title: Presuda Općeg suda (šesto prošireno vijeće) od 13. prosinca 2018. (Ulomci).#Transavia Airlines CV protiv Europske komisije.#Državne potpore – Ugovor o uslugama zračne luke i marketinškim uslugama – Ugovor koji je Trgovačka i industrijska komora Pau Béarn sklopila s društvom Transavia – Odluka kojom je potpora proglašena nespojivom s unutarnjim tržištem te je naložen njezin povrat – Pojam državne potpore – Pripisivanje državi – Trgovačka i industrijska komora – Prednost – Kriterij privatnog ulagača – Povrat – Članak 41. Povelje o temeljnim pravima – Pravo na pristup spisu – Pravo na saslušanje.#Predmet T-591/15.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (šesto prošireno vijeće)
      13. prosinca 2018. (
            *1
         )
      „Državne potpore – Ugovor o uslugama zračne luke i marketinškim uslugama – Ugovor koji je Trgovačka i industrijska komora Pau‑Béarn sklopila s društvom Transavia – Odluka kojom je potpora proglašena nespojivom s unutarnjim tržištem te je naložen njezin povrat – Pojam državne potpore – Pripisivanje državi – Trgovačka i industrijska komora – Prednost – Kriterij privatnog ulagača – Povrat – Članak 41. Povelje o temeljnim pravima – Pravo na pristup spisu – Pravo na saslušanje”
      U predmetu T‑591/15,

         Transavia Airlines CV, sa sjedištem u Schipholu (Nizozemska), koji zastupaju R. Elkerbout i M. Baneke, odvjetnici,
      tužitelj,
      protiv

         Europske komisije, koju zastupaju L. Flynn i S. Noë, u svojstvu agenata,
      tuženika,
      povodom zahtjeva na temelju članka 263. UFEU‑a za djelomično poništenje Odluke Komisije (EU) 2015/1227 od 23. srpnja 2014. o državnoj potpori SA.22614 (C 53/07) koju je provela Francuska u korist Trgovačke i industrijske komore Pau‑Béarn te društava Ryanair, Airport Marketing Services i Transavia (SL 2015., L 201, str. 109.),
      OPĆI SUD (šesto prošireno vijeće),
      u sastavu: G. Berardis, predsjednik, S. Papasavvas, D. Spielmann (izvjestitelj), Z. Csehi i O. Spineanu‑Matei, suci,
      tajnik: P. Cullen, administrator,
      uzimajući u obzir pisani dio postupka i nakon rasprave održane 26. listopada 2017.,
      donosi sljedeću

         Presudu (
               1
            )

         Okolnosti spora

            Predmetne mjere

               1

               Tužitelj, društvo Transavia Airlines CV, niskotarifni je zračni prijevoznik sa sjedištem u Nizozemskoj, koji iz triju zračnih luka te zemlje osigurava čarter letove i redovne linije prema više od 100 odredišta u Europi i sjevernoj Africi.

               2

               Zračna luka Pau‑Pyrénées (u daljnjem tekstu: Zračna luka Pau) nalazi se u departmanu Atlantskih Pireneja u Francuskoj. Njome upravlja Chambre de commerce et d’industrie de Pau‑Béarn (Trgovačka i industrijska komora (CCI) Pau Béarn (u daljnjem tekstu: CCIPB)). Vlasništvo nad Zračnom lukom Pau preneseno je 1. siječnja 2007. s Francuske Republike na skupinu lokalnih vlasti, Syndicat mixte de l’aéroport Pau‑Pyrénées (Mješoviti sindikat Zračne luke Pau‑Pyrénées) čiji su članovi Conseil régional Nouvelle‑Aquitaine (Regionalno vijeće Nove Akvitanije), Conseil départemental des Pyrénées‑Atlantiques (Vijeće departmana Atlantskih Pireneja), Communauté d’agglomération Pau Béarn Pyrénées (Zajednica naselja Pau Béarn Pyrénées) i više od desetak zajednica općina. Budući da je postao vlasnik Zračne luke Pau, navedeni je mješoviti sindikat zamijenio državu u svojstvu koncedenta te je preuzeo Ugovor o koncesiji sklopljen s CCIPB‑om koji je tako ostao upravitelj Zračne luke nakon prijenosa vlasništva na navedeni mješoviti sindikat.

               3

               CCIPB je 23. siječnja 2006. sklopio ugovor s tužiteljem (u daljnjem tekstu: Ugovor iz 2006.) u okviru kojeg se tužitelj obvezao osigurati zračnu liniju između Zračne luke Pau i Zračne luke Schiphol, koja opslužuje grad Amsterdam (Nizozemska), s najmanje 156 letova godišnje, koji će biti raspodijeljeni na najmanje tri dana tjedno. Tužitelj je za upotrebu infrastrukture Zračne luke Pau bio dužan platiti naknadu. Taj je ugovor sklopljen na razdoblje od tri godine od 26. travnja 2006. kada je otvorena predmetna zračna linija s mogućnošću produljivanja na dodatno razdoblje od dvije godine.

               4

               Usto, Ugovor iz 2006. sadržavao je obvezu tužitelja da pruža marketinške usluge koje su se sastojale, među ostalim, od oglašavanja na njegovu web‑mjestu, u zamjenu za iznos od 250000 eura za prve dvije godine, za 156 odlaznih letova godišnje, koji će mu platiti CCIPB. U slučaju da se taj minimalni broj letova ne postigne, iznos se mora razmjerno uskladiti. Za treću godinu predviđeno je plaćanje od 12,50 eura po putniku u odlasku, s godišnjom gornjom granicom od 250000 eura. Osim toga, predviđeno je da, u slučaju produljenja Ugovora iz 2006., tužitelj za četvrtu i petu godinu primi iznose utvrđene po putniku u odlasku.

               5

               CCIPB je tako na temelju Ugovora iz 2006. tužitelju platio ukupan iznos od 700000 do 900000 eura za marketinške usluge koje je tužitelj pružao od 26. travnja 2006. do 29. listopada 2009. Ugovor iz 2006. prešutno je produljen 26. travnja 2009. Međutim, tužitelj je odlučio raskinuti Ugovor iz 2006. zbog razočaravajućih rezultata zračne linije.
               [omissis]

         Postupak i zahtjevi stranaka

               23

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 13. listopada 2015. tužitelj je pokrenuo ovaj postupak.

               24

               Zasebnim aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 11. travnja 2016. tužitelj je podnio zahtjev za mjere upravljanja postupkom kojim je od Komisije zatražio da dostavi određene dokumente.

               25

               Komisija je u određenom roku dostavila svoja očitovanja.

               26

               Na temelju izvještaja suca izvjestitelja Opći sud odlučio je otvoriti usmeni postupak te je, u okviru mjera upravljanja postupkom predviđenih člankom 88. svojeg Poslovnika, pozvao Komisiju i tužitelja da odgovore na određena pisana pitanja te je od Komisije zatražio da dostavi određene dokumente.

               27

               Odlukom od 21. lipnja 2017. Opći sud odlučio je uputiti predmet šestom proširenom vijeću.

               28

               Izlaganja stranaka saslušana su na raspravi održanoj 26. listopada 2017.

               29

               Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                        –

                        poništi članak 1. stavak 3., te članke 3., 4. i 5. pobijane odluke u dijelu u kojem se na njega odnose,

                        –

                        naloži Komisiji snošenje troškova.

               30

               Komisija od Općeg suda zahtijeva da:

                        –

                        odbije tužbu,

                        –

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

         Pravo

               31

               Tužitelj ističe šest tužbenih razloga u prilog tužbi, koji se temelje, kao prvo, na povredi načela dobre uprave propisanog člankom 41. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) i prava obrane, kao drugo, na povredi članka 107. stavka 1. UFEU‑a jer je Komisija Francuskoj Republici pogrešno pripisala utvrđenu potporu, kao treće, na povredi članka 107. stavka 1. UFEU‑a i nedovoljnom obrazloženju jer je Komisija pogrešno primijenila kriterij subjekta u tržišnom gospodarstvu time što je zaključila da se Ugovorom iz 2006. dodjeljuje gospodarska prednost, kao četvrto, na povredi članka 107. stavka 1. UFEU‑a jer je Komisija pogrešno smatrala da je navodna prednost selektivna, kao peto, na povredi članka 107. stavka 1. UFEU‑a i očitoj pogrešci u ocjeni jer Komisija nije ispitala je li navodna prednost zaista imala negativne posljedice na tržišno natjecanje i, kao šesto, na povredi članka 107. stavka 1. UFEU‑a i članka 108. stavka 2. UFEU‑a kao i očitoj pogrešci u ocjeni koju je Komisija počinila u pogledu utvrđivanja iznosa potpore koji treba vratiti.

            Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi načela dobre uprave, koje je propisano člankom 41. Povelje, i prava obrane

               32

               Tužitelj tvrdi da je Komisija povrijedila načelo dobre uprave propisano člankom 41. stavkom 1. i člankom 41. stavkom 2. točkama (a) i (b) Povelje jer mu nije pružila mogućnost da iznese svoje stajalište prije donošenja pobijane odluke i jer mu je odbila pristup upravnom spisu. Komisija je time povrijedila tužiteljeva prava obrane. Te postupovne pogreške opravdavaju djelomično poništenje pobijane odluke.
               [omissis]

               46

               U tom pogledu valja istaknuti da je tužitelj zainteresirana stranka u smislu članka 108. stavka 2. UFEU‑a, tako da ima pravo na to da se Komisijina istraga u pogledu Ugovora iz 2006. provodi nepristrano i pravično u smislu članka 41. stavka 1. Povelje, i to tim više što utvrđenje državne potpore u pogledu Ugovora iz 2006. za njega može imati financijske posljedice u smislu povrata primljenih iznosa.

               47

               Međutim, tužiteljevo rasuđivanje ne može se prihvatiti u dijelu u kojem smatra da mu članak 41. stavak 2. Povelje daje pravo na to da ga Komisija osobno pozove da podnese primjedbe ili na neki drugi način iznese svoje stajalište prije donošenja pobijane odluke i pravo na pristup upravnom spisu Komisije u području državnih potpora.

               48

               Naime, iako pravo na dobru upravu predviđeno člankom 41. stavkom 1. Povelje odražava obvezu pažljivog i nepristranog ispitivanja svih elemenata predmeta, u članku 41. stavku 2. Povelje navodi se pak niz prava koje uprava Unije treba poštovati, uključujući prava obrane koja obuhvaćaju pravo na saslušanje i pravo na pristup spisu.
               [omissis]

               51

               U tom pogledu, kao prvo, valja utvrditi da se tužitelj, kao zainteresirana stranka u smislu članka 108. stavka 2. UFEU‑a, ne može pozvati na povredu članka 41. stavka 2. točke (a) Povelje zato što Komisija nije osobno zatražila njegove primjedbe u pogledu postupka ispitivanja potpore. Naime, kad bi se dodijelilo pravo na to da Komisija pojedinačno kontaktira zainteresirane stranke, koje zahtijeva tužitelj, time bi se izmijenila uloga izvora informacija koju zainteresirane stranke u biti imaju u postupku nadzora državnih potpora. Stoga treba odbiti tužiteljev argument prema kojem bi članak 41. stavci 1. i 2. Povelje izgubio smisao kad bi poduzetnik bio obvezan svakog dana provjeravati u Službenom listu jesu li u pogledu njega pokrenute istrage ili donesene odluke.

               52

               Osim toga, okolnost da se Komisijina istraga odnosila konkretno na Ugovor iz 2006., u kojem je tužitelj bio strana, na način da Komisija nije imala nikakve teškoće identificirati tužitelja među svim potencijalnim zainteresiranim strankama, nije obvezivala Komisiju da pojedinačno pozove tužitelja.

               53

               Naime, valja napomenuti da „odnosne stranke” iz članka 108. stavka 2. UFEU‑a nisu samo poduzetnik ili poduzetnici koje se potporom stavlja u povoljniji položaj, nego i osobe, poduzetnici ili udruženja kojima su interesi možda povrijeđeni dodjeljivanjem potpore, a osobito konkurentni poduzetnici i profesionalne organizacije. Prema sudskoj praksi, radi se, drugim riječima, o neodređenom skupu adresata, a objava obavijesti u Službenom listu prikladan je način da sve zainteresirane stranke budu obaviještene (presuda od 14. studenoga 1984., Intermills/Komisija, 323/82, EU:C:1984:345, t. 17.).

               54

               Stoga je Komisija mogla samo objaviti obavijest u Službenom listu o pokretanju postupka u pogledu Ugovora iz 2006., a da pritom ne povrijedi načelo dobre uprave predviđeno člankom 41. Povelje. Komisija je u tom pogledu u odluci o proširenju pozvala francuska tijela da odmah proslijede primjerak te odluke potencijalnim korisnicima potpore.
               [omissis]

            Treći tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 107. stavka 1. UFEU‑a i na nedovoljnom obrazloženju jer je kriterij subjekta u tržišnom gospodarstvu pogrešno primijenjen

      [omissis]

         Prvi dio, koji se temelji na tomu da Komisija nije dovoljno obrazložila svoj izbor da umjesto usporedne analize primijeni analizu inkrementalne profitabilnosti

      [omissis]

               157

               Kao peto, tužitelj tvrdi da je Komisija svoj izbor analize inkrementalne profitabilnosti temeljila na Smjernicama iz 2014. Međutim, te smjernice još nisu stupile na snagu u trenutku potpisivanja Ugovora iz 2006. te stoga nisu bile primjenjive prilikom ocjene Ugovora iz 2006. s gledišta kriterija subjekta u tržišnom gospodarstvu. Njihova primjena nije u skladu s načelom pravne sigurnosti. Smjernice Zajednice za financiranje zračnih luka i potpora za započinjanje poslovanja zračnih prijevoznika koji lete iz regionalnih zračnih luka, objavljene u Službenom listu Europske unije9. prosinca 2005. (SL 2005., C 312, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 22., str. 58., u daljnjem tekstu: Smjernice iz 2005.), koje su se tada primjenjivale, nisu sadržavale nikakvu naznaku o primjeni tog kriterija. Stoga se na temelju smjernica koje se primjenjuju na spor ne može utvrditi način procjene.

               158

               U tom pogledu valja utvrditi da se, u skladu s točkom 171. Smjernica iz 2014., te smjernice primjenjuju od 4. travnja 2014. i zamjenjuju Smjernice za zračni prijevoz iz 1994., naslovljene „Primjena članaka 92. i 93. Ugovora o EZ‑u i članka 61. Sporazuma o EGP‑u na državne potpore u sektoru zrakoplovstva”, objavljene u Službenom listu Europskih zajednica10. prosinca 1994. (SL 1994., C 350, str. 5.), kao i Smjernice iz 2005. koje se primjenjuju od istog datuma.

               159

               Međutim, Komisija je u obavijesti objavljenoj u Službenom listu od 15. travnja 2014. (vidjeti točku 11. ove presude), s obzirom na stupanje na snagu Smjernica iz 2014., pozvala zainteresirane stranke da podnesu svoje primjedbe o mjerama u vezi s kojima je pokrenula službene istražne postupke, uključujući o mjeri koja se odnosi na Zračnu luku Pau. Komisija u točkama 54. do 66. Smjernica iz 2014. objašnjava razloge zbog kojih smatra da je analiza inkrementalne profitabilnosti najrelevantniji kriterij za procjenu dogovora sklopljenih između zračnih luka i zračnih prijevoznika.

               160

               Stoga, iako je Ugovor iz 2006. između tužitelja i CCIPB‑a sklopljen prije stupanja na snagu Smjernica iz 2014., valja utvrditi da je Komisija objasnila razloge zbog kojih je smatrala da u načelu treba dati prednost analizi inkrementalne profitabilnosti pred usporednom analizom te je, osim toga, zainteresiranim strankama, uključujući tužitelju, omogućila da u tom pogledu iznesu svoja stajališta.

               161

               Usto, izbor odgovarajuće metode između usporedne analize i analize inkrementalne profitabilnosti za primjenu kriterija subjekta u tržišnom gospodarstvu proizlazi iz objektivnog pojma potpore u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a. Stoga je na Komisiji da u okviru svoje obveze provedbe potpune analize svih relevantnih elemenata predmetnog dogovora i njegova konteksta, kako bi provjerila je li poduzetniku korisniku dodijeljena prednost koju ne bi stekao u uobičajenim tržišnim uvjetima (vidjeti točku 122. ove presude), odabere najprimjereniju metodu s obzirom na okolnosti slučaja radi primjene navedenog kriterija, uzimajući u obzir da su Smjernice iz 2014. u tom pogledu element konteksta s obzirom na koji je pobijana odluka donesena.

               162

               Stoga se činjenica da se Komisija pozvala na Smjernice iz 2014. kako bi odabrala odgovarajuću metodu za primjenu kriterija subjekta u tržišnom gospodarstvu ne može kritizirati, iako je Ugovor iz 2006. sklopljen prije stupanja na snagu Smjernica iz 2014.

               163

               Stoga tužiteljev argument u pogledu Smjernica iz 2014. treba odbiti.

               164

               Iz prethodno navedenog proizlazi da prvi dio trećeg tužbenog razloga treba odbiti.

         Drugi dio, koji se temelji na povredi obveze dužne pažnje i nepristranosti koju je počinila Komisija, očitim pogreškama u ocjeni i nedovoljnom obrazloženju pobijane odluke u pogledu analize inkrementalne profitabilnosti

               165

               Tužitelj tvrdi da je Komisija, time što je provela analizu inkrementalne profitabilnosti, povrijedila svoju obvezu dužne pažnje i nepristranosti te počinila očite pogreške u ocjeni. Štoviše, Komisija nije dovoljno obrazložila svoje zaključke.

               166

               Konkretno, tužitelj ističe četiri prigovora, koji se temelje, kao prvo, na činjenici da je Komisija postupila nesavjesno time što nije stupila u kontakt s ovlaštenim računovođom koji je nadzirao poslovni plan, kao drugo, na činjenici da je Komisija predvidjela prekratki vremenski okvir, kao treće, na tome da Komisija pogrešno nije uzela u obzir razloge CCIPB‑a na kojima se temeljilo sklapanje Ugovora iz 2006. i, kao četvrto, na tome da Komisija nije jasno navela koje je prihode i prednosti uzela u obzir.

               167

               Budući da se četvrti prigovor odnosi na nedostatak u obrazloženju, valja ga ispitati prije ostalih triju prigovora, nakon čega će se ispitati prvi, treći i drugi prigovor.
               [omissis]

         – Uzimanje u obzir prekratkog vremenskog okvira

               210

               Tužitelj tvrdi da je Komisija predvidjela prekratki vremenski okvir u primjeni kriterija subjekta u tržišnom gospodarstvu. Time što je tvrdila da takav subjekt, koji bi djelovao umjesto CCIPB‑a, ne bi računao na produljenje Ugovora iz 2006. nakon početnog trajanja od tri godine, Komisija nije uzela u obzir različite posebne okolnosti gospodarske stvarnosti u kojoj tužitelj i zračne luke posluju kad počnu surađivati.

               211

               U tom pogledu, kao prvo, tužitelj tvrdi da Komisija nije uzela u obzir prosječni vijek trajanja njegovih zračnih linija. Pregled tih linija koje osigurava od 2005. dokazuje da njegova suradnja s odredišnim zračnim lukama općenito traje dulje od tri godine i da trajanje od šest godina nije iznimka. CCIPB je stoga već od potpisivanja Ugovora iz 2006. mogao razumno pretpostaviti da će se suradnja s tužiteljem nastaviti nakon prvog roka, čak i nakon vremenskog okvira utvrđenog u poslovnom planu.

               212

               Kao drugo, tužitelj smatra da je Komisija zanemarila činjenicu da on po definiciji planira dugoročniju suradnju. Subjekt u tržišnom gospodarstvu preuzima proračunate rizike kako bi proširio svoje poslovanje. Za tužitelja je otvaranje nove zračne linije predstavljalo ulaganje koje je moglo postati isplativo tek dugoročno. Gubitci uslijed otvaranja nove linije česti su u području zrakoplovstva.

               213

               U početnom ugovoru koji je tužitelj sklopio sa zračnom lukom predviđalo se otvaranje nove zračne linije koja je dugoročno trebala donijeti koristi za obje strane. Trajanje ugovora koje je prvotno ograničeno na tri godine nije proturječno namjeri strana da surađuju dugoročno. Subjekti ne sklapaju ugovore neovisno o stvarnom kontekstu koji uključuje poslovni model i iskustvo ugovornih strana. Ugovorom iz 2006. izričito se predvidjela mogućnost produljenja. Dugoročni izgledi koje je predvidio tužitelj proizašli su i iz namjera koje su tijekom pregovora o ugovoru izrazile strane. Osim toga, tužiteljevo početno produljenje Ugovora iz 2006. unatoč manjku zračne linije dokazuje da je uložio sve napore kako bi održao suradnju s CCIPB‑om nakon prvog roka ugovora.

               214

               Kao treće, tužitelj smatra da Komisija nije uzela u obzir svjetsku financijsku krizu iz 2008. koja se dogodila dvije godine nakon sklapanja Ugovora iz 2006. i jednu godinu prije njegova eventualnog produljenja. Ta je nepredviđena okolnost relevantna za određivanje vremenskog okvira prilikom sklapanja Ugovora iz 2006. jer je dovela u pitanje profitabilnost i vijek trajanja predmetne zračne linije. U trenutku sklapanja Ugovora iz 2006. CCIPB nije bio dužan pretpostaviti da će na profitabilnost i vijek trajanja linije negativno utjecati financijska kriza iz 2008.

               215

               Komisija zahtijeva da se tužiteljeva argumentacija odbije.

               216

               U tom pogledu iz sudske prakse (vidjeti točku 120. ove presude) proizlazi da valja ispitati je li Komisija mogla pravilno smatrati da bi subjekt u tržišnom gospodarstvu, koji bi djelovao umjesto CCIPB‑a, procijenio interes za sklapanje Ugovora iz 2006. uzimanjem u obzir vremenskog okvira ograničenog na trajanje navedenog ugovora.

               217

               Ponašanje subjekta u tržišnom gospodarstvu vođeno je izgledima za dugoročnu profitabilnost (presuda od 21. ožujka 1991., Italija/Komisija, C‑305/89, EU:C:1991:142, t. 20.). Takav subjekt koji želi maksimalno povećati zaradu spreman je preuzeti proračunati rizik prilikom određivanja odgovarajuće naknade koju može očekivati za svoje ulaganje.

               218

               U ovom je slučaju Komisija u pobijanoj odluci smatrala da bi, procjenjujući interes za sklapanje Ugovora iz 2006., subjekt u tržišnom gospodarstvu za vremenski okvir svoje procjene odabrao trajanje navedenog ugovora. Također je smatrala da subjekt u tržišnom gospodarstvu ne bi računao na produljenje Ugovora iz 2006. nakon njegova isteka, pod istim ili različitim uvjetima, tim više jer su niskotarifni prijevoznici, poput tužitelja, bili poznati po vrlo dinamičnom razvoju svojih djelatnosti, bilo u pogledu otvaranja i zatvaranja zračnih linija ili povećavanja i smanjenja učestalosti letova. Iz toga je zaključila da bi svako produljenje ugovorâ bilo daleka i neizvjesna buduća mogućnost da bi subjekt u tržišnom gospodarstvu na njoj mogao temeljiti razumne gospodarske odluke (uvodne izjave 393. i 394. pobijane odluke).

               219

               Isto tako, Komisija je u uvodnoj izjavi 439. pobijane odluke smatrala da je analizu inkrementalne profitabilnosti potrebno provesti za razdoblje primjene Ugovora iz 2006. kako je prvotno utvrđeno, a ne dulje razdoblje, zbog činjenice da razborit i oprezan subjekt u tržišnom gospodarstvu ne može pri sklapanju ugovora računati na njegovu obnovu, bilo pod istim ili pod različitim uvjetima.

               220

               Usto, nesporno je da je Ugovor iz 2006. sklopljen je na početno razdoblje od samo tri godine, bez klauzule o automatskom produljenju. Osim toga, tužitelj ne pojašnjava prirodu namjera koje su strane tijekom pregovora prije sklapanja ugovora izrazile u pogledu dugoročnije suradnje.

               221

               Komisija je u tim okolnostima mogla smatrati, a da pritom ne počini pogrešku, da bi subjekt u tržišnom gospodarstvu procijenio profitabilnost Ugovora iz 2006. s obzirom na očekivane troškove i prihode tijekom razdoblja njegove primjene, odnosno tijekom tri godine.

               222

               Usto, Komisija je mogla smatrati, a da pritom ne počini očitu pogrešku u ocjeni, da je upravitelju zračne luke vrlo teško procijeniti vjerojatnost želi li zračni prijevoznik nastaviti upravljati zračnom linijom nakon razdoblja na koje se obvezao u Ugovoru o uslugama zračne luke s obzirom na to da su zračni prijevoznici, osobito niskotarifni, pokazali da vrlo dinamično upravljaju otvaranjem i zatvaranjem zračnih linija (vidjeti uvodne izjave 355. i 394. pobijane odluke). U tim je okolnostima Komisija mogla smatrati, a da pritom ne počini pogrešku, da oprezan subjekt u tržišnom gospodarstvu, koji bi djelovao umjesto CCIPB‑a, ne bi računao na volju zračnog prijevoznika da produlji upravljanje dotičnom zračnom linijom nakon isteka Ugovora iz 2006.

               223

               Točno je da je CCIPB donio poslovni plan za razdoblje od sedam godina, kojim je stoga bilo obuhvaćeno znatno dulje razdoblje od trajanja Ugovora iz 2006. Međutim, važno je da poslovni plan koji je sastavio CCIPB ni na koji način ne obvezuje tužitelja, koji je slobodan odlučiti da neće nastaviti upravljati zračnom linijom po isteku početnog trajanja Ugovora iz 2006.

               224

               U tim se okolnostima ne može prigovoriti Komisiji to što je smatrala da razuman subjekt u tržišnom gospodarstvu, koji bi djelovao umjesto CCIPB‑a, nije mogao, preuzimanjem proračunatog rizika, pri sklapanju Ugovora iz 2006. računati na njegovu obnovu.

               225

               Osim toga, elementi koje je tužitelj podnio kako bi dokazao da je prosječni vijek trajanja njegovih zračnih linija puno dulji od tri godine ne mogu biti odlučujući. Ponašanje subjekta u tržišnom gospodarstvu treba ocijeniti na način da ga se stavi u položaj najsličniji položaju upravitelja Zračne luke Pau. Međutim, kao što to ističe Komisija, početno trajanje Ugovora iz 2006. koji je CCIPB sklopio s tužiteljem bilo je ograničeno na tri godine.

               226

               Konačno, što se tiče tužiteljeva argumenta prema kojem Komisija pogrešno nije uzela u obzir nepredviđeni događaj financijske krize iz 2008., valja podsjetiti da su, osobito za potrebe primjene kriterija privatnog ulagača, relevantni samo elementi koji su dostupni i promjene koje se mogu predvidjeti u trenutku donošenja odluke o izvršenju predmetnog ulaganja (presude od 5. lipnja 2012., Komisija/EDF, C‑124/10 P, EU:C:2012:318, t. 105. i od 27. travnja 2017., Germanwings/Komisija, T‑375/15, EU:T:2017:289, t. 66.).

               227

               U ovom je slučaju Komisija, kad je u pobijanoj odluci utvrdila da razuman subjekt u tržišnom gospodarstvu nije mogao pri sklapanju Ugovora iz 2006. računati na njegovo produljenje, to učinila provedbom ex ante analize profitabilnosti ulaganja izvršenog 2006., a ne na temelju naknadnih nepredviđenih elemenata.

               228

               Isto tako, činjenica da je tužitelj 26. travnja 2009. doista produljio Ugovor iz 2006. nije relevantan element.

               229

               S obzirom na sve prethodno navedeno, valja zaključiti da Komisija nije počinila očitu pogrešku u ocjeni time što je smatrala da, za potrebe analize inkrementalne profitabilnosti, razuman subjekt u tržišnom gospodarstvu, koji bi djelovao umjesto CCIPB‑a, u trenutku sklapanja Ugovora iz 2006. ne bi uzeo u obzir vremenski okvir dulji od početnog razdoblja primjene navedenog ugovora.
               [omissis]

            Peti tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 107. stavka 1. UFEU‑a i očitoj pogrešci u ocjeni jer Komisija nije ispitala ima li Ugovor iz 2006. zaista negativne posljedice na tržišno natjecanje

      [omissis]

               295

               Iz toga slijedi da peti tužbeni razlog treba odbiti.

            Šesti tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 107. stavka 1. i članka 108. stavka 2. UFEU‑a te očitoj pogrešci u ocjeni koju je Komisija počinila u pogledu utvrđivanja iznosa državne potpore

               296

               Tužitelj tvrdi da je Komisija pogrešno poistovjetila navodnu prednost s negativnim inkrementalnim tokovima Zračne luke Pau.

               297

               U tom pogledu tvrdi da Komisija, ako, kao u ovom slučaju, odluči naložiti povrat određenog iznosa, treba što točnije utvrditi stvarnu vrijednost potpore koju je poduzetnik primio. Na temelju presude od 5. veljače 2015., Ryanair/Komisija (T‑500/12, neobjavljena, EU:T:2015:73), smatra, kao prvo, da je Komisija trebala ispitati u kojoj je mjeri tužitelj navodnu prednost prenio na svoje putnike, kao drugo, da Komisija pogrešno nije procijenila konkurentsku prednost koju je tužitelj stvarno ostvario zbog navodnih gubitaka Zračne luke Pau i, kao treće, da Komisija nije dovoljno objasnila zašto je povrat predmetnog iznosa nužan za ponovnu uspostavu prijašnjeg stanja s obzirom na to da je, s jedne strane, tom iznosu valjalo pripisati sve pozitivne vanjske učinke koje je Ugovor iz 2006. imao na Zračnu luku Pau i da, s druge strane, tužitelj ne bi trebao nadoknaditi gubitke koji su proizašli iz neučinkovitih postupaka Zračne luke Pau.

               298

               Prema tužiteljevu mišljenju, činjenica da bi se utvrđivanje iznosa koji treba vratiti moglo temeljiti na složenom postupku ne može opravdati to da Komisija ne uzme u obzir načela navedena u presudi od 5. veljače 2015., Ryanair/Komisija (T‑500/12, neobjavljena, EU:T:2015:73). Iz te presude ne proizlazi da nehotičnu i neizravnu prirodu predmetnih poreznih mjera treba smatrati uvjetima za primjenu tih načela.

               299

               Komisija odbija sve tužiteljeve argumente kao neosnovane.

               300

               Valja podsjetiti da obveza predmetne države članice da korištenjem povrata ukine potporu koju Komisija smatra nespojivom s unutarnjim tržištem, prema ustaljenoj sudskoj praksi, ima za cilj ponovnu uspostavu stanja koje je prethodilo dodjeli potpore. Taj cilj ostvaren je kada korisnik ili, drugim riječima, poduzetnici koji su od njih imali stvarnu korist vrate predmetne potpore uvećane, po potrebi, za zatezne kamate. Naime, tim povratom korisnik gubi prednost koju je na tržištu imao u odnosu na svoje konkurente i ponovno se uspostavlja stanje koje je postojalo prije isplate potpore (vidjeti presudu od 21. prosinca 2016., Komisija/Aer Lingus i Ryanair Designated Activity, C‑164/15 P i C‑165/15 P, EU:C:2016:990, t. 89. i 90. i navedenu sudsku praksu).

               301

               Također valja podsjetiti da nijedna odredba prava Unije ne zahtijeva da Komisija prilikom nalaganja povrata potpore koja je proglašena nespojivom s unutarnjim tržištem odredi točan iznos potpore koji treba vratiti. Naime, dovoljno je da Komisijina odluka sadržava naznake koje adresatu omogućuju da sâm bez pretjeranih teškoća utvrdi taj iznos (vidjeti presudu od 20. ožujka 2014., Rousse Industry/Komisija, C‑271/13 P, neobjavljena, EU:C:2014:175, t. 77. i navedenu sudsku praksu).

               302

               Međutim, ako Komisija odluči naložiti povrat određenog iznosa, ona mora, u skladu sa svojom obvezom savjesnog i nepristranog ispitivanja spisa u okviru članka 108. UFEU‑a, odrediti vrijednost potpore koju je poduzetnik primio, onoliko precizno koliko to okolnosti predmeta omogućavaju (presuda od 30. travnja 2014., Dunamenti Erőmű/Komisija, T‑179/09, neobjavljena, EU:T:2014:236, t. 177.).

               303

               Pri uspostavi stanja prije isplate potpore, Komisija je s jedne strane dužna osigurati da stvarna prednost potpore bude ukinuta te tako naložiti njezin povrat u cijelosti. Ona ne može iz velikodušnosti prema korisniku naložiti povrat iznosa nižeg od vrijednosti potpore koju je potonji korisnik primio. S druge strane, Komisija nije ovlaštena da kao izraz svojega neslaganja s težinom nezakonitosti naloži povrat iznosa višeg od vrijednosti potpore koju je korisnik primio (presuda od 30. travnja 2014., Dunamenti Erőmű/Komisija, T‑179/09, neobjavljena, EU:T:2014:236, t. 198.).

               304

               Ta se sudska praksa primjenjuje i kad Komisija u svojoj odluci utvrđuje okvirni iznos potpore koji treba vratiti.

               305

               U ovom slučaju, kako bi utvrdila iznos potpore koji je potrebno vratiti, Komisija je za Ugovor iz 2006. izračunala godišnji iznos potpore koji se može vratiti za svaku godinu u kojoj se primjenjivao navedeni ugovor, i to na temelju negativnog dijela procijenjenog inkrementalnog toka (prihodi umanjeni za troškove) u trenutku sklapanja Ugovora iz 2006., kako je utvrđeno na temelju provedene analize inkrementalne profitabilnosti. Pojasnila je da taj iznos odgovara iznosima koje je svake godine trebalo odbiti od iznosa marketinških usluga ili pridodati naknadama zračne luke i naknadama za zemaljske usluge koje se obračunavaju tužiteljima kako bi diskontirana neto vrijednost Ugovora iz 2006. bila pozitivna, odnosno kako bi taj ugovor bio usklađen s načelom subjekta u tržišnom gospodarstvu (uvodna izjava 589. pobijane odluke).

               306

               Iz toga slijedi da je Komisija ispunila svoju obvezu izračuna vrijednosti potpore koju je tužitelj primio na temelju Ugovora iz 2006. Naime, suprotno tužiteljevim tvrdnjama, iz točke 305. ove presude proizlazi da je, kako bi to učinila, provela analizu inkrementalne profitabilnosti i usporedila, s jedne strane, iznose koje bi subjekt u tržišnom gospodarstvu bio spreman platiti za marketinške usluge ili koje bi zahtijevao od tužitelja za pružanje svojih usluga zračne luke i, s druge strane, iznose koje je CCIPB zaista platio ili primio.

               307

               Suprotno tomu, kako bi utvrdila iznos potpore koji treba vratiti, Komisija nije bila dužna ispitati je li se i u kojoj mjeri tužitelj stvarno koristio gospodarskom prednosti koja je posljedica iznosa koji odgovaraju negativnim godišnjim inkrementalnim tokovima i koju je ostvario zahvaljujući Ugovoru iz 2006. (vidjeti u tom smislu presudu od 21. prosinca 2016., Komisija/Aer Lingus i Ryanair Designated Activity, C‑164/15 P i C‑165/15 P, EU:C:2016:990, t. 100.).

               308

               Naime, povrat nezakonite potpore podrazumijeva povrat prednosti koja je njome nastala za korisnika, a ne povrat eventualne ekonomske koristi koju je on ostvario korištenjem te prednosti. Moguće je da takva korist ne bude jednaka prednosti koju čini navedena potpora, ili da se čak pokaže nepostojećom, a da pritom ta okolnost ne može opravdati nevraćanje te iste potpore, ili povrat iznosa koji se razlikuje od iznosa koji čini prednost nastalu nezakonitom potporom o kojoj je riječ (presuda od 21. prosinca 2016., Komisija/Aer Lingus i Ryanair Designated Activity, C‑164/15 P i C‑165/15 P, EU:C:2016:990, t. 92.).

               309

               Stoga nijedna tužiteljeva odluka da u cijelosti ili djelomično prednost stečenu Ugovorom iz 2006. prebaci na svoje klijente nije relevantna za utvrđivanje iznosa potpore koji treba vratiti (vidjeti u tom smislu presudu od 21. prosinca 2016., Komisija/Aer Lingus i Ryanair Designated Activity, C‑164/15 P i C‑165/15 P, EU:C:2016:990, t. 99.).

               310

               Isto tako, prednost, kako ju je identificirala Komisija u pobijanoj odluci, nije se sastojala u činjenici da je tužitelj mogao poboljšati svoj konkurentski položaj na tržištu. Ona se jednostavno sastojala u činjenici da je tužitelj unovčio nominalni iznos negativnih godišnjih inkrementalnih tokova koji je posljedica Ugovora iz 2006. Pitanje je li se tom prednosti koristio na određeni način na tržištu odnosi se na ocjenu eventualne koristi koju je mogao ostvariti korištenjem dodijeljene prednosti, pri čemu takva ocjena nije relevantna za povrat potpore (vidjeti u tom smislu presudu od 21. prosinca 2016., Komisija/Aer Lingus i Ryanair Designated Activity, C‑164/15 P i C‑165/15 P, EU:C:2016:990, t. 102.).

               311

               Konačno, s obzirom na to da je Komisija naložila povrat, u iznosu jednakom procijenjenom inkrementalnom toku, prednosti koja je posljedica Ugovora iz 2006. sklopljenog s CCIPB‑om, koji djeluje kao subjekt u tržišnom gospodarstvu, valja smatrati da se pobijanom odlukom samo ponovno uspostavila pravna situacija koja je prethodila isplati potpore (vidjeti u tom smislu presudu od 17. lipnja 1999., Belgija/Komisija, C‑75/97, EU:C:1999:311, t. 64. do 66.). Naime, povratom tog iznosa tužitelju se oduzima prednost koju je ostvario na tržištu u odnosu na svoje konkurente, a koja se sastojala od financijskih uvjeta koje ne bi dobila u uobičajenim tržišnim uvjetima.

               312

               Vrijednost navodnih pozitivnih vanjskih učinaka na Zračnu luku Pau i eventualna neučinkovitost te zračne luke nisu relevantne za ostvarenje cilja ponovne uspostave prijašnjeg stanja, koji je postignut jer tužitelj gubi prednost koju je stekao. Podredno, kriterijem subjekta u tržišnom gospodarstvu, koji se primjenjuje s ciljem utvrđivanja dodjeljuje li se određenom mjerom prednost, ne zahtijeva se minimalna učinkovitost u provedbi djelatnosti. Naime, prema sudskoj praksi, cilj je primjene tog kriterija utvrditi bi li se u sličnim okolnostima usporedivog privatnog ulagača moglo navesti na to da odobri predmetnu mjeru (vidjeti točku 119. ove presude). U tom pogledu valja uzeti u obzir strukturu troškova i prihoda javnog tijela čije se ponašanje uspoređuje s ponašanjem subjekta u tržišnom gospodarstvu.

               313

               Iz prethodno navedenih razmatranja proizlazi da se šesti tužbeni razlog ne može prihvatiti i da tužbu stoga treba odbiti u cijelosti.

         Troškovi

               314

               U skladu s člankom 134. stavkom 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da tužitelj nije uspio u postupku, valja mu naložiti snošenje vlastitih troškova i troškova Komisije, sukladno njezinu zahtjevu.

               Slijedom navedenog,
               OPĆI SUD (šesto prošireno vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Tužba se odbija.

                           2.

                           Transavia Airlines CV snosit će vlastite troškove i troškove Europske komisije.

                           Berardis

                           Papasavvas

                           Spielmann

                           Csehi

                           Spineanu‑Matei

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 13. prosinca 2018.
                     Potpisi

            [omissis]
      (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski
      (
            1
         )	Navedene su samo one točke presude za koje Opći sud smatra da ih je korisno objaviti.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 13. prosinca 2018.#CN protiv Europskog parlamenta.#Javna služba – Akreditirani parlamentarni asistenti – Članak 24. Pravilnika – Zahtjev za pomoć – Članak 12.a Pravilnika o osoblju za dužnosnike – Uznemiravanje – Savjetodavni odbor nadležan za pritužbe zbog uznemiravanja akreditiranih parlamentarnih asistenata protiv zastupnika u Europskom parlamentu te sprječavanje uznemiravanja na radnom mjestu – Odluka o odbijanju zahtjeva za pomoć – Pravo na saslušanje – Načelo kontradiktornosti – Odbijanje dostave mišljenja savjetodavnog odbora i izvješćâ o saslušanju svjedoka – Odbijanje tužene institucije da postupi u skladu s mjerom izvođenja dokazâ Općeg suda.#Predmet T-76/18.


Presuda Općeg suda (sudac pojedinac) od 29. siječnja 2019.#The GB Foods, SA protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak za proglašavanje žiga ništavim – Verbalni žig Europske unije YATEKOMO – Nacionalni figurativni žig yatecomeré – Dopuštenost novih elemenata kojima se podupire točnost općepoznate činjenice – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) i članak 53. stavak 1. točka (a) Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji su postali članak 8. stavak 1. točka (b) i članak 60. stavak 1. točka (a) Uredbe (EU) 2017/1001).#Predmet T-336/17.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 6. veljače 2019.#Kevin Karp protiv Europskog parlamenta.#Javna služba – Ugovorno osoblje – Razvrstavanje – Članak 90. stavak 2. Pravilnika o osoblju – Preuranjena žalba – Nepravilnost predsudskog postupka – Nedopuštenost – Autonomija pravnih sredstava – Neproduljenje ugovora članu ugovornog osoblja za pomoćne poslove u vezi s rodiljnim dopustom – Obveza obrazlaganja – Uzastopni ugovori na određeno vrijeme – Zloporaba prava – Pravo na saslušanje – Odgovornost.#Predmet T-580/17.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 14. veljače 2019.#Republika Poljska protiv Europske komisije.#FEDER – Odbijanje potvrde financijskog doprinosa velikom projektu – Članak 41. stavak 1. Uredbe (EZ) br. 1083/2006 – Ocjena usklađenosti velikog projekta s prioritetima operativnog programa – Članak 41. stavak 2. Uredbe br. 1083/2006 – Prekoračenje roka.#Predmet T-366/17.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 29. studenoga 2017.#Sophie Montel protiv Europskog parlamenta.#Pravilnik o isplati troškova i naknada zastupnicima u Europskom parlamentu – Naknada za parlamentarnu pomoć – Povrat neosnovano isplaćenih iznosa – Nadležnost glavnog tajnika – Electa una via – Prava obrane – Teret dokazivanja – Obveza obrazlaganja – Legitimna očekivanja – Politička prava – Jednako postupanje – Zlouporaba ovlasti – Neovisnost zastupnika – Pogreška koja se tiče činjenica – Proporcionalnost.#Predmet T-634/16.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 30. studenoga 2017.#Koton Mağazacilik Tekstil Sanayi ve Ticaret AŞ protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak za proglašavanje žiga ništavim – Figurativni žig Europske unije STYLO & KOTON – Apsolutni razlog za odbijanje – Članak 52. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 59. stavak 1. točka (b) Uredba (EU) 2017/1001) – Nepostojanje zle vjere.#Predmet T-687/16.


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 7. prosinca 2017.#Banco Santander, SA protiv Cristobaline Sánchez López.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Juzgado de Primera Instancia de Jerez de la Frontera.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 93/13/EEZ – Potrošački ugovori – Nepoštene odredbe – Ovlasti nacionalnog suda – Djelotvornost zaštite priznate potrošačima – Ugovor o hipotekarnom kreditu – Postupak izvansudske ovrhe na hipotekarnom jamstvu – Pojednostavljeni sudski postupak priznavanja stvarnih prava stjecatelja.#Predmet C-598/15.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      7. prosinca 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 93/13/EEZ – Potrošački ugovori – Nepoštene odredbe – Ovlasti nacionalnog suda – Djelotvornost zaštite priznate potrošačima – Ugovor o hipotekarnom kreditu – Postupak izvansudske ovrhe na hipotekarnom jamstvu – Pojednostavljeni sudski postupak priznavanja stvarnih prava stjecatelja”
      U predmetu C‑598/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Juzgado de Primera Instancia de Jerez de la Frontera (Prvostupanjski sud u Jerez de la Fronteri, Španjolska), odlukom od 9. studenoga 2015., koju je Sud zaprimio 16. studenoga 2015., u postupku

         Banco Santander SA

      protiv

         Cristobaline Sánchez López

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: J. L. da Cruz Vilaça, predsjednik vijeća, E. Levits (izvjestitelj), A. Borg Barthet, M. Berger i F. Biltgen, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: L. Carrasco Marco, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 26. travnja 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Banco Santander SA, J. M. Rodríguez Cárcamo i A. M. Rodríguez Conde, abogados,

               –

               za španjolsku vladu, M. J. García‑Valdecasas Dorrego, u svojstvu agenta,

               –

               za Europsku komisiju, J. Baquero Cruz, N. Ruiz García i D. Roussanov, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 29. lipnja 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 3., 6. i 7. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima (SL 1993., L 95, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 24.)

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između društva Banco Santander SA i Cristobaline Sánchez López u vezi s postupkom priznavanja stvarnih prava koja se izvode iz stjecanja stambenog objekta potonje u korist društva u okviru postupka dodjele.

         Pravni okvir

         Direktiva 93/13

               3

               Članak 1. stavak 2. Direktive 93/13 glasi kako slijedi:
               „Ugovorne odredbe koje su odraz obaveznih zakonskih ili regulatornih odredaba i odredaba ili načela međunarodnih konvencija u kojima su države članice ili [Europska unija] stranke, posebno u području prijevoza, ne podliježu odredbama ove direktive.”

               4

               Na temelju članka 3. stavka 1. te direktive:
               „Ugovorna odredba o kojoj se nisu vodili pojedinačni pregovori smatra se nepoštenom ako u suprotnosti s uvjetom o dobroj vjeri, na štetu potrošača prouzroči znatniju neravnotežu u pravima i obvezama stranaka, proizašlima iz ugovora.”

               5

               Članak 6. stavak 1. spomenute direktive određuje:
               „Države članice utvrđuju da u ugovoru koji je prodavatelj robe ili pružatelj usluge sklopio s potrošačem prema nacionalnom pravu nepoštene odredbe nisu obvezujuće za potrošača, a da ugovor u tim uvjetima i dalje obvezuje stranke ako je u stanju nastaviti važiti i bez tih nepoštenih odredaba.”

               6

               Članak 7. stavak 1. te direktive propisuje:
               „U interesu potrošača i tržišnih konkurenata države članice osiguravaju da postoje primjerena i djelotvorna sredstva za sprečavanje stalnog korištenja nepoštenih odredaba u ugovorima koji prodavatelji robe i pružatelji usluga sklapaju s potrošačima.”

         Španjolsko pravo

               7

               Članak 250. stavak 1. Leya 1/2000 de l’Enjuiciamento civil (Zakon 1/2000 o parničnom postupku, BOE br. 7 od 8. siječnja 2000., str. 575.; u daljnjem tekstu: Zakon o parničnom postupku) propisuje:
               „Sud u okviru pojednostavljenog postupka, bez obzira na iznos, odlučuje o sljedećim zahtjevima:
               […]

                        7°

                        zahtjevima koje su podnijeli nositelji stvarnih prava upisanih u zemljišnu knjigu čiji je cilj ostvarivanje tih prava u odnosu na one koji im se protive ili ometaju njihovo izvršavanje, pri čemu nemaju upisano pravo koje bi opravdalo protivljenje ili ometanje.

                  […]”

               8

               Na temelju članka 444. stavka 2. Zakona o parničnom postupku tuženik mora na zahtjev tužitelja uplatiti jamstvo koje je odredio sud kako bi se mogao protiviti zahtjevu podnesenom u okviru postupka iz članka 250. stavka 1. točke 7. tog zakona. Osim toga, razlozi za prigovor koje tuženik ima pravo istaknuti taksativno su navedeni u članku 444. stavku 2. spomenutog zakona. Ti razlozi ne obuhvaćaju postojanje nepoštenih odredaba u ugovoru o hipotekarnom kreditu na temelju kojeg je došlo do izvansudske prodaje opterećenog dobra.

               9

               Na temelju članka 440. stavka 2. Zakona o parničnom postupku, ako se tuženik ne pojavi pred sudom ili se pojavi a da nije uplatio jamstvo koje je odredio sud, potonji je dužan, nakon što ga sasluša, donijeti odluku kojom se nalaže „predaja” nekretnine i iseljenje njezina stanara.

               10

               Ostvarivanje prava koja proizlaze iz upisa hipoteke uređeno je, među ostalim, člankom 41. Decreta por el que se aprueba la nueva redacción oficial de la Ley Hipotecaria (Dekret kojim se odobrava nova službena verzija Hipotekarnog zakona) od 8. veljače 1946. (BOE br. 58 od 27. veljače 1946., str. 1518.; u daljnjem tekstu: Hipotekarni zakon). Tom je odredbom, u verziji koja se primjenjuje na glavni predmet, predviđeno sljedeće:
               „Stvarnopravne tužbe koje proizlaze iz upisanih prava mogu se podnijeti u okviru pojednostavljenog postupka uređenog [Zakonom o parničnom postupku] protiv osoba koje se, iako nemaju upisano pravo, protive tim pravima ili ometaju njihovo ostvarivanje. […]”

               11

               Članak 129. stavak 1. Hipotekarnog zakona, u verziji koja se primjenjuje na glavni predmet, glasi kako slijedi:
               „Ovrha na temelju hipoteke može se provesti:

                        a)

                        izravno na imovini opterećenoj hipotekom, pri čemu njezino provođenje podliježe odredbama [Zakona o parničnom postupku] […].

                        b)

                        izvansudskom prodajom imovine opterećene hipotekom, u skladu s člankom 1858. Građanskog zakonika, pod uvjetom da je to predviđeno u aktu o zasnivanju hipoteke samo u slučaju neplaćanja glavnice ili kamata na iznos jamstva.”

               12

               Odredbe koje se odnose na izvansudsku prodaju, a sadržane su u članku 129. Hipotekarnog zakona, izmijenjene su člankom 3. stavkom 3. Leya 1/2013 de medidas para reforzar la protección a los deudores hipotecarios, reestructuración de deuda y alquiler social (Zakon br. 1/2013 o mjerama za jačanje zaštite hipotekarnih dužnika, restrukturiranju duga i socijalnoj najamnini) od 14. svibnja 2013. (BOE br. 116 od 15. svibnja 2013., str. 36373.). Te se izmjene primjenjuju na postupak izvansudske prodaje imovine opterećene hipotekom koji je započeo nakon stupanja na snagu Zakona br. 1/2013, bez obzira na datum donošenja akta kojim je hipoteka osnovana. Na temelju tih izmjena, javni bilježnik odlučuje o obustavi provedbe postupaka izvansudske prodaje započete prije stupanja na snagu tog zakona i prodaje u kojoj nije došlo do dodjele imovine opterećene hipotekom kada u prekluzivnom roku od mjesec dana od dana stupanja na snagu spomenutog zakona jedna od stranaka dokaže da je u skladu s odredbama članka 129. Hipotekarnog zakona pred nadležnim sudom podnijela tužbu zbog nepoštenosti jedne od odredaba ugovora o hipotekarnom kreditu na kojem se temelji izvansudska prodaja ili odredbe kojom se određuje potraživi iznos.

               13

               Članak 234. i sljedeći članci Decreta de 14 de febrero de 1947 por el que se aprueba el Reglamento Hipotecario (Hipotekarna uredba, BOE br. 106 od 16. travnja 1947., str. 2238.) uređuju odvijanje postupka izvansudske prodaje navedene u članku 129. Hipotekarnog zakona. Te odredbe Hipotekarne uredbe nisu mijenjane nakon što je članak 129. Hipotekarnog zakona izmijenjen Zakonom br. 1/2013.

               14

               Na temelju članka 234. Hipotekarne uredbe:
               „1.   Postupkom izvansudske ovrhe na temelju hipoteke predviđenim člankom 129. [Hipotekarnog zakona] zahtijeva se da je aktom kojim je hipoteka osnovana propisano da se taj postupak primjenjuje na stranke i da su u njemu navedene sljedeće informacije:

                        1)

                        vrijednost nekretnine koju procjenjuju zainteresirane osobe kako bi služila kao polazišna vrijednost u prodaji na dražbama […]

                        2)

                        adresa koju hipotekarni dužnik odredi za dostavu zahtjeva i obavijesti […]

                        3)

                        osoba koja se u određeno vrijeme mora suglasiti s aktom o prodaji nekretnine u ime hipotekarnog dužnika. U tu se svrhu može imenovati sam vjerovnik.

                  2.   Odredba na temelju koje stranke koje uzimaju kredit i osiguravaju ga hipotekom prihvaćaju postupak izvansudske ovrhe na temelju hipoteke mora biti navedena odvojeno od ostalih odredaba akta.”

               15

               Članak 236.-l te uredbe predviđa:
               „1.   Nakon što je provjerena najpovoljnija ponuda ili dodjela imovine i, po potrebi, utvrđena cijena, javni bilježnik uvrštava akt na godišnji popis dokumenata koje je ovjerio, a najbolji ponuditelj ili ugovaratelj, s jedne strane, i vlasnik stambenog objekta, s druge strane, daju svoju suglasnost u javnobilježničkom aktu.
               […]
               3.   Javna isprava dovoljan je temelj za upis (u zemljišnu knjigu) najpovoljnijeg ponuditelja ili ugovaratelja […].”

               16

               Članak 236.-m navedene uredbe određuje:
               „Ugovaratelj može predaju stečene imovine zahtijevati pri prvostupanjskom sudu u mjestu u kojem se ona nalazi.”

               17

               Članak 236.-ñ navedene uredbe predviđa da javni bilježnik obustavlja radnje samo ako dokumenti dokazuju postojanje kaznenog postupka čiji je predmet moguće krivotvorenje hipotekarnog naslova o kojem je riječ ili ako zemljišnoknjižni službenik priopći da je kasnije podnesen zahtjev za poništenje hipoteke […]. U tim okolnostima, javni bilježnik obustavlja postupak izvansudske ovrhe na temelju hipoteke sve do, ovisno o slučaju, završetka kaznenog odnosno zemljišnoknjižnog postupka. Postupak izvansudske ovrhe na temelju hipoteke nastavlja se na zahtjev vjerovnika ako naslov nije proglašen krivotvorenim ili ako poništenje hipoteke nije upisano.

               18

               Članak 236.-o Hipotekarne uredbe glasi kako slijedi:
               „Što se tiče ostalih iznimki na koje bi se mogli pozvati dužnik, treće osobe posjednici i ostale zainteresirane osobe, treba poštovati odredbe posljednjih pet stavaka članka 132. [Hipotekarnog zakona] kada se on primjenjuje.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               19

               C. Sánchez López sklopila je 21. prosinca 2004. s Bancom Español de Crédito SA, koji je postao Banco Santander, ugovor o kreditu za kupnju stambenog objekta, osiguran hipotekarnim jamstvom.

               20

               Člankom 11. tog ugovora, naslovljenim „Izvansudski postupak”, propisano je:
               „U slučaju da se ovrha na temelju hipotekarnog jamstva provede u izvansudskom postupku na koji upućuje članak 129. [Hipotekarnog zakona] te članak 234. i sljedeći [Hipotekarne uredbe], ugovorne stranke, uz izričito prihvaćanje da se na njih primijeni taj postupak, navode sljedeće: 1. Vrijednosti na temelju kojih su procijenjeni stambeni objekti opterećeni hipotekom za potrebe utvrđivanja početne vrijednosti na dražbi iste su kao one iz točke 1. stavka 2. prethodne odredbe; 2. Adresa za eventualnu dostavu zahtjeva i obavijesti, što su je naznačile stranke koje su potpisale ugovor o kreditu i ustanovile hipoteku ista je kao ona koja je u tu svrhu navedena u prethodnoj odredbi; 3. Stranka koja zasniva hipoteku određuje banku koja u njezino ime, posredstvom svojih statutarnih odnosno zakonskih zastupnika, sklapa akt o prodaji stambenih objekata opterećenih hipotekom.”

               21

               Na zahtjev Banca Santander postupak izvansudske ovrhe na hipotekarnom jamstvu pokrenut je pred javnim bilježnikom 24. ožujka 2011. i završen je 15. prosinca 2011. dodjelom stambenog objekta opterećenog hipotekom vjerovniku za 59,7 % vrijednosti na koju je bio procijenjen za potrebe ovrhe na hipotekarnom jamstvu. C. Sánchez López ostala je dužna iznos od 13482,97 eura.

               22

               Javni bilježnik sastavio je 23. veljače 2012. javni akt o prodaji stambenog objekta u korist Banca Santander bez intervencije C. Sánchez López, koju je u tu svrhu u skladu s člankom 11. ugovora o hipotekarnom kreditu zastupao sam Banco Santander.

               23

               Na temelju upisa u zemljišnu knjigu izvršenog po aktu o prodaji od 23. veljače 2012. Banco Santander podnio je 23. rujna 2014. zahtjev na temelju članka 250. stavka 1. točke 7. Zakona o parničnom postupku pred sudom koji je uputio zahtjev – Juzgadom de Primera Instancia de Jerez de la Frontera (Prvostupanjski sud u Jerez de la Fronteri, Španjolska) – kako bi ishodio odluku kojom se nalaže „predaja” predmetnog stambenog objekta u njegov posjed i iseljenje C. Sánchez López iz njega.

               24

               Osim toga, Banco Santander zatražio je da se kao jamstvo odredi iznos od 10000 eura koji C. Sánchez López mora platiti kako bi prigovorila njegovu zahtjevu.

               25

               U okviru tog postupka, C. Sánchez López nije se pojavila pred sudom koji je uputio zahtjev.

               26

               Potonji dvoji o sukladnosti odredaba nacionalnog prava kojima se uređuje izvansudska ovrha na hipotekarnom jamstvu i postupak „predaje” s Direktivom 93/13, s obzirom na činjenicu da sud koji odlučuje o zahtjevu u okviru postupka iz članka 250. stavka 1. točke 7. Zakona o parničnom postupku ne može po službenoj dužnosti ili na prijedlog stranke proglasiti nepoštenom odredbu ugovora o kreditu, osiguranog hipotekom koja je realizirana.

               27

               U tim je okolnostima Juzgado de Primera Instancia de Jerez de la Frontera (Prvostupanjski sud u Jerez de la Fronteri, Španjolska) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Je li [članku 3. stavcima 1. i 2., članku 6. stavku 1. i članku 7. stavku 1. Direktive 93/13] te njezinim ciljevima protivan nacionalni propis kojim se ustanovljava postupak poput onog iz članka 250. stavka 1. točke 7. [Zakona o parničnom postupku] koji, s jedne strane, obvezuje nacionalni sud na donošenje odluke o predaji u posjed stambenog objekta pod hipotekom osobi kojoj je dodijeljen u postupku izvansudske ovrhe i koji, s druge strane, u skladu s važećim režimom iz članka 129. Hipotekarnog zakona […] te iz članaka 234. do 236.-o [Hipotekarne uredbe] […] ne predviđa ni mogućnost provođenja sudskog nadzora nepoštenih odredaba po službenoj dužnosti ni mogućnost da se dužnik s uspjehom pozove na njihovo postojanje kako bi spriječio ostvarenje založnog prava, bilo u postupku izvansudske ovrhe bilo u okviru posebnog sudskog postupka?

                        2.

                        Je li gore navedenim odredbama Direktive [93/13] i njezinim ciljevima protivna nacionalna odredba poput [one proizišle iz Zakona br. 1/2013 kojim je izmijenjen Hipotekarni zakon], na temelju koje javni bilježnik može obustaviti postupak izvansudske ovrhe na temelju hipoteke koji je pokrenut prije stupanja na snagu Zakona 1/2013 samo ako potrošač dokaže da je podnio zasebnu tužbu zbog nepoštenosti određene odredbe u ugovoru o hipotekarnom kreditu na kojem se temelji izvansudska prodaja ili u kojem se određuje iznos koji je moguće zahtijevati prilikom ostvarivanja založnog prava, i to u roku od mjesec dana od dana objave Zakona 1/2013, bez osobnog obavještavanja potrošača o tom roku, a u svakom slučaju prije nego što javni bilježnik odluči o dodjeli?

                        3.

                        Treba li gore navedene članke Direktive [93/13], njezin cilj i obvezu koju nameće nacionalnim sudovima da po službenoj dužnosti ispitaju postojanje nepoštenih odredaba u potrošačkim ugovorima bez potrebe da potrošač to zahtijeva, tumačiti na način da nacionalnom sudu dopuštaju da u postupcima poput onog ustanovljenog člankom 250. stavkom 1. točkom 7. [Zakona o parničnom postupku] ili u postupku ‚izvansudske prodaje’ uređene člankom 129. [Hipotekarnog zakona] ne primijeni nacionalno pravo koje ne dopušta takav sudski nadzor po službenoj dužnosti, uzimajući u obzir jasnoću odredaba [navedene] direktive i ustaljenu sudsku praksu [Suda] u pogledu obveze nacionalnih sudova da u sporovima o potrošačkim ugovorima po službenoj dužnosti ispitaju postojanje nepoštenih odredaba?

                        4.

                        Je li spomenutim odredbama Direktive [93/13] i njezinim ciljevima protivna nacionalna odredba poput članka 129. [LH‑a], u verziji koja proizlazi iz Zakona 1/2013, koji kao jedino djelotvorno sredstvo zaštite prava potrošača utvrđenih navedenom direktivom – kad je riječ o postupcima izvansudske ovrhe na temelju hipoteke koji uključuju potrošače – predviđa tek mogućnost da javni bilježnik upozori na postojanje nepoštene odredbe ili mogućnost da potrošač – ovršenik podnese tužbu u zasebnom sudskom postupku prije nego što javni bilježnik dodijeli nekretninu nad kojom se ovrha provodi?

                        5.

                        Je li gore navedenim odredbama Direktive [93/13] i njezinim ciljevima protivna nacionalna odredba poput članka 129. [LH‑a], u verziji koja proizlazi iz Zakona 1/2013 i članaka 234. do 236. [RH‑a], kojom se ustanovljuje postupak izvansudske ovrhe po ugovorima o hipotekarnom kreditu koje prodavatelji robe ili pružatelji usluga sklapaju s potrošačima, prema kojem uopće nije moguće po službenoj dužnosti provoditi sudski nadzor nepoštenih odredaba?”

         O prethodnim pitanjima

         Drugo, četvrto i peto pitanje

               28

               Svojim drugim, četvrtim i petim pitanjem, koja valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev dvoji o sukladnosti članka 129. Hipotekarnog zakona, kako je izmijenjen Zakonom br. 1/2013, i njegovih provedbenih odredaba s Direktivom 93/13.

               29

               U tom pogledu, iz odluke kojom je upućen zahtjev proizlazi da je ovršni postupak na temelju hipoteke, koji je prethodio glavnom postupku, pokrenut 24. ožujka 2011. i okončan 23. veljače 2012.

               30

               Međutim, u skladu sa Zakonom br. 1/2013, izmjene koje on donosi primjenjuju se na izvansudske prodaje dobara opterećenih hipotekom nad kojima je postupak ovrhe započeo nakon stupanja na snagu tog zakona, to jest 15. svibnja 2013.

               31

               Slijedom navedenog, budući da odredbe nacionalnog prava obuhvaćene drugim, četvrtim i petim pitanjem nisu primjenjive ratione temporis na glavni postupak i da iz odluke kojom je upućen zahtjev nije vidljivo zbog čega bi te odredbe bile relevantne za rješenje spora, navedena pitanja valja proglasiti nedopuštenima.

         Prvo i treće pitanje

               32

               Svojim prvim i trećim pitanjem, koja valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 6. stavak 1. i članak 7. stavak 1. Direktive 93/13 tumačiti na način da im je protivno nacionalno zakonodavstvo poput onog u glavnom postupku, na temelju kojeg je nakon okončanja za to predviđenog postupka nacionalni sud dužan dodijeliti puni posjed nekretnine njegovu stjecatelju, pri čemu ni postupak izvansudske ovrhe na hipotekarnom jamstvu koje je ustanovio prvotni vlasnik te nekretnine ni postupak u kojem o zahtjevu stjecatelja odlučuje taj sud ne dopuštaju spomenutom prvotnom vlasniku da kao potrošač istakne postojanje nepoštene odredbe u ugovoru o hipotekarnom kreditu koji je bio predmet izvansudske ovrhe i, prema potrebi, je li nacionalni sud dužan ne primijeniti to nacionalno zakonodavstvo.

               33

               Kao prvo, Banco Santander i španjolska vlada ne mogu se pozvati na neprimjenjivost Direktive 93/13, oslanjajući se na njezin članak 1. stavak 2. Naime, u predmetnom se slučaju pred sudom koji je uputio zahtjev ne postavlja pitanje nepoštenosti, u smislu članka 3. te direktive, odredbe ugovora o hipotekarnom kreditu koji on ispituje, nego je riječ o njegovim dvojbama u pogledu učinka što ga na djelotvornost zaštite koju potrošačima pruža Direktiva 93/13 ima pojednostavljeni postupak izvansudske ovrhe iz članka 129. Hipotekarnog zakona – na koji upućuje spomenuta odredba ugovora – kao i postupak „predaje” iz članka 41. Hipotekarnog zakona i članka 250. Zakona o parničnom postupku, s obzirom na činjenicu da potrošač u tom postupku ne može korisno istaknuti postojanje nepoštene odredbe u ugovoru o kojem je riječ.

               34

               Kao drugo, treba podsjetiti da u skladu s člankom 6. stavkom 1. Direktive nepoštene odredbe u ugovoru s prodavateljem robe ili pružateljem usluga ne mogu obvezivati potrošača.

               35

               Nadalje, na temelju članka 7. stavka 1. te direktive, države članice osiguravaju da u interesu potrošača i tržišnih konkurenata postoje primjerena i djelotvorna sredstva za sprečavanje korištenja nepoštenih odredaba u ugovorima koje prodavatelji robe i pružatelji usluga sklapaju s potrošačima.

               36

               Naime, sustav zaštite koji je proveden Direktivom 93/13 temelji se na ideji da se potrošač nalazi u potčinjenom položaju u odnosu na prodavatelja robe ili pružatelja usluga u pogledu kako pregovaračke moći tako i informiranosti, što je situacija koja ga navodi da pristane na uvjete koje je ranije sastavio prodavatelj robe ili pružatelj usluge bez mogućnosti da na njih utječe (presude od 10. rujna 2014., Kušionová, C‑34/13, EU:C:2014:2189, t. 48. i od 1. listopada 2015., ERSTE Bank Hungary, C‑32/14, EU:C:2015:637, t. 39.).

               37

               Prema tome, ne može se zajamčiti poštovanje prava dodijeljenih Direktivom 93/13 ako ne postoji djelotvoran nadzor moguće nepoštene naravi odredaba ugovora koji je temelj ovrhe (vidjeti u tom smislu presude od 14. ožujka 2013., Aziz, C‑415/11, EU:C:2013:164, t. 59. i od 18. veljače 2016., Finanmadrid EFC, C‑49/14, EU:C:2016:98, t. 46).

               38

               Kada je konkretno riječ o postupku ovrhe na hipotekarnom jamstvu koji se vodi pred javnim bilježnikom, valja podsjetiti da odgovarajuća i djelotvorna sredstva za sprječavanje daljnjeg korištenja nepoštenih uvjeta u potrošačkim ugovorima moraju podrazumijevati odredbe koje omogućuju da se potrošačima zajamči djelotvorna sudska zaštita, dajući im mogućnost da pred sudom osporavaju sporni ugovor, uključujući i u stadiju njegova prisilnog izvršenja, i to u razumnim postupovnim rokovima, tako da za izvršavanje njihovih prava nisu propisani uvjeti, osobito glede rokova ili troškova koji pretjerano otežavaju ili u praksi onemogućavaju izvršavanje prava zajamčenih Direktivom 93/13 (presuda od 1. listopada 2015., ERSTE Bank Hungary, C‑32/14, EU:C:2015:637, t. 59.).

               39

               U predmetnom slučaju valja istaknuti koje su to značajke postupka pokrenutog pred sudom koji je uputio zahtjev i u čemu su posebnosti glavnog postupka koje proizlaze iz odluke kojom je upućen zahtjev.

               40

               U tom smislu, predmet glavnog postupka odnosi se na zaštitu stvarnih prava vlasništva koje je stekao Banco Santander nakon prodaje na dražbi.

               41

               S tim u vezi, čini se da sud koji je uputio zahtjev smatra da postupak koji je predviđen u članku 41. Hipotekarnog zakona i članku 250. Zakona o parničnom postupku predstavlja nastavak izvansudske ovrhe na temelju hipoteke koju je C. Sánchez López ustanovila u korist Banca Santander, tako da – kada je riječ o primjenjivosti Direktive 93/13 – ta veza dopušta zanemarivanje činjenice da je provedena ovrha na hipotekarnom jamstvu, da je nekretnina prodana i da su stvarna prava na njoj prenesena.

               42

               Unatoč tomu, iz informacija kojima raspolaže Sud proizlazi da je, u skladu s nacionalnim zakonodavstvom, cilj tužbe podnesene sudu koji je uputio zahtjev osigurati zaštitu stvarnih prava upisanih u zemljišnu knjigu, neovisno o načinu na koji su ona stečena.

               43

               Prema tome, taj postupak odvija se nakon prijenosa vlasništva na nekretnini te ga pokreće njezin novi vlasnik na temelju upisa svojih vlasničkih prava u zemljišnu knjigu i to protiv svakog tko se protivi tim pravima ili ometa njihovo ostvarivanje.

               44

               Slijedom navedenoga, s jedne strane, glavni postupak ne odnosi se na postupak prisilne ovrhe na hipotekarnom jamstvu predviđen ugovorom o kreditu između C. Sánchez López i Banca Santander, nego na zaštitu stvarnih prava povezanih s vlasništvom koje je potonji zakonito stekao nakon prodaje na dražbi.

               45

               Također, iako je u predmetnom slučaju vlasnik nekretnine u glavnom postupku hipotekarni vjerovnik, to jest Banco Santander, nakon okončanja izvansudske ovrhe na temelju hipoteke, poput one koja je prethodila spornom postupku pred sudom koji je uputio zahtjev, sve zainteresirane treće osobe mogu postati vlasnikom te nekretnine i stoga imati interes za pokretanje postupka „predaje”. Kada bi se u tim okolnostima dopustilo da dužnik koji je ustanovio hipoteku na toj nekretnini istakne njezinu stjecatelju prigovore koji se tiču ugovora o hipotekarnom kreditu – za koji je moguće da mu stjecatelj nije bio stranka – ugrozila bi se pravna sigurnost postojećih vlasničkih odnosa.

               46

               S druge strane, iako je presuđeno da se – osobito kada je riječ o postupcima ovrha na hipotekarnim jamstvima – ne može zajamčiti poštovanje prava dodijeljenih Direktivom 93/13 ako ne postoji djelotvoran nadzor moguće nepoštene naravi odredaba ugovora koji je temelj za ovrhu (vidjeti u tom smislu presude od 14. ožujka 2013., Aziz, C‑415/11, EU:C:2013:164 C‑415/11, t. 59. i od 18. veljače 2016., Finanmadrid EFC, C‑49/14, EU:C:2016:98, t. 46.), valja naglasiti da je pravo na kojem se temelji tužba podnesena sudu koji je uputio zahtjev u predmetnom slučaju vlasničko pravo upisano u sudski registar, a ne ugovor o hipotekarnom kreditu kojim je utvrđeno jamstvo na kojem je provedena izvansudska ovrha.

               47

               U tim okolnostima nije moguće korisno se pozvati na odredbe Direktive 93/13 kako bi se onemogućilo priznavanje i zaštita stvarnih prava vlasnika spomenute nekretnine.

               48

               U svakom slučaju, kao prvo, iako je cilj Direktive 93/13 osigurati zaštitu koju pruža potrošačima do te mjere da se nacionalnom sudu nalaže da po službenoj dužnosti ispita nepoštenost ugovorne odredbe koja ulazi u područje njezine primjene, važno je naglasiti da se na njezine odredbe nemoguće korisno pozvati ako nema nikakve naznake o mogućem postojanju potencijalno nepoštene odredbe u ugovoru o hipotekarnom kreditu po kojem je provedena izvansudska ovrha.

               49

               Kao drugo, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 70. svojeg mišljenja, a što treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev, čini se da je C. Sánchez López tijekom izvansudskog postupka prijenosa imovine opterećene hipotekom imala priliku protiviti se tom postupku ili zatražiti njegovu odgodu zbog postojanja nepoštene odredbe u ugovoru o hipotekarnom kreditu i pritom zahtijevati donošenje privremenih mjera za obustavu prodaje nekretnine koja je bila u njezinu vlasništvu. Upravo je u postupku hipotekarne ovrhe sud pred kojim je on pokrenut mogao, prema potrebi po službenoj dužnosti, ispitati moguću nepoštenost odredaba u ugovoru o hipotekarnom kreditu.

               50

               Iz svih tih razmatranja proizlazi da se članak 6. stavak 1. i članak 7. stavak 1. Direktive 93/13 ne primjenjuju na postupak poput onog u glavnoj stvari, koji je pokrenuo stjecatelj nekretnine nakon izvansudske ovrhe na hipotekarnom jamstvu koje je na toj nekretnini ustanovio potrošač u korist vjerovnika – prodavatelja robe ili pružatelja usluga – i koji ima za cilj zaštitu stjecateljevih zakonito stečenih stvarnih prava s obzirom na to da, s jedne strane, taj postupak ne ovisi o pravnom odnosu koji je vjerovnika – prodavatelja robe ili pružatelja usluga – povezivao s potrošačem i s obzirom na to da je, s druge strane, provedena ovrha na hipotekarnom jamstvu, da je nekretnina prodana i stvarna prava na njoj prenesena, a da se potrošač nije koristio pravnim sredstvima koja su predviđena s tim u vezi.

         Troškovi

               51

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                     Članak 6. stavak 1. i članak 7. stavak 1. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima ne primjenjuju se na postupak poput onog u glavnoj stvari, koji je pokrenuo stjecatelj nekretnine nakon izvansudske ovrhe na hipotekarnom jamstvu koje je na toj nekretnini ustanovio potrošač u korist vjerovnika – prodavatelja robe ili pružatelja usluga – i koji ima za cilj zaštitu stjecateljevih zakonito stečenih stvarnih prava s obzirom na to da, s jedne strane, taj postupak ne ovisi o pravnom odnosu koji je vjerovnika – prodavatelja robe ili pružatelja usluga – povezivao s potrošačem i s obzirom na to da je, s druge strane, provedena ovrha na hipotekarnom jamstvu, da je nekretnina prodana i stvarna prava na njoj prenesena, a da se potrošač nije koristio pravnim sredstvima koja su predviđena s tim u vezi.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: španjolski