title: Presuda Suda (osmo vijeće) od 15. rujna 2016.#Landkreis Potsdam-Mittelmark protiv Finanzamt Brandenburg.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bundesfinanzhof.#Zahtjev za prethodnu odluku – Oporezivanje – Porez na dodanu vrijednost – Šesta direktiva 77/388/EEZ – Pravo na odbitak – Odluka 2004/817/EZ – Propis države članice – Troškovi u vezi s robom i uslugama – Postotak njihova korištenja u neekonomske svrhe veći od 90 % njihova ukupnog korištenja – Isključenje prava na odbitak.#Predmet C-400/15.

text:
         PRESUDA SUDA (osmo vijeće)
      15. rujna 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Oporezivanje — Porez na dodanu vrijednost — Šesta direktiva 77/388/EEZ — Pravo na odbitak — Odluka 2004/817/EZ — Propis države članice — Troškovi u vezi s robom i uslugama — Postotak njihova korištenja u neekonomske svrhe veći od 90 % njihova ukupnog korištenja — Isključenje prava na odbitak“
      U predmetu C‑400/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Bundesfinanzhof (Savezni sud za financije, Njemačka), odlukom od 16. lipnja 2015., koju je Sud zaprimio 23. srpnja 2015., u postupku

         Landkreis Potsdam‑Mittelmark

      protiv

         Finanzamt Brandenburg,

      SUD (osmo vijeće),
      u sastavu: D. Šváby, predsjednik vijeća, J. Malenovský i M. Safjan (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Campos Sánchez‑Bordona,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Landkreis Potsdam‑Mittelmark, J. Wulf‑von Moers, savjetnik,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i K. Petersen, u svojstvu agenata,

               —

               za austrijsku vladu, G. Eberhard, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, L. Lozano Palacios i M. Wasmeier, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 1. Odluke Vijeća 2004/817/EZ od 19. studenoga 2004. kojim se Njemačkoj odobrava da primijeni mjeru odstupanja od članka 17. Šeste direktive 77/388/EEZ o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet (SL 2004., L 357, str. 33.; u daljnjem tekstu: Odluka o odobrenju).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Landkreis Potsdam‑Mittelmark (arondisman Potsdam‑Mittelmark, Njemačka) i Finanzamt Brandenburg (Porezna služba Brandenburg, Njemačka) povodom poreza na dodanu vrijednost (u daljnjem tekstu: PDV) koju taj arondisman treba platiti za porezno razdoblje u 2008. godini.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Šesta direktiva Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet – zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena porezna osnovica (SL 1977., L 145, str. 1.; u daljnjem tekstu: Šesta direktiva), ukinuta je i zamijenjena, počevši od 1. siječnja 2007. Direktivom Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.), kako je izmijenjena Direktivom 2009/162/EU od 22. prosinca 2009. (SL 2010., L 10, str. 14.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 330.; u daljnjem tekstu: Direktiva o PDV‑u). Budući da sporno porezno razdoblje odgovara 2008. godini, upućivanja na Šestu direktivu valja smatrati upućivanjima na Direktivu 2006/112 i tumačiti ih prema korelacijskoj tablici iz njezina Priloga XII.

               4

               Članak 4. stavci 1. i 2. Šeste direktive propisivali su:
               „1.   Poreznim obveznikom smatra se svaka osoba koja samostalno i na bilo kojem mjestu obavlja bilo koju gospodarsku djelatnost navedenu u stavku 2., bez obzira na svrhu ili rezultat te djelatnosti.
               2.   Gospodarske djelatnosti iz stavka 1. su sve djelatnosti proizvođača, trgovca ili osobe koja isporučuje usluge, uključujući rudarske, poljoprivredne i djelatnosti samostalnih ili s njima izjednačenih zanimanja. Gospodarskom djelatnošću posebno se smatra korištenje materijalne ili nematerijalne imovine radi trajnog ostvarivanja prihoda.”

               5

               Članak 6. stavak 2. točka (a) Šeste direktive propisuje:
               „Isporukom usluga uz naknadu smatraju se:

                        a)

                        korištenje robe koja čini dio imovine određenog poslovanja u privatne svrhe poreznog obveznika ili njegovih zaposlenika ili, općenitije, za svrhe koje nisu poslovnog karaktera, ako se [PDV] na tu robu mogao u cijelosti ili djelomično odbiti;

               6

               Sukladno članku 17. stavku 2. točki (a) te direktive:
               „Ako se roba i usluge koriste u svrhu oporezivih transakcija poreznog obveznika, on ima pravo odbiti od poreza koji je dužan platiti:

                        a)

                        [PDV] koji se mora platiti ili koji je plaćen u toj državi članici za isporuku robe ili usluga koje je za njega izvršio ili će ih izvršiti drugi porezni obveznik”.

               7

               Članak 27. stavak 1. Šeste direktive propisuje:
               „Vijeće, koje djeluje jednoglasno na prijedlog Komisije, može odobriti bilo kojoj državi članici uvođenje posebnih mjera za odstupanje od odredaba ove direktive, kako bi se pojednostavio postupak naplate PDV‑a ili spriječili određeni oblici utaje ili izbjegavanja poreza. Mjere namijenjene pojednostavljenju postupka naplate PDV‑a ne smiju, osim u zanemarivom opsegu, utjecati na ukupni iznos poreznog prihoda države članice, koji je naplaćen u fazi konačne potrošnje.”

         Odluka o odobrenju

               8

               U članku 3. iste odluke navodi se:
               „Mjera za odstupanje odnosi se na isključenje iz prava na odbitak PDV‑a troškova koji su oporezovani tim porezom, a koji se odnose na robu i usluge, ako je postotak njihova korištenja u privatne svrhe poreznog obveznika ili njegovih zaposlenika ili, općenitije, za svrhe koje nisu poslovnog karaktera, veći od 90 % njihova ukupnog korištenja. Ta mjera predstavlja odstupanje od članka 17. [Šeste direktive], izmijenjenog člankom 28.f te iste direktive i opravdana je nužnošću pojednostavljenja postupka naplate PDV‑a; ona samo minimalno utječe na porez koji treba platiti u fazi konačne potrošnje.”

               9

               Članak 1. te odluke propisuje:
               „Odstupanjem od odredbi članka 17. stavka 2. [Šeste direktive], Njemačkoj se odobrava da isključi iz prava na odbitak PDV‑a troškove koji se oporezuju tim porezom, a koji se odnose na robu i usluge ako je postotak njihova korištenja u privatne svrhe poreznog obveznika ili njegovih zaposlenika ili, općenitije, za svrhe koje nisu poslovnog karaktera, veći od 90 % njihova ukupnog korištenja.”

               10

               U skladu s člankom 2. navedene odluke:
               „Ova se odluka primjenjuje do 31. prosinca 2009.”

               11

               Članak 3. iste odluke navodi:
               „Ova je odluka upućena Saveznoj Republici Njemačkoj.”

         Njemačko pravo

               12

               Članak 15. Umsatzsteuergesetza (Zakon o porezu na promet, u daljnjem tekstu: UStG) propisuje:
               „1)   Poduzetnik može kao pretporez odbiti,

                        a)

                        porez koji sukladno propisima treba platiti za isporukekoje obavi drugi poduzetnik u svrhe svojeg poslovanja. [...]

                  [...]
               Isporuka, uvoz ili stjecanje unutar Zajednice robe koju poduzetnik koristi manje od 10 % u svrhe svojeg poslovanja ne može se smatrati obavljenima u svrhe poslovanja.
               [...]
               2)   Isključen je odbitak pretporeza za isporuku, uvoz ili stjecanje unutar Zajednice robe [...] koju poduzetnik koristi za sljedeće transakcije:

                        1.

                        izuzete transakcije;

                  [...]”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               13

               Arondisman Potsdam‑Mittelmark teritorijalna je jedinica u čiji opseg odgovornosti ulaze zadaće koje premašuju kapacitete arondismana i uprava koje taj arondisman obuhvaća. U svojem svojstvu javnog tijela, njegova je zadaća, osobito u okviru obavljanja javne vlasti, da gradi i održava ceste, te osigurava sigurnost cestovnog prometa na svojem području. Spomenute je zadaće on obavljao putem vlastite jedinice (Eigenbetrieb) bez pravne osobnosti.

               14

               Tijekom poreznog razdoblja u 2008. godini, arondisman Potsdam‑Mittelmark stekao je različitu robu odnosno radne motore, radna vozila i pribor, koji su prvenstveno korišteni za usluge pružene u okviru obavljanja javne vlasti. Međutim, do 2,65 %, on je tu robu također koristio, među ostalim, za usluge okresivanja i sječe drveća, za poslove košnje i metenja te za zimske službe, isporučene trećim osobama. Za te je usluge bio porezni obveznik PDV‑a.

               15

               Porezna služna Brandenburg nije odobrila odbitak pretporeza obračunatog na robu spomenutu u prethodnoj točki, zbog toga što roba nije korištena barem do 10 % u svrhe poslovanja arondismana Potsdam‑Mittelmark, sukladno članku 15. stavku 1. drugom podstavku UStG‑a. Povodom prigovora tužitelja u glavnom postupku, porezna služba Brandenburg odobrila je, zbog drugog razloga, dio zahtijevanog odbitka. U preostalom dijelu, zahtjev je odbijen. Tužbu protiv te odluke, koju je podnio arondisman Potsdam‑Mittelmark pred Finanzgerichtom Berlin‑Brandenburg (Financijski sud Berlin- Brandenburg, Njemačka), potonji je sud odbio.

               16

               U postupku revizije koji je pokrenuo pred Bundesfinanzhofom (Savezni financijski sud), tužitelj je istaknuo da neprihvaćanje odbitka PDV‑a predstavlja povredu prava Unije. Naime, arondisman Potsdam‑Mittelmark smatra da, iako je Savezna Republika Njemačka bila ovlaštena, Odlukom o odobrenju, primijeniti mjeru odstupanja od članka 17. Šeste direktive, to odobrenje ne pokriva isključenje odbitka pretporeza u slučaju, poput onog u glavnom postupku, da se roba koristi više od 90 % za negospodarske djelatnosti koje nisu obuhvaćene područjem primjene PDV‑a, ali koje se ne mogu kvalificirati da „nisu poslovnog karaktera”. Posljedično, arondisman Potsdam‑Mittelmark smatra da ima pravo na proporcionalno smanjenje od 2,65 % pretporeza.

               17

               Nadalje, on tvrdi da se neprihvaćanjem odbitka pretporeza krši načelo neutralnosti u odnosu na tržišno natjecanje, što za posljedicu ima da se iznosi pretporeza koji se ne mogu odbiti uključe kao izravni troškovi u izračun cijene, dok se prethodne transakcije koje obavi u tržišnom natjecanju s privatnim poduzetnicima u potpunosti oporezuju. On stoga ima strukturno nepovoljan položaj u tržišnom natjecanju.

               18

               U tom smislu, sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da, na temelju nacionalnog prava, arondisman Potsdam‑Mittelmark nema pravo na odbitak pretporeza koji zahtijeva. Naime, on koristi predmetnu robu prvenstveno za obavljanje svojih zadaća javne službe, i isključivo do 2,65 % u okviru svojeg poslovanja u svrhe oporezivih isporuka. U tom je slučaju odbitak pretporeza isključen na temelju članka 15. stavka 1. druge rečenice UStG‑a, s obzirom na to da je udio korištenja u svrhe poslovanja poduzetnika manji od 10 %.

               19

               Taj sud podsjeća da je, na temelju članka 1. Odluke o odobrenju, odstupanjem od odredbi članka 17. stavka 2. Šeste direktive, Savezna Republika Njemačka ovlaštena isključiti iz prava na odbitak PDV‑a troškove koji se oporezuju tim porezom, a koji se odnose na robu i usluge ako je postotak njihova korištenja u privatne svrhe poreznog obveznika ili njegovih zaposlenika ili, općenitije, za svrhe koje nisu poslovnog karaktera, veći od 90 % njihova ukupnog korištenja.

               20

               S jedne strane, iz sudske prakse Suda proizlazi da, ako porezni obveznik namjerava koristiti ili djelomično koristiti robu za negospodarske djelatnosti koje nisu obuhvaćene područjem primjene Šeste direktive, nema pravo na odbitak pretporeza.

               21

               S druge strane, u slučaju isporuke robe koju porezni obveznik želi koristiti i za gospodarske djelatnosti koje se oporezuju PDV‑om i u privatne svrhe, „koje nisu poslovnog karaktera” u smislu članka 6. stavka 2. točke (a) Šeste direktive, on može robu u cijelosti namijeniti za poslovne svrhe i, na temelju takvog korištenja, imati puno pravo na odbitak pretporeza. Morat će, međutim, platiti PDV za korištenje te robe za svrhe koje nisu poslovnog karaktera, kao što među ostalim proizlazi iz presude od 23. travnja 2009., Puffer (C‑460/07, EU:C:2009:254, t. 39.).

               22

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da je, u skladu s tim načelima, odbitak pretporeza obavezno isključen s obzirom na to da je arondisman Potsdam‑Mittelmark koristio stečenu robu do 97,35 % za svoje djelatnosti u vezi s obavljanjem javne vlasti, koje su negospodarske djelatnosti izvan sustava PDV‑a. Nadalje, do 2,65 %, tužitelj je načelno imao pravo na odbitak pretporeza. Taj je odbitak međutim isključen na temelju članka 15. stavka 1. druge rečenice UStG‑a.

               23

               U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev izražava sumnje u odnosu na to odnosi li se članak 1. Odluke o odobrenju, kao što proizlazi iz njegova teksta, samo na isključenje odbitka pretporeza kada se roba koristi u privatne svrhe poreznog obveznika ili njegovih zaposlenika ili, općenitije, za svrhe koje nisu poslovnog karaktera, ili se primjenjuje i u slučajevima u kojima se roba, kao u glavnom postupku, koristi više od 90 % za negospodarske djelatnosti koje nisu obuhvaćene područjem primjene PDV‑a.

               24

               Taj sud smatra da se, na temelju presude od 12. veljače 2009., Vereniging Noordelijke Land- en Tuinbouw Organisatie (C‑515/07, EU:C:2009:88), ovlaštenje iz članka 1. Odluke o odobrenju može tumačiti na način da je njime odobreno isključenje odbitka pretporeza samo u slučajevima u kojima se stečena roba koristi više od 90 % „za svrhe koje nisu poslovnog karaktera”, a ne za neekonomske svrhe koje nisu obuhvaćene područjem primjene PDV‑a. U tom slučaju, članak 15. stavak 1. druga rečenica UStG‑a nije obuhvaćen Odlukom o odobrenju s obzirom na to da je odbitak pretporeza isključen i u slučaju korištenja u neekonomske svrhe većem od 90 %.

               25

               U tim je okolnostima Bundesfinanzhof (Savezni financijski sud) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
               „Članak 15. stavak 1. druga rečenica UStG‑a propisuje da se isporuka, uvoz ili stjecanje robe unutar Zajednice koju poduzetnik u svrhe svojeg poslovanja koristi u postotku manjem od 10 % ne smatraju izvršenima u svrhe poslovanja – i u tom dijelu isključuje odbitak pretporeza.
               Odredba se temelji na članku 1. Odluke o odobrenju koji Saveznu Republiku Njemačku ovlašćuje da odstupanjem od odredbi članka 17. stavka 2. Šeste direktive troškove za robu i usluge, koji se više od 90 % koriste u privatne svrhe poreznog obveznika ili njegovih zaposlenika ili, općenitije, za svrhe koje nisu poslovnog karaktera, isključi od odbitka PDV‑a.
               Vrijedi li to ovlaštenje – sukladno njegovu tekstu – samo za slučajeve koji su uređeni u članku 6. stavku 2. Šeste direktive (članak 26. Direktive 2006/112, kako je izmijenjena Direktivom 2009/162) ili povrh toga u svim slučajevima u kojima se roba ili usluga samo djelomično koriste u svrhe poslovanja?”

         O prethodnom pitanju

               26

               Sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 1. Odluke o odobrenju tumačiti na način da je primjenjiv u situaciji u kojoj poduzetnik stječe robu ili usluge koje koristi više od 90 % za negospodarske djelatnosti koje nisu obuhvaćene područjem primjene PDV‑a.

               27

               Kao što proizlazi iz teksta tog članka, Odluka o odobrenju odstupa od članka 17. stavka 2. Šeste direktive, na temelju kojeg porezni obveznik može odbiti pretporez ako se roba i usluge koriste za potrebe njegovih oporezivih transakcija, odnosno za gospodarsku djelatnost.

               28

               Kako bi se odgovorilo na pitanje može li pojam „za svrhe koje nisu poslovnog karaktera” iz članka 1. Odluke o odobrenju obuhvatiti situaciju poput one u glavnom postupku u kojoj tužitelj obavlja djelatnosti koje spadaju u njegove zadaće u svojstvu javnog tijela, odnosno negospodarske djelatnosti, iako se one ne obavljaju za svrhe koje nisu poslovnog karaktera, valja uputiti na značenje tog pojma u Šestoj direktivi, na temelju koje je donesena Odluka o odobrenju sukladno njezinu članku 27. stavku 1.

               29

               Kako proizlazi iz članka 6. stavka 2. točke (a) Šeste direktive, korištenje za svrhe koje nisu poslovnog karaktera može podlijegati PDV‑u.

               30

               Suprotno tomu, negospodarske djelatnosti nisu obuhvaćene područjem primjene Šeste direktive (presude od 13. ožujka 2008., Securenta, C‑437/06, EU:C:2008:166, t. 30. i 31., i od 12. veljače 2009., Vereniging Noordelijke Land- en Tuinbouw Organisatie, C‑515/07, EU:C:2009:88, t. 36. i 37.).

               31

               Proizlazi da svrha članka 6. stavka 2. točke (a) Šeste direktive nije uspostaviti pravilo u skladu s kojim se može smatrati da su transakcije koje se nalaze izvan područja primjene sustava PDV‑a obavljene „za svrhe koje nisu poslovnog karaktera” u smislu te odredbe. Naime, takvo bi tumačenje oduzelo smisao članku 2. točki 1. Šeste direktive (presuda od 12. veljače 2009., Vereniging Noordelijke Land- en Tuinbouw Organisatie, C‑515/07, EU:C:2009:88, t. 38.).

               32

               Ta su razmatranja potkrijepljena strukturom zajedničkog sustava PDV‑a u okviru kojeg je razlika između gospodarskih djelatnosti i negospodarskih djelatnosti učinjena sukladno kriterijima koji se razlikuju od onih na temelju kojih je učinjena razlika između korištenja u poslovne svrhe i korištenja za svrhe koje nisu poslovnog karaktera, osobito za privatne svrhe.

               33

               Stalna je sudska praksa da, kada se kapitalna dobra koriste i za poslovne i za privatne svrhe, porezni obveznik u svrhu PDV‑a može birati raspodijeliti sva ta dobra u svoju poslovnu imovinu, zadržati ih sva u svojoj privatnoj imovini, isključujući ih pritom posve iz sustava PDV‑a, ili ih uključiti u svoju poslovnu imovinu u mjeri u kojoj se doista upotrebljavaju u poslovne svrhe (presuda od 23. travnja 2009., Puffer, C‑460/07, EU:C:2009:254, t. 39. i navedena sudska praksa).

               34

               Međutim, takva sloboda izbora ne postoji kada je riječ o pitanju koristi li se roba ili ne koristi u svrhe gospodarske djelatnosti. Kada poduzetnik koristi robu i za gospodarske i za negospodarske djelatnosti, članak 17. stavak 2. točka (a) Šeste direktive ograničen je na predviđanje prava na odbitak pretporeza. Mjere koje države članice u tom smislu trebaju donijeti trebaju poštovati načelo porezne neutralnosti na kojem počiva zajednički sustav PDV‑a (presuda od 13. ožujka 2008., Securenta, C‑437/06, EU:C:2008:166, t. 36.).

               35

               Sukladno tom načelu porezne neutralnosti, svrha je sustava odbitaka da se u potpunosti rastereti poduzetnika tereta PDV‑a koji treba platiti ili koji je plaćen u okviru svih njegovih gospodarskih djelatnosti (presuda od 12. veljače 2009., Vereniging Noordelijke Land- en Tuinbouw Organisatie, C‑515/07, EU:C:2009:88, t. 27.).

               36

               Međutim, isključenje prava na odbitak za robu koja se koristi u poslovne svrhe a koja se koristi manje od 10 % za gospodarske djelatnosti ne ispunjava taj uvjet.

               37

               Prethodna razmatranja u cijelosti se mogu prenijeti na tumačenje pojma „za svrhe koje nisu poslovnog karaktera” iz članka 1. Odluke o odobrenju. Naime, imajući u vidu zahtjeve jedinstvenosti i usklađenosti pravnog sustava Unije, pojmovi koji se koriste u aktima donesenima u istom području moraju imati isto značenje, osim ako zakonodavac Unije nije izrazio drukčiju namjeru (vidjeti u tom smislu presude od 4. listopada 2011., Football Association Premier League i dr., C‑403/08 i C‑429/08, EU:C:2011:631, t. 188., i od 31. svibnja 2016., Reha Training,C 117/15, EU:C:2016:379, t. 28.). Tomu nije tako u ovom slučaju.

               38

               Konačno, kad je riječ o argumentu u skladu s kojim je pojam „za svrhe koje nisu poslovnog karaktera” imao drugačije značenje za razdoblja prije presude od 12. veljače 2009., Vereniging Noordelijke Land- en Tuinbouw Organisatie (C‑515/07, EU:C:2009:88), tako da su se u Odluci o odobrenju, donesenoj 19. studenoga 2004., još uvijek mogle razlikovati gospodarske i negospodarske djelatnosti, valja podsjetiti da je tumačenje Suda odredbi prava Unije retroaktivno i stoga vrijedi od stupanja na snagu tumačene odredbe (presuda od 27. ožujka 1980., Denkavit italiana, 61/79, EU:C:1980:100, t. 16.).

               39

               Dakle ne treba smatrati da je pojam „za svrhe koje nisu poslovnog karaktera” moguće tumačiti drugačije za razdoblja prije presude od 12. veljače 2009., Vereniging Noordelijke Land- en Tuinbouw Organisatie (C‑515/07, EU:C:2009:88), iz koje proizlazi da se taj pojam ne odnosi na razliku između gospodarskih i negospodarskih djelatnosti.

               40

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 1. Odluke o odobrenju treba tumačiti na način da nije primjenjiv u situaciji u kojoj poduzetnik stječe robu ili usluge koje koristi više od 90 % za negospodarske djelatnosti koje nisu obuhvaćene područjem primjene PDV‑a.

         Troškovi

               41

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (osmo vijeće) odlučuje:

                     Članak 1. Odluke Vijeća 2004/817/EZ od 19. studenoga 2004. kojim se Njemačkoj odobrava da primijeni mjeru odstupanja od članka 17. Šeste direktive 77/388/EEZ o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet, treba tumačiti na način da nije primjenjiv u situaciji u kojoj poduzetnik stječe robu ili usluge koje koristi više od 90 % za negospodarske djelatnosti koje nisu obuhvaćene područjem primjene poreza na dodanu vrijednost.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Prvostupanjskog suda (prvo vijeće) od 12. rujna 2007. # Cain Cellars, Inc. protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice. # Predmet T-304/05.


Presuda Suda (treće vijeće) od 22. prosinca 2010.#Mehiläinen Oy i Terveystalo Healthcare Oy protiv Oulun kaupunki.#Zahtjev za prethodnu odluku: Markkinaoikeus - Finska.#Direktiva 2004/18/EZ.#Predmet C-215/09.


Presuda Općeg suda (žalbeno vijeće) od 22. rujna 2017.#Patrick Wanègue protiv Odbora regija.#Žalba – Javna služba – Dužnosnici – Uvjeti rada – Prekovremeni rad – Vozač u razredu AST 6 – Ukidanje prava na fiksnu naknadu za prekovremeni rad – Jednakost oružja – Obveza obrazlaganja – Pogreške koje se tiču prava – Iskrivljavanje činjenica.#Predmet T-682/15 P.


Presuda Suda (treće vijeće) od 11. listopada 2007.#Freeport plc protiv Olle Arnoldsson.#Zahtjev za prethodnu odluku: Högsta domstolen - Švedska.#Predmet C-98/06.


Presuda Suda (treće vijeće) od 2012. srpanj 12.#Solvay SA protiv Honeywell Fluorine Products Europe BV i drugi.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Rechtbank 's-Gravenhage.#Predmet C-616/10.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 2. veljače 2016.#Benelli Q. J. Srl protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak opoziva – Verbalni žig Zajednice MOTOBI – Stvarna uporaba žiga – Članak 51. stavak 1. točka (a) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-170/13.


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 11. ožujka 2015.#Europäische Schule München protiv Silvane Oberto i Barbare O´Leary.#Zahtjevi za prethodnu odluku koje je uputio Bundesarbeitsgericht.#Zahtjev za prethodnu odluku – Statut Europskih škola – Nadležnost Odbora za pritužbe Europskih škola da odlučuje o ugovoru o radu na određeno vrijeme sklopljenom između jedne europske škole i nastavnika kojeg nije dodijelila ili premjestila država članica.#Spojeni predmeti C-464/13 i C-465/13.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      11. ožujka 2015. (
            *1
         )
      „Prethodno pitanje — Statut Europskih škola — Nadležnost Odbora za pritužbe Europskih škola da odlučuje o ugovoru o radu na određeno vrijeme sklopljenom između jedne europske škole i nastavnika kojeg nije dodijelila ili premjestila država članica“
      U spojenim predmetima C‑464/13 i C‑465/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Bundesarbeitsgericht (Njemačka), svojim odlukama od 24. travnja 2013., koje je Sud zaprimio 27. kolovoza 2013., u postupcima

         Europäische Schule München

      protiv

         Silvane Oberto (C‑464/13),

         Barbare O’Leary (C‑465/13),
      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu L. Bay Larsen (izvjestitelj), predsjednik vijeća, K. Jürimäe, J. Malenovský, M. Safjan i A. Prechal, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 15. svibnja 2014.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Europäische Schule München, H. Kunz‑Hallstein, Rechtsanwalt,

               —

               za S. Oberto i B. O'Leary, A. Freiherr von Schorlemer, Rechtsanwalt,

               —

               za Europsku komisiju, B. Eggers i J. Currall, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 4. rujna 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje prve rečenice članka 27. stavka 2. podstavka 1. Konvencije o Statutu Europskih škola, koju su 21. lipnja 1994. u Luxembourgu sklopile države članice i Europske zajednice (SL L 212, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 16., svezak 1., str. 15.).

               2

               Zahtjevi su upućeni u okviru dvaju sporova između Europäische Schule München i S. Oberto te B. O’Leary, povodom pitanja nadležnosti njemačkog pravosudnog sustava da odlučuje o tužbama koje za predmet imaju nadzor nad valjanosti ograničavanja trajanja ugovora o radu tužiteljica.

         Pravni okvir

         Bečka konvencija

               3

               Sukladno članku 1. Bečke konvencije o pravu međunarodnih ugovora od 23. svibnja 1969. (Zbirka međunarodnih ugovora Ujedinjenih naroda, sv. 1155., str. 331., u daljnjem tekstu: Bečka konvencija), naslovljenom „Domašaj ove Konvencije“, ona se primjenjuje na ugovore između država.

               4

               Članak 3. Bečke konvencije, naslovljen „Međunarodni sporazumi koji nisu obuhvaćeni ovom Konvencijom“, određuje:
               „Činjenica što se ova Konvencija ne primjenjuje na međunarodne sporazume sklopljene između država i drugih subjekata međunarodnog prava ili između tih drugih subjekata međunarodnog prava, niti na međunarodne sporazume koji nisu sklopljeni u pismenom obliku, nije na štetu:
               [...]

                        b)

                        primjene na te sporazume svih pravila izloženih u ovoj Konvenciji kojima bi bili podvrgnuti prema međunarodnom pravu neovisno o Konvenciji;

                  [...]“

               5

               Sukladno članku 31. Bečke konvencije, naslovljenom „Opće pravilo o tumačenju“:
               „1.   Ugovor se mora tumačiti u dobroj vjeri, prema uobičajenom smislu izraza iz ugovora u njihovu kontekstu i u svjetlu predmeta i svrhe ugovora.
               2.   U svrhu tumačenja ugovora, [...]
               3.   Zajedno s kontekstom, vodit će se računa:
               [...]

                        b)

                        o svakoj naknadnoj praksi u primjeni ugovora kojom se ustanovljuje sporazum između stranaka o tumačenju ugovora;

                        c)

                        o svakom mjerodavnom pravilu međunarodnog prava primjenjivom na odnose između stranaka.

                  […]“

         Konvencija o Statutu Europskih škola

               6

               Prvom do četvrtom uvodnom izjavom Konvencije o Statutu Europskih škola određuje se:
               „smatrajući da su za zajedničko obrazovanje djece osoblja Europskih zajednica, a kako bi se osiguralo pravilno funkcioniranje europskih institucija, osnovane ustanove pod nazivom ‚Europska škola’ od 1957. nadalje,
               smatrajući da su Europske zajednice željne osigurati zajedničko obrazovanje te djece i da u tom cilju doprinesu proračunu Europskih škola,
               smatrajući da je sustav Europske škole ,sui generis’; smatrajući da on predstavlja oblik suradnje među državama članicama te između njih i Europskih zajednica, a istovremeno u potpunosti potvrđujući odgovornost država članica za sadržaj poduke i organizaciju njihova obrazovna sustava kao i njihove kulturne i lingvističke raznolikosti,
               smatrajući da:
               [...]

                        —

                        trebalo bi pružiti odgovarajuću pravnu zaštitu od odluka Odbora guvernera ili upravnih odbora nastavnom osoblju kao i ostalim osobama koje statut obuhvaća; u tu svrhu trebalo bi osnovati Odbor za pritužbe sa strogo ograničenom nadležnošću,

                        —

                        nadležnost Odbora za pritužbe ne dovodi u pitanje nadležnost nacionalnih sudova što se tiče građanske i kaznene odgovornosti.“

               7

               Članak 7. navedene konvencije određuje:
               „Tijela zajednička svim školama su:

                        1)

                        Odbor guvernera;

                        2)

                        Glavni tajnik;

                        3)

                        Odbor inspektora;

                        4)

                        Odbor za pritužbe.

                  Svakom školom upravlja Upravni odbor, a vodi je ravnatelj.“

               8

               Članak 8. točka 1. navedene konvencije određuje:
               „1.   Podložno članku 28., Odbor guvernera sastoji se od sljedećih članova:

                        a)

                        predstavnik ili predstavnici na razini ministarstva svake države članice Europskih zajednica koji su ovlašteni za preuzimanje obveza u ime vlade svoje države članice podrazumijevajući da svaka država članica ima jedan glas;

                        b)

                        član Komisije Europskih zajednica;

                        c)

                        predstavnik kojeg odredi Odbor osoblja (iz redova nastavnog osoblja) u skladu s člankom 22.;

                        d)

                        predstavnik roditelja učenika kojeg odredi Udruženje roditelja u skladu s člankom 23.“

               9

               Članak 12. točka 1. navedene konvencije glasi:
               „Što se administrativnih pitanja tiče, Odbor guvernera:

                        1)

                        utvrđuje pravila o službi za glavnog tajnika, ravnatelje i nastavno osoblje, te u skladu s člankom 9. stavkom 1. točkom (a), za administrativno i pomoćno osoblje“.

               10

               Članak 19. točke 4. i 6. Konvencije o Statutu Europskih škola određuje:
               „Sukladno člancima 28. i 29., svaki upravni odbor iz članka 7. sastoji se od osam članova i to kako slijedi:
               […]

                        4)

                        dva člana nastavnog osoblja, jedan koji predstavlja srednjoškolsko osoblje, a drugi osoblje osnovnih škola i predškolskih ustanova zajedno;

                  [...]

                        6)

                        predstavnik administrativnog i pomoćnog osoblja.“

               11

               Sukladno članku 21. drugom podstavku navedene konvencije, ravnatelj mora imati kompetencije i kvalifikacije koje su potrebne u njegovoj državi za upravljanje obrazovnom ustanovom u kojoj se stječe svjedodžba s kojom se može upisati na sveučilište.

               12

               Sukladno članku 22. prvom podstavku navedene konvencije, osniva se Odbor osoblja koji se sastoji od izabranih predstavnika nastavnog osoblja te administrativnog i pomoćnog osoblja svake škole.

               13

               Članak 26. navedene konvencije određuje:
               „Za sporove između ugovornih strana koji se odnose na tumačenje i primjenu ove Konvencije, a koje ne razriješi Odbor guvernera, isključivo je nadležan Sud Europskih zajednica.“

               14

               Članak 27. stavci 1., 2. i 7. Konvencije o Statutu Europskih škola određuje:
               „1.   Ovime se osniva Odbor za pritužbe.
               2.   Nakon što se iscrpe sva upravna sredstva, Odbor za pritužbe isključivo je nadležan u prvom i zadnjem stupnju za sve sporove koji se tiču primjene ove Konvencije na sve osobe koje su njom obuhvaćene, osim na administrativno i pomoćno osoblje, i u pogledu zakonitosti svih akata ili pravila koji se temelje na ovoj Konvenciji, a koji negativno utječu na takve osobe od strane Odbora guvernera [ili] Upravnog odbora škole u izvršavanju njihovih ovlasti kako je to utvrđeno ovom Konvencijom. Ako su ti sporovi financijske prirode, Odbor za pritužbe ima neograničenu nadležnost.
               Uvjeti i detaljna pravila koji se odnose na ove postupke po potrebi se utvrđuju Pravilima o osoblju za nastavno osoblje ili uvjetima zapošljavanja privremenih nastavnika ili Općim pravilima škola.
               [...]
               7.   Ostali sporovi u kojima su škole stranka, u nacionalnim su nadležnostima. Osobito se ovim člankom ne utječe na nadležnost nacionalnih sudova što se tiče predmeta građanske i kaznene odgovornosti.“

         Pravilnik o osoblju za privremene nastavnike

               15

               Točke 1.1. do 1.3. Pravilnika o osoblju za privremene nastavnike Europskih škola zaposlene između 1. rujna 1994. i 31. kolovoza 2011. (u daljnjem tekstu: Pravilnik o osoblju za privremene nastavnike), koji je donio Odbor guvernera, određuje:

                        „1.1.

                        Statutom Europskih škola predviđa se da temeljno nastavno osoblje čine nastavnici koje države članice privremeno premjeste na određeno razdoblje.

                        1.2.

                        Osim tog temeljnog osoblja, školama su potrebni i privremeni nastavnici [...]

                        1.3.

                        Pravilnik o osoblju za privremene nastavnike predviđa godišnje ugovore o radu. Ovlasti privremenih nastavnika mogu se razlikovati iz godine u godinu, sukladno broju sati predavanja za koje nisu zaduženi privremeno premješteni nastavnici.

                  [...] [neslužbeni prijevod]“

               16

               Prema točki 2. Pravilnika o osoblju za privremene nastavnike, ravnatelj može zaposliti privremene nastavnike radi zadovoljavanja potreba službe privremene naravi.

               17

               Točke 3.2. i 3.4. Pravilnika o osoblju za privremene nastavnike, koje se odnose na uvjete zapošljavanja pomoćnog nastavnog osoblja, određuju:

                        „3.2.

                        Odredbe članaka [...] i 80. Pravilnika o osoblju za premješteno osoblje Europskih škola primjenjuju se na nastavnike koje je zaposlio ravnatelj.

                  [...]

                        3.4.

                        Zakonodavstvo zemlje u kojoj je škola smještena.
                        Uvjeti zapošljavanja i otkazivanja za privremene nastavnike, nastavnike vjeronauka i privremeno osoblje uređeni su zakonodavstvom države sjedišta škole u području rada i radnih odnosa, socijalne sigurnosti i oporezivanja, ne dirajući time u odredbe koje prethode.
                        Sudovi sjedišta škole nadležni su za rješavanje eventualnih sporova.“ [neslužbeni prijevod]

         Pravilnik o osoblju za premješteno osoblje

               18

               Članak 6. točka (a) Pravilnika o osoblju za premješteno osoblje Europskih škola (u daljnjem tekstu: Pravilnik o osoblju za premješteno osoblje), koji je donio Odbor guvernera, određuje:
               „Radna mjesta uređena ovim Pravilnikom svrstavaju se u sljedeće kategorije:

                        a)

                        Upravljačko osoblje:

                                 —

                                 Ravnatelj

                           [...] [neslužbeni prijevod]“

               19

               Članak 80. Pravilnika o osoblju za premješteno osoblje određuje:
               „1.   Odbor za pritužbe isključivo je nadležan u prvom i zadnjem stupnju za sve sporove između upravljačkih tijela škola i članova osoblja, a koji se odnose na zakonitost akata koji negativno utječu na takve osobe. Ako su ti sporovi financijske prirode, Odbor za pritužbe ima neograničenu nadležnost.
               2.   Pritužba Odboru za pritužbe, ne dovodeći u pitanje odredbe članka 77., dopuštena je jedino:

                        —

                        ako je u skladu s člankom 79. ovog Pravilnika prethodno podnesena upravna žalba glavnom tajniku ili Odboru inspektora.
                        i

                        —

                        ako je ta upravna žalba izrijekom ili prešutno odbijena.

                  3.   Odstupajući od stavka 2., protiv odluka upravnih odbora škola ili Odbora guvernera može se izravno podnijeti pritužba Odboru za pritužbe.
               [...] [neslužbeni prijevod]“

               20

               Članak 86. Pravilnika o osoblju za premješteno osoblje glasi:
               „Tumačenje članaka ovog Pravilnika koji odgovaraju člancima Pravilnika o osoblju za dužnosnike Zajednice obavljat će se sukladno kriterijima koje primjenjuje Komisija.“ [neslužbeni prijevod]

         Njemačko pravo

               21

               Članak 20. Zakona o pravosudnom ustroju (Gerichtsverfassungsgesetz) određuje:
               „[...]

                        (2)

                        Povrh toga, nadležnost njemačkog pravosudnog sustava ne proteže se ni na osobe [...] koje uživaju imunitet sukladno općim pravilima međunarodnog prava, međunarodnim sporazumima ili drugim odredbama.“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               22

               S. Oberto i B. O’Leary privremene su nastavnice Europäische Schule München, koje tu dužnost obavljaju od 1998. odnosno 2003. godine. Njihovi su ugovori o radu, koje je potpisao ravnatelj te škole, zaključeni na određeno vrijeme od jedne godine. Njihovi posljednji ugovori o radu, datirani 13. srpnja 2010., odnosili su se na razdoblje od 1. rujna 2010. do 31. kolovoza 2011.

               23

               Članak 10. ugovora o radu zaključenih 13. srpnja 2010. između ravnatelja Europäische Schule München i S. Oberto te B. O’Leary određivao je:
               „Primjenjivo pravo i nadležni sudovi
               1.   Na radni odnos primjenjuju se prema sljedećem redoslijedu: odredbe ovog ugovora, „novi Pravilnik“ i odredbe Pravilnika o osoblju za premješteno osoblje [...] primjenjive u skladu s točkom 3. stavkom 2. novog Pravilnika. U skladu s člankom 3. stavkom 4. Pravilnika, njemačko pravo primjenjuje se samo ako ovaj ugovor i propisi koji se odnose na Europske škole i primjenjivi su na ovaj ugovor ne sadrže odredbe i ako se pravna praznina odnosi na uvjete rada i radne odnose koji nisu regulirani ovim ugovorom ili na socijalnu sigurnost i oporezivanje.
               2.   U pogledu sporova između škole i privremenog nastavnika koji se odnose na ovaj ugovor, Odbor za pritužbe Europskih škola ima – sukladno članku 80. Pravilnika o osoblju za premješteno osoblje –isključivu nadležnost [...] ako pravni odnosi stranaka podliježu ugovoru i propisima koji se odnose na Europske škole. U skladu s člankom 3. stavkom 4. Pravilnika o osoblju za privremene nastavnike [...], njemački državni sudovi mogu biti nadležni samo za sporove između škole i privremenog nastavnika koji se odnose isključivo na pitanja na koja se primjenjuje njemačko pravo u skladu sa stavkom 1.“

               24

               S. Oberto i B. O’Leary dvjema tužbama podnesenima Arbeitsgerichtu München (radni sud u Münchenu) osporile su trajanje svojih ugovora o radu na jednu godinu. Pred Arbeitsgerichtom München tvrdile su da su njemački sudovi nadležni za odlučivanje o valjanosti ograničenja trajanja njihovih radnih odnosa. Arbeitsgericht München međupresudom – unatoč prigovoru nedopuštenosti koji je izjavio Europäische Schule München – utvrdio je navedene tužbe dopuštenima.

               25

               Nakon što žalba koju je podnio nije uspjela, Europäische Schule München podnio je „reviziju“ Bundesarbeitsgerichtu (savezni radni sud). Europäische Schule München pred tim je sudom isticao da je izuzet od njemačkog pravosudnog sustava jer glavni postupak potpada pod isključivu nadležnost Odbora za pritužbe Europskih škola.

               26

               U tom se kontekstu Bundesarbeitsgericht pita o nadležnosti njemačkog pravosudnog sustava za odlučivanje u glavnom postupku. Sud koji je uputio zahtjev smatra da odluka koju mora donijeti u vezi s navedenom nadležnosti ovisi o tumačenju prve rečenice članka 27. stavka 2. podstavka 1. Konvencije o Statutu Europskih škola.

               27

               U tim je okolnostima Bundesarbeitsgericht odlučio prekinuti postupak i obama zahtjevima za prethodnu odluku uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li prvu rečenicu članka 27. stavka 2. podstavka 1. Konvencije o Statutu Europskih škola tumačiti na način da privremene nastavnike koje je zaposlila jedna europska škola, a nisu ih premjestile države članice, treba smatrati osobama koje su obuhvaćene navedenom konvencijom i, za razliku od administrativnog i pomoćnog osoblja, nisu isključene iz njezine primjene?

                        2.

                        U slučaju da Sud potvrdno odgovori na prvo pitanje:
                        Treba li prvu rečenicu članka 27. stavka 2. podstavka 1. Konvencije o Statutu Europskih škola tumačiti na način da obuhvaća i zakonitost akata koje je u izvršavanju svojih ovlasti donio ravnatelj škole i koji negativno utječu na privremene nastavnike, a temelje se na konvenciji ili na pravilima donesenima u skladu s njom?

                        3.

                        U slučaju da Sud potvrdno odgovori na drugo pitanje:
                        Treba li prvu rečenicu članka 27. stavka 2. podstavka 1. Konvencije o Statutu Europskih škola tumačiti na način da sporazum što su ga sklopili ravnatelj jedne europske škole i privremeni nastavnik, a kojim se ograničava trajanje radnog odnosa nastavnika, predstavlja akt ravnatelja koji se odnosi na tog privremenog nastavnika i na njega negativno utječe?

                        4.

                        U slučaju da Sud negativno odgovori na drugo i treće pitanje:
                        Treba li prvu rečenicu članka 27. stavka 2. podstavka 1. Konvencije o Statutu Europskih škola tumačiti na način da je njome ustanovljeni Odbor za pritužbe isključivo nadležan da, nakon što se iscrpe sva upravna sredstva, u prvom i zadnjem stupnju odlučuje o sporu o ograničavanju trajanja ugovora o radu što ga je ravnatelj jedne europske škole sklopio s privremenim nastavnikom, kada se takav ugovor u bitnome temelji na odredbi Odbora guvernera iz točke 1.3. Pravilnika o osoblju za privremene nastavnike, koja predviđa jednogodišnje ugovore o radu?“

         O prethodnim pitanjima

         Nadležnost Suda

               28

               S. Oberto i B. O’Leary osporile su nadležnost Suda da tumači odredbe Konvencije o Statutu Europskih škola jer je ne treba smatrati dijelom prava Unije.

               29

               U tom pogledu treba podsjetiti da sporazum koji je sklopilo Vijeće Europske unije u skladu s člancima 217. i 218. UFEU‑a predstavlja – što se tiče Europske unije – akt institucije Unije u smislu članka 267. stavka 1. točke (b) UFEU‑a, da odredbe takvog sporazuma od njegova stupanja na snagu predstavljaju sastavni dio pravnog poretka Unije i da je Sud – u okviru tog pravnog poretka – nadležan za odlučivanje u prethodnom postupku o tumačenju tog sporazuma (vidjeti presudu Demirel, 12/86, EU:C:1987:400, t. 7.).

               30

               Isto vrijedi i za međunarodne sporazume, kao što je Konvencija o Statutu Europskih škola, koju su Europske zajednice sklopile na osnovi članka 235. UEZ‑a (koji je postao članak 308. UEZ‑a, a koji je pak postao članak 352. UFEU‑a) i koje su na to bile ovlaštene Odlukom Vijeća 94/557/EZ, Euratom od 17. lipnja 1994. o davanju ovlasti Europskoj zajednici i Europskoj zajednici za atomsku energiju da potpišu i zaključe Konvenciju o Statutu Europskih škola (SL L 212, str. 1.).

               31

               Stoga je Sud nadležan u prethodnom postupku odlučivati o tumačenju navedene konvencije kao i akata donesenih na osnovi nje.

         Uvodna očitovanja

               32

               Uvodno treba podsjetiti da je sustav Europskih škola sustav sui generis koji posredstvom međunarodnog sporazuma ostvaruje određeni oblik suradnje između država članica međusobno kao i između njih i Unije (vidjeti presudu Miles i dr., C‑196/09, EU:C:2011:388, t. 39.).

               33

               Iz sudske prakse proizlazi i da Europske škole predstavljaju međunarodnu organizaciju, koja – unatoč funkcionalnim vezama s Unijom – formalno ostaje različita od nje i njezinih država članica (u tom smislu vidjeti presudu Miles i dr., EU:C:2011:388, t. 42.).

               34

               Stoga, iako Konvencija o Statutu Europskih škola – što se tiče Unije – predstavlja akt institucije Unije u smislu članka 267. stavka 1. točke (b) UFEU‑a, ona je podložna i međunarodnom pravu, odnosno, konkretnije, sa stajališta njezina tumačenja, pravu međunarodnih ugovora (u tom smislu vidjeti presudu Brita, C‑386/08, EU:C:2010:91, t. 39.).

               35

               Pravo međunarodnih ugovora u osnovi je kodificirano Bečkom konvencijom. Prema njezinu članku 1., ona se primjenjuje na ugovore između država. Međutim, u skladu s člankom 3. točkom (b), činjenica da se ona ne primjenjuje na međunarodne sporazume sklopljene između država i drugih subjekata međunarodnog prava nije na štetu primjene na te sporazume svih pravila izloženih u njoj kojima bi bili podvrgnuti prema međunarodnom pravu neovisno o samoj konvenciji.

               36

               Iz toga proizlazi da se pravila sadržana u Bečkoj konvenciji primjenjuju na sporazum sklopljen između država članica i međunarodne organizacije, kakav je i Konvencija o Statutu Europskih škola, ako su ta pravila dio općeg međunarodnog običajnog prava. Konvencija o Statutu Europskih škola stoga se mora tumačiti u skladu s tim pravilima (vidjeti u tom smislu presudu Brita, EU:C:2010:91, t. 41.).

               37

               Sukladno članku 31. Bečke konvencije, koji je izraz međunarodnog običajnog prava (vidjeti u tom smislu presudu Komisija/Finska, C‑118/07, EU:C:2009:715, t. 39.), ugovor se mora tumačiti u dobroj vjeri, prema uobičajenom smislu izraza iz ugovora u njihovu kontekstu i u svjetlu predmeta i svrhe ugovora (vidjeti presudu Brita, EU:C:2010:91, t. 43.).

               38

               Nadalje, u skladu s člankom 31. stavkom 3. točkom (b) Bečke konvencije, prilikom tumačenja ugovora mora se voditi računa o svakoj naknadnoj praksi u primjeni ugovora kojom se ustanovljuje sporazum između stranaka o tumačenju ugovora.

         Prvo pitanje

               39

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u osnovi pita treba li prvu rečenicu članka 27. stavka 2. podstavka 1. Konvencije o Statutu Europskih škola tumačiti na način da privremeni nastavnici koje je zaposlila jedna Europska škola, a nisu ih premjestile države članice, predstavljaju osobe na koje se odnosi navedena odredba, za razliku od administrativnog i pomoćnog osoblja, koje je isključeno iz njezine primjene.

               40

               U tom pogledu treba istaknuti da je, sukladno prvoj rečenici članka 27. stavka 2. podstavka 1. kao i podstavku 2. navedene konvencije, s jedne strane, Odbor za pritužbe, nakon što se iscrpe sva upravna sredstva, isključivo nadležan u prvom i zadnjem stupnju za sve sporove koji se tiču primjene te konvencije na sve osobe koje su njome obuhvaćene, osim na administrativno i pomoćno osoblje, i, s druge strane, da se uvjeti i detaljna pravila koji se na te postupke odnose prema potrebi utvrđuju Pravilima o osoblju za nastavno osoblje ili uvjetima zapošljavanja privremenih nastavnika.

               41

               Stoga iz teksta članka 27. stavka 2. Konvencije o Statutu Europskih škola proizlazi da privremeni nastavnici predstavljaju osobe na koje se odnosi prva rečenica podstavka 1. citirane odredbe navedene konvencije, za razliku od administrativnog i pomoćnog osoblja, koje je isključeno iz njezine primjene.

               42

               Takvo tumačenje potvrđuje i kontekst članka 27. stavka 2. Konvencije o Statutu Europskih škola.

               43

               Naime, kako je to istaknula i Komisija u svojem očitovanju, osobito iz članka 19. točaka 4. i 6. i članka 22. navedene konvencije proizlazi da se u njoj jasno razlikuje nastavno osoblje, s jedne strane, i administrativno i pomoćno osoblje, s druge strane.

               44

               Stoga na prvo pitanje treba odgovoriti da prvu rečenicu članka 27. stavka 2. podstavka 1. Konvencije o Statutu Europskih škola treba tumačiti na način da privremeni nastavnici koje je zaposlila jedna europska škola, a nisu ih premjestile države članice, predstavljaju osobe na koje se odnosi navedena odredba, za razliku od administrativnog i pomoćnog osoblja, koje je isključeno iz njezine primjene.

         Treće pitanje

               45

               Svojim trećim pitanjem, koje valja razmotriti prije drugoga, sud koji je uputio zahtjev pita treba li prvu rečenicu članka 27. stavka 2. podstavka 1. Konvencije o Statutu Europskih škola tumačiti na način da sporazum o ograničenju trajanja radnog odnosa koji se nalazi u ugovoru o radu sklopljenom između škole i privremenog nastavnika predstavlja akt koji negativno utječe na nastavnika.

               46

               U tom je pogledu važno istaknuti da navedena konvencija ne sadrži definiciju pojma „akta koji negativno utječe“, a koji se nalazi u prvoj rečenici njezina članka 27. stavka 2. podstavka 1.

               47

               Kako su primijetili Europäische Schule München i Komisija, među različitim jezičnim verzijama navedene konvencije postoje razlike u pogledu pojma „akt koji negativno utječe“ jer se neke od njih, osobito španjolska, engleska, francuska i talijanska, koriste pojmovima „un acto“, „any act“, „un acte“ i „un atto“, koji imaju širi opseg od pojma u njemačkoj verziji, naime „Entscheidung“, odnosno doslovno „odluka“.

               48

               U tom se pogledu mora podsjetiti da se, u skladu s petom alinejom četvrte uvodne izjave Konvencije o Statutu Europskih škola, među njezinim ciljevima nalazi i osiguranje pružanja odgovarajuće pravne zaštite od odluka Odbora guvernera ili upravnih odbora nastavnom osoblju kao i ostalim osobama koje Statut obuhvaća.

               49

               Nadalje, s obzirom na to da se u navedenoj konvenciji – kao ni u odredbama donesenima radi njezine primjene, o kojima se mora voditi računa temeljem članka 31. stavka 3. točke (c) Bečke konvencije – ništa tomu ne protivi, u ovom je slučaju potrebno, imajući u vidu osobito cilj naveden u prethodnoj točki ove presude, dati prednost ekstenzivnom tumačenju pojma „akt koji negativno utječe“.

               50

               Važno je naglasiti da – u skladu s člankom 27. stavkom 2. podstavkom 2. Konvencije o Statutu Europskih škola – Pravilnik o osoblju za privremene nastavnike, kojim se, među ostalim, utvrđuju uvjeti i detaljna pravila koja se odnose na postupke pred Odborom za pritužbe, u točki 3.2. predviđa da se odredbe članka 80. Pravilnika o osoblju za premješteno osoblje Europskih škola, koji se nalazi u njegovoj glavi VII. posvećenoj pravnoj zaštiti, primjenjuju i na privremene nastavnike te je Odbor za pritužbe Europskih škola isključivo nadležan u prvom i zadnjem stupnju za sve sporove između upravljačkih tijela Europskih škola i privremenih nastavnika, a koji se odnose na zakonitost „akata koji negativno utječu“ na takve osobe.

               51

               U tom pogledu mora se utvrditi da je članak 80. stavak 1. Pravilnika o osoblju za premješteno osoblje formuliran analogno članku 91. Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europskih zajednica (Uredba Vijeća (EEZ, Euratom, EZUČ) br. 259/68 od 29. veljače 1968. o Pravilniku o osoblju za dužnosnike Europskih zajednica i uvjetima zapošljavanja koji se primjenjuju na ostale službenike tih Zajednica, te posebnim privremenim mjerama za dužnosnike Komisije (SL L 56, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 6., str. 3.)), prema kojem je Sud Europske unije nadležan u svim sporovima između Unije i svake osobe na koju se taj Pravilnik o osoblju primjenjuje koji se odnose na zakonitost akta kojim je dotična osoba oštećena u smislu njegova članka 90. stavka 2.

               52

               Usto, sukladno članku 86. Pravilnika o osoblju za premješteno osoblje, tumačenje članaka tog pravilnika koji su analogni člancima Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europske unije obavlja se sukladno kriterijima koje primjenjuje Komisija.

               53

               Sukladno ustaljenoj praksi Suda, jedino se akti koji izravno i osobno utječu na pravni položaj zainteresiranih osoba mogu smatrati aktima koji negativno utječu. Isto tako, Sud je opetovano pojam „akta koji negativno utječe“ u smislu članka 90. Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europske unije tumačio kao da obuhvaća sve akte koji mogu izravno utjecati na određeni pravni položaj (vidjeti osobito rješenje Strack/Komisija, C‑237/06 P, EU:C:2007:156, t. 62. i navedenu sudsku praksu).

               54

               Usto, Sud je već – u postupku između pomoćnog djelatnika i Komisije – presudio da je „akt koji negativno utječe“ u smislu članka 90. stavka 2. navedenog pravilnika u tom slučaju bio ugovor o radu (vidjeti presudu Castagnoli/Komisija, 329/85, EU:C:1987:352, t. 11.).

               55

               Stoga se za ugovor o radu privremenog nastavnika treba smatrati da predstavlja „akt koji negativno utječe“ u smislu članka 80. Pravilnika o osoblju za premješteno osoblje, osobito kada je, kao u ovom predmetu, riječ o elementu ugovora propisanom primjenjivim pravom, kao što je to trajanje ugovora, koje izravno proizlazi iz točke 3.1. Pravilnika o osoblju za privremene nastavnike.

               56

               Imajući u vidu sva prethodna razmatranja, na treće pitanje treba odgovoriti da prvu rečenicu članka 27. stavka 2. podstavka 1. Konvencije o Statutu Europskih škola treba tumačiti na način da se ne protivi tomu da se sporazum o ograničenju trajanja radnog odnosa koji se nalazi u ugovoru o radu sklopljenom između škole i privremenog nastavnika smatra aktom koji negativno utječe na nastavnika.

         Drugo pitanje

               57

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita treba li prvu rečenicu članka 27. stavka 2. podstavka 1. Konvencije o Statutu Europskih škola tumačiti na način da akt koji je u izvršavanju svojih ovlasti donio ravnatelj škole potpada pod tu odredbu.

               58

               Potrebno je precizirati da jednostavna činjenica da akti ravnatelja nisu izrijekom navedeni u prvoj rečenici članka 27. stavka 2. podstavka 1. navedene konvencije ne može za posljedicu imati njihovo isključenje iz područja primjene te odredbe.

               59

               Naime, s jedne strane, važno je podsjetiti da se – u skladu s člankom 27. stavkom 2. podstavkom 2. Konvencije o Statutu Europskih škola – uvjeti i detaljna pravila koja se odnose na postupke pokrenute pred Odborom za pritužbe prema potrebi utvrđuju pravilnikom o osoblju za nastavno osoblje ili uvjetima zapošljavanja privremenih nastavnika.

               60

               S druge strane, Konvenciju o Statutu Europskih škola treba tumačiti osobito u skladu s člankom 31. Bečke konvencije, prema kojem se u obzir mora uzeti svako mjerodavno pravilo međunarodnog prava primjenjivo na odnose između stranaka te svaka naknadna praksa u primjeni ugovora.

               61

               U tom pogledu, kako to proizlazi iz prakse Međunarodnog suda, naknadna praksa u primjeni ugovora može prevladati nad izričitim odredbama tog ugovora, ako upućuje na postojanje sporazuma između stranaka (CIJ, predmet hrama Préah Vihéar (Kambodža/ Tajland), presuda od 15. lipnja 1962., Zbornik 1962., str. 6.).

               62

               Stoga se – kako bi se utvrdio doseg izraza „akt koji je donesen od strane odbora guvernera ili upravnog odbora škole“ sadržanog u prvoj rečenici članka 27. stavka 2. podstavka 1. Konvencije o Statutu Europskih škola – potrebno referirati na sva relevantna pravila međunarodnog prava primjenjiva na odnose između ugovornih strana kao i na svaku naknadnu praksu u primjeni te konvencije.

               63

               U ovom slučaju treba utvrditi da je – sukladno članku 80. Pravilnika o osoblju za premješteno osoblje, na koji upućuje točka 3.2. Pravilnika o osoblju za privremene nastavnike i koji u skladu s člankom 27. stavkom 2. podstavkom 2. Konvencije o Statutu Europskih škola utvrđuje određene uvjete i detaljna pravila koji se odnose na postupke pokrenute pred Odborom za pritužbe Europskih škola – Odbor za pritužbe isključivo nadležan u prvom i zadnjem stupnju za sve sporove između upravljačkih tijela Europskih škola i članova osoblja, a koji se odnose na zakonitost „akata koji negativno utječu“ na takve osobe. No, iz posljednjeg podstavka članka 7. navedene konvencije, u vezi s njezinim člankom 21. podstavkom 2. kao i člankom 6. točkom (a) i Prilogom I. Pravilnika o osoblju za premješteno osoblje, proizlazi, među ostalim, da je ravnatelj jedne europske škole upravljačko tijelo te škole.

               64

               Stoga se izrazi iz članka 80. Pravilnika o osoblju za premješteno osoblje razlikuju od izraza prve rečenice članka 27. stavka 2. podstavka 1. Konvencije o Statutu Europskih škola.

               65

               Naknadno se na temelju navedenog članka 80. razvila praksa Odbora za pritužbe Europskih škola prema kojoj je moguće podnositi pravne lijekove protiv akata koji negativno utječu, a potječu od upravljačkih tijela Europskih škola. Tu praksu treba smatrati naknadnom praksom u primjeni Konvencije o Statutu Europskih škola, u smislu članka 31. stavka 3. točke (b) Bečke konvencije.

               66

               Stranke Konvencije nikada nisu osporile takvu praksu. Stoga se izostanak osporavanja stranaka Konvencije treba smatrati izrazom njihove prešutne suglasnosti s takvom praksom.

               67

               Iz navedenoga slijedi da navedenu praksu – koja se temelji na članku 80. Pravilnika o osoblju za premješteno osoblje – treba kvalificirati kao postizanje suglasnosti stranaka u pogledu tumačenja prve rečenice članka 27. stavka 2. podstavka 1. Konvencije o Statutu Europskih škola. Stoga ta praksa može prevladati nad tekstom navedene odredbe, koji se, dakle, treba tumačiti kao da se ne protivi tomu da se smatra da akti upravljačkih tijela Europskih škola u načelu potpadaju pod navedenu odredbu.

               68

               Kada je riječ o učinku točke 3.4. Pravilnika o osoblju za privremene nastavnike na glavni postupak, treba podsjetiti da su temeljem navedene odredbe sudovi sjedišta neke europske škole nadležni za rješavanje eventualnih sporova u vezi s uvjetima zapošljavanja i otkazivanja za privremene nastavnike, nastavnike vjeronauka i privremeno osoblje, koji su uređeni zakonodavstvom države sjedišta te škole u području rada i radnih odnosa, socijalne sigurnosti i oporezivanja, ne dirajući time u odredbe koje prethode.

               69

               Međutim, u mjeri u kojoj se predmet navedenog postupka odnosi na ograničenje trajanja ugovora o radu, kako je ono predviđeno u točki 1.3. Pravilnika o osoblju za privremene nastavnike, ono ne može potpadati pod nadležnost sudova sjedišta dotične europske škole. Naposljetku, ta je konstatacija izražena i u članku 10. točki 2. ugovora o radu sklopljenih između stranaka glavnog postupka.

               70

               Iz navedenoga slijedi da točke 1.3., 3.2. i 3.4. Pravilnika o osoblju za privremene nastavnike treba tumačiti na način da spor koji se odnosi na zakonitost sporazuma o ograničavanju trajanja radnog odnosa sadržanog u ugovoru o radu sklopljenog između privremenog nastavnika i ravnatelja jedne Europske škole potpada pod isključivu nadležnost Odbora za pritužbe Europskih škola.

               71

               Nadalje, suprotno tvrdnjama S. Oberto i B. O’Leary iznesenima na raspravi, treba istaknuti da ovakvo tumačenje relevantnih odredaba Konvencije o Statutu Europskih škola i Pravilnika o osoblju za privremene nastavnike, prema kojem je Odbor za pritužbe isključivo nadležan za odlučivanje o sporu kakav je onaj iz glavnog postupka, ne povrjeđuje pravo zainteresiranih osoba na djelotvornu sudsku zaštitu.

               72

               Što se tiče Odbora za pritužbe Europskih škola, Sud je već odlučio da on udovoljava svim elementima potrebnima da bi se neko tijelo kvalificiralo „sudom“ u smislu članka 267. UFEU‑a, kao što su to zakonski izvor tijela, trajnost, obvezatnost njegove nadležnosti, kontradiktornost postupka, primjena pravnih pravila tijela kao i njegova neovisnost, osim pripadnosti nekoj od država članica (u tom smislu vidjeti presudu Miles i dr., EU:C:2011:388, t. 37. do 39.).

               73

               Zatim je potrebno podsjetiti da, u skladu s člankom 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, načelo učinkovite sudske zaštite obuhvaća pravo na pristup samo jednom sudu, a ne dvostrukoj sudskoj instanciji (vidjeti presudu od 17. srpnja 2014., Sánchez Morcillo i Abril García, C-169/14, EU:C:2014:2099, t. 36.).

               74

               Naposljetku, iako je Sud u presudi Miles (EU:C:2011:388, t. 43. do 45.) istaknuo da nije nadležan odgovoriti na pitanje koje je uputio Odbor za pritužbe Europskih škola zato što on ne predstavlja „sud države članice“ u smislu članka 267. UFEU‑a, također je priznao da je moguće zamisliti postojanje mogućnosti, pa čak i obveze za navedeni Odbor za pritužbe da se obrati Sudu u okviru spora između nastavnika premještenih u neku europsku školu i te europske škole, u kojem treba primijeniti opća načela prava Unije, ali da je na državama članicama da reformiraju trenutačno važeći sustav sudske zaštite zasnovan Konvencijom o Statutu Europskih škola.

               75

               Stoga valja smatrati da obveza tužiteljica iz glavnog postupka da svoj spor o zakonitosti sporazuma o ograničenju trajanja radnog odnosa sadržan u njihovu ugovoru o radu sklopljenom s ravnateljem Europäische Schule München podnesu Odboru za pritužbe Europskih škola, koji odlučuje u prvom i zadnjem stupnju i koji nije ovlašten uputiti Sudu zahtjev za prethodnu odluku, ne ugrožava njihovo pravo na učinkovitu sudsku zaštitu.

               76

               Imajući u vidu sve prethodno izneseno, na drugo pitanje treba odgovoriti da prvu rečenicu članka 27. stavka 2. podstavka 1. Konvencije o Statutu Europskih škola treba tumačiti na način da se ne protivi tomu da u načelu akt koji je u izvršavanju svojih ovlasti donio ravnatelj neke europske škole potpada pod tu odredbu. Točke 1.3., 3.2. i 3.4. Pravilnika o osoblju za privremene nastavnike treba tumačiti na način da spor koji se odnosi na zakonitost sporazuma o ograničavanju trajanja radnog odnosa sadržanog u ugovoru o radu sklopljenom između privremenog nastavnika i ravnatelja jedne europske škole potpada pod isključivu nadležnost Odbora za pritužbe Europskih škola.

         Četvrto pitanje

               77

               Imajući u vidu odgovor dan na drugo pitanje, na četvrto pitanje ne treba odgovarati.

         Troškovi

               78

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Prvu rečenicu članka 27. stavka 2. podstavka 1. Konvencije o Statutu Europskih škola, sklopljene 21. lipnja 1994. u Luxembourgu između država članica i Europskih zajednica, treba tumačiti na način da privremeni nastavnici koje je zaposlila jedna europska škola, a nisu ih premjestile države članice, predstavljaju osobe na koje se odnosi navedena odredba, za razliku od administrativnog i pomoćnog osoblja, koje je isključeno iz njezine primjene.

                           2.

                           Prvu rečenicu članka 27. stavka 2. podstavka 1. Konvencije o Statutu Europskih škola treba tumačiti na način da se ne protivi tomu da se sporazum o ograničenju trajanja radnog odnosa sadržan u ugovoru o radu sklopljenom između škole i privremenog nastavnika smatra aktom koji negativno utječe na nastavnika.

                           3.

                           Prvu rečenicu članka 27. stavka 2. podstavka 1. Konvencije o Statutu Europskih škola treba tumačiti na način da se ne protivi tomu da u načelu akt koji je u izvršavanju svojih ovlasti donio ravnatelj neke europske škole potpada pod tu odredbu. Točke 1.3, 3.2 i 3.4 Pravilnika o osoblju za privremene nastavnike zaposlene između 1. rujna 1994. i 31. kolovoza 2011., treba tumačiti na način da spor koji se odnosi na zakonitost sporazuma o ograničavanju trajanja radnog odnosa sadržanog u ugovoru o radu sklopljenom između privremenog nastavnika i ravnatelja jedne europske škole potpada pod isključivu nadležnost Odbora za pritužbe Europskih škola.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 16. ožujka 2017.#Capella EOOD protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Europske unije APUS – Raniji nacionalni verbalni žig ABUS – Relativni razlog za odbijanje – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Uzastopna ograničenja prijave za registraciju pred žalbenim vijećem – Članak 43. stavak 1. Uredbe br. 207/2009 – Nadležnost žalbenog vijeća – Članak 64. stavak 1. Uredbe br. 207/2009 – Pravo na saslušanje – Članak 75. druga rečenica Uredbe br. 207/2009 – Pravilo 13. stavak 3. Uredbe (EZ) br. 2868/95.#Predmet T-473/15.


Presuda Suda od 25. srpnja 2002.#Mouvement contre le racisme, l'antisémitisme et la xénophobie ASBL (MRAX) protiv Belgijske države.#Zahtjev za prethodnu odluku: Conseil d'Etat - Belgija.#Predmet C-459/99.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 23. listopada 2017.#Galletas Gullón, SA protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak opoziva – Trodimenzionalni žig Europske unije – Oblik paketa keksa – Proglašenje opoziva – Važnost uporabe – Nepostojanje izmjene razlikovnog karaktera.#Predmet T-404/16.


Presuda Suda (sedmo vijeće) od 17. listopada 2013.#OTP Bank Nyilvánosan Működő Részvénytársaság protiv Hochtief Solution AG.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputila Kúria.#Sudska nadležnost, priznavanje i izvršenje sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima – Uredba (EZ) br. 44/2001 – Posebne nadležnosti – Članak 5. točka 1. podtočka (a) – Pojam ‚stvari koje se odnose na ugovore’.#Predmet C-519/12.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 13. lipnja 2013.#HGA Srl i drugi protiv Europska komisija.#Spojeni predmeti C-630/11 P do C-633/11 P.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 16. srpnja 2014. # Franz Wilhelm Langguth Erben GmbH & Co. KG protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-66/13.


Presuda Prvostupanjskog suda (sedmo vijeće) od 30. rujna 2009. # JOOP! GmbH protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice. # Predmet T-191/08.


Presuda Službeničkog suda (drugo vijeće) od 2010. rujan 30.#José Javier Torijano Montero protiv Vijeće Europske unije.#Predmet F-76/05.


title: Presuda Suda (sedmo vijeće) od 13. ožujka 2014.#Marc Brogsitter protiv Fabrication de Montres Normandes EURL i Karsten Fräßdorf.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Landgericht Krefeld.#Područje slobode, sigurnosti i pravde – Sudska nadležnost u građanskim i trgovačkim stvarima – Uredba (EZ) br. 44/2001 – Posebne nadležnosti – Članak 5. točke 1. i 3. – Postupci za naknadu štete – Ugovorna ili izvanugovorna odgovornost.#Predmet C‑548/12.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑548/12,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Landgericht Krefeld (Njemačka), odlukom od 27. rujna 2012., koju je Sud zaprimio 30. studenoga 2012., u postupku
            Marc Brogsitter
            protiv
            Fabrication de Montres Normandes EURL,
            Karsten Fräßdorf,
            SUD (sedmo vijeće),
            u sastavu: J. L. da Cruz Vilaça, predsjednik vijeća, J.‑C. Bonichot (izvjestitelj) i A. Arabadjiev, suci,
            nezavisni odvjetnik: N. Jääskinen,
            tajnik: A. Impellizzeri, administratorica,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 28. studenoga 2013.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – M. Brogsitter, Rechtsanwalt , zastupa se sâm,
            – za Fabrication de Montres Normandes EURL i K. Fräβdorfa, A. Mansouri, Rechtsanwalt ,
            – za portugalsku vladu, L. Inez Fernandes i S. Nunes de Almeida, u svojstvu agenata,
            – za Europsku komisiju, W. Bogensberger i A.-M. Rouchaud‑Joët, u svojstvu agenata,
            odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 5. točke 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001, L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.).
            2. Zahtjev je podnesen u okviru spora između M. Brogsittera, s prebivalištem u Kempenu (Njemačka), i Fabrication de Montres Normandes EURL (u daljnjem tekstu: Fabrication de Montres Normandes), društva sa sjedištem u Brionneu (Francuska), te K. Fräβdorfa, s prebivalištem u Neuchâtelu (Švicarska), povodom različitih tužbi koje je podnio M. Brogsitter radi naknade štete što ju je pretrpio zbog djelovanja koja se smatraju nepoštenim tržišnim natjecanjem.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. Članak 1. stavak 1. Uredbe br. 44/2001 određuje:
            „Ova se Uredba primjenjuje na građanske i trgovačke stvari bez obzira na prirodu suda. Ne obuhvaća fiskalne, carinske ili administrativne stvari.“
            4. Članak 2. stavak 1. Uredbe br. 44/2001 određuje:
            „Uz poštovanje odredaba ove Uredbe, osobama s domicilom u nekoj državi članici sudi se pred sudovima te države članice, bez obzira na njihovo državljanstvo.“
            5. Članak 5. Uredbe br. 44/2001 određuje:
            „Osoba s domicilom u državi članici može u drugoj državi članici biti tužena:
            1) a) u stvarima koji se odnose na ugovore, pred sudom u mjestu u kojemu treba biti izvršena obveza;
            b) u svrhe ove odredbe, osim ako nije drukčije ugovoreno, mjesto izvršenja obveze je:
            – u slučaju kupoprodaje robe, mjesto u državi članici u kojemu je, u skladu s ugovorom, roba isporučena ili je trebala biti isporučena,
            – u slučaju pružanja usluga, mjesto u državi članici u kojemu su, u skladu s ugovorom, usluge pružene ili su trebale biti pružene;
            c) ako se ne primjenjuje podstavak (b), primjenjuje se podstavak (a);
            […]
            3) u stvarima koje se odnose na štetne radnje, delikte ili kvazi- delikte, pred sudovima u mjestu u kojemu se dogodio štetni događaj ili bi se on mogao dogoditi;
            […]“.
            Glavni postupak i prethodno pitanje
            6. Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da M. Brogsitter trguje luksuznim satovima. Tijekom 2005. godine zaključio je ugovor s urarskim majstorom K. Fräβdorfom, koji je tada prebivao u Francuskoj, kojim se ovaj obvezao razviti satne mehanizme za luksuzne satove koji su se trebali serijski staviti u prodaju za račun M. Brogsittera. K. Fräβdorf je svoju djelatnost obavljao u trgovačkom društvu Fabrication de Montres Normandes, čiji je bio jedini član te ujedno i direktor. Od 2010. K. Fräβdorf prebiva u Švicarskoj.
            7. M. Brogsitter snosio je sve financijske troškove izrade dvaju satnih mehanizama koji su bili predmet navedenog ugovora.
            8. Osim rada na tim dvama satnim mehanizmima, K. Fräβdorf i Fabrication de Montres Normandes paralelno su izradili i druge satne mehanizme te kućišta i brojčanike koje su za svoj račun predstavili na svjetskoj izložbi urarstva u Baselu (Švicarska) tijekom travnja i svibnja 2009. godine. Navedene proizvode prodavali su u svoje ime i za svoj račun, reklamirajući ih na jednoj internetskoj stranici na njemačkom i francuskom jeziku.
            9. M. Brogsitter ističe da su tuženici navedenim aktivnostima prekršili svoje ugovorne obveze. Prema njegovu mišljenju, K. Fräβdorf i Fabrication de Montres Normandes obvezali su se da će raditi isključivo za njegov račun te prema tome nisu smjeli u svoje ime i za svoj račun ni razviti ni iskorištavati satne mehanizme, bili oni istovjetni onima koji su bili predmet ugovora ili ne.
            10. M. Brogsitter zahtijeva prestanak spornih djelatnosti te dosuđivanje naknade štete po osnovi izvanugovorne odgovornosti svojih suugovaratelja za štetu temeljem – u okviru njemačkog zakonodavstva – zakona protiv nepoštenog tržišnog natjecanja (Gesetz gegen den unlauteren Wettbewerb) i članka 823. stavka 2. njemačkog građanskog zakonika (Bürgerliches Gesetzbuch), ističući da su tuženici svojim djelovanjem povrijedili poslovnu tajnu, utjecali na dezorganizaciju njegovog poduzeća te počinili prevaru i zloporabu povjerenja.
            11. Tuženici zahtijevaju odbijanje tužbe. Također su podnijeli protutužbu u kojoj ističu da su sporni tipovi satnih mehanizama u svakom slučaju različiti od onih koji su bili predmet ugovora i da se na njih nije odnosila obveza ekskluzivnosti. Tuženici također ističu prigovor nenadležnosti, koji se temelji na tome da bi samo francuski sudovi, sukladno članku 5. točki 1. Uredbe br. 44/2001, bili mjesno nadležni za suđenje o tužbenim zahtjevima M. Brogsittera jer se i mjesto izvršenja usluge koja je predmet spornog ugovora i mjesto nastanka navodne štete nalaze u Francuskoj.
            12. Nad Fabrication de Montres Normandes tijekom postupka pokrenuta je sudska likvidacija. Likvidator, koji je imenovan u Francuskoj, ovlastio je zastupnike tuženika da nastave postupak.
            13. Iz zahtjeva za prethodnu odluku također proizlazi da se Oberlandesgericht Düsseldorf (vrhovni pokrajinski sud u Düsseldorfu) svojom presudom od 5. listopada 2011., donesenom povodom žalbe, već očitovao o prvoj presudi Landgerichta Krefeld, koji se proglasio mjesno nenadležnim. Oberlandesgericht Düsseldorf smatrao je da međunarodna nadležnost prvostupanjskog suda u pogledu postupka koji se pred njim vodi proizlazi iz članka 5. točke 3. Uredbe br. 44/2001, i to isključivo u pogledu zahtjeva po osnovi izvanugovorne odgovornosti za štetu koje je postavio M. Brogsitter. Drugi zahtjevi, naprotiv, pripadaju u „stvari koje se odnose na ugovore“ u smislu članka 5. točke 1. navedene uredbe te se trebaju podnijeti francuskom sudu.
            14. Landgericht Krefeld pita se, međutim, imajući u vidu okolnosti slučaja, a osobito postojanje ugovora između parničnih stranaka, ne bi li i postavljene tužbe za naknadu štete koje se pred njim vode također trebalo smatrati „stvarima koje se odnose na ugovore“ u smislu članka 5. točke 1. Uredbe br. 44/2001 te bi i one ipak pripadale u nadležnost francuskog suda.
            15. U tim je okolnostima Landgericht Krefeld odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
            „Treba li članak 5. točku 1. Uredbe [br. 44/2001] tumačiti na način da se tužitelj – koji tvrdi da je pretrpio štetu zbog ponašanja svojeg suugovaratelja koji ima sjedište u drugoj državi članici [ponašanja koje predstavlja nepošteno tržišno natjecanje] i koje prema njemačkom pravu pripada u područje izvanugovorne odgovornosti za štetu – samim time protiv suugovaratelja poziva i na prava koja pripadaju u 'stvari koje se odnose na ugovore', iako svoju tužbu temelji na pravnoj osnovi izvanugovorne odgovornosti za štetu?“
            O prethodnom pitanju
            16. Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li tužbe za naknadu štete kakve su one iz glavnog postupka, koje se prema nacionalnom pravu temelje na izvanugovornoj odgovornosti za štetu, ipak smatrati „stvarima koje se odnose na ugovore“ u smislu članka 5. točke 1. podtočke (a) Uredbe br. 44/2001, a s obzirom na to da između stranaka glavnog postupka postoji ugovor.
            17. Uvodno kao neosnovan treba odbiti prigovor nedopuštenosti koji je istaknuo M. Brogsitter, a prema kojem je ovo pitanje nevažno jer sud koji je uputio zahtjev u svakom slučaju treba smatrati mjesno nadležnim sukladno članku 5. točki 1. podtočki (b) Uredbe br. 44/2001 koja govori o ugovorima o kupoprodaji robe ili članku 5. točki 3. navedene uredbe. Doista, takva se argumentacija odnosi jedino na ispravno tumačenje prava Unije koje se primjenjuje u glavnom postupku i stoga ne predstavlja razlog nedopuštenosti prethodnog pitanja.
            18. Zatim treba podsjetiti da iz ustaljene sudske prakse proizlazi da pojmove „stvari koje se odnose na ugovor“ i „stvari koje se odnose na štetne radnje, delikte ili kvazi‑delikte“ u smislu točke 1. podtočke (a) i točke 3. članka 5. Uredbe br. 44/2001 treba tumačiti samostalno, prije svega uzimajući u obzir sustav i ciljeve te uredbe, kako bi se osigurala njezina ujednačena primjena u svim državama članicama (vidjeti osobito presudu od 18. srpnja 2013., ÖFAB, C‑147/12, t. 27.). Stoga se te pojmove ne bi moglo shvatiti kao da upućuju na kvalifikaciju pravnog odnosa o kojem je riječ pred nacionalnim sudom u nacionalnom pravu.
            19. S druge pak strane, u mjeri u kojoj u odnosima između država članica Uredba br. 44/2001 zamjenjuje Konvenciju od 27. rujna 1968. o nadležnosti i priznavanju te izvršavanju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 1972, L 299, str. 32.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 6., str. 185.), kako je izmijenjena kasnijim konvencijama koje se odnose na pristup novih država članica toj konvenciji (u daljnjem tekstu: „Bruxelleska konvencija“), u slučajevima kada se odredbe tih dvaju akata mogu smatrati istovjetnima, tumačenje odredaba Bruxelleske konvencije koje je dao Sud primjenjuje se i na ovu uredbu (gore navedena presuda ÖFAB, t. 28.). Isto vrijedi i u pogledu točke 1. podtočke (a) i točke 3. članka 5. te uredbe u odnosu na točke 1. i 3. članka 5. Bruxelleske konvencije (u tom smislu vidjeti gore navedenu presudu ÖFAB, t. 29.).
            20. U tom smislu iz ustaljene sudske prakse proizlazi da „stvari koje se odnose na štetne radnje, delikte ili kvazi‑delikte“ u smislu članka 5. točke 3. Uredbe br. 44/2001 obuhvaćaju sve zahtjeve koji se temelje na odgovornosti tuženika i koji ne pripadaju u „stvari koje se odnose na ugovor“ u smislu članka 5. točke 1. podtočke (a) te uredbe (u tom smislu vidjeti osobito presudu od 27. rujna 1988., Kalfelis, 189/87, Zb., str. 5565., t. 17.).
            21. Kako bi se utvrdio točan karakter zahtjeva za naknadu štete podnesenih sudu koji je uputio zahtjev, prvo treba provjeriti jesu li oni – neovisno o svojoj kvalifikaciji u nacionalnom pravu – ugovorne naravi (u tom smislu vidjeti presudu od 1. listopada 2002., Henkel, C‑167/00, Zb., str. I‑8111., t. 37.).
            22. Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da stranke glavnog postupka obvezuje ugovor.
            23. Ipak, sâma okolnost da jedan od suugovaratelja podnosi tužbu za naknadu štete protiv drugog suugovaratelja nije dovoljna da bi se smatralo kako ta tužba pripada u „stvari koje se odnose na ugovor“ u smislu članka 5. točke 1. podtočke (a) Uredbe br. 44/2001.
            24. To se može smatrati jedino ako se sporno ponašanje može smatrati povredom ugovornih obveza, kako ih je moguće utvrditi s obzirom na predmet ugovora.
            25. Takav će slučaj a priori  biti onda kad je tumačenje ugovora koji obvezuje tuženika i tužitelja nužno za utvrđivanje dopuštenosti ili pak nedopuštenosti ponašanja koje tužitelj zamjera tuženiku.
            26. S obzirom na to, sudu koji je uputio zahtjev pripada pravo utvrditi imaju li tužbe koje je podnio tužitelj u glavnom postupku za cilj odštetni zahtjev za koji se razumno može uzeti da proizlazi iz povrede prava i obveza iz ugovora koji povezuje stranke glavnog postupka, pa bi stoga uzimanje u obzir tog ugovora bilo nužno radi rješavanja tužbe.
            27. Ako je tako, te tužbe pripadaju u „stvari koje se odnose na ugovor“ u smislu članka 5. točke 1. podtočke (a) Uredbe br. 44/2001. U suprotnom, treba se smatrati da pripadaju u „stvari koje se odnose na štetne radnje, delikte ili kvazi‑delikte“ u smislu članka 5. točke 3. Uredbe br. 44/2001.
            28. Također je važno istaknuti da – u prvonavedenom slučaju – mjesnu nadležnost u stvarima koje se odnose na ugovor treba odrediti sukladno kriterijima iz članka 5. točke 1. podtočke (b) Uredbe br. 44/2001 ako je ugovor o kojem je riječ u glavnom postupku ugovor o kupoprodaji robe ili pružanju usluga u smislu te odredbe. U stvari – kako to određuje i članak 5. točka 1. podtočka (c) Uredbe br. 44/2001 – sudsku nadležnost treba utvrditi primjenom kriterija poveznice iz članka 5. točke 1. podtočke (a) Uredbe br. 44/2001 jedino u slučaju kada neki ugovor ne ulazi ni u jednu od tih dviju kategorija (u tom smislu vidjeti presudu od 23. travnja 2009., Falco Privatstiftung i Rabitsch, C 533/07, Zb., str. I‑3327., t. 40. te presudu od 19. prosinca 2013., Corman Collins SA, C‑9/12, t. 42.).
            29. U skladu s navedenim, na upućeno pitanje valja odgovoriti da tužbe za naknadu štete kakve su one iz glavnog postupka, koje se prema nacionalnom pravu temelje na izvanugovornoj odgovornosti za štetu, ipak treba smatrati „stvarima koje se odnose na ugovore“ u smislu članka 5. točke 1. podtočke (a) Uredbe br. 44/2001 ako se sporno ponašanje može smatrati povredom ugovornih obveza, kako ih je moguće utvrditi s obzirom na predmet ugovora.
            Troškovi
            30. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenog, Sud (sedmo vijeće) odlučuje:
            Tužbe za naknadu štete kakve su one iz glavnog postupka, koje se prema nacionalnom pravu temelje na izvanugovornoj odgovornosti za štetu, ipak treba smatrati „stvarima koje se odnose na ugovore“ u smislu članka 5. točke 1. podtočke (a) Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima ako se sporno ponašanje može smatrati povredom ugovornih obveza, kako ih je moguće utvrditi s obzirom na predmet ugovora.