima se ostvaruje pravo na spajanje obitelji državljana trećih zemalja koji zakonito borave na teritoriju država članica, kao i uvjeta pod kojima država članica odobrava i ukida status osobe s dugotrajnim boravištem i njemu pripadajuća prava državljanima trećih zemalja koji zakonito borave na njezinu državnom području.

         Direktiva 2004/38

               4

               Pod naslovom „Definicije”, članak 2. Direktive 2004/38 propisuje:
               „Za potrebe ove Direktive:

                        1)

                        „građanin Unije” znači svaka osoba s državljanstvom države članice;

                        2)

                        „član obitelji” znači:
                        [...]

                                 d)

                                 izravni srodnici u uzlaznoj liniji koji su uzdržavanici, kao i oni bračnoga druga ili partnera u smislu točke (b) ovog članka;

                        3)

                        „Država članica domaćin” znači država članica u koju se useljava građanin Unije ostvarujući svoje pravo slobodnog kretanja i boravišta.

               5

               Članak 3. Direktive 2004/38, naslovljen „Nositelji prava”, u stavku 1. određuje:
               „Ova se Direktiva primjenjuje na sve građane Unije koji se useljavaju ili borave u državi članici različitoj od one koje su državljani i na članove njihovih obitelji koji ih prate ili im se pridružuju, kako je određeno člankom 2. točkom 2. ove Direktive.”

               6

               Članak 7. navedene Direktive, naslovljen „Pravo boravišta dulje od tri mjeseca”, glasi:
               „1.   Svi građani Unije imaju pravo boravišta na području druge države članice u razdoblju duljem od tri mjeseca ako:

                        (a)

                        su radnici ili samozaposlene osobe u državi članici domaćinu; ili

                        (b)

                        imaju dostatna sredstva za sebe i članove svoje obitelji da ne postanu teret sustavu socijalne pomoći države članice domaćina tijekom svog boravišta te su sveobuhvatno zdravstveno osigurani u državi članici domaćinu; ili,

                        c)

                                 —

                                 su upisani u privatnu ili javnu ustanovu, ovlaštenu ili financiranu od države članice domaćina na temelju svog zakonodavstva ili upravne prakse, s glavnom svrhom školovanja, uključujući i strukovno osposobljavanje; te

                                 —

                                 su sveobuhvatno zdravstveno osigurani u državi članici domaćinu i putem službene izjave ili na drugi jednakovrijedan način, relevantnim nacionalnim tijelima zajamče da imaju dostatna sredstva za sebe i članove svoje obitelji kako tijekom svojeg boravišta ne bi postali teret sustavu socijalne pomoći države članice domaćina; ili

                        d)

                        su članovi obitelji u pratnji ili su se pridružili građaninu Unije koji ispunjava uvjete iz točke (a), (b) ili (c).

                  2.   Pravo boravišta utvrđeno stavkom 1. primjenjuje se na članove obitelji koji nisu državljani države članice, a koji su u pratnji građanina Unije ili mu se pridružuju u državi članici domaćinu, pod uvjetom da taj građanin Unije ispunjava uvjete iz stavka 1. točke (a), (b) ili (c).
               [...]”

         Luksemburško pravo

               7

               Zakon od 29. kolovoza 2008. o slobodnom kretanju osoba i useljavanju (Mémorial A 2008, str. 2024, u daljnjem tekstu: Zakon o slobodi kretanja) čiji je cilj provedba Direktiva 2003/86 i 2004/38 u luksemburško zakonodavstvo.

               8

               Na temelju članka 6. toga Zakona:
               „(1)   Građanin Unije ima pravo boravišta na državnom području u razdoblju duljem od tri mjeseca ako ispunjava jedan od sljedećih uvjeta:

                        1.

                        obavlja djelatnost kao radnik ili samozaposlena osoba;

                        2.

                        ima dostatna sredstva za sebe i članove svoje obitelji predviđene člankom 12. kako ne bi postali teret sustavu socijalne pomoći i da su zdravstveno osigurani;

                        3.

                        upisan je u privatnu ili javnu obrazovnu ustanovu, ovlaštenu od strane Velikog Vojvodstva Luksemburg sukladno zakonima i drugim propisima na snazi, s glavnom svrhom školovanja ili, u tom okviru, strukovnog osposobljavanja, pri čemu mora zajamčiti da ima dostatna sredstva za sebe i članove svoje obitelji kako ne bi postali teret sustavu socijalne pomoći te da su zdravstveno osigurani.

                  (2)   Propis Velikog Vojvodstva određuje nužna sredstva iz točaka 2. i 3. prethodnog stavka 1., kao i načine kojima se dokazuje posjedovanje tih sredstava.
               [...]”

               9

               Članak 12. navedenog Zakona određuje:
               „(1)   Članovima obitelji smatraju se:
               [...]

                        d)

                        izravni srodnici u uzlaznoj liniji koji su uzdržavanici građana Unije i izravni srodnici u uzlaznoj liniji koji su uzdržavanici bračnoga druga ili partnera u smislu točke (b).

                  (2)   Ministar može dozvoliti i ostalim članovima obitelji koji nisu navedeni u stavku 1., bez obzira na državljanstvo, da borave na državnom području, ako udovoljavaju jednom od sljedećih uvjeta:

                        1.

                        u državi iz koje dolaze bili su uzdržavanici ili članovi kućanstva građanina Unije, nositelja primarnog prava boravišta;

                        2.

                        ozbiljni zdravstveni razlozi strogo nalažu da ih građanin Unije osobno njeguje.

                  Zahtjev za ulazak i boravište članova obitelji navedenih u prethodnoj alineji podliježe opsežnom razmatranju, pri čemu se u obzir uzimaju njihove osobne prilike.
               [...]”

               10

               U skladu s člankom 103. istoga Zakona:
               „Prije nego što donese odluku kojom državljaninu treće zemlje ne dozvoljava boravište, ukida ili ne obnavlja boravišnu dozvolu ili odluku o protjerivanju, ministar, među ostalim, uzima u obzir: dužinu boravka te osobe na luksemburškom državnom području, njegovu dob, zdravstveno stanje, obiteljske prilike i imovno stanje, njegovu socijalnu i kulturnu integraciju u Luksemburg i intenzitet veza s državom podrijetla, osim ako njegova prisutnost ne predstavlja prijetnju javnom poretku i javnoj sigurnosti.
               Ne može se donijeti odluka o protjerivanju, uz iznimku odluke utemeljene na ozbiljnim razlozima javne sigurnosti, u odnosu na maloljetnika koji nije u pratnji zakonskog zastupnika, osim ako je protjerivanje u njegovom interesu.”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               11

               Togoanska državljanka A. D. Alokpa podnijela je 21. studenog 2006. luksemburškim vlastima zahtjev za međunarodnu zaštitu u smislu Zakona od 5. svibnja 2006. o pravu na azil i komplementarnim oblicima zaštite (Mémorial A 2006, str. 1402.). Međutim, luksemburške vlasti odbile su njezin zahtjev, a njihovu odluku potvrdili su i luksemburški sudovi.

               12

               Nakon toga je A. D. Alokpa podnijela navedenim vlastima zahtjev da joj se odobri status tolerancije. Iako je prvotno taj zahtjev odbijen, nakon ponovnog razmatranja zahtjeva takav je status A. D. Alokpi odobren do 31. prosinca 2008., jer je 17. kolovoza 2008. rodila blizance u Luksemburgu, koji su zbog prijevremenog rođenja trebali njegu.

               13

               Gospodin Moudoulou, francuski državljanin, priznao je prilikom izdavanja rodnih listova očinstvo sinova A. D. Alokpe. Oni imaju francusko državljanstvo pa su im 15. svibnja, odnosno 4. lipnja 2009. izdane francuska putovnica i zatim francuska osobna iskaznica.

               14

               U međuvremenu je A. D. Alokpa podnijela zahtjev da joj se produlji status tolerancije, koji su luksemburške vlasti bile odbile, s tim da su joj odobrile odgodu protjerivanja do 5. lipnja 2010., koja nakon toga nije produljena.

               15

               Dana 6. svibnja 2010. A. D. Alokpa je podnijela zahtjev za boravišnu dozvolu, sukladno zakonu o slobodi kretanja. U odgovoru na zahtjev ministra da dostavi dodatne informacije, A. D. Alokpa je izjavila da se ne može nastaniti sa svojom djecom na teritoriju Francuske, gdje je nastanjen njihov otac, zato što s njim ne održava nikakav odnos i zato što njena djeca trebaju liječnički nadzor u Luksemburgu zbog njihovog prijevremenog rođenja. Odlukom od 14. listopada 2010. ministar je odbio taj zahtjev.

               16

               Prema toj odluci, s jedne strane, pravo boravišta članova obitelji građanina Unije ograničeno je na izravne srodnike u uzlaznoj liniji koji su njegovi uzdržavanici, a A. D. Alokpa nije ispunjavala te uvjete. S druge strane, djeca A. D. Alokpe nisu ispunjavala ni uvjete predviđene člankom 6. stavkom 1. Zakona o slobodi kretanja. Osim toga, u navedenoj je odluci napomenuto da se liječnički nadzor djece može osigurati u Francuskoj i da A. D. Alokpa ne udovoljava ni uvjetima za dobivanje boravišne dozvole po drugim osnovama predviđenim navedenim Zakonom.

               17

               A. D. Alokpa je, u svoje ime i u ime svoje dvoje djece, podnijela tužbu pred tribunal administratif (upravnim sudom) (Luxembourg) protiv odluke ministra. Presudom od 21. rujna 2011. sud je odbio tužbu kao neosnovanu. Podneskom od 31. listopada 2011. A. D. Alokpa je podnijela žalbu protiv te presude pred sudom koji je uputio zahtjev.

               18

               Sud koji je uputio zahtjev naveo je da nije sporno da djeca A. D. Alokpe nikada nisu živjela u obiteljskoj zajednici sa svojim ocem, koji je samo prijavio njihovo rođenje i omogućio da im se dostave francuske identifikacijske isprave. Također, taj je sud utvrdio da su A. D. Alokpa i njena djeca, nakon produljenog boravka djece u rodilištu, zajedno živjeli u prihvatilištu i da navedena djeca zapravo nisu iskoristila svoje pravo slobodnog kretanja.

               19

               U tim okolnostima Cour administrative je odlučio prekinuti postupak i Sudu postaviti sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li članak 20. UFEU‑a, eventualno u vezi s člancima 20., 21., 24., 33. i 34. Povelje o temeljnim pravima [Europske unije], bilo da se svaki od nabrojanih članaka ili više njih uzima u obzir odvojeno ili zajedno s ostalim člancima, tumačiti na način da je istome protivno da država članica, s jedne strane, ne dozvoli državljaninu treće zemlje, koji sam uzdržava svoju maloljetnu djecu koja su građani Unije, boravište u državi članici u kojoj njegova djeca borave i gdje s njim žive od rođenja, a da nemaju državljanstvo te zemlje, i, s druge strane, odbije tom državljaninu treće zemlje izdati boravišnu dozvolu, a kasnije možda čak i dozvolu za rad?
               Trebaju li se u okolnostima u kojima drugi izravni srodnik u uzlaznoj liniji navedene djece boravi u drugoj državi članici čiji je državljanin, a s kojim ta djeca nikada nisu živjela u obiteljskoj zajednici, navedene odluke smatrati odlukama kojima se navedenoj djeci uskraćuje mogućnost stvarnog uživanja bitnog sadržaja prava povezanih sa statusom građanina Unije u zemlji njihova boravka i u kojoj oni [žive] od svoga rođenja? “

         O prethodnom pitanju

               20

               Najprije treba napomenuti da, iako je sud koji je uputio zahtjev ograničio svoja pitanja na tumačenje članka 20. UFEU‑a, to nije prepreka da mu Sud da sve elemente za tumačenje prava Unije koji mogu biti korisni za donošenje odluke u predmetu pred tim sudom, bez obzira na to je li se on prilikom postavljanja navedenih pitanja na njih pozvao ili nije (vidjeti, u tom smislu, presudu od 5. svibnja 2011., McCarthy, C‑434/09, Zb., str. I‑3375., točku 24. i navedenu sudsku praksu).

               21

               Shodno tome, pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev treba razumjeti tako da se u biti njime želi dobiti objašnjenje o tome trebaju li se, u konkretnom slučaju, članci 20. UFEU‑a i 21. UFEU‑a tumačiti na način da je istima protivno da država članica odbije državljaninu treće zemlje priznati pravo boravišta na svom državnom području u slučaju kada taj državljanin isključivo sam uzdržava maloljetnu djecu koja su građani Unije i koja s njim borave u toj državi članici od svog rođenja, a da nemaju njeno državljanstvo i nisu se koristili pravom slobodnog kretanja.

               22

               U tom smislu, treba istaknuti da eventualna prava koja uživaju državljani trećih zemalja na temelju odredaba prava Unije koje se odnose na građanstvo Unije nisu vlastita prava tih državljana, nego prava izvedena iz korištenja pravom slobodnog kretanja od strane građanina Unije. Konačnost i opravdanost tih izvedenih prava, posebno prava ulaska i boravišta članova obitelji građana Unije, temelji se na tvrdnji da je odbijanje njihovog priznanja takve prirode da može ometati slobodu kretanja navedenog građanina na način da ga odvrati od korištenja pravom ulaska i boravišta u državi članici domaćinu (vidjeti, u tom smislu, presudu od 8. svibnja 2013., Ymeraga i Ymeraga‑Tafarshiku, C‑87/12, točku 35. i navedenu sudsku praksu).

               23

               Također, treba naglasiti da postoje situacije kojima je svojstvena činjenica da, iako su uređene propisima koji a priori spadaju u nadležnost država članica, kao što su propisi o pravu ulaska i boravišta državljana trećih zemalja koji se nalaze izvan područja primjene odredaba sekundarnog zakonodavstva i koji, pod određenim uvjetima, predviđaju priznanje takvog prava, one bez obzira na to imaju stvarnu vezu sa slobodom kretanja građana Unije kojoj je protivno odbijanje priznanja navedenim državljanima prava ulaska i boravišta u državi članici gdje boravi taj građanin, s obzirom na to da bi to bilo u suprotnosti s tom slobodom (vidjeti presudu Ymeraga i Ymeraga‑Tafarshiku, gore navedenu, točku 37.).

               24

               U ovom slučaju treba napomenuti, na prvom mjestu, da se A. D. Alokpa ne može smatrati osobom na koju se primjenjuje Direktiva 2004/38 u smislu njenog članka 3. stavka 1.

               25

               Naime, iz sudske prakse Suda proizlazi da svojstvo člana obitelji „koji je uzdržavanik” građanina Unije s pravom boravišta proizlazi iz situacije koju obilježava činjenica da osoba koja ima pravo boravišta osigurava materijalno potporu člana obitelji, tako da se u obrnutom slučaju, odnosno kada je osoba koja ima pravo boravišta uzdržavanik državljanina treće zemlje, državljanin treće zemlje ne može koristiti svojstvom srodnika u uzlaznoj liniji „koji je uzdržavanik” navedenog nositelja prava boravišta u smislu Direktive 2004/38 kako bi ostvario pravo boravišta u državi članici domaćinu (presuda od 8. studenog 2012., Iida, C‑40/11, točka 55.).

               26

               U ovom slučaju su nositelji prava boravišta, odnosno dva sina A. D. Alokpe, zapravo njeni uzdržavanici, zbog čega se ona ne može smatrati srodnikom u uzlaznoj liniji koji je njihov uzdržavanik u smislu Direktive 2004/38.

               27

               Međutim, u okviru situacije koja je slična onoj u glavnom postupku, u kojoj je građanin Unije rođen u državi članici domaćinu i nije se koristio pravom slobodnog kretanja, Sud je utvrdio da se izraz „imaju” dostatna sredstva, koji se javljao u odredbi koja je analogna članku 7. stavku 1. točki (b) Direktive 2004/38, treba tumačiti na način da je dovoljno da građani Unije raspolažu tim sredstvima, a da ta odredba ne propisuje uvjete vezane za njihovo podrijetlo, tako da ona mogu potjecati, među ostalim, i od državljanina treće zemlje koji je roditelj maloljetnih građana u pitanju (vidjeti u tom smislu, u odnosu na instrumente prava Unije koji prethode ovoj direktivi, presudu od 19. listopada 2004., Zhu i Chen, C‑200/02, Zb., str. I‑9925., točke 28. i 30.).

               28

               Slijedom toga, utvrđeno je da ako se roditelju, državljaninu države članice ili treće zemlje, koji ima stvarno skrbništvo nad maloljetnim građaninom Unije, ne bi dozvolilo da boravi s tim građaninom u državi članici domaćinu, da bi se time pravo boravišta građanina Unije lišilo svakog korisnog učinka s obzirom na to da uživanje prava boravišta od strane maloljetnog djeteta nužno podrazumijeva da to dijete ima i pravo biti praćeno od strane osobe koja o njemu stvarno skrbi i da, shodno tome, ta osoba može s njim boraviti u državi članici domaćinu za vrijeme toga boravka (vidjeti gore navedene presude Zhu i Chen, točku 4., kao i Iida, točku 69.).

               29

               Prema tome, time što članak 21. UFEU‑a i Direktiva 2004/38 daju maloljetnom djetetu, državljaninu druge države članice koji ispunjava uvjete predviđene člankom 7. stavkom 1. točkom (b) navedene direktive, pravo boravišta, te iste odredbe omogućavaju roditelju koji ima stvarno skrbništvo nad tim državljaninom da s njime boravi u državi članici domaćinu (vidjeti, u tom smislu, gore navedenu presudu Zhu i Chen, točke 46. i 47.).

               30

               U ovom slučaju, sud koji je uputio zahtjev mora provjeriti ispunjavaju li djeca A. D. Alokpe uvjete predviđene člankom 7. stavkom 1. Direktive 2004/38, i imaju li stoga pravo boravišta u državi članici domaćinu na temelju članka 21. UFEU‑a. Posebno, taj sud mora provjeriti raspolažu li navedena djeca, osobno ili putem svoje majke, dovoljnim sredstvima i jesu li sveobuhvatno zdravstveno osigurana u smislu članka 7. stavka 1. točke (b) Direktive 2004/38.

               31

               Ako uvjeti predviđeni člankom 7. stavkom 1. Direktive 2004/38 nisu ispunjeni, članak 21. UFEU‑a treba tumačiti na način da istome nije protivno da se A. D. Alokpi odbije priznati pravo boravišta na luksemburškom državnom području.

               32

               Na drugom mjestu, u odnosu na članak 20. UFEU‑a, Sud je utvrdio da postoje vrlo specifične situacije u kojima se iznimno, bez obzira na činjenicu što se sekundarno zakonodavstvo vezano za pravo boravišta državljanina trećih zemalja ne primjenjuje i što odnosni građanin Unije nije iskoristio svoju slobodu kretanja, pravo boravišta ne može odbiti državljaninu treće zemlje koji je član obitelji navedenog građanina Unije, a da se time ne dovede u pitanje koristan učinak njegovog građanstva Unije, ako bi posljedica tog odbijanja bila ta da bi taj građanin morao zapravo napustiti područje Unije u cijelosti, čime bi mu bila uskraćena mogućnost stvarnog uživanja bitnog sadržaja prava koja proizlaze iz statusa građanina Unije (vidjeti gore navedene presude Iida, točku 71., kao i Ymeraga i Ymeraga‑Tafarshiku, točku 36.).

               33

               Slijedom toga, ako sud koji je uputio zahtjev utvrdi da odbijanje priznanja prava boravišta A. D. Alokpi na luksemburškom državnom području nije protivno članku 21. UFEU‑a, taj sud mora još provjeriti postoji li ipak mogućnost da joj se to pravo iznimno prizna, kako se tim odbijanjem ne bi doveo u pitanje koristan učinak građanstva Unije njene djece, s obzirom na to da bi zbog toga ta djeca bila prisiljena napustiti područje Unije u cijelosti, čime bi im bila uskraćena mogućnost stvarnog uživanja bitnog sadržaja prava koja proizlaze iz tog statusa.

               34

               U tom smislu, kao što je naveo nezavisni odvjetnik u točkama 55. i 66. svoga mišljenja, A. D. Alokpa bi, kao majka Jarela i Eje Moudoulou i kao osoba koja je njihov stvarni i isključivi skrbnik od njihova rođenja, mogla biti nositelj izvedenog prava da ih prati i da s njima boravi na francuskom državnom području.

               35

               Iz toga u načelu proizlazi da odbijanje luksemburških vlasti da priznaju pravo boravišta A. D. Alokpi ne može imati za posljedicu da njena djeca budu prisiljena napustiti područje Unije u cijelosti. Međutim, sud koji je uputio zahtjev mora utvrditi je li tome stvarno tako, uzimajući u obzir sve činjenice glavnog postupka.

               36

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje treba odgovoriti da u okolnostima poput onih u glavnom postupku članke 20. UFEU‑a i 21. UFEU‑a treba tumačiti na način da istima nije protivno da država članica odbije državljaninu treće zemlje priznati pravo boravišta na svom državnom području, u slučaju kada taj državljanin isključivo sam uzdržava maloljetnu djecu koja su građani Unije i koja s njim borave u toj državi članici od svog rođenja, a da nemaju njeno državljanstvo i nisu se koristili pravom slobodnog kretanja, pod uvjetom da ti građani Unije ne ispunjavaju uvjete predviđene Direktivom 2004/38 ili da im takvo odbijanje ne bi uskratilo mogućnost stvarnog uživanja bitnog sadržaja prava koja proizlaze iz statusa građanina Unije, što mora provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

         Troškovi

               37

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                     U okolnostima poput onih u glavnom postupku članke 20. UFEU‑a i 21. UFEU‑a treba tumačiti na način da istima nije protivno da država članica državljaninu treće zemlje odbije priznati pravo boravišta na svom državnom području, u slučaju kada taj državljanin isključivo sam uzdržava maloljetnu djecu koja su građani Unije i koja s njim borave u toj državi članici od svog rođenja, a da nemaju njeno državljanstvo i nisu se koristili pravom slobodnog kretanja, pod uvjetom da ti građani Unije ne ispunjavaju uvjete predviđene Direktivom 2004/38/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o pravu građana Unije i članova njihovih obitelji na slobodno kretanje i boravište na području države članice, kojom se izmjenjuje Uredba (EEZ) br. 1612/68 i stavljaju izvan snage direktive 64/221/EEZ, 68/360/EEZ, 72/194/EEZ, 73/148/EEZ, 75/34/EEZ, 75/35/EEZ, 90/364/EEZ, 90/365/EEZ i 93/96/EEZ ili da im takvo odbijanje ne bi uskratilo mogućnost stvarnog uživanja bitnog sadržaja prava koja proizlaze iz statusa građanina Unije, što mora provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 18. lipnja 2014. # Cantina Broglie 1 Srl protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-595/10.


Presuda Suda (peto vijeće) od 22. svibnja 2008.#Skatteministeriet protiv Ecco Sko A/S.#Zahtjev za prethodnu odluku: Vestre Landsret - Danska.#Zajednička carinska tarifa.#Predmet C-165/07.