title: Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 26. lipnja 2014. # Basic AG Lebensmittelhandel protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Postupak povodom prigovora - Prijava figurativnog žiga Zajednice basic - Raniji figurativni žig Zajednice BASIC - Relativni razlog za odbijanje - Sličnost usluga - Vjerojatnost dovođenja u zabludu - Članak 8. stavak 1. točka b) Uredbe (EZ) br. 207/2009. # Predmet T-372/11.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (šesto vijeće)
      26. lipnja 2014. (
            *1
         )
      „Žig Zajednice — Postupak povodom prigovora — Prijava figurativnog žiga Zajednice basic — Raniji figurativni žig Zajednice BASIC — Relativni razlog za odbijanje — Sličnost usluga — Vjerojatnost dovođenja u zabludu — Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009“
      U predmetu T‑372/11,

         Basic AG Lebensmittelhandel, sa sjedištem u Münchenu (Njemačka), koji zastupaju D. Altenburg i H. Bickel, odvjetnici,
      tužitelj,
      protiv

         Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM), koji zastupa G. Schneider, u svojstvu agenta,
      tuženik,
      druga stranka u postupku pred žalbenim vijećem OHIM‑a, intervenijent pred Općim sudom:

         Repsol YPF, SA, sa sjedištem u Madridu (Španjolska), koji zastupa J.-B. Devaureix, odvjetnik,
      povodom tužbe podnesene protiv odluke prvog žalbenog vijeća OHIM‑a od 31. ožujka 2011. (predmet R 1440/2010‑1), koja se odnosi na postupak povodom prigovora između Repsola YPF, SA i Basic AG Lebensmittelhandela,
      OPĆI SUD (šesto vijeće),
      u sastavu: S. Frimodt Nielsen, predsjednik, F. Dehousse i A. M. Collins (izvjestitelj), suci,
      tajnik: C. Heeren, administratorica,
      uzimajući u obzir tužbu podnesenu tajništvu Općeg suda 15. srpnja 2011.,
      uzimajući u obzir odgovor na tužbu OHIM‑a podnesen tajništvu Općeg suda 15. studenoga 2011.,
      uzimajući u obzir odgovor na tužbu intervenijenta podnesen tajništvu Općeg suda 16. studenoga 2011.,
      uzimajući u obzir izmjenu sastava vijećâ Općeg suda,
      nakon rasprave održane 12. veljače 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

         Okolnosti spora

               1

               Tužitelj Basic AG Lebensmittelhandel je 14. ožujka 2008. na temelju Uredbe Vijeća (EZ) br. 40/94 od 20. prosinca 1993. o žigu Zajednice (SL 1994, L 11, str. 1.), kako je izmijenjena i dopunjena [zamijenjena Uredbom Vijeća br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Zajednice (SL L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.)], podnio prijavu za registraciju žiga Zajednice Uredu za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).

               2

               Žig za koji je zatražena registracija sljedeći je figurativni znak:

               3

               Proizvodi i usluge za koje je zatražena registracija pripadaju osobito razredima 35 i 39 Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga radi registracije žigova od 15. lipnja 1957., kako je revidiran i izmijenjen, i odgovaraju, za svaki od tih razreda, sljedećem opisu:

                        —

                        razred 35: „Usluge franšize, odnosno posredovanja gospodarskog i organizacijskog stručnog znanja radi komercijalizacije proizvoda i usluga; poslovna administracija, prodajna politika (promidžba prodaje), direktni marketing, poslovno savjetovanje i vođenje poslova pri koncipiranju, organizaciji i vođenju sustava traženja i zadržavanja kupaca osobito u području programa slanja, rabata, bonova i premija; izdavanje informacijskih i podatkovnih nosača za treće osobe (koji su uključeni u razred 35) na kojima se bilježe popusti, bonovi i premije, osobito knjižica s bonovima, bankovnih i kreditnih kartica koje sadržavaju vizualno i/ili strojno čitljive identifikacijske podatke i/ili informacije osobito magnetskih i čip kartica u obliku takozvanih pametnih kartica (koji su uključeni u razred 35); radnje promidžbe, vođenje igara za novac i popusti kao mjere oglašavanja koji su uključeni u 35, usluge prodaje na malo i prodaje na veliko proizvoda za pranje rublja i bijeljenje, preparata za čišćenje, poliranje, odmašćivanje i struganje, sapuna, parfumerijskih proizvoda, eteričnih ulja, proizvoda za njegu tijela i uljepšavanje, kapilarnih losiona, proizvoda za njegu zubi, rasvjetnih tvari, svijeća i stjenjeva za rasvjetu, farmaceutskih i veterinarskih proizvoda, higijenskih proizvoda za uporabu u medicini, dijetnih stvari za medicinske potrebe, hrane za dojenčad, flastera, materijala za previjanje, dezinfekcijskih sredstava, proizvoda za uništavanje životinjskih štetočina, fungicida, herbicida, medicinskih dodataka za kupanje, prehrambenih dodataka za medicinske i nemedicinske potrebe, papira, kartona i proizvoda od tih materijala, tiskarskih proizvoda, fotografija, uredskog pribora, opreme za nastavu i obuku, plastičnih materijala za ambalažu, kože, imitacija kože i proizvoda od tih materijala, životinjske kože i krzna, kovčega i putnih torbi, torbi, naprtnjača, kišobrana, suncobrana i štapova za hodanje, bičeva, sedlarsko‑remenarskih proizvoda, opreme i posuđa za kućanstvo ili kuhinju, češljeva i spužvi, četki, materijala za četke, pribora za čišćenje, sirovog ili poluobrađenog stakla, staklarskih proizvoda, porculana i keramičkog posuđa, odjeće, obuće, klobučarskih proizvoda, igara, igračaka, gimnastičkih i sportskih predmeta, ukrasa za božićna drvca, hrane, poljoprivrednih, povrtlarskih i šumskih proizvoda i bobica, živih životinja, svježeg voća i povrća, sjemena, prirodnih biljaka i cvijeća, hrane za životinje, slada, alkoholnih i bezalkoholnih pića i sirupa, šumećih tableta i drugih proizvoda za pripremu napitaka, usluga prodaje drogerijskih, kozmetičkih i parfumerijskih proizvoda, papirnatih i tekstilnih proizvoda, hrane i pića poštom (osim prijevoza) ili putem Interneta“;

                        —

                        razred 39: „Prijevoz; ambalažiranje i uskladištenje proizvoda; organiziranje putovanja“.

               4

               Prijava žiga Zajednice objavljena je u Glasniku žigova Zajednice br. 23/2008 od 9. lipnja 2008.

               5

               Intervenijent Repsol YPF, SA podnio je 8. rujna 2008. na temelju članka 42. Uredbe br. 40/94 (koji je postao članak 41. Uredbe br. 207/2009) prigovor na registraciju žiga prijavljenog za usluge navedene u točki 3. ove presude.

               6

               Prigovor se temeljio na ranijem figurativnom žigu Zajednice prikazanom ispod:

               7

               Usluge na kojima se temelji prigovor koje su obuhvaćene ranijim žigom su iz razreda 35, 37 i 39 i odgovaraju, za svaki od tih razreda, sljedećem opisu:

                        —

                        razred 35: „Komercijalna prodaja na malo duhana, tiskovina, baterija, igračaka, proizvoda za automobile, dodatnih dijelova i rezervnih dijelova za vozila, podmazivača, automobilskih goriva; oglašavanje; uredski poslovi“;

                        —

                        razred 37: „Izgradnja; popravci; usluge postavljanja, benzinske postaje (benzinske crpke); popravak vozila; očuvanje, podmazivanje i čišćenje vozila; popravak automobilskih guma“;

                        —

                        razred 39: „Usluge isporuke prehrambenih proizvoda za osnovnu uporabu, kolača i slastica, sladoleda, prethodno pripremljene hrane, duhana, tiskovina, baterija, igračaka, proizvoda za automobile, opreme i rezervnih dijelova za vozila, sredstava za pomazivanje, automobilskih goriva; ambalaža, skladištenje i dostava svih vrsta proizvoda, uključujući i goriva; organiziranje putovanja“.

               8

               Tužbeni razlog koji se navodio u potporu prigovoru bio je onaj predviđen u članku 8. stavku 1. točki (b) Uredbe br. 40/94 [koji je postao članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe br. 207/2009].

               9

               Odjel za prigovore je 28. svibnja 2010. djelomično prihvatio prigovor. Taj je prigovor prihvaćen u odnosu na dio usluga iz razreda 35 i na usluge iz razreda 39.

               10

               Intervenijent je 28. srpnja 2010. na temelju članaka 58. do 64. Uredbe br. 207/2009 podnio žalbu OHIM‑u protiv odluke Odjela za prigovore.

               11

               Prvo žalbeno vijeće OHIM‑a je odlukom od 31. ožujka 2011. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) djelomično prihvatilo žalbu. Ono je osobito smatralo da su „usluge prodaje na malo i prodaje na veliko hrane, svježeg voća i povrća, alkoholnih i bezalkoholnih pića, sirupa, šumećih tableta i drugih proizvoda za pripremu napitaka, usluge prodaje hrane i pića poštom (osim prijevoza) ili putem Interneta“ iz razreda 35 na koje se odnosi prijavljeni žig slične uslugama iz razreda 39 na koje se odnosi raniji žig. S druge strane, ono je smatralo da su ostale usluge iz razreda 35. koje su obuhvaćene prijavljenim žigom različite od usluga koje su obuhvaćene ranijim žigom. Žalbeno vijeće je utvrdilo da suprotstavljeni žigovi imaju nizak stupanj vizualne sličnosti, ali da su fonetički i konceptualno istovjetni. Osim toga, razlikovni karakter ranijeg žiga općenito je vrlo nizak.

               12

               U tim je okolnostima žalbeno vijeće zaključilo da postoji vjerojatnost dovođenja u zabludu kada je riječ o uslugama koje se smatraju sličnima, a koje su navedene u točki 11. ove presude. Slijedom toga, ono je prihvatilo prigovor u odnosu na te usluge, odbilo prijavu za registraciju žiga Zajednice u odnosu na njih i odbilo žalbu kada je riječ o drugim uslugama iz razreda 35.

         Zahtjevi stranaka

               13

               Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        poništi pobijanu odluku;

                        —

                        odbije žalbu protiv odluke Odjela za prigovore;

                        —

                        naloži OHIM‑u snošenje troškova.

               14

               OHIM i intervenijent od Općeg suda zahtijevaju da:

                        —

                        odbije tužbu;

                        —

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

               15

               Na raspravi je tužitelj izmijenio svoje zahtjev u smislu da on sada od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        izmijeni pobijanu odluku na način da žalbu odbije u cijelosti;

                        —

                        alternativno, poništi pobijanu odluku u mjeri u kojoj prihvati žalbu intervenijenta;

                        —

                        naloži OHIM‑u snošenje troškova.

               16

               Tužitelj je na raspravi ponovio svoj zahtjev za prekid postupka na temelju odluke Odjela za prigovore OHIM‑a od 8. listopada 2013. (5863 C) u kojoj je taj odjel utvrdio da je raniji žig ništavan u odnosu na dio predmetnih usluga. U tim je okolnostima intervenijent zahtijevao da Opći sud uzme u obzir njegovu žalbu protiv te odluke. Opći sud je odbio zahtjev za prekid postupka.

         Pravo

               17

               Tužitelj navodi samo jedan tužbeni razlog koji se temelji na povredi članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009.

               18

               Tužitelj smatra da usluge iz razreda 35 na koje se odnosi prijavljeni žig nisu slične uslugama iz razreda 39 koje su obuhvaćene ranijim žigom i da stoga ne postoji nikakva vjerojatnost dovođenja u zabludu između suprotstavljenih žigova.

               19

               OHIM i intervenijent osporavaju argumente tužitelja.

               20

               U skladu s člankom 8. stavkom 1. točkom (b) Uredbe br. 207/2009, na temelju prigovora nositelja ranijeg žiga, žig za koji je podnesena prijava za registraciju neće se registrirati ako zbog njegove istovjetnosti ili sličnosti s ranijim žigom ili istovjetnosti ili sličnosti proizvoda ili usluga obuhvaćenih tim žigovima postoji vjerojatnost dovođenja javnosti u zabludu na državnom području na kojem je zaštićen raniji žig. Vjerojatnost dovođenja u zabludu uključuje vjerojatnost dovođenja u svezu s ranijim žigom.

               21

               U skladu s ustaljenom sudskom praksom, vjerojatnost dovođenja u zabludu postoji kada bi javnost mogla vjerovati da predmetni proizvodi ili usluge potječu od istog poduzeća ili poduzeća koja su gospodarski povezana. U skladu s tom istom sudskom praksom, vjerojatnost dovođenja u zabludu treba se procjenjivati općenito, u skladu s percepcijom koju relevantna javnost ima o predmetnim znakovima i proizvodima ili uslugama, uzimajući u obzir sve čimbenike relevantne u predmetnom slučaju, osobito međuovisnost sličnosti znakova i onu obuhvaćenih proizvoda ili usluga [vidjeti presudu Općeg suda od 9. srpnja 2003., Laboratorios RTB/OHIM – Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS), T-162/01, Zb., str. II-2821., t. 30. do 33. i navedenu sudsku praksu].

               22

               Za potrebe primjene članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009, vjerojatnost dovođenja u zabludu istovremeno pretpostavlja istovjetnost ili sličnost suprotstavljenih žigova te istovjetnost ili sličnost proizvoda ili usluga koje oni obuhvaćaju. Riječ je o kumulativnim uvjetima [vidjeti presudu Općeg suda od 22. siječnja 2009., Commercy/OHIM – easyGroup IP Licensing (easyHotel), T-316/07, Zb., str. II-43., t. 42. i navedenu sudsku praksu].

               23

               S obzirom na ta razmatranja valja ispitati je li žalbeno vijeće ispravno smatralo da postoji vjerojatnost dovođenja u zabludu između suprotstavljenih žigova kada je riječ o dijelu usluga iz razreda 35 koje su obuhvaćene prijavljenim žigom i usluga iz razreda 39 koje su obuhvaćene ranijim žigom.

         O relevantnoj javnosti

               24

               Prema sudskoj praksi, u okviru općenite procjene vjerojatnosti dovođenja u zabludu, valja uzeti u obzir prosječnog potrošača predmetne kategorije proizvoda koji je uobičajeno obaviješten, razumno pažljiv i oprezan. Isto tako valja uzeti u obzir činjenicu da stupanj pažnje prosječnog potrošača može varirati u odnosu na kategoriju predmetnih proizvoda ili usluga [vidjeti presudu Općeg suda od 13. veljače 2007., Mundipharma/OHIM – Altana Pharma (RESPICUR), T-256/04, Zb., str. II-449., t. 42. i navedenu sudsku praksu].

               25

               Kao prvo, budući da se zaštita ranijeg žiga proteže na područje čitave Europske unije, valja uzeti u obzir poimanje koje o suprotstavljenim žigovima ima potrošač predmetnih usluga na tom području. Ta tvrdnja nije osporavana u predmetnom slučaju.

               26

               Kao drugo, žalbeno vijeće je u točki 15. pobijane oduke smatralo da, kada je riječ o uslugama iz razreda 39 koje su obuhvaćene ranijim žigom, relevantnu javnost čine stručnjaci. Tužitelj tu ocjenu ne osporava. On samo ističe da usluge prodaje na malo iz razreda 35 koje su obuhvaćene prijavljenim žigom nisu namijenjene stručnjacima, nego krajnjim potrošačima.

               27

               U tom smislu valja podsjetiti da u svrhu usporedbe navedenih usluga u obzir treba uzeti samo relevantnu javnost koja je zajednička predmetnim uslugama. Naime, prema ustaljenoj sudskoj praksi, relevantnu javnost čine potrošači koji mogu upotrebljavati kako proizvode ili usluge obuhvaćene ranijim žigom tako i proizvode ili usluge obuhvaćene prijavljenim žigom [vidjeti presudu Općeg suda od 30. rujna 2010., PVS/OHIM – MeDiTA Medizinische Kurierdienst (medidata), T‑270/09, t. 28. i navedenu sudsku praksu].

               28

               U predmetnom slučaju nije sporno da su usluge iz razreda 39 koje su obuhvaćene ranijim žigom usluge isporuke. Te su usluge, dakle, namijenjene stručnoj javnosti.

               29

               Kada je riječ o uslugama prodaje na malo iz razreda 35 koje su obuhvaćene prijavljenim žigom i predmet su glavnog postupka, tužitelj argumentima navedenima u točki 26. ove presude pogrešno ukazuje na to da te usluge nisu namijenjene stručnjacima. Ako je točno da su te usluge namijenjene krajnjem potrošaču, također je točno da su one namijenjene proizvođaču proizvoda te eventualnim tržišnim posrednicima koji djeluju u fazi koja prethodi finalnoj prodaji na malo jer se radi o uslugama koje tim gospodarskim subjektima osiguravaju sudjelovanje u zadnjem dijelu komercijalizacije navedenog proizvoda.

               30

               Stoga je u biti žalbeno vijeće ispravno smatralo da relevantnu javnost čine stručnjaci koji se jedini mogu koristiti kako uslugama iz razreda 35 koje su obuhvaćene prijavljenim žigom i koje su predmet glavnog postupka tako i uslugama iz razreda 39 koje su obuhvaćene ranijim žigom i također su predmet glavnog postupka.

               31

               U tim je okolnostima, kada je riječ o uslugama iz razreda 35 i 39, potrebno potvrditi definiciju relevantne javnosti koju je žalbeno vijeće dalo u točki 15. pobijane odluke.

         O usporedbi usluga

               32

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, za ocjenu sličnosti između predmetnih proizvoda ili usluga valja uzeti u obzir sve relevantne čimbenike koji su svojstveni za njihov međusobni odnos. Ti čimbenici osobito uključuju njihovu prirodu, namjenu, upotrebu te njihovu konkurentnost ili komplementarnost. Mogu se uzeti u obzir i drugi čimbenici kao što su kanali isporuke predmetnih proizvoda [vidjeti presudu Općeg suda od 11. srpnja 2007., El Corte Inglés/OHIM – Bolaños Sabri (PiraÑAM diseño original Juan Bolaños), T-443/05, Zb., str. II-2579., t. 37. i navedenu sudsku praksu].

               33

               Komplementarni proizvodi i usluge su oni između kojih postoji uska veza u smislu da je jedan od njih neophodan ili važan za upotrebu drugog tako da potrošači mogu vjerovati da isto poduzeće proizvodi te proizvode ili pruža te usluge. Iz toga slijedi da ne postoji komplementarna veza između, s jedne strane, proizvoda ili usluga koji su potrebni za funkcioniranje gospodarskog poduzeća i, s druge strane, proizvoda i usluga koje to poduzeće proizvodi ili pruža. Stoga usluge koje su namijenjene različitim kategorijama potrošača ne mogu biti komplementarne (vidjeti presudu easyHotel, navedenu u točki 22. ove presude, t. 57. i 58. i navedenu sudsku praksu).

               34

               Kada je riječ o odlukama OHIM‑a na koje se pozivaju stranke, isto tako valja podsjetiti da je OHIM dužan izvršavati svoju nadležnost u skladu s općim načelima prava Unije. Iako, imajući u vidu načelo jednakog postupanja i pravo na dobru upravu, OHIM mora uzeti u obzir odluke donesene po sličnim prijavama i s osobitom pažnjom preispitati treba li odlučiti na isti način, primjena tih načela treba, međutim, biti u skladu s načelom zakonitosti. Uostalom, iz razloga pravne sigurnosti i, točnije, dobre uprave ispitivanje svih prijava za registraciju mora biti potpuno i cjelovito ne bi li se izbjegla nevaljana registracija žigova. Stoga takvo ispitivanje treba provoditi u svakom konkretnom slučaju. Naime, registracija znaka kao žiga ovisi o specifičnim kriterijima primjenjivima u okviru činjeničnih okolnosti predmetnog slučaja koji služe tomu da se provjeri sadrži li predmetni znak razlog za odbijanje (vidjeti u tom smislu presudu Suda od 10. ožujka 2011., Agencja Wydawnicza Technopol/OHIM, C-51/10 P, Zb., str. I-1541., t. 73. do 77.).

               35

               Kada je riječ o nacionalnim odlukama na koje se pozivaju stranke, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da registracije koje su već izvršene u državama članicama nisu ništa drugo nego elementi koji se samo mogu uzeti u obzir, a da pritom nisu odlučujući, u svrhu registracije žiga Zajednice (presude Općeg suda od 16. veljače 2000., Procter & Gamble/OHIM (Forme d’un savon), T-122/99, Zb., str. II-265., t. 61., i od 19. rujna 2001., Henkel/OHIM (Tablette ronde rouge et blanc), T-337/99, Zb., str. II-2597., t. 58.).

               36

               U svjetlu tih razmatranja valja usporediti „usluge prodaje na veliko i prodaje na malo hrane, svježeg voća i povrća, alkoholnih i bezalkoholnih pića, sirupa, šumećih tableta i drugih proizvoda za pripremu napitaka, usluge prodaje hrane i pića poštom (osim prijevoza) ili putem Interneta“ iz razreda 35 koje su obuhvaćene prijavljenim žigom s „uslugama isporuke prehrambenih proizvoda za osnovnu uporabu, kolača i slastica, sladoleda, prethodno pripremljene hrane“ iz razreda 39 koje su obuhvaćene ranijim žigom.

         O sličnosti između proizvoda na koje se odnose predmetne usluge

               37

               Tužitelj ističe da proizvodi koji su obuhvaćeni dotičnim uslugama u predmetnom slučaju, odnosno pića i prehrambeni proizvodi, nisu dovoljno slični da bi se mogla uspostaviti sličnost između usluga prodaje na veliko te prodaje na malo pića i usluga isporuke prehrambenih proizvoda. Prema mišljenju tužitelja, zbog same svoje naravi pića i prehrambeni proizvodi podliježu različitim načinima isporuke, komercijalizacije i potrošnje.

               38

               Stranke su se na raspravi suglasile s tumačenjem sukladno kojem valja usporediti kako proizvode koji su obuhvaćeni predmetnim uslugama tako i same te usluge.

               39

               U tom je smislu žalbeno vijeće u točkama 26. i 27. pobijane odluke ispravno ustvrdilo da su proizvodi na koje se odnose „usluge prodaje na veliko i prodaje na malo hrane, svježeg voća i povrća, alkoholnih i bezalkoholnih pića, sirupa, šumećih tableta i drugih proizvoda za pripremu napitaka, usluge prodaje hrane i pića poštom (osim prijevoza) ili putem Interneta“ na koje se odnosi prijavljeni žig istovjetni ili vrlo slični „prehrambenim proizvodima za osnovnu uporabu“ na koje se odnosi raniji žig. Naime, pića i namirnice imaju istu narav i svrhu u tom smislu da su namijenjeni ljudskoj potrošnji. Osim toga ti proizvodi mogu biti proizvedeni od strane istih poduzeća, općenito se prodaju na istim prodajnim mjestima, a često ih se i konzumira zajedno.

               40

               U tim je okolnostima potrebno odbiti argumente tužitelja kojima on osporava postojanje sličnosti između spornih usluga zbog nepostojanja dovoljne sličnosti između proizvoda koji su njima obuhvaćeni.

         O definiciji usluga isporuke i usluga prodaje na veliko

               41

               Tužitelj tvrdi da je žalbeno vijeće pogrešno odlučilo da su predmetne usluge iz razreda 35 istovjetne ili slične uslugama iz razreda 39 koje su obuhvaćene ranijim žigom. Ono je svoje obrazloženje temeljilo na pogrešnom tumačenju riječi „isporuka“, čiji se smisao trebao izvesti iz Nicanske klasifikacije. Intervenijent je riječ „isporuka“ tumačio tako da je namjerno izabrao prijaviti raniji žig za usluge osobito iz razreda 39. Stoga se pojam „isporuka“ odnosi samo na usluge utovara, dostave, skladištenja i prijevoza.

               42

               Kada je, s jedne strane, riječ o definiciji usluga isporuke i prodaje na veliko, potrebno je odbiti argument tužitelja o razumijevanju riječi „isporuka“ i izraza „prodaja na veliko“ u svakodnevnom govoru. Naime, potonji ne precizira na koji način definicije tih pojmova koje on ističe otklanjanju istovjetnost predmetnih usluga.

               43

               Kada je, s druge strane, riječ o navodnom odlučujućem karakteru Nicanske klasifikacije u odnosu na definiciju usluga, valja podsjetiti da je, u skladu s člankom 2. stavkom 4. Uredbe Komisije (EZ) br. 2868/95 od 13. prosinca 1995. o provedbi Uredbe Vijeća (EZ) br. 40/94 o žigu Zajednice (SL L 303, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 84.), kako je izmijenjena i dopunjena, ta klasifikacija sastavljena isključivo u administrativne svrhe. Stoga ta klasifikacija sama za sebe ne može određivati narav i značajke dotičnih usluga u predmetnom slučaju.

               44

               U tim se okolnostima ne može prihvatiti definicija pojma isporuke koju ističe tužitelj, a koja se temelji na formulaciji iz razreda 39. Osim toga, u napomeni s objašnjenjem o razredu 39 koju on navodi usluge koje su obuhvaćene tim razredom nisu nabrojene taksativno.

         O navodnom nepostojanju sličnosti između usluga isporuke i usluga prodaje na veliko

               45

               Prema mišljenju tužitelja, usluge prodaje na veliko razlikuju se od usluga isporuke. S obzirom na odluku OHIM‑a i napomene s objašnjenjem za razrede 35 i 39 Nicanske klasifikacije, te dvije kategorije usluga nisu slične ni po svojoj prirodi niti po svojim ciljevima te se ne mogu smatrati komplementarnima u odnosu na relevantnu javnost. Usto, za razliku od usluga isporuke usluge prodaje na veliko i prodaje na malo ne obuhvaćaju prijevoz robe.

               46

               U tom smislu iz članka 2. stavka 4. Uredbe br. 2868/95 (vidjeti točku 43. ove presude) također proizlazi da se usluge ne mogu smatrati različitima samo zato što se nalaze u različitim razredima Nicanske klasifikacije. Ovo pravilo podupire sudska praksa prema kojoj se, za valjanu usporedbu i zaključak o postojanju ili nepostojanju sličnosti između proizvoda ili usluga, ti proizvodi ili usluge ne moraju nužno nalaziti u istom razredu, odnosno u istoj kategoriji unutar dotičnog razreda (vidjeti presudu Općeg suda od 14. prosinca 2006., Gagliardi/OHIM – Norma Lebensmittelfilialbetrieb (MANŪ MANU MANU), T‑392/04, t. 77. i navedenu sudsku praksu). Stoga valja odbiti tužiteljev argument o namjernom izboru intervenijenta da raniji žig prijavi samo za usluge iz razreda 39.

               47

               Osim toga, valja ustvrditi da usluge isporuke i usluge prodaje na veliko omogućuju komercijalizaciju proizvoda te imaju funkciju posrednika između proizvodnje proizvoda i njegove krajnje potrošnje. Te dvije kategorije usluga sudjeluju u ostvarenju istoga krajnjeg cilja, a to je prodaja krajnjem potrošaču.

               48

               S obzirom na sudsku praksu navedenu u točki 33. ove presude također valja istaknuti usku vezu koja postoji između tih dviju kategorija usluga s obzirom na to da se trgovac na veliko može koristiti uslugama isporuke te da se isporučitelj isto tako može koristiti uslugama prodaje na veliko. Nadalje, trgovac na veliko može nuditi usluge isporuke kao što i prodaja na veliko može biti obuhvaćena uslugama koje nudi isporučitelj.

               49

               Kada je riječ o navodu tužitelja sukladno kojem isporuka nije karakteristična za usluge prodaje na veliko, on sam po sebi, pod pretpostavkom da je osnovan, ne može isključiti sličnost između dviju kategorija usluga.

               50

               Ostali argumenti koje tužitelj ističe temelje se na pogrešnoj pretpostavci da usluge isporuke obuhvaćaju samo usluge prijevoza i dostave. Međutim, te usluge čine tek dio djelatnosti koje su obuhvaćene uslugama isporuke.

               51

               Iz prethodno navedenog proizlazi da je žalbeno vijeće u točki 27. pobijane odluke ispravno utvrdilo postojanje sličnosti između usluga prodaje na veliko koje su obuhvaćene prijavljenim žigom i usluga isporuke koje su obuhvaćene ranijim žigom s obzirom na to da su proizvodi na koje se odnose te usluge isti ili vrlo slični.

         O navodnom nepostojanju sličnosti između usluga isporuke i usluga prodaje na malo

               52

               Tužitelj tvrdi da je žalbeno vijeće u ovom slučaju pogrešno usporedilo predmetne usluge jer ih je usporedio iz perspektive proizvođača, dok su usluge prodaje na malo usmjerene krajnjim potrošačima. On isto tako tvrdi da su te dvije kategorije usluga različite, kako po svojoj naravi tako i po svome cilju te da nisu komplementarne ni iz perspektive proizvođača niti iz perspektive krajnjeg potrošača. Osim toga, trgovci na malo ne nude usluge dostave trećima.

               53

               U tom smislu iz točke 21. ove presude proizlazi da vjerojatnost dovođenja u zabludu treba ocjenjivati općenito, u skladu sa stajalištem koje o predmetnim uslugama ima relevantna javnost. Osim toga u točkama 26. do 31. ove presude utvrđeno je da relevantnu javnost čine stručnjaci. Stoga žalbeno vijeće nije napravilo pogrešku u ocjeni kada se nije stavilo na mjesto krajnjih potrošača.

               54

               Kada je riječ o navodnoj različitosti ciljeva usluga prodaje na malo i isporuke, valja upozoriti da one dijele isti krajnji cilj, a to je prodaja krajnjem potrošaču. Kako je žalbeno vijeće ispravno ustvrdilo u točki 28. pobijane odluke, namjena tih dviju kategorija usluga jest dostava proizvoda krajnjem potrošaču. Ta ocjena nije u neskladu sa sudskom praksom prema kojoj je cilj prodaje na malo prodaja proizvoda potrošačima koja, osim pravnog posla prodaje, uključuje i svaku djelatnost trgovca koja je namijenjena poticanju potrošača na sklapanje tog posla i prema kojoj se takva djelatnost osobito sastoji u odabiru proizvoda za prodaju te ponudi potrošaču različitih usluga koje ga navode da sklopi navedeni posao s predmetnim trgovcem radije nego s konkurencijom (vidjeti presudu Suda od 7. srpnja 2005., Praktiker Bau- und Heimwerkermärkte, C-418/02, Zb., str. I-5873., t. 34., presudu Općeg suda od 15. veljače 2011., Yorma’s/OHIM – Norma Lebensmittelfilialbetrieb (YORMA’S), T‑213/09, t. 33. i navedenu sudsku praksu).

               55

               U svakom slučaju, kao što je intervenijent ispravno istaknuo na raspravi, tužitelj ne može svoj argument temeljiti na točki 34. presude Praktiker Bau- und Heimwerkermärkte, navedenoj u točki 54. ove presude. Naime, ta sudska praksa ulazi u jasno ograničeni kontekst zahtjeva za prethodnu odluku Bundespatentgerichta (Savezni sud za patente) kojim je taj Sudu uputio pitanje o tome predstavlja li prodaja na malo robe uslugu u smislu članka 2. Prve direktive Vijeća 89/104/EEZ od 21. prosinca 1988. o usklađivanju zakonodavstava država članica o žigovima (SL 1989, L 40, str. 1.). Međutim tumačenje koje je Sud usvojio u tom predmetu ne predstavlja iscrpnu i opće primjenjivu definiciju pojma usluge prodaje na malo.

               56

               S obzirom na sudsku praksu navedenu u točki 33. ove presude, treba prihvatiti ocjenu žalbenog vijeća sukladno kojoj su usluge prodaje na malo i usluge isporuke komplementarne. Naime, pružatelji usluga prodaje na malo u pravilu ovise o uslugama isporučitelja koji osiguravaju njihovu djelatnost osobito usmjeravajući proizvode prema njihovim prodajnim mjestima. Nadalje, s obzirom da djelatnosti isporuke i prodaje na malo imaju isti cilj i odvijaju se u relativno kasnoj fazi procesa komercijalizacije, moguće je da relevantna javnost vjeruje da isto poduzeće osigurava te usluge.

               57

               U tim je okolnostima žalbeno vijeće u točki 28. pobijane odluke ispravno ustvrdilo da su usluge isporuke i usluge prodaje na malo slične kada je riječ o proizvodima koji su isti ili vrlo slični.

         O usporedbi znakova

               58

               Žalbeno vijeće je ispravno smatralo da suprotstavljeni žigovi imaju nizak stupanj vizualne sličnosti, ali da su fonetički i konceptualno istovjetni, što stranke uostalom nisu ni osporavale.

         O vjerojatnosti dovođenja u zabludu

               59

               U predmetnom slučaju valja poduprijeti ocjenu žalbenog vijeća koje je u točki 42. pobijane odluke smatralo da je razlikovni karakter ranijeg žiga općenito vrlo slab, što stranke uostalom nisu ni osporavale.

               60

               Stoga u okviru opće ocjene vjerojatnosti dovođenja u zabludu valja podsjetiti na sličnost predmetnih usluga, slabu vizualnu sličnost suprotstavljenih znakova, na njihovu fonetičku i konceptualnu istovjetnost te na slab razlikovni karakter ranijeg žiga. U tim je okolnostima žalbeno vijeće ispravno utvrdilo postojanje vjerojatnosti dovođenja u zabludu kod relevantne javnosti

               61

               Iz svega prethodno navedenog proizlazi da jedini tužbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.

               62

               Stoga valja odbiti tužbu u cijelosti.

         Troškovi

               63

               U skladu s člankom 87. stavkom 2. Poslovnika Općeg suda, svakoj stranci koja ne uspije u postupku nalaže se snošenje troškova, ako je postavljen takav zahtjev. Budući da je tužitelj izgubio spor, treba mu se naložiti snošenje troškova, sukladno zahtjevu OHIM‑a i intervenijenta.

               Slijedom navedenoga,
               OPĆI SUD (šesto vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Tužba se odbija.

                           2.

                           Basic AG Lebensmittelhandelu nalaže se snošenje troškova.

                           Frimodt Nielsen

                           Dehousse

                           Collins

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 26. lipnja 2014.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


title: Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 24. studenoga 2015.#riha WeserGold Getränke GmbH & Co. KG (prije Wesergold Getränkeindustrie GmbH & Co. KG) protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Zajednice WESTERN GOLD – Raniji nacionalni verbalni žigovi, raniji verbalni žig Zajednice i raniji međunarodni verbalni žig WeserGold, Wesergold i WESERGOLD – Relativni razlog za odbijanje – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Odluka o žalbi – Članak 64. stavak 1. Uredbe br. 207/2009 – Obveza obrazlaganja – Pravo na saslušanje – Članak 75. Uredbe br. 207/2009.#Predmet T-278/10 RENV.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu T‑278/10 RENV,
            riha WeserGold Getränke GmbH & Co. KG (prije Wesergold Getränkeindustrie GmbH & Co. KG), sa sjedištem u Rintelnu (Njemačka), koji zastupaju T. Melchert, P. Goldenbaum i I. Rohr, avocats ,
            tužitelj,
            protiv
            Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM),  koji je zastupao A. Pohlmann, a zatim S. Hanne, u svojstvu agenata,
            tuženika,
            a druga stranka u postupku pred žalbenim vijećem, intervenijent pred Općim sudom, jest:
            Lidl Stiftung & Co. KG,  sa sjedištem u Neckarsulmu (Njemačka), koji zastupaju A. Marx i M. Wolter, avocats ,
            povodom tužbe podnesene protiv odluke prvog žalbenog vijeća OHIM‑a od 24. ožujka 2010. (predmet R 770/2009‑1), koja se odnosi na postupak povodom prigovora između društava Wesergold Getränkeindustrie GmbH & Co. KG i Lidl Stiftung & Co. KG,
            OPĆI SUD (drugo vijeće),
            u sastavu: M. E. Martins Ribeiro (izvjestiteljica), predsjednica, S. Gervasoni i L. Madise, suci,
            tajnik: J. Weychert, administratorica,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 15. travnja 2015.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            Okolnosti spora
            1. Lidl Stiftung & Co, intervenijent, podnio je 23. kolovoza 2006. prijavu za registraciju žiga Zajednice Uredu za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM), u skladu s Uredbom Vijeća (EZ) br. 40/94 od 20. prosinca 1993. o žigu Zajednice (SL 1994., L 11, str. 1.), kako je izmijenjena (zamijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Zajednice (SL L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.)).
            2. Žig za koji je zatražena registracija je verbalni znak WESTERN GOLD.
            3. Proizvodi za koje je zatražena registracija pripadaju razredu 33. Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga radi registracije žigova od 15. lipnja 1957., kako je revidiran i izmijenjen, a odgovaraju sljedećem opisu: „jaka alkoholna pića, naročito viski“.
            4. Prijava žiga Zajednice objavljena je u Glasniku žigova Zajednice br. 3/2007 od 22. siječnja 2007.
            5. Dana 14. ožujka 2007. Wesergold Getränkeindustrie GmbH & Co. KG, čiji je pravni sljednik tužitelj, društvo riha WeserGold Getränke GmbH & Co. KG, podnio je na temelju članka 42. Uredbe br. 40/94 (koji je postao članak 41. Uredbe br. 207/2009) prigovor protiv registracije žiga za koji je podnesena prijava za proizvode navedene u točki 3. ove presude.
            6. Taj prigovor temeljio se na različitim ranijim žigovima.
            7. Prvi raniji žig na koji se pozivalo bio je verbalni žig Zajednice WeserGold, podnesen 3. siječnja 2003. i registriran 2. ožujka 2005. pod brojem 2994739, za proizvode iz razreda 29., 31. i 32. koji odgovaraju, za svaki od tih razreda, sljedećem opisu:
            – razred 29.: „konzervirano, sušeno i kuhano voće i povrće; želei, džemovi, kompoti; mliječni proizvodi, osobito pića na bazi jogurta koja se pretežno sastoje od jogurta, ali također i od voćnog soka ili povrća“;
            – razred 31.: „svježe voće“;
            – razred 32.: „mineralne i gazirane vode; ostala bezalkoholna pića, osobito limunade, gazirana pića i kola pića; voćni sok, pića na bazi voća, povrtni sok i pića na bazi povrća; sirupi i drugi pripravci za pripremu pića“.
            8. Drugi raniji žig na koji se pozivalo bio je njemački verbalni žig WeserGold, podnesen 26. studenoga 2002. i registriran 27. veljače 2003. pod brojem 30257995, za proizvode iz razreda 29., 31. i 32. koji odgovaraju, za svaki od tih razreda, sljedećem opisu:
            – razred 29.: „konzervirano, sušeno i kuhano voće i povrće; želei, džemovi, kompoti; mliječni proizvodi, osobito pića na bazi jogurta koja se pretežno sastoje od jogurta, ali također i od voćnog soka ili povrća“;
            – razred 31.: „svježe voće“;
            – razred 32.: „mineralne i gazirane vode; ostala bezalkoholna pića, osobito limunade, gazirana pića i kola pića; voćni sok, pića na bazi voća, povrtni sok i pića na bazi povrća; sirupi i drugi pripravci za pripremu pića“.
            9. Treći raniji žig na koji se pozivalo bio je međunarodni verbalni žig br. 801149 Wesergold, podnesen 13. ožujka 2003., koji je proizvodio učinke u Češkoj, Danskoj, Španjolskoj, Francuskoj, Italiji, Mađarskoj, Austriji, Poljskoj, Portugalu, Sloveniji, Švedskoj, Ujedinjenoj Kraljevini i zemljama Beneluksa, za proizvode iz razreda 29., 31. i 32. koji odgovaraju, za svaki od tih razreda, sljedećem opisu:
            – razred 29.: „konzervirano, sušeno i kuhano voće i povrće; želei, džemovi, kompoti; mliječni proizvodi, osobito pića na bazi jogurta koja se pretežno sastoje od jogurta, ali također i od voćnog soka ili povrća“;
            – razred 31.: „svježe voće“;
            – razred 32.: „mineralne i gazirane vode; ostala bezalkoholna pića, osobito limunade, gazirana pića i kola pića; voćni sok, pića na bazi voća, povrtni sok i pića na bazi povrća; sirupi i drugi pripravci za pripremu pića“.
            10. Četvrti raniji žig na koji se pozivalo bio je njemački verbalni žig WESERGOLD, podnesen 12. lipnja 1970. i registriran 16. veljače 1973. pod brojem 902472, produžen 13. lipnja 2000., za proizvode iz razreda 32. koji odgovaraju sljedećem opisu: „jabukovača, limunade, mineralne vode, pića od povrtnog soka, voćni sok“.
            11. Peti raniji žig na koji se pozivalo bio je poljski verbalni žig WESERGOLD, podnesen 26. lipnja 1996. i registriran 11. svibnja 1999. pod brojem 161413, za proizvode iz razreda 32. koji odgovaraju sljedećem opisu: „mineralne i izvorske vode; stolne vode, bezalkoholna pića; voćni sokovi, voćni nektari, voćni sirupi, povrtni sokovi, povrtni nektari, osvježavajuća pića, pića na bazi voćnog soka, limunade, gazirana pića, mineralna pića, ledeni čajevi, mineralne aromatizirane vode, mineralne vode s dodatkom voćnog soka – sva spomenuta pića kao dijetetski pripravci za nemedicinske svrhe“.
            12. U potporu prigovoru naveden je razlog iz članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 40/94 (koji je postao članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe br. 207/2009).
            13. Dana 11. lipnja 2009. Odjel za prigovore usvojio je prigovor i odbio prijavu za registraciju žiga Zajednice. Radi ekonomičnosti postupka Odjel za prigovore ograničio je svoje ispitivanje prigovora na raniji verbalni žig Zajednice za koji nije bio zatražen dokaz o stvarnoj uporabi.
            14. Intervenijent je 13. srpnja 2009. na temelju članaka 58. do 64. Uredbe br. 207/2009 podnio žalbu OHIM‑u protiv odluke Odjela za prigovore.
            15. Odlukom od 24. ožujka 2010. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) prvo žalbeno vijeće OHIM‑a usvojilo je žalbu i ukinulo odluku Odjela za prigovore. Smatralo je da se relevantna javnost sastoji od šire javnosti Europske unije. Prema tom vijeću, proizvodi iz razreda 33. obuhvaćeni žigom za koji je podnesena prijava, to jest „jaka alkoholna pića, naročito viski“ nisu slični proizvodima iz razreda 29. i 31. obuhvaćenima ranijim žigovima (točke 20. i 21. pobijane odluke). Postoji nizak stupanj sličnosti između proizvoda iz razreda 33. obuhvaćenih žigom za koji je podnesena prijava i proizvoda iz razreda 32. obuhvaćenih ranijim žigovima (točke 22. do 28. pobijane odluke). Suprotstavljeni žigovi imaju srednji stupanj sličnosti u vizualnom (točka 33. pobijane odluke) i fonetskom (točka 34. pobijane odluke) pogledu, ali su konceptualno različiti (točke 35. do 37. pobijane odluke). U pogledu razlikovnoga karaktera ranijih žigova, žalbeno vijeće u biti je ocijenilo da je on nešto niži od prosjeka zbog postojanja riječi „gold“ koja ima slab razlikovni karakter (točke 38. do 40. pobijane odluke). Zaključno, navelo je da je na temelju razmatranja svih okolnosti slučaja u okviru ocjene vjerojatnosti dovođenja u zabludu došlo do zaključka da u odnosu na suprotstavljene žigove ona ne postoji (točke 41. do 47. pobijane odluke).
            Postupak pred Općim sudom i Sudom
            16. Tužitelj je 21. lipnja 2010. tajništvu Općeg suda podnio tužbu protiv pobijane odluke zbog povrede članka 8. stavka 1. točke (b), članka 64., druge rečenice članka 75. i, podredno, prve rečenice članka 75. Uredbe br. 207/2009.
            17. Opći je sud na raspravi održanoj 27. lipnja 2012. saslušao izlaganja stranaka i njihove odgovore na pitanja koja im je usmeno postavio.
            18. Presudom od 21. rujna 2012., Wesergold Getränkeindustrie/OHIM – Lidl Stiftung (WESTERN GOLD) (T‑278/10, Zb., u daljnjem tekstu: presuda Općeg suda, EU:T:2012:459) Opći je sud poništio pobijanu odluku i naložio OHIM‑u snošenje vlastitih troškova i onih tužitelja, dok je intervenijent snosio vlastite troškove.
            19. Opći sud je tako odlučio nakon što je ispitao prvi tužbeni razlog, koji se temeljio na povredi članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009, a da nije zauzeo stajalište o ostala tri tužbena razloga koja je tužitelj istaknuo. Nakon što je u točki 58. svoje presude utvrdio da su suprotstavljeni znakovi s obzirom na postojanje znatnih konceptualnih razlika općenito različiti, unatoč svojim sličnostima u vizualnom i fonetskom pogledu, Opći sud je žalbenom vijeću u točkama 72., 82. i 83. spomenute presude prigovorio, kao prvo, da je smatralo da se tužitelj nije pozvao na razlikovni karakter stečen uporabom ranijih žigova, zatim, da je zbog takve pogreške propustilo ispitati potencijalno važan čimbenik u okviru opće ocjene postojanja vjerojatnosti dovođenja u zabludu u pogledu žiga za koji je podnesena prijava i ranijih žigova i, konačno, da je takvim propustom počinio bitnu povredu postupovnih odredbi zbog koje se pobijana odluka mora poništiti.
            20. OHIM je 4. prosinca 2012. tajništvu Suda podnio žalbu protiv presude Općeg suda, kojom je od Suda zatražio da ukine tu presudu.
            21. Sud je presudom od 23. siječnja 2014., OHIM/riha WeserGold Getränke (C‑558/12 P, Zb., u daljnjem tekstu: presuda povodom žalbe, EU:C:2014:22) ukinuo presudu Općeg suda.
            22. Sud je utvrdio da je presuda Općeg suda zahvaćena pogreškom koja se tiče prava u odnosu na tumačenje članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009, s obzirom na to da je Opći sud pogrešno smatrao da je to što žalbeno vijeće nije provelo analizu razlikovnoga karaktera stečenog uporabom ranijih žigova moralo imati za posljedicu ništavost pobijane odluke. Sud je u točki 48. presude povodom žalbe presudio da ispitivanje tog čimbenika od strane žalbenog vijeća nije relevantno u svrhu ocjene postojanja vjerojatnosti dovođenja u zabludu u pogledu suprotstavljenih žigova, s obzirom na to da je Opći sud već prethodno utvrdio da su predmetni žigovi općenito različiti, tako da je bila isključena svaka vjerojatnost dovođenja u zabludu i eventualno postojanje razlikovnoga karaktera stečenog uporabom ranijih žigova ne može nadomjestiti nepostojanje sličnosti među tim žigovima.
            23. Sud je u točki 61. presude povodom žalbe utvrdio:
            „S obzirom na to da je Opći sud ispitao samo prvi od četiriju tužbenih razloga koja je u prilog svojoj tužbi iznio riha WeserGold Getränke, Sud smatra da stanje postupka ne dopušta da konačno odluči o sporu. Shodno tomu, predmet valja vratiti na ponovno odlučivanje Općem sudu.“
            24. Slijedom presude povodom žalbe i sukladno članku 118. stavku 1. Poslovnika Općeg suda od 2. svibnja 1991., predmet je dodijeljen drugom vijeću Općeg suda.
            Postupak i zahtjevi stranaka nakon vraćanja na ponovno odlučivanje
            25. Stranke su bile pozvane iznijeti svoja očitovanja sukladno članku 119. stavku 1. Poslovnika od 2. svibnja 1991. Tužitelj, OHIM i intervenijent u predviđenim su rokovima, to jest 1. travnja te 8. i 14. svibnja 2014., podnijeli svoja očitovanja.
            26. Tužitelj u svojim očitavanjima od Općeg suda zahtijeva da:
            – poništi pobijanu odluku;
            – naloži OHIM‑u ili intervenijentu snošenje troškova, uključujući one koji su nastali u postupku pred Sudom.
            27. OHIM i intervenijent u svojim očitovanjima od Općeg suda zahtijevaju da:
            – odbije tužbu;
            – naloži tužitelju snošenje troškova koji su nastali u postupku pred Općim sudom (T‑278/10 i T‑278/10 RENV) kao i onih koji su nastali u postupku pred Sudom (C‑558/12 P).
            Pravo
            28. Tužitelj u prilog svojoj tužbi ističe četiri tužbena razloga koja se temelje na povredi, kao prvo, članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009, kao drugo, njezina članka 64., kao treće, druge rečenice njezina članka 75. i, kao četvrto, prve rečenice njezina članka 75.
            Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009
            29. Tužitelj iz presude povodom žalbe zaključuje da se argument utemeljen na razlikovnom karakteru stečenom uporabom i utjecaj tog razlikovnoga karaktera trebaju ocijeniti u okviru ispitivanja vizualnih, fonetskih i konceptualnih sličnosti suprotstavljenih znakova, tako da je na Općem sudu da provede takvo ispitivanje, razmatrajući razlikovni karakter stečen uporabom ranijih žigova, i da odluči o tužbi u cijelosti, koja obuhvaća četiri tužbena razloga, pri čemu on nije ni na koji način vezan presudom Općeg suda.
            30. U tom smislu, tužitelj najprije ističe da suprotstavljeni znakovi imaju srednji stupanj sličnosti, što su utvrdili i žalbeno vijeće i Opći sud u svojoj presudi. Nadalje, tužitelj smatra da postojanje konceptualne različitosti između dvaju znakova ne može neutralizirati vizualne i fonetske sličnosti koje su utvrđene. Naposljetku, tužitelj dovodi u pitanje ispitivanje u vezi sa sličnošću predmetnih proizvoda i analizu postojanja vjerojatnosti dovođenja u zabludu i razlikovnog karaktera ranijih žigova.
            31. U tom pogledu treba utvrditi da iz samog sadržaja presude Općeg suda slijedi da je taj sud – kao što to pravilno ističu i OHIM i intervenijent – u točki 58. svoje presude došao do zaključka da su „znakovi općenito različiti, unatoč svojim sličnostima u vizualnom i fonetskom pogledu“.
            32. Osim toga, iz presude povodom žalbe proizlazi da je Sud ukinuo presudu Općeg suda samo zato što je taj sud, bez obzira na to što među suprotstavljenim znakovima ne postoji sličnost, žalbenom vijeću prigovorio da nije ispitalo postojanje razlikovnoga karaktera stečenog uporabom ranijih žigova, iako je, s obzirom na to da su žigovi općenito različiti, bila isključena svaka vjerojatnost dovođenja u zabludu. Slijedi da kriterij postojanja razlikovnoga karaktera stečenog uporabom ranijih žigova treba razmotriti samo ako se prethodno utvrdi sličnost između spomenutih znakova i sličnost između predmetnih proizvoda i usluga, i to samo u okviru ispitivanja postojanja vjerojatnosti dovođenja u zabludu.
            33. Naime, u točkama 48. do 50. presude povodom žalbe navedeno je kako slijedi:
            „ 48.	Smatrajući kako činjenica da žalbeno vijeće nije provelo analizu razlikovnoga karaktera stečenog uporabom ranijih žigova povlači za sobom ništavost sporne odluke, Opći sud zahtijevao je od žalbenog vijeća da ispita nevažan čimbenik u ocjeni vjerojatnosti dovođenja u zabludu u pogledu suprotstavljenih žigova u smislu članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009. S obzirom na to da je već prije utvrdio da su predmetni žigovi općenito različiti, nije postojala vjerojatnost dovođenja u zabludu i eventualno postojanje razlikovnoga karaktera stečenog uporabom ranijih žigova nije moglo nadomjestiti nepostojanje sličnosti među tim žigovima.
            49. U takvim okolnostima OHIM ispravno tvrdi da pobijana presuda sadrži pogrešku u pravu pri tumačenju članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009.
            50. Iz svega navedenog proizlazi, a da nije potrebno ispitati druga dva žalbena razloga, da pobijanu presudu treba ukinuti, s obzirom na to da je u njoj Opći sud smatrao da je žalbeno vijeće trebalo ispitati razlikovni karakter stečen uporabom ranijih žigova i da je zbog toga poništio spornu odluku, dok je sam prije toga utvrdio da suprotstavljeni žigovi nisu slični.“
            34. Budući da je Opći sud utvrdio da suprotstavljeni znakovi nisu slični i da stoga jedna od pretpostavki primjene članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009 nije ispunjena, svaka vjerojatnost dovođenja u zabludu bila je isključena, kao što to proizlazi iz točke 48. presude povodom žalbe.
            35. Tužitelj stoga ne može pobijati, kao što pokušava učiniti, analizu sličnosti između suprotstavljenih znakova koju je Opći sud obavio u svojoj presudi ni rezultat do kojeg je on došao, a koji ni na koji način nisu bili dovedeni u pitanje u presudi povodom žalbe.
            36. Naime, iako se u izreci presude povodom žalbe proglašava i presuđuje da se presuda Općeg suda ukida bez navođenja dosega tog ukidanja, to ne mijenja činjenicu da se izreka presude povodom žalbe mora tumačiti u vezi s obrazloženjem iz te presude.
            37. Prema ustaljenoj sudskoj praksi, kako bi postupila u skladu s presudom i u potpunosti je provela, institucija je dužna poštovati ne samo izreku presude već i obrazloženje koje je do nje dovelo i koje predstavlja njezinu nužnu potporu, u smislu da je neophodno za određivanje točnog značenja onoga što je odlučeno u izreci. Naime, tim se obrazloženjem, s jedne strane, točno određuje odredba koja se smatra nezakonitom i, s druge strane, iznose točni razlozi nezakonitosti utvrđene u izreci te ih institucija o kojoj je riječ mora uzeti u obzir prilikom nadomještanja poništenog akta (presuda od 26. travnja 1998., Asteris i dr./Komisija, 97/86, 99/86, 193/86 i 215/86, Zb., EU:C:1988:199, t. 27.; vidjeti također u tom smislu presude od 15. svibnja 1997., TWD/Komisija, C‑355/95 P, Zb, EU:C:1997:241, t. 21. i od 7. listopada 1999., Irish Sugar/Komisija, T 228/97, Zb., EU:T:1999:246, t. 17.).
            38. Valja podsjetiti da je Sud u točki 50. presude povodom žalbe pojasnio da „pobijanu presudu treba ukinuti, s obzirom na to da je u njoj Opći sud smatrao da je žalbeno vijeće trebalo ispitati razlikovni karakter stečen uporabom ranijih žigova i da je zbog toga poništio spornu odluku, iako je prije toga utvrdio da suprotstavljeni žigovi nisu slični“, što znači da Sud nije namjeravao dovesti u pitanje činjenična utvrđenja Općeg suda u vezi s analizom sličnosti između suprotstavljenih znakova, a koja je Sud uzeo kao polazišnu točku svojeg rasuđivanja.
            39. Budući da se taj razlog za ukidanje ne odnosi na spomenuta činjenična utvrđenja, ispitivanje prvog tužbenog razloga je dakle okončano zaključkom da je ispitivanje razlikovnoga karaktera stečenog uporabom ranijih žigova bilo bespredmetno, s obzirom na to da su suprotstavljeni znakovi različiti.
            40. To je bilo potvrđeno i u točki 48. presude povodom žalbe u kojoj je Sud istaknuo da „[s] obzirom na to da je [Opći sud] već prije utvrdio da su predmetni žigovi općenito različiti, nije postojala vjerojatnost dovođenja u zabludu i eventualno postojanje razlikovnoga karaktera stečenog uporabom ranijih žigova nije moglo nadomjestiti nepostojanje sličnosti među tim žigovima“.
            41. Međutim, tužitelj je u okviru postupka pred Sudom osporio analizu sličnosti suprotstavljenih znakova i osobito njihove razlike koje je utvrdio Opći sud, kao što proizlazi iz točke 38. presude povodom žalbe, u kojoj je Sud naveo da je tužitelj smatrao da prvi žalbeni razlog nije osnovan „jer je ocjena Općeg suda o nepostojanju sličnosti između predmetnih žigova privremeni zaključak koji tek treba [preispitati s obzirom na pitanje] razlikovnoga karaktera ranijih žigova“.
            42. Usvajanjem stajališta koje je zagovarao tužitelj i ukidanjem presude Općeg suda uz obrazloženje da nepostojanje sličnosti između suprotstavljenih žigova ima nužno za posljedicu nepostojanje vjerojatnosti dovođenja u zabludu, Sud je želio održati – implicitno, međutim nužno – analizu Općeg suda, u skladu s kojom su spomenuti znakovi različiti.
            43. Osim toga, dovođenje u pitanje analize sličnosti suprotstavljenih znakova u ovoj fazi, a da Sud nije istaknuo nikakvu pogrešku Općeg suda u vezi s tim, značilo bi, s jedne strane, da bi drugo vijeće Općeg suda postalo žalbena instanca u odnosu na njegovo prvo vijeće i, s druge strane, da bi presudi povodom žalbe bio oduzet njezin obvezujući učinak, s obzirom na to da ukidanje ne može imati širi opseg od onoga kako ga je utvrdio Sud i omogućiti preispitivanje činjeničnog stanja, što bi prouzročilo bespredmetnost obrazloženja na kojem se temelji presuda povodom žalbe.
            44. Iz presude povodom žalbe stoga slijedi da Opći sud u okviru ovog postupka mora, kao što proizlazi iz točke 61. presude povodom žalbe, ispitati drugi do četvrtog tužbenog razloga koji su pred njim istaknuti u prvom postupku.
            45. Slijedom navedenoga, prvi tužbeni razlog treba odbiti.
            Drugi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 64. Uredbe br. 207/2009
            46. Tužitelj žalbenom vijeću u biti prigovara da je povrijedilo članak 64. Uredbe br. 207/2009 jer je vjerojatnost dovođenja u zabludu ispitalo samo s obzirom na žig Zajednice registriran pod brojem 2994739. Smatra da je s obzirom na to da je Odjel za prigovore smatrao da postoji vjerojatnost dovođenja u zabludu u pogledu žiga Zajednice i žiga za koji je podnesena prijava i da je žalbeno vijeće naprotiv smatralo da ne postoji vjerojatnost dovođenja u zabludu, to vijeće trebalo ili vratiti predmet Odjelu za prigovore na ponovno odlučivanje ili ispitati postojanje vjerojatnosti dovođenja u zabludu s obzirom na sve ranije žigove, ali nije smjelo – što je napravilo – utvrditi da ne postoji vjerojatnost dovođenja u zabludu a da nije ocijenilo tu vjerojatnost s obzirom na sve ranije žigove, nego samo s obzirom na raniji žig Zajednice.
            47. U tom smislu, iz točke 16. pobijane odluke slijedi da se žalbeno vijeće pozvalo na „ranije žigove“ i „uobičajene potrošače Europske unije“, uzimajući u obzir činjenicu da su raniji žigovi bili, kao prvo, žig Zajednice i njemački žig (WeserGold, vidjeti točke 7. i 8. ove presude), kao drugo, međunarodni žig s učincima u Republici Češkoj, Danskoj, Španjolskoj, Francuskoj, Italiji, Mađarskoj, Austriji, Poljskoj, Portugalu, Sloveniji, Švedskoj, Ujedinjenoj Kraljevini i zemljama Beneluksa (Wesergold, vidjeti točku 9. ove presude) i, kao treće, njemački i poljski žig (WESERGOLD, vidjeti točke 10. i 11. ove presude).
            48. U točki 23. pobijane presude žalbeno vijeće se pozvalo, s jedne strane, na njemačke potrošače i, s druge strane, na potrošače drugih država članica.
            49. Žalbeno vijeće je analizom suprotstavljenih znakova obuhvatilo sve ranije žigove, čime je naglasilo činjenicu da se ispitivanje odnosilo na te žigove, a ne samo na raniji žig Zajednice, iako se poziva na raniji žig, a ne na ranije žigove.
            50. Naime, točka 31. pobijane odluke glasi kako slijedi:
            „Raniji žig kao i žig za koji je podnesena prijava verbalni su žigovi. Raniji žig sastoji se od jedne riječi koja sadržava devet slova napisanih nekad velikim slovima, a nekad malim, ili pak velikim slovima unutar riječi, odnosno ‚WeserGold‘, ,Wesergold‘ i ‚WESERGOLD‘.“
            51. U tim okolnostima žalbeno vijeće koristi izraz „raniji žig“ u svrhu određivanja svih ranijih žigova jer to proizlazi iz utvrđenja iz točke 32. pobijane odluke, koje uostalom valja potvrditi, prema kojem „naizmjenično korištenje malih i velikih slova (unutar riječi) ne utječe na usporedbu znakova, s obzirom na to da Opći sud načelno smatra da je verbalni žig kombinacija slova ili riječi napisanih tiskanim slovima u običnom fontu, bez posebnog grafičkog elementa“.
            52. Konačno, iz samog sadržaja točaka 33., 36., 39. i 40. pobijane odluke slijedi da se žalbeno vijeće zapravo pozivalo na „ranije žigove“, a ne samo na žig Zajednice, pri čemu je u točki 45. te odluke ponovno navelo da je u predmetnom slučaju riječ o žigovima WESTERN GOLD i WeserGold, WESERGOLD ili Wesergold.
            53. Iz svega prethodnoga slijedi da drugi tužbeni razlog treba u svakom slučaju odbiti.
            Treći tužbeni razlog, koji se temelji na povredi druge rečenice članka 75. Uredbe br. 207/2009
            54. Kao prvo, tužitelj u biti žalbenom vijeću prigovara da ga nije prethodno obavijestilo o tome da namjerava donijeti odluku o svim ranijim žigovima na kojima je također bio utemeljen prigovor protiv žiga za koji je podnesena prijava.
            55. Najprije valja utvrditi da je taj tužbeni razlog, prema kojem tužitelj nije bio obaviješten o tome da će žalbeno vijeće svoju odluku utemeljiti na svim ranijim žigovima, proturječan drugom tužbenom razlogu, prema kojem ispitivanje vjerojatnosti dovođenja u zabludu nije trebalo biti provedeno samo s obzirom na raniji žig Zajednice.
            56. Kada je tužitelju na raspravi bilo postavljeno pitanje o tom proturječju, on međutim nije Općem sudu pružio pojašnjenja o povezanosti tih dvaju tužbenih razloga kao ni o njihovoj dosljednosti.
            57. Bez obzira na to, treba istaknuti da iz sudske prakse proizlazi da postoji funkcionalni kontinuitet između različitih odjela OHIM‑a, odnosno između ispitivača, Odjela za prigovore, Uprave za upravljanje žigovima i pravne poslove i odjelâ za poništaje, s jedne strane, i žalbenih vijeća, s druge strane (vidjeti presudu od 13. ožujka 2007., OHIM/Kaul, C‑29/05 P, Zb., EU:C:2007:162, t. 30. i navedenu sudsku praksu).
            58. Upravo iz tog funkcionalnoga kontinuiteta između različitih instanci OHIM‑a proizlazi da u okviru preispitivanja prvostupanjskih odluka OHIM‑a koje su žalbena vijeća obvezna provoditi, ona moraju svoju odluku temeljiti na svim činjeničnim i pravnim elementima koje su stranke iznijele u prvostupanjskom postupku ili žalbenom postupku (presuda od 11. srpnja 2006., Caviar Anzali/OHIM – Novomarket (Asetra), T‑252/04, Zb., EU:T:2006:199, t. 31.). Općenitije, kao što je to Sud presudio u presudi OHIM/Kaul, točka 57. supra  (EU:C:2007:162, t. 56. i 57.), iz članka 64. stavka 1. Uredbe br. 207/2009, u skladu s kojim nakon ispitivanja osnovanosti žalbe žalbeno vijeće odlučuje o njoj, pri čemu ono može „odlučiti o žalbi u okviru nadležnosti odjela čija je odluka predmet žalbe“, proizlazi da žalbeno vijeće povodom žalbe koja mu je podnesena mora ponovno u cijelosti ispitati pravnu i činjeničnu osnovanost predmeta u kojem postupa (presuda od 28. travnja 2010., Claro/OHIM – Telefónica (Claro), T‑225/09, EU:T:2010:169, t. 30. i 31.).
            59. Slijedi da su sva pitanja koja je morala razmotriti niža instanca OHIM‑a u svojoj odluci protiv koje je podnesena žalba žalbenom vijeću dio pravnog i činjeničnog okvira predmeta koji to vijeće razmatra, koje svoju odluku temelji uzimajući u obzir sve te elemente i stoga je nadležno za njihovo ispitivanje. Budući da je pitanje sličnosti ranijih žigova trebalo nužno biti ispitano kako bi se utvrdilo postoji li vjerojatnost dovođenja u zabludu i da su stranke podnijele svoja očitovanja Odjelu za prigovore, žalbeno vijeće bilo ga je nadležno, na temelju funkcionalnoga kontinuiteta između različitih instanci OHIM‑a, ponovno ispitati u svojoj odluci i, ako je to potrebno, donijeti u vezi s njim drukčiji zaključak od onoga koji je donio Odjel za prigovore. Stoga, iako je Odjel za prigovore samo na temelju ranijeg žiga Zajednice utvrdio postojanje vjerojatnosti dovođenja u zabludu, iz funkcionalnoga kontinuiteta proizlazi da je na žalbenom vijeću da ispita, kao što je učinilo, sve ranije žigove s obzirom na to da je odstupilo od odluke Odjela za prigovore i smatralo da ne postoji vjerojatnost dovođenja u zabludu u pogledu suprotstavljenih znakova.
            60. Osim toga, treba utvrditi da iz članka 75. Uredbe br. 207/2009 nikako ne proizlazi da je žalbeno vijeće dužno od stranaka zatražiti njihova očitovanja o postojanju vjerojatnosti dovođenja u zabludu u pogledu više ranijih žigova kada, kao u predmetnom slučaju, žalbeno vijeće svoje ispitivanje vjerojatnosti dovođenja u zabludu temelji na ranijim žigovima koje Odjel za prigovore nije uzeo u obzir, ali koji su valjano istaknuti u prilog spomenutom prigovoru. U tom je pogledu nesporno da se tužitelj u prigovoru od 14. ožujka 2007. pozvao na sve ranije žigove spomenute u točkama 7. do 11. ove presude i da se u obrazloženju prigovora podnesenoga 26. rujna 2008. izričito pozvao na vjerojatnost dovođenja u zabludu u pogledu ranijih žigova i žiga za koji je podnesena prijava (vidjeti u tom smislu presudu od 15. siječnja 2013., Lidl Stiftung/OHIM – Lactimilk (BELLRAM), T‑237/11, Zb., EU:T:2013:11, t. 27.).
            61. Stoga je potrebno utvrditi da je tužitelj bio u mogućnosti iznijeti svoje argumente o postojanju vjerojatnosti dovođenja u zabludu u pogledu žiga za koji je podnesena prijava i svih ranijih žigova pred Odjelom za prigovore i pred žalbenim vijećem, ali je odlučio da neće iznijeti posebne argumente u odnosu na svaki raniji žig, oslonivši se općenito i bez razlikovanja na ranije žigove WESERGOLD (točka 1. njegova prigovora od 26. rujna 2008.), Wesergold (točka 3. spomenutog prigovora) ili WeserGold (točka 8. istog prigovora). Naime, nesporno je da je u okviru intervenijentove žalbe protiv odluke Odjela za prigovore tužitelj dopisom od 22. prosinca 2009. iznio argumente u vezi s nepostojanjem vjerojatnosti zablude u pogledu ranijih žigova i žiga za koji je podnesena prijava, pojašnjavajući da je više ranijih žigova na koje se poziva zajednička riječ „wesergold“ čija su slova „w“ i „g“ napisana velikim slovima. Budući da se prigovor temeljio na svim ranijim žigovima spomenutima u točkama 7. do 11. ove presude i da je sukladno članku 64. stavku 1. Uredbe br. 207/2009 žalbeno vijeće ovlašteno ispitati vjerojatnost dovođenja u zabludu u pogledu žiga za koji je podnesena prijava i svih ranijih žigova, na tužitelju je da sukladno članku 76. stavku 1. Uredbe br. 207/2009 u okviru žalbenog postupka pred žalbenim vijećem posebno iznese očitovanja u vezi sa svakim spomenutim ranijim žigom, ako je to bilo opravdano. Tužitelj stoga ne može valjano tvrditi da nije mogao predvidjeti da će žalbeno vijeće svoje ispitivanje vjerojatnosti dovođenja u zabludu utemeljiti na svim ranijim žigovima (vidjeti u tom smislu presudu BELLRAM, točka 60. supra , EU:T:2013:11, t. 28.).
            62. Iz razmatranja navedenih u točkama 60. do 61. ove presude proizlazi da žalbeno vijeće nije povrijedilo tužiteljevo pravo na saslušanje time što ga nije izričito pozvalo da iznese svoja očitovanja o ranijim žigovima koji nisu žig Zajednice.
            63. Slijedi da u djelu u kojem tužitelj dovodi u pitanje ovlast žalbenog vijeća spomenutu u točki 61. ove presude ovaj tužbeni razlog nije osnovan i treba ga odbiti.
            64. Kao drugo, tužitelj žalbenom vijeću prigovara da je povrijedilo njegovo pravo na saslušanje u pogledu pitanja navodnoga razlikovnoga karaktera stečenog uporabom ranijih žigova.
            65. U tom pogledu dovoljno je utvrditi da je taj prigovor bespredmetan jer čak i ako je, što nije slučaj, žalbeno vijeće trebalo prethodno obavijestiti tužitelja o njegovu pravu da podnese očitovanja, ta pogreška u svakom slučaju ne bi imala za posljedicu poništenje pobijane odluke, s obzirom na to da iz točke 50. presude povodom žalbe proizlazi da u nedostatku sličnosti između suprotstavljenih znakova pitanje razlikovnoga karaktera stečenog uporabom ranijih žigova nije relevantno.
            66. Iz svega prethodno navedenog proizlazi da treći tužbeni razlog treba odbiti.
            Četvrti tužbeni razlog, koji se temelji na povredi prve rečenice članka 75. Uredbe br. 207/2009
            67. Tužitelj žalbenom vijeću prigovara da je povrijedilo prvu rečenicu članka 75. Uredbe br. 207/2009 jer je „ukratko“ obrazložilo pobijanu odluku u odnosu na ranije žigove različite od žiga Zajednice.
            68. U tom pogledu treba podsjetiti da sukladno prvoj rečenici članka 75. Uredbe br. 207/2009 odluke OHIM‑a moraju biti obrazložene. Prema sudskoj praksi ta obveza istog je opsega kao i ona sadržana u članku 296. stavku 2. UFEU‑a, a njezin je cilj omogućiti, s jedne strane, zainteresiranim osobama da saznaju razloge za donesenu mjeru kako bi mogle zaštititi svoja prava te, s druge strane, sudu da provode nadzor nad zakonitošću odluke (presude od 6. rujna 2012., Storck/OHIM, C‑96/11 P, EU:C:2012:537, t. 86. i od 15. srpnja 2014., Łaszkiewicz/OHIM – Cables y Eslingas (PROTEKT), T‑18/13, EU:T:2014:666, t. 71.).
            69. Osim toga, od žalbenih vijeća ne može se zahtijevati da sastave osvrt koji bi iscrpno i po svim točkama pratio argumentaciju koju su stranke iznijele u postupku pred tim vijećima. Obrazloženje stoga može biti implicitno pod uvjetom da se njime zainteresiranim osobama omogućava da saznaju razloge zbog kojih je žalbeno vijeće donijelo odluku i nadležnom sudu da raspolaže s dovoljno informacija da provede svoj nadzor (presude od 21. listopada 2004., KWS Saat/OHIM, C‑447/02 P, Zb., EU:C:2004:649, t. 65.; od 16. rujna 2009., Alber/OHIM (drška), T‑391/07, EU:T:2009:336, t. 74. i PROTEKT, točka 68. supra , EU:T:2014:666, t. 72.).
            70. Nadalje, treba istaknuti da žalbeno vijeće nije obvezno zauzeti stajalište o svim argumentima stranaka. Dovoljno je da iznese činjenice i pravna razmatranja koja su od temeljne važnosti u strukturi odluke (vidjeti u tom smislu presudu od 11. siječnja 2007., Technische Glaswerke Ilmenau/Komisija, C‑404/04 P, EU:C:2007:6, t. 30.). Slijedi da se samo na temelju okolnosti da žalbeno vijeće nije ponovno navelo sve argumente stranke ili nije odgovorilo na svaki od tih argumenata ne može zaključiti da ih je ono odbilo uzeti u obzir (presude od 9. prosinca 2010., Tresplain Investments/OHIM – Hoo Hing (Golden Elephant Brand), T‑303/08, Zb., EU:T:2010:505, t. 46. i PROTEKT, točka 68. supra , EU:T:2014:666, t. 73.)
            71. U tom pogledu iz pobijane odluke proizlazi da je žalbeno vijeće dovoljno obrazložilo uzimanje u obzir svih ranijih žigova u svrhu ispitivanja vjerojatnosti dovođenja u zabludu.
            72. Iz točke 16. pobijane odluke jasno je da je žalbeno vijeće uzelo u obzir sve ranije žigove, s obzirom na to da se u jednom dijelu rečenice navodi „poput ranijih žigova“. Žalbeno vijeće zatim u točkama 31. i 45. spomenute odluke spominje sve ranije žigove, „odnosno ‚WeserGold‘, ‚Wesergold‘ i ‚WESERGOLD‘“. Naposljetku, žalbeno vijeće je, navodeći u točki 32. pobijane odluke sudsku praksu Općeg suda u vezi s verbalnim žigovima, u skladu s kojom razlike koje proizlaze iz kombinacije slova ili riječi napisanih tiskanim slovima u običnom fontu, bez grafičkog elementa, nemaju nikakvog učinka, valjano obrazložilo svoju odluku u kojoj je uzelo u obzir sve ranije žigove.
            73. Iz svega prethodno navedenoga slijedi da četvrti tužbeni razlog kao i tužbu u cijelosti treba odbiti.
            Troškovi
            74. Sud je u presudi povodom žalbe, točka 23. ove presude, utvrdio da će naknadno odlučiti o troškovima. Opći sud stoga mora u ovoj presudi odlučiti o svim troškovima različitih postupaka, u skladu s člankom 219. Poslovnika Općeg suda.
            75. U skladu s člankom 134. stavkom 1. Poslovnika, svakoj stranci koja ne uspije u postupku nalaže se snošenje troškova, ako je postavljen takav zahtjev. Budući da tužitelj nije uspio ni u jednoj točki svojeg zahtjeva, valja mu naložiti snošenje troškova OHIM‑a i intervenijenta u postupcima pred Općim sudom i Sudom, sukladno njihovom zahtjevu.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga,
            OPĆI SUD (drugo vijeće)
            proglašava i presuđuje:
            1. Tužba se odbija.
            2. Nalaže se društvu riha WeserGold Getränke GmbH & Co. KG snošenje vlastitih troškova kao i troškova Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) te društva Lidl Stiftung & Co. KG u postupcima pred Općim sudom i Sudom.


title: Presuda Suda (šesto vijeće) od 4. prosinca 2014.#H protiv H. K.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Landgericht Darmstadt.#Zahtjev za prethodnu odluku – Područje slobode, sigurnosti i pravde – Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Nadležnost sudova države članice u kojoj je otvoren stečajni postupak za tužbu zbog nesolventnosti protiv tuženika s domicilom u državi nečlanici – Tužba protiv direktora društva kojom se traži povrat iznosa isplaćenih nakon što je to društvo postalo nesolventno ili nakon što je utvrđena njegova prezaduženost.#Predmet C‑295/13.

text:
         PRESUDA SUDA (šesto vijeće)
      4. prosinca 2014. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Područje slobode, sigurnosti i pravde — Pravosudna suradnja u građanskim stvarima — Nadležnost sudova države članice u kojoj je otvoren stečajni postupak za tužbu zbog nesolventnosti protiv tuženika s domicilom u državi nečlanici — Tužba protiv direktora društva kojom se traži povrat iznosa isplaćenih nakon što je to društvo postalo nesolventno ili nakon što je utvrđena njegova prezaduženost“
      U predmetu C‑295/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Landgericht Darmstadt (Njemačka), odlukom od 15. svibnja 2013., koju je Sud zaprimio 28. svibnja 2013., u postupku

         H., u svojstvu stečajnog upravitelja društva G. T. GmbH,
      protiv

         H. K.,

      SUD (šesto vijeće),
      u sastavu: A. Borg Barthet, u svojstvu predsjednika šestog vijeća, E. Levits i M. Berger (izvjestiteljica), suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za H., u svojstvu stečajnog upravitelja društva G. T. GmbH, U. Hassinger, Rechtsanwalt,

               —

               za švicarsku vladu, M. Jametti, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, M. Wilderspin, u svojstvu agenta,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, da u predmetu odluči bez njezinog mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 3. stavka 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1346/2000 od 29. svibnja 2000. o stečajnom postupku (SL L 160, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.) i članka 1. stavka 2. točke (b), članka 5. točke 1. pod (a) i (b) i članka 5. točke 3. Konvencije o nadležnosti i priznavanju te izvršavanju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima, potpisane 30. listopada 2007., čije je sklapanje u ime Zajednice odobrilo Vijeće Odlukom 2009/430/EZ od 27. studenoga 2008. (SL 2009., L 147, str. 1., u daljnjem tekstu: Luganska konvencija II).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između H., u svojstvu stečajnog upravitelja društva G. T. GmbH (u daljnjem tekstu: G. T.), i H. K., povodom tužbe za povrat iznosa koje je H. K. isplatio kao direktor G. T. nakon što je društvo postalo nesolventno ili nakon utvrđenja njegove prezaduženosti.

         Pravni okvir

         Međunarodno pravo

               3

               Članak 1. Luganske konvencije II, pod naslovom „Područje primjene“, predviđa:
               „1.   Ova se Konvencija primjenjuje u građanskim i trgovačkim stvarima, bez obzira na vrstu suda. [...]
               2.   Ova se Konvencija ne primjenjuje na:
               [...]

                        (b)

                        stečaj, postupke u vezi s likvidacijom nesolventnih trgovačkih društava ili drugih pravnih osoba, sudske nagodbe, dogovore i slične postupke;

                  [...]“

               4

               Člankom 5. navedene konvencije, pod naslovom „Posebna nadležnost“, propisano je:
               „Osoba s domicilom u državi koju obvezuje ova Konvencija može, u drugoj državi koju obvezuje ova Konvencija, biti suđena:

                        (a)

                        u stvarima u vezi s ugovorom pred sudovima u mjestu izvršenja konkretne obveze;

                        (b)

                        za potrebe ove odredbe te ako drukčije nije ugovoreno, mjesto izvršenja konkretne obveze je:

                                 —

                                 u slučaju prodaje robe, mjesto u državi koju obvezuje ova Konvencija, u koju je, sukladno ugovoru, roba dostavljena ili trebala biti dostavljena,

                                 —

                                 u slučaju pružanja usluga, mjesto u državi koju obvezuje ova Konvencija, u kojoj je, sukladno ugovoru, usluga pružena ili trebala biti pružena;

                  [...]
               3.   u stvarima u vezi s deliktima ili kvazideliktima pred sudovima u mjestu gdje je nastao ili mogao nastati štetan događaj;
               [...]“

         Pravo Unije

               5

               Članak 3. Uredbe br. 1346/2000, pod naslovom „Međunarodna nadležnost“, u stavku 1. propisuje:
               „Sudovi države članice unutar čijeg državnog područja se nalazi središte dužnikova glavnog interesa imaju nadležnost pri pokretanju stečajnog postupka. U slučaju trgovačkog društva ili pravne osobe, a u nedostatku dokaza o suprotnom, pretpostavlja se da je mjesto njihovog sjedišta ujedno i središte glavnog interesa“.

               6

               Sukladno članku 1. stavku 2. točki (b) Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001., L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.), ta se uredba ne primjenjuje na „stečaj, postupke koji se odnose na likvidaciju nesolventnih trgovačkih društava ili drugih pravnih osoba, postupke poravnanja i slične postupke“.

         Njemačko pravo

               7

               Člankom 64. prvom i drugom rečenicom Zakona o društvima s ograničenom odgovornošću (Gesetz betreffend die Gesellschaften mit beschränkter Haftung), u verziji primjenjivoj u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: GmbHG), određeno je:
               „Direktori su obvezni vratiti društvu iznose isplaćene nakon što je društvo postalo nesolventno ili nakon što je utvrđena prezaduženost. To se pravilo ne primjenjuje na iznose koji su isplaćeni nakon tog datuma, ali uz primjenu dužne pažnje koja se razumno može očekivati od svakog dobrog gospodarstvenika.“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               8

               Tužitelj u glavnom postupku stečajni je upravitelj u stečajnom postupku otvorenom 1. studenoga 2009. koji se odnosi na imovinu G. T., društva njemačkog prava sa sjedištem u Offenbachu na Majni (Njemačka). Tuženik u glavnom postupku direktor je društva G. T. On ima domicil u Švicarskoj.

               9

               Dana 1. srpnja 2009. G. T. je jednom od svojih društava kćeri isplatio iznos od 115.000 eura, a 8. srpnja 2009. iznos od 100.000 eura, od kojih je vratio iznos od 50.000 eura. Tužitelj u glavnom postupku, u svojstvu stečajnog upravitelja G. T., zahtijeva od tuženika u glavnom postupku povrat preostalog iznosa od 165.000 eura. Poziva se na članak 64. prvu i drugu rečenicu GmbHG‑a te ističe da su iznosi koje je tuženik u glavnom postupku isplatio 1. i 8. srpnja 2009. godine u korist društva kćeri o kojem je riječ isplaćeni nakon što je društvo G. T. postalo nesolventno i prezaduženo.

               10

               Sud koji je uputio zahtjev pita se ulazi li spor u materijalno područje primjene članka 3. stavka 1. Uredbe br. 1346/2000. Naime, u skladu s presudama Seagon (C‑339/07, EU:C:2009:83) i F‑Tex (C‑213/10, EU:C:2012:215), tužba za pobijanje pravnih radnji ulazi u područje primjene te odredbe, s obzirom na to da se ista nadovezuje na stečajni postupak u smislu te uredbe te izravno proizlazi i tijesno je povezana sa stečajnim postupkom koji se odnosi na dužnikovu imovinu ili s postupkom prisilnog upravljanja. Međutim, taj sud ima sumnje glede pravne kvalifikacije tužbe poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, a koja se temelji na članku 64. GmbHG‑a.

               11

               Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, u slučaju da sporna tužba ulazi u materijalno područje primjene članka 3. stavka 1. Uredbe br. 1346/2000, treba odgovoriti na pitanje primjenjuje li se ta odredba i na slučaj kad je stečajni postupak otvoren u jednoj državi članici, a domicil ili sjedište tuženika nalazi se u državi nečlanici, poput, u ovom slučaju, Švicarske Konfederacije. Naime, iako je Švicarska Konfederacija ugovorna stranka Luganske konvencije II, ta je uredba ne obvezuje.

               12

               U slučaju da Sud zaključi da članak 3. stavak 1. Uredbe br. 1346/2000 nije primjenjiv na slučaj poput onoga u glavnom postupku, sud koji je uputio zahtjev postavlja pitanje ulazi li glavni postupak u materijalno područje primjene članka 1. stavka 2. točke (b) Luganske konvencije II. Naime, u skladu s tom odredbom, ta se konvencija ne primjenjuje na „stečaj, postupke u vezi s likvidacijom nesolventnih trgovačkih društava ili drugih pravnih osoba, sudske nagodbe, dogovore i slične postupke“.

               13

               U tim je uvjetima Landgericht Darmstadt odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Jesu li sudovi države članice na čijem je državnom području otvoren stečajni postupak koji se odnosi na dužnikovu imovinu nadležni za tužbu stečajnog upravitelja protiv direktora dužnika kojom se traži povrat iznosa isplaćenih nakon što je društvo postalo nesolventno ili nakon što je utvrđena njegova prezaduženost?

                        2.

                        Je li sud države članice na čijem je državnom području otvoren stečajni postupak koji se odnosi na dužnikovu imovinu nadležan za tužbu stečajnog upravitelja protiv direktora dužnika kojom se traži povrat iznosa isplaćenih nakon što je društvo postalo nesolventno ili nakon što je utvrđena njegova prezaduženost, kad direktor nema domicil u drugoj državi članici [...], nego u ugovornoj stranci Luganske konvencije II?

                        3.

                        Ulazi li tužba spomenuta u prvom pitanju u područje primjene članka 3. stavka 1. Uredbe br. 1346/2000?

                        4.

                        Ako tužba spomenuta u prvom pitanju ne ulazi u područje primjene članka 3. stavka 1. Uredbe br. 1346/2000 ili ako se nadležnost suda u tom pogledu ne proširuje na direktora s domicilom u državi koja je ugovorna stranka Luganske konvencije II, je li riječ o stečajnom postupku u smislu članka 1. stavka 2. točke (b) Luganske konvencije II?

                        5.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na četvrto pitanje:

                                 (a)

                                 Je li sud države članice u kojoj dužnik ima sjedište nadležan za tužbu poput one spomenute u prvom pitanju na temelju članka 5. točke 1. pod (a) Luganske konvencije II?

                                          i)

                                          Ulazi li tužba spomenuta u prvom pitanju u područje ugovora u smislu članka 5. točke 1. pod (a) Luganske konvencije II?

                                          ii)

                                          Temelji li se tužba spomenuta u prvom pitanju na ugovoru o pružanju usluga u smislu članka 5. točke 1. pod (b) Luganske konvencije II?

                                 (b)

                                 Ulazi li tužba spomenuta u prvom pitanju u područje delikata ili kvazidelikata u smislu članka 5. točke 3. Luganske konvencije II?“

         O prethodnim pitanjima

         Prvo i treće pitanje

               14

               Prvim i trećim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 3. stavak 1. Uredbe br. 1346/2000 tumačiti na način da su sudovi države članice na čijem je državnom području otvoren stečajni postupak koji se odnosi na imovinu društva na temelju te odredbe nadležni za tužbu poput one iz glavnog postupka, koju podnosi stečajni upravitelj tog društva protiv njegova direktora, a kojom traži povrat iznosa isplaćenih nakon što je to društvo postalo nesolventno ili nakon što je utvrđena njegova prezaduženost.

               15

               Tužitelj u glavnom postupku smatra da članak 3. stavak 1. Uredbe br. 1346/2000 nije primjenjiv. Naime, tužba u glavnom postupku nije tužba koja izravno proizlazi iz stečajnog postupka i koja je s njim tijesno povezana. Člankom 64. GmbHG‑a samo se uređuje odgovornost direktora jednog društva, a tužba protiv direktora tog društva na temelju njegove odgovornosti može se podnijeti ne samo u okviru stečajnog postupka nego i izvan njega, osobito kad je zahtjev za otvaranje stečajnog postupka odbijen zbog nedostatnosti imovine društva o kojem je riječ.

               16

               S druge strane, Europska komisija smatra da, iako nisu ispunjeni svi kriteriji koje je Sud utvrdio u presudama Gourdain (133/78, EU:C:1979:49) i Seagon (EU:C:2009:83) kako bi se smatralo da tužba iz glavnog postupka proizlazi izravno iz stečajnog postupka i da je s njime tijesno povezana, cilj članka 64. GmbHG‑a ulazi u područje stečajnog prava. Smisao tužbe utemeljene na toj odredbi jest da se, u interesu svih vjerovnika, očuvaju raspoloživa sredstva društva s ograničenom odgovornošću koje je prestalo izvršavati sva plaćanja. U takvim okolnostima, spajanje tog postupka sa stečajnim postupkom bilo bi u cilju poboljšanja učinkovitosti i ubrzanja stečajnog postupka, s obzirom na to da bi sud pred kojim je u tijeku stečajni postupak trebao moći brže od bilo kojeg drugog suda odgovoriti na pitanje kad je društvo o kojem je riječ postalo prezaduženo.

               17

               U vezi s tim, valja podsjetiti da, vodeći računa osobito o korisnom učinku Uredbe br. 1346/2000, članak 3. stavak 1. te uredbe treba tumačiti na način da se njime državi članici na čijem je državnom području otvoren stečajni postupak dodjeljuje međunarodna nadležnost za tužbe koje izravno proizlaze iz stečajnog postupka ili su s njime tijesno povezane (presuda Seagon, EU:C:2009:83, t. 21.).

               18

               Usto, valja pojasniti da je Sud u svojoj sudskoj praksi koja se odnosi na ocjenu pitanja proizlazi li neki postupak izravno iz stečajnog postupka i je li s njime tijesno povezan uzeo u obzir, s jedne strane, činjenicu da su u vezi sa stečajnim postupkom podnesene različite vrste tužbi o kojima je odlučivao. Sud je, međutim, u svakom pojedinom slučaju utvrđivao, prije svega, ulazi li pravna osnova tužbe o kojoj je riječ u područje stečajnog prava ili koje drugo pravno područje (vidjeti u tom smislu presudu Nickel & Goeldner Spedition, C‑157/13, EU:C:2014:2145, t. 26.).

               19

               Slijedom toga, glede tužbe o kojoj je riječ u glavnom postupku, utemeljene na članku 64. GmbHG‑a, valja utvrditi, kao prvo, da je ona podnesena u vezi sa stečajnim postupkom.

               20

               Kao drugo, kad je riječ o tome da formulacija članka 64. GmbHG‑a u pravilu dopušta podnošenje tužbe čak i u slučaju da stečajni postupak koji se odnosi na dužnikovu imovinu nije otvoren, valja utvrditi da ta činjenica sama po sebi ne može osporiti kvalifikaciju takve tužbe kao tužbe koja proizlazi izravno iz stečajnog postupka i s njime je tijesno povezana, pod pretpostavkom da je ta tužba zaista podnesena u okviru stečajnog postupka, kao što je to slučaj u glavnom postupku.

               21

               Naime, točno je da je Sud već presudio da za utvrđivanje područja u koje ulazi neka tužba treba ispitati proizlazi li pravo ili obveza koja je osnova tužbe iz općih pravila građanskog i trgovačkog prava ili posebnih pravila o odstupanjima koja vrijede za stečajni postupak (presuda Nickel & Goeldner Spedition, EU:C:2014:2145, t. 27.).

               22

               Međutim, ta razmatranja ne mogu se tumačiti na način da tužba utemeljena na odredbi čija primjena nije uvjetovana formalnim otvaranjem stečajnog postupka, već dužnikovom materijalnom nesolventnošću, odnosno na odredbi koja, protivno odredbama koje su bile povod presudi Nickel & Goeldner Spedition (EU:C:2014:2145), odstupa od općih pravila građanskog i trgovačkog prava, ne proizlazi izravno iz stečajnog postupka i nije s njime tijesno povezana.

               23

               Na temelju članka 64. GmbHG‑a, direktor društva dužnika mora vratiti iznose koje je isplatio za račun tog društva nakon što je ono postalo nesolventno ili nakon što je utvrđena njegova prezaduženost. Tom se odredbom, dakle, jasno odstupa od općih pravila građanskog i trgovačkog prava i to upravo zbog nesolventnosti društva dužnika.

               24

               Tumačenjem članka 3. stavka 1. Uredbe br. 1346/2000 sukladno kojem se tužba utemeljena na članku 64. GmbHG‑a podnesena u okviru stečajnog postupka ne smatra tužbom koja proizlazi izravno iz stečajnog postupka ili je s njime tijesno povezana stoga bi se stvorila umjetna razlika između te posljednje tužbe i sličnih tužbi, poput onih za pobijanje pravnih radnji o kojima se radilo u predmetima Seagon (EU:C:2009:83) i F‑Tex (EU:C:2012:215), samo zato što bi se tužba utemeljena na spomenutom članku 64. u teoriji mogla podnijeti i kad nije otvoren stečajni postupak. Takvo tumačenje koje nema nikakvu osnovu u relevantnim odredbama Uredbe br. 1346/2000 ne može se prihvatiti.

               25

               S druge strane, valja pojasniti da tužba podnesena na temelju članka 64. GmbHG‑a izvan stečajnog postupka može ulaziti u područje primjene Luganske konvencije II ili, ovisno o slučaju, u područje primjene Uredbe br. 44/2001. Međutim, to nije slučaj u glavnom postupku.

               26

               U takvim okolnostima, na prvo i treće pitanje valja odgovoriti da članak 3. stavak 1. Uredbe br. 1346/2000 valja tumačiti na način da su sudovi države članice na čijem je državnom području otvoren stečajni postupak koji se odnosi na imovinu društva na temelju te odredbe nadležni za tužbu poput one iz glavnog postupka, koju podnosi stečajni upravitelj tog društva protiv njegova direktora, a kojom traži povrat iznosa isplaćenih nakon što je to društvo postalo nesolventno ili nakon što je utvrđena njegova prezaduženost.

         Drugo pitanje

               27

               Drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 3. stavak 1. Uredbe br. 1346/2000 tumačiti na način da su sudovi države članice na čijem je državnom području otvoren stečajni postupak koji se odnosi na imovinu društva nadležni za tužbu poput one iz glavnog postupka, koju podnosi stečajni upravitelj tog društva protiv njegova direktora, a kojom traži povrat iznosa isplaćenih nakon što je to društvo postalo nesolventno ili nakon što je utvrđena njegova prezaduženost, kada direktor nema domicil u drugoj državi članici, nego, kao što je to slučaj u glavnom postupku, u državi koja je ugovorna stranka Luganske konvencije II.

               28

               Tužitelj u glavnom postupku ističe da je Sud u svojoj presudi Schmid (C‑328/12, EU:C:2014:6), kad je riječ o tužbama koje ulaze u područje primjene članka 3. stavka 1. Uredbe br. 1346/2000, priznao nadležnost suda pred kojim je otvoren stečajni postupak i u slučajevima kad tuženik ima domicil ili sjedište u državi nečlanici. Međutim, ta se odredba ne primjenjuje na glavni postupak, s obzirom na to da on ulazi u područje primjene Luganske konvencije II.

               29

               S druge strane, Komisija naglašava da je u predmetu u kojem je donesena presuda Schmid (EU:C:2014:6) tuženica imala domicil u Švicarskoj, kao i tuženik u glavnom postupku. Usto, činjenica da tuženik ima domicil u državi koja je ugovorna stranka Luganske konvencije II nije relevantna za tumačenje članka 3. stavka 1. Uredbe br. 1346/2000.

               30

               U vezi s tim, kao prvo, iz točke 26. ove presude proizlazi da tužba o kojoj je riječ u glavnom postupku, utemeljena na članku 64. GmbHG‑a i podnesena u okviru stečajnog postupka, ulazi u područje primjene članka 3. stavka 1. Uredbe br. 1346/2000.

               31

               Kao drugo, valja podsjetiti da je Sud u jednom predmetu u kojem je, među ostalim, bila riječ o isključenju „stečaja, postupaka koji se odnose na likvidaciju nesolventnih trgovačkih društava ili drugih pravnih osoba, postupke poravnanja i slične postupke“ iz područja primjene Uredbe br. 44/2001, što je na jednak način predviđeno člankom 1. stavkom 2. točkom (b) Luganske konvencije II i člankom 1. stavkom 2. točkom (b) spomenute uredbe, već presudio da to isključenje, s jedne strane, i područje primjene Uredbe br. 1346/2000, s druge strane, valja tumačiti na način da se izbjegnu sva preklapanja pravnih pravila koja ti tekstovi propisuju. Slijedom toga, ako tužba ulazi u područje primjene članka 3. stavka 1. Uredbe br. 1346/2000, ona ne ulazi u područje primjene Uredbe br. 44/2001 (vidjeti u tom smislu presudu Nickel & Goeldner Spedition, EU:C:2014:2145, t. 21. i navedenu sudsku praksu).

               32

               Vodeći računa osobito o istovjetnoj formulaciji odredaba o kojima je riječ, razmatranja iz prethodne točke mogu se primijeniti i na tumačenje članka 1. stavka 2. točke (b) Luganske konvencije II. Stoga, s obzirom na to da tužba iz glavnog postupka ulazi u područje primjene članka 3. stavka 1. Uredbe br. 1346/2000, ona je isključena iz područja primjene te konvencije. U takvim okolnostima, činjenica da je Švicarska Konfederacija ugovorna stranka Luganske konvencije II nije od utjecaja na rješenje glavnog postupka, s obzirom na to da ta konvencija nije primjenjiva na navedeni spor.

               33

               Treće, Sud je već presudio da članak 3. stavak 1. Uredbe br. 1346/2000 treba tumačiti na način da su sudovi države članice na čijem je državnom području otvoren stečajni postupak nadležni za tužbu koja izravno proizlazi iz stečajnog postupka i s njime je tijesno povezana, podnesenu protiv tuženika koji nema domicil na državnom području države članice (vidjeti presudu Schmid, EU:C:2014:6, t. 30. i 39. i navedenu sudsku praksu).

               34

               Slijedom svega navedenog, na drugo pitanje treba odgovoriti da članak 3. stavak 1. Uredbe br. 1346/2000 valja tumačiti na način da su sudovi države članice na čijem je državnom području otvoren stečajni postupak koji se odnosi na imovinu društva nadležni za tužbu poput one iz glavnog postupka, koju podnosi stečajni upravitelj tog društva protiv njegova direktora, a kojom traži povrat iznosa isplaćenih nakon što je to društvo postalo nesolventno ili nakon što je utvrđena njegova prezaduženost, kad njegov direktor nema domicil u drugoj državi članici, nego, kao što je to slučaj u glavnom postupku, u državi koja je ugovorna stranka Luganske konvencije II.

         Četvrto i peto pitanje

               35

               Budući da su četvrto i peto pitanje postavljena samo za slučaj da Sud na prvo pitanje odgovori niječno, na ta pitanja nije potrebno odgovoriti.

         Troškovi

               36

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (šesto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 3. stavak 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1346/2000 od 29. svibnja 2000. o stečajnom postupku valja tumačiti na način da su sudovi države članice na čijem je državnom području otvoren stečajni postupak koji se odnosi na imovinu društva na temelju te odredbe nadležni za tužbu poput one iz glavnog postupka, koju podnosi stečajni upravitelj tog društva protiv njegova direktora, a kojom traži povrat iznosa isplaćenih nakon što je to društvo postalo nesolventno ili nakon što je utvrđena njegova prezaduženost.

                           2.

                           Članak 3. stavak 1. Uredbe br. 1346/2000 valja tumačiti na način da su sudovi države članice na čijem je državnom području otvoren stečajni postupak koji se odnosi na imovinu društva nadležni za tužbu poput one iz glavnog postupka, koju podnosi stečajni upravitelj tog društva protiv njegova direktora, a kojom traži povrat iznosa isplaćenih nakon što je to društvo postalo nesolventno ili nakon što je utvrđena njegova prezaduženost, kad njegov direktor nema domicil u drugoj državi članici, nego, kao što je to slučaj u glavnom postupku, u državi koja je ugovorna stranka Konvencije o [sudskoj] nadležnosti i priznavanju te izvršavanju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima, potpisane 30. listopada 2007., čije je sklapanje u ime Zajednice odobrilo Vijeće Odlukom 2009/430/EZ od 27. studenoga 2008.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Službeničkog suda (prvo vijeće) od 2011. svibanj 12.#Livio Missir Mamachi di Lusignano protiv Europska komisija.#Predmet F-50/09.


Presuda Suda (deseto vijeće) od 13. lipnja 2013. # Europska komisija protiv Talijanske Republike. # Povreda obveze države članice - Direktiva 2002/91/EZ - Direktiva 2010/31/EU - Članak 29. # Predmet C-345/12.


Presuda Suda (sedmo vijeće) od 29. studenog 2007. # Komisija Europskih zajednica protiv Velikog Vojvodstva Luksemburg. # Povreda obveze države članice - Direktiva 2003/109/EZ. # Predmet C-34/07.


Presuda Suda od 31. svibnja 1989. # I. Bettray protiv Staatssecretaris van Justitie. # Zahtjev za prethodnu odluku: Raad van State - Nizozemska. # Predmet 344/87.