title: Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 15. rujna 2016.#Crosfield Italia Srl protiv Europske agencije za kemikalije.#REACH – Naknada za registraciju tvari – Smanjenje odobreno mikropoduzećima, malim i srednjim poduzećima – Pogreška u izjavi o veličini poduzeća – Preporuka 2003/361/EZ – Odluka kojom se određuje upravna pristojba – Obveza obrazlaganja.#Predmet T-587/14.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (šesto vijeće)
      15. rujna 2016. (
            *1
         )
      „REACH — Naknada za registraciju tvari — Smanjenje odobreno mikropoduzećima, malim i srednjim poduzećima — Pogreška u izjavi o veličini poduzeća — Preporuka 2003/361/EZ — Odluka kojom se određuje upravna pristojba — Obveza obrazlaganja“
      U predmetu T‑587/14,

         Crosfield Italia Srl, sa sjedištem u Veroni (Italija), koji zastupa M. Baldassarri, odvjetnik,
      tužitelj,
      protiv

         Europske agencije za kemikalije (ECHA), koju su zastupali M. Heikkilä, A. Iber, E. Bigi, J.-P. Trnka i E. Maurage, zatim M. Heikkilä, E. Bigi, J.-P. Trnka i E. Maurage, u svojstvu agenata, uz asistenciju C. Garcie Molyneuxa, odvjetnika,
      tuženika,
      povodom, s jedne strane, zahtjeva na temelju članka 263. UFEU‑a za poništenje odluke ECHA‑e SME (2013) 4672 od 28. svibnja 2014. kojom se utvrđuje da tužitelj ne ispunjava uvjete za smanjenje naknade predviđene za mala poduzeća i kojom mu se određuje upravna pristojba, i, s druge strane, zahtjeva na temelju članka 263. UFEU‑a za poništenje računa koje je izdala ECHA nakon usvajanja odluke SME(2013) 4672,
      OPĆI SUD (šesto vijeće),
      u sastavu: S. Frimodt Nielsen, predsjednik, F. Dehousse (izvjestitelj) i A. M. Collins, suci,
      tajnik: J. Palacio González, glavni administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 16. prosinca 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

         Okolnosti spora

               1

               Tužitelj Crosfield Italia Srl registrirao je 9. i 29. rujna 2010. više tvari u skladu s Uredbom (EZ) br. 1907/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 18. prosinca 2006. o registraciji, evaluaciji, autorizaciji i ograničavanju kemikalija (REACH) i osnivanju Europske agencije za kemikalije te o izmjeni Direktive 1999/45/EZ i stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EEZ) br. 793/93 i Uredbe Komisije (EZ) br. 1488/94 kao i Direktive Vijeća 76/769/EEZ i direktiva Komisije 91/155/EEZ, 93/67/EEZ, 93/105/EZ i 2000/21/EZ (SL L 396, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 23., str. 3.).

               2

               Tijekom postupka registracije tužitelj je naveo da je on „malo poduzeće” u smislu Preporuke Komisije 2003/361/EZ od 6. svibnja 2003. o definiciji mikropoduzeća, malih i srednjih poduzeća (SL L 124, str. 36.). Zahvaljujući toj izjavi smanjena mu je naknada koja se treba platiti za svaku prijavu za registraciju, kako je predviđena člankom 6. stavkom 4. Uredbe br. 1907/2006. U skladu s člankom 74. stavkom 1. te uredbe, ta je naknada bila definirana Uredbom Komisije (EZ) br. 340/2008 od 16. travnja 2008. o naknadama i pristojbama plativima Europskoj agenciji za kemikalije u skladu s Uredbom (EZ) br. 1907/2006 (SL L 107, str. 6.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 25., str. 283.). Prilog I. Uredbi br. 340/2008 sadržava iznose naknada koje se plaćaju za prijave za registraciju podnesene na temelju članka 6. Uredbe br. 1907/2006 kao i smanjenja naknada odobrena mikropoduzećima, malim i srednjim poduzećima (u daljnjem tekstu: MSP). Nadalje, prema članku 13. stavku 4. Uredbe br. 340/2008, ako fizička ili pravna osoba koja tvrdi da ima pravo na smanjenje ili oslobađanje od plaćanja neke naknade ne može dokazati da ima pravo na takvo smanjenje ili oslobađanje, Europska agencija za kemikalije (ECHA) zaračunava puni iznos naknade ili pristojbe, kao i upravnu pristojbu. S tim u vezi, Upravni odbor ECHA‑e 12. studenoga 2010. donio je Odluku MB/D/29/2010 o klasifikaciji usluga za koje se zaračunavaju pristojbe (u daljnjem tekstu: Odluka MB/D/29/2010). U članku 2. i tablici 1. iz Priloga toj odluci, kako je izmijenjena Odlukom Upravnog odbora ECHA‑e MB/21/2012/D od 12. veljače 2013. navedeno je da upravna pristojba iz članka 13. stavka 4. Uredbe br. 340/2008 iznosi 19900 eura za veliko poduzeće, 13900 eura za srednje poduzeće i 7960 eura za malo poduzeće.

               3

               ECHA je 9. i 29. rujna 2010. izdala dva računa (br. 10007578 i 10004921), svaki na iznos od 9300 eura. Taj iznos u skladu s Prilogom I. Uredbi br. 340/2008, u verziji koja se primjenjivala u trenutku nastanka činjenica, odgovarao je iznosu naknade za malo poduzeće, u okviru zajedničke prijave, za tvari u količini iznad 1000 tona.

               4

               ECHA je 11. veljače 2013. pozvala tužitelja da podnese određen broj dokumenata kako bi provjerila izjavu kojom je on naveo da je malo poduzeće.

               5

               ECHA je 28. svibnja 2014. nakon razmjene dokumenata i elektroničke pošte donijela Odluku SME(2013) 4672 (u daljnjem tekstu: pobijana odluka). U toj odluci ECHA je zaključila da je tužitelja trebalo smatrati velikim poduzećem i da je trebao platiti odgovarajuću naknadu. U tim okolnostima, ECHA je izvijestila tužitelja da će mu poslati račune za razliku između prvotno plaćenih naknada i stvarno dugovanih naknada te račun od 19900 eura za plaćanje upravne pristojbe.

               6

               Tužitelj je 4. kolovoza 2014. protiv pobijane odluke podnio žalbu Žalbenoj komisiji ECHA‑e na temelju članaka 91. i 92. Uredbe br. 1907/2006.

               7

               Žalbena Komisija ECHA‑e je 8. prosinca 2014. odlučila prekinuti postupak koji se pred njom vodio do donošenja odluke Općeg suda u ovom postupku.

         Postupak i zahtjevi stranaka

               8

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 6. kolovoza 2014. tužitelj je pokrenuo ovaj postupak. Tužba je dio grupe povezanih predmeta.

               9

               U prvom predmetu iz te grupe donesena je poništavajuća presuda od 2. listopada 2014.Spraylat/ECHA (T‑177/12, EU:T:2014:849).

               10

               Dana 8. siječnja 2015., u okviru mjera upravljanja postupkom iz članka 64. Poslovnika Općeg suda od 2. svibnja 1991., stranke su bile pozvane dati svoja očitovanja o mogućoj relevantnosti presude od 2. listopada 2014., Spraylat/ECHA (T‑177/12, Zb., EU:T:2014:849) za predmetni spor i odgovoriti na jedno pitanje. Stranke su u dodijeljenom roku udovoljile tom zahtjevu.

               11

               Na prijedlog suca izvjestitelja Opći sud (šesto vijeće) odlučio je 16. listopada 2015. otvoriti usmeni postupak te je u okviru mjera upravljanja postupkom predviđenih u članku 89. njegova poslovnika pozvao stranke da odgovore na jedno pitanje i da podnesu određene dokumente. Stranke su tim zahtjevima udovoljile u određenom roku.

               12

               Stranke su na raspravi 16. prosinca 2015. iznijele svoja izlaganja i odgovore na usmena pitanja Općeg suda.

               13

               Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da poništi i stoga proglasi nevaljanom pobijanu odluku tako da navedenoj odluci oduzme sve učinke, što uključuje i poništenje računa izdanih za naplatu viših naknada i navodno dugovanih novčanih kazni.

               14

               Tužitelj je na raspravi odustao od svojeg zahtjeva za poništenje računa izdanih u skladu s pobijanom odlukom, što je uneseno u zapisnik.

               15

               ECHA od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        odbije tužbu;

                        —

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

         Pravo

         Nadležnost Općeg suda

               16

               ECHA ističe da Žalbena komisija nije nadležna odlučivati u ovom sporu, koji je i njoj podnesen, jer pobijana odluka nije vrsta odluke protiv koje se može podnijeti žalba toj komisiji.

               17

               Tužitelj ističe da ova tužba nikako ne podrazumijeva da je on povukao žalbu koju je uložio Žalbenoj komisiji ECHA‑e. Tužitelj je na raspravi također napomenuo da smatra Opći sud nadležnim za rješavanje ovog spora.

               18

               Treba podsjetiti da članak 94. stavak 1. Uredbe br. 1907/2006 propisuje da se „„odluka Žalbene komisije odnosno – u slučaju odluka kod kojih ne postoji pravo žalbe potonjoj – odluka [ECHA‑e] može [...] osporavati u postupku pred Općim sudom ili Sudom, u skladu s člankom [263. UFEU‑a]”.

               19

               Članak 91. stavak 1. Uredbe br. 1907/2006 u tom pogledu propisuje da se „žalba može izjaviti protiv odluka koje [ECHA] donosi na temelju članka 9., članka 20., članka 27. stavka 6., članka 30. stavaka 2. i 3. i članka 51. [Uredbe br. 1907/2006]” žalbenom vijeću.

               20

               Međutim, pobijana odluka nije donesena na temelju odredbi navedenih u članku 91. stavku 1. Uredbe br. 1907/2006, već na temelju članka 13. stavka 4. Uredbe br. 340/2009 i članaka 2. i 4. Odluke MB/D/29/2010. Valja istaknuti da ni Uredba br. 340/2008 ni Odluka MB/D/29/2010 nisu usvojene uz primjenu odredbi iz članka 91. stavka 1. Uredbe br. 1907/2006.

               21

               Osim toga, valja istaknuti da se odredbe članaka 9., 27., 30. i 51. Uredbe br. 1907/2006, o kojima govori članak 91. stavak 1. iste uredbe, odnose na odluke koje nisu u vezi s naknadom koju trebaju platiti poduzeća podnositelji registracije.

               22

               Što se tiče članka 20. Uredbe br. 1907/2006, on govori o „obvezama [ECHA‑e]“. Stavak 5. tog članka propisuje: „Na odluke [ECHA‑e] iz stavka 2. [ovog] članka može se izjaviti žalba, u skladu s člancima 91., 92. i 93.” Uredbe br. 1907/2006. Stavak 2. tog članka govori o provjeri „potpunosti” svake registracije koju obavlja ECHA, što uključuje plaćanje registracijske naknade. Međutim treba istaknuti da navedena provjera „ne uključuje procjenu kvalitete niti prikladnosti dostavljenih podataka i obrazloženja”. Nadalje, članak 20. stavak 2. treći i četvrti podstavak Uredbe br. 1907/2006 predviđa da, „ako je registracija nepotpuna” i ako „podnositelj registracije ne upotpuni registraciju u zadanom roku”, ECHA „odbacuje registraciju”. Međutim, u ovom slučaju, uz to što se pobijana odluka ne temelji na članku 20. stavku 2. Uredbe br. 1907/2006, ona se ne temelji na odbijanju registracije predmetne tvari.

               23

               Prema tome, uzevši u obzir sve navedene elemente, valja zaključiti da je Opći sud nadležan za odlučivanje o ovoj tužbi, bez obzira na žalbu protiv pobijane odluke koju je tužitelj podnio i Žalbenoj komisiji ECHA‑e (vidjeti u tom smislu rješenje od 16. rujna 2015., Calestep/ECHA, T‑89/13, EU:T:2015:711, t. 16. do 22.).

         Dopuštenost određenih tužbenih razloga u ovom postupku

               24

               U okviru svojeg odgovora na mjere upravljanja postupkom od 8. siječnja 2015. (vidjeti točku 10. ove presude), tužitelj je naveo da bi, s obzirom na ono što je Opći sud presudio u presudi od 2. listopada 2014., Spraylat/ECHA (T‑177/12, EU:T:2014:849), Odluku MB/D/29/2010 trebalo proglasiti nezakonitom zbog povrede načela proporcionalnosti.

               25

               U tom pogledu valja podsjetiti da iz članka 48. stavka 2. Poslovnika od 2. svibnja 1991. proizlazi da je tijekom postupka zabranjeno iznositi nove razloge, osim ako se ne temelje na pravnim ili činjeničnim pitanjima za koja se saznalo tijekom postupka. Razlog koji predstavlja proširivanje ranije iznesenog razloga, izravno ili implicitno i koji je usko vezan uz isti, valja proglasiti dopuštenim (vidjeti presudu od 5. listopada 2011., Romana Tabacchi/Komisija, T‑11/06, EU:T:2011:560, t. 124. i navedenu sudsku praksu).

               26

               Međutim, u ovom predmetu, razlog koji je iznio tužitelj novi je razlog i ne temelji se na pravnim ili činjeničnim pitanjima za koja se saznalo tijekom postupka. Osim toga, taj novi razlog ne predstavlja proširenje prethodno iznesenog razloga.

               27

               Stoga valja smatrati da je nedopušten razlog koji je iznio tužitelj u svojem odgovoru na mjere upravljanja postupkom od 8. siječnja 2015. (točka 10. ove presude), s ciljem proglašavanja nezakonitosti Odluke MB/D/29/2010 zbog povrede načela proporcionalnosti.

         Meritum

               28

               Tužitelj u prilog svojoj tužbi ističe dva tužbena razloga. Prvi tužbeni razlog temelji se na nedostatku u obrazloženju pobijane odluke. Drugi tužbeni razlog temelji se u biti na pogrešci u ocjeni činjenica.

               29

               Svojim prvim tužbenim razlogom tužitelj ističe da se u pobijanoj odluci ne navode razlozi zbog kojih ga se mora smatrati velikim poduzetnikom. Veličina tužitelja spominje se jedino u dokumentu pod nazivom „SME calculation report”, u prilogu dopisu ECHA‑e od 19. studenoga 2013. Iz tog dokumenta proizlazi da je ECHA za utvrđivanje veličine tužitelja uzela u obzir ne samo njegov promet, već i onaj društava Marchi Industriale SpA, Esseco Group Srl (proporcionalno udjelu društva Marchi Industriale u društvu Essemar SpA) i Marfin Srl. Iz tužiteljevih argumenata proizlazi da taj izračun nije osnovan. Tužitelj osobito ističe da ECHA nije uzela u obzir obrazloženja iz dopisa elektroničke pošte od 26. veljače 2013. Isto tako, tužitelj je u dopisu od 16. prosinca 2013. naveo razloge zbog kojih smatra da se podaci Esseco Groupa nisu mogli uzeti u obzir. ECHA‑in dopis od 28. svibnja 2014. ograničio se na ponovno iznošenje parametara i kriterija koji su omogućili kvalificiranje poduzetnika kao MSP‑a. Tužitelj ne može razumjeti ECHA‑ine razloge za donošenje pobijane odluke. Dokumenti iz priloga pobijanoj odluci tim više ne omogućavaju razumijevanje ECHA‑inih razloga.

               30

               ECHA naglašava da tužitelj u okviru svojeg prvog tužbenog razloga nije naveo okolnost da pobijana odluka u prilogu sadržava dokument pod nazivom „SME calculation report”. U pobijanoj odluci se izrijekom uputilo na taj dokument kao i na ostale priloge. Među ostalim, dopisom elektroničke pošte poslanom ECHA‑i 26. veljače 2013., tužitelj je samo uputio na određeni broj dokumenata. Očito je da se ECHA u pobijanoj odluci izrijekom pozivala na dokumente koje je tužitelj dostavio 26. veljače 2013. Isto tako, očito je da je tužitelj iz teksta pobijane odluke mogao razumjeti ECHA‑ine razloge za uzimanje u obzir podataka Marchi Industriale i Esseco Groupa. ECHA pridodaje da je prema sudskoj praksi kratko obrazloženje prihvatljivo pod uvjetom da tijelo koje ga je sastavilo priloži predmetnoj odluci dokumente kojima se mogu razjasniti razlozi kojima se ono vodilo pri odlučivanju ili pod uvjetom da ono uputi na dokument koji je već u posjedu adresata te odluke. U ovom predmetu pobijana odluka sadržava dovoljno podataka koji omogućavaju tužitelju da se upozna s osnovom za njezino donošenje. ECHA osobito upućuje na izravna upućivanja u pobijanoj odluci na relevantne regulatorne odredbe i dokumente koji su uzeti u obzir. Kada je riječ o dopisu od 16. prosinca 2013. na koje se poziva tužitelj, ECHA precizira da je, iako je taj dopis greškom upućen Žalbenoj komisiji, odgovorila na u njemu sadržana očitovanja.

               31

               Treba podsjetiti da obrazloženje propisano člankom 296. UFEU‑a mora odgovarati naravi akta o kojemu je riječ i da mora jasno i nedvosmisleno odražavati zaključke institucije koja je donijela akt kako bi se zainteresiranim osobama omogućilo da se upoznaju s razlozima poduzimanja mjere a nadležnom sudu omogućilo provođenje nadzora. Kada je riječ osobito o obrazloženju pojedinačnih odluka, cilj je obveze obrazlaganja takvih odluka, osim da omogući sudski nadzor, da zainteresiranoj osobi pruži dostatne podatke na temelju kojih ona može utvrditi je li takva odluka zahvaćena pogreškom zbog koje se može osporavati njezina valjanost. Štoviše, obvezu obrazlaganja treba ocjenjivati ovisno o okolnostima slučaja, osobito o sadržaju akta u pitanju, naravi razloga koji su navedeni i interesu koji bi adresati akta ili druge osobe na koje se akt izravno i osobno odnosi mogli imati za dobivanje objašnjenja. U obrazloženju nije potrebno navesti sve relevantne činjenične i pravne elemente jer se pitanje udovoljava li obrazloženje nekog akta zahtjevima iz članka 296. UFEU‑a mora ocijeniti uzimajući u obzir ne samo njegov tekst, već i njegov kontekst i ukupnost pravnih pravila koja uređuju pitanje o kojem je riječ (vidjeti presudu od 19. ožujka 2015., Dole Food i Dole Fresh Fruit Europe/Komisija, C‑286/13 P, EU:C:2015:184, t. 93. i 94. i navedenu sudsku praksu).

               32

               Osim toga, treba napomenuti da i Uredba br. 1907/2006 u članku 3. i Uredba br. 340/2008 u uvodnoj izjavi 9. i članku 2., kako bi definirale MSP‑e, upućuju na Preporuku 2003/361.

               33

               Preporuka 2003/361 sadržava Prilog čija se glava I. odnosi na „[d]efiniciju mikropoduzeća, malih i srednjih poduzeća koju je usvojila Komisija”. Članak 2. te glave naslovljen je „Broj zaposlenika i financijski pragovi koji definiraju kategorije poduzeća”.

               34

               U slučaju samostalnog poduzetnika, odnosno poduzetnika kojeg se ne smatra „partnerskim poduzetnikom” ili „povezanim poduzetnikom” u smislu članka 3. stavaka 2. i 3. Priloga Preporuci 2003/361, utvrđivanje podataka, uključujući broj zaposlenika, vrši se samo na temelju financijskih izvještaja tog poduzetnika, u skladu s člankom 6. stavkom 1. tog Priloga.

               35

               U slučaju poduzetnika koji ima partnerske ili povezane poduzetnike, utvrđivanje podataka, uključujući broj zaposlenika, vrši se na temelju financijskih izvještaja i ostalih podataka poduzetnika ili, ako postoje, konsolidiranih financijskih izvještaja poduzetnika ili konsolidiranih financijskih izvještaja u koje je poduzetnik uključen konsolidacijom, u skladu s člankom 6. stavkom 2. prvim podstavkom Priloga Preporuci 2003/361. Tim podacima treba na temelju članka 6. stavka 2. drugog i trećeg podstavka Priloga Preporuci 2003/361 pridodati, s jedne strane, podatke partnerskih poduzetnika (koji su neposredno ulazni ili silazni u odnosu na predmetnog poduzetnika) proporcionalno postotku udjela u kapitalu ili udjela u glasačkim pravima, pri čemu se primjenjuje viši od ta dva postotka, i, s druge strane, 100 % podataka poduzetnika izravno ili neizravno povezanih s predmetnim poduzetnikom a koji još nisu konsolidacijom uključeni u financijske izvještaje.

               36

               Za primjenu članka 6. stavka 2. Priloga Preporuci 2003/361, podaci poduzetnikâ koji su partneri predmetnog poduzetnika proizlaze iz financijskih izvještaja i drugih podataka, konsolidiranih, ako postoje, kojima je pridodano 100 % podataka poduzetnikâ koji su povezani s tim partnerskim poduzetnicima, osim ako su njihovi podaci već bili uključeni konsolidacijom, i to na temelju članka 6. stavka 3. prvog podstavka Priloga Preporuci 2003/361. Podaci poduzetnikâ koji su povezani s tim partnerskim poduzetnicima proizlaze iz njihovih financijskih izvještaja i ostalih podataka, konsolidiranih, ako postoje. Njima se proporcionalno pridodaju podaci eventualnih poduzetnika koji su partneri tim povezanim poduzetnicima, koji su neposredno ulazni ili silazni u odnosu na njih, ako već nisu bili uključeni u konsolidirane financijske izvještaje, u omjeru koji je barem jednak postotku udjela u kapitalu ili udjela u glasačkim pravima, pri čemu se primjenjuje viši od ta dva udjela, i to na temelju članka 6. stavka 3. drugog podstavka Priloga Preporuci 2003/361.

               37

               U ovom slučaju, ECHA je u pobijanoj odluci utvrdila da tužitelj ima 250 ili više zaposlenika, ukupni godišnji promet viši od 50 milijuna eura i ukupnu godišnju bilancu višu od 43 milijuna eura. ECHA je na temelju toga zaključila da se tužitelja ne može smatrati malim poduzetnikom.

               38

               ECHA‑in izračun je detaljno prikazan u izvješću priloženom pobijanoj odluci. ECHA je u to izvješće uključila podatke poduzetnika klasificiranih kao „povezanih” (Marchi Industriale) i „partnerskih” (Marfin Srl i Esseco Group) i u nastavku ih u cijelosti ili djelomično pridodala podacima tužitelja. ECHA je u odnosu na poduzetnike kvalificirane kao „partnerske” osobito uzela u obzir 49,9995 % podataka Esseco Groupa. Tužitelj je osporio uzimanje u obzir podataka Esseco Groupa u dopisu od 16. prosinca 2013. koji je greškom upućen Žalbenoj komisiji i koji se, prema izjavama ECHA‑e uzelo u obzir tijekom upravnog postupka.

               39

               Prije svega, treba se podsjetiti na koji je način tužitelj bio povezan s drugim poduzetnicima u vrijeme nastanka relevantnih činjenica u postupku. Tužitelj je prije svega bio povezan s društvom Marchi Industriale, jer je Marchi Industriale imao većinski udio u njegovu temeljnom kapitalu. Zatim, Marchi Industriale bio je partner društvu Marfin (koje je držalo 25‑50 % njegova temeljnog kapitala) i društvu Essemar (u čijem je temeljnom kapitalu Marchi Industriale držao 25‑50 %). Naposljetku, prema mišljenju ECHA‑e, društvo Essemar bilo je povezano s Esseco Groupom jer je taj poduzetnik formalno imao većinski udio u temeljnom kapitalu i stoga u glasačkim pravima dioničara u prvo navedenome, što je tužitelj priznao na raspravi.

               40

               Na prvom mjestu, kada je riječ o uzimanju u obzir podataka društava Marchi Industriale i Marfin, izvješće priloženo pobijanoj odluci omogućilo je tužitelju upoznavanje s razlozima za donošenje navedene odluke, osobito s obzirom na relevantne odredbe Preporuke 2003/361. Iz tih odredbi i elemenata ovog predmeta jasno proizlazi da je ECHA uzela u obzir sve podatke društva Marchi Industriale u mjeri u kojoj je to društvo bilo povezano s tužiteljem (u skladu s člankom 6. stavkom 2. trećim podstavkom priloga Preporuci 2003/361) i razmjerno uzela u obzir podatke društva Marfin u mjeri u kojoj je to društvo bilo partner društva povezanog s tužiteljem (Marchi Industriale) (u skladu s člankom 6. stavkom 3. drugim podstavkom priloga Preporuci 2003/361). Tužitelj u ovoj tužbi uostalom posebno ne osporava sâmo uzimanje u obzir podataka tih poduzeća.

               41

               Na drugom mjestu, kada je riječ o uzimanju u obzir podataka Esseco Groupa, koje je tužitelj osporio u upravnom postupku i koje je osobito predmet ove tužbe, treba napomenuti da činjenice iz ovog predmeta ne predstavljaju situacije iz priloga Preporuci 2003/361. Naime, kada prilog Preporuci 2003/361 predviđa uzimanje u obzir podataka poduzetnika koji nisu smješteni neposredno uzlazno ili silazno u odnosu na predmetnog poduzetnika, ograničava se na to da su njime obuhvaćeni poduzetnici koji su povezani s poduzetnicima koji su partneri predmetnog poduzetnika (članak 6. stavak 3. prvi podstavak Priloga Preporuci 2003/361) i poduzetnicima koji su partneri poduzetnika povezanih s predmetnim poduzetnikom (članak 6. stavak 3. drugi podstavak Priloga Preporuci 2003/361). Međutim, u ovom predmetu Esseco Group bio je poduzetnik koji je povezan s poduzetnikom koji je partner poduzetnika povezanog s tužiteljem.

               42

               Osim toga, iz elemenata u ovom predmetu ne proizlazi da je tužitelj bio partner Esseco Groupu, kako je ECHA ipak istaknula u izvješću priloženom pobijanoj odluci, bez drugog obrazloženja.

               43

               Naposljetku, tužitelju se tijekom upravnog postupka nije ni na koji način priopćila primjenjiva pravna osnova u ovom predmetu za korištenje podataka Esseco Groupa, kako je na raspravi potvrdila ECHA. ECHA je osobito navela da se u tijeku upravnog postupka nije spomenuo članak 6. stavak 2. treći podstavak Priloga Preporuci 2003/361 na koji se poziva u svojim dopisima. Usto, pozivanje pred Općim sudom na tu pravnu osnovu, koja se odnosi na poduzetnike koji su izravno ili neizravno povezani s predmetnim poduzetnikom, proturječno je ECHA‑inoj kvalifikaciji partnerskog poduzetnika u izvješću iz priloga pobijanoj odluci.

               44

               S obzirom na te elemente, treba smatrati da obrazloženje pobijane odluke ne omogućava tužitelju da se upozna s razlozima te odluke za uzimanje u obzir podataka Esseco Groupa, niti Općem sudu da izvrši svoj nadzor.

               45

               Stoga treba prihvatiti prvi tužbeni razlog koji je iznio tužitelj u prilog svojoj tužbi i zbog toga poništiti pobijanu odluku, bez da je potrebno ispitati drugi tužbeni razlog.

         Troškovi

               46

               Sukladno članku 134. stavku 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da ECHA nije uspjela u postupku a da tužitelj nije podnio zahtjev za naknadu troškova, valja odlučiti da će svaka stranka snositi vlastite troškove.

               Slijedom navedenog,
               OPĆI SUD (šesto vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Poništava se Odluka SME(2013) 4672 Europske agencije za kemikalije (ECHA) od 28. svibnja 2014.

                           2.

                           Svaka stranka snosit će svoje troškove.

                           Frimodt Nielsen

                           Dehousse

                           Collins

                     Objavljena na javnoj raspravi u Luxembourgu 15. rujna 2016.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski


Presuda Suda od 9. studenog 1995. # Atlanta Fruchthandelsgesellschaft mbH i drugi protiv Bundesamt für Ernährung und Forstwirtschaft. # Zahtjev za prethodnu odluku: Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Njemačka. # Zahtjev za prethodnu odluku - Privremene mjere. # Predmet C-465/93.


Presuda Prvostupanjskog suda (četvrto vijeće) od 31. siječnja 2001. # Edouard Bouma protiv Vijeća Europske unije i Komisije Europskih zajednica. # Predmet T-533/93.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 23. rujna 2015.#Mechadyne International Ltd protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Prijava figurativnog žiga Zajednice FlexValve – Apsolutni razlozi za odbijanje – Opisni karakter – Nepostojanje razlikovnoga karaktera – Članak 7. stavak 1. točke (b) i (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Pravo na obranu – Obveza obrazlaganja – Članak 75. Uredbe 207/2009.#Predmet T-588/14.


Presuda Općeg suda (žalbeno vijeće) 18. lipnja 2009.#Europska komisija protiv Amadou Traore.#Predmet T-572/08 P.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 13. prosinca 2001. # Kloosterboer Rotterdam BV protiv Minister van Landbouw, Natuurbeheer en Visserij. # Zahtjev za prethodnu odluku: College van Beroep voor het bedrijfsleven - Nizozemska. # Zahtjev za prethodnu odluku. # Predmet C-317/99.


title: Presuda Suda od 6. listopada 1982. # Srl CILFIT i Lanificio di Gavardo SpA protiv Ministère de la santé. # Zahtjev za prethodnu odluku: Corte suprema di Cassazione - Italija. # Predmet 283/81.

text:
PRESUDA SUDA6. listopada 1982.(*)U predmetu 283/81,povodom
 zahtjeva prvog građanskog vijeća Corte suprema di cassazione (Vrhovni
kasacijski sud) podnesenog Sudu, da na temelju članka 177. EEZ-a, u
postupku pred tim sudomSrl CILFIT − u stečaju − i 54 drugih, iz Rima,protivMinistero della Sanità (Ministarstvo zdravstva), koje predstavlja ministar, iz Rima,iLanificio di Gavardo SpA, iz Milana,protivMinistero della Sanità (Ministarstvo zdravstva), koje predstavlja ministar, iz Rima,donese prethodnu odluku o tumačenju članka 177. stavka 3. Ugovora o EEZ-u,SUD,u
 sastavu: J. Mertens de Wilmars, predsjednik, G. Bosco, A. Touffait i O.
 Due, predsjednici vijeća, P. Pescatore, Mackenzie Stuart, A. O’Keeffe,
T. Koopmans, U. Everling, A. Chloros i F. Grévisse, suci,nezavisni odvjetnik: F. Capotorti,tajnik: P. Heim,donosi sljedećuPRESUDU1        Rješenjem
 od 27. ožujka 1981., koje je Sud zaprimio 31. listopada 1981., Corte
suprema di cassazione je na temelju članka 177. Ugovora o EEZ-u postavio
 prethodno pitanje koje se odnosi na tumačenje trećeg stavka članka 177.
 Ugovora o EEZ-u.2        Ovo
 pitanje postavljeno je u okviru spora između društava za uvoz vune i
talijanskog ministarstva zdravstva vezano uz plaćanje fiksnog davanja za
 sanitarni pregled vune uvezene iz država koje nisu članice Zajednice.
Ta društva su se pozvala na Uredbu br. 827/68 od 28. lipnja 1968. o
zajedničkoj organizaciji tržišta određenih proizvoda iz Priloga II.
Ugovora (SL L 151, str. 16.), koja u članku 2. stavku 2. zabranjuje
državama članicama obračunavanje bilo kakve pristojbe, koje imaju isti
učinak kao carine na uvezene „proizvode životinjskog podrijetla“, koji
inače nisu poimence nabrojani, a razvrstani su pod tarifnim brojem 05.15
 zajedničke carinske tarife. Ministarstvo zdravstva se tom argumentu
usprotivilo navodeći da vuna nije uključena u Prilog II. Ugovora. Stoga
ona ne bi bila podvrgnuta zajedničkoj organizaciji poljoprivrednih
tržišta.3        Ministarstvo
 zdravstva na temelju tih okolnosti zaključuje da je odgovor na pitanje
tumačenja akta koji su usvojile institucije Zajednice toliko očit da
isključuje mogućnost dvojbe pri tumačenju te da je takve prirode da
isključuje potrebu upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku Sudu.
Međutim, odnosna društva navode da nakon što je pitanje tumačenja te
uredbe postavljeno pred Corte suprema di cassazione, sudom čije odluke
nisu podložne pravnom lijeku u nacionalnom pravu, isti se, sukladno
trećem stavku članka 177., ne može odreći obveze obraćanja Sudu.4        S
 obzirom na te suprotstavljene navode, Corte suprema di cassazione
postavio je Sudu sljedeće pitanje:„Uspostavlja
 li treći stavak članka 177. Ugovora o EEZ-u, koji određuje da je
nacionalni sud protiv čijih odluka nema pravnog lijeka u nacionalnom
pravu dužan obratiti se Sudu kad se u postupku koji je u tijeku pred
njim pojavi vrsta pitanja poput onih nabrojanih u prvom stavku istog
članka, obvezu upućivanja zahtjeva koja ne omogućuje nacionalnom sucu da
 donese bilo koju procjenu osnovanosti postavljenog pitanja ili ipak
podređuje navedenu obvezu – te u kojim granicama – prethodnom postojanju
 razumne sumnje u tumačenje?“ 5        Kako
 bi se odgovorilo na postavljeno pitanje, potrebno je uzeti u obzir
sustav članka 177. koji daje nadležnost Sudu za odlučivanje, među
ostalim, o tumačenju Ugovora i akata institucija i Zajednice.6        Na
 temelju drugog stavka toga članka bilo koji sud jedne od država članica
 „može“, ako smatra da je odluka o pitanju o tumačenju potrebna da bi
mogao donijeti presudu, zatražiti od Suda da o tom pitanju odluči.
Sukladno trećem stavku, ako se takvo pitanje o tumačenju pojavi u
predmetu koji je u tijeku pred sudom neke države članice protiv čijih
odluka prema nacionalnom pravu nema pravnog lijeka, taj sud „dužan“ je
uputiti to pitanje Sudu.7        Ta
 obveza obraćanja dio je suradnje uspostavljene u vidu osiguranja dobre
primjene i jedinstvenog tumačenja prava Zajednice u svim državama
članicama između nacionalnih sudova u njihovom svojstvu sudaca zaduženih
 za primjenu prava Zajednice i Suda. Štoviše, treći stavak članka 177.
ima za cilj sprečavanje pojave razilaženja sudske prakse unutar
Zajednice o pitanjima prava Zajednice. Doseg te obveze treba stoga
procjenjivati prema tim ciljevima, s obzirom na nadležnosti nacionalnih
sudova i Suda, kad se pojavi takvo pitanje tumačenja u smislu članka
177.8        U
 tom okviru potrebno je pobliže odrediti izraz “kad se takvo pitanje
postavi” u smislu prava Zajednice da bi se utvrdilo u kojim se uvjetima
nacionalni sud, protiv čijih odluka nema pravnog lijeka u nacionalnom
pravu, mora obratiti Sudu.9        U
 tom pogledu valja, kao prvo, napomenuti da članak 177. ne predstavlja
pravno sredstvo koje je otvoreno strankama u postupku koji je u tijeku
pred nacionalnim sucem. Nije dakle dostatno da stranka smatra da se u
postupku postavlja pitanje tumačenja prava Zajednice pa da dotični sud
bude dužan smatrati da se pojavilo pitanje u smislu članka 177. Upravo
suprotno, na nacionalnom je sudu da se u tom slučaju obrati Sudu.10      Kao
 drugo, iz odnosa između drugog i trećeg stavka članka 177. proizlazi da
 sudovi navedeni u trećem stavku uživaju istu ovlast procjene kao i svi
drugi nacionalni sudovi kad je potrebno saznati je li odluka o pitanju
prava Zajednice potrebna za donošenje njihove odluke. Ti sudovi nisu
dakle dužni uputiti pitanje o tumačenju prava Zajednice koje se pred
njima pojavilo ako pitanje nije bitno, tj. u slučaju kada odgovor na to
pitanje, koje god ono bilo, ne bi mogao imati nikakav utjecaj na
rješenje postupka.11      Suprotno,
 ako oni utvrde da je potrebno pozvati se na pravo Zajednice u cilju
rješavanja postupka u kojem odlučuju, tada članak 177. nalaže obvezu
obraćanja Sudu za svako pitanje o tumačenju koje im se pojavi.12      Corte
 di cassazione postavio je pitanje bi li u određenim okolnostima obveza
definirana trećim stavkom članka 177. ipak mogla imati granice.13      S
 tim u vezi potrebno je podsjetiti da je Sud u svojoj presudi od 27.
ožujka 1963. (28 do 30/62, Da Costa, Recueil, str. 75.) izrekao:
„iako zadnji stavak članka 177. obvezuje bez ograničenja nacionalne
sudove protiv čijih odluka nema pravnog lijeka u nacionalnom pravu da
postave Sudu svako pitanje o tumačenju koje im se pojavi, autoritet
tumačenja koje daje Sud na temelju članka 177. može međutim oduzeti
razlog i sadržaj te obveze; tako je osobito kad je postavljeno pitanje
materijalno identično pitanju koje je već bilo predmetom prethodne
odluke u analognom slučaju“.14      Što
 se tiče granica obveze utvrđene trećim stavkom članka 177., isti učinak
 može proizlaziti iz uspostavljene sudske prakse Suda kojom se rješava
predmetno pravno pitanje, ma kakva bila priroda postupaka koji su doveli
 do te sudske prakse, čak i bez stroge identičnosti pitanja u postupku.15      Međutim,
 podrazumijeva se da u svim tim hipotezama nacionalni sudovi,
uključujući i one predviđene u trećem stavku članka 177., zadržavaju
punu slobodu obraćanja Sudu ako to procijene oportunim.16      Napokon,
 pravilna primjena prava Zajednice može se nametnuti toliko očito da ne
ostavlja mjesta nikakvoj razumnoj sumnji o načinu rješavanja
postavljenog pitanja. Prije zaključka o postojanju takve situacije
nacionalni sud mora biti uvjeren da se to jednako očito nameće sudovima
drugih država članica, kao i Sudu. Samo ukoliko su ispunjeni svi ti
uvjeti, nacionalni sud može se suzdržati od postavljanja tog pitanja
Sudu i riješiti ga pod svojom vlastitom odgovornošću.17      Međutim,
 postojanje takve mogućnosti treba biti procijenjeno s obzirom na
karakteristike prava Zajednice i posebne teškoće koje predstavlja
njegovo tumačenje.18      Potrebno
 je prvo uzeti u obzir da su tekstovi prava Zajednice napisani na više
jezika i da su različite jezične verzije jednako vjerodostojne; stoga
tumačenje odredbe prava Zajednice implicira usporedbu jezičnih verzija.19      Potrebno
 je zatim napomenuti da, čak i u slučaju potpune usklađenosti jezičnih
verzija, pravo Zajednice koristi svoju vlastitu terminologiju. Osim
toga, shodno je naglasiti da pravni pojmovi nemaju nužno isti sadržaj u
pravu Zajednice i u različitim nacionalnim pravima.20      Napokon,
 svaka odredba prava Zajednice treba biti stavljena u svoj kontekst i
tumačena u svjetlu sveukupnih odredaba tog prava, svojih ciljeva te
stanja razvoja u trenutku kad je potrebno primijeniti predmetnu odredbu.21      S
 obzirom na sva ova razmatranja, shodno je odgovoriti Corte suprema di
cassazione da treći stavak članka 177. treba tumačiti u smislu da je sud
 protiv čijih odluka nema pravnog lijeka u nacionalnom pravu dužan, kad
se pred njim postavi pitanje prava Zajednice, ispuniti svoju obvezu
obraćanja, osim ako utvrdi da postavljeno pitanje nije bitno ili da je
dotična odredba Zajednice već bila predmetom tumačenja Suda ili da se
pravilna primjena prava Zajednice toliko očito nameće da ne ostavlja
mjesta nikakvoj razumnoj sumnji; postojanje takve mogućnosti treba biti
procijenjeno s obzirom na karakteristike svojstvene pravu Zajednice,
posebne poteškoće koje predstavlja njegovo tumačenje te rizik
razilaženja sudske prakse unutar Zajednice. Troškovi22      Troškovi
 vlade Republike Italije, vlade Kraljevine Nizozemske i Komisije
Europskih zajednica, koje su Sudu podnijele očitovanja, ne mogu biti
nadoknađeni.S obzirom da predmetni
postupak, u odnosu na stranke u glavnom postupku, ima svojstvo
prethodnog pitanja koje se javilo pred Corte suprema di cassazione, na
istom je odluka o troškovima.Iz tih razloga jeSUDodlučujući o pitanju, koje mu je odlukom od 27. ožujka 1981. postavio Corte suprema di cassazione, presudio:Treći
 stavak članka 177. Ugovora o EEZ-u treba tumačiti u smislu da je sud
protiv čijih odluka nema pravnog lijeka u nacionalnom pravu dužan, kad
se pred njim postavi pitanje prava Zajednice, ispuniti svoju obvezu
obraćanja, osim ako utvrdi da postavljeno pitanje nije bitno ili da je
dotična odredba Zajednice već bila predmetom tumačenja Suda ili da se
pravilna primjena prava Zajednice toliko očito nameće da ne ostavlja
mjesta nikakvoj razumnoj sumnji; postojanje takve mogućnosti treba biti
procijenjeno s obzirom na karakteristike svojstvene pravu Zajednice,
posebne teškoće koje predstavlja njegovo tumačenje te rizik razilaženja
sudske prakse unutar Zajednice.Mertens de WilmarsBoscoTouffaitDuePescatoreMackenzie StuartO’KeeffeKoopmansEverlingChloros       GrévisseObjavljena na javnoj raspravi u Luxembourgu 6. listopada 1982.Tajnik       PredsjednikP. Heim       J. Mertens de Wilmars* Jezik postupka: talijanski.


title: Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 23. listopada 2015. # Oil Turbo Compressor Co. (Private Joint Stock) protiv Vijeća Europske unije. # Acțiune în anulare - Politica externă și de securitate comună - Măsuri restrictive adoptate împotriva Iranului în scopul de a împiedica proliferarea nucleară - Înghețare a fondurilor - Termen de introducere a acțiunii - Tardivitate - Inadmisibilitate - Cerere de despăgubiri - Inadmisibilitate. # Predmet T-552/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu T‑552/13,
            Oil Turbo Compressor Co. (Private Joint Stock),  sa sjedištem u Teheranu (Iran), koji zastupa K. Kleinschmidt, odvjetnik,
            tužitelj,
            protiv
            Vijeća Europske unije,  koje zastupaju M. Bishop i J.-P. Hix, u svojstvu agenata,
            tuženik,
            povodom, s jedne strane, zahtjeva za poništenje Provedbene uredbe Vijeća EU br. 1245/2011 od 1. prosinca 2011., o provedbi Uredbe EU br. 961/2010 o mjerama ograničavanja protiv Irana (SL L 319, str. 11.), i Uredbe (EU) br. 267/2012 Vijeća, od 23. ožujka 2012., o mjerama ograničavanja protiv Irana i stavljanju izvan snage Uredbe br. 961/2010 (SL L 88, str. 1.)(SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 4., str. 194.), u dijelu u kojem se te uredbe odnose na tužitelja i, s druge strane, zahtjeva za naknadu štete,
            OPĆI SUD (drugo vijeće),
            u sastavu: M. E. Martins Ribeiro, predsjednik, S. Gervasoni i L. Madise (izvjestitelj), suci,
            tajnik: L. Grzegorczyk, administrator,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 11. ožujka 2015.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            Okolnosti spora
            1. Ovaj predmet nastao je u vezi s mjerama ograničavanja uvedenim u svrhu stvaranja pritiska na Islamsku Republiku Iran kako bi navedena prestala s nuklearnim aktivnostima koje predstavljaju rizik u pogledu širenja nuklearnog oružja i s razvojem lansirnih sustava nuklearnog oružja.
            2. Tužitelj, Oil Turbo Compressor Co. (Private Joint Stock), društvo je sa sjedištem u Iranu, koje obavlja djelatnost proizvodnje, istraživanja i usluga u sektoru plina, petrokemije i energije općenito. Ono osobito proizvodi i prodaje turbine i turbokompresore korištene u sektoru plina i petrokemije.
            3. Vijeće Europske unije je 26. srpnja 2010. donijelo Odluku 2010/413/ZVSP o mjerama ograničavanja protiv Irana i stavljanju izvan snage zajedničkog stajališta 2007/140/ZVSP (SL L 195, str. 39.). Članak 20. stavak 1. Odluke 2010/413 predviđa zamrzavanje financijskih sredstava i gospodarskih izvora osoba i subjekata čiji je popis utvrđen u Prilogu I. i II. istoj odluci.
            4. Vijeće je 25. listopada 2010., nakon donošenja Odluke 2010/413, usvojilo Uredbu (EU) br. 267/2012 o mjerama ograničavanja protiv Irana i stavljanju izvan snage Uredbe (EU) br. 961/2010 o mjerama ograničavanja protiv Irana i stavljanju izvan snage Uredbe br. 423/2007 (SL L 281, str. 1.). Članak 16. stavak 2. točka (a) Uredbe br. 961/2010 predviđa zamrzavanje financijskih sredstava i gospodarskih izvora osoba, subjekata ili tijela navedenih u Prilogu VIII. spomenutoj uredbi.
            5. Vijeće je 1. prosinca 2011. donijelo Odluku 2011/783/ZVSP o izmjeni Odluke 2010/413 (SL L 319, str. 71.), kojom je osobito dodalo ime tužitelja na popis osoba i subjekata navedenih u Prilogu II. Odluci 2010/413.
            6. Istog dana, Vijeće je donijelo Provedbenu uredbu (EU) br. 1245/2011 o provedbi uredbe br. 961/2010 (SL L 319, str. 11.), kojom osobito dodaje ime tužitelja na popis utvrđen u Prilogu VIII. Uredbi br. 961/2010.
            7. U odluci 2011/783 i Provedbenoj uredbi br. 1245/2011, Vijeće je obrazložilo zamrzavanje financijskih sredstava i gospodarskih izvora tužitelja na sljedeći način:
            „Podružnica Sakhte Turbopomp va Kompressor (SATAK) (alias Turbo Compressor Manufacturer, TCMFG), društvo koje se nalazi na popisu EU“
            8. Vijeće je 2. prosinca 2011. u Službenom listu Europske unije objavilo obavijest namijenjenu osobama i subjektima na koje se primjenjuje članak 19. stavak 1. [točka] (b), i članak 20. stavak 1. [točka] (b), Odluke 2010/413 (Prilog II.) kao i članak 16. stavak 2. Uredbe br. 961/2010 (Prilog VIII.) (SL C 351, str. 15, u daljnjem tekstu: obavijest od 2. prosinca 2011.), u verzijama koje su proizišle iz Odluke 2011/783 i Provedbene uredbe br. 1245/2011. U toj obavijesti Vijeće je, upućujući na mjerodavne akte u pogledu razloga svakog upisa, preciziralo osobito da je odlučilo dodati osobe i subjekte na popise iz Priloga II. Odluci 2010/413 i iz Priloga VIII. Uredbi br. 961/2010. Uostalom, Vijeće je skrenulo pozornost dotičnih osoba i subjekata na mogućnost osporavanja tih akata pred Općim sudom pod uvjetima predviđenima u članku 275. stavku 2. UFEU‑a i u članku 263. stavku 4. i 6. UFEU‑a.
            9. Dopisom od 5. prosinca 2011. (u daljnjem tekstu: dopis od 5. prosinca 2011.), poslanim preporučenom poštom s povratnicom 6. prosinca 2011., Vijeće je obavijestilo tužitelja o njegovu upisu na popis osoba i subjekata navedenih u Prilogu II. Odluci 2010/413, kako je izmijenjena Odlukom 2011/783, i u prilogu VIII. Uredbi br. 961/2010, kako je izmijenjena Provedbenom uredbom br. 1245/2011. Taj se dopis vratio Vijeću uz napomenu iranske pošte „preselio se“.
            10. Tužitelj je 13. veljače 2012. podnio tužbu pred Općim sudom radi poništenja Odluke 2011/783, u dijelu u kojem se odnosi na njega, osobito iz razloga što je Vijeće počinilo očitu pogrešku u ocjeni činjenica na kojima se navedena odluka temeljila u odnosu na njega. Ta je tužba upisana u upisnik pod oznakom T‑63/12.
            11. Uredba 961/2010 stavljena je izvan snage Uredbom Vijeća (EU) br. 267/2012 od 23. ožujka 2012. o mjerama ograničavanja protiv Irana (SL L 88, str. 1.) čiji članak 23. stavak 2. predviđa zamrzavanje financijskih sredstava i gospodarskih izvora osoba subjekata ili tijela navedenih u Prilogu IX. te uredbe. Ime tužitelja je Vijeće uvrstilo u taj prilog iz istih razloga kao i onih koji su navedeni u Odluci 2011/783 i Provedbenoj uredbi br. 1245/2011 (vidjeti točku 7. gore).
            12. Presudom od 26. listopada 2012. Oil Turbo Compressor/Vijeće (T‑63/12, Zb. EU:T:2012:579), Opći sud je usvojio tužiteljevu tužbu za poništenje Odluke 2011/783, u dijelu u kojem se ta odluka odnosi na njega.
            13. Vijeće je 11. prosinca 2012. u Službenom listu objavilo obavijest namijenjenu osobama i subjektima na koje se primjenjuju restriktivne mjere predviđene Odlukom 2010/413 i Uredbom br. 267/2012 (SL C 380, str. 7., u daljnjem tekstu „obavijest od 11. prosinca 2012.“)(SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 4., str. 194.). Tom obavijesti skreće pozornost osoba i subjekata iz Priloga II. Odluci 2010/413 i Priloga IX. Uredbi br. 267/2012 na mogućnost da Vijeću upute zahtjev za preispitivanje odluke kojom su već bili upisani u navedene priloge, uz prilog popratne dokumentacije.
            14. Dopisom od 21. siječnja 2013., tužitelj je, podsjećajući na presudu Oil Turbo Compressor/Vijeće, t. 12. supra  (EU:T:2012:579), i navodeći da njegovo ime nije još bilo brisano ni iz Priloga II. Odluci 2010/413 ni iz Priloga IX. Uredbi br. 267/2012, zatražio od Vijeća da mu navede razloge koji se protive izvršenju navedene presude.
            15. Dopisima od 6. veljače i 29. travnja 2013. tužitelj je u bitnome, zahtijevao od Vijeća da izvrši presudu Oil Turbo Compressor/Vijeće, t. 12. supra  (EU:T:2012:579).
            16. Provedbenom uredbom Vijeća (EU) br. 1203/2013 od 26. studenoga 2013. o provedbi Uredbe br. 267/2012 (SL L 316, str. 1.) njegovo je ime uklonjeno s popisa u Prilogu IX. Uredbi br. 267/2012.
            Postupak i zahtjevi stranaka
            17. Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 15. listopada 2013. tužitelj je pokrenuo ovaj postupak.
            18. Posebnim aktom podnesenim tajništvu Općeg suda istog dana, tužitelj je podnio zahtjev da se o predmetu odluči u ubrzanom postupku,primjenom članka 76.a Poslovnika Općeg suda od 2. svibnja 1991.
            19. Mjerom upravljanja postupkom predviđenom u članku 64. Poslovnika od 2. svibnja 1991., dostavljenom strankama 28. studenoga 2013., Opći sud je stranke pitao je li i na koji datum Vijeće priopćilo tužitelju, bilo izravno ili objavom obavijesti u Službenom listu, svoju odluku da upiše njegovo ime, s jedne strane, na popis koji se nalazi u jedinom prilogu Provedbenoj uredbi br. 1245/2011 i, s druge strane, na popis koji se nalazi u Prilogu IX. Uredbi br. 267/2012. Stranke su na ta pitanja odgovorile u propisanom roku.
            20. Vijeće je 29. studenoga 2013. tajništvu Općeg suda podnijelo odgovor na tužbu koji sadržava, podredno, zahtjev za obustavu postupka zbog brisanja imena tužitelja s popisa u Prilogu IX. Uredbi br. 267/2013 (vidjeti točku 16. supra ).
            21. Odlukom od 12. prosinca 2013. Opći sud (drugo vijeće) odbio je zahtjev za odlučivanje u predmetu u ubrzanom postupku.
            22. Tužitelj je 25. ožujka 2014. podnio tajništvu Općeg suda repliku koja sadržava proširenje tužbenih zahtjeva. Opći sud je upisao taj dokument, odgađajući odluku o njegovoj dopuštenosti.
            23. Na temelju izvještaja suca izvjestitelja, Opći sud (drugo vijeće) odlučio je otvoriti usmeni dio postupka.
            24. Mjerom upravljanja postupkom predviđenom u članku 64. Poslovnika od 2. svibnja 1991., dostavljenom strankama 30. siječnja 2015., Opći sud im je pisanim putem postavio pitanje, pozivajući ih da na njega odgovore na raspravi. To se pitanje odnosilo na rješenje od 20. veljače 2014. Jannatian/Vijeće (T‑187/13, EU:T:2014:134), i njegovu relevantnost s obzirom na ovaj predmet.
            25. Prvotno određena za 4. veljače 2015., rasprava je bila odgođena na 11. ožujak 2015. na zahtjev tužitelja.
            26. Saslušana su izlaganja stranaka i odgovori stranaka na pitanja koja je Opći sud postavio na raspravi od 11. ožujka 2015.
            27. Vijeće se na raspravi, kao odgovor na pitanje iz točke 24. supra , pozvalo na obavijest od 1. prosinca 2012. te je na zahtjev Općeg suda predočilo presliku. Taj je dokument uložen u spis bez protivljenja tužitelja. Tužitelj je iznio očitovanja o tom dokumentu što je evidentirano u zapisniku rasprave.
            28. Tužitelj od Općeg suda tužbom zahtijeva da:
            – poništi Provedbenu uredbu br. 1245/2011 i Uredbu 267/2012 (u daljnjem tekstu: pobijani akti), u dijelu u kojem se ti akti odnose na njega;
            – naloži Vijeću snošenje troškova.
            29. Tužitelj u replici od Općeg suda osim toga zahtijeva da Vijeću naloži da mu isplati iznos od 90.528.392,56 eura na ime naknade štete.
            30. U svojem odgovoru na tužbu Vijeće od Općeg suda zahtijeva da:
            – odbije tužbu i naloži tužitelju snošenje troškova;
            – podredno, obustavi postupak.
            31. Kao odgovor na zahtjev za naknadu štete koji je tužitelj iznio u replici, Vijeće osim toga u odgovoru na repliku od Općeg suda zahtijeva da:
            – odbaci zahtjev za naknadu štete kao očito nedopušten ili, podredno odbije kao neosnovan;
            – naloži tužitelju snošenje troškova.
            Pravo
            O zahtjevima za poništenje
            32. U prilog zahtjevu za poništenje tužitelj je istaknuo tri razloga. Prvi se temelji na očitoj pogrešci u ocjeni činjenica na kojima se pobijani akti temelje, drugi, na povredi načela proporcionalnosti i treći, na povredi prava na saslušanje, obvezi obrazlaganja, prava na obranu i pravu na djelotvorni pravni lijek.
            33. Bez da je formalno iznijelo prigovor nedopuštenosti na temelju članka 114. Poslovnika od 2. svibnja 1991.., Vijeće ističe, da su zahtjevi za poništenje nepravodobni i stoga nedopušteni. Podredno, smatra da s obzirom da je tužitelj brisan s popisa iz Priloga IX. Uredbi br. 267/2012 Provedbenom uredbom br. 1203/2013, u svakom slučaju treba obustaviti postupak.
            34. Kao prvo, valja ispitati dopuštenost zahtjeva za poništenje s obzirom na rok za podnošenje tužbe.
            35. U tom smislu, Vijeće ističe da je pokušalo dostaviti Provedbenu uredbu br. 1245/2011 tužitelju dopisom od 5. prosinca 2011., koji mu je vratila iranska pošta. Stoga je, zbog nemogućnosti da mu je osobno dostavi, rok za tužbu počeo teći od datuma objave obavijesti od 2. prosinca 2011. S druge strane, kada se radi o Uredbi br. 267/2012, Vijeće na raspravi ističe da je rok za podnošenje tužbe počeo teći od datuma objave obavijesti 11. prosinca 2012. ili, barem, kako je navelo u svojem pisanom očitovanju, na datum kada je tužitelj saznao za donošenje te uredbe i njezin sadržaj, odnosno najkasnije 21. siječnja 2013.
            36. Tužitelj osporava te argumente Vijeća tako što, u bitnome, bez osobne dostave pobijanih akata rok za podnošenje tužbe ne može početi teći. Osobito, s jedne strane, kada se radi o Provedbenoj uredbi br. 1245/2011, Vijeće se ne može pozvati na povrat dopisa od 5. prosinca 2011. od iranske pošte, s obzirom da je dužnost te institucije da osigura pravilan primitak njezinih pisama. S druge strane, kada je riječ o Uredbi br. 267/2012, tužitelj u bitnome ističe, da je Vijeće trebalo pokušati osobno mu je dostaviti ili barem njegovu odvjetniku i da u svakom slučaju rok ne može početi teći od obavijesti od 11. prosinca 2012. Osim toga, s obzirom da je mogao legitimno očekivati da nakon presude Oil Turbo Compressor/Vijeće, točka 12. supra  (EU:T:2012:579), Vijeće izbriše njegovo ime s popisa u Prilogu VIII. Uredbi br. 961/2010 i Priloga IX. Uredbi br. 267/2012, s obzirom da je upis bio utemeljen na istim razlozima kao i oni iz Odluke 2011/783, koja je u odnosu na njega poništena u navedenoj presudi, tužitelj smatra da je zastara ove tužbe protivna načelu zakonitosti upravnog postupka. Osim toga, tužitelj dodaje da ga je Vijeće, koje je propustilo odgovoriti na njegova pisma od 21. siječnja, 6. veljače i 29. travnja 2013., trebalo saslušati i naznačiti mu po potrebi dostupno pravno sredstvo.
            37. Kao prvo, valja podsjetiti da sukladno članku 263. stavku 6. UFEU‑a, „[p]ostupak predviđen ovim člankom mora se pokrenuti u roku od dva mjeseca, ovisno o slučaju, od objavljivanja akta ili obavješćivanja tužitelja o njoj ili, ako takva objava ili obavijest izostanu, od dana kada je tužitelj saznao za akt“.
            38. Prema sudskoj praksi načelo djelotvorne sudske zaštite podrazumijeva da tijelo Europske unije koje donosi akt koji proizvodi mjere ograničavanja u odnosu na neku osobu ili subjekt, priopći razloge na kojemu se taj akt temelji, u najvećoj mogućoj mjeri, bilo u trenutku kada je taj akt donesen, bilo, barem, što je brže moguće nakon što je bio donesen, kako bi se tim osobama ili subjektima omogućilo korištenje njihova prava žalbe (presuda od 6. rujna 2013., Bank Melli Iran/Vijeće, T‑35/10 i T‑7/11, Zb., EU:T:2013:397, t. 56.; vidjeti također u tom smislu presudu od 16. studenoga 2011., Bank Melli Iran/Vijeće, C‑548/09 P, Zb., EU:C:2011:735, t. 47. i navedenu sudsku praksu).
            39. Ta situacija proizlazi iz posebne prirode akata koji nalažu mjere ograničavanja u odnosu na osobu ili subjekt, koji ujedno nalikuju općim aktima, u mjeri u kojoj zabranjuju jednoj kategoriji općenito i apstraktno određenih adresata, osobito, stavljati na raspolaganje financijska sredstva i gospodarske izvore osobama i subjektima čija se imena nalaze na popisima utvrđenima u dvama Prilozima, i na skup individualnih odluka u odnosu na te osobe i subjekte (vidjeti presudu od 23. travnja 2013., Gbagbo i dr./Vijeće, C‑478/11 P à C‑482/11 P, Zb., EU:C:2013:258, t. 56. i navedenu sudsku praksu).
            40. U ovom slučaju to je načelo konkretizirano u članku 36. stavku 3. Uredbe br. 961/2010, i u članku 46. stavku 3. Uredbe br. 267/2012, koji predviđaju da Vijeće dostavlja svoju odluku dotičnoj osobi ili subjektu, uključujući razloge upisivanja na popis osoba i subjekata na koje se odnose mjere ograničavanja, bilo osobno ako je njihova adresa poznata bilo objavom obavijesti, dajući mu mogućnost da podnese svoja očitovanja.
            41. Iz toga proizlazi da, iako, doduše, do stupanja na snagu akata kao što su pobijani akti dolazi na temelju njegove objave, rok za podnošenje tužbe za poništenje protiv tih akata na temelju članka 263. stavka 4. UFEU‑a, teče, za svaku od navedenih osoba i subjekata, računajući od datuma dostave koja mu se mora izvršiti (presuda Gbagbo i dr./Vijeće, t. 39. supra , EU:C:2013:258, t. 59.).
            42. Tako taj rok teče ili od datuma slanja obavijesti o tom aktu zainteresiranoj strani, ako je njezina adresa poznata, ili u suprotnom slučaju od datuma objave obavijesti u Službenom listu (presuda od 16. srpnja 2014., Hassan/Vijeća, T‑572/11, Zb., EU:T:2014:682, t. 33.; vidjeti također u tom smislu presudu Gbagbo i dr./Vijeće, t. 39. supra , EU:C:2013:258, t. 59. do 62.).
            43. U tom pogledu, s jedne strane, valja istaknuti da Vijeće ne može proizvoljno odabrati način dostavljanja svojih odluka zainteresiranim osobama. Naime, iz sudske prakse proizlazi da odredbe navedene u točki 40. supra  treba tumačiti na način da, kada Vijeće raspolaže adresom osobe na koju se odnose mjere ograničavanja, rok za podnošenje tužbe koji ta osoba treba poštovati kako bi pobijala te akte pred Općim sudom ne počinje teći ako joj obavijest o aktima koji sadržavaju te mjere nije dostavljena. Tako, tek kada je nemoguće izvršiti izravnu dostavu zainteresiranoj osobi akta kojim su donesene ili održane mjere ograničavanja u odnosu na njega, taj rok počinje teći od objave obavijesti u Službenom listu (vidjeti analogijom presudu od 5. studenoga 2014., Mayaleh/Vijeće, T‑307/12 i T‑408/13, Zb., EU:T:2014:926, t. 60. i navedenu sudsku praksu; vidjeti također u tom smislu i analogijom, presudu Gbagbo i dr./Vijeće, t. 39. supra , EU:C:2013:258, t. 61. i 62.).
            44. S druge strane, prema sudskoj praksi, može se smatrati da Vijeće nije bilo u mogućnosti individualno obavijestiti fizičku ili pravnu osobu ili subjekt o aktu kojim su u odnosu na njih usvojene mjere ograničavanja bilo kada adresa te osobe ili subjekta nije javna i kada nije bila dostavljena Vijeću bilo kada dostava obavijesti na adresu kojom Vijeće raspolaže nije uspjela, unatoč radnjama koje je ono poduzelo sa svom dužnom pažnjom kako bi izvršilo takvu dostavu. (presuda Mayaleh/Vijeće, t. 43. supra , EU:T:2014:926, t. 61.).
            45. U svjetlu tih napomena treba, kao prvo, ispitati dopuštenost ovih zahtjeva za poništenje.
            46. Kao prvo, kada se radi o dopuštenosti zahtjeva za poništenje Provedbene uredbe br. 1245/2011, u dijelu u kojem se taj akt odnosi na tužitelja, s jedne strane, neosporno je da je ta uredba objavljena u Službenom listu 2. prosinca 2011. putem obavijesti namijenjene osobama i subjektima na koje se odnose mjere ograničavanja.
            47. S druge strane, valja utvrditi da je Vijeće 6. prosinca 2011. poslalo tužitelju dopis od 5. prosinca 2011. s povratnicom kako bi ga obavijestilo, osobito, o njegovu upisu u jedini prilog Provedbenoj uredbi br. 1245/2011. Nesporno je da je taj dopis vraćen Vijeću uz napomenu „preselio se“ s pečatom iranske pošte.
            48. Tako je očito da Vijeće nije bilo u mogućnosti, u smislu sudske prakse navedene u točki 44. supra , izvršiti osobnu obavijest, analogno situaciji da mu adresa tužitelja nije bila poznata. Suprotno argumentima koje je tužitelj iznio na raspravi, to utvrđenje se nameće čak i da je ta adresa bila točna.
            49. Naime, time što je poslalo dopis od 5. prosinca 2011. tužitelju, Vijeće se potrudilo poslati ga preporučenim poštanskim pismom uz povratnicu. S jedne strane, valja istaknuti da je taj način otpreme poštanskog pisma poznat službama koje su u Iranu nadležne za distribuciju poštanskih pošiljaka (vidjeti u tom smislu rješenje od 20. studenoga 2012., Shahid Beheshti University/Vijeće, T‑120/12, EU:T:2012:610, t. 49.). S druge strane, on predstavlja prikladan način osobne dostave u smislu sudske prakse navedene u točkama 42. i 43. supra , s obzirom da, prema sudskoj praksi, dostava preporučenim pismom s povratnicom omogućava sa sigurnošću utvrditi dies a quo roka za podnošenje tužbe (vidjeti u tom smislu presudu od 30. svibnja 1984., Ferriera Vittoria/Komisija, 224/83, Zb., EU:C:1984:208, t. 9. i navedenu sudsku praksu).
            50. Tako treba smatrati da je Vijeće, koje u Iranu može raspolagati tek ograničenim resursima u svrhu traženja privatnih adresa svih osoba i subjekata na koje se odnosi sustav mjera ograničavanja (vidjeti analogijom presudu Hassan/Vijeće, t. 42. supra , EU:T:2014:682, t. 58.), dokazalo traženu dužnu pažnju u pogledu svoje obveze da tužitelju priopći mjere ograničavanja poduzete u odnosu na njega.
            51. Slijedi da se Vijeće, s obzirom na sudsku praksu navedenu u točki 44. supra  i suprotno argumentima tužitelja, moglo legitimno pouzdati u naznaku koju je pružila iranska pošta, prema kojoj se tužitelj preselio, a da ne mora ponovno pokušavati slati obavijest poštanskim putem, odnosno drugim mjerama.
            52. Osobito, protivno argumentima koje je iznio tužitelj na raspravi, treba dodati da nakon vraćanja dopisa od 5. prosinca 2011., Vijeće nije bilo dužno dostaviti mu Provedbenu uredbu br. 1245/2011 telefaksom ili elektroničkom poštom. Naime, tužitelj nije ni na koji način utvrdio da je Vijeće raspolagalo njegovim brojem telefaksa ili e‑mail adresom. Naprotiv, on je samo naveo da su potonji mogli biti nađeni na internetu, što nije potvrdio nikakvim dokazom.
            53. U tim okolnostima, rok za podnošenje tužbe, kada se radi o Provedbenoj uredbi br. 1245/2011 počeo je teći od datuma objave obavijesti od 2. prosinca 2011.
            54. Taj se zaključak nameće tim više što je u predmetu koji je doveo do presude Oil Turbo Compressor/Conseil, t. 12. supra  (EU:T:2012:579), tužitelj pravodobno podnio tužbu za poništenje Odluke 2011/783. Ta se odluka, koja je bila donesena na isti dan kad i Provedbena uredba br. 1245/2011, temeljila u odnosu naspram tužitelja na razlozima upisa identičnim onima te uredbe te je također bila predmet obavijesti od 2. prosinca 2011.
            55. Stoga je zahtjev za djelomično poništenje Provedbene uredbe br. 1245/2011, podnesen 15. listopada 2013., nedopušten jer je nepravodoban.
            56. Kao drugo, kada se radi o dopuštenosti zahtjeva za poništenje Uredbe br. 267/2012, u dijelu u kojem se taj akt odnosi na tužitelja, nesporno je da, kao što je Vijeće preciziralo u odgovoru na pitanje koje je Opći sud postavio u okviru mjera upravljanja postupkom, ta uredba, objavljena u Službenom listu u seriji L, nije bila ni dostavljena tužitelju niti je u trenutku donošenja 23. ožujka 2012. bila objavljena u Službenom listu u obavijesti namijenjenoj osobama i subjektima na koje se odnose mjere ograničavanja koje se njome uvode.
            57. Međutim, također je nesporno da je Vijeće 11. prosinca 2012. objavilo u Službenom listu obavijest namijenjenu osobama i subjektima na koje su se primjenjivale mjere ograničavanja predviđene osobito Uredbom 267/2012. Objavom te obavijesti, kojom se navedene osobe i subjekte obavještava o mogućnosti da se Vijeću uputi zahtjev za preispitivanje odluke kojom su oni osobito upisani na popis u Prilogu IX. toj uredbi, počinje teći rok za podnošenje tužbe u odnosu na tužitelja (vidjeti, u tom smislu, rješenje Jannatian/Vijeće, t. 24. supra , EU:T:2014:134, t. 22.).
            58. To razmatranje ne dovodi u pitanje ni nedostatak, koji je iznio tužitelj, bilo kakva pokušaja od strane Vijeća da izvrši dostavu Uredbe br. 267/2012 tužitelju ili njegovu odvjetniku, ni činjenica, koju je također iznio tužitelj, da obavijest od 11. prosinca 2012. uopće ne spominje raspoloživa pravna sredstva i rokove za osporavanje zakonitosti njegova upisa u Prilog IX. navedenoj uredbi.
            59. Kao prvo, kada se radi o nedostatku dostave Uredbe br. 267/2012, najprije valja podsjetiti da je u točkama 47. do 52. supra  smatrano da se nakon vraćanja dopisa od 5. prosinca 2011., Vijeće moglo valjano pouzdati u napomenu iranske pošte prema kojoj se tužitelj preselio, a da ne treba ponovno slati obavijest, bilo poštom na istu adresu, bilo telefaksom ili elektroničkom poštom.
            60. Treba smatrati da, četiri mjeseca kasnije, 23. ožujka 2012., prilikom donošenja Uredbe br. 267/2012, Vijeće nije više bilo dužno dostaviti tu uredbu na adresu koju je razumno moglo smatrati pogrešnom. Nema utjecaja na tu prosudbu činjenica da adresa koja se nalazi na poštanskoj potvrdi o primitku pošiljke dopisa od 5. prosinca 2011. odgovara onoj koja se nalazi na pisanim podnescima koje je tužitelj podnio u predmetu koji je doveo do presude Oil Turbo Compressor/Vijeće, t. 12. supra  (EU:T:2012:579), što tužitelj uostalom ne tvrdi.
            61. Kao drugo, valja istaknuti da, suprotno argumentima koje je tužitelj iznio na raspravi, Vijeće nije bilo dužno ni dostaviti Uredbu br. 267/2012 njegovu odvjetniku.
            62. Naime, s obzirom na sadržaj članka 263. stavka 6. UFEU‑a, treba precizirati da kada neki akt treba biti dostavljen kako bi rok za podnošenje tužbe počeo teći, on u načelu treba biti upućen adresatu tog akta a ne odvjetnicima koji ga zastupaju. Naime, prema sudskoj praksi, obavješćivanje zastupnika tužitelja znači obavješćivanje adresata samo kada je takav oblik obavješćivanja izričito predviđen propisima ili sporazumom stranaka (vidjeti presudu Mayaleh/Vijeće, t. 43. supra , EU:T:2014:926, t. 74. i navedenu sudsku praksu), a ne jednostrano od jedne od njih (presuda od 11. srpnja 2013., BVGD/Komisija, T‑104/07 i T‑339/08, EU:T:2013:366, t. 146.).
            63. U ovom slučaju, osim činjenice da Uredba br. 267/2012 ne sadržava nikakvu odredbu kojom se predviđa obavješćivanje o mjerama ograničavanja zastupnika neke osobe ili subjekta, valja istaknuti da tužitelj nije dokazao postojanje takvog sporazuma između njega i Vijeća na temelju kojeg je potonji mogao, odnosno morao, dostaviti navedenu uredbu njegovu zastupniku kako bi rok počeo teći.
            64. Tako se na raspravi tužitelj, s jedne strane, pozvao na punomoć od 28. prosinca 2011., kojom je svojeg zastupnika zadužio za njegovo zastupanje u svakom postupku koji se odnosi na mjere ograničavanja koje se odnose na njega. Precizirao je da je ta punomoć bila proslijeđena Vijeću dopisom od 9. veljače 2012. koji se međutim ne nalazi u spisu, i da je također bio priložen njegovoj tužbi koju je podnio u predmetu koji je doveo do presude Oil Turbo Compressor/Vijeće, točka 12. supra  (EU:T:2012:579). S druge strane, pozvao se na dopise koje je njegov zastupnik uputio Vijeću 21. siječnja, 6. veljače, i 29. travnja 2013.
            65. Međutim, ni punomoć od 28. prosinca 2011. ni dopisi od 21. siječnja, 6. veljače i 29. travnja 2013., priloženi tužbi, ne dokazuju postojanje ikakva sporazuma između tužitelja i Vijeća koje potonjemu omogućuje da dostavi Uredbu br. 267/2012 zastupniku tuženika. Naprotiv, ti dokumenti izražavaju jednoglasnu odluku tužitelja da opunomoći svojeg zastupnika da osigura njegovo zastupanje povodom mjera ograničavanja donesenih u odnosu na njega i da primi, u tom kontekstu, eventualne obavijesti od Vijeća. No, takva je jednoglasna odluka nedovoljna u odnosu na sudsku praksu iz točke 62. supra . U nedostatku sporazuma između stranaka u smislu sudske prakse navedene u točki 62. supra , sama činjenica da je Vijeće bilo upoznato s punomoći tužiteljeva odvjetnika i njegove adrese nije dovoljna da bi mu se naložilo da izvrši dostavu odvjetniku.
            66. U tim okolnostima, valja zaključiti da nedostatak osobne dostave Uredbe br. 267/2012 tužitelju i njegovu odvjetniku, sama po sebi ne može spriječiti računanje roka za podnošenje tužbe počevši od datuma objave obavijesti od 11. prosinca 2012.
            67. Kao drugo, valja primijetiti da činjenica da obavijest od 11. prosinca 2012. ne sadržava, kao što je tužitelj naveo na raspravi, nikakvu napomenu o mogućnosti da osobe i subjekti kojima je namijenjena mjera ograničavanja podnesu tužbu pred Općim sudom, sukladno odredbama članka 275. stavka 2. UFEU‑a i članka 263. stavka 4. i 6. UFEU‑a, nije takve prirode da bi dovela u pitanje utvrđenje da je ta objava omogućila tužitelju da bude informiran o sadržaju razloga njegova upisa u Prilog IX. Uredbe br. 267/2012.
            68. Naime, s jedne strane, iz sudske prakse proizlazi da se u nedostatku izričite odredbe prava Unije, ne može priznati opća obveza obavještavanja stranaka o raspoloživom pravnom lijeku kao i o uvjetima u kojima ih mogu koristiti na teret institucija Unije (rješenja od 5. ožujka 1999., Guérin automobiles/Komisija, C‑153/98 P, Zb., EU:C:1999:123, t. 15., i Guérin automobiles/Komisija, C‑154/98 P, Zb., EU:C:1999:124, t. 15.; od 30. ožujka 2000., Méndez Pinedo/BCE, T‑33/99, Zb. SS, EU:T:2000:94, t. 36.; vidjeti također u tom smislu rješenje od 7. prosinca 2004., Internationaler Hilfsfonds/Komisija, C‑521/03 P, EU:C:2004:778, t. 44.).
            69. Uredba br. 276/2012 ne sadržava nikakvu odredbu koja Vijeću nalaže da pri priopćenju putem objave obavijesti u Službenom listu navede dostupne pravne lijekove i uvjete u kojima se oni mogu koristiti. Osobito članak 46. stavak 3. te uredbe, koji se odnosi na priopćenje razloga donošenja mjera ograničavanja osobama i subjektima na koje se odnose (vidjeti t. 40. supra ), ne sadržava nikakvu obvezu u tom smislu.
            70. S druge strane, i u svakom slučaju, uzevši u obzir razmatranja koja se nalaze u t. 54. supra , valja istaknuti da je u ovom slučaju tužitelj bio upoznat s dostupnim pravnim lijekovima a osobito s mogućnošću da ospori njemu namijenjene mjere ograničavanja.
            71. S obzirom na prethodno, valja zaključiti da je, kada se radi o Uredbi br. 267/2012 rok za podnošenje tužbe počeo teći, na datum objave obavijesti od 11. prosinca 2012. Stoga je zahtjev za djelomično poništenje navedene uredbe, podnesen 15. listopada 2013. nedopušten zbog nepravodobnosti.
            72. U svakom slučaju, čak i pod pretpostavkom da se objava obavijesti od 11. prosinca 2012. ne može smatrati početkom roka za podnošenje tužbe za poništenje zbog nedostatka napomene o pravnim lijekovima kojima stranka raspolaže kako bi osporila svoj upis u Prilog IX. Uredbi br. 267/2012, treba dodati da je u dopisu koji je uputio Vijeću 21. siječnja 2013., tužiteljev zastupnik istaknuo da nakon presude Oil Turbo Compressor/Vijeće, t. 12. supra  (EU:T:2012:579), tužiteljevo ime nije još bilo izbrisano iz Priloga II. Odluci 2010/413 ni Priloga IX. Uredbi br. 267/2012, na što se u tom smislu upućuje u točki 103. dijela I. B Priloga IX. toj uredbi u kojoj se točno nalazilo ime tužitelja.
            73. Iz elemenata spisa spomenutih u točki 72. supra  proizlazi da je tužiteljev zastupnik a, stoga, i sam tužitelj bio točno i sigurno upoznat s upisom potonjeg u Prilog IX. Uredbi br. 267/2012 i s razlogom tog upisa najkasnije na datum dopisa od 21. siječnja 2013. U tom pogledu, valja također odbaciti argument koji je tužitelj iznio na raspravi, koji se temelji na tome da je na taj datum samo njegov zastupnik a ne i on sam bio upoznat s njegovim upisom u Prilog IX. Uredbi br. 267/2012 i razlogom tog upisa. Naime, mora se istaknuti da je tužitelj na raspravi također iznio da čak i pod pretpostavkom da se Vijeće moglo pouzdati u napomenu iranske pošte prema kojoj se on preselio, ta je institucija mogla i morala dostaviti navedenu uredbu njegovu zastupniku. No, tužitelj ne može tvrditi, bez da si proturječi, da dostava njegovu zastupniku ima značenje osobne dostave, ujedno navodeći da to što njegov zastupnik spominje njegov upis u Prilog IX. Uredbi br. 267/2012 ne može dokazati da je on sam bio s time upoznat.
            74. Stoga u okolnostima ovog predmeta, dovoljno je utvrditi da, čak i pod pretpostavkom da se datum objave obavijesti od 11. prosinca 2012. ne može uzeti u obzir, kao što ističe tužitelj, ova bi tužba ipak bila nepravodobna s obzirom da iz elemenata spisa proizlazi da je tužitelj bio upoznat s njegovim upisom u Prilog IX. Uredbi br. 267/2012 najkasnije 21. siječnja 2013.
            75. U tom smislu, valja još dodati da, u području zamrzavanja financijskih sredstava, uzimanje u obzir datuma saznanja tužitelja o donošenju mjera ograničavanja u odnosu na njega i razlogâ tih mjera, nije protivno sudskoj praksi koju je potonji naveo, prema kojoj rok za podnošenje tužbe ne počinje teći ako Vijeće propusti izvršiti osobnu dostavu akta koji nalaže mjere ograničavanja u odnosu na osobu ili subjekt potonjem, iako je poznavao njegovu adresu (vidjeti u tom smislu presude Bank Melli Iran/Vijeće, t. 38. supra , EU:T:2013:397, t. 59.; od 16. rujna 2013., Bank Kargoshaei i dr./Vijeće, T‑8/11, EU:T:2013:470, t. 44.; Hassan/Vijeće, t. 42. supra , EU:T:2014:682, t. 38., i Mayaleh/Vijeće, t. 43. supra , EU:T:2014:926, t. 60. i 66.), ili ako ga ne obavijesti osobno ili objavljivanjem (vidjeti u tom smislu presude od 4. veljače 2014., Syrian Lebanese Commercial Bank/Vijeće, T‑174/12 i T‑80/13, Zb., EU:T:2014:52, t. 54., i od 23. rujna 2014., Mikhalchanka/Vijeće, T‑196/11 i T‑542/12, EU:T:2014:801, t. 57.).
            76. Naime u presudama navedenim u točki 75. supra , Opći sud se nije izjasnio ni o datumu na koji je stranka saznala za predmetne akte, ni o pitanju može li se taj datum, u nedostatku dostave navedenih akata, uzeti u obzir radi određivanja početka tijeka roka za podnošenje tužbe. Osim toga, iako je u točki 62. presude Gbagbo i dr./Vijeće, t. 39. supra  (EU:C:2013:258), Sud naznačio da kada Vijeće nije u mogućnosti izravno dostaviti akte u pitanju zainteresiranim osobama, ti se akti objavljuju u Sl užbenom listu, navedene osobe se ne mogu pozvati na naknadno stvarno saznanje navedenih akata, treba primijetiti da se Sud naprotiv nije izjasnio o mogućem učinku, u nedostatku bilo kakva priopćenja predmetnog akta, kriterija saznanja o aktu. Naime, sporni akti u predmetu koji je doveo do navedene presude bili su predmet priopćenja objavom obavijesti u Službenom listu.
            77. S obzirom na sve što prethodi a osobito zaključke iz točaka 71. i 74. supra , valja zaključiti da je zahtjev za poništenje Uredbe br. 267/2012, u mjeri u kojoj se odnosi na tužitelja, podnesen 15. listopada 2013. nedopušten jer je nepravodoban.
            78. Zaključci iz točaka 55. i 77. supra , nisu dovedeni u pitanje drugim argumentima koje je iznio tužitelj. Tim argumentima on navodi da je zastara zahtjeva za poništenje protivna načelu zakonitosti administracije, s obzirom da je mogla legitimno očekivati da nakon presude Oil Turbo Compressor/Vijeće, t. 12. supra  (EU:T:2012:579), Vijeće izbriše njegovo ime iz popisa u Prilogu VIII. Uredbi br. 961/2010 i Priloga IX. Uredbi br. 267/2012 i da ga je Vijeće, koje je propustilo odgovoriti na njegove dopise od 21. siječnja, 6. veljače i 29. travnja 2013., trebalo saslušati i navesti mu po potrebi dostupno pravno sredstvo.
            79. U tom smislu, kao prvo treba podsjetiti da su pravila koja se tiču rokova kogentne naravi te ih sudac treba primijeniti na način da zajamči pravnu sigurnost kao i jednakost stranaka pred zakonom (presuda od 18. siječnja 2007., PKK i KNK/Vijeće, C‑229/05 P, Zb., EU:C:2007:32, t. 101.) i da ti rokovi predstavljaju, iz razloga pravne sigurnosti, ograničenje svojstveno pravu pristupa sudu (vidjeti u tom smislu, rješenje od 12. rujna 2013, Ellinika Nafpigeia i 2. Hoern/Komisija, C‑616/12 P, EU:C:2013:884, t. 31.).
            80. No, prihvatiti argumentaciju tužitelja, koja se temelji na navodnom propustu Vijeća da odgovori na njegove dopise od 21. siječnja, 6. veljače i 29. travnja 2013. i njegovo navodno odbijanje da izbriše njegovo ime iz jedinog priloga Provedbenoj uredbi br. 1245/2011 i Priloga IX. Uredbi br. 267/2012, bilo bi protivno toj svrsi roka za podnošenje tužbe.
            81. Nadalje, u dijelu u kojem tužitelj prigovora Vijeću navodno nezakonito odbijanje brisanja njegova imena s popisa osoba i subjekata na koje se odnose mjere ograničavanja protiv Irana, nakon presude Oil Turbo Compressor/Vijeće, t. 12. supra  (EU:T:2012:579), valja dodati da tužba zbog propusta predviđena člankom 265. UFEU‑a predstavlja prikladno sredstvo za utvrđenje nezakonitog propusta institucije da poduzme mjere koje sadržavaju izvršenje presude (presuda od 19. veljače 2004., SIC/Komisija, T‑297/01 i T‑298/01, Zb., EU:T:2004:48, t. 32.) ili kako bi odredio je li, osim zamjene poništenog akta, institucija također trebala poduzeti druge mjere koje se odnose na druge akte koji nisu bili osporeni u okviru prvotne tužbe za poništenje (presude od 26. travnja 1988., Asteris i dr./Komisija, 97/86, 99/86, 193/86 i 215/86, Zb., EU:C:1988:199, t. 22. do 24., i od 18. rujna 1996., Asia Motor France i dr./Komisija, T‑387/94, Zb., EU:T:1996:120, t. 40.).
            82. Konačno, treba precizirati da ozbiljnost navodnog propusta predmetne institucije ili važnost povrede koja iz njega proizlazi u pogledu poštovanja temeljnih prava, u svakom slučaju ne dopušta odbaciti primjenu kriterija dopuštenosti određenih izričito Ugovorom (vidjeti u tom smislu rješenje od 10. svibnja 2001., FNAB i dr./Vijeće, C‑345/00 P, Zb., EU:C:2001:270, t. 40.).
            83. S obzirom na sva razmatranja koja prethode, treba odbaciti zahtjeve za poništenje pobijanih akata, u dijelu u kojem se potonji odnose na tužitelja, kao nedopuštene zbog nepravodobnosti, a da nema potrebe ispitati zahtjev za obustavu postupka koji je podredno iznijelo Vijeće.
            O zahtjevu za naknadu štete
            84. Tužitelj u replici zahtijeva na temelju „dopunske tužbe“ naknadu štete, u iznosu od 90.528.392,56 eura, koju je navodno pretrpio zbog toga što, radi nezakonitih mjera ograničavanja, nije bio u mogućnosti poštovati ugovore koje je bio sklopio s klijentima te im je morao isplatiti ugovorne kazne i paušalnu naknadu štete. Što se tiče dopuštenosti tog zahtjeva, s jedne strane, tužitelj se poziva na presudu od 26. lipnja 1990., Sofrimport/Komisija (C‑152/88, Zb., EU:C:1990:259), iz koje proizlazi da zahtjev za naknadu štete može biti pridružen zahtjevu za poništenje. S druge strane, navodi da je podnošenje takva zahtjeva u replici razumno iz razloga ekonomičnosti postupka, s obzirom da je precizirano uostalom da se tražena naknada štete odnosi na predmet ovog postupka.
            85. Vijeće odgovara da je zahtjev za naknadu štete iznesen u replici očito nedopušten, s obzirom da mijenja predmet spora kako je bio definiran u tužbi kojom se pokreće postupak. Osim toga, s obzirom da se zahtjev za odštetu temelji na nezakonitosti Odluke 2011/783, Opći sud nije nadležan. U svakom slučaju, taj je zahtjev neosnovan.
            86. Sukladno članku 44. stavku 1. točki (c) Poslovnika od 2. svibnja 1991. tužitelj ima obvezu definirati predmet spora i iznijeti tužbeni zahtjev u tužbi kojom pokreće postupak. Iako članak 48. stavak 2. istog poslovnika dopušta u određenim okolnostima iznošenje novih razloga tijekom postupka, ta se odredba ne može ni u kojem slučaju, tumačiti na način da tužitelju dopušta da Općem sudu podnosi nove tužbene zahtjeve i tako mijenja predmet spora (presude od 18. rujna 1992., Asia Motor France i dr./Komisija, T‑28/90, Zb., EU:T:1992:98, t. 43., i od 20. svibnja 2009., VIP Car Solutions/Parlament, T‑89/07, Zb., EU:T:2009:163, t. 110.; vidjeti također analogijom, presudu od 25. rujna 1979., Komisija/Francuska, 232/78, Zb., EU:C:1979:215, t. 3.).
            87. U ovom predmetu, iz tužbe nedvosmisleno proizlazi da je ona težila samo poništenju Provedbene uredbe br. 1245/2011 i Uredbe br. 267/2012, u dijelu u kojem se ti akti odnose na tužitelja. Tijekom rasprave, kao odgovor na pitanje koje je postavio Opći sud, tužitelj je k tomu izričito potvrdio to shvaćanje tužbe, što je bilo navedeno u zapisniku s rasprave.
            88. U tim okolnostima, s obzirom da je u tužbi utvrđeno da je predmet tužbe zahtjev za poništenje Provedbene uredbe br. 1245/2011 i Uredbe br. 267/2012, zahtjev za naknadu štete iznesen u replici je s obzirom na sudsku praksu navedenu u točki 86. supra , nedopušten.
            89. Argumenti tužitelja nemaju utjecaja na taj zaključak.
            90. S jedne strane, u mjeri u kojoj se tužitelj poziva na presudu Sofrimport/Komisija, t. 84. supra  (EU:C:1990:259), treba primijetiti da su okolnosti ovog predmeta različite od predmeta koji je doveo do navedene presude, tako da je on irelevantan u vezi ocjene dopuštenosti ovog zahtjeva za odštetu. Naime u navedenom predmetu, kao što proizlazi iz točke 1. navedene presude, i zahtjev za poništenje i zahtjev za odštetu su se nalazili u tužbi kojom se pokrenuo postupak.
            91. S druge strane, u mjeri u kojoj tužitelj ističe razloge ekonomičnosti postupka, valja podsjetiti da su uvjeti dopuštenosti iz članka 44. stavka 1. točke (c) Poslovnika od 2. svibnja 1991. kogentne naravi (vidjeti u tom smislu rješenje od 17. srpnja 2014., Melkveebedrijf Overenk i dr./Komisija, C‑643/13 P, EU:C:2014:2118, t. 38., i presudu od 21. ožujka 2002., Joynson/Komisija, T‑231/99, Zb., EU:T:2002:84, t. 154.) i stoga se ne mogu prepustiti na volju strankama. No, dopustiti tužitelju da Općem sudu u replici podnese novi zahtjev za odštetu, čiji je predmet različit od zahtjeva koji se nalaze u tužbi, iako je mogao iznijeti takav zahtjev u trenutku kada je podnio tužbu, značilo bi dopustiti da zaobiđe te kogentne uvjete dopuštenosti.
            92. S obzirom na prethodna razmatranja valja zaključiti da zahtjev za odštetu, koji je prvi put iznesen u replici, treba odbaciti kao nedopušten (vidjeti u tom smislu presudu od 11. lipnja 2014., Syria International Islamic Bank/Vijeće, T‑293/12, EU:T:2014:439, t. 83.).
            93. S obzirom na sva prethodna razmatranja, tužbu treba odbaciti u cijelosti.
            Troškovi
            94. Sukladno odredbama članka 87. stavka 2. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku snosi troškove, ako je takav zahtjev postavljen. U skladu s člankom 134. stavkom 1. Poslovnika Općeg suda, svakoj stranci koja ne uspije u postupku nalaže se snošenje troškova, ako je postavljen takav zahtjev. Budući da Oil Turbo Compressor Co. (Private Joint Stock) nije uspio u postupku, istom valja naložiti snošenje troškova, sukladno zahtjevu Vijeća.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga,
            OPĆI SUD (drugo vijeće)
            proglašava i presuđuje:
            1. Tužba se odbacuje kao nedopuštena.
            2. Oil Turbo Compressor Co. (Private Joint Stock) snosit će vlastite troškove kao i troškove Vijeća Europske unije.


Presuda Suda (treće vijeće) od 22. prosinca 2008.#British Aggregates Association protiv Komisije Europskih zajednica i Ujedinjene Kraljevine.#Žalba - Državne potpore.#Predmet C-487/06 P.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 16. srpnja 2009.#Pärlitigu OÜ protiv Maksu- ja Tolliameti Põhja maksu- ja tollikeskus.#Zahtjev za prethodnu odluku: Tallinna Halduskohus - Estonija.#Zajednička carinska tarifa.#Predmet C-56/08.


Presuda Suda (sedmo vijeće) od 11. lipnja 2015.#Skatteministeriet protiv Baby Dan A/S.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Vestre Landsret.#Zahtjev za prethodnu odluku – Carinska unija i zajednička carinska tarifa – Kombinirana nomenklatura – Tarifno razvrstavanje – Brojevi 7318 i 8302 – Predmet koji je posebno izrađen za pričvršćivanje sigurnosnih ograda namijenjenih zaštiti djece.#Predmet C-272/14.


Presuda Suda (treće vijeće) od 16. lipnja 2011.#Stichting de Thuiskopie protiv Opus Supplies Deutschland GmbH i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku: Hoge Raad der Nederlanden - Nizozemska.#Usklađivanje zakonodavstava - Direktiva 2001/29/EZ.#Predmet C-462/09.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 22. siječnja 2013. # Budějovický Budvar, národní podnik protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Postupak povodom prigovora. # Spojeni predmeti T-225/06 RENV, T-255/06 RENV, T-257/06 RENV i T-309/06 RENV.