Presuda Suda (treće vijeće) od 28. veljače 2013. # Portugalska Republika protiv Europske komisije. # Žalba - Europski fond za regionalni razvoj (ERDF). # Predmet C-246/11 P.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 22. listopada 2009.#Irène Bogiatzi, udana Ventouras protiv Deutscher Luftpool i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku: Cour de cassation - Luksemburg.#Predmet C-301/08.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 21. listopada 2010.#I.B.#Zahtjev za prethodnu odluku: Cour constitutionnelle - Belgija.#Predmet C-306/09.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 2012. srpanj 12.#Procura della Repubblica protiv Maurizio Giovanardi i drugi.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Tribunale Ordinario di Firenze.#Predmet C-79/11.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 16. prosinca 2010.#Hit Trading BV i Berkman Forwarding BV protiv Europske komisije.#Predmet T-191/09.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 10. ožujka 2016.#LG Developpement protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Zajednice MINICARGO – Raniji verbalni žig Zajednice MINI – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-160/15.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 9. veljače 2017.#zero Holding GmbH & Co. KG protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije ZIRO – Raniji figurativni žig Europske unije zero – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-106/16.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 12. prosinca 1995. # Amministrazione delle finanze dello Stato protiv Chiquita Italia SpA. # Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunale di Trieste - Italija. # Predmet C-469/93.


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 11. srpnja 2013.#Fédération des maisons de repos privées de Belgique (Femarbel) ASBL protiv Commission communautaire commune de Bruxelles-Capitale.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Cour constitutionnelle (Belgija).#Direktiva 2006/123/EZ – Područje primjene ratione materiae – Zdravstvene usluge – Socijalne usluge – Centri za dnevni i noćni boravak za pružanje pomoći i skrbi starijim osobama.#Predmet C-57/12.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      11. srpnja 2013. (
            *1
         )
      „Direktiva 2006/123/EZ — Područje primjene ratione materiae — Zdravstvene usluge — Socijalne usluge — Centri za dnevni i noćni boravak za pružanje pomoći i skrbi starijim osobama“
      U predmetu C‑57/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je podnio Cour constitutionelle (Belgija), odlukom od 25. siječnja 2012., koju je Sud zaprimio 3. veljače 2012., u postupku

         Fédération des maisons de repos privées de Belgique (Femarbel) ASBL

      protiv

         Commission communautaire commune de Bruxelles‑Capitale,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: A. Tizzano (izvjestitelj), predsjednik vijeća, M. Berger, A. Borg Barthet, E. Levits i J.-J. Kasel, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
      tajnik: C. Strömholm, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 17. siječnja 2013.,
      uzimajući u obzir podnesena očitovanja:

               —

               za Fédération des maisons de repos privées de Belgique (Femarbel) ASBL, M. Vastmans, odvjetnica,

               —

               za Commission communautaire commune de Bruxelles‑Capitale, B. Fonteyn, u svojstvu agenta, uz asistenciju P. Slegersa i S. Engelena, odvjetnika,

               —

               za nizozemsku vladu, B. Koopman i C. Wissels, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, I. Rogalski i C. Vrignon, u svojstvu agenata,

         nakon saslušanja prijedloga odluke nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 14. ožujka 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 2. stavka 2. točaka (f) i (j) Direktive 2006/123/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2006. o uslugama na unutarnjem tržištu (SL L 376, str. 36.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom, poglavlje 13., svezak 47., str.160.).

               2

               Taj je zahtjev podnesen u okviru spora između Fédération des maisons de repos privées de Belgique (Femarbel) ASBL (u daljnjem tekstu: Femarbel) i Commission communautaire commune de Bruxelles‑Capitale (u daljnjem tekstu: COCOM) o pojmovima „zdravstvene usluge” i „socijalne usluge”.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodna izjava 7. Direktive 2006/123/EZ glasi:
               „Ova Direktiva uspostavlja opći pravni okvir za veliki niz usluga uzimajući u obzir različita obilježja svake djelatnosti ili struke [profesije] i njihov sustav uređenja […] Ova Direktiva, također, uzima u obzir druge ciljeve od općeg interesa, uključujući zaštitu okoliša, javnu sigurnost i javno zdravstvo kao i potrebu za usklađivanjem sa zakonom o radu.”

               4

               Uvodna izjava 22. ove direktive navodi:
               „Isključivanje zdravstvene zaštite iz područja primjene ove Direktive obuhvaća zdravstvenu zaštitu i farmaceutske usluge koje zdravstveni djelatnici pružaju pacijentima da bi ocijenili, zadržali [održali] ili poboljšali njihovo zdravstveno stanje, ako su te djelatnosti rezervirane za uređenu zdravstvenu struku [reguliranu zdravstvenu profesiju] u državi članici u kojoj se pružaju usluge.”

               5

               Uvodna izjava 27. navedene direktive glasi kako slijedi:
               „Ova Direktiva ne obuhvaća socijalne usluge u području stanovanja, dječje skrbi i pomoći potrebitim obiteljima i osobama, koje država osigurava na nacionalnoj, regionalnoj ili lokalnoj razini preko posebno ovlaštenih pružatelja ili dobrotvornih organizacija, koje je država priznala kao takve, da bi se osigurala potpora osobama koje trebaju trajnu ili privremenu pomoć zbog nedostatnih obiteljskih primanja, potpune ili djelomične ovisnosti o drugima te opasnosti od marginalizacije. Ova Direktiva ne smije utjecati na spomenute usluge koje imaju ključnu važnost da bi se zajamčilo temeljno pravo na ljudsko dostojanstvo i integritet, i kojima se očituje načelo socijalne kohezije i solidarnosti.”

               6

               Članak 2. iste Direktive glasi:
               „1.   Ova se Direktiva primjenjuje na usluge koje dostavljaju pružatelji s poslovnim nastanom u državi članici.
               2.   Ova se Direktiva ne primjenjuje na sljedeće djelatnosti:
               […]

                        f)

                        zdravstvene usluge bez obzira na to pružaju li ih zdravstvene ustanove, bez obzira na način na koji su organizirane i financirane na nacionalnoj razini te bez obzira na to jesu li javne ili privatne.

                  […]

                        j)

                        socijalne usluge u području stanovanja, dječje skrbi te potpore obiteljima i osobama koje trebaju trajnu ili privremenu pomoć, koje osigurava država, od nje ovlašteni pružatelji ili dobrotvorne organizacije koje je država priznala kao takve”.

               7

               Članak 4. Direktive 2006/123/EZ glasi:
               „U smislu ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
               […]

                        6)

                        ‚sustav ovlašćivanja’ je svaki postupak koji pružatelj ili primatelj mora slijediti da bi od nadležnog tijela dobio službenu ili implicitnu odluku o pristupu ili izvođenju uslužne djelatnosti”.

               8

               Članak 3. Direktive 2011/24/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 9. ožujka 2011. o primjeni prava pacijenata u prekograničnoj zdravstvenoj zaštiti (SL L 88, str. 45.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom, poglavlje 15., svezak 14., str. 165.), glasi kako slijedi:
               „Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:

                        a)

                        ‚zdravstvena zaštita’ znači zdravstvene usluge koje pružaju zdravstveni stručnjaci pacijentima radi procjene, održavanja ili liječenja njihova zdravstvenog stanja, uključujući propisivanje, izdavanje na recept i davanje lijekova i medicinskih proizvoda;

                  […]

                        f)

                        ‚zdravstveni stručnjak’ znači liječnik, medicinska sestra odgovorna za opću zdravstvenu zaštitu, stomatolog, primalja ili ljekarnik u smislu Direktive 2005/36/EZ, ili drugi stručnjak koji obavlja poslove u sektoru zdravstvene zaštite koji su ograničeni na zakonski uređenu struku [reguliranu profesiju] prema definiciji u članku 3. stavku 1. točki (a) Direktive 2005/36/EZ, ili osoba koja se smatra zdravstvenim stručnjakom prema zakonodavstvu države članice liječenja.

                  [...]”

         Belgijsko pravo

               9

               Prijedlog Uredbe od 21. lipnja 2007. (Doc. Parl., Assemblée réunie de la Commission communautaire commune, 2006.‑2007., B-102/1, str. 1.) glasi:
               „Zahvaljujući ovoj Uredbi Zajednički kolegij (Collège réuni) raspolagat će sredstvima za provođenje politike nadzora nad svim ustanovama namijenjenim starijim osobama i moći će osigurati razvoj raznovrsne ponude ustanova s posebnom pažnjom usmjerenom na osuvremenjivanje usluga za tu osjetljivu skupinu osoba.
               […] Organizacija života središnji je element boravka jedne osobe. Ona treba moći u svakom trenutku voditi svoj život na aktivan i uključen način.”

               10

               Uredba od 24. travnja 2008. o ustanovama za boravak i smještaj starijih osoba (Moniteur belge od 16. svibnja 2008., str. 25666., u daljnjem tekstu: Uredba iz 2008.) u članku 2. određuje:
               „U svrhu primjene ove Uredbe pojedini pojmovi imaju sljedeća značenja:
               […]

                        4°

                        ustanova za starije osobe:
                        […]

                                 e)

                                 centar za dnevni boravak: građevina ili dio građevine koja se, bez obzira na naziv, nalazi u domu za starije osobe ili je povezana s domom za starije osobe, i u kojoj se tijekom dana organizirano smještaju starije osobe koje žive u svojoj kući, a u centru dobivaju pomoć i skrb koji su prilagođeni gubitku samostalnosti tih osoba;

                           […]

                                 g)

                                 centar za noćni boravak: građevina ili dio građevine koja se, bez obzira na naziv, nalazi u domu za starije osobe, i u kojoj se tijekom noći organizirano smještaju starije osobe kojima je, iako žive u svojoj kući, potreban noćni nadzor, pomoć i zdravstvena skrb koju im njihovi bližnji ne mogu kontinuirano osiguravati.”

               11

               Članak 4. Uredbe iz 2008. glasi kako slijedi:
               „Zajednički kolegij može, nakon mišljenja Odjela, donijeti program svih, ili dijela, ustanova za starije osobe iz članka 2. 4°, uz iznimku onih iz članka 2. 4°, (b), β […]”

               12

               Sukladno članku 6. spomenute Uredbe:
               „Zabranjeno je započeti s radom ili koristiti novu ustanovu iz članka 2. 4°, ili započeti s radom ili koristiti proširenje kapaciteta boravka ili smještaja jedne od postojećih ustanova a da to nije odobrio Zajednički kolegij, ukoliko predmetna ustanova ulazi u kategoriju ustanova za koje je Zajednički kolegij donio program sukladno Poglavlju II. Odobrenje predviđeno u stavku 1., koje znači da se određeni projekt uključuje u program, naziva se ‚posebno odobrenje za početak rada i korištenje’ […]”

               13

               Članak 11. stavak 1. iste Uredbe glasi:
               „Nijedna ustanova iz članka 2. 4° a), b) α, c), d), e), f) ili g) ne može započeti s radom i nijedan pružatelj usluga ne može započeti pružati usluge u ustanovi iz članka 2. 4°, (b) α bez prethodne dozvole.
               Dozvolu daje Zajednički kolegij, nakon mišljenja Odjela, na razdoblje od najviše šest godina, koje se može produljiti.
               Odlukom o dozvoli, iz stavka 2., određuje se najveći broj starijih osoba koje mogu biti smještene u ustanovu ili boraviti u njoj.
               Da bi Zajednički kolegij izdao dozvolu, ustanova mora udovoljiti, ako je potrebno, odredbama koje donose nadležna savezna tijela kao i odredbama koje Zajednički kolegij može, prema mišljenju Odbora, donijeti za svaku od kategorija ustanova iz članka 2. 4°.
               Te se odredbe odnose na:

                        1°

                        primanje i boravak starijih osoba;

                        2°

                        poštovanje starije osobe, njezinih ustavnih i zakonskih prava i sloboda, uzimajući u obzir njezino zdravstveno stanje i pravo vođenja života u skladu s ljudskim dostojanstvom, uključujući seksualni i emotivni aspekt […];

                        3°

                        organizaciju života kao i načine sudjelovanja i informiranja starijih osoba ili njihovih zastupnika;

                        4°

                        ispitivanje i postupanje s pritužbama starijih osoba ili njihovih zastupnika;

                        5°

                        prehranu, higijenu i skrb koju treba osigurati;

                        6°

                        broj, stručne kvalifikacije, plan za usavršavanje, moralnu ispravnost i minimalne zahtjeve za prisutnost osoblja i uprave kao i, što se tiče potonje, tražene uvjete za iskustvo;

                        7°

                        osim u ustanovama iz članka 2. 4°, (b), β, posebne arhitektonske i sigurnosne uvjete za ustanove;

                        8°

                        osim u ustanovama iz članka 2. 4°, (b), β, ugovor o boravku ili smještaju; Zajednički kolegij određuje njegov sadržaj.
                        U ugovoru se posebice mora jasno i taksativno navesti sve što je obuhvaćeno u cijeni jednog dana boravka kao i troškovi koji se mogu obračunati bilo kao dodatak bilo kao predujam u korist trećih povrh cijene jednog dana.

                  […]”

               14

               Članak 13. Uredbe iz 2008. glasi:
               „Privremeno odobrenje za rad Zajednički kolegij daje ustanovama koje imaju odobrenje iz članka 7. […] koje podnesu prvi zahtjev za izdavanje dozvole, ukoliko su ispunjeni uvjeti dopuštenosti koje nakon, mišljenja Odjela, određuje navedeni Kolegij.
               To odobrenje daje se za razdoblje od godine dana, koje se može još jednom produljiti, i određuje najveći broj osoba koje mogu biti smještene ili boraviti u ustanovi […]”

               15

               Članak 19. navedene Uredbe glasi kako slijedi:
               „O svakoj odluci o dozvoli za rad, privremenom odobrenju za rad, povlačenju privremenog odobrenja za rad, odbijanju ili povlačenju dozvole i o zatvaranju ustanove obavještava se gradonačelnika u roku od šezdeset dana. […]”

               16

               U pogledu odredaba koje se odnose na centre za dnevni boravak, Odluka od 3. prosinca 2009. koju je donio Zajednički kolegij, kojom se određuju pravila za izdavanje dozvola koja moraju ispunjavati ustanove boravka ili smještaja za starije osobe i utanačuju definicije radnih zajednica i udruženja kao i posebne norme koje oni moraju poštovati (Moniteur belge od 17. prosinca 2009., str. 79487., u daljnjem tekstu: Odluka iz 2009.), u svom članku 210. predviđa:
               „Potrebna pomoć pruža se starijim osobama koji nisu sposobne samostalno obavljati radnje iz svakodnevnog života.”

               17

               Navedena odluka u članku 211. stavku 1. i 2. određuje:
               „U slučaju potrebe, za svaku stariju osobu vodi se spis o skrbi u kojem se osobito bilježi datum posjeta liječnika, njegove upute, propisani lijekovi kao i usluge skrbi koje treba provesti i moguće dijete kojih se osoba treba pridržavati.
               U slučaju potrebe, u spisu se navode sve eventualne usluge koje je starija osoba primila, a koje je pružilo medicinsko i paramedicinsko osoblje, u cilju kontinuiteta skrbi u okviru centra za dnevni boravak. On također sadrži sve napomene i zapažanja osoblja koje je pružilo usluge kao i njihovu službenu obavijest pružateljima usluga koje je izabrala starija osoba.”

               18

               Članak 213. Odluke iz 2009. glasi kako slijedi:
               „Ukoliko je to potrebno, medicinski tehničar osigurava raspodjelu i davanje lijekova koje je starijim osobama propisao njihov liječnik.”

               19

               Članak 216. stavci 1. i 2. navedene odluke glasi:
               „Svaki centar izrađuje program animacije i aktivnosti kojim se želi potaknuti očuvanje samostalnosti starijih osoba i njihovo sudjelovanje u društvenom životu.
               Taj je program zamišljen na način da svakodnevno zadovoljava društvenokulturne potrebe posebice starijih osoba i za cilj ima prvenstveno one aktivnosti koje uključuju radnje iz svakodnevnog života, paramedicinske usluge i opće fizičko stanje, zdravstvene savjete kao i kulturalne i društvene aktivnosti […]”

               20

               U pogledu odredaba koje se odnose na centre za noćni boravak članak 238. Odluke iz 2009. određuje:
               „Pravilnik o unutarnjem redu obavezno sadržava sljedeće dodatne podatke:
               […]

                        3°

                        načini na koje starija osoba može pozvati medicinsko ili paramedicinsko osoblje doma za starije u kojem se centar nalazi;

                        4°

                        slobodan izbor liječnika, kinezioterapeuta i paramedicinskog osoblja za dodatnu skrb povrh one koju pruža ustanova […];

                        5°

                        načini na koje centar osigurava kontinuitet davanja lijekova starijim osobama.”

               21

               Članak 242. te Odluke predviđa:
               „Starija osoba može imati pomoć, skrb i nadzor koji su joj potrebni.”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               22

               Na području Regije Bruxelles‑Capitale COCOM je ovlašten izvršavati vlastite ovlasti u područjima „koja se tiču pojedinaca”, kao što je to politika prema osobama treće životne dobi, s obzirom na pojedince i institucije, centre i službe za koje se, zbog njihove organizacije, ne može smatrati da pripadaju isključivo flamanskoj ili francuskoj zajednici.

               23

               S tim u svezi Skupština COCOM‑a donijela je 24. travnja 2008. Uredbu iz 2008. kako bi osigurala jedan zakonodavni okvir za sve ustanove za starije osobe.

               24

               Na temelju članka 4. Uredbe iz 2008., ustanove koje se u njoj izričito spominju, među kojima su stambene zajednice za starije (résidences de services, u daljnjem tekstu: stambene zajednice za starije), centri za dnevni boravak i centri za noćni boravak, mogu biti dio programa. Kad je takav program donesen, zabranjeno je, kao što proizlazi iz članka 6. iste Uredbe, započeti s radom ili koristiti jednu od tih ustanova a da to nije odobrio Zajednički kolegij COCOM‑a.

               25

               U smislu članaka 11. do 19. navedene Uredbe, svaka ciljana ustanova, a posebice stambene zajednice za starije, centri za dnevni boravak i centri za noćni boravak, mora dobiti privremeno odobrenje za rad, a zatim i dozvolu kako bi mogla obavljati svoju djelatnost. Na temelju tog članka 11., Zajednički kolegij COCOM‑a donio je Odluku iz 2009. s ciljem utvrđivanja odredaba za dobivanje dozvole kojima ustanove za smještaj ili boravak starijih osoba moraju udovoljiti.

               26

               Femarbel je 15. veljače 2010. zatražio od Conseil d’État poništenje te Odluke, istaknuvši neustavan karakter odredaba koje tvore pravnu osnovu te Odluke, tj. onih odredaba iz Uredbe iz 2008. koje se odnose, s jedne strane, na postupke izdavanja odobrenja i dozvole kao i izrade programa i, s druge strane, na pravila koja se odnose na određivanje obračuna cijena.

               27

               Dijeleći iste sumnje kao i Femarbel, Conseil d’État postavio je Cour Constitutionelle tri prethodna pitanja, od kojih se prva dva odnose na problematiku koja se tiče sukladnosti sustava za izdavanje dozvola i izrade programa koje je uspostavila navedena Uredba, kako bi stambene zajednice za starije, centri za dnevni boravak i centri za noćni boravak mogli obavljati svoju djelatnost, s člancima 10. i 11. belgijskog Ustava, u vezi s Direktivom 2006/123/EZ.

               28

               U tom pogledu, Cour constitutionelle je smatrao da ispitivanje sukladnosti pretpostavlja prethodno utvrđivanje mogu li se predmetne ustanove svrstati u područje primjene Direktive 2006/123/EZ te je utvrdio da to jest tako u odnosu na stambene zajednice za starije. Suprotno tome, istaknuo je da ni relevantne odredbe unutarnjeg prava kao ni podnesci koje su podnijele stranke ne omogućuju da se razjasne sumnje u pogledu primjenjivosti te Direktive na centre za dnevni boravak i centre za noćni boravak.

               29

               Pod tim okolnostima, Cour Constitutionelle odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li zdravstvene usluge iz članka 2. stavka 2. točke (f) [Direktive 2006/123/EZ] i socijalne usluge iz članka 2. stavka 2. točke (j) [iste Direktive] tumačiti na način da su izvan područja primjene Direktive centri za dnevni boravak u smislu [Uredbe iz 2008.] utoliko što starijim osobama pružaju pomoć i skrb koje su prilagođene gubitku samostalnosti u tih osoba, kao i centri za noćni boravak u smislu iste Uredbe, utoliko što starijim osobama pružaju pomoć i zdravstvenu skrb koju im njihovi bližnji ne mogu kontinuirano osiguravati?”

         O prethodnom pitanju

               30

               Prethodnim pitanjem sud koji ga je postavio u bitnome pita treba li članak 2. stavak 2. točke (f) i (j) Direktive 2006/123/EZ tumačiti na način da su centri za dnevni boravak i centri za noćni boravak, zbog toga što pružaju pomoć i skrb starijim osobama, izvan područja primjene te direktive.

               31

               U tom pogledu, valja podsjetiti da navedena Direktiva, kao što i proizlazi iz njezinog članka 1., u vezi s njezinim uvodnim izjavama 2. i 5., određuje opće odredbe koje imaju za cilj ukloniti ograničavanja slobode poslovnog nastana pružatelju usluga u državama članicama i slobodnom pružanju usluga među njima, kako bi se pridonijelo stvaranju slobodnog i konkurentskog unutarnjeg tržišta (vidjeti u tom smislu presudu od 5. travnja 2011., Société fiduciaire nationale d’expertise comptable, C‑119/09, Zb., str. I‑2551., točka 26.).

               32

               Direktiva 2006/123/EZ se prema tome, u skladu s člankom 2. stavkom 1. i člankom 4., primjenjuje na svaku samostalnu gospodarsku djelatnost koju obično uz naknadu obavljaju pružatelji usluga s poslovnim nastanom u državi članici, bez obzira na to je li poslovni nastan stalan ili nije i nastavlja li se obavljanje djelatnosti u državi odredišta, osim djelatnosti koje su izričito isključene, među kojima su i one koje se odnose ponajprije na „zdravstvene usluge” i „socijalne usluge”, iz članka 2. stavka 2. točke (f) i iz istog članka 2. stavka 2. točke (j), pri čemu se pitanje koje se postavio nacionalni sud odnosi na te odredbe.

               33

               S tim u vezi, kako bi se tom sudu dao svrhovit odgovor, treba pojasniti sastavne elemente pojmova „zdravstvene usluge” i „socijalne usluge”, kako bi taj sud mogao odrediti obavljaju li i, u slučaju potrebe, u kojoj mjeri centri za dnevni boravak i centri za noćni boravak djelatnosti koje su izvan područja primjene te Direktive. Naime, samo u slučaju da oni prvenstveno obavljaju te djelatnosti, na njih se pravila koja određuje ta Direktiva ne bi odnosila.

               34

               Kao prvo, kako bismo mogli razumjeti doseg isključenja iz područja primjene koje je predviđeno člankom 2. stavkom 2. točkom (f) Direktive 2006/123/EZ, potrebno je protumačiti pojam „zdravstvene usluge” oslanjajući se ne samo na tekst te odredbe nego i na njezinu svrhu i strukturu, u kontekstu sustava koji ta direktiva uspostavlja.

               35

               Najprije, u pogledu teksta članka 2. stavka 2. točke (f), valja naglasiti da se pojam „zdravstvene usluge” koji je usvojio zakonodavac Unije pokazao dosta širokim, u smislu da uključuje usluge koje se odnose na ljudsko zdravlje, bez obzira na to pružaju li ih zdravstvene ustanove, bez obzira na način na koji su organizirane i financirane na nacionalnoj razini te bez obzira na to jesu li javne ili privatne.

               36

               Zatim, što se tiče svrhe i strukture članka 2. stavka 2. točke (f) Direktive 2006/123/EZ, valja utvrditi da, kao što je izloženo u uvodnoj izjavi 22. te Direktive, isključivanje zdravstvene zaštite iz područja primjene ove Direktive obuhvaća zdravstvenu zaštitu i farmaceutske usluge koje zdravstveni djelatnici pružaju pacijentima „da bi ocijenili, zadržali [održali] ili poboljšali njihovo zdravstveno stanje”, ako su te djelatnosti „rezervirane za uređenu zdravstvenu struku [reguliranu zdravstvenu profesiju] u državi članici u kojoj se pružaju usluge”.

               37

               Takva tvrdnja također proizlazi iz Priručnika za provedbu direktive o uslugama (u daljnjem tekstu: priručnik), koji jednostavno dodaje da se isključivanje zdravstvenih usluga iz područja primjene Direktive 2006/123/EZ odnosi na djelatnosti koje su izravno i strogo povezane sa stanjem ljudskog zdravlja, a ne odnosi na one kojima je cilj samo poboljšati opće fizičko stanje ili omogućiti opuštanje, kao što su sportski ili fitnes klubovi. To uostalom proizlazi iz Direktive 2011/24/EU, čiji članak 3. točka (a) određuje „zdravstvenu skrb” kao „zdravstvene usluge koje pružaju zdravstveni stručnjaci pacijentima radi procjene, održavanja ili liječenja njihova zdravstvenog stanja, uključujući propisivanje, izdavanje na recept i davanje lijekova i medicinskih proizvoda”.

               38

               Napokon, ovo široko tumačenje pojma „zdravstvene usluge”, i prema tome doseg njihovog isključivanja iz područja primjene Direktive 2006/123/EZ, potkrijepljeno je analizom sustava koji ta Direktiva uspostavlja.

               39

               U tom pogledu, valja podsjetiti da navedena Direktiva, kao što proizlazi iz njezine uvodne izjave 7., uspostavlja opći pravni okvir za veliki niz usluga, uzimajući u obzir različita obilježja svake djelatnosti ili struke [profesije] i njihov sustav uređenja, kao i druge ciljeve općeg interesa, uključujući zaštitu javnog zdravstva. Iz toga proizlazi da je zakonodavac Unije izričito nastojao osigurati poštovanje ravnoteže između, s jedne strane, cilja uklanjanja ograničavanja slobode poslovnog nastana pružatelja usluga kao i slobodnog pružanja usluga i, s druge strane, zahtjeva za očuvanje posebnosti određenih osjetljivih djelatnosti, naročito onih povezanih s ljudskim zdravljem.

               40

               S obzirom na ta pojašnjenja, nacionalni sud dužan je provjeriti pripadaju li djelatnosti koje prvenstveno pružaju centri za dnevni boravak i centri za noćni boravak pod pojam „zdravstvene usluge”, u smislu članka 2. stavka 2. točke (f) Direktive 2006/123/EZ, i jesu li stoga navedeni centri izvan područja primjene te direktive.

               41

               Nacionalni sud mora osobito provjeriti imaju li djelatnosti koje obavljaju kako centri za dnevni boravak, posebno na temelju članaka 211. i 213. Odluke iz 2009., poput raspodjele i davanja lijekova koje je propisao njihov liječnik, tako i centri za noćni boravak, u skladu s člankom 238. te Odluke, poput djelatnosti koje obavlja medicinsko ili paramedicinsko osoblje predmetnog doma za starije, doista za cilj ocijeniti, održati ili poboljšati zdravstveno stanje starijih osoba, obavljaju li te djelatnosti zdravstveni djelatnici i čine li one glavni dio svih usluga koje pružaju ti centri.

               42

               Kao drugo, što se tiče „socijalnih usluga” iz članka 2. stavka 2. točke (j) Direktive 2006/123/EZ, promatrajući tu odredbu zajedno s uvodnom izjavom 27. te Direktive, proizlazi da samo usluge koje kumulativno ispunjavaju dva uvjeta spadaju pod taj pojam.

               43

               Prvi uvjet odnosi se na narav djelatnosti koje se obavljaju, koje se moraju odnositi, kao što je objašnjeno i u priručniku, na pomoć i potporu starijim osobama koje se zbog potpunog ili djelomičnog gubitka samostalnosti trajno ili privremeno nalaze u takvom stanju da im je potrebna posebna skrb i koje su u opasnosti da ih se zbog toga marginalizira. Drugim riječima, radi se o važnim djelatnostima kojima se osigurava temeljno pravo na dostojanstvo i integritet ljudskih bića, i koje predstavljaju izraz načela društvene kohezije i solidarnosti.

               44

               Drugi uvjet odnosi se na status pružatelja usluga, koje može pružati sama država, dobrotvorna udruga koje država priznaje kao takvo ili privatni pružatelj usluga kojeg je država za to ovlastila.

               45

               Iako tekst članka 2. stavak 2. točke (j) Direktive 2006/123/EZ ne sadrži izričitu uputu o okolnostima pod kojima se može smatrati da je takav pružatelj usluga ovlašten od strane države, ipak se korisna pojašnjenja u tom pogledu nalaze u priručniku, u stavku 2.3. Obavijesti Komisije Europskom parlamentu, Vijeću Europske unije, Europskom gospodarskom i socijalnom odboru i Odboru regija Europske unije, kao popratni dokument uz Obavijest „Jedinstveno tržište za Europu 21. stoljeća – Usluge od općeg interesa, uključujući socijalne usluge od općeg interesa: nova europska obveza” [COM(2007) 725 final], kao i u stavcima 23., 24. i 41. Rezolucije Europskog parlamenta od 5. srpnja 2011. o budućnosti socijalnih usluga od općeg interesa [2009/2222(INI)].

               46

               U pogledu sadržaja tog ovlaštenja, valja utvrditi da se privatnog pružatelja usluga, kao što je i u priručniku potvrđeno, može smatrati ovlaštenim od strane države ako on ima „obvezu” pružati socijalne usluge koje su mu povjerene.

               47

               Međutim, s gledišta pružatelja usluge tu „obvezu” treba shvatiti tako, kao što i proizlazi iz navedene obavijesti i rezolucije, da ona s jedne strane podrazumijeva opterećujuću obvezu pružanja navedenih usluga, a s druge strane nužnost da se to čini uz poštovanje određenih posebnih uvjeta provedbe. Ti uvjeti imaju za cilj ponajprije osigurati da se usluge pružaju u skladu s postavljenim kvantitativnim i kvalitativnim zahtjevima i to na način da se zajamči jednakost pristupa uslugama, u načelu uz odgovarajuću financijsku naknadu, pri čemu se parametri na temelju kojih se ona izračunava trebaju prethodno definirati na objektivan i transparentan način (vidjeti, analogijom, presudu od 10. lipnja 2010., Fallimento Traghetti del Mediterraneo, C‑140/09, Zb., str. I‑5243., točka 38. i navedenu sudsku praksu).

               48

               Što se tiče obilježja akta o ovlaštenju, točno je da, kao što je istaknuo COCOM u svojim pisanim očitovanjima, Direktiva 2006/123/EZ ne zahtijeva da akt zadovoljava određenu pravnu formu kako bi se ta obilježja mogla razlikovati od jedne države članice do druge. Međutim, činjenica je da se određeni minimalni kriteriji ipak moraju zadovoljiti, kao što je postojanje akta kojim se privatnom pružatelju usluga na jasan i transparentan način povjerava obveza povezana sa socijalnom uslugom za pružanje za koju je zadužen (vidjeti, analogijom, gore navedenu presudu Fallimento Traghetti del Mediterraneo, točka 37. i navedenu sudsku praksu).

               49

               Znači sama činjenica da državno tijelo donosi mjere kojima se, zbog razloga općeg interesa, nameću pravila za izdavanje odobrenja i dozvola svim pružateljima usluga u jednom gospodarskom sektoru, sama po sebi ne predstavlja akt o ovlaštenju u svrhu primjene članka 2. stavka 2. točke (j) spomenute Direktive.

               50

               Nacionalni sud treba ispitati, s obzirom na te naznake, predstavljaju li djelatnosti koje prvenstveno pružaju centri za dnevni boravak i centri za noćni boravak „socijalne usluge” u smislu članka 2. stavka 2. točke (j) Direktive 2006/123/EZ i odnosi li se na njih isključivanje predviđeno tom odredbom.

               51

               Osobito, spomenuti će sud morati moći, s jedne strane, ocijeniti imaju li, kao što se čini da proizlazi iz članka 2. stavka 4. točaka (e) i (g) Uredbe iz 2008. u vezi s člancima 216. i 242. Odluke iz 2009., spomenute djelatnosti stvaran socijalni karakter, u smislu da im je cilj pružiti starijim osobama „pomoć prilagođenu njihovom gubitku samostalnosti” uz poseban program animacije, ili karakter nužne pomoći „koje im njihovi bližnji ne mogu kontinuirano osiguravati”. U tom pogledu, prikladno je podsjetiti da bi se Prijedlog Uredbe od 21. lipnja 2007. mogao pokazati korisnim u svrhu te ocjene, s obzirom na to da određuje da se te usluge trebaju pružati „osjetljivoj populaciji” kako bi joj se omogućilo da „u svakom trenutku vodi život na aktivan i uključen način”.

               52

               S druge strane, nacionalni sud treba utvrditi predstavlja li ovlaštenje koje daje Zajednički kolegij COCOM‑a, u skladu s člankom 11. Uredbe iz 2008., akt javnog tijela kojim se vlasnicima centara za dnevni i noćni boravak na jasan i transparentan način povjerava stvarna obveza osiguranja tih usluga, uz poštovanje određenih posebnih uvjeta njihova obavljanja, i treba li takvo ovlaštenje prema tome smatrati ovlaštenjem u smislu članka 2. stavka 2. točke (j) Direktive 2006/123/EZ.

               53

               Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, potrebno je na postavljeno pitanje odgovoriti kako slijedi:

                        —

                        Članak 2. stavak 2. (f) Direktive 2006/123/EZ treba tumačiti u smislu da isključivanje zdravstvenih usluga iz područja primjene te Direktive obuhvaća svaku djelatnost čija je namjena ocjena, održavanje ili poboljšanje zdravstvenog stanja pacijenata, ako tu djelatnost obavljaju zdravstveni radnici koji su kao takvi priznati u skladu sa zakonodavstvom države članice u pitanju, bez obzira na način na koji je ustanova u kojoj se usluga skrbi osigurava organizirana i financirana te bez obzira na to je li ona javna ili privatna. Nacionalni sud treba provjeriti jesu li centri za dnevni boravak i centri za noćni boravak, uzimajući u obzir narav djelatnosti koje u njima obavljaju zdravstveni radnici i činjenicu da te djelatnosti čine glavni dio usluga koje se pružaju u tim centrima, izvan područja primjene te Direktive.

                        —

                        Članak 2. stavak 2. točku (j) Direktive 2006/123/EZ treba tumačiti u smislu da se isključivanje socijalnih usluga iz područja primjene te Direktive odnosi na svaku djelatnost povezanu s pomoći i potporom starijim osobama, ako je obavlja privatni pružatelj usluga kojeg je za to ovlastila država putem akta kojim mu se na jasan i transparentan način povjerava stvarna obveza osiguranja takve usluge, uz poštovanje određenih posebnih uvjeta. Nacionalni sud treba provjeriti jesu li centri za dnevni boravak i centri za noćni boravak, s obzirom na narav djelatnosti pružanja pomoći i potpore starijim osobama koje se u njima prvenstveno osiguravaju kao i na njihov status kakav proizlazi iz belgijskih propisa koji se primjenjuju, izvan područja primjene te Direktive.

         Troškovi

               54

               Budući da postupak, u odnosu na stranke glavnog postupka, ima svojstvo prethodnog pitanja pred nacionalnim sudom, na nacionalnom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, različiti od onih spomenutih stranaka, ne mogu biti predmet naknade.

               Slijedom navedenog, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                        1)

                           Članak 2. stavak 2. točka (f) Direktive 2006/123/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2006. o uslugama na unutarnjem tržištu treba tumačiti u smislu da isključivanje zdravstvenih usluga iz područja primjene te direktive obuhvaća svaku djelatnost čija je namjena ocjena, održavanje ili poboljšanje zdravstvenog stanja pacijenata, ako tu djelatnost obavljaju zdravstveni radnici koji su kao takvi priznati u skladu sa zakonodavstvom države članice u pitanju, bez obzira na način na koji je ustanova u kojoj se usluga skrbi pruža organizirana i financirana te bez obzira na to je li ona javna ili privatna. Nacionalni sud treba provjeriti jesu li centri za dnevni boravak i centri za noćni boravak, uzimajući u obzir narav djelatnosti koje u njima obavljaju zdravstveni radnici i činjenicu da te djelatnosti čine glavni dio usluga koje se pružaju u tim centrima, izvan područja primjene te Direktive.

                        2)

                           Članak 2. stavak 2. točku (j) Direktive 2006/123/EZ treba tumačiti u smislu da se isključivanje socijalnih usluga iz područja primjene te Direktive odnosi na svaku djelatnost povezanu s pomoći i potporom starijim osobama, ako je obavlja privatni pružatelj usluga kojeg je na to ovlastila država putem akta kojim mu se na jasan i transparentan način povjerava stvarna obaveza da osigura takve usluge, uz poštovanje određenih posebnih uvjeta. Nacionalni sud treba provjeriti jesu li centri za dnevni boravak i centri za noćni boravak, s obzirom na narav djelatnosti pružanja pomoći i potpore starijim osobama koje se u njima prvenstveno osiguravaju kao i na njihov status kakav proizlazi iz belgijskih propisa koji se primjenjuju, izvan područja primjene te Direktive.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


Presuda Suda od 19. lipnja 1984. # Partenreederei ms. Tilly Russ i Ernest Russ protiv NV Haven- & Vervoerbedrijf Nova i NV Goeminne Hout. # Zahtjev za prethodnu odluku: Hof van Cassatie - Belgija. # Predmet 71/83.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 15. studenog 2011.#Europska komisija (C-106/09 P) i Kraljevina Španjolska (C-107/09 P) protiv Government of Gibraltar i Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske.#Žalba.#Spojeni predmeti C-106/09 P i C-107/09 P.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 2012. prosinac 19.#Brookfield New Zealand Ltd i Elaris SNC protiv Ured Zajednice za biljnu raznolikost.#Predmet C-534/10 P.


Presuda Općeg suda (žalbeno vijeće) od 10. listopada 2014. # Europska agencija za lijekove (EMA) protiv BU. # Predmet T-444/13 P.


Presuda općeg suda (šesto vijeće) od 12. ožujka 2015.#Vestel Iberia, SL i Makro autoservicio mayorista SA protiv Europske komisije.#Tužba za poništenje – Carinska unija – Naknadno uzimanje u obzir i otpust uvoznih carina – Televizijski prijamnici u boji podrijetlom iz Turske – Zahtjev za otpust carinskih davanja koji su podnijela dva uvoznika – Komisijino upućivanje nacionalnih vlasti na odluku koja se odnosi na drugog uvoznika – Članak 871. stavci 2. i 6. i članak 905. stavci 2. i 6. Uredbe (EEZ) br. 2454/93 – Nepostojanje izravnog utjecaja – Nedopuštenost.#Predmeti T‑249/12 i T‑269/12.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 29. ožujka 2017.#Nizozemska Kraljevina protiv Europske komisije.#Predmet T-501/15.


Presuda Prvostupanjskog suda (peto vijeće) od 6. prosinca 2005. # Brouwerij Haacht NV protiv Komisije Europskih zajednica. # Tržišno natjecanje - Novčane kazne. # Predmet T-48/02.


title: Presuda Suda (sedmo vijeće) od 12. prosinca 2013.#Dirextra Alta Formazione srl protiv Regione Puglia.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunale amministrativo regionale per la Puglia.#Zahtjev za prethodnu odluku – Sloboda pružanja usluga – Javne potpore koje sufinancira Europski socijalni fond, a namijenjene su studentima upisanima na poslijediplomsku specijalizaciju – Regionalni propis koji za svrhu ima poboljšanje izobrazbe na lokalnoj razini i kojim se ograničava dodjela stipendija uvjetima koji se primjenjuju na operatore koji organiziraju poslijediplomske studije – Uvjet neprekinutog desetogodišnjeg iskustva.#Predmet C-523/12.

text:
         PRESUDA SUDA (sedmo vijeće)
      12. prosinca 2013. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Sloboda pružanja usluga — Javne potpore koje sufinancira Europski socijalni fond, a namijenjene su studentima upisanima na poslijediplomsku specijalizaciju — Regionalni propis koji za svrhu ima poboljšanje izobrazbe na lokalnoj razini i kojim se ograničava dodjela stipendija uvjetima koji se primjenjuju na operatore koji organiziraju poslijediplomske studije — Uvjet neprekinutog desetogodišnjeg iskustva“
      U predmetu C‑523/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunale amministrativo regionale per la Puglia (Italija), odlukom od 17. svibnja 2012., koju je Sud zaprimio 19. studenoga 2012., u postupku

         Dirextra Alta Formazione srl

      protiv

         Regione Puglia,
      SUD (sedmo vijeće),
      u sastavu: G. Arestis, u svojstvu predsjednika sedmog vijeća, J.-C. Bonichot (izvjestitelj) i A. Arabadjiev, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Regione Puglia, S. O. Di Lecce i V. Triggiani, avvocati,

               —

               za Europsku komisiju, E. Montaguti i H. Tserepa‑Lacombe, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 56., 101. i 107. UFEU‑a, članaka 9. i 10. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu: EKLJP), članka 2. Dodatnog protokola te članaka 11. i 14. Povelje o temeljnim pravima Europske unije (u daljnjem tekstu: Povelja).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između Dirextra Alta Formazione srl (u daljnjem tekstu: Dirextra), ustanove koja pruža usluge obrazovanja na poslijediplomskim studijima, i Regione Puglia (Regije Apulija) povodom odluka Regione Puglia da za dodjelu sveučilišnih stipendija, prije svega onih koje financira Europski socijalni fond (u daljnjem tekstu: ESF), postavi određene uvjete, posebno onaj koji se tiče duljine postojanja obrazovne ustanove u koju se studenti koji traže odnosne stipendije namjeravaju upisati.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Prema uvodnoj izjavi 22. Uredbe Vijeća br. 1083/2006 od 11. srpnja 2006. o utvrđivanju općih odredaba o Europskom fondu za regionalni razvoj, Europskom socijalnom fondu i Kohezijskom fondu te stavljanju izvan snage Uredbe (EZ) br. 1260/1999 (SL L 210, str. 25.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 14., svezak 2., str. 120.), treba voditi računa o tome da aktivnosti fondova i operacije koje fondovi pomažu financirati budu u skladu s drugim politikama Zajednice i da udovoljavaju zakonodavstvu Zajednice.

               4

               Sukladno članku 9. stavku 5. Uredbe br. 1083/2006:
               „Operacije koje se financiraju iz fondova moraju biti usklađene s odredbama Ugovora i akata koji su doneseni u skladu s njime.”

         Propisi Regije Apulija (Regione Puglia)

               5

               Mjere potpore poslijediplomskim studijima, u okviru odredbi regionalnog operativnog programa Regione Puglia za ESF, bile su definirane u Regionalnom zakonu br. 12 o odredbama vezanima uz studijske stipendije namijenjenima za pomoć diplomiranim studentima iz te regije pri stjecanju novih sveučilišnih kvalifikacija (legge regionale no 12 – Misure in tema di borse di studio a sostegno della qualificazione delle laureate e dei laureati pugliesi) od 26. svibnja 2009. (Bollettino Ufficiale della Regione Puglia br.o78 od 29. svibnja 2009., str. 9856., u daljnjem tekstu: Regionalni zakon).

               6

               Članak 2. Regionalnog zakona predviđa različite uvjete koje ustanove koje pružaju poslijediplomsko obrazovanje moraju zadovoljavati da bi pohađanje odgovarajuće nastave moglo biti financirano preko ponuđenih studijskih stipendija.

               7

               Te uvjete određuju, ovisno o tome što je njihov cilj, s jedne strane talijanska ili strana sveučilišta, bilo privatna ili javna, koja su priznata nacionalnim pravom, s druge strane visoke obrazovne ustanove, privatne ili javne, kojima su odobreni priznati magistarski programi, i konačno, druge visokoškolske obrazovne ustanove koje ispunjavaju posebne uvjete koji se osobito odnose na duljinu iskustva koje su stekle u području poslijediplomskog obrazovanja.

               8

               Kada je riječ o posljednjoj kategoriji, članak 2. stavak 3. Regionalnog zakona glasi kako slijedi:
               „Magistarske programe koje odaberu zainteresirane osobe moraju provoditi visokoškolske obrazovne ustanove, privatne ili javne, koje mogu dokazati da djelatnost poslijediplomskog obrazovanja obavljaju neprekinuto tijekom posljednjih deset godina računajući od dana objave javnog oglasa o dodjeli studijskih stipendija. „Djelatnošću poslijediplomskog obrazovanja” smatra se nastavni program namijenjen isključivo osobama koje imaju diplomu „laurea” čije je ukupno trajanje najmanje 800 sati. Navedenu djelatnost potrebno je obavljati u svojstvu pravne osobe odgovorne za provedbu, a ne običnog partnera. U tom slučaju također ukupno trajanje odabranih magistarskih programa ne može biti manje od 800 sati, od čega je 500 sati nastave i, u svakom slučaju, praksa koja predstavlja barem 30 % ukupnog trajanja predviđenoga za magistarski program.”

               9

               Odlukom od 2. prosinca 2009. voditelj službe za profesionalno obrazovanje Regione Puglia odobrio je oglas o pokretanju postupka radi dodjele studijskih stipendija predviđenih Regionalnim zakonom.

               10

               U tom oglasu posebno je precizirano da se navedene stipendije mogu dodijeliti prije svega za poslijediplomsku magistarsku izobrazbu koju provode visokoškolske obrazovne ustanove, privatne ili javne, koje mogu dokazati da su djelatnost poslijediplomskog obrazovanja obavljale neprekinuto u razdoblju između 3. prosinca 1999. i 3. prosinca 2009. (u daljnjem tekstu: uvjet o desetogodišnjem iskustvu).

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               11

               Dirextra je privatna visokoškolska obrazovna ustanova koja je predočila dokaz o više od 8000 sati u djelatnosti poslijediplomskog obrazovanja, koje je provodila tek tijekom posljednjih pet godina koje su prethodile oglasu o pokretanju postupka radi dodjele studijskih stipendija, a ne deset godina kako se to zahtijeva u Regionalnom zakonu.

               12

               Dirextra je osporila zakonitost uvjeta o desetogodišnjem iskustvu u tužbi kojom je pokrenula postupak pred sudom koji postavio zahtjev za prethodnu odluku, kojom se zahtijeva poništenje odluke od 2. prosinca 2009. kao i oglasa o pokretanju postupka.

               13

               Naime, društvo je kao tužitelj istaknulo da takav zahtjev nije u skladu s pravom Unije, osobito s načelima slobodnog tržišnog natjecanja, proporcionalnosti, nediskriminacije te da se njime krše članci 56. et seq. i 101. et seq. UFEU‑a, kao i odredbe Direktive 2004/17/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka nabave subjekata koji djeluju u sektoru vodnoga gospodarstva, energetskom i prometnom sektoru te sektoru poštanskih usluga (SL L 134, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 1., str. 43.), Direktive 2004/18/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima, ugovora o javnoj nabavi robe te ugovora o javnim uslugama (SL L 134, str. 114.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 1., str. 156.) i Direktive 2006/123/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2006. o uslugama na unutarnjem tržištu (SL L 376, str. 36.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 47., str. 160.).

               14

               Odbijajući u konkretnom slučaju primijeniti navedene direktive, sud koji je postavio zahtjev u osnovi smatra da ograničenja slobode pružanja usluga koja proizlaze iz uvjeta o desetogodišnjem iskustvu predstavljaju nejednakost u postupanju koja je u suprotnosti s ciljevima mjera ESF‑a kojima se želi poboljšati kvaliteta cjelokupnog sustava obrazovanja. Ograničiti izbor pravnih osoba koje pružaju usluge navedenim uvjetom bilo bi po mišljenju suda koji je postavio zahtjev nerazmjerno i neprilagođeno konkretnom trajanju nastave koja ima pravo financiranja, to jest najmanje 800 sati godišnje, odnosno bilo bi pretjerano uzimajući u obzir samu svrhu mjere Europske unije.

               15

               Taj se izbor mogao provesti pomoću uvjeta s manje restriktivnim učincima na tržišno natjecanje koji bi bili razmjerni trajanju magistarskih programa koje provode pravne osobe, a koji bi se mogli oslanjati na visok stupanj profesionalnosti, bez ugrožavanja tržišnog natjecanja i bez utjecaja na kvalitetu obrazovanja, jamčeći pritom slobodu obrazovanja i pluralizam ideja koje štite članci 9. i 10. EKLJP‑a, kao i članci 11. i 14. Povelje.

               16

               Pod tim okolnostima Tribunale amministrativo regionale per la Puglia odlučio je prekinuti postupak i Sudu postaviti sljedeće prethodno pitanje:
               „Je li odredba poput one iz članka 2. stavka 3. [Regionalnog zakona], kojom se na restriktivan način uređuje pristup tržištu za pružanje određenih specifičnih usluga u cilju poboljšanja razine obrazovanja na lokalnoj razini (provođenje magistarskih poslijediplomskih studija) ograničavajući ga samo jednim kriterijem koji je izabran i postavljen na arbitraran način (broj sati tijekom određenog razdoblja čija pretjerana duljina nije opravdana) u odnosu na razlog postojanja mjere Zajednice (poboljšanje kvalitete obrazovanja pa time i izbor pravnih osoba koje imaju tražene kvalifikacije), a da nije bio oblikovan ovisno o konkretnom trajanju dotične usluge, u skladu s člancima 56. [UFEU‑a] et seq., 101. [UFEU‑a] et seq. i 107. [UFEU‑a] et seq., kao i načelima slobodnog tržišnog natjecanja, proporcionalnosti, nediskriminacije i jednakosti postupanja koja prije svega proizlaze iz odredbi članaka 9. i 10. [EKLJP‑a], članka 2. odnosnog dodatnog protokola i članaka 11. i 14. [Povelje]?”

         O prethodnom pitanju

         Uvodna razmatranja

               17

               S obzirom na to da sud koji je postavio zahtjev od Suda traži da se izjasni o usuglašenosti zakonodavstva države članice s pravnim pravilima Unije, valja podsjetiti na to da nije na Sudu da se u okviru postupka povodom prethodnog pitanja izjašnjava o usuglašenosti odredbi nacionalnog prava s pravnim pravilima Unije. Međutim, on je nadležan sudu koji je postavio zahtjev pružiti sve elemente za tumačenje koji proizlaze iz prava Unije koji tom posljednjem mogu omogućiti da procjeni takvu usuglašenost za presudu u predmetu radi koje vodi postupak (u tom smislu vidjeti presudu od 8. rujna 2009., Liga Portuguesa de Futebol Profissional i Bwin International, C‑42/07, Zb., str. I‑7633., točku 37.).

               18

               Propitujući se o pretjeranom karakteru, u odnosu na pravo Unije, odredbe čiji je učinak isključenje mogućnosti za određene visokoškolske obrazovne ustanove da svoje usluge pružaju studentima koji traže regionalnu stipendiju koju prije svega financira ESF, sud koji je postavio zahtjev Sud u osnovi pita je li taj uvjet u suprotnosti sa zahtjevima slobode pružanja usluga propisanima člankom 56. UFEU‑a. Stoga, treba uzeti da se njegova argumentacija koja se tiče načela proporcionalnosti i nediskriminacije preklapa s onom koja se odnosi na navedene zahtjeve te stoga na to nije potrebno dati odvojeni odgovor.

               19

               Nadalje, pozivanje suda koji je postavio zahtjev u svom pitanju na članke 101. et seq. UFEU‑a, koji se odnose na tržišno natjecanje, članke 107. et seq. UFEU‑a, koji se odnose na državne potpore, kao i na članke 11. i 14. Povelje, u odluci kojom je upućen zahtjev za prethodnu odluku ne nalazi dovoljno opravdanja da bi Sudu bilo moguće procijeniti njihovu relevantnost, pa time ni da se izjasni o zahtjevu suda koji je postavio prethodno pitanje u odnosu na te odredbe.

               20

               Konačno, valja podsjetiti na to da pravo Unije ne uređuje odnose između EKLJP‑a i pravnih sustava država članica niti određuje rezultat do kojeg nacionalni sudac treba doći u slučaju konflikta između prava zajamčenih tom konvencijom i nacionalne pravne norme (u tom smislu vidjeti presudu od24. travnja 2012., Kamberaj, C‑571/10, točku 62. i presudu od 26. veljače 2013., Åkerberg Fransson, C‑617/10, točku 44.). Sud se stoga ne može izjasniti o zahtjevu koji je uputio sud koji je postavio prethodno pitanje u dijelu u kojem se on odnosi na EKLJP i Dodatni protokol.

         Slobodno pružanje usluga

               21

               Iz ustaljene sudske prakse proizlazi da slobodno pružanje usluga iz članka 56. UFEU‑a zahtijeva ne samo uklanjanje svake diskriminacije prema pružatelju usluga s poslovnim nastanom u drugoj državi članici na temelju njegove nacionalnosti, nego i uklanjanje svih ograničenja, čak i ako se ona na jednak način primjenjuju na nacionalne pružatelje usluga i na one iz drugih država članica, kad su ona takve naravi da zabranjuju, otežavaju ili čine manje privlačnima djelatnosti pružatelja usluga koji ima poslovni nastan u drugoj državi članici u kojoj zakonito pruža slične usluge (u tom smislu vidjeti presudu od 18. srpnja 2013., Citroën Belux, C‑265/12, točku 35. i navedenu sudsku praksu).

               22

               U konkretnom slučaju ne može se isključiti to da je obrazovnim ustanovama koje imaju poslovni nastan u državama članicama osim Talijanske Republike oduzeta mogućnost da svoje usluge pružaju studentima koji imaju pravo na regionalnu stipendiju, samo zato što te ustanove ne ispunjavaju uvjet o desetogodišnjem iskustvu određen Regionalnim zakonom.

               23

               Osim toga, odredbom poput ove o kojoj je riječ u glavnom postupku, kojom se ograničava dodjela studijske stipendije uvjetom da obrazovna ustanova kod koje se student namjerava upisati dokaže neprekinuto postojanje tijekom deset godina, riskira se odgovaranje studenta od upisa u ustanove koje ne ispunjavaju taj uvjet i to da se njihove djelatnosti učine manje privlačnima.

               24

               To ograničenje slobodnog pružanja usluga može se dopustiti samo ako se njime želi ostvariti legitiman cilj koji je u skladu s Ugovorom i opravdan je pretežitim općim interesom, te u tom slučaju mora biti takvo da jamči ostvarivanje željenog cilja i da ne ide izvan onoga što je potrebno da bi se taj cilj ostvario (vidjeti osobito gore navedenu presudu Citroën Belux, točku 37. i navedenu sudsku praksu).

               25

               U konkretnom slučaju iz spisa koji je podnesen Sudu proizlazi da je cilj regionalnog zakona o kojem je riječ, kako bi se olakšao pristup tržištu rada mladih koji diplomiraju, a nikad nisu radili ili su izgubili posao, osigurati to da poslijediplomsko sveučilišno obrazovanje, pristup kojem im se olakšava dodjelom stipendije, bude na visokoj razini. Ne može se stoga opovrgnuti da ograničavanje financiranja poslijediplomskog studija uvjetom čiji je cilj osigurati kvalitetu te izobrazbe odgovara razlogu pretežitog općeg interesa. Čini se da se ograničenja temeljnih sloboda mogu legitimno opravdati ciljem osiguravanja visoke razine sveučilišnog obrazovanja (u tom smislu vidjeti presudu od 13. studenoga 2003., Neri, C‑153/02, Zb., str. I‑13555., točku 46.).

               26

               Zahtijevati minimalnu razinu iskustva obrazovnih ustanova samo po sebi predstavlja prikladnu mjeru za tako postavljeni cilj.

               27

               Nadalje, sagledavši informacije kojima Sud raspolaže, ne čini se da bi, postavljajući dužinu iskustva koje se traži za uključivanje među ustanove u koje se dotični studenti mogu upisati na neprekinutih deset godina, taj uvjet mogao prelaziti ono što je potrebno za ostvarivanje tako postavljenog cilja.

               28

               Naime, nesporno je da spomenuti regionalni zakon sukladno članku 2. studentima otvara mogućnost da se upišu ne samo na talijanska ili strana sveučilišta, privatna ili javna, koje priznaje nacionalno pravo, nego i u visokoškolske obrazovne institucije, privatne ili javne, koje provode priznate magistarske programe, te u druge ustanove čiji magistarski programi nisu priznati. Međutim, od ovih posljednjih, na koje se jedino i odnosi uvjet o desetogodišnjem iskustvu, ne čini se pretjerano tražiti da dokažu dovoljno dugo iskustvo na temelju kojeg se, u odsustvu bilo kakve kontrole od strane javnih tijela ili bilo kakvog postupka priznavanja, može pretpostaviti da je kvaliteta njihove nastave jednaka kvaliteti sveučilišnih ustanova priznatih nacionalnim pravom i ustanova čiji su magistarski programi priznati.

               29

               U tom pogledu nije izgledno da bi traženo vrijeme od deset godina bilo pretjerano, uzevši u obzir rokove temeljem kojih sveučilišta stječu priznanje po nacionalnom pravu ili na temelju kojih se odobrava priznanje magistarskim programima koje provode obrazovne ustanove za poslijediplomske studije.

               30

               Uzevši u obzir sve navedeno, na pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku valja odgovoriti tako da članak 56. UFEU‑a treba tumačiti u smislu da njemu nije protivan nacionalni propis, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, kojim se od visokoškolskih ustanova u koje se namjeravaju upisati studenti koji traže regionalnu stipendiju financiranu prije svega iz ESF‑a zahtjeva da dokažu desetogodišnje iskustvo, u slučaju kad te ustanove nisu ni sveučilišta priznata nacionalnim pravom ni ustanove koje provode priznate magistarske programe.

         Troškovi

               31

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (sedmo vijeće) odlučuje:

                     Članak 56. UFEU‑a treba tumačiti u smislu da mu nije protivan nacionalni propis, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, kojim se od visokoškolskih ustanova u koje se namjeravaju upisati studenti koji traže regionalnu stipendiju financiranu prije svega iz Europskog socijalnog fonda zahtijeva da dokažu desetogodišnje iskustvo, u slučaju kad te ustanove nisu ni sveučilišta priznata nacionalnim pravom ni ustanove koji provode priznate magistarske programe.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski