title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 21. lipnja 2018.#Postupak koji je pokrenuo Vincent Pierre Oberle.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Kammergericht Berlin.#Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Uredba (EU) br. 650/2012 – Članak 4. – Opća nadležnost suda države članice za odlučivanje o nasljeđivanju u cijelosti – Nacionalni propis kojim se uređuje međunarodna nadležnost u području uspostave nacionalne potvrde o nasljeđivanju – Europska potvrda o nasljeđivanju.#Predmet C-20/17.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      21. lipnja 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Uredba (EU) br. 650/2012 – Članak 4. – Opća nadležnost suda države članice za odlučivanje o nasljeđivanju u cijelosti – Nacionalni propis kojim se uređuje međunarodna nadležnost u području uspostave nacionalne potvrde o nasljeđivanju – Europska potvrda o nasljeđivanju”
      U predmetu C‑20/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Kammergericht Berlin (Visoki zemaljski sud u Berlinu, Njemačka), odlukom od 10. siječnja 2017., koju je Sud zaprimio 18. siječnja 2017., u postupku koji je pokrenuo

         Vincent Pierre Oberle

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, K. Lenaerts, predsjednik Suda, u svojstvu suca drugog vijeća, C. Toader (izvjestiteljica), A. Prechal i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: V. Giacobbo‑Peyronnel, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 23. studenoga 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za njemačku vladu, par M. Hellmann, T. Henze i E. Lankenau, u svojstvu agenata,

               –

               za francusku vladu, E. Armoët, u svojstvu agenta,

               –

               za poljsku vladu, B. Majczyna, M. Nowak i S. Żyrek, u svojstvu agenata,

               –

               za portugalsku vladu, L. Inez Fernandes, M. Figueiredo i M. Carvalho, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, M. Wilderspin i M. Heller, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 22. veljače 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 4. Uredbe (EU) br. 650/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 4. srpnja 2012. o nadležnosti, mjerodavnom pravu, priznavanju i izvršavanju odluka i prihvaćanju i izvršavanju javnih isprava u nasljednim stvarima i o uspostavi Europske potvrde o nasljeđivanju (SL 2012., L 201, str. 107.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 10., str. 296.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru postupka koji je pokrenuo Vincent Pierre Oberle pred Amtsgerichtom Schöneberg (Općinski sud u Schönebergu, Njemačka) s ciljem dobivanja nacionalne potvrde o nasljeđivanju nakon smrti svojega oca, francuskog državljanina, čije je zadnje uobičajeno boravište bilo u Francuskoj.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               Uvodne izjave 7. do 9., 27., 32., 34., 59. i 67. Uredbe br. 650/2012 glase:

                        „(7)

                        Pravilno funkcioniranje unutarnjeg tržišta treba olakšati uklanjanjem prepreka slobodnom kretanju osoba koje se trenutačno susreću s poteškoćama u ostvarivanju svojih prava u kontekstu nasljeđivanja koje ima prekogranične implikacije. U europskom pravnom prostoru građani moraju imati mogućnost organizirati svoje nasljeđivanje unaprijed. Prava nasljednika i legatara, drugih osoba bliskih umrlom i vjerovnika nasljedstva moraju biti učinkovito zajamčena.

                        (8)

                        Kako bi se ostvarili ti ciljevi, ova Uredba treba skupiti odredbe o nadležnosti, mjerodavnom pravu, priznavanju ili, ako je to slučaj, prihvaćanju, izvršivosti i izvršavanju odluka, javnih isprava i sudskih nagodbi i o uspostavi Europske potvrde o nasljeđivanju.

                        (9)

                        U područje primjene ove uredbe treba uključiti sve građanskopravne aspekte nasljeđivanja, točnije, sve oblike prijenosa imovine, prava i obveza zbog smrti, bilo dobrovoljnim prijenosom raspolaganjem imovinom zbog smrti, bilo prijenosom zakonskim nasljeđivanjem.

                  […]

                        (27)

                        Pravila ove Uredbe zamišljena su tako da se osigura da tijelo koje se bavi nasljeđivanjem u većini situacija primjenjuje svoje pravo. […]

                  […]

                        (32)

                        Kako bi se pojednostavnio položaj nasljednika i legatara koji imaju uobičajeno boravište u državi članici koja nije ona u kojoj se bavi ili će se baviti nasljeđivanjem, ova bi Uredba trebala omogućiti svakoj osobi koja po mjerodavnom pravu ima pravo na nasljedstvo davanje izjava o prihvatu ili odricanju od nasljedstva, legata ili nužnog dijela, ili u odnosu na ograničavanje odgovornosti za dugove iz nasljedstva, te davanje takvih izjava u obliku koji predviđa pravo države članice njegovog uobičajenog boravišta pred sudovima te države članice. To ne bi trebalo spriječiti davanje takvih izjava pred drugim tijelima u toj državi članici koja su nadležna za primanje takvih izjava po nacionalnom pravu. Osobe koje odaberu iskoristiti mogućnost davanja izjava u državi članici svojeg uobičajenog boravišta trebale bi same obavijestiti sud ili tijelo koje se bavi ili će se baviti nasljeđivanjem o postojanju takvih izjava u roku koji je određen pravom mjerodavnim za nasljeđivanje.

                  […]

                        (34)

                        U interesu usklađenog djelovanja pravosuđa, donošenje proturječnih odluka u različitim državama članicama bi trebalo izbjeći. U tu svrhu ova bi Uredba trebala predvidjeti opća postupovna pravila slična onima iz drugih Unijinih instrumenata u području pravosudne suradnje u građanskim stvarima.

                  […]

                        (59)

                        U svjetlu njezinog općeg cilja, a to je uzajamno priznavanje odluka donesenih u državi članici o nasljednim stvarima, bez obzira na to jesu li takve odluke donesene u parničnim ili izvanparničnim postupcima, ova bi Uredba trebala odrediti pravila o priznavanju, izvršivosti i izvršavanju odluka slična onima iz drugih Unijinih instrumenata u području pravosudne suradnje u građanskim stvarima.

                  […]

                        (67)

                        Kako bi se nasljeđivanje s prekograničnim implikacijama unutar Unije riješilo brzo, skladno i učinkovito, nasljednici, legatari, izvršitelji oporuke ili upravitelji ostavinom trebali bi moći lako dokazati svoj status i/ili prava i ovlasti u drugoj državi članici, na primjer u državi članici u kojoj se nalazi imovina za nasljeđivanje. Kako bi im se to omogućilo, [o]va bi Uredba trebala predvidjeti uspostavu jednoobrazne potvrde, Europske potvrde o nasljeđivanju […], koja bi se izdavala za korištenje u drugoj državi članici. Radi osiguranja načela supsidijarnosti, [p]otvrda ne bi smjela zamijeniti unutarnje isprave koje sa sličnom svrhom možda postoje u državama članicama.”

               4

               U skladu s člankom 1. stavkom 1. te uredbe:
               „Ova Uredba primjenjuje se na nasljeđivanje zbog smrti. Ne primjenjuje [se] na porezne, carinske ili upravne stvari.”

               5

               Članak 1. stavak 2. navedene uredbe sadržava popis pitanja isključenih iz njezina područja primjene.

               6

               Članak 2. te uredbe glasi:
               „Ova Uredba ne utječe na nadležnost tijela država članica za rješavanje o nasljednim stvarima.”

               7

               U skladu s člankom 3. stavkom 1. točkama (a) i (g) Uredbe br. 650/2012:
               „U smislu ove Uredbe:

                        (a)

                        ‚nasljeđivanje’ znači nasljeđivanje zbog smrti i obuhvaća sve oblike prijenosa imovine, prava i obveza zbog smrti, bilo dobrovoljnim prijenosom raspolaganjem imovinom zbog smrti, bilo prijenosom zakonskim nasljeđivanjem;

                  […]

                        (g)

                        ‚odluka’ znači svaka odluka o nasljednoj stvari koju je donio sud države članice, kako god se odluka zvala, uključujući odluku o utvrđivanju troškova ili izdataka službenika suda;

                  […]”

               8

               Članak 3. stavak 2. prvi podstavak te uredbe definira pojam „sud” na sljedeći način:
               „Za potrebe ove Uredbe, pojam ‚sud’ znači sva pravosudna tijela i sva ostala tijela i pravni stručnjaci s nadležnošću u nasljednim stvarima koji izvršavaju pravosudne funkcije ili postupaju u skladu s prenesenim ovlastima od strane pravosudnog tijela ili postupaju pod nadzorom pravosudnog tijela, uz uvjet da takva druga tijela i pravni stručnjaci jamče nepristranost i pravo svih stranaka na saslušanje i pod uvjetom da njihove odluke po pravu države članice u kojoj djeluju:

                        (a)

                        mogu biti predmet žalbe ili revizije od strane pravosudnog tijela, i

                        (b)

                        imaju sličnu valjanost i učinak kao i odluka pravosudnog tijela o istoj stvari.”

               9

               Poglavlje II. navedene uredbe naslovljeno je „Nadležnost”. U njemu su, među ostalim, sadržani članci 4., 13. i 15. te uredbe.

               10

               Člankom 4. te uredbe, naslovljenim „Opća nadležnost”, predviđeno je:
               „Sudovi države članice u kojoj je umrli imao svoje uobičajeno boravište u trenutku smrti imaju nadležnost odlučivati o nasljeđivanju u cijelosti.”

               11

               Članak 13. Uredbe br. 650/2012 propisuje:
               „Osim suda koji ima nadležnost odlučivati o nasljeđivanju prema ovoj Uredbi, sudovi države članice uobičajenog boravišta bilo koje osobe koja, po pravu mjerodavnom za nasljeđivanje smije pred sudom dati izjavu o prihvatu ili odricanju od nasljedstva, legata ili nužnog dijela, ili izjavu kojom se želi ograničiti odgovornost dotične osobe za obveze iz nasljedstva, imaju nadležnost primati takve izjave ako se po pravu te države članice takve izjave smiju davati pred sudom.”

               12

               Članak 15. te uredbe glasi:
               „Kad se pred sudom države članice pokrene postupak o nasljednoj stvari za koji taj sud u skladu s ovom Uredbom nije nadležan, sud se po službenoj dužnosti proglašava nenadležnim.”

               13

               U skladu s člankom 21. stavkom 1. navedene uredbe:
               „Osim ako je drukčije predviđeno ovom Uredbom, pravo mjerodavno za nasljeđivanje u cijelosti pravo je države u kojoj je umrli imao svoje uobičajeno boravište u trenutku smrti.”

               14

               Članak 23. stavak 1. te uredbe određuje:
               „Pravo određeno prema članku 21. ili članku 22. uređuje nasljeđivanje u cijelosti.”

               15

               U skladu s člankom 62. stavcima 2. i 3. Uredbe br. 650/2012:
               „2.   Korištenje [Europske] potvrde [o nasljeđivanju] nije obvezno.
               3.   [Europska] potvrda [o nasljeđivanju] ne nadomješta unutarnje isprave koje se u državama članicama koriste za slične svrhe. Međutim, jednom kada je izdana za korištenje u drugoj državi članici, Potvrda također stvara učinke navedene u članku 69. u državama članicama čija su je tijela izdala u skladu s ovim poglavljem.”

               16

               Članak 64. te uredbe predviđa:
               „[Europska] potvrda [o nasljeđivanju] se izdaje u državi članici čiji sudovi imaju nadležnost po članku 4., članku 7., članku 10. ili članku 11. […]”

            Njemačko pravo

               17

               U skladu s člankom 105. Gesetz über das Verfahren in Familiensachen und in den Angelegenheiten der freiwilligen Gerichtsbarkeit (Zakon o postupku u obiteljskim stvarima i o dobrovoljnoj sudskoj nadležnosti, u daljnjem tekstu: FamFG), u njegovoj verziji od 17. prosinca 2008. (BGBl. 2008 I, str. 2586.):
               „U drugim postupcima koji se vode na temelju propisa ovog zakona nadležni su njemački sudovi, ako je njemački sud mjesno nadležan.”

               18

               Mjesna nadležnost u nasljednim stvarima utvrđuje se na temelju članka 343. FamFG‑a. Tom se odredbom, u njezinoj verziji iz Gesetz zum Internationalen Erbrecht und zur Änderung von Vorschriften zum Erbschein sowie zur Änderung sonstiger Vorschriften (Zakon o međunarodnom nasljednom pravu, o izmjeni propisa o potvrdi o nasljeđivanju te o izmjeni ostalih propisa) od 29. lipnja 2015. (BGBl. I, 2015, str. 1042.), koja je stupila na snagu 17. kolovoza 2015., određuje:
               „1.   Mjesno je nadležan sud na čijem je području ostavitelj imao uobičajeno boravište u trenutku smrti.
               2.   Ako u trenutku smrti ostavitelj nije imao uobičajeno boravište na državnom području, nadležan je sud na čijem je području ostavitelj imao zadnje uobičajeno boravište na državnom području.
               3.   Ako na temelju stavaka 1. i 2. nije moguće utvrditi nadležnost, nadležan je [Amtsgericht Schöneberg u Berlinu (Općinski sud u Schönebergu, Njemačka)], u slučaju da je ostavitelj Nijemac ili da se imovina iz ostavine nalazi na državnom području.
               […]”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               19

               Adrien Théodore Oberle (u daljnjem tekstu: umrli), francuski državljanin, koji je svoje zadnje uobičajeno boravište imao u Francuskoj, umro je 28. studenoga 2015. Umrli je iza sebe ostavio dva sina, Vincenta Pierrea (u daljnjem tekstu: V. Oberle) i njegova brata, a supruga umrlog preminula je prije njega. Ostavina se nalazi u Francuskoj i Njemačkoj.

               20

               Na zahtjev V. Oberlea, 8. ožujka 2016. tribunal d’instance de Saint‑Avold (Prvostupanjski sud u Saint‑Avoldu, Francuska) izdao je nacionalnu potvrdu o nasljeđivanju kojom se utvrđuje da su V. Oberle i njegov brat nasljednici, i to svaki jedne polovice te imovine.

               21

               V. Oberle zatražio je pred Amtsgerichtom Schöneberg (Općinski sud u Schönebergu) izdavanje potvrde o nasljeđivanju ograničene samo na ostavinu koja se nalazi u Njemačkoj, a u kojoj se navodi da su on i njegov brat naslijedili, na temelju francuskog prava, svaki polovicu imovine umrloga.

               22

               Nakon što je proveo provjeru svoje nadležnosti, Amtsgericht Schöneberg (Općinski sud u Schönebergu) proglasio se, odlukama od 17. studenoga i 28. studenoga 2016., nenadležnim za izdavanje nacionalne potvrde o nasljeđivanju na temelju članka 15. Uredbe br. 650/2012, ocijenivši da se odredbe članka 105. i članka 343. stavka 3. FamFG‑a ne mogu primjenjivati za utvrđivanje međunarodne nadležnosti, a da se time ne povrijedi članak 4. Uredbe br. 650/2012, na temelju kojeg sudovi države članice u kojoj je umrli imao svoje zadnje uobičajeno boravište imaju nadležnost odlučivati o nasljeđivanju u cijelosti.

               23

               V. Oberle podnio je protiv te odluke žalbu sudu koji je uputio zahtjev, odnosno Kammergerichtu Berlin (Visoki zemaljski sud u Berlinu, Njemačka).

               24

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da je Amtsgericht Schöneberg (Općinski sud u Schönebergu) međunarodno nadležan za izdavanje potvrde o nasljeđivanju ograničenog opsega, koju je zatražio V. Oberle s obzirom na to da se ostavina nalazi na njemačkom državnom području, u skladu s uvjetom iz članka 343. stavka 3. FamFG‑a.

               25

               Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, nije razvidno da je zakonodavac Unije imao namjeru iscrpno urediti, odredbama poglavlja II. Uredbe br. 650/2012, međunarodnu nadležnost u području izdavanja nacionalnih potvrda o nasljeđivanju, kao što je to učinio u članku 64. stavku 1. te uredbe glede Europske potvrde o nasljeđivanju.

               26

               Naime, sud koji je uputio zahtjev smatra da bi, ako bi trebalo smatrati da je međunarodna nadležnost u području izdavanja Europske potvrde o nasljeđivanju već uređena odredbama poglavlja II. Uredbe br. 650/2012., bilo nepotrebno da taj zakonodavac predvidi posebnu odredbu u tom pogledu, odnosno članak 64. stavak 1. te uredbe. Prema stajalištu tog suda, da je taj zakonodavac namjeravao regulirati međunarodnu nadležnost za izdavanje nacionalnih potvrda o nasljeđivanju na isti način kao i Europsku potvrdu o nasljeđivanju, predvidio bi u toj uredbi, glede prvonavedenih potvrda, odredbu koja odgovara, mutatis mutandis, onoj članka 64. stavka 1. navedene uredbe.

               27

               Osim toga, sud koji je uputio zahtjev smatra da je Amtsgericht Schöneberg (Općinski sud u Schönebergu) pogrešno zaključio da se u ovom slučaju primjenjuje pravilo iz članka 4. Uredbe br. 650/2012. Naime, opća nadležnost sudova države članice na čijem je državnom području umrli imao uobičajeno boravište za „odlučivanje o nasljeđivanju u cijelosti”, u smislu navedene odredbe, odnosi se samo na donošenje sudskih odluka, a nacionalne potvrde o nasljeđivanju nisu takve odluke. Potonje se naime izdaju nakon izvanparničnog postupka, a odluka o izdavanju takve potvrde sadržava samo činjenice i stoga ne može postati pravomoćna.

               28

               U tim je okolnostima Kammergericht Berlin (Visoki zemaljski sud u Berlinu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li članak 4. Uredbe [br. 650/2012] tumačiti na način da je njime također određena isključiva međunarodna nadležnost u području izdavanja nacionalnih potvrda o nasljeđivanju koje nisu zamijenjene Europskom potvrdom o nasljeđivanju u odnosnim državama članicama (vidjeti članak 62. stavak 3. Uredbe br. 650/2012), tako da odstupajuće odredbe nacionalnih zakonodavaca u pogledu međunarodne nadležnosti u području izdavanja nacionalnih potvrda o nasljeđivanju – poput primjerice u Njemačkoj članka 105. [FamFG‑a] – nemaju učinka zbog povrede nadređenoga europskog prava?”

         O prethodnom pitanju

               29

               Sud koji je uputio zahtjev svojim pitanjem u biti pita treba li članak 4. Uredbe br. 650/2012 tumačiti na način da mu je protivan nacionalni propis države članice, poput onog u glavnom postupku, koji predviđa da, iako umrli u trenutku smrti nije imao uobičajeno boravište u toj državi članici, njezini sudovi ostaju nadležni za izdavanje nacionalnih potvrda o nasljeđivanju u okviru nasljeđivanja s prekograničnim implikacijama, kada se ostavina nalazi na državnom području navedene države članice ili ako je umrli imao državljanstvo te države članice.

               30

               Najprije valja podsjetiti da se Uredba br. 650/2012 primjenjuje, na temelju svojeg članka 1. stavka 1., u vezi s uvodnom izjavom 9. te uredbe, na sve građanskopravne aspekte nasljeđivanja, osim na porezne, carinske ili upravne stvari. Članak 1. stavak 2. navedene uredbe nabraja različita pitanja koja su isključena iz područja primjene navedene ugovore, među kojima se ne nalaze ni nacionalne potvrde o nasljeđivanju ni s njima povezani postupci.

               31

               Članak 3. stavak 1. točka (a) Uredbe br. 650/2012 propisuje da pojam „nasljeđivanje” obuhvaća „sve oblike prijenosa imovine, prava i obveza zbog smrti, bilo dobrovoljnim prijenosom raspolaganjem imovinom zbog smrti, bilo prijenosom zakonskim nasljeđivanjem”.

               32

               Osim toga, ta se uredba primjenjuje na nasljeđivanje s prekograničnim implikacijama, kao što proizlazi iz njezinih uvodnih izjava 7. i 67. To je tako u ovom predmetu jer ostavina obuhvaća imovinu koja se nalazi u više država članica.

               33

               Što se tiče, konkretnije, pitanja definira li članak 4. Uredbe br. 650/2012 međunarodnu nadležnost sudova država članica glede izdavanja nacionalnih potvrda o nasljeđivanju, valja podsjetiti da, prema utvrđenoj sudskoj praksi Suda, odredbe koje se odnose na pravila nadležnosti, s obzirom na to da ne upućuju na pravo država članica radi određivanja svojeg smisla i dosega, treba u pravilu autonomno i ujednačeno tumačiti u cijeloj Uniji, uzimajući u obzir ne samo tekst te odredbe, nego i njezin kontekst i cilj koji se želi postići propisom o kojem je riječ (vidjeti u tu svrhu presude od 18. prosinca 2014., Sanders i Huber, C‑400/13 i C‑408/13, EU:C:2014:2461, t. 24., i od 1. ožujka 2018., Mahnkopf, C‑558/16, EU:C:2018:138, t. 32.).

               34

               Članak 4. Uredbe br. 650/2012 u skladu sa svojim tekstom uspostavlja nadležnost države članice u kojoj je umrli u trenutku smrti imao uobičajeno boravište za odlučivanje o nasljeđivanju u cijelosti.

               35

               S tim u svezi valja istaknuti da je činjenica, iako ništa u tekstu te odredbe ne upućuje na to da je primjena općeg pravila o nadležnosti koje navodi taj članak uvjetovana postojanjem ostavine koja uključuje više država članica, da se to pravilo temelji na postojanju nasljeđivanja s prekograničnim implikacijama.

               36

               Nadalje, iz naslova članka 4. Uredbe br. 650/2012 proizlazi da ta odredba uređuje utvrđivanje opće nadležnosti sudova država članica, dok se podjela nadležnosti na nacionalnoj razini utvrđuje u skladu s nacionalnim pravilima, u skladu s člankom 2. te uredbe.

               37

               Iz teksta članka 4. proizlazi da se pravilo o općoj nadležnosti koje se njime utvrđuje odnosi na „nasljeđivanje u cijelosti”, što upućuje na to, kao što je naveo nezavisni odvjetnik u točki 67. svojeg mišljenja, da bi njega načelno trebalo primjenjivati u svim postupcima u nasljednim stvarima koji se vode pred sudovima država članica.

               38

               Glede tumačenja glagola „odlučivati”, koji se nalazi u istoj odredbi, valja ispitati je li se zakonodavac Unije na taj način namjeravao pozivati samo na odluke koje su nacionalni sudovi donijeli u izvršavanju svojih pravosudnih funkcija. U ovom predmetu, kao što je navedeno u točki 27. ove presude, iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da je postupak izdavanja nacionalnih potvrda o nasljeđivanju izvanparnični postupak i da odluke o izdavanju takvih potvrda sadržavaju samo činjenice, a nemaju nikakav element koji bi mogao postati pravomoćan.

               39

               S tim u svezi, kao što je nezavisni odvjetnik naveo u točki 64. svojeg mišljenja, pojam „sud”, u smislu članka 4. Uredbe br. 650/2012, kako je definiran u članku 3. stavku 2. te uredbe, ne daje naznake glede dosega glagola „odlučivati”.

               40

               Stoga valja zaključiti da se na temelju samog teksta članka 4. Uredbe br. 650/2012 ne može utvrditi utječe li to da je riječ o parničnom ili izvanparničnom postupku na primjenjivost pravila o nadležnosti predviđenog tom odredbom i treba li pod pojmom „odlučivati”, u smislu navedene odredbe, razumjeti donošenje odluke isključivo sudske prirode. Doslovno tumačenje te odredbe ne daje odgovor na pitanje treba li smatrati da je postupak za izdavanje nacionalne potvrde o nasljeđivanju, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, obuhvaćen navedenim člankom 4.

               41

               Glede analize konteksta u kojem se nalazi navedena odredba, iz članka 13. Uredbe br. 650/2012 proizlazi da, osim suda koji ima nadležnost odlučivati o nasljeđivanju prema toj uredbi, sudovi države članice uobičajenog boravišta bilo koje osobe koja, po pravu mjerodavnom za nasljeđivanje smije pred sudom dati izjavu o prihvatu ili odricanju od nasljedstva, legata ili nužnog dijela, ili izjavu kojom se želi ograničiti odgovornost dotične osobe za obveze iz nasljedstva, imaju nadležnost primati takve izjave.

               42

               Tim se člankom 13., u vezi s uvodnom izjavom 32. Uredbe br. 650/2012, želi pojednostaviti postupke nasljednika i legatara, odstupanjem od pravila o nadležnosti predviđenim u člancima 4. do 11. te uredbe. Slijedom toga, sudovi nadležni za odlučivanje o nasljeđivanju u cjelini u skladu s člankom 4. te uredbe načelno su nadležni za primanje izjava o nasljeđivanju. Iz toga slijedi da se pravilo o nadležnosti iz tog članka 4. odnosi i na postupke koji ne dovode do donošenja sudske odluke.

               43

               To tumačenje potkrijepljeno je uvodnom izjavom 59. Uredbe br. 650/2012, iz koje proizlazi da se odredbe te uredbe primjenjuju bez obzira na to jesu li odluke o nasljeđivanju s prekograničnim implikacijama donesene u parničnim ili izvanparničnim postupcima.

               44

               Stoga članak 4. Uredbe br. 650/2012 određuje međunarodnu nadležnost sudova država članica glede postupaka u vezi s mjerama koje se odnose na nasljeđivanje u cijelosti, kao što je, među ostalim, izdavanje nacionalnih potvrda o nasljeđivanju, bez obzira na to je li riječ o parničnim ili izvanparničnim postupcima.

               45

               To tumačenje nije protivno članku 64. Uredbe br. 650/2012 jer on predviđa da se Europska potvrda o nasljeđivanju izdaje u državi članici čiji sudovi imaju nadležnost po članku 4., članku 7., članku 10. ili članku 11. te uredbe.

               46

               Kao što je nezavisni odvjetnik naveo u točki 90. svojeg mišljenja, na Europsku potvrdu o nasljeđivanju, ustanovljena Uredbom br. 650/2012, primjenjuje se autonomni pravni sustav uspostavljen odredbama poglavlja VI. te uredbe. U tom kontekstu članak 64. Uredbe ima za cilj pojasniti da su i sudovi i određena druga tijela nadležni za izdavanje takve potvrde o nasljeđivanju, pri čemu se, pozivanjem na pravila o nadležnosti sadržana u člancima 4., 7., 10. i 11. tog propisa, navodi od koje države članice se zahtijeva takvo izdavanje.

               47

               Nadalje, valja istaknuti da, u skladu s člankom 62. stavcima 2. i 3. Uredbe br. 650/2012, korištenje Europske potvrde o nasljeđivanju nije obvezno i da ta potvrda ne nadomješta unutarnje isprave koje se u državama članicama koriste za slične svrhe, kao što su nacionalne potvrde o nasljeđivanju.

               48

               U tim okolnostima, članak 64. Uredbe br. 650/2012 ne može se tumačiti na način da su nacionalne potvrde o nasljeđivanju izuzete iz područja primjene pravila o nadležnosti iz članka 4. te uredbe.

               49

               Glede ciljeva Uredbe br. 650/2012, iz njezinih uvodnih izjava 7. i 8. proizlazi da se njome želi, među ostalim, pomoći nasljednicima i legatarima, drugim osobama bliskima umrlom i vjerovnicima nasljedstva u ostvarivanju njihovih prava u kontekstu nasljeđivanja koje ima prekogranične implikacije i omogućiti građanima Unije da urede svoje nasljeđivanje.

               50

               U istom kontekstu, u uvodnoj izjavi 27. Uredbe br. 650/2012 ističe se da su odredbe te uredbe zamišljene tako da se osigura da tijelo koje se bavi nasljeđivanjem u većini situacija primjenjuje svoje pravo.

               51

               S tim u svezi članak 21. stavak 1. Uredbe br. 650/2012, koji se odnosi na opće pravilo o mjerodavnom pravu, i članak 4. te uredbe, koji se odnosi na opću nadležnost sudova država članica, pozivaju se oba na kriterij uobičajenog boravišta umrlog u trenutku smrti.

               52

               Međutim, primjena nacionalnog prava za utvrđivanje opće nadležnosti sudova država članica za izdavanje nacionalnih potvrda o nasljeđivanju bila bi protivna cilju navedenom u uvodnoj izjavi 27. Uredbe br. 650/2012, a to je osigurati usklađenost između odredaba o nadležnosti i odredaba o mjerodavnom pravu u tom području.

               53

               Osim toga, u skladu s općim ciljem te uredbe, navedenim u uvodnoj izjavi 59., koji se odnosi na uzajamno priznavanje odluka donesenih u državama članicama u području nasljeđivanja, uvodna izjava 34. te uredbe naglašava da se njome želi izbjeći donošenje proturječnih odluka u različitim državama članicama.

               54

               Taj je cilj povezan s načelom jedinstva nasljeđivanja, utjelovljenim posebice u članku 23. stavku 1. Uredbe br. 650/2012, u kojem se ističe da je pravo koje se primjenjuje u skladu s tom uredbom namijenjeno uređivanju „nasljeđivanja u cjelini”.

               55

               To načelo jedinstva nasljeđivanja također je temelj za pravilo iz članka 4. Uredbe br. 650/2012 jer se u tom članku također navodi da navedeno pravilo određuje nadležnost sudova država članica za odlučivanje „o nasljeđivanju u cjelini”.

               56

               Kao što je nezavisni odvjetnik istaknuo u točkama 109. i 110. svojeg mišljenja, Sud je već utvrdio da tumačenje odredbi Uredbe br. 650/2012 koje bi dovelo do fragmentacije nasljeđivanja ne bi bilo u skladu s ciljevima navedene uredbe (vidjeti u tom smislu presudu od 12. listopada 2017., Kubicka, C‑218/16, EU:C:2017:755, t. 57.). Naime, budući da je jedan od ciljeva uspostava jedinstvenog režima primjenjivog na nasljeđivanje s prekograničnim implikacijama, njegovo ostvarenje podrazumijeva usklađivanje pravila o međunarodnoj nadležnosti sudova država članica, kako u okviru parničnih tako i izvanparničnih postupaka.

               57

               Tumačenje članka 4. navedene uredbe, prema kojoj ta odredba određuje međunarodnu nadležnost sudova država članica u svezi s postupcima izdavanja nacionalnih potvrda o nasljeđivanju, usmjereno je, u interesu dobrog sudovanja u Uniji, na ostvarenje tog cilja, tako da ograničava rizik od paralelnih postupaka pred sudovima različitih država članica i proturječnosti do kojih bi zbog toga moglo doći.

               58

               Međutim, ostvarenje ciljeva koji se žele postići Uredbom br. 650/2012 bilo bi ugroženo ako bi, u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, odredbe poglavlja II. te uredbe, a posebno njezin članak 4., trebalo tumačiti na način da ne određuju međunarodnu nadležnost sudova država članica u vezi s postupcima izdavanja nacionalnih potvrda o nasljeđivanju.

               59

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, članak 4. Uredbe br. 650/2012 treba tumačiti na način da mu je protivan nacionalni propis države članice, poput onog u glavnom postupku, koji predviđa da, iako umrli u trenutku smrti nije imao uobičajeno boravište u toj državi članici, njezini sudovi ostaju nadležni za izdavanje nacionalnih potvrda o nasljeđivanju u okviru nasljeđivanja s prekograničnim implikacijama, kada se ostavina nalazi na državnom području navedene države članice ili ako je umrli imao državljanstvo te države članice.

         Troškovi

               60

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                     Članak 4. Uredbe br. 650/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 4. srpnja 2012. o nadležnosti, mjerodavnom pravu, priznavanju i izvršavanju odluka i prihvaćanju i izvršavanju javnih isprava u nasljednim stvarima i o uspostavi Europske potvrde o nasljeđivanju treba tumačiti na način da mu je protivan nacionalni propis države članice, poput onog u glavnom postupku, koji predviđa da, iako umrli u trenutku smrti nije imao uobičajeno boravište u toj državi članici, njezini sudovi ostaju nadležni za izdavanje nacionalnih potvrda o nasljeđivanju u okviru nasljeđivanja s prekograničnim implikacijama kada se ostavina nalazi na državnom području navedene države članice ili ako je umrli imao državljanstvo te države članice.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 21. lipnja 2018.#Europska komisija protiv Republike Malte.#Povreda obveze države članice – Direktiva 2009/147/EZ – Očuvanje divljih ptica – Hvatanje i držanje živih jedinki – Vrste koje pripadaju porodici zeba – Zabrana – Nacionalno odstupajuće uređenje – Ovlast države članice za odstupanje – Pretpostavke.#Predmet C-557/15.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      21. lipnja 2018. (
            *1
         )
      „Povreda obveze države članice – Direktiva 2009/147/EZ – Očuvanje divljih ptica – Hvatanje i držanje živih jedinki – Vrste koje pripadaju porodici zeba – Zabrana – Nacionalno odstupajuće uređenje – Ovlast države članice za odstupanje – Pretpostavke”
      U predmetu C‑557/15,
      povodom tužbe zbog povrede obveze na temelju članka 258. UFEU‑a, podnesene 30. listopada 2015.,

         Europska komisija, koju zastupaju K. Mifsud‑Bonnici i C. Hermes, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
      tužitelj,
      protiv

         Republike Malte, koju zastupa A. Buhagiar, u svojstvu agenta, uz asistenciju J. Bouckaerta, advocaat, i L. Cassara Pullicina, avukat,
      tuženika,
      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen (izvjestitelj), predsjednik vijeća, J. Malenovský, M. Safjan, D. Šváby i M. Vilaras, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: L. Hewlett, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 15. veljače 2017.,
      saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 26. srpnja 2017.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Ovom tužbom Europska komisija zahtijeva od Suda da utvrdi da je donošenjem odstupajućeg uređenja koje dopušta ulov živih jedinki sedam vrsta divljih zeba (obična zeba Fringilla coelebs, konopljarka Carduelis cannabina, češljugar Carduelis carduelis, zelendur Carduelis chloris, batokljunCoccothraustes coccothraustes, žutarica Serinus serinus i čižak Carduelis spinus) Republika Malta povrijedila obveze koje ima na temelju odredaba članka 5. točaka (a) i (e) i članka 8. stavka 1. u vezi s Prilogom IV. točkom (a) Direktive 2009/147/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 30. studenoga 2009. o očuvanju divljih ptica (SL 2010., L 20, str. 7.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 32., str. 128.) u vezi s njezinim člankom 9. stavkom 1.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               2

               Članak 2. Direktive 2009/147 određuje:
               „Države članice poduzimaju potrebne mjere za održavanje populacije vrsta iz članka 1. na razini koja odgovara posebno ekološkim, znanstvenim i kulturološkim zahtjevima, istodobno uzimajući u obzir gospodarske i rekreacijske zahtjeve, ili za prilagođavanje tih vrsta toj razini.”

               3

               Članak 5. točke (a) i (e) te direktive glasi:
               „Ne dovodeći u pitanje članke 7. i 9. države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi uspostavile opći sustav zaštite svih vrsta ptica navedenih u članku 1., posebno zabranjujući:

                        (a)

                        namjerno ubijanje ili hvatanje na bilo koji način;

                  […]

                        (e)

                        držanje ptica koje pripadaju vrstama čije izlovljavanje i hvatanje su zabranjeni.”

               4

               Članak 7. stavci 1. i 4. navedene direktive predviđa:
               „1.   Zbog njihove visoke populacijske razine, zemljopisne raširenosti i stope razmnožavanja u cijeloj Zajednici, vrste navedene u Prilogu II. smiju se izlovljavati u skladu s nacionalnim zakonodavstvom. Države članice osiguravaju da izlovljavanje tih vrsta ne ugrožava nastojanja da se one očuvaju na područjima njihove raširenosti.
               […]
               4.   Države članice osiguravaju da lov, uključujući sokolarenje ako se prakticira, kako se provodi u skladu s nacionalnim mjerama koje su na snazi, bude u skladu s načelima mudrog korištenja i ekološki uravnotežene kontrole predmetnih vrsta ptica i da ta praksa s obzirom na populaciju tih vrsta, posebno migracijskih, bude usklađena s mjerama koje proizlaze iz članka 2.
               One se posebno moraju pobrinuti da se vrste na koje se primjenjuje lovno zakonodavstvo ne izlovljavaju tijekom sezone podizanja mladunčadi ili različitih faza razmnožavanja.
               Kad se radi o migracijskim vrstama, posebno se moraju pobrinuti da se vrste na koje se primjenjuju propisi o lovstvu ne izlovljavaju tijekom razdoblja razmnožavanja ili tijekom njihovog povratka u područja gdje podižu mladunčad.
               […]”

               5

               Sedam vrsta divljih zeba spomenuto u točki 1. ove presude ne nalazi se u Prilogu II. Direktivi 2009/147.

               6

               U skladu s člankom 8. stavkom 1. Direktive 2009/147:
               „Što se tiče izlovljavanja, hvatanja ili ubijanja ptica u skladu s ovom Direktivom, države članice zabranjuju uporabu svih sredstava, mjera ili metoda namijenjenih za masovno ili neselektivno hvatanja ili ubijanje ptica, koji bi mogli uzrokovati lokalni nestanak neke vrste, posebno uporabu onih iz Priloga IV. točke (a).”

               7

               Prilog IV. točka (a) četvrta alineja te direktive navodi sljedeća sredstva:
               „– mreže, klopke, otrovi i otrovani ili omamljujući mamci”.

               8

               Članak 9. stavci 1. i 2. navedene direktive predviđa:
               „1.   Države članice mogu odstupiti od odredaba iz članaka od 5. do 8., ako ne postoji drugo zadovoljavajuće rješenje, iz sljedećih razloga:
               […]

                        (c)

                        radi izdavanja dozvola, pod strogo nadziranim uvjetima i na selektivnoj osnovi, za hvatanje, držanje ili drugo razborito korištenje određenih ptica u malom broju.

                  2.   Kod odstupanja iz stavka 1. moraju se navesti:

                        (a)

                        vrste koje su predmet odstupanja;

                        (b)

                        sredstva, mjera ili metode koji su odobreni za hvatanje ili ubijanje;

                        (c)

                        uvjeti rizika i okolnosti s obzirom na vrijeme i mjesto pod kojima se takva odstupanja mogu odobriti;

                        (d)

                        tijelo ovlašteno za proglašenje postojanja traženih uvjeta i za odlučivanje o tome koja se sredstva, mjere ili metode smiju koristiti, u okviru kojih ograničenja i tko ih smije koristiti;

                        (e)

                        kontrole koje će se provesti.

                  […]”

            Malteško pravo

         Pravila o očuvanju divljih ptica

               9

               Legal notice 79 (Pravni akt 79) od 29. ožujka 2006. sadržava pravila o očuvanju divljih ptica i glavni je pravni akt kojim se Direktiva 2009/147 prenosi u malteško pravo (u daljnjem tekstu: Pravila o očuvanju divljih ptica).

               10

               Konkretno, pravilo 9. Pravila o očuvanju divljih ptica u bitnome prenosi članak 9. Direktive 2009/147 i utvrđuje uvjete za ispitivanje odstupanja. To pravilo 9. također uspostavlja precizni postupak odlučivanja koji se mora slijediti prilikom ispitivanja takvog odstupanja, pri čemu taj postupak uključuje obvezno ispitivanje malteškog ornitološkog odbora (u daljnjem tekstu: ornitološki odbor).

               11

               Pravilo 10. Pravila o očuvanju divljih ptica propisuje ulogu ornitološkog odbora. U skladu sa stavkom 6. točkom (c) tog pravila 10., njegova je uloga „davati preporuke ministru o odobravanju odstupanja od odredaba pravila 4., 5., 6., 7., 18. i 21.” i „u redovnim razmacima provjeravati jesu li pretpostavke koje uređuju dodjelu takvog odobravanja ili više njih i dalje ispunjene”. Četvrta pretpostavka u tom stavku usto precizno utvrđuje ovlast ministra okoliša, održivog razvoja i klimatskih promjena (u daljnjem tekstu: ministar) da se prilikom ispitivanja preporuka ornitološkog odbora izjasni o odobravanju odstupanja kao i njegovu obvezu pisanog obrazlaganja svoje odluke u slučaju znatnog odstupanja između preporuka ornitološkog odbora i njegove odluke.

               12

               Pravilo 27. Pravila o očuvanju divljih ptica utvrđuje na koji način treba postupati s povredama tih pravila i predviđa skup sankcija koje u slučaju povreda počinjenih u okviru odstupanja sežu od novčane kazne u minimalnom iznosu od 500 eura uz neodgodivo oduzimanje posebne dozvole do novčane kazne u iznosu od 15000 eura uz dvije godine zatvora, doživotno oduzimanje svih dozvola izdanih u okviru tih pravila i oduzimanje koristi stečene tim djelom.

         Okvirna pravila

               13

               Legal notice 253 (Pravni akt 253) od 15. srpnja 2014. sadržava okvir odstupanja za otvaranje jesenske sezone hvatanja živih zeba (u daljnjem tekstu: Okvirna pravila).

               14

               Pravilo 3. Okvirnih pravila predviđa:
               „Zebe se smiju hvatati tradicionalnim mrežama koje su poznate kao mreže na sklapanje, u svrhu njihova držanja u zatočeništvu, što uključuje njihovu uporabu na sajmovima i izložbama, uzgoj i/ili uporabu kao živih mamaca, samo u skladu s odredbama ove obavijesti: […]”

               15

               To pravilo 3. definira određene kriterije u pogledu mreža na sklapanje, prstenovanja uhvaćenih ptica i minimalne veličine oka na mreži.

               16

               Pravilo 4. Okvirnih pravila predviđa:
               „[…] jesenska sezona hvatanja živih zeba može trajati najviše sedamdeset tri (73) dana od listopada do prosinca iste godine za koju ministar u Službenom listu može objaviti otvaranje jesenske sezone hvatanja živih zeba:
               pod uvjetom da ministar prilikom otvaranja jesenske sezone hvatanja živih zeba provjeri da ne postoji drugo zadovoljavajuće rješenje u smislu članka 9. stavka 1. Direktive 2009/147 […] i uzme u obzir održavanje populacije odnosnih vrsta na zadovoljavajućoj razini kao i gornje pragove utvrđene u Prilogu II.:
               pod daljnjim uvjetom da ministar prilikom određivanja trajanja jesenske sezone hvatanja živih zeba utvrdi, za svaku vrstu zeba, ukupno sezonsko ograničenje hvatanja i sezonsko ograničenje hvatanja po dozvoli i da ujedno odluči treba li odrediti i dnevno ograničenje hvatanja po dozvoli, u kontekstu tog konkretnog odstupanja za jesensko hvatanje živih zeba.”

               17

               Pravilo 8. Okvirnih pravila odnosi se na mjere praćenja tijekom sezone otvorene za hvatanje živih zeba. Ono predviđa provedbu policijskih kontrola na licu mjesta i raspoređivanje najmanje sedam službenika po 1000 dozvola.

               18

               Okvirna pravila sadržavaju Prilog I., koji utvrđuje popis sedam predmetnih vrsta zeba.

               19

               Prilog II. Okvirnih pravila glasi:
               „Ministar ukupan broj zeba koje se smije uhvatiti tijekom jesenske sezone hvatanja utvrđuje u iznosu manjem od 1 % ukupne godišnje smrtnosti referentne populacije svake vrste na području Europske unije koja proizlazi iz najnovijih dostupnih znanstvenih podataka temeljenih na pronalasku prstenovanih ptica.
               Broj jedinki koje se smije uhvatiti u okviru odstupanja za jesensko hvatanje živih zeba ni u kojem slučaju ne smije biti veći od sljedećih brojki:
               NACIONALNE GRANICE HVATANJA PO VRSTI
               Konopljarka 12000
               Češljugar 800
               Zelendur 4500
               Čižak 2350
               Batokljun 500
               Obična zeba 5000
               Žutarica 2350
               Ministar objavom u Službenom listu revidira i ažurira te brojke, uzimajući u obzir stanje populacija odnosnih sedam vrsta i njihovo održavanje na zadovoljavajućoj razini.”

         Deklaracija iz 2014.

               20

               Legal notice 250 (Pravni akt 250) od 15. srpnja 2014. o pravilima o očuvanju divljih ptica i deklaraciji o odstupanju za sezonu 2014. kojom se odobrava jesensko hvatanje živih zeba (u daljnjem tekstu: Deklaracija iz 2014.) u pravilu 3. predviđa:
               „[…] razdoblje hvatanja živih zeba za 2014., u daljnjem tekstu: ‚jesenska sezona hvatanja živih jedinki’ održat će se na sljedeće datume:
               hvatanje živih jedinki konopljarke, češljugara, zelendura, čiška, batokljuna, obične zebe i žutarice održat će se od 20. listopada 2014. do 31. prosinca 2014.”

               21

               U skladu s pravilom 5. stavkom 1. Deklaracije iz 2014., granice općeg sezonskog hvatanja za jesensku sezonu hvatanja živih jedinki odgovaraju onima u Prilogu II. Okvirnim pravilima.

               22

               U pravilu 5. stavku 2. Deklaracije iz 2014. predviđeno je da ograničenje za hvatanje živih zeba iznosi deset jedinki po jesenskoj dozvoli za hvatanje živih jedinki ili koliko ih je god uhvaćeno ispod tog broja prije zatvaranja sezone.

         Deklaracija iz 2015.

               23

               Pravilo 3. Legal noticea 330 (Pravni akt 330) od 16. listopada 2015. o pravilima o očuvanju divljih ptica i deklaraciji o odstupanju za sezonu 2015. kojom se odobrava jesensko hvatanje živih zeba (u daljnjem tekstu: Deklaracija iz 2015.) za 2015. istovjetno je pravilu 3. iz Deklaracije iz 2014.

               24

               Pravilo 5. stavci 1. i 2. Deklaracije iz 2015. isto je, mutatis mutandis, kao i pravilo 5. stavci 1. i 2. Deklaracije iz 2014.

         Okolnosti spora i predsudski postupak

               25

               Nakon što je Republika Malta u 2014. donijela Okvirna pravila i Deklaraciju iz 2014. kojima se odobrava hvatanje sedam vrsta zeba, Komisija joj je 17. listopada 2014. uputila pismo opomene u kojem je navela da odstupajuće uređenje te države članice ne ispunjava pretpostavke iz članka 9. Direktive 2009/147. Prema Komisijinu mišljenju, ta država članica nije dokazala da ne postoji drugo zadovoljavajuće rješenje i nije ispunila pretpostavke u vezi s razboritim korištenjem, malim količinama i strogim nadzorom, predviđene u članku 9. stavku 1. točki (c) te direktive.

               26

               Republika Malta dopisom od 14. studenoga 2014. odgovorila je na pismo opomene tvrdeći da njezino odstupajuće uređenje ispunjava pretpostavke iz članka 9. Direktive 2009/147.

               27

               Komisija je odgovor Republike Malte ocijenila nezadovoljavajućim pa joj je 28. svibnja 2015. uputila obrazloženo mišljenje.

               28

               Republika Malta odgovorila je na njega dopisom od 28. srpnja 2015., ponavljajući stajalište koje je već izrazila u dopisu od 14. studenoga 2014.

               29

               Nakon ispitivanja odgovora Republike Malte i dodatnih informacija, Komisija je ocijenila da ta država članica nije ispravila navedene povrede te je odlučila podnijeti ovu tužbu.

         O tužbi

               30

               Komisija ističe da je odstupajuće uređenje koje je donijela Republika Malta i kojim se odobrava hvatanje sedam vrsta zeba u suprotnosti s člankom 5. točkama (a) i (e) i člankom 8. stavkom 1. Direktive 2009/147 u vezi s njezinim Prilogom IV. točkom (a) te da ne ispunjava pretpostavke koje opravdavaju primjenu odstupanja predviđenog člankom 9. stavkom 1. te direktive.

               31

               Što se tiče tih pretpostavki, Komisija tvrdi, kao prvo, da Republika Malta nije uspjela dokazati nepostojanje drugog zadovoljavajućeg rješenja, kao što to zahtijeva ta odredba. Kao drugo, tvrdi da ta država članica nije obrazložila zašto ne postoji drugo zadovoljavajuće rješenje za opravdanje odstupajućeg uređenja. Kao treće, tvrdi da Republika Malta nije dokazala da je odobrena aktivnost „razborito korištenje” u smislu članka 9. stavka 1. točke (c) Direktive 2009/147. Kao četvrto, tvrdi da Republika Malta nije uspjela dokazati da je ispunila pretpostavku predviđenu u članku 9. stavku 1. točki (c) te direktive prema kojoj se predmetno odstupanje može odnositi samo na malu količinu ptica. Naposljetku, tvrdi da država članica tuženik nije dokazala da se odobravanje obavlja pod „strogo nadziranim uvjetima”, kako to zahtijeva članak 9. stavak 1. točka (c) te direktive.

            Navodni nedostatak obrazloženja u malteškom odstupajućem sustavu u pogledu nepostojanja drugog zadovoljavajućeg rješenja u smislu članka 9. Direktive 2009/147 te navodni nedostatak dokaza o nepostojanju drugog zadovoljavajućeg rješenja u smislu stavka 1. tog članka

         Argumentacija stranaka

               32

               S jedne strane, Komisija ističe da je malteško odstupajuće uređenje previše općenito i da ne sadržava jasno i dovoljno obrazloženje u pogledu nepostojanja drugog zadovoljavajućeg rješenja.

               33

               Pravilo 4. Okvirnih pravila predviđa jedino da ministar prilikom otvaranja jesenske sezone hvatanja živih zeba provjerava da ne postoji „drugo zadovoljavajuće rješenje” u smislu članka 9. stavka 1. Direktive 2009/147. Okvirna pravila nigdje ne spominju uzgoj u zatočeništvu i ne obvezuju ministra da procijeni je li uzgoj u zatočeništvu drugo zadovoljavajuće rješenje, prije nego što odobri hvatanje zeba za određenu sezonu.

               34

               Nadalje, deklaracije iz 2014. i 2015., kojima se odobrava jesensko hvatanje zeba tijekom sezona 2014. i 2015., nisu u skladu s nejasno određenom pretpostavkom iz pravila 4. Okvirnih pravila jer ne sadržavaju nikakvu odluku o nepostojanju drugog zadovoljavajućeg rješenja ni obrazloženje zbog čega ministar uzgoj u zatočeništvu nije smatrao dovoljnom alternativom kad je odobrio te dvije sezone hvatanja.

               35

               Naposljetku, rasprave i preporuke ornitološkog odbora ne ispunjavaju zahtjev jasnog i dovoljnog obrazloženja. S jedne strane, zapisnici sa sjednica ornitološkog odbora koje spominje Republika Malta ne dokazuju temeljitu ocjenu alternativnih rješenja i, s druge strane, deklaracije iz 2014. i 2015. također ne sadržavaju ocjenu ni zaključak o nepostojanju drugih zadovoljavajućih rješenja.

               36

               S druge strane, Komisija navodi da prema pravilu 3. Okvirnih pravila konkretan problem ili posebna situacija koju malteška tijela nastoje riješiti jest odobravanje hvatanja zeba isključivo radi njihova zadržavanja u zatočeništvu, uključujući radi prikazivanja na sajmovima i izložbama, uzgoja i/ili uporabe kao živih mamaca.

               37

               Međutim, hvatanje divljih zeba, koje je u suprotnosti s člancima 5. i 8. Direktive 2009/147, nije nužno za držanje zeba u zatočeništvu jer je uzgoj u zatočeništvu u tu svrhu zadovoljavajuće rješenje.

               38

               Nadalje, Republika Malta nije dokazala da uzgoj u zatočeništvu nije zadovoljavajuća alternativa hvatanju. Naime, razna izvješća i studije koje spominje ta država članica potvrđuju da je uzgoj u zatočeništvu tehnički i znanstveno ostvariv za predmetnih sedam vrsta. Posljedično, činjenica da ta alternativa obvezuje malteške ljubitelje ptica da promijene svoje ponašanje – tj. da, umjesto da u zatočeništvu drže divlje ptice koje su uhvatili, moraju u zatočeništvu držati ptice uzgojene u zatočeništvu – ne sprečava zaključak da je to zadovoljavajuće rješenje.

               39

               Budući da Republika Malta tvrdi da njezino odstupajuće uređenje ima za cilj ne samo dobivanje zeba za držanje u zatočeništvu nego i omogućavanje osobama koje hvataju žive jedinke da svoju aktivnost hvatanja i držanja obavljaju zakonito, na temelju nacionalne tradicije, Komisija ističe da, kad bi se taj argument prihvatio, kriterij nepostojanja drugog zadovoljavajućeg rješenja iz članka 9. stavka 1. Direktive 2009/147 izgubio bi smisao. Stoga ona smatra da prekomjerno proširivanje dosega te odredbe o odstupanju ugrožava sustav očuvanja uspostavljen tom direktivom. Smatra da bi posljedica toga bila da ne može postojati nikakvo drugo zadovoljavajuće rješenje jer nijedno ne bi moglo nadomjestiti hvatanje divljih ptica.

               40

               Republika Malta tvrdi, s jedne strane, da su odluke o odobravanju odstupanja u pogledu hvatanja živih zeba za 2014. i 2015. bile donesene tek nakon što je ornitološki odbor posvetio nekoliko sjednica raspravljanju tih razloga, tih pretpostavki i tih zahtjeva, temeljeći svoju odluku na obrazloženim tehničkim, pravnim i znanstvenim izvješćima koja su mu bila podnesena. Ornitološki je odbor uzimajući u obzir te elemente u dvama slučajevima preporučio uspostavu odstupanja i prije toga se uvjerio da su ispunjene sve pretpostavke iz članka 9. stavka 1. točke (c) Direktive 2009/147.

               41

               Za razliku od onoga što tvrdi Komisija, nije bilo potrebno da deklaracije iz 2014. i 2015. sadržavaju odluku o nepostojanju drugog zadovoljavajućeg rješenja jer su detaljne ocjene koje je proveo ornitološki odbor u skladu sa zahtjevima iz pravila 9. i 10. Pravila o očuvanju divljih ptica, a koje su zaključile da ne postoji drugo zadovoljavajuće rješenje, bile provedene prije ministrove odluke o objavi tih deklaracija.

               42

               Što se tiče Komisijine kritike da preporuke ornitološkog odbora nisu prikladne, Republika Malta ističe da zapisnik sa sjednica tog odbora samo utvrđuje sintezu rasprave koja je provedena o svim aspektima predmetnog odstupanja, uključujući njegove razloge i ocjenu mogućih rješenja. Temeljito ispitivanje u užem smislu i razlozi uglavnom su izloženi u Tehničkoj noti o planiranom odstupanju za hvatanje živih jedinki sedam vrsta zeba iz travnja 2014., koju je izdao Wild Bird Régulation Unit (Jedinica za uređenje divljih ptica) (u daljnjem tekstu: Tehnička nota WBRU‑a), koji je podređen ministru održivog razvoja, okoliša i klimatskih promjena. Cijelo odstupajuće uređenje koje je donijela Republika Malta cjelovit je i stabilan mehanizam koji poštuje zahtjeve iz članka 9. stavka 1. točke (c) Direktive 2009/147.

               43

               S druge strane, Republika Malta odgovara da Komisija pogrešno shvaća cilj Okvirnih pravila. Činjenica da se sedam vrsta zeba hvata radi njihova držanja u zatočeništvu s rekreativnom svrhom ne sprečava da aktivnost hvatanja također može biti cilj za sebe. I hvatanje i naknadno držanje u zatočeništvu sastavni su dio tradicije koju malteška tijela nastoje zaštititi u strogom okviru članka 9. stavka 1. točke (c) Direktive 2009/147. Program uzgoja u zatočeništvu pruža samo djelomično rješenje za jednu od tih aktivnosti, tj. za onu držanja u zatočeništvu jedinki od strane ljubitelja ptica koji u hvatanju tih jedinki nemaju nužno interesa.

               44

               Prije nego što je donijela odluku o primjeni predmetnog odstupanja u pogledu hvatanja živih zeba, Republika Malta pomno je ocijenila sva moguća zamjenska rješenja koja su bila primijenjena od 2004. do 2014. Na temelju tih ocjena malteška tijela zaključila su da, s obzirom na jedinstven društveno‑kulturni kontekst i biogeografsku strukturu malteških otoka kao i praktično iskustvo stečeno u području provedbe svih drugih mogućih zamjenskih aktivnosti – među kojima su osobito program prstenovanja i puštanja ili mogućnost hvatanja živih jedinki drugih vrsta koje nisu zebe – nijedna ocijenjena mogućnost, osim strogo nadziranog i praćenog ograničenog odstupanja za zebe, ne omogućuje pružanje zadovoljavajuće alternative staroj, tradicionalnoj i rekreativnoj praksi hvatanja živih jedinki sedam vrsta zeba i njihova držanja u zatočeništvu.

               45

               Republika Malta ističe da kad, kao što to tvrdi Komisija, hvatanje kao „cilj za sebe” zaštićenih ptica koje se ne spominju u Prilogu II. Direktivi 2009/147, poput u ovom slučaju zeba, ne bi moglo biti razborito korištenje u smislu njezina članka 9. stavka 1. točke (c), na temelju te odredbe u državama članicama ne bi se moglo dopustiti nikakvo odstupanje radi očuvanja tradicionalnih rekreativnih aktivnosti. Tako usko tumačenje bilo bi pogrešno kako s pravnog tako i s činjeničnog gledišta. Ono usto nije potkrijepljeno ustaljenom sudskom praksom Suda o članku 9. stavku 1. točki (c) Direktive 2009/147.

               46

               Prema mišljenju Republike Malte, iako zaštita tradicionalnih aktivnosti, doduše, nije glavni cilj te direktive, ona također ne isključuje mogućnost da se određene tradicionalne aktivnosti lova ili hvatanja mogu zadržati na način koji ispunjava stroge pretpostavke iz njezina članka 9. stavka 1. točke (c). Usto, Komisija je sama priznala da odstupanje koje se temelji na tradiciji i koje dopušta hvatanje i držanje u zatočeništvu određenih vrsta ptica nije nužno u suprotnosti s odredbama Direktive 2009/147.

         Ocjena Suda

               47

               Valja podsjetiti na to da, u skladu sa sudskom praksom Suda, kako bi se nadležnim tijelima omogućilo da primijene odstupanja iz članka 9. Direktive 2009/147 samo na način koji je u skladu s pravom Unije, nacionalni zakonodavni i regulatorni okvir mora biti osmišljen tako da primjena u njemu predviđenih odstupajućih odredaba poštuje načelo pravne sigurnosti. Prema tome, nacionalni propisi primjenjivi u tom području moraju jasno i precizno propisati kriterije za odstupanje i obvezati tijela zadužena za njihovu primjenu da ih uzimaju u obzir. Što se tiče sustava iznimaka, koji treba tumačiti usko i za koji teret dokazivanja postojanja potrebnih pretpostavki za svako odstupanje treba biti na tijelu koje o njemu odlučuje, države članice moraju zajamčiti da se svaka intervencija koja se tiče zaštićenih vrsta odobri samo na temelju odluka koje sadržavaju precizno i prikladno obrazloženje koje se odnosi na razloge, pretpostavke i zahtjeve iz članka 9. stavaka 1. i 2. te direktive (vidjeti u tom smislu presudu od 8. lipnja 2006., WWF Italia i dr., C‑60/05, EU:C:2006:378, t. 33. i 34.).

               48

               Što se tiče malteških propisa, valja utvrditi da, za razliku od onoga što u biti tvrdi Komisija, nacionalni propisi primjenjivi u području očuvanja divljih ptica jasno i precizno propisuju kriterije za odstupanje i obvezuju tijela zadužena za njihovu primjenu da ih uzimaju u obzir. Naime, kao što je to navedeno u točkama 10. i 16. ove presude, pravilo 9. Pravila o očuvanju divljih ptica u biti prenosi članak 9. Direktive 2009/147, dok pravilo 4. Okvirnih pravila ministra obvezuje da prilikom otvaranja jesenske sezone hvatanja živih zeba provjeri ne postoji li drugo zadovoljavajuće rješenje u smislu članka 9. stavka 1. Direktive 2009/147. Taj zaključak ne može se dovesti u pitanje okolnošću, koju ističe Komisija, da Okvirna pravila nigdje ne spominju uzgoj u zatočeništvu i ne obvezuju ministra da procijeni je li uzgoj u zatočeništvu drugo zadovoljavajuće rješenje prije nego što odobri hvatanje zeba za određenu sezonu.

               49

               Nasuprot tomu, valja zaključiti da deklaracije iz 2014. i 2015. o odobravanju jesenskog hvatanja zeba tijekom sezona 2014. i 2015. nisu u skladu s člankom 9. Direktive 2009/147.

               50

               Naime, te deklaracije ne sadržavaju nikakve navode o nepostojanju drugog zadovoljavajućeg rješenja. Usto i u svakom slučaju, te deklaracije ne upućuju ni na tehnička, pravna i znanstvena izvješća koja su, prema tvrdnjama Republike Malte, bila podnesena ornitološkom odboru ni na preporuke temeljene na tim elementima koje je, prema tvrdnjama te države članice, ornitološki odbor uputio ministru i koje su zagovarale primjenu predmetnog odstupanja, uzimajući u obzir činjenicu da su sve pretpostavke iz članka 9. stavka 1. točke (c) Direktive 2009/147, među kojima i ona o nepostojanju drugog zadovoljavajućeg rješenja, smatrane ispunjenima.

               51

               Iz toga slijedi da te deklaracije nisu odluke koje sadržavaju precizno i prikladno obrazloženje koje se odnosi na pretpostavku nepostojanja drugog zadovoljavajućeg rješenja u skladu s člankom 9. Direktive 2009/147.

               52

               Slijedom toga, prigovor koji se temelji na nedostatku obrazloženja u malteškom odstupajućem sustavu u pogledu nepostojanja drugog zadovoljavajućeg rješenja osnovan je i stoga se treba prihvatiti.

               53

               S obzirom na prethodni zaključak, u ovom slučaju nije potrebno ispitati prigovor koji se odnosi na navodni nedostatak dokaza o nepostojanju drugog zadovoljavajućeg rješenja u smislu članka 9. stavka 1. Direktive 2009/147.

            Navodno nepoštovanje pretpostavke predviđene u članku 9. stavku 1. točki (c) Direktive 2009/147, prema kojoj se odstupanje predviđeno u toj odredbi može odnositi samo na mali broj ptica

         Argumentacija stranaka

               54

               Komisija smatra da WBRU‑ov izračun „malog broja” u njegovoj Tehničkoj noti, na kojem se temelje granice hvatanja predviđene malteškim odstupajućim uređenjem, nije potkrijepljen čvrstim znanstvenim dokazima.

               55

               Kao prvo, WBRU nije utvrdio relevantne izvorne populacije uz pomoć pouzdanog sustavu nadzora. Republika Malta svoju je odluku utemeljila samo na jednoj studiji, tj. onoj Raine iz 2007., koja se temeljila na vrlo ograničenom uzorkovanju ptica. Što se tiče batokljuna, nije imala nikakav nadzor prstenovanja u Malti za tu vrstu, za koju je WBRU utemeljio svoju odluku na nadzoru prstenovanja provedenom u Italiji. Međutim, WBRU nije objasnio zbog čega tu populaciju smatra prikladnim nadomjeskom.

               56

               Kao drugo, Republika Malta ima tendenciju uključiti vrlo brojne reproduktivne populacije u svoju „referentnu populaciju”, temeljeći se na malom broju nadzora prstenovanja u Malti, iako većina tih reproduktivnih populacija ne prelazi Maltu prilikom svoje migracije. Republika Malta tako veliku reproduktivnu populaciju običnih zeba u Poljskoj uključuje u svoju „referentnu populaciju”. Međutim, eminentni ornitolozi istaknuli su da obične zebe koje se razmnožavaju u Poljskoj prilikom migracije prelaze istočnu Nizozemsku, Njemačku i Švicarsku kako bi prezimile prije svega na jugozapadu Francuske i na zapadu Iberskog poluotoka. Makar se i činilo da određene ptice migriraju prelazeći Maltu, ne čini se znanstveno točnim uključiti cjelokupnu poljsku reproduktivnu populaciju, koju čini 5 do 10 milijuna ptica, u „referentnu populaciju” za izračun male količine.

               57

               Kao treće, odabir izvornih populacija koji je provela Republika Malta nije u skladu s metodologijom koju spominje. Ta država članica pogrešno tvrdi da je uzimala u obzir samo izvorne populacije koje potječu iz država u kojima su populacije stabilne ili u porastu. Međutim, noviji podaci European Bird Census Councila pokazuju smanjenje predmetnih vrsta, ovisno o slučaju, u Njemačkoj, Italiji, Austriji, Poljskoj, Sloveniji i Ujedinjenoj Kraljevini.

               58

               Naposljetku, što se tiče stope smrtnosti, Tehnička nota WBRU‑a ne objašnjava dovoljno način na koji su dobivene procjene stopa smrtnosti. WBRU‑ovi podaci ne odgovaraju onima u referentnim studijama ili nisu potkrijepljeni nikakvim znanstvenim izvorima.

               59

               Republika Malta na to odgovara da je studija Raine, koja je provedena pod okriljem i za račun BirdLifea Malta tijekom 2007., do danas najnovija dostupna studija. Komisijino stajalište prema kojem studija Raine ne zadovoljava strogost i pouzdanost potrebne za praćenje ptica iznenađujuće je jer se ta institucija sama temelji na toj istoj studiji kako bi potkrijepila razne činjenične argumente.

               60

               Komisijina kritika analize Republike Malte o stanju očuvanja sedam vrsta zeba počiva na ranijim izjavama izraženima u obrazloženom mišljenju, koje sadržava nekoliko pogrešnih činjeničnih tvrdnji. U travnju 2015. malteška tijela provela su ažuriranu procjenu stanja očuvanja vrsta, uzimajući u obzir sve novije znanstvene spoznaje, što proturječi Komisijinim tvrdnjama.

               61

               Što se tiče stopa smrtnosti sedam predmetnih vrsta, Republika Malta ističe da ih je WBRU točno protumačio u svojoj Tehničkoj noti jer se temeljio na vodećim znanstvenim izvorima. Ako su za određenu vrstu znanstveni izvori navodili različite stope smrtnosti, malteška tijela preuzela su najmanju vrijednost, u skladu s Komisijinim vodičem o održivom lovu.

         Ocjena Suda

               62

               Valja podsjetiti na to da u izvršavanju svojih nadležnosti u vezi s dodjelom odstupanja, u skladu s člankom 9. Direktive 2009/147, tijela država članica moraju uzeti u obzir mnoge elemente ocjene koji se odnose na zemljopisne, klimatske, okolišne i biološke podatke i osobito na situaciju u pogledu razmnožavanja i ukupne godišnje smrtnosti vrsta zbog prirodnih uzroka (vidjeti u tom smislu presudu od 8. lipnja 2006., WWF Italia i dr., C‑60/05, EU:C:2006:378, t. 25.).

               63

               Što se tiče elemenata ocjene, valja smatrati da u trenutačnom stanju znanstvene spoznaje „mali broj” u smislu članka 9. stavka 1. točke (c) Direktive 2009/147 znači lov manji od 1 % ukupne godišnje smrtnosti predmetne populacije (prosječna vrijednost) za vrste koje se ne mogu loviti i lov od 1 % za vrste koje se mogu loviti, pri čemu „predmetna populacija” u kontekstu migratornih vrsta znači populacija u regijama koje daju glavne skupine koje posjećuju regiju u kojoj se primjenjuje odstupanje tijekom razdoblja njegove primjene (vidjeti u tom smislu presudu od 11. studenoga 2010., Komisija/Italija, C‑164/09, neobjavljenu, EU:C:2010:672, t. 35.).

               64

               Sud je u tom pogledu istaknuo da se ti kvantitativni elementi temelje na radu Odbora ORNIS za prilagodbu Direktive 2009/147 tehničkom i znanstvenom napretku, uspostavljenog u skladu s njezinim člankom 16. i sastavljenog od predstavnika država članica (vidjeti u tom smislu presudu od 8. lipnja 2006., WWF Italia i dr., C‑60/05, EU:C:2006:378, t. 26.).

               65

               U skladu sa sudskom praksom, iako je točno da gore navedeni postoci nisu pravno obvezujući, oni ipak mogu biti, zbog znanstvenog autoriteta koji uživa rad odbora ORNIS i zbog nedostatka protivnih znanstvenih dokaza, referentna osnova za ocjenu je li odstupanje odobreno na temelju članka 9. stavka 1. točke (c) Direktive 2009/147 u skladu s tom odredbom (vidjeti u tom smislu presudu od 8. lipnja 2006., WWF Italia i dr., C‑60/05, EU:C:2006:378, t. 27.).

               66

               Pretpostavka „malog broja” ne može biti ispunjena ako aktivnost lova ptica koja je odobrena kao odstupanje ne jamči očuvanje populacije dotičnih vrsta na zadovoljavajućoj razini (vidjeti u tom smislu presudu od 16. listopada 2003., Ligue pour la protection des oiseaux i dr., C‑182/02, EU:C:2003:558, t. 17.).

               67

               U tom smislu valja istaknuti da se, što se tiče češljugara i obične zebe, „predmetna populacija”, također zvana „referentna populacija”, ne može utvrditi s obzirom na jedinu dostupnu studiju u tom području u okviru ovog predmeta, tj. studiju Raine iz 2007., prema kojoj je uzorkovanje vraćenih prstenova u odnosu na te dvije vrste previše ograničeno kako bi pružilo čvrste pokazatelje o regijama koje daju glavne skupine ptica koje posjećuju regiju u kojoj se primjenjuje dotično odstupanje. U tim okolnostima i u nedostatku drugih relevantnih dokaza, valja utvrditi da Republika Malta nije dokazala da granice hvatanja, utvrđene na 800 jedinki za češljugara i 5000 jedinki za običnu zebu, odgovaraju „malom broju” u smislu članka 9. stavka 1. točke (c) Direktive 2009/147.

               68

               Isto vrijedi za batokljuna, za kojeg, s jedne strane, nikakva kontrola prstenovanja nije bila provedena u Malti i za kojeg su, s druge strane, malteška tijela svoju odluku utemeljila na kontrolama prstenovanja provedenima u Italiji bez potpore ikakvim znanstvenim dokazom stajališta da takvo uzorkovanje može biti prikladan „nadomjestak”.

               69

               Što se tiče četiriju ostalih vrsta zeba na koje se odnosi predmetno odstupanje, valja utvrditi da, iako su granice hvatanja dopuštene malteškim odstupajućim mjerama dovoljno manje od praga od 1 % ukupne godišnje smrtnosti predmetnih populacija, kako su utvrđene studijom Raine iz 2007., smanjeni broj uzorkovanja prstenova i puštanja ptica, tj. 112 jedinki, na kojem se temelji ta studija, dovodi u sumnju točnost utvrđivanja tih populacija, to više ako se ta studija usporedi sa znatnim brojem ptica koje su prijavljene kao uhvaćene u Malti tijekom jesenske sezone 2014., što iznosi 7222 zebe. Prema tome, za konopljarku, zelendura, čiška i žutaricu ne može postojati znanstvena sigurnost u pogledu toga da su regije prihvaćene u toj studiji regije podrijetla populacija koje daju glavne skupine koje posjećuju regiju u kojoj se primjenjuje predmetno odstupanje tijekom razdoblja njegove primjene.

               70

               Nadalje, iz spisa proizlazi da je tek nakon što je Republika Malta donijela odstupajuće uređenje, u srpnju 2014., provedena studija migratornog kretanja dotičnih sedam vrsta zeba na malteškim otocima tijekom razdoblja predmetnog odstupanja.

               71

               Usto, studija Raine iz 2007. sama pokazuje da je u Malti lov toliko intenzivan da se samo jedna šačica jedinki svake vrsta zeba normalno razmnožava na otoku, dok se u drugim sredozemnim regijama razmnožavaju u velikom broju. Prema toj studiji, reproduktivne populacije u Malti, konkretno, žutarice, zelendura i konopljarke uključuju najviše pet parova.

               72

               Naposljetku, iako je Republika Malta tvrdila da je uzela u obzir samo referentne populacije podrijetlom iz zemalja u kojima su populacije stabilne ili u porastu, valja utvrditi da odabir tih populacija nije uvijek bio u skladu s metodologijom koju spominje.

               73

               U tom smislu, što se tiče konopljarke, valja navesti da su, kao što to proizlazi iz Tehničke note WBRU‑u o stanju očuvanja predmetnih sedam vrsta zeba iz svibnja 2015., koju je Republika Malta uložila u spis ovog predmeta, malteška tijela također uzela u obzir, u pogledu jesenske sezone hvatanja u 2015., referentne populacije u padu ili one čije stanje očuvanja nije bilo poznato. Isto vrijedi za zelendura, žutaricu i čiška.

               74

               Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da Republika Malta nije pružila dovoljan dokaz da njezino odstupajuće uređenje za lov predmetnih sedam vrsta zeba omogućuje jamčenje očuvanja populacija tih vrsta na zadovoljavajućoj razini.

               75

               Prema tome, uzimajući u obzir sudsku praksu navedenu u točki 66. ove presude, valja utvrditi da pretpostavka „malog broja” u ovom slučaju nije ispunjena.

               76

               Posljedično, valja prihvatiti prigovor koji se temelji na nepoštovanju pretpostavke predviđene u članku 9. stavku 1. točki (c) Direktive 2009/147, prema kojoj se odobreno odstupanje može odnositi samo na „mali broj” ptica.

            Navodni nedostatak dokaza da je odobreno odstupanje „razborito korištenje” u smislu članka 9. stavka 1. točke (c) Direktive 2009/147

         Argumentacija stranaka

               77

               Kao prvo, Komisija tvrdi da hvatanje jedinki vrsta koje nisu spomenute u Prilogu II. Direktivi 2009/147 kao cilj za sebe ne može biti razborito korištenje u smislu članka 9. stavka 1. točke (c) Direktive 2009/147.

               78

               Nadalje, budući da Republika Malta nije dokazala sposobnost jamčenja očuvanja populacija predmetnih sedam vrsta zeba na zadovoljavajućoj razini, lov ptica u svakom se slučaju ne može smatrati razboritim.

               79

               Naposljetku, Komisija također tvrdi da je malteško odstupajuće uređenje neproporcionalno, s obzirom, među ostalim, na odobravanje metode hvatanja pomoću mreža na sklapanje. Budući da se takve mreže na temelju članka 8. stavka 1. Direktive 2009/147 u vezi s Prilogom IV. točkom (a) te direktive smatraju neselektivnom metodom, odstupanje koje uključuje njihovu uporabu ne može se smatrati proporcionalnim.

               80

               Republika Malta na to odgovara da su i hvatanje i držanje u zatočeništvu razborito korištenje u smislu članka 9. Direktive 2009/147.

               81

               Ona usto ističe da metoda hvatanja pomoću mreža na sklapanje koje su odobrene odstupajućim uređenjem koje je ona donijela u području hvatanja živih zeba omogućuje selektivno hvatanje jer te mreže ručno postavljaju osobe koje su educirane o hvatanju živih jedinki i u tu svrhu imaju dozvolu.

         Ocjena Suda

               82

               Iz sudske prakse Suda proizlazi da, kad pretpostavka da se lov zaštićenih vrsta smije odnositi samo na određene ptice u malom broju nije ispunjena, iskorištavanje ptica rekreativnim lovom u svakom se slučaju ne može smatrati razboritim u smislu članka 9. stavka 1. točke (c) Direktive 2009/147 (vidjeti u tom smislu presude od 16. listopada 2003., Ligue pour la protection des oiseaux i dr., C‑182/02, EU:C:2003:558, t. 17. i od 8. lipnja 2006., WWF Italia i dr., C‑60/05, EU:C:2006:378, t. 32.).

               83

               Kao što je to utvrđeno u točki 75. ove presude, pretpostavka „malog broja” u ovom slučaju nije ispunjena. S obzirom na sudsku praksu navedenu u točki 82. ove presude, iz toga slijedi da se iskorištavanje predmetnih ptica rekreativnim lovom u svakom slučaju ne može smatrati razboritim.

               84

               Nadalje, što se tiče Komisijina prigovora koji se temelji na neselektivnosti metode hvatanja pomoću mreža o kojima je ovdje riječ, malteška tijela priznala su u Tehničkoj noti WBRU‑a neselektivnost takvih mreža jer su priznala postojanje „sporednog ulova”, unatoč činjenici da ih lovci ručno postavljaju. Neselektivnost te metode hvatanja usto potvrđuje studija BirdLifea Malta iz srpnja 2015.

               85

               Posljedično, pretpostavka iz članka 9. stavka 1. točke (c) Direktive 2009/147, prema kojoj se hvatanje živih zeba može odobriti samo ako se provodi selektivno, u ovom slučaju nije ispunjena. Slijedom toga, pretpostavke za odstupanje od članka 8. stavka 1. te direktive u ovom slučaju također nisu ispunjene.

               86

               Prema tome, prigovor koji se temelji na nedostatku dokaza da je odobreno odstupanje razborito korištenje u smislu članka 9. stavka 1. točke (c) Direktive 2009/147 treba se prihvatiti, kao i prigovor koji se temelji na tome da dotična metoda hvatanja nije selektivna, u suprotnosti s tom odredbom i člankom 8. stavkom 1. te direktive.

            Navodni nedostatak dokaza da je odstupanje odobreno pod strogo nadziranim uvjetima u smislu članka 9. stavka 1. točke (c) Direktive 2009/147

         Argumentacija stranaka

               87

               Komisija tvrdi da Republika Malta nije dokazala da se uvjeti propisani njezinim odstupajućim uređenjem strogo primjenjuju. Izvješće o sezoni lova 2014. koje je podnijela Republika Malta potvrđuje da dva stupa sustava primjene uređenja, samoprijava SMS‑om i kontrole na licu mjesta koje povremeno provode policijski službenici, čine sistemske manjkavosti i ne omogućuju učinkovit nadzor uvjeta odstupanja.

               88

               S jedne strane, sustav prikupljanja podataka SMS‑om počiva na samoprijavi imatelja dozvole i stoga sadržava velik rizik od zlouporaba. Vrlo sumnjiv broj ptica koje su putem SMS‑a prijavljene kao uhvaćene tijekom 2014. ilustrira taj rizik. S druge strane, Republika Malta nije dokazala da drugi stup njezina sustava primjene uređenja, nadzori na licu mjesta, osigurava dovoljno strog nadzor.

               89

               Usto, nekoliko izvješća koja su sastavile nevladine organizacije o sezoni lova 2014. ilustrira nedovoljnost tog nadzora. Ta izvješća ističu opće nepoštovanje uvjeta odstupanja, koje seže od upotrebe nezakonitih vabaca ili zlouporabe „jednokratnih” prstenova do lova vrsta koje nisu obuhvaćene odstupanjem kao i nepoštovanja ograničenja u vezi s dopuštenim razdobljima i mjestima, osobito masovnim lovom unutar područja „Natura 2000”.

               90

               Republika Malta na to odgovara da je uspostavila sustav provedbe i praćenja takvog stupnja koji nema presedana u Uniji. Uporaba sustava koji nalaže bilježenje hvatanja u realnom vremenu telefonskim putem omogućila je prikupljanje i provjeru u realnom vremenu ulova svih pojedinačnih imatelja dozvola i uporabe pojedinačnih granica hvatanja te nadziranje uporabe nacionalnih kvota. Svi imatelji dozvola imaju obvezu na svakoj uhvaćenoj ptici i odmah po hvatanju pričvrstiti posebno označene i jednokratne prstenove. Uporaba prstenova strogo se nadzire prilikom preciznih provjera na terenu. Na kraju sezone neupotrijebljeni prstenovi moraju se vratiti nadležnim tijelima.

               91

               Naposljetku, Republika Malta navodi da su tijekom razdoblja odstupanja malteška tijela uobičajeno dnevno zaduživala više od 50 dodatnih službenika za nadziranje poštovanja pravnih pretpostavki. Inspekcijama je u nekom trenutku tijekom odstupanja bilo podvrgnuto 100 % registriranih mjesta hvatanja. Temeljitim preciznim provjerama bilo je podvrgnuto 23 % svih pojedinačnih imatelja dozvola.

         Ocjena Suda

               92

               Što se tiče osobito lova ptica poput onoga u glavnom postupku, on se na temelju članka 9. stavka 1. točke (c) Direktive 2009/147 može odobriti samo ako je organiziran na takav način da se odvija pod strogo nadziranim uvjetima (vidjeti u tom smislu presudu od 16. listopada 2003., Ligue pour la protection des oiseaux i dr., C‑182/02, EU:C:2003:558, t. 15.).

               93

               U tom smislu valja istaknuti da nije sporno da je trideset imatelja dozvola prijavilo da su dosegnuli pojedinačnu granicu sezonskog hvatanja od deset zeba posljednjeg dana sezone, dana kad je studija o migratornim kretanjima predmetnih sedam vrsta zeba, spomenuta u točki 70. ove presude, utvrdila najniže razine migracija zeba u sezoni. U tim okolnostima čini se da točnost takvih prijava nije sigurna.

               94

               U malteškom kontekstu, koji je obilježen velikom gustoćom imatelja dozvola, tj. više od 4000, i registriranih klopki, tj. više od 6400, činjenica da je samo 23 % lovaca bilo podvrgnuto pojedinačnim kontrolama čini se nedovoljnom.

               95

               Nadalje, iz studije BirdLifea Malta iz srpnja 2015. proizlazi da je nepoštovanje ograničenja u vezi s dopuštenim razdobljima i mjestima hvatanja, osobito praksom hvatanja unutar područja „Natura 2000”, bilo učestalije tijekom jesenske sezone hvatanja u 2014.

               96

               Prema toj studiji, za jesensku sezonu hvatanja u 2014. bio je izdan 41591 jednokratni prsten, pri čemu je granica hvatanja za svih sedam vrsta zeba bila utvrđena na 26850 jedinki. Sustav je predviđao i nalagao da imatelji dozvola vrate neupotrijebljene prstenove. Međutim, na kraju sezone imateljima dozvola u posjedu su ostala 38602 prstena, tj. 11752 više od granice hvatanja od 26850 ptica i 31380 više od 7222 zebe koje su tijekom te sezone prijavljene kao uhvaćene.

               97

               Iz prethodno navedenoga proizlazi da Republika Malta nije pružila dokaz da je odstupanje primijenjeno pod strogo nadziranim uvjetima u smislu članka 9. stavka 1. točke (c) Direktive 2009/147. Prema tome, prigovor koji se temelji na tom nedostatku dokaza treba se prihvatiti.

               98

               Posljedično, valja utvrditi da je donošenjem odstupajućeg uređenja koje dopušta ulov živih jedinki sedam vrsta divljih zeba (obična zeba Fringilla coelebs, konopljarka Carduelis cannabina, češljugar Carduelis carduelis, zelendur Carduelis chloris, batokljun Coccothraustes coccothraustes, žutarica Serinus serinus i čižak Carduelis spinus) Republika Malta povrijedila obveze koje ima na temelju odredaba članka 5. točaka (a) i (e) i članka 8. stavka 1. Direktive 2009/147 u vezi s njezinim člankom 9. stavkom 1.

         Troškovi

               99

               Sukladno članku 138. stavku 1. Poslovnika Suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Komisija podnijela zahtjev da Republika Malta snosi troškove i da potonja u bitnome nije uspjela u svojem zahtjevu, valja joj naložiti snošenje troškova.

               Slijedom navedenog, Sud (treće vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Donošenjem odstupajućeg uređenja koje dopušta ulov živih jedinki sedam vrsta divljih zeba (obična zeba Fringilla coelebs, konopljarka Carduelis cannabina, češljugar Carduelis carduelis, zelendur Carduelis chloris, batokljun Coccothraustes coccothraustes, žutarica Serinus serinus i čižak Carduelis spinus) Republika Malta povrijedila je obveze koje ima na temelju odredaba članka 5. točaka (a) i (e) i članka 8. stavka 1. Direktive 2009/147/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 30. studenoga 2009. o očuvanju divljih ptica u vezi s njezinim člankom 9. stavkom 1.

                           2.

                           Republici Malti nalaže se snošenje troškova.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski