title:
Presuda Suda (prvo vijeće) od 9. rujna 2015.
 09. rujna 2015.#Christophe Bohez protiv Ingrid Wiertz.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Korkein oikeus.#Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Uredba (EZ) br. 44/2001 – Članak 1. stavak 2. i članak 49. – Sudska nadležnost i izvršenje sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima – Isključene stvari – Obiteljsko pravo – Uredba (EZ) br. 2201/2003 – Članak 47. stavak 1. – Nadležnost, priznavanje i izvršenje sudskih odluka u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću – Sudska odluka o pravu na kontakt s djetetom kojom je određena periodična novčana kazna – Izvršenje periodične novčane kazne.#Predmet C-4/14.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑4/14,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Korkein oikeus (Finska), odlukom od 31. prosinca 2013., koju je Sud zaprimio 6. siječnja 2014., u postupku
            Christophe Bohez
            protiv
            Ingrid Wiertz ,
            SUD (prvo vijeće),
            u sastavu: A. Tizzano, predsjednik vijeća, S. Rodin, E. Levits, M. Berger (izvjestiteljica) i F. Biltgen, suci,
            nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
            tajnik: C. Strömholm, administratorica,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 8. siječnja 2015.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za C. Boheza, L. Koskenvuo, asianajaja ,
            – za finsku vladu, H. Leppo, u svojstvu agenta,
            – za španjolsku vladu, L. Banciella Rodríguez‑Miñón, u svojstvu agenta,
            – za litavsku vladu, D. Kriaučiūnas i R. Dzikovič, u svojstvu agenata,
            – za Europsku komisiju, A.-M. Rouchaud‑Joët i E. Paasivirta, u svojstvu agenata,
            saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 16. travnja 2015.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 1. stavka 2. i članka 49. Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL L 2001., L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.) i članka 47. stavka 1. Uredbe (EZ) Vijeća br. 2201/2003 od 27. studenoga 2003. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u bračnim sporovima i u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću, kojom se stavlja izvan snage Uredba (EZ) br. 1347/2000 (SL L 338, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 133.).
            2. Zahtjev je upućen u okviru spora između C. Boheza i I. Wiertz u pogledu izvršenja, u Finskoj, periodične novčane kazne izrečene u odluci koju je donio belgijski sud kako bi osigurao poštovanje prava na kontakt s djetetom koje je dodijeljeno C. Bohezu u pogledu njegove djece.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            Uredba br. 44/2001
            3. Članak 1. stavak 1. i stavak 2. točka (a) Uredbe br. 44/2001 koji se odnosi na područje primjene te uredbe određuje:
            „1. Ova se uredba primjenjuje na građanske i trgovačke stvari bez obzira na prirodu suda. […]
            2. Ova se uredba ne primjenjuje na:
            (a) status ili pravnu sposobnost fizičkih osoba, vlasnička prava koja proizlaze iz bračnih veza, oporuke i nasljeđivanje.
            […]“
            4. Članak 45. stavak 2. te uredbe, koji se nalazi u poglavlju III. naslovljenom „Priznavanje i izvršenje“, predviđa:
            „Ni pod kakvim uvjetima nije dopušteno preispitivanje sudske odluke s obzirom na meritum.“
            5. Članak 49. te uredbe koji se nalazi u istom poglavlju III. određuje:
            „Strana sudska odluka u kojoj se nalaže periodično isplaćivanje novčane kazne, izvršiva je u državi članici u kojoj se zahtijeva izvršenje samo u slučaju da je iznos kazni konačno utvrđen pred sudovima države članice u kojoj je sudska odluka donesena.“
            Uredba br. 2201/2003
            6. Uredba br. 2201/2003 stavila je izvan snage i zamijenila Uredbu Vijeća (EZ) br. 1347/2000 od 29. svibnja 2000. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u bračnim sporovima i u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću nad zajedničkom djecom (SL L 160, str. 19.).
            7. Uvodna izjava 2. Uredbe br. 2201/2003 podsjeća da je načelo uzajamnog priznavanja sudskih odluka kamen temeljac za uspostavu pravog pravosudnog područja i da je u tom pogledu kao prioritet utvrđeno pravo na posjećivanje djece.
            8. Članak 1. Uredbe br. 2201/2003 određuje njezino područje primjene kako slijedi:
            „1. Ova se uredba primjenjuje, bez obzira na prirodu suda, u građanskim stvarima koje se odnose na:
            […]
            (b) dodjelu, izvršavanje, prijenos, ograničenje ili oduzimanje roditeljske odgovornosti
            2. Stvari iz stavka 1. točke (b) mogu se odnositi na:
            (a) pravo na roditeljsku skrb i pravo na kontakt s djetetom,
            […]“
            9. Na temelju 8.	članka 26. te uredbe „[s]adržaj sudske odluke ne smije se preispitivati ni u kakvim okolnostima.“
            10. U pogledu izvršivosti sudskih odluka koje se odnose na pravo na kontakt s djetetom, članak 28. stavak 1. iste Uredbe br. 2201/2003 određuje:
            „Sudska odluka o izvršavanju roditeljske odgovornosti nad djetetom, koja je donesena u državi članici i koja je u toj državi članici postala izvršiva te je dostavljena, izvršiva je i u drugoj državi članici ako je u toj državi članici, na zahtjev bilo koje zainteresirane stranke, proglašena izvršivom.“
            11. U određenim okolnostima, na sudske odluke o pravu na kontakt s djetetom može se primijeniti sustav automatskog izvršenja. Članak 41. stavak 1. prvi podstavak Uredbe br. 2201/2003 u tom pogledu predviđa:
            „Prava na kontakt s djetetom […] priznata u izvršivoj sudskoj odluci donesenoj u državi članici, priznaju se i izvršiva su u drugoj državi članici bez potrebe pribavljanja potvrde izvršivosti i bez bilo kakve mogućnosti osporavanja njihova priznavanja ako je sudska odluka potvrđena u državi članici podrijetla u skladu sa stavkom 2.“
            12.  Članak 47. stavak 1. iste uredbe precizira da postupak izvršenja uređuje pravo države članice izvršenja.
            Nacionalno pravo
            Belgijsko pravo
            13. U belgijskom pravu, periodična novčana kazna uređena je člancima 1385.a do 1385.h Pravosudnog zakonika. Prema članku 1385.a tog zakonika:
             „Sud može na zahtjev jedne stranke naložiti drugoj stranci plaćanje novčanog iznosa, pod nazivom periodična novčana kazna, ako nije ispunjena glavna obveza, što ne utječe na eventualnu naknadu štete. […]“
            14. Prema članku 1385.b navedenog zakonika:
            „Sud može periodičnu novčanu kaznu utvrditi kao jednokratan iznos ili kao iznos utvrđen po jedinici vremena ili po povredi. U ta posljednja dva slučaja, sud može također utvrditi najveći iznos do kojeg se periodične novčane kazne mogu izreći.“
            15. Sukladno članku 1385.c istog zakonika, izvršni naslov koji omogućuje naplatu periodične novčane kazne utvrđuje se sudskom odlukom kojom je izrečena kazna, a korisnik ne mora prije izvršenja dobiti odluku o određivanju iznosa periodične novčane kazne.
            16. Korisnik periodične novčane kazne snosi teret dokazivanja da je ispunjen uvjet naplativosti te kazne. Ako je dužnik osporava, navedeni korisnik mora iznijeti dokaz o navodnim povredama. Tada je na izvršnom sudu da ocijeni jesu li ispunjeni uvjeti za izricanje periodične novčane kazne.
            Finsko pravo
            17. U finskom pravu, periodična novčana kazna izrečena kako bi se poštovalo pravo na kontakt s djetetom uređena je Zakonom o izvršenju sudskih odluka u području prava na roditeljsku skrb i na kontakt s djetetom (lapsen huoltoa ja tapaamisoikeutta koskevan päätöksen täytäntöönpanosta annettu laki, u daljnjem tekstu: TpL) kao i Zakonom o periodičnoj novčanoj kazni (uhkasakkolaki).
            18. U skladu s člankom 16. stavkom 2. TpL‑a, sud pred kojim je, nakon što je donio odluku o pravu na kontakt s djetetom, pokrenut postupak o izvršenju tog prava može stranku koja se protivi izvršenju obvezati da poštuje odluku pod prijetnjom izricanja periodične novčane kazne.
            19. Prema članku 18. stavcima 1. i 2. TpL‑a, periodična novčana kazna načelno se utvrđuje kao jednokratan iznos. Ako okolnosti to opravdavaju, periodična novčana kazna međutim može biti uvrštena u obliku kumulativnih iznosa.
            20. Periodična novčana kazna se ne plaća protivnoj stranci, nego uvijek državi.
            21. Prema članku 19. stavaka 1. i 2. TpL‑a, sud može povodom novog zahtjeva naložiti plaćanje utvrđene periodične novčane kazne ako smatra da je to opravdano. Nije moguće naložiti plaćanje periodične novčane kazne ako obvezana stranka dokaže da je imala valjani razlog za neizvršenje obveze ili ako je obveza u međuvremenu izvršena.
            22. Članak 11. Zakona o periodičnim novčanim kaznama ovlašćuje sud za smanjenje iznosa periodične novčane kazne koju treba platiti u odnosu na početno utvrđenu kaznu ako je znatni dio glavne obveze ispunjen ili ako se sposobnost plaćanja obvezane osobe znatno smanjila ili ako postoji drugi valjani razlog za smanjenje iznosa periodične novčane kazne.
            Glavni postupak i prethodna pitanja
            23. C. Bohez i I. Wiertz su sklopili brak 1997. u Belgiji u kojem je rođeno dvoje djece. Par se razveo 2005. te se I. Wiertz preselila u Finsku.
            24. Rechtbank van eerste aanleg te Gent (prvostupanjski sud u Gentu, Belgija) donio je 28. ožujka 2007. odluku o roditeljskoj skrbi, boravištu, pravu na kontakt s djetetom i naknadu za uzdržavanje te djece (u daljnjem tekstu: sudska odluka od 28. ožujka 2007.). Sud je uz tu odluku odredio periodičnu novčanu kaznu u iznosu od 1000 eura po djetetu za svaki dan kad mu dijete nije bilo predano, kako bi se osiguralo poštovanje prava na kontakt s djetetom koje je dodijeljeno C. Bohezu. Najveći iznos periodične novčane kazne utvrđen je na 25.000 eura.
            25. C. Bohez zatražio je od finskih sudova da nalože I. Wiertz da mu plati periodičnu novčanu kaznu utvrđenu sudskom odlukom od 28. ožujka 2007. ili da tu odluku proglase izvršnom u Finskoj. U prilog svojem zahtjevu, istaknuo je pred Itä-Uudenmaan käräjäoikeus (Prvostupanjski sud u Itä Uusimaai, Finska) da je uslijed toga što više puta nije mogao koristiti pravo kontakta s djetetom, već dosegnut najveći iznos periodične novčane kazne utvrđen u toj sudskoj odluci. Oslanjajući se na činjenicu da u belgijskom pravu tijela koja izvršavaju sudske odluke automatski osiguravaju naplatu periodične novčane kazne, pri čemu nije potrebno pokretati novi sudski postupak, C. Bohez je procijenio da je potrebno smatrati da je svrha njegova zahtjeva naplata novčane tražbine koju je moguće naplatiti te da je na temelju toga zahtjev obuhvaćen područjem primjene Uredbe br. 44/2001.
            26. I. Wiertz prigovorila je da belgijski sud nije konačno potvrdio obvezu plaćanja i da stoga odluka od 28. ožujka 2007. nije izvršna. Nijedno tijelo nije utvrdilo postojanje nepravilnosti koje bi mogle dovesti do obveze plaćanja periodične novčane kazne.
            27. Sudskom odlukom od 8. ožujka 2012., Itä-Uudenmaan käräjäoikeus utvrdio je da se zahtjev C. Boheza ne odnosi na izvršenje sudske odluke o pravu na kontakt s djetetom, nego samo na izvršenje periodične novčane kazne naložene kako bi se osiguralo poštovanje spomenute odluke. Iz toga je zaključio da je taj zahtjev, s obzirom na to da se odnosi na izvršenje sudske odluke kojom je utvrđena novčana obveza, obuhvaćen područjem primjene Uredbe br. 44/2001. Ističući, međutim, da je sudskom odlukom od 28. ožujka 2007. predviđena, protivno zahtjevima članka 49. te uredbe, samo periodična novčana kazna čiji konačni iznos nije bio utvrđen, Itä-Uudenmaan käräjäoikeus proglasio je nedopuštenim zahtjev C. Boheza.
            28. Postupajući po žalbi C. Boheza, Helsingin hovioikeus (Žalbeni sud u Helsinkiju) je svojom odlukom od 16. kolovoza 2012. potvrdio nedopuštenost zahtjeva. Obrazloženje te odluke se međutim temelji na drukčijoj analizi od one prvostupanjskog suda. Procjenjujući da je zahtjev C. Boheza u okviru izvršenja sudske odluke o pravu na kontakt s djetetom, Helsingin hovioikeus je s obzirom na članak 1. stavak 2. točku (a) Uredbe br. 44/2001 presudio da taj zahtjev nije obuhvaćen tom uredbom, nego Uredbom br. 2201/2003. Stoga, u skladu s njezinim član kom 47. stavkom 1., postupak izvršenja, u ovom slučaju, uređuje finsko pravo, odnosno TpL.
            29. C. Bohez se žalio pred Korkein oikeus (Vrhovni sud) od kojeg je zatražio poništenje odluke Helsingin hovioikeus od 16. kolovoza 2012. te je ponovio svoja očitovanja iznesena u prvom stupnju.
            30. U tim je okolnostima Korkein oikeus odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
            „1. Treba li članak 1. stavak 2. Uredbe br. 44/2001 tumačiti na način da predmeti koji se odnose na izvršenje periodične novčane kazne izrečene radi poštovanja glavne obveze naložene sudskom odlukom o pravu na roditeljsku skrb i pravu na kontakt s djetetom ne ulaze u područje primjene te uredbe?
            2. Ako gore navedeni predmeti ulaze u područje primjene Uredbe br. 44/2001 treba li članak 49. te iste uredbe tumačiti na način da periodična novčana kazna izrečena po danu, koja je u utvrđenom iznosu izravno izvršna u državi u kojoj je sudska odluka donesena, ali čiji se konačni iznos na temelju zahtjeva dužnika ili dokaza koje je dužnik iznio može izmijeniti, u [drugoj] državi članici postaje izvršna tek onda kada je njezin iznos izričito konačno utvrđen u državi u kojoj je sudska odluka donesena?
            3. Ako gore navedeni predmeti ne ulaze u područje primjene Uredbe br. 44/2001, treba li članak 47. stavak 1. Uredbe br. 2201/2003 tumačiti na način da mjere kojima se želi osigurati poštovanje odluka koje se tiču prava na roditeljsku skrb i prava na kontakt s djetetom, potpadaju pod postupak izvršenja u smislu te odredbe, odnosno postupanju izvršenja utvrđenog pravom države članice izvršenja, ili se može smatrati da one čine sastavni dio sudske odluke o pravu na roditeljsku skrb i pravu na kontakt s djetetom koja je prema Uredbi br. 2201/2003 izravno izvršna u drugoj državi članici?
            4. Mora li se zahtijevati – ako je zatraženo izvršenje periodične novčane kazne u drugoj državi članici – da je u državi članici podrijetla iznos te periodične novčane kazne izričito konačno utvrđen, čak i kad Uredba br. 44/2001 u okviru tog izvršenja nije primjenjiva?
            5. Kada je periodična novčana kazna izrečena radi poštovanja prava na kontakt s djetetom izvršna u drugoj državi članici, a da iznos periodične novčane kazne koju je potrebno naplatiti nije izričito konačno utvrđen u državi članici podrijetla:
            (a) je li za izvršenje periodične novčane kazne ipak potrebno ispitati je li poštovanje prava na kontakt s djetetom spriječeno razlozima koji se nužno moraju uzeti u obzir kako bi se zajamčila prava djeteta, i
            (b) u tom slučaju, koji sud je nadležan za ispitivanje tih okolnosti, odnosno
            i. je li nadležnost suda države u kojoj se odluka izvršava uvijek isključivo ograničena na ispitivanje proizlazi li navodna smetnja prava na kontakt s djetetom iz razloga koji je izričito predviđen odlukom u glavnom postupku, ili
            ii. proizlazi li iz prava djeteta zajamčenih Poveljom Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) da sud države članice izvršenja ima širu ovlast ili obvezu ispitati je li poštovanje prava na kontakt s djetetom spriječeno razlozima koji se nužno moraju uzeti u obzir kako bi se zajamčila prava djeteta?“
            O prethodnim pitanjima
            Prvo pitanje
            31. Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 1. Uredbe br. 44/2001 tumačiti na način da se primjenjuje na izvršenje periodične novčane kazne u jednoj državi članici naložene sudskom odlukom donesenom u drugoj državi članici o pravu na roditeljsku skrb i pravu na kontakt s djetetom, čija je svrha osigurati da nositelj prava na roditeljsku skrb poštuje to pravo na kontakt s djetetom.
            32. U tom pogledu valja podsjetiti da je područje primjene Uredbe br. 44/2001 ograničeno na „građanske i trgovačke stvari“. To područje uglavnom je utvrđeno na temelju karakteristika pravnih odnosa između stranaka u postupku ili predmeta tog postupka (vidjeti presudu Realchemie Nederland, C‑406/09, EU:C:2011:668, t. 39. i navedenu sudsku praksu).
            33. Konkretnije, što se tiče privremenih mjera, Sud smatra da se njihova obuhvaćenost područjem primjene Uredbe br. 44/2001 ne određuje prema njihovoj prirodi, nego prema prirodi prava čija se zaštita osigurava tim mjerama (vidjeti presudu Realchemie Nederland, C‑406/09, EU:C:2011:668, t. 40. i navedenu sudsku praksu).
            34. Prema tome, što se tiče izvršenja sudske odluke u jednoj državi članici kojom se nalaže plaćanje novčane kazne, koju je izrekao sud druge države članice kako bi se osiguralo poštovanje zabrane izrečene u sudskoj odluci donesenoj u građanskim i trgovačkim stvarima, Sud je pojasnio da priroda tog prava na izvršenje ovisi o prirodi subjektivnog prava zbog čije je povrede bilo naloženo izvršenje (vidjeti presudu Realchemie Nederland, C‑406/09, EU:C:2011:668, t. 42.).
            35. U konkretnom slučaju, iz članka 1385.a belgijskog Pravosudnog zakonika, na temelju kojeg je nacionalni sud izrekao periodičnu novčanu kaznu u glavnom postupku, proizlazi da se ta mjera smatra nalogom kojim se na zahtjev jedne stranke drugoj stranci nalaže plaćanje novčanog iznosa, ako je potonja ispunila svoju glavnu obvezu. Iz toga proizlazi da je periodična novčana kazna podredna u odnosu na glavnu obvezu.
            36. S druge strane, iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da je svrha periodične novčane kazne iz glavnog postupka osigurati ostvarenje prava na kontakt s djetetom koje je u istoj odluci dodijelio sud države podrijetla. Ta periodična novčana kazna, naime, za cilj ima izvršiti financijski pritisak na osobu koja skrbi o djetetu da surađuje u provedbi takvog prava na kontakt s djetetom.
            37. Međutim, članak 1. stavak 2. točka (a) Uredbe 44/2001 iz područja primjene te uredbe izričito isključuje status fizičkih osoba, pojam koji podrazumijeva izvršavanje roditeljske odgovornosti nad djetetom.
            38. Zbog tog isključenja i kako bi se popunila ta praznina donesene su uredbe br. 1347/2000 i 2201/2003, čija područja primjene osobito uključuju pitanja roditeljske odgovornosti. Među tim pitanjima nalazi se, među ostalim, kako precizira članak 1. stavak 2. točka (a) Uredbe br. 2201/2003, pravo na roditeljsku skrb i pravo na kontakt s djetetom.
            39. U tim okolnostima, valja utvrditi da je periodična novčana kazna čije se izvršenje zahtijeva u glavnom postupku podredna mjera čiji je cilj zaštita prava koje nije obuhvaćeno područjem primjene Uredbe br. 44/2001 već onim Uredbe br. 2201/2003.
            40. Na prvo pitanje prema tome valja odgovoriti da članak 1. Uredbe br. 44/2001 treba tumačiti na način da se ta uredba ne primjenjuje na izvršenje periodične novčane kazne u jednoj državi članici naložene sudskom odlukom donesenom u drugoj državi članici o pravu na roditeljsku skrb i pravu na kontakt s djetetom, čija je svrha osigurati da nositelj prava na roditeljsku skrb poštuje to pravo na kontakt s djetetom.
            Drugo pitanje
            41. S obzirom na odgovor na prvo pitanje, ne treba odgovoriti na drugo pitanje.
            Treće pitanje
            42. Trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li smatrati da naplata periodične novčane kazne koju je naložio sud države podrijetla koji je meritorno odlučivao o pravu na kontakt s djetetom u svrhu osiguranja ostvarenja tog prava pripada postupku izvršenja prava na kontakt s djetetom koji, prema članku 47. stavku 1. Uredbe br. 2201/2003, uređuje nacionalno pravo ili da pripada istom uređenju kao i pravo na kontakt s djetetom koje osigurava, te se na tom temelju treba proglasiti izvršnom prema pravilima utvrđenima Uredbom br. 2201/2003.
            43. Kao što ističe uvodna izjava 2. Uredbe 2201/2003, uzajamno priznavanje sudskih odluka koje se odnose na pravo na posjećivanje djece prepoznato je kao prioritet u okviru pravosudnog prostora Europske unije. Budući da su prepoznate kao osobito važne, te odluke pripadaju posebnom uređenju. Uredba br. 2201/200 naime u svojim člancima 28. stavku 1. i članku 41. stavku 1. predviđa sustav pojednostavnjenog, čak automatskog izvršenja koji počiva na načelu uzajamnog povjerenja.
            44. Zbog tog uzajamnog povjerenja i sukladno članku 26. te uredbe, sadržaj tih odluka se ne može preispitivati.
            45. U konkretnom slučaju, periodičnu novčanu kaznu čije se izvršenje traži u okviru spora u glavnom postupku naložio je sud koji je na temelju Uredbe br. 2201/2003 bio nadležan meritorno odlučivati o pravu na kontakt s djetetom.
            46. Uistinu, za razliku od Uredbe br. 44/2001, Uredba br. 2201/2003 kao i njezina prethodnica, Uredba br. 1347/2000 ne sadržava pravila o periodičnoj novčanoj kazni. Međutim, kako ističe Europska komisija, iz činjenice da se o tom pitanju nije raspravljalo tijekom sastavljanja tih uredbi ne smije se izvući zaključak da je namjera zakonodavca Unije bila isključiti izvršenje periodične novčane kazne iz područja primjene potonjih. Naime, takva mjera, time što doprinosi poštovanju donesenih odluka prilikom primjene tih uredbi u području prava na kontakt s djetetom, pripada cilju učinkovitosti Uredbe br. 2201/2003.
            47. Kao što se ističe u točki 35. ove presude, periodična novčana kazna iz glavnog postupka je isključivo podredna u odnosu na glavnu obvezu koju osigurava, odnosno obvezu roditelja koji skrbi o djetetu da surađuje u provedbi prava na kontakt s djetetom prema pravilima koje je utvrdio sud države podrijetla nadležan za meritorno odlučivanje.
            48. Izvršenje te periodične novčane kazne je, prema tome, istodobno izravno vezano za postojanje glavne obveze i njezinu povredu.
            49. Imajući u vidu tu povezanost, periodična novčana kazna naložena sudskom odlukom o pravu na kontakt s djetetom ne može se razmatrati samostalno kao da čini samostalnu obvezu, već se treba razmatrati neodvojivo od prava na kontakt s djetetom čiju zaštitu osigurava.
            50. Na tom temelju, naplata navedene periodične novčane kazne treba pripadati istom uređenju izvršenja kao i pravo na kontakt s djetetom koje osigurava, odnosno pravilima predviđenima u članku 28. stavku 1. i članku 41. stavku 1. Uredbe br. 2201/2003.
            51. Odvajanje uređenja izvršenja periodične novčane kazne od onoga koji se primjenjuje na pravo na kontakt s djetetom da bi potpao, kako predlažu finska i litavska vlada, pod sami postupak izvršenja, koji prema članku 47. stavku 1. Uredbe br. 2201/2003 uređuje nacionalno pravo države članice izvršenja, dovelo bi do toga da bi sudu te države bilo omogućeno da sam ispita postojanje povrede prava na kontakt s djetetom.
            52. Međutim, takva kontrola, koja bi se izvršavala prema pravilima države članice izvršenja i podrazumijevala da sud te države ocjenjuje okolnosti slučaja, bila bi protivna volji zakonodavca Unije da za odluke donesene u tom području uspostavi jedinstveno i pojednostavnjeno uređenje izvršenja koje zabranjuje svako miješanje suda izvršenja u meritum i temelji se na povjerenju u sud države podrijetla kao suda koji je određen kao nadležan za donošenje odluke o pravu na kontakt s djetetom.
            53. U tim okolnostima, na treće pitanje valja odgovoriti da naplata periodične novčane kazne koju je naložio sud države članice podrijetla koji je meritorno odlučivao o pravu na kontakt s djetetom u svrhu osiguranja ostvarenja tog prava pripada istom postupku izvršenja kao i odluka o pravu na kontakt s djetetom koje osigurava spomenuta periodična novčana kazna i da se potonja na tom temelju treba proglasiti izvršnom prema pravilima utvrđenima u Uredbi br. 2201/2003.
            Četvrto pitanje
            54. Svojim četvrtim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita jesu li, u okviru Uredbe br. 2201/2003, strane sudske odluke koje nalažu plaćanje periodične novčane kazne, izvršne u državi članici u kojoj se zahtijeva izvršenje samo u slučaju da joj je iznos konačno utvrđen pred sudovima države članice podrijetla.
            55. Iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da je periodičnu novčanu kaznu čije se izvršenje traži u okviru predmeta u glavnom postupku sud države podrijetla utvrdio u iznosu od 1000 eura za svaki put kad je prekršeno pravo na kontakt s djetetom, uz najveći iznos od 25.000 eura. Iz tog spisa također proizlazi da, sukladno članku 1385.c belgijskog Pravosudnog zakonika, korisnik periodične novčane kazne ne mora prije njezinog izvršenja od suda tražiti određivanje iznosa periodične novčane kazne. Belgijsko se pravo po tom pitanju razlikuje od pravila koja su na snazi u drugim državama članicama, osobito finskog prava prema kojem, sukladno članku 19. stavcima 1. i 2. TpL‑a, korisnik mora od suda tražiti određivanje konačnog iznosa periodične novčane kazne prije nego što može zatražiti izvršenje.
            56. Da bi se svladale poteškoće koje bi mogle proizaći iz razlika među zakonodavstvima država članica o ovom pitanju, u članak 43. Konvencije od 27. rujna 1968. o nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 1972., L 299, str. 32.) (SL posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 3.) uključeno je pravilo prema kojem je odluka stranog suda kojom se nalažu periodične novčane kazne, izvršna u državi članici u kojoj se zahtijeva izvršenje samo ako su konačan iznos plaćanja utvrdili sudovi države u kojoj je donesena sudska odluka (vidjeti izvješće P. Schlossera o Konvenciji od 9. listopada 1978. o pristupanju Kraljevine Danske, Irske i Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske Konvenciji o nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima kao i Protokolu o njezinom tumačenju od strane Suda (SL 1979., C 59, str. 71., t. 213.). To je pravilo istim riječima ponovno utvrđeno u članku 49. Uredbe br. 44/2001.
            57. Uredba br. 2201/2003 i, prije nje, Uredba br. 1347/2000 naprotiv ne sadrže ekvivalentno pravilo. Međutim, kako ističe nezavisni odvjetnik u točki 81. svojeg mišljenja, zahtjev za određivanje iznosa periodične novčane kazne u okviru Uredbe br. 2201/2003 prije njezinog izvršenja je u skladu s osjetljivom naravi prava na kontakt s djetetom.
            58. Kako se podsjeća u točki 40. ove presude, važnost tog prava, ključnog za zaštitu prava djeteta, ugrađenog u članak 24. stavak 3. Povelje, na održavanje redovitog osobnog odnosa i izravan kontakt s oba roditelja, navela je zakonodavca Unije da predvidi posebno uređenje u svrhu olakšanja izvršenja odluka koje se tiču tog prava. To uređenje počiva na načelu uzajamnog povjerenja među državama članicama u pogledu činjenice da njihovi odnosni nacionalni pravni poreci mogu pružiti ekvivalentnu i djelotvornu zaštitu temeljnih prava zajamčenih na razini Unije, a osobito u Povelji (presuda Aguirre Zarraga, C–491/10 PPU, EU:C:2010:828, t. 70.) i isključuje svaki oblik preispitivanja odluke koju je donio sud države podrijetla.
            59. U situaciji u kojoj nositelj prava na kontakt s djetetom dodijeljenog u jednoj državi članici pozivajući se na nepoštovanje tog prava traži izvršenje periodične novčane kazne u drugoj državi članici čiji konačni iznos nije utvrdio sud države podrijetla, bilo bi protivno sustavu uspostavljenom Uredbom br. 2201/2003 da se sudu države izvršenja omogući da intervenira u utvrđivanje konačnog iznosa koju treba platiti osoba koja je, imajući skrb nad djetetom, bila dužna surađivati prilikom provedbe prava na kontakt s djetetom. Naime, to utvrđenje podrazumijeva nadzor nad navodnim povredama koje navodi nositelj prava kontakta s djetetom. Takav nadzor, od ključne važnosti za najbolji interes djeteta, ne podrazumijeva samo utvrđenje koliko je puta uskraćena predaja djeteta, nego i ocjenu razloga uslijed kojih je došlo do tih povreda. Međutim, samo je sud države članice podrijetla, kao sud koji je nadležan odlučivati o meritumu, ovlašten provoditi takvo ocjenjivanje.
            60. Posljedično, u takvom je slučaju na korisniku periodične novčane kazne da se koristi dostupnim postupovnim sredstvima u državi članici podrijetla u svrhu dobivanja naslova kojim se utvrđuje konačni iznos periodične novčane kazne.
            61. Iz tih razmatranja proizlazi da na četvrto pitanje valja odgovoriti da su, u okviru Uredbe br. 2201/2003, strane sudske odluke koje nalažu plaćanje periodične novčane kazne, izvršne u državi članici u kojoj se zahtijeva izvršenje samo u slučaju da je iznos konačno utvrđen pred sudovima države članice podrijetla.
            Peto pitanje
            62. Uzimajući u obzir odgovor na četvrto pitanje, nije potrebno odgovoriti na ovo pitanje.
            Troškovi
            63. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:
            1. Članak 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima treba tumačiti na način da se ta uredba ne primjenjuje na izvršenje periodične novčane kazne u jednoj državi članici naložene sudskom odlukom donesenom u drugoj državi članici o pravu na roditeljsku skrb i pravu na kontakt s djetetom, čija je svrha osigurati da nositelj prava na roditeljsku skrb poštuje to pravo na kontakt s djetetom.
            2. Naplata periodične kazne koju je naložio sud države članice podrijetla koji je meritorno odlučivao o pravu na kontakt s djetetom u svrhu osiguranja ostvarenja tog prava pripada istom postupku izvršenja kao i odluka o pravu na kontakt s djetetom koje osigurava spomenuta periodična kazna i potonja se na tom temelju treba proglasiti izvršnom prema pravilima utvrđenima u Uredbi (EZ) Vijeća br. 2201/2003 od 27. studenoga 2003. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u bračnim sporovima i u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću, kojom se stavlja izvan snage Uredba (EZ) br. 1347/2000.
            3. U okviru Uredbe br. 2201/2003, strane sudske odluke koje nalažu plaćanje periodične novčane kazne izvršne su u državi članici u kojoj se zahtijeva izvršenje samo u slučaju da je iznos konačno utvrđen pred sudovima države članice podrijetla.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 22. rujna 2011.#ara AG protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice - Postupak povodom prigovora.#Predmet T-174/10.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 17. rujna 2009.#Minister voor Vreemdelingenzaken en Integratie protiv T. Sahin.#Zahtjev za prethodnu odluku: Raad van State - Nizozemska.#Sloboda kretanja radnika.#Predmet C-242/06.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 13. studenog 2008.#Komisija Europskih zajednica protiv Republike Poljske.#Povreda obveze države članice.#Predmet C-227/07.


title: Presuda Suda (deveto vijeće) od 9. veljače 2017.#Euro Tyre BV – Sucursal em Portugal protiv Autoridade Tributária e Aduaneira.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa).#Zahtjev za prethodnu odluku – PDV – Direktiva 2006/112/EZ – Članci 131. i 138. – Pretpostavke za izuzeće isporuke unutar Zajednice – Sustav razmjene informacija u području PDV‑a (VIES) – Nepostojanje upisa stjecatelja – Odbijanje izuzeća – Dopuštenost.#Predmet C-21/16.

text:
         PRESUDA SUDA (deveto vijeće)
      9. veljače 2017. (
            1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — PDV — Direktiva 2006/112/EZ — Članci 131. i 138. — Pretpostavke za izuzeće isporuke unutar Zajednice — Sustav razmjene informacija u području PDV‑a (VIES) — Nepostojanje upisa stjecatelja — Odbijanje izuzeća — Dopuštenost“
      U predmetu C‑21/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunal Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa) (Arbitražni porezni sud (Centar za upravnu arbitražu), Portugal), odlukom od 30. studenoga 2015., koju je Sud zaprimio 15. siječnja 2016., u postupku

         Euro Tyre BV – Sucursal em Portugal

      protiv

         Autoridade Tributária e Aduaneira,

      SUD (deveto vijeće),
      u sastavu: E. Juhász, predsjednik vijeća, K. Jürimäe (izvjestiteljica) i C. Lycourgos, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za portugalsku vladu, L. Inez Fernandes, R. Campos Laires i M. Figueiredo, u svojstvu agenata,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, L. Lozano Palacios i M. G. Braga da Cruz, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 131. i članka 138. stavka 1. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL 2006., L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.) (u daljnjem tekstu: Direktiva o PDV‑u) i načela proporcionalnosti.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Euro Tyre BV– Sucursal em Portugal (u daljnjem tekstu: Euro Tyre) i Autoridade Tributária e Aduaneira (Porezna i carinska uprava, Portugal) povodom odbijanja tog tijela vlasti da na nekoliko transakcija koje je Euro Tyre kvalificirao kao isporuke robe unutar Zajednice primijeni izuzeće od poreza na dodanu vrijednost (PDV).

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Direktiva o PDV‑u

               3

               U skladu s člankom 9. stavkom 1. Direktive o PDV‑u, „porezni obveznik” znači svaka osoba koja samostalno provodi gospodarsku aktivnost na bilo kojem mjestu, bez obzira na svrhu ili rezultate te aktivnosti. „Gospodarska aktivnost” definirana je u toj odredbi kao svaka aktivnost proizvođača, trgovaca ili osoba koje pružaju usluge, uključujući rudarstvo i poljoprivredne aktivnosti i aktivnosti samostalnih profesija. Navedena odredba pobliže određuje da se gospodarskom aktivnošću posebno smatra korištenje materijalnom ili nematerijalnom imovinom radi ostvarivanja prihoda na kontinuiranoj osnovi.

               4

               U skladu s člankom 131. te direktive:
               „Izuzeća predviđena poglavljima 2. do 9. primjenjuju se bez dovođenja u pitanje ostalih odredaba Zajednice i u skladu s uvjetima koje države članice utvrđuju u svrhu osiguranja ispravne i izravne primjene tih izuzeća i sprečavanja eventualne utaje, izbjegavanja ili zloporabe.”

               5

               Članak 138. stavak 1. navedene direktive propisuje:
               „Države članice dužne su izuzeti isporuku robe koju otprema ili prevozi na odredište izvan njihovog teritorija ali unutar Zajednice prodavatelj ili osoba koja stječe robu, ili netko drugi u njegovo ime, za drugog poreznog obveznika ili za pravnu osobu koja nije porezni obveznik koja djeluje kao takva u državi članici osim one u kojoj otprema ili prijevoz robe započinje.”

               6

               Članak 213. stavak 1. te iste direktive određuje:
               „Svaki porezni obveznik obvezan je prijaviti početak, promjenu ili prestanak svoje djelatnosti kao poreznog obveznika.
               Države članice dopuštaju i mogu zahtijevati da se prijava podnese elektroničkim putem sukladno uvjetima koje propišu.”

               7

               Članak 214. stavak 1. Direktive o PDV‑u navodi:
               „Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi osigurale identifikaciju sljedećih osoba putem jedinstvenog broja:

                        (a)

                        svakog poreznog obveznika, osim onih iz članka 9. stavka 2. koji na svojem području isporučuju robu i usluge vezano uz koje je moguć odbitak PDV‑a, osim isporuke robe i usluga vezano uz koje PDV može platiti isključivo kupac ili osoba kojoj su roba i usluge namijenjene sukladno člancima 194. do 197. i članku 199.;

                        (b)

                        svakog poreznog obveznika ili pravne osobe koja nije porezni obveznik koja unutar Zajednice stječe robu na koju se obračunava PDV sukladno članku 2. stavku 1. točki (b) i svakog poreznog obveznika ili pravne osobe koja nije porezni obveznik, koja iskoristi mogućnost iz članka 3. stavka 3. vezano uz stjecanja unutar Zajednice na koja se obračunava PDV;

                  [...]”

         Uredbe (EZ) br. 1798/2003 i (EU) br. 904/2010

               8

               U skladu s člankom 27. stavkom 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1798/2003 od 7. listopada 2003. o upravnoj suradnji u području poreza na dodanu vrijednost i stavljanju izvan snage Uredbe (EEZ) br. 218/92 (SL 2003., L 264, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 82.):
               „Svaka država članica održava elektroničku bazu podataka koja sadržava evidenciju osoba kojima su izdani identifikacijski brojevi PDV‑a u toj državi članici.”

               9

               Uredba br. 1798/2003 stavljena je izvan snage Uredbom Vijeća (EU) br. 904/2010 od 7. listopada 2010. o administrativnoj suradnji i suzbijanju prijevare u području poreza na dodanu vrijednost (SL 2010., L 268, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 343.) s učinkom od 1. siječnja 2012.

               10

               Članak 17. stavak 1. potonje uredbe predviđa:
               „Svaka država članica pohranjuje u elektroničkom obliku sljedeće informacije:

                        (a)

                        informacije koje prikuplja u skladu s poglavljem 6. glave XI. Direktive [o PDV‑u];

                        (b)

                        podatke o identitetu, djelatnosti, pravnom obliku i adresi osoba kojima je izdala identifikacijski broj za PDV, prikupljene u skladu s člankom 213. Direktive [o PDV‑u], kao i datum kada je taj broj izdan;

                  [...]”

         Portugalsko pravo

               11

               Regime do IVA das Transações Intracomunitárias (Pravilnik o PDV‑u u vezi s transakcijama unutar Zajednice, u daljnjem tekstu: RITI) prenosi pravila Direktive o PDV‑u u vezi s transakcijama unutar Zajednice u portugalsko pravo.

               12

               U skladu s člankom 14. točkom (a) RITI‑ja, od PDV‑a izuzete su:
               „isporuke robe koje obavlja porezni obveznik iz članka 2. stavka 1. točke (a), a koju otprema ili prevozi prodavatelj, stjecatelj ili netko drugi u njihovo ime, s nacionalnog teritorija na teritorij druge države članice stjecateljeva odredišta, ako je stjecatelj fizička ili pravna osoba registrirana u sustavu poreza na dodanu vrijednost u drugoj državi članici, koja je navela odgovarajući identifikacijski broj kako bi obavila kupnju i koja je u sustavu oporezivanja stjecanja robe unutar Zajednice”.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               13

               Euro Tyre portugalska je podružnica nizozemskog društva Euro Tyre BV. Obavlja djelatnost uvoza, izvoza i stavljanja na tržište guma različitih proizvođača trgovcima na malo sa sjedištem u Portugalu i Španjolskoj. Na španjolskom tržištu, podružnica obavlja prodaje, dijelom izravno i dijelom neizravno, posredstvom distributera, društva Euro Tyre Distribución de Neumáticos SL.

               14

               Spor u glavnom postupku odnosi se na nekoliko prodaja obavljenih u razdoblju od 2010. do 2012. društvu Euro Tyre Distribución de Neumáticos. U trenutku tih prodaja, potonje društvo bilo je u Španjolskoj registrirano kao porezni obveznik u sustavu PDV‑a. Nasuprot tomu, ono u toj državi članici još nije bilo u sustavu oporezivanja stjecanja robe unutar Zajednice i nije bilo upisano u sustav razmjene informacija u području PDV‑a (u daljnjem tekstu: sustav VIES). Španjolska porezna tijela dodijelila su mu status gospodarskog subjekta unutar Zajednice tek 19. ožujka 2013. i upisala su ga u taj sustav s učinkom od 1. srpnja 2012.

               15

               Euro Tyre prijavio je navedene prodaje kao isporuke unutar Zajednice, izuzete na temelju članka 14. točke (a) RITI‑ja.

               16

               Međutim, nakon poreznog nadzora koji se odnosio na razdoblje od 2010. do 2012., Inspeção Tributária (Porezna inspekcija, Portugal) smatrala je da pretpostavke za izuzeće, predviđene člankom 14. točkom (a) RITI‑ja nisu ispunjene, s obzirom na to da u trenutku predmetnih prodaja Euro Tyre Distribución de Neumáticos nije bio registriran u Španjolskoj za obavljanje transakcija unutar Zajednice i nije bio upisan u sustavu VIES.

               17

               Nakon toga, Porezna i carinska uprava izvršila je ispravke u pogledu PDV‑a koji je Euro Tyre trebao platiti u razdoblju od 2010. do 2012., uvećano za zatezne kamate.

               18

               Euro Tyre se usprotivio tim ispravcima. Nakon što su mu odbijeni i prigovor i žalba nadređenom tijelu, pokrenuo je postupak pred sudom koji je uputio zahtjev. Pred tim sudom tvrdi da je pretpostavka predviđena člankom 14. točkom (a) RITI‑ja, prema kojoj stjecatelj mora biti u sustavu oporezivanja stjecanja robe unutar Zajednice i mora biti upisan u sustav VIES, rezultat pogrešnog prenošenja Direktive o PDV‑u. Naime, takva se pretpostavka ne navodi u članku 138. te direktive i u najboljem je slučaju riječ tek o formalnom zahtjevu koji je propisala samo Portugalska Republika.

               19

               Sud koji je uputio zahtjev pita se može li se za izuzeće isporuka unutar Zajednice, predviđeno člankom 138. stavkom 1. Direktive o PDV‑u, postaviti uvjet prema kojem stjecatelj sa sjedištem u državi članici različitoj od one u kojoj započinje otprema ili prijevoz robe mora u prvoj državi biti registriran za transakcije unutar Zajednice i upisan u sustav VIES.

               20

               U tom pogledu, taj sud ističe da je od lipnja 2010. Euro Tyre Distribución de Neumáticos bio registriran u sustavu PDV‑a u Španjolskoj za tuzemne transakcije, s identifikacijskim brojem koji je naveden na svim računima za predmetne prodaje i u povezanim rekapitulacijskim izvješćima. Nasuprot tomu, navedeno društvo, obveznik PDV‑a, u trenutku tih prodaja nije bilo u sustavu oporezivanja stjecanja unutar Zajednice i nije bilo upisano u sustav VIES. Euro Tyre bio je svjestan tih činjenica, ali je očekivao da će španjolska porezna tijela društvu Euro Tyre Distribución de Neumáticos retroaktivno dodijeliti status gospodarskog subjekta unutar Zajednice. Usto, portugalska porezna uprava smatrala je da u tom slučaju u pogledu postupanja podružnice Euro Tyre nije bila riječ ni o utaji ni o izbjegavanju plaćanja poreza.

               21

               U tim je okolnostima Tribunal Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa ) (Arbitražni porezni sud (Centar za upravnu arbitražu), Portugal) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li u vezi s isporukom robe unutar Zajednice članak 131. i članak 138. stavak 1. Direktive o PDV‑u tumačiti na način da im se protivi to da porezna uprava države članice odbije primijeniti izuzeće od PDV‑a na prodavatelja sa sjedištem u toj državi članici jer kupac sa sjedištem u drugoj državi članici nije registriran u VIES bazi podataka i u toj državi nije u sustavu oporezivanja stjecanja robe unutar Zajednice, iako u vrijeme transakcija u toj drugoj državi članici ima valjani identifikacijski broj PDV‑a koji je upotrijebljen u transakcijskim računima i iako su ispunjene kumulativne materijalne pretpostavke za isporuku unutar Zajednice, odnosno na stjecatelja je preneseno pravo raspolaganja robom kao vlasnik, dobavljač je dokazao da je ta roba otpremljena ili prevezena u drugu državu članicu i da je nakon tog otpremanja ili prijevoza ona fizički napustila državu članicu odlaska te je dostavljena kupcu koji je porezni obveznik ili pravnoj osobi koja djeluje u tom svojstvu u državi članici koja nije država članica u kojoj su započeli otprema ili prijevoz robe?

                        2.

                        Protivi li se načelu proporcionalnosti tumačenje članka 138. stavka 1. Direktive o PDV‑u na način da primjenu izuzeća od PDV‑a valja odbiti u slučaju kada je prodavatelj sa sjedištem u državi članici znao da kupac sa sjedištem u drugoj državi članici, unatoč tomu što u toj drugoj državi članici ima valjani identifikacijski broj PDV‑a, nije registriran u VIES‑u niti u toj državi podliježe oporezivanju za stjecanje robe unutar Zajednice, nego je očekivao da će biti retroaktivno registriran kao gospodarski subjekt unutar Zajednice?”

         O prethodnim pitanjima

               22

               Svojim pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 131. i članak 138. stavak 1. Direktive o PDV‑u tumačiti na način da im se protivi to da porezna uprava države članice odbije primijeniti izuzeće od PDV‑a na isporuku unutar Zajednice zato što u trenutku te isporuke stjecatelj sa sjedištem u državi članici odredišta i nositelj valjanog identifikacijskog broja PDV‑a za transakcije u toj državi nije registriran u sustavu VIES i nije u sustavu oporezivanja stjecanja unutar Zajednice. Navedeni sud također se pita protivi li se takvo odbijanje članku 138. stavku 1. Direktive o PDV‑u, tumačenom u skladu s načelom proporcionalnosti, ako je prodavatelj znao okolnosti bitne za stjecateljev položaj u pogledu primjene PDV‑a i ako je bio uvjeren da će stjecatelj naknadno i s retroaktivnim učinkom biti registriran kao gospodarski subjekt unutar Zajednice.

               23

               Na samom početku valja podsjetiti da članak 138. stavak 1. Direktive o PDV‑u propisuje obvezu država članica da izuzmu isporuke robe koje ispunjavaju tamo navedene uvjete (presuda od 9. listopada 2014., Traum, C‑492/13, EU:C:2014:2267, t. 46.).

               24

               Na temelju te odredbe države članice izuzimaju isporuke robe koju prodavatelj ili osoba koja stječe robu, ili netko drugi u njihovo ime, otprema ili prevozi na odredište izvan njihova teritorija, ali unutar Europske unije, za drugog poreznog obveznika ili za pravnu osobu koja nije porezni obveznik, a koja djeluje kao takva u državi članici osim one u kojoj otprema ili prijevoz robe započinje.

               25

               Sukladno stalnoj sudskoj praksi Suda, izuzeće isporuke robe unutar Zajednice primjenjuje se samo ako je pravo raspolaganja tom robom kao vlasnik preneseno na stjecatelja, ako prodavatelj dokaže da je ta roba otpremljena ili prevezena u drugu državu članicu i ako je, nakon te otpreme ili tog prijevoza, ista roba fizički napustila teritorij države članice isporuke (presuda od 6. rujna 2012., Mecsek‑GabonaC‑273/11, EU:C:2012:547, t. 31. i navedena sudska praksa).

               26

               U ovom slučaju, iz elemenata navedenih u odluci o upućivanju zahtjeva proizlazi da se upućena pitanja temelje na premisi da su ispunjene materijalnopravne pretpostavke isporuke unutar Zajednice u smislu članka 138. stavka 1. Direktive o PDV‑u, opisane u točkama 24. i 25. ove presude. Izuzeće od PDV‑a odbijeno je samo zato što stjecatelj u trenutku predmetnih prodaja nije bio registriran u Španjolskoj za obavljanje transakcija unutar Zajednice i nije bio upisan u sustav VIES. Stjecatelj je u navedenoj državi članici imao samo valjani identifikacijski broj PDV‑a za obavljanje transakcija u toj državi, a ne za obavljanje transakcija unutar Zajednice.

               27

               U tom pogledu, valja istaknuti da u prijelaznom sustavu oporezivanja trgovine unutar Unije identificiranje obveznika PDV‑a jedinstvenim brojevima doista ima za cilj utvrditi državu članicu konačne potrošnje isporučene robe (presude od 6. rujna 2012., Mecsek‑Gabona, C‑273/11, EU:C:2012:547, t. 57. i od 14. ožujka 2013., Ablessio, C‑527/11, EU:C:2013:168, t. 19.). Naime, člankom 214. stavkom 1. točkom (b) Direktive o PDV‑u propisana je obveza državama članicama da poduzmu sve nužne mjere kako bi osigurale identifikaciju jedinstvenim brojem, a osobito svakog poreznog obveznika ili pravne osobe koja nije porezni obveznik, a unutar Zajednice obavlja stjecanja.

               28

               Upis poreznih obveznika koji obavljaju transakcije unutar Zajednice u sustav VIES također je od određene važnosti u tom kontekstu. Cilj tog sustava je omogućiti gospodarskim subjektima da dobiju potvrdu identifikacijskog broja PDV‑a svojih poslovnih partnera i nacionalnim poreznim tijelima da obavljaju nadzor nad transakcijama unutar Zajednice i otkriju moguće nepravilnosti. Navedeni sustav tako odgovara zahtjevu predviđenom člankom 27. Uredbe br. 1798/2003, a od 1. siječnja 2012. člankom 17. Uredbe br. 904/2010, prema kojem svaka država članica mora održavati elektroničku bazu podataka s evidencijom osoba kojima je izdala identifikacijski broj PDV‑a.

               29

               Međutim, ni članak 138. stavak 1. Direktive o PDV‑u ni sudska praksa Suda među taksativno navedenim materijalnopravnim pretpostavkama isporuke unutar Zajednice ne navode obvezu da stjecatelj mora imati identifikacijski broj PDV‑a (vidjeti u tom smislu presudu od 6. rujna 2012., Mecsek‑Gabona, C‑273/11, EU:C:2012:547, t. 59.) ni, a fortiori, obvezu da mora biti registriran za obavljanje transakcija unutar Zajednice i upisan u sustav VIES.

               30

               Suprotno onomu što u biti pred Sudom tvrde portugalska i poljska vlada, takve obveze ne mogu se k tomu uspostaviti na temelju pretpostavke da stjecatelj mora biti porezni obveznik koji djeluje kao takav u državi članici osim one u kojoj otprema ili prijevoz robe započinje (vidjeti analogijom presudu od 27. rujna 2012., VSTR, C‑587/10, EU:C:2012:592, t. 40.).

               31

               Naime, definicija poreznog obveznika iz članka 9. stavka 1. Direktive o PDV‑u obuhvaća samo osobu koja samostalno provodi gospodarsku aktivnost na bilo kojem mjestu, bez obzira na svrhu ili rezultate te aktivnosti, i ne čini to svojstvo ovisnim o činjenici ima li ta osoba identifikacijski broj PDV‑a (vidjeti u tom smislu presudu od 27. rujna 2012., VSTR, C‑587/10, EU:C:2012:592, t. 49. i navedenu sudsku praksu), u konkretnom slučaju za obavljanje transakcija unutar Zajednice, ili je li upisana u sustav VIES. Usto, iz sudske prakse Suda proizlazi da porezni obveznik djeluje u tom svojstvu kada obavlja transakcije u okviru svoje oporezive djelatnosti (vidjeti u tom smislu presudu od 27. rujna 2012., VSTR, C‑587/10, EU:C:2012:592, t. 49. i navedenu sudsku praksu).

               32

               Slijedom toga, ni stjecateljevo ishođenje valjanog identifikacijskog broja PDV‑a za obavljanje transakcija unutar Zajednice ni njegov upis u sustav VIES nisu materijalnopravne pretpostavke za izuzeće isporuke unutar Zajednice od PDV‑a. Riječ je samo o formalnim zahtjevima koji ne mogu dovesti u pitanje prodavateljevo pravo na izuzeće od PDV‑a ako su ispunjene materijalnopravne pretpostavke isporuke unutar Zajednice (vidjeti analogijom presude od 6. rujna 2012., Mecsek‑Gabona, C‑273/11, EU:C:2012:547, t. 60.; od 27. rujna 2012., VSTR, C‑587/10, EU:C:2012:592, t. 51. i od 20. listopada 2016., Plöckl, C‑24/15, EU:C:2016:791, t. 40.).

               33

               U tom pogledu, valja podsjetiti da u nedostatku konkretne odredbe u Direktivi o PDV‑u o dokazima koje porezni obveznici moraju priložiti kako bi ostvarili pravo na izuzeće od PDV‑a, države članice trebaju odrediti, sukladno članku 131. te direktive, pretpostavke pod kojima izuzimaju isporuke unutar Zajednice kako bi se osigurala pravilna i jednostavna primjena tih izuzeća i spriječila svaka eventualna utaja, izbjegavanje i zlouporaba. Međutim, pri izvršavanju svojih ovlasti države članice moraju poštovati osnovna pravna načela koja čine dio pravnog poretka Unije (vidjeti presude od 6. rujna 2012., Mecsek‑Gabona, C‑273/11, EU:C:2012:547, t. 36. i navedenu sudsku praksu i od 9. listopada 2014., Traum, C‑492/13, EU:C:2014:2267, t. 27.).

               34

               U skladu sa sudskom praksom Suda, nacionalna mjera prekoračuje ono što je nužno kako bi se osiguralo točno ubiranje poreza ako pravo na izuzeće isporuke unutar Zajednice uvjetuje poštovanjem formalnih obveza, bez uzimanja u obzir materijalnopravnih zahtjeva i, osobito, bez postavljanja pitanja o tome jesu li oni ispunjeni. Naime, transakcije se moraju oporezivati uzimajući u obzir njihova objektivna svojstva (presuda od 20. listopada 2016., Plöckl, C‑24/15, EU:C:2016:791, t. 37. i navedena sudska praksa).

               35

               Što se pak tiče objektivnih svojstava isporuke unutar Zajednice, iz točaka 23. do 25. ove presude proizlazi da je ta isporuka izuzeta od PDV‑a ako ispunjava pretpostavke predviđene člankom 138. stavkom 1. Direktive o PDV‑u (vidjeti u tom smislu presudu od 20. listopada 2016., Plöckl, C‑24/15, EU:C:2016:791, t. 38. i navedenu sudsku praksu).

               36

               Zato načelo porezne neutralnosti zahtijeva da se izuzeće od PDV‑a odobri ako su ispunjene materijalnopravne pretpostavke, čak i ako porezni obveznici nisu udovoljili određenim formalnim zahtjevima (presuda od 20. listopada 2016., Plöckl, C‑24/15, EU:C:2016:791, t. 39.).

               37

               Slijedom toga, administracija države članice načelno ne može uskratiti izuzeće isporuke unutar Zajednice od PDV‑a samo zato što stjecatelj nije upisan u sustav VIES i nije u sustavu oporezivanja stjecanja unutar Zajednice.

               38

               Zato valja istaknuti da u sudskoj praksi Suda postoje samo dva slučaja u kojima nepoštovanje formalnog zahtjeva može dovesti do gubitka prava na izuzeće od PDV‑a (vidjeti u tom smislu presudu od 20. listopada 2016., Plöckl, C‑24/15, EU:C:2016:791, t. 43.).

               39

               S jedne strane, porezni obveznik koji je namjerno sudjelovao u utaji poreza koja je dovela u pitanje funkcioniranje zajedničkog sustava PDV‑a ne može se pozivati na načelo porezne neutralnosti radi izuzeća od PDV‑a (vidjeti presudu od 20. listopada 2016., Plöckl, C‑24/15, EU:C:2016:791, t. 44. i navedenu sudsku praksu).

               40

               Valja istaknuti da prema sudskoj praksi Suda nije protivno pravu Unije zahtijevati da subjekt postupa u dobroj vjeri i da poduzima sve mjere koje se od njega razumno mogu zahtijevati kako bi se uvjerio da ga transakcija koju obavlja neće navesti na sudjelovanje u utaji poreza (presuda od 6. rujna 2012., Mecsek‑Gabona, C‑273/11, EU:C:2012:547, t. 48. i navedena sudska praksa). Ako je porezni obveznik znao ili morao znati da je transakcija koju je obavio bila dio stjecateljeve utaje poreza i da nije poduzeo sve razumne mjere koje je mogao poduzeti kako bi je izbjegao, može mu se odbiti pravo na izuzeće od PDV‑a (presuda od 6. rujna 2012., Mecsek‑Gabona, C‑273/11, EU:C:2012:547, t. 54.).

               41

               U ovom slučaju, činjenica na koju se poziva sud koji je uputio zahtjev – da je prodavatelj, s jedne strane, znao da kupac nije upisan u sustav VIES i da nije u sustavu oporezivanja stjecanja robe unutar Zajednice odnosno da je, s druge strane, bio uvjeren da će stjecatelj naknadno i s retroaktivnim učinkom biti registriran kao gospodarski subjekt unutar Zajednice – sama po sebi ne može dopustiti nacionalnom poreznom tijelu da odbije primijeniti izuzeće od PDV‑a. Naime, iz elemenata spisa koje je podnio sud koji je uputio zahtjev, navedenih u točki 20. ove presude, proizlazi da u tom slučaju u pogledu postupanja podružnice Euro Tyre nije bila riječ ni o utaji ni o izbjegavanju plaćanja poreza.

               42

               S druge strane, povreda formalnih zahtjeva može dovesti do uskraćivanja izuzeća od PDV‑a ako ima za učinak sprečavanje iznošenja određenog dokaza o tome da su materijalnopravne pretpostavke bile ispunjene (vidjeti presudu od 20. listopada 2016., Plöckl, C‑24/15, EU:C:2016:791, t. 46. i navedenu sudsku praksu).

               43

               U ovom slučaju, kako u biti proizlazi iz točke 26. ove presude, upućena pitanja temelje se na premisi da su bile ispunjene materijalnopravne pretpostavke isporuke unutar Zajednice u smislu članka 138. stavka 1. Direktive o PDV‑u. Usto, nijedan element spisa dostavljenog Sudu ne upućuje na to da je povreda formalnog zahtjeva o kojoj je riječ u glavnom postupku spriječila takvo utvrđenje. Međutim, na sudu je koji je uputio zahtjev da izvrši potrebne provjere u tom pogledu.

               44

               Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, na upućena pitanja valja odgovoriti tako da članak 131. i članak 138. stavak 1. Direktive o PDV‑u treba tumačiti na način da im se protivi to da porezna uprava države članice odbije primijeniti izuzeće od PDV‑a na isporuku unutar Zajednice samo zato što u trenutku te isporuke stjecatelj sa sjedištem u državi članici odredišta koji je nositelj valjanog identifikacijskog broja PDV‑a za transakcije u toj državi nije registriran u sustavu VIES i nije u sustavu oporezivanja stjecanja unutar Zajednice, bez obzira na to što uopće ne postoji ozbiljna indicija koja bi upućivala na utaju i da je utvrđeno da su ispunjene materijalnopravne pretpostavke za izuzeće. U tom slučaju, takvo odbijanje protivi se članku 138. stavku 1. Direktive o PDV‑u, tumačenom u skladu s načelom proporcionalnosti, čak i ako je prodavatelj znao okolnosti bitne za stjecateljev položaj u pogledu primjene PDV‑a i ako je bio uvjeren da će stjecatelj naknadno i s retroaktivnim učinkom biti registriran kao gospodarski subjekt unutar Zajednice.

         Troškovi

               45

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (deveto vijeće) odlučuje:

                     Članak 131. i članak 138. stavak 1. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost treba tumačiti na način da im se protivi to da porezna uprava države članice odbije primijeniti izuzeće od PDV‑a na isporuku unutar Zajednice samo zato što u trenutku te isporuke stjecatelj sa sjedištem u državi članici odredišta koji je nositelj valjanog identifikacijskog broja za potrebe poreza na dodanu vrijednost za transakcije u toj državi nije registriran u sustavu razmjene informacija u području poreza na dodanu vrijednost i nije u sustavu oporezivanja stjecanja unutar Zajednice, bez obzira na to što uopće ne postoji ozbiljna indicija koja bi upućivala na utaju i da je utvrđeno da su ispunjene materijalnopravne pretpostavke za izuzeće. U tom slučaju, takvo odbijanje protivi se članku 138. stavku 1. te direktive, tumačenom u skladu s načelom proporcionalnosti, čak i ako je prodavatelj znao okolnosti bitne za stjecateljev položaj u pogledu primjene poreza na dodanu vrijednost i ako je bio uvjeren da će stjecatelj naknadno i s retroaktivnim učinkom biti registriran kao gospodarski subjekt unutar Zajednice.

                     Potpisi

            (
            1
         )	Jezik postupka: portugalski.