title: Presuda Općeg suda (šesto prošireno vijeće) od 23. rujna 2015.#Kraljevina Nizozemska protiv Europske komisije.#HIPC – Uredba (EZ) br. 2494/95 – Harmonizirani indeksi potrošačkih cijena po stalnim poreznim stopama (HIPC‑SPS) – Uredba (EU) br. 119/2013 – Indeksi cijena stambenih objekata u vlasništvu stanara – Uredba (EU) br. 93/2013 – Eurostat – Komitologija – Provedbene mjere – Regulatorni postupak s kontrolom.#Spojeni predmeti T-261/13 i T-86/14.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U spojenim predmetima T‑261/13 i T‑86/14,
            Kraljevina Nizozemska , koju zastupaju M. Bulterman i J. Langer, kao i, u predmetu T‑261/13, B. Koopman, u svojstvu agenata,
            tužitelj,
            protiv
            Europske komisije , koju zastupaju M. Clausen i P. van Nuffel, u svojstvu agenata,
            tuženika,
            povodom, u predmetu T‑261/13, zahtjeva za poništenje Uredbe Komisije (EU) br. 119/2013 od 11. veljače 2013. o izmjeni Uredbe (EZ) br. 2214/96 o harmoniziranim indeksima potrošačkih cijena (HIPC): prijenos i diseminacija podindeksa HIPC‑a, u vezi s utvrđivanjem harmoniziranih indeksa potrošačkih cijena po stalnim poreznim stopama (SL L 41, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 10., svezak 6., str. 78.), i podredno, zahtjeva za poništenje članka 1. stavka 2. Uredbe br. 119/2013, te povodom, u predmetu T‑86/14, zahtjeva za poništenje Uredbe Komisije (EU) br. 93/2013 od 1. veljače 2013. o utvrđivanju detaljnih pravila za provedbu Uredbe Vijeća (EZ) br. 2494/95 o harmoniziranim indeksima potrošačkih cijena u vezi s utvrđivanjem indeksa cijena stambenih objekata u vlasništvu stanara (SL L 33, str. 14.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 10., svezak 6., str. 75.), i podredno, zahtjeva za poništenje članka 4. stavka 1. Uredbe br. 93/2013,
            OPĆI SUD (šesto prošireno vijeće)
            u sastavu S. Frimodt Nielsen, predsjednik, F. Dehousse (izvjestitelj), I. Wiszniewska‑Białecka, A. M. Collins i I. Ulloa Rubio, suci,
            tajnik: J. Plingers, administrator,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 27. veljače 2015.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            Pravni okvir i predmet ovih tužbi
            Propisi koji se odnose na postupke za izvršavanje provedbenih ovlasti dodijeljenih Komisiji
            1. Na temelju članka 202. UEZ‑a donesena je Odluka Vijeća 1999/468/EZ od 28. lipnja 1999. o utvrđivanju postupaka za izvršavanje provedbenih ovlasti dodijeljenih Komisiji (SL L 184, str. 23.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 17., str. 36.). Ta odluka izmijenjena je Odlukom Vijeća 2006/512/EZ od 17. srpnja 2006. (SL L 200, str. 11.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 17., str. 91.), čijim je člankom 1. stavkom 7. uspostavljen regulatorni postupak s kontrolom (novi članak 5.a Odluke 1999/468).
            2. Uvodna izjava 7.a Odluke 1999/468, kako je izmijenjena, glasi kako slijedi:
            „Novi regulatorni postupak s kontrolom potrebno je provoditi u pogledu mjera opće primjene kojima se mijenjaju elementi koji nisu ključni temeljnog instrumenta, donesenog u skladu s postupkom iz članka 251. [UEZ], među ostalim, brisanjem nekih od tih elemenata ili dopunjavanjem instrumenta dodavanjem novih elemenata koji nisu ključni. Ovaj bi postupak trebao objema zakonodavnim oblastima omogućiti kontrolu takvih mjera prije njihovog usvajanja. Ključne elemente zakonodavnog akta može izmijeniti samo zakonodavac na temelju Ugovora[.]“
            3. Članak 2. stavak 2. Odluke 1999/468, kako je izmijenjena, određuje:
            „Ako temeljni instrument, donesen u skladu s postupkom iz članka 251. [UEZ], predviđa usvajanje mjera opće primjene za izmjenu elemenata tog instrumenta koji nisu ključni, među ostalim, brišući neke od tih elemenata ili dopunjujući instrument dodavanjem novih elemenata koji nisu ključni, takve se mjere usvajaju u skladu s regulatornim postupkom s kontrolom.“
            4. Odvijanje regulatornog postupka s kontrolom (u daljnjem tekstu: RPSK) uređeno je člankom 5.a Odluke 1999/468, kako je izmijenjena. U okviru tog postupka sudjeluje Odbor za regulatorni postupak s kontrolom, koji je sastavljen od predstavnika država članica, a predsjedava mu predstavnik Europske komisije. Predstavnik Komisije predlaže Odboru nacrt mjera koje treba poduzeti. Odbor daje mišljenje o nacrtu (članak 5.a stavci 1. i 2.). Nadalje, postupak se razlikuje ovisno o tome jesu li mjere koje predviđa Komisija u skladu s mišljenjem Odbora (članak 5.a stavak 3.) ili te mjere nisu u skladu s takvim mišljenjem ili ako odbor nije dao mišljenje (članak 5.a stavak 4.). U svim slučajevima, članak 5.a Odluke 1999/468, kako je izmijenjena, predviđa primjenjivi postupak u kojem sudjeluju Vijeće Europske unije i Europski parlament, koji se mogu usprotiviti nacrtu mjera.
            5. Članak 12. Uredbe (EZ) br. 182/2011 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. veljače 2011. o utvrđivanju pravila i općih načela u vezi s mehanizmima nadzora država članica nad izvršavanjem provedbenih ovlasti Komisije (SL L 55, str. 13.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 5., str. 291.) predviđa da se Odluka 1999/468 stavlja izvan snage, ali da se učinci članka 5.a te Odluke zadržavaju za potrebe postojećih temeljnih akata koji upućuju na taj članak.
            Propisi o indeksima cijena
            Uredba (EZ) br. 2494/95
            6. Kako bi osiguralo da Europska unija raspolaže usporedivim indeksima potrošačkih cijena u državama članicama, Vijeće je 23. listopada 1995. donijelo Uredbu (EZ) br. 2494/95 o harmoniziranim indeksima potrošačkih cijena (SL L 257, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 10., svezak 1., str. 6.). Ta uredba o harmoniziranim indeksima potrošačkih cijena (u daljnjem tekstu „HIPC“) izmijenjena je osobito Uredbom (EZ) br. 596/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 18. lipnja 2009. o prilagodbi većeg broja instrumenata koji podliježu postupku iz članka 251. Ugovora Odluci 1999/468, s obzirom na regulatorni postupak s kontrolom (SL L 188, str. 14.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 3., str. 185.).
            7. Članak 4. tako izmijenjene Uredbe br. 2494/95, naslovljen „Usporedivost”, propisuje:
            „HIPC‑i se smatraju usporedivima ako odražavaju isključivo razlike promjena cijena ili strukturu potrošnje između država.
            HIPC‑i koji se razlikuju zbog različitosti koncepata, metoda ili postupaka, koji se koriste u njihovoj definiciji i objedinjavanju, ne smatraju se usporedivim.
            Komisija (Eurostat) usvaja pravila kojih se mora pridržavati kako bi se osigurala usporedivost HIPC‑a. Te mjere, namijenjene izmjeni elemenata ove Uredbe koji nisu ključni dopunjujući je, usvajaju se u skladu s regulatornim postupkom s kontrolom iz članka 14. stavka 3.“
            8. Članak 5. stavak 3. Uredbe br. 2494/95, pod naslovom „Rokovi i odstupanja“ propisuje:
            „Komisija donosi pravila za provedbu ove Uredbe potrebna kako bi se osigurala usporedivost harmoniziranih indeksa potrošačkih cijena (HIPC) i održala i unaprijedila njihova pouzdanost i primjerenost. Te mjere, namijenjene izmjeni elemenata ove Uredbe koji nisu ključni dopunjujući je, usvajaju se u skladu s regulatornim postupkom s kontrolom iz članka 14. stavka 3. Komisija zahtijeva mišljenje ESB‑a o mjerama koje namjerava predložiti Odboru.“
            9. Članak 9. Uredbe br. 2494/95, pod naslovom „Izrada rezultata“, propisuje:
            „Države članice obrađuju prikupljene podatke s ciljem izrade HIPC‑a, koji mora biti indeks vrste Laspeyres, te kojime su obuhvaćene kategorije međunarodne klasifikacije Coicop (klasifikacije osobne potrošnje prema namjeni), a koji Komisija prilagođava radi izrade usporedivih HIPC‑a. Komisija određuje metode, postupke i jednadžbe kako bi se osiguralo ispunjenje zahtjeva usporedivosti. Te mjere, namijenjene izmjeni elemenata ove Uredbe koji nisu ključni između ostalog dopunjujući je, usvajaju se u skladu s regulatornim postupkom s kontrolom iz članka 14. stavka 3.“
            10. Članak 14. stavak 3. Uredbe br. 2494/95 propisuje:
            „Prilikom upućivanja na ovaj stavak primjenjuju se članak 5.a stavci 1. do 4. i članak 7. Odluke [...] 1999/468[...], uzimajući u obzir odredbe njezinog članka 8.“
            Provedbene mjere za Uredbu br. 2494/95 u predmetu T‑261/13
            11. Osim Uredbe Komisije (EZ) br. 1749/96 od 9. rujna 1996. o početnim provedbenim mjerama za Uredbu Vijeća (EZ) br. 2494/95 (SL L 229, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 10., svezak 1., str. 10.), Komisija je donijela Uredbu (EZ) br. 2214/96 od 20. studenoga 1996. o harmoniziranim indeksima potrošačkih cijena: slanje i diseminacija podindeksa HIPC‑a (SL L 296, str. 8.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 10., svezak 2., str. 10.), koja je u više navrata te posljednji puta izmijenjena Uredbom Komisije (EU) br. 119/2013 od 11. veljače 2013. o izmjeni Uredbe (EZ) br. 2214/96, u vezi s utvrđivanjem harmoniziranih indeksa potrošačkih cijena po stalnim poreznim stopama (SL L 41, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 10., svezak 6., str. 78.).
            12. Članak 1. stavak 1. Uredbe br. 119/2013 dodaje u članku 2. Uredbe br. 2214/96 drugi podstavak koji sada predviđa da „harmonizirani indeksi potrošačkih cijena po stalnim poreznim stopama“(u daljnjem tekstu HIPC‑SPS) znače indekse koji mjere promjene potrošačkih cijena bez utjecaja promjena poreznih stopa na proizvode tijekom odgovarajućeg vremenskog razdoblja.
            13. Članak 1. stavak 2. Uredbe br. 119/2013 zamjenjuje članak 3. Uredbe br. 2214/96 sljedećim tekstom:
            „1. Države članice izrađuju i dostavljaju Komisiji (Eurostatu) jednom mjesečno sve podindekse (Prilog I.) čiji udio čini više od jedne tisućinke ukupnih izdataka obuhvaćenih HIPC‑om. Zajedno s indeksom za siječanj svake godine države članice Komisiji (Eurostatu) daju odgovarajuće informacije o udjelima.
            2. Pored toga, države članice izrađuju i dostavljaju Komisiji (Eurostatu) jednom mjesečno iste podindekse izračunane po stalnim poreznim stopama (HIPC‑SPS). Komisija (Eurostat) u bliskoj suradnji s državama članicama definira smjernice koje pružaju metodološki okvir za izračun indeksa i podindeksa HIPC‑SPS. Kada je to opravdano, Komisija (Eurostat) ažurira referentnu metodologiju u skladu s postupcima koje odobrava Odbor za Europski statistički sustav.
            3. Indeksi se dostavljaju u skladu sa standardima i postupcima za dostavljanje podataka i metapodataka koje utvrđuje Komisija (Eurostat).“
            Provedbene mjere za Uredbu br. 2494/95 u predmetu T‑86/14
            14. Komisija je 1. veljače 2013. donijela Uredbu (EU) br. 93/2013 o utvrđivanju detaljnih pravila za provedbu Uredbe Vijeća br. 2494/95 u vezi s utvrđivanjem indeksa cijena stambenih objekata u vlasništvu stanara (SL L 33, str. 14.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 10., svezak 6., str. 75.).
            15. Članak 1. Uredbe br. 93/2013 propisuje da se potonjom Uredbom „utvrđuju indeksi cijena stambenih objekata u vlasništvu stanara radi poboljšanja relevantnosti i usporedivosti [...] HIPC‑a“.
            16. Članak 4. Uredbe br. 93/2013, naslovljen „Metodološki priručnik“, propisuje:
            „1. Komisija (Eurostat), u bliskoj suradnji s državama članicama, izrađuje priručnik koji pruža metodološki okvir za indeks cijena stambenih objekata u vlasništvu stanara i indeks cijena stambenih objekata, koji se izrađuju u skladu s ovom Uredbom (dalje u tekstu ‚Priručnik OOH‑HPI’). Kada je to opravdano, Komisija (Eurostat) ažurira priručnik u skladu s postupcima koje odobrava Odbor ESS‑a.
            2. Kriteriji kvalitete iz članka 12. stavka 1. Uredbe (EZ) br. 223/2009 Europskog parlamenta i Vijeća primjenjuju se na sastavljanje indeksa cijena stambenih objekata u vlasništvu stanara i indeksa cijena stambenih objekata.
            3. Države članice dostavljaju Komisiji (Eurostatu) na zahtjev informacije koje su potrebne za ocjenu usklađenosti indeksa cijena stambenih objekata u vlasništvu stanara i indeksa cijena stambenih objekata s odredbama ove Uredbe.“
            17. Članak 5. stavak 1. Uredbe br. 93/2013 propisuje da „države članice sastavljaju i pružaju Komisiji (Eurostatu) indekse cijena za kategorije utvrđene u članku 3. u skladu s Priručnikom OOH‑HPI“.
            Propisi u području statistike
            18. Uredba (EZ) br. 223/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. ožujka 2009. o europskoj statistici i stavljanju izvan snage Uredbe (EZ, Euratom) br. 1101/2008 Europskog parlamenta i Vijeća o dostavi povjerljivih statističkih podataka Statističkom uredu Europskih zajednica, Uredbe Vijeća (EZ) br. 322/97 o statistici Zajednice i Odluke Vijeća 89/382/EEZ, Euratom o osnivanju Odbora za statistički program Europskih zajednica (SL L 87, str. 164.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 54., str. 186.) propisuje da bi trebalo ojačati suradnju i koordinaciju između tijela koja doprinose razvoju, proizvodnji i diseminaciji europskih statistika (uvodna izjava 1.), i kako bi se povećalo povjerenje u europske statistike, nacionalna statistička tijela u svakoj državi članici, kao i statističko tijelo Zajednice unutar Komisije, trebali bi biti stručno neovisni, osigurati nepristranost i visoku kvalitetu proizvodnje europskih statistika (uvodna izjava 20.).
            19. Članak 6. Uredbe br. 223/2009 navodi:
            „1. Statističko tijelo Zajednice koje Komisija imenuje za razvoj, proizvodnju i diseminaciju europskih statistika u ovoj se Uredbi naziva ‚Komisija (Eurostat)’.
            2. Na razini Zajednice Komisija (Eurostat) osigurava proizvodnju europskih statistika prema uspostavljenim pravilima i statističkim načelima. U tom smislu Komisija ima isključivu odgovornost za donošenje odluka u vezi s procesima, statističkim metodama, standardima i postupcima te sadržajem i rasporedom statističkih priopćenja.
            […]“
            20. Članak 12. Uredbe br. 223/2009 osobito predviđa da „[k]ako bi se jamčila kvaliteta rezultata, europske se statistike razvijaju, proizvode i diseminiraju na temelju jednakih standarda i usklađenih metoda“.
            21. Člankom 3. Odluke Komisije 2012/504/EZ od 17. rujna 2012. o Eurostatu (SL L 251, str. 49.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 15., str. 282..) osnovan je Eurostat (Statistički ured Europske unije) kao statističko tijelo Unije iz članka 6. stavka 1. Uredbe (EZ) br. 223/2009 te je definiran kao služba Komisije, na čelu koje je glavni direktor. Njegove su zadaće razvoj, izrada i distribucija europske statistike pa članak 6. stavak 1. točka (b) Odluke 2012/504 predviđa da s tim ciljem Eurostat osobito razvija i promiče statističke standarde, metode i postupke.
            22. Članak 7. stavak 1. Odluke 2012/504 predviđa da „[u] vezi s europskom statistikom, glavni direktor Eurostata ima isključivu odgovornost za odlučivanje o postupcima, statističkim metodama, standardima i procedurama, i o sadržaju i rokovima objavljivanja statističkih novosti, u skladu s europskim statističkim programom i godišnjim programom rada“. Pojašnjava da „[p]ri obavljanju ovih statističkih zadaća, glavni direktor Eurostata djeluje neovisno“ i da „on ili ona ne traži niti prima upute od institucija ili tijela Unije, od bilo koje vlade države članice, ili od bilo koje druge institucije, tijela, ureda ili subjekta“.
            Predmet ovih tužbi
            23. Kao što proizlazi iz prethodno navedenoga pravnog okvira, Uredba br. 2494/95 utvrdila je statističke osnove potrebne za izračun usporedivih indeksa potrošačkih cijena na razini Zajednice. Različite uredbe donesene su kako bi se ispunili zahtjevi usporedivosti indeksa, među kojima su, u ovom slučaju, uredbe br. 119/2013 i br. 93/2013.
            24. Kraljevina Nizozemska navodi da se protivila donošenju tih Uredbi tijekom njihove izrade. Prigovorila je, naime, da člankom 1. stavkom 2. Uredbe br. 119/2013 i člankom 4 . stavkom 1. Uredbe br. 93/2013 nije predviđeno da se smjernice i priručnik, koji pružaju primjenjive metodološke okvire, donose u skladu s regulatornim postupkom s kontrolom, poput provedbene mjere, unatoč činjenici da se njihovim sadržajem, kao i ciljem, nastoji osigurati usporedivost HIPC‑a te održati i unaprijediti njihova pouzdanost i primjerenost, u skladu s člankom 4. podstavkom 3. i člankom 5. stavkom 3. Uredbe br. 2494/95.
            25. Uredbe br. 119/2013 i br. 93/2013 stoga su predmet ovih tužbi.
            Postupak i zahtjevi stranaka
            26. Tužbama podnesenim 3. svibnja odnosno 25. travnja 2013., Kraljevina Nizozemska pokrenula je ovaj postupak.
            27. Komisija je 5. ožujka 2014. zatražila spajanje predmeta T‑261/13 i T‑86/14. Kraljevina Nizozemska navela je 10. ožujka 2014. da se ne protivi tom spajanju. Rješenjem od 10. prosinca 2014., predsjednik šestog proširenog vijeća Općeg suda odredio je spajanje predmeta T‑261/13 i T‑86/14 u svrhu usmenog postupka i presude, u skladu s člankom 50. Poslovnika od 2. svibnja 1991.
            28. U okviru mjera upravljanja postupkom stranke su pozvane da u pisanom obliku odgovore na određena pitanja Općeg suda.
            29. Izlaganja stranaka i njihovi odgovori na usmena pitanja koja je postavio Opći sud saslušana su na raspravi održanoj 27. veljače 2015.
            30. Kraljevina Nizozemska od Općeg suda zahtijeva da:
            – u okviru tužbe u predmetu T‑261/13 poništi Uredbu br. 119/2013 ili, podredno, poništi članak 1. stavak 2. Uredbe br. 119/2013,
            – u okviru tužbe u predmetu T‑86/14 poništi Uredbu br. 93/2013 ili, podredno, poništi članak 4. stavak 1. Uredbe br. 93/2013,
            – naloži Komisiji snošenje troškova.
            31. Komisija od Općeg suda zahtijeva da:
            – odbije tužbu,
            – naloži Kraljevini Nizozemskoj snošenje troškova.
            Pravo
            32. Kao prvo, Kraljevina Nizozemska navodi povredu članka 5. stavka 3. Uredbe br. 2494/95 i povredu članka 13. stavka 2. UEU‑a u dijelu u kojem je Eurostat umjesto Komisije određen kao tijelo zaduženo za definiranje i ažuriranje smjernica i priručnika, koji čine pravno obvezujuće akte (prvi i drugi tužbeni razlog u predmetu T‑261/13 i prvi tužbeni razlog u predmetu T‑86/14). Kao drugo, podredno navodi povredu članka 338. stavka 1. UFEU‑a u dijelu u kojem se za definiranje HIPC‑SPS‑a upotrebljavaju smjernice umjesto pravnih instrumenata navedenih u članku 288. UFEU‑a (treći tužbeni razlog u predmetu T‑261/13 i drugi tužbeni razlog u predmetu T‑86/14). Kao treće, podrednije navodi povredu članka 5. stavka 3. i članka 14. stavka 3. Uredbe br. 2494/95, u vezi s člankom 5.a Odluke 1999/468, zato što se njima trebao predvidjeti RPSK (četvrti tužbeni razlog u predmetu T‑261/13 i treći tužbeni razlog u predmetu T‑86/14). Kao četvrto, još podrednije navodi povredu članka 291. UFEU‑a, u vezi s Uredbom br. 182/2011, zato što je za definiranje i ažuriranje smjernica trebalo propisati jedan od postupaka predviđenih Uredbom br. 182/2011 (peti tužbeni razlog u predmetu T‑261/13 i četvrti tužbeni razlog u predmetu T‑86/14).
            33. Komisija pak polazi od pretpostavke da predmetni metodološki okviri nisu pravno obvezujući akti. Tvrdi da se ne radi o provedbenim mjerama u smislu članka 5. stavka 3. Uredbe br. 2494/95 niti, općenitije, o provedbenim mjerama u smislu članka 291. UFEU‑a. Komisija smatra da su ti dokumenti dio administrativne suradnje između statističkog tijela Unije i državnih zavoda za statistiku te su se stoga mogli izraditi u obliku smjernica, a da ih se nije usvojilo u skladu s RPSK‑om. Zahtijeva da se odbije svaki od navedenih tužbenih razloga.
            34. Opći sud najprije ističe da se tužbenim razlozima koje je iznijela Kraljevina Nizozemska zapravo traži poništenje članka 1. stavka 2. Uredbe br. 119/2003 i članka 4. stavka 1. Uredbe br. 93/2013, prema kojima je Eurostat, u bliskoj suradnji s državama članicama, zadužen za utvrđivanje i ažuriranje metodoloških okvira za izračun indeksa cijena. Kraljevina Nizozemska osim toga je na raspravi priznala da se tužba u predmetu T‑261/13 trebala shvatiti kao da se njome traži samo poništenje članka 1. stavka 2. Uredbe br. 119/2013 i da se tužba u predmetu T‑86/14 trebala shvatiti kao da se njome traži samo poništenje članka 4. stavka 1. Uredbe br. 93/2013, što je zabilježeno u zapisniku. Stoga valja smatrati da se predmetnim tužbama zapravo traži isključivo poništenje članka 1. stavka 2. Uredbe br. 119/2013 odnosno članka 4. stavka 1. Uredbe br. 93/2013.
            35. Opći sud smatra da je potrebno ispitati tužbene razloge koji se temelje na povredi članka 5. stavka 3. i članka 14. stavka 3. Uredbe br. 2494/95, u vezi s člankom 5.a Odluke 1999/468, zato što se njima trebao predvidjeti RPSK (četvrti tužbeni razlog u predmetu T‑261/13 i treći tužbeni razlog u predmetu T‑86/14).
            36. U tom pogledu, Kraljevina Nizozemska tvrdi da se člankom 5. stavkom 3. i člankom 14. stavkom 3. Uredbe br. 2494/95 propisuje RPSK za donošenje provedbenih mjera za tu uredbu, kao i za donošenje mjera kojima se primjenjuju te provedbene mjere. Međutim, prema njezinu mišljenju, pobijane odredbe, kojima se predviđa da Eurostat određuje metodološke okvire i osigurava njihovo ažuriranje bez obveze pridržavanja RPSK‑a, narušavaju „institucionalnu ravnotežu” Unije i stoga se trebaju poništiti.
            37. Komisija pak tvrdi da predmetni metodološki okviri ne predstavljaju pravno obvezujuće provedbene mjere u smislu članka 5. stavka 3. Uredbe br. 2494/95, te da se za njih stoga nije pretpostavljalo da se usvajaju u skladu s RPSK‑om koji, osim toga, nije primjeren za uređenje one vrste administrativne suradnje koja je potrebna za definiranje smjernica. Prema njezinu mišljenju, kada se donosi provedbeni dokument koji nije pravno obvezujući, ne radi se o situaciji u kojoj se pravni akt nužno provodi u jedinstvenim uvjetima. Aktom koji nije obvezujući, uostalom, ne mogu se utvrditi jedinstveni uvjeti provedbe.
            38. Opći sud podsjeća da se člankom 4. stavkom 3. i člankom 5. stavkom 3. Uredbe br. 2494/95 (točke 7. i 8. ove presude), u vezi s člankom 14. stavkom 3. te uredbe (točka 10. ove presude), predviđa da Komisija, u skladu s RPSK‑om, usvaja provedbene mjere koje su potrebne da bi se osigurala usporedivost HIPC‑a. Člankom 9. Uredbe br. 2494/95 u vezi s izradom rezultata jednako se tako predviđa primjena RPSK‑a u pogledu utvrđivanja metoda, postupaka i jednadžbi kako bi se osiguralo ispunjenje zahtjeva usporedivosti (točka 9. ove presude).
            39. Komisija je putem RPSK‑a donijela Uredbe br. 119/2013 i br. 93/2013 koje čine provedbene mjere Uredbe br. 2494/95.
            40. Člankom 1. stavkom 2. Uredbe br. 119/2013 i člankom 4. stavkom 1. Uredbe br. 93/2013 predviđa se da Komisija (Eurostat) određuje metodološke okvire za izračun predmetnih indeksa, odnosno HIPC‑SPS‑a i indeksa cijena stambenih objekata u vlasništvu stanara (u daljnjem tekstu: OOH), u bliskoj suradnji s državama članicama i, stoga, bez primjene RPSK‑a.
            41. Tužbenim razlozima koje je Kraljevina Nizozemska iznijela u pogledu neprovođenja RPSK‑a stoga se postavlja pitanje je li Komisija pravilno provela Uredbu br. 2494/95 kada je u pobijanim odredbama Eurostatu povjerila zadatak određivanja i ažuriranja metodoloških okvira za izračun indeksa a da nije predvidjela primjenu RPSK‑a.
            42. U tom smislu Opći sud podsjeća da se člankom 291. stavkom 2. UFEU‑a predviđa da, kad su potrebni jedinstveni uvjeti za provedbu pravno obvezujućih akata Unije , tim se aktima Komisiji dodjeljuju provedbene ovlasti.
            43. Iz sudske prakse proizlazi da, kad je provedbena ovlast dodijeljena Komisiji na temelju članka 291. stavka 2. UFEU‑a, ona je pozvana pobliže odrediti sadržaj zakonodavnog akta kako bi osigurala njegovu provedbu u jedinstvenim uvjetima u svim državama članicama (presude od 18. ožujka 2014., Komisija/Parlament i Vijeće, C‑427/12, Zb., EU:C:2014:170, t. 39., i od 15. listopada 2014., Parlament/Komisija, C‑65/13, Zb., EU:C:2014:2289, t. 43.).
            44. Osim toga, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da je Komisija, u okviru svoje provedbene ovlasti čije se granice ocjenjuju osobito s obzirom na glavne opće ciljeve predmetnog zakonodavnog akta, ovlaštena donositi sve provedbene mjere koje su potrebne ili korisne za provedbu tog akta, ako mu nisu protivne (vidjeti presudu Parlament/Komisija, t. 43. supra , EU:C:2014:2289, t. 44. i navedenu sudsku praksu).
            45. Stoga valja smatrati da Komisija pobliže određuje zakonodavni akt u smislu sudske prakse navedene u točki 43. ove presude ako odredbe provedbenog akta koji donosi, s jedne strane, poštuju glavne opće ciljeve zakonodavnog akta i, s druge strane, ako su potrebne ili korisne za provedbu navedenog akta (vidjeti u tom smislu presudu Parlament/Komisija, t. 43. supra , EU:C:2014:2289, t. 46.).
            46. U ovom slučaju, što se tiče općih ciljeva koji se žele postići, valja podsjetiti da se u okviru ostvarenja ekonomske i monetarne unije te u svrhu postizanja visokog stupnja stabilnosti cijena inflacija mora mjeriti pomoću indeksa potrošačkih cijena na usporedivoj osnovi, uzimajući u obzir razlike nacionalnih definicija (prva i druga uvodna izjava Uredbe br. 2494/95). Stoga je cilj primjenjivih propisa odrediti statističke osnove potrebne za izračun usporedivih indeksa potrošačkih cijena na razini Unije, kako bi, u svrhu upravljanja monetarnom politikom, raspolagali pouzdanim sredstvima za mjerenje inflacije. U uvodnoj izjavi 3. Uredbe br. 2494/95 u tom se pogledu podsjeća da fiskalna i monetarna tijela na vrijeme i redovito raspolažu s indeksima potrošačkih cijena u svrhu uspoređivanja inflacije u makroekonomskom i međunarodnom kontekstu, različitih od indeksa za nacionalne i mikroekonomske potrebe.
            47. U tom okviru, odredbama koje se pobijaju ovim tužbama predviđa se donošenje metodoloških okvira koji predstavljaju mjere potrebne ili korisne za provedbu Uredbe br. 2494/95 u jedinstvenim uvjetima. Naime, odredbe tih metodoloških okvira namijenjene su utvrđivanju koncepata, metoda i postupaka koji omogućuju usporedivost HIPC‑a u smislu članka 4. stavka 2. Uredbe br. 2494/95 (t. 7. ove presude) te su stoga dio pravila kojima se osigurava usporedivost HIPC‑a, kao što je predviđeno člankom 4. stavkom 3. i člankom 5. stavkom 3. Uredbe br. 2494/95.
            48. Ti metodološki okviri predstavljaju dakle provedbene mjere koje se trebaju poštovati kako bi primjenjive uredbe imale koristan učinak i kako bi se osigurala usporedivost HIPC‑a. Stoga navedeni metodološki okviri kao takvi, kao i Uredbe br. 93/2013 i br. 119/2013, čine provedbene mjere Uredbe br. 2494/95 koje su potrebne da bi se osigurala usporedivost HIPC‑a te održala i unaprijedila njihova pouzdanost i primjerenost, u smislu članka 4. stavka 3. i članka 5. stavka 3. Uredbe br. 2494/95.
            49. Međutim, u tom pogledu valja podsjetiti da su pravila koja se odnose na formiranje volje institucija Unije određena Ugovorima i da nisu na raspolaganju ni državama članicama ni samim institucijama. Priznati instituciji da može stvoriti izvedene pravne temelje, u smislu da otežava ili pojednostavnjuje načine donošenja akta, značilo bi da joj se daju zakonodavne ovlasti koje nadilaze ono što je predviđeno Ugovorom. Time bi joj se također omogućilo da ugrozi načelo institucionalne ravnoteže, koje podrazumijeva da svaka institucija izvršava svoje ovlasti uz poštovanje ovlasti drugih institucija (vidjeti, po analogiji, presudu od 6. svibnja 2008., Parlament/Vijeće, C‑133/06, Zb., EU:C:2008:257, t. 54. do 57.).
            50. Iz toga slijedi da se u pobijanim odredbama trebala predvidjeti primjena RPSK‑a kako bi se donijele potrebne provedbene mjere, u skladu s onim što je previđeno u Uredbi br. 2494/95.
            51. Argumenti Komisije ne pobijaju to utvrđenje.
            52. Kao prvo, Komisija tvrdi da predmetni metodološki okviri, koji nisu zakonodavni akti u smislu članka 288. UFEU‑a, nisu pravno obvezujuće provedbene mjere te ih stoga ne treba usvajati u skladu s RPSK‑om.
            53. Međutim, valja istaknuti da se tim metodološkim okvirima postojeće uredbe trebaju pojasniti i nadopuniti u pogledu koncepata, metoda i postupaka kako bi se omogućilo da izrađeni indeksi ispunjavaju zahtjeve usporedivosti iz članaka 4. i 5. Uredbe br. 2494/95. Oni stoga, kao i uredbe br. 93/2013 i br. 119/2013, u načelu čine akte namijenjene pojašnjavanju sadržaja zakonodavnog akta, odnosno Uredbe br. 2494/95, kako bi se osigurala njegova provedba u jedinstvenim uvjetima i time postigla usporedivost HIPC‑a.
            54. To utvrđenje nadalje potvrđuju predmetne okolnosti. Naime, što se tiče HIPC‑SPS‑a, on je Uredbom br. 119/2013 samo načelno određen te se za njihov izračun i za izračun podindeksa upućuje na metodološki okvir koji u ovom slučaju čini osobito „referentna metodologija“ utvrđena 2011. Međutim, potrebno je utvrditi da ta „referentna metodologija“ pruža podatke osobito o kategorijama poreza koje treba ili ne treba uzeti u obzir, matematičkim jednadžbama i referentnim razdobljima. Ta metodologija stoga pruža pojašnjenja koja su potrebna da bi izrađeni indeksi ispunjavali zahtjeve usporedivosti iz Uredbe br. 2494/95. U tom pogledu, iz pojašnjenja koja je Komisija pružila na raspravi, osim toga, proizlazi da elementi koji se odnose na referentno razdoblje koje treba uzeti u obzir ili na kategorije poreza koje se trebaju isključiti iz područja primjene izračuna, i koje određuje „referentna metodologija“ utvrđena 2011., čine ključne elemente za usporedivost indeksa i trebaju se nalaziti u Uredbi br. 119/2013.
            55. Isto tako, u okviru tužbe u predmetu T‑86/14 koja se odnosi na OOH, iz samog teksta članka 5. stavka 1. Uredbe br. 93/2013 proizlazi da se OOH dostavljaju „u skladu s Priručnikom OOH‑HPI“. Stoga se samim tekstom Uredbe br. 93/2013 predviđa da države članice i, u praksi, državni zavodi za statistiku koji pružaju indekse, trebaju poštovati metodološki okvir kako bi se osigurala provedba uredbi primjenjivih u jedinstvenim uvjetima.
            56. U ovom slučaju iz toga slijedi da metodološki okviri na koje upućuju pobijane odredbe čine provedbene mjere za Uredbu br. 2494/95, kao i uredbe br. 119/2013 i br. 93/2013.
            57. Potrebno je dodati da to utvrđenje ne utječe na činjenicu da je predmetne metodološke okvire mogao izraditi Eurostat.
            58. Naime, u članku 4. stavku 3. Uredbe br. 2494/95 izričito se navodi Eurostat. Iako člankom 5. stavkom 3. i člankom 9. Uredbe br. 2494/95 nije izričito predviđeno da Komisija Eurostatu povjerava zadatak određivanja metodološkog okvira, to nije ni zabranjeno.
            59. Štoviše, propisima u području statistike jasno se predviđa da se statističko tijelo Unije koje Komisija imenuje za razvoj, proizvodnju i diseminaciju europskih statistika naziva „Komisija (Eurostat)”, i da na razini Unije, „Komisija (Eurostat)” osigurava izradu europskih statistika prema uspostavljenim pravilima i statističkim načelima. U tom pogledu, člankom 6. Uredbe br. 223/2009 predviđa se da Komisija (Eurostat) ima isključivu odgovornost za donošenje odluka u vezi s procesima, statističkim metodama, standardima i postupcima te sadržajem i rasporedom statističkih priopćenja. U skladu s Uredbom br. 223/2009, Odlukom 2012/504 osnovan je Eurostat kao statističko tijelo Unije iz članka 6. stavka 1. Uredbe 223/2009 te je određen kao služba Komisije na čelu koje je glavni direktor. Zadaća tog statističkog tijela jest razvoj, izrada i distribucija europskih statistika. U tu svrhu, ono osobito razvija i promiče statističke standarde, metode i postupke.
            60. Iz toga slijedi da je Eurostat, kao Glavna uprava, služba koja je unutar Komisije nadležna za razvijanje predmetnih metodoloških okvira.
            61. Osim toga, više nije potrebno dovoditi u pitanje relevantnost administrativne suradnje i koordinacije među europskim i nacionalnim statističarima, koje nisu pravno obvezujuće, u okviru procesa razvoja navedenih metodoloških okvira.
            62. Međutim, to ne mijenja činjenicu da kada Eurostat u okviru te administrativne suradnje razvije pravila kojih se treba pridržavati i provedbene mjere kojima se pojašnjava sadržaj zakonodavnog akta, odnosno Uredbe br. 2494/95, kako bi se osigurala njegova provedba u jedinstvenim uvjetima i koje su potrebne da bi se osigurala usporedivost HIPC‑a, Komisija ih treba donijeti nakon primjene RPSK‑a, u skladu s člankom 4. stavkom 3. i člankom 5. stavkom 3. Uredbe br. 2494/95, u vezi s njezinim člankom 14. stavkom 3..
            63. Unatoč tome, pobijanim odredbama ne predviđa se primjena takvog postupka.
            64. Stoga se odredbe koje se pobijaju ovim tužbama trebaju poništiti zbog toga što je njima predviđeno donošenje metodoloških okvira koji čine provedbene mjere u smislu Uredbe br. 2494/95, a da pritom nije predviđena primjena RPSK‑a, čime je povrijeđena navedena Uredba.
            65. Kao drugo, Komisija tvrdi da RPSK nije primjeren za uređenje one vrste administrativne suradnje koja je potrebna za određivanje metodoloških okvira.
            66. Međutim, te metodološki okvire trebalo je, kao provedbene mjere, donijeti u skladu s postupkom koji je predviđen Uredbom br. 2494/95, neovisno o pitanju je li taj postupak primjeren.
            67. S obzirom na to, kao što navodi Kraljevina Nizozemska, ako Komisija taj postupak smatra neprimjerenim, na njoj je da razmotri mogućnost izmjene Uredbe br. 2494/95. Činjenica da je takva izmjena nedavno bila predmet prijedloga koji je Komisija istaknula na raspravi ne utječe na ovaj slučaj. Konačno, tekst članka 4. stavka 4. Prijedloga uredbe Europskog parlamenta i Vijeća o harmoniziranim indeksima potrošačkih cijena i stavljanju izvan snage Uredbe br. 2494/95 (COM 2014/724 final ) čini se jasan. U skladu s tom odredbom, kako bi se osigurali jedinstveni uvjeti, odgovarajuća metodologija za izradu usporedivih harmoniziranih indeksa utvrđuje se provedbenim aktima, koji se donose u skladu s postupkom ispitivanja iz članka 11. stavka 2., pri čemu se ta odredba odnosi na članak 5. Uredbe br. 182/2011. Ta odredba potvrđuje da su metodološki okviri provedbeni akti koji se trebaju donijeti u skladu s postupkom predviđenim u tom području.
            68. Kao treće, prema mišljenju Komisije, kada se donosi provedbeni dokument koji nije pravno obvezujući, ne radi se o situaciji u kojoj je potrebno da se pravni akt provodi u jedinstv enim uvjetima. Aktom koji nije obvezujući, uostalom, ne mogu se utvrditi jedinstveni uvjeti provedbe.
            69. Međutim, taj argument treba odbiti. Naime, zahtjevom usporedivosti HIPC‑a i korisnim učinkom primjenjivih uredbi jasno se nalaže da se metodološki okviri na koje se odnose pobijane odredbe trebaju poštovati i primjenjivati u jedinstvenim uvjetima, kako bi se osigurala usporedivost HIPC‑a.
            70. Iz svega prethodno navedenog proizlazi da treba prihvatiti četvrti tužbeni razlog u predmetu T‑261/13 i treći tužbeni razlog u predmetu T‑86/14, koji se temelje na povredi članka 5. stavka 3. i članka 14. stavka 3. Uredbe br. 2494/95, u vezi s člankom 5.a Odluke 1999/468, zato što je za donošenje predmetnih metodoloških okvira, koji čine provedbene mjere potrebne kako bi se osigurala usporedivost HIPC‑a, trebalo predvidjeti RPSK.
            71. Iz toga slijedi da treba poništiti članak 1. stavak 2. Uredbe br. 119/2013 i članak 4. stavak 1. Uredbe br. 93/2013, a da nije potrebno ispitati druge tužbene razloge.
            Troškovi
            72. U skladu s člankom 134. stavkom 1. Poslovnika, svakoj stranci koja ne uspije u postupku nalaže se snošenje troškova, ako je postavljen takav zahtjev. Budući da Komisija nije uspjela u postupku, valja joj naložiti snošenje troškova Kraljevine Nizozemske sukladno njezinom zahtjevu.

            Operativni dio
            Slijedom navedenog,
            OPĆI SUD (šesto prošireno vijeće)
            proglašava i presuđuje:
            1. U predmetu T‑261/13, poništava se članak 1. točka 2. Uredbe Komisije (EU) br. 119/2013 od 11. veljače 2013. o izmjeni Uredbe Vijeća (EZ) br. 2214/96 o harmoniziranim indeksima potrošačkih cijena (HIPS): prijenos i diseminacija podindeksa HIPC‑a, u vezi s utvrđivanjem harmoniziranih indeksa potrošačkih cijena po stalnim poreznim stopama.
            2. U predmetu T‑86/14, poništava se članak 4. stavak 1. Uredbe Komisije (EU) br. 93/2013 od 1. veljače 2013. o utvrđivanju detaljnih pravila za provedbu Uredbe Vijeća (EZ) br. 2494/95 o harmoniziranim indeksima potrošačkih cijena u vezi s utvrđivanjem indeksa cijena stambenih objekata u vlasništvu stanara.
            3. Europska komisija snosit će vlastite troškove, kao i troškove Kraljevine Nizozemske.


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 17. lipnja 2015.#BMV Mineralöl Versorgungsgesellschaft mbH protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Zajednice GO – Raniji figurativni žig Zajednice GO – Relativni razlog za odbijanje – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe 207/2009.#Predmet T-60/14.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 21. lipnja 2012. # Fruit of the Loom, Inc. protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice. # Predmet T-514/10.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 10. rujna 2015.#Schniga GmbH protiv Ureda Zajednice za biljne sorte (CPVO).#Biljne vrste – Zahtjev za dodjeljivanje oplemenjivačkog prava na biljnu sortu Zajednice za sortu jabuka Gala Schnitzer – Tehničko ispitivanje – Razlikovanje – Smjernice za ispitivanje – Diskrecijska ovlast predsjednika CPVO‑a.#Spojeni predmeti T-91/14 i T-92/14.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 18. rujna 1990. # Farfalla Flemming und Partner protiv Hauptzollamt München-West. # Zahtjev za prethodnu odluku: Finanzgericht München - Njemačka. # Zajednička carinska tarifa. # Predmet C-228/89.


Presuda Suda (peto vijeće) od 4. lipnja 1987. # Angelo Campana protiv Bundesanstalt für Arbeit. # Zahtjev za prethodnu odluku: Bundessozialgericht - Njemačka. # Predmet 375/85.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 27. rujna 2007. # Komisija Europskih zajednica protiv Portugalske Republike. # Povreda obveze države članice - Direktiva 2003/110/EZ. # Predmet C-4/07.


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 17. rujna 2015.#Postupak koji je pokrenuo F.E. Familienprivatstiftung Eisenstadt.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Verwaltungsgerichtshof.#Zahtjev za prethodnu odluku – Slobodno kretanje kapitala – Članak 56. UEZ‑a – Međuoporezivanje kapitalne dobiti i prihoda od raspolaganja udjela u trgovačkim društvima nacionalne zaklade – Odbijanje prava na odbitak od oporezivog iznosa donacija u korist korisnika koji nisu rezidenti, koje se ne oporezuju u državi članici oporezivanja zaklade na temelju ugovora o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja.#Predmet C-589/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑589/13,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Verwaltungsgerichtshof (Austrija), odlukom od 23. listopada 2013., koju je Sud zaprimio 19. listopada 2013., u postupku koju je pokrenuo
            F. E. Familienprivatstiftung Eisenstadt,
            uz sudjelovanje
            Unabhängiger Finanzsenata, Außenstelle Wien,
            SUD (peto vijeće),
            u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, C. Vajda, A. Rosas (izvjestitelj), E. Juhász i D. Šváby, suci,
            nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
            tajnik: M. Aleksejev, administrator,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 21. siječnja 2015.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za austrijsku vladu, C. Pesendorfer te J. Bauer i M. Klamert, u svojstvu agenata,
            – za Europsku komisiju, A. Cordewener, W. Roels i M. Wasmeier, u svojstvu agenata,
            odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegova mišljenja,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 56. stavka 1. UEZ‑a.
            2. Zahtjev je upućen u okviru tužbe koju je F. E. Familienprivatstiftung Eisenstadt (u daljnjem tekstu: „privatna zaklada“) podnio protiv odluke Unabhängiger Finanzsenata, Außenstelle Wien (neovisni porezni senat, podružnica Beč, u daljnjem tekstu: UFS) kojim mu je odbijeno pravo da uzme u obzir donacije korisnicima s boravištem u drugoj državi članici za izračun poreza koji je privatna zaklada bila dužna platiti za porezna razdoblja 2001. i 2002.
            Austrijsko pravo
            3. Austrijski propisi mjerodavni za glavni postupak odnose se na oporezivanje privatnih zaklada tijekom 2001. i 2002. godine.
            Sustav oporezivanja privatnih zaklada prije 2001. godine
            4. Austrijski zakonodavac uveo je privatne zaklade (Privatstiftungen) 1993. u okviru Zakona o zakladama (Privatstiftungsgesetz, BGBl. 694/1993).
            5. Privatne zaklade su porezni obveznici poreza na društva. Međutim, na temelju prava koje je bilo na snazi do kraja 2000. godine, kapitalna dobit i prihodi od udjela, kada ih je ostvarila privatna zaklada, općenito su se izuzimali od poreza na društva na razini zaklade. Oporezivanje se provelo u trenutku kada su prihodi zaklade preneseni na različite korisnike preko donacija koje je dodijelila zaklada. Na temelju članka 27. stavka 1. točke 7. Zakona o porezu na dobit iz 1988. (Einkommensteuergesetz, u daljnjem tekstu: EStG 1988.), ove su se donacije u odnosu na korisnika smatrale kapitalnom dobiti koja se oporezuje porezom na kapitalnu dobit po stopi od 25 %.
            Sustav oporezivanja privatnih zaklada od 2001. do 2004. godine
            6. Sustav oporezivanja privatnih zaklada izmijenjen je počevši od 2001. godine Zakonom o izvršenju proračuna 2001. (Budgetbegleitgesetz 2001, BGBl. I, 142/2000), a osobito uvođenjem više novih odredbi u Zakon o oporezivanju društava iz 1988. (Körperschaftsteuergesetz 1988, u daljnjem tekstu: KStG 1988.).
            7. Prema obrazloženju Zakona o izvršenju proračuna 2001., tim odredbama se prvenstveno nastojalo smanjiti opće izuzeće od poreza na dobit društava koje su prethodno uživale privatne zaklade i uvesti cedularno oporezivanje izravno od privatnih zaklada po smanjenoj stopi na određenu kapitalnu dobit i prihode od udjela tih zaklada. Taj izravni porez po smanjenoj stopi je kvalificiran kao „međuoporezivanje“ („Zwischensteuer“; u daljnjem tekstu: međuporez).
            8. Članak 13. stavak 3. KStG‑a 1988., kako je izmijenjen Zakonom o izvršenju proračuna 2001., propisuje:
            „U slučaju zaklada na koje se ne primjenjuje članak 5. točke 6. ili 7. ni članak 7. stavak 3. u prihode ne ulaze, nego se sukladno članku 22. stavku 3. odvojeno oporezuju:
            1. nacionalna i inozemna kapitalna dobit iz
            – novčanih pologa i drugih potraživanja pri kreditnim institucijama (članak 93. stavak 2. točka 3. [EStG‑a 1988.]),
            – dužničkih vrijednosnih papira u smislu članka 93. stavka 3. točaka 1. do 3. [EStG‑a 1988.] ako su tijekom njihova izdavanja, kako zakonski, tako i u praksi, bili predloženi neodređenom broju osoba,
            – dužničkih vrijednosnih papira u smislu članka 93. stavka 3. točaka 4. i 5. [EStG‑a 1988.], u mjeri u kojoj se ta kapitalna dobit odnosi na kapitalnu dobit u smislu članka 27. [EStG‑a 1988.];
            2. prihodi iz raspolaganja udjelima u smislu članka 31. [EStG‑a 1988.], osim ako se ne primjenjuje stavak 4.?
            Kapitalna dobit i prihodi od raspolaganja udjelima se ne oporezuju (članak 22. stavak 3.) ako su tijekom poreznog razdoblja dane donacije u smislu članka 27. stavka 1. točke 7. [EStG‑a 1988.], ako je od njih odbijen porez na kapitalnu dobit i ako nema izuzeća od poreza na kapitalnu dobit na temelju ugovora o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja.“
            9. Sukladno članku 22. stavku 3. KStG‑a 1988., kako je izmijenjen Zakonom o izvršenju proračuna 2001., porez na društva je iznosio 12,5 % za kapitalnu dobit i druge prihode privatne zaklade koji se oporezuju na temelju članka 13. stavka 3. KStG‑a 1988.
            10. U skladu s člankom 24. stavkom 5. KStG‑a 1988., kako je izmijenjen Zakonom o izvršenju proračuna 2001.:
            „Porez na društva koji se plaća na kapitalnu dobit i druge prihode u smislu članka 13. stavaka 3. i 4. treba odbiti po procjeni sukladno sljedećim odredbama:
            1. Porez na društva se izračunava i plaća pri podnošenju porezne prijave nakon određivanja porezne osnovice.
            2. Zaklada daje donacije u smislu članka 27. stavka 1. točke 7. [EStG‑a 1988.] koje nisu dovele do neoporezivanja u smislu članka 13. stavka 3. zadnje rečenice.
            3. Porezni odbitak iznosi 12,5 % porezne osnovice donacija u svrhu odbitka poreza na kapitalnu dobit.
            4. Zaklada vodi račun na kojem se redovito evidentiraju plaćeni godišnji porez na društva, iznosi odbitaka i stanje nakon svakog poreznog odbitka.
            5. U slučaju prestanka postojanja zaklade, u cijelosti se odbija iznos koji je moguće priznati kao porezni odbitak s danom prestanka postojanja.“
            Pojašnjenja u vezi sa sustavom međuoporezivanja u austrijskom pravu
            11. U obrazloženju vladina prijedloga Zakona o izvršenju proračuna 2001., koje navodi sud koji je uputio zahtjev, u vezi s međuporezom navedeno je sljedeće:
            „[...] počevši od 2001. godine kamate nastale na temelju novčanih pologa i dužničkih vrijednosnih papira se oporezuju vrstom međuporeza i to po posebno smanjenoj stopi. To oporezivanje se najprije obavlja prilikom isplate kamata. Ako zaklada (nakon toga ) isplaćuje donacije, ipak se sukladno zakonskim odredbama određuje porezni odbitak. Iznos danih donacija dakle ne mijenja opće porezno opterećenje.
            Taj sustav se provodi zakonodavnim izmjenama u dva područja. Kao prvo, odredbe o izuzeću iz članka 13. stavka 2. KStG‑a 1988. se prilagođavaju. Oporezivanje kamata, koje je dosada bilo predmet izuzeća, cedularne je vrste; ono se provodi procjenom po smanjenoj stopi od 12,5 % (vidjeti članak 13. stavak 3. KStG‑a 1988.). Neće biti oporezivanja ako su raspodjele izvršene tijekom godina kada su isplaćene kamate. Kao drugo, porezni odbitak koji odgovora tom smanjenom porezu propisan je u članku 24. stavku 5. KStG‑a 1988.; određuje se procjenom. Tim poreznim odbitkom se, s jedne strane, pretpostavlja da je smanjeni porez već doista plaćen na dan podnošenja porezne prijave. S druge strane, trebaju postojati donacije od kojih je odbijen porez na kapitalnu dobit. Porezni odbitak je jednak iznosu od 12,5 % donacije, što odgovara smanjenoj stopi. S formalnog stajališta se zahtijeva vođenje računa koji prati razvoj i stanje iznosa koji je moguće priznati kao porezni odbitak.
            Primjer: zaklada je 2001. naplatila kamate u iznosu od 2.000.000 austrijskih šilinga (ATS). Tijekom te godine donacije su iznosile 500.000 ATS. Duguje se međuporez koji odgovora 12,5 % od 1.500.000 ATS, odnosno 187.500 ATS. U 2002. naplaćene kamate iznose 2.500.000 ATS. Tijekom te godine nije dana nijedna donacija. Međuporez za 2002. iznosi 312.500 ATS. U 2003. dospjele kamate su 2.000.000 ATS i donacije iznose 2.100.000 ATS. Za tu godinu se ne duguje nikakav međuporez. Porezni odbitak koji odgovara 12,5 % od 100.000 ATS, odnosno 12.500 ATS, dodijeljen je od dugovanog međuporeza za 2001. i 2002. godinu.“
            Glavni postupak i prethodna pitanja
            12. Privatna zaklada, osnovana na temelju austrijskog prava, tijekom 2001. i 2002. godine ostvarila je kapitalnu dobit i prihod od raspolaganja udjelima koji spadaju u područje primjene članka 13. stavka 3. prve rečenice KStG‑a 1988., kako je izmijenjen Zakonom o izvršenju proračuna 2001. Istovremeno je tijekom te dvije godine privatna zaklada dala donacije u korist osobe s boravištem u Belgiji i druge osobe s boravištem u Njemačkoj.
            13. Tijekom svake od tih dviju godina privatna zaklada je odbila porez na kapitalnu dobit po stopi od 25 % koji po odbitku plaćaju korisnici tih donacija i proslijedila odbijeni iznos poreza austrijskoj poreznoj upravi.
            14. Međutim, nakon toga su dva inozemna korisnika od austrijske porezne uprave zahtijevala povrat poreza na kapitalnu dobit koja je plaćena za donacije, pozivajući se na ugovore o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja koji su na snazi između Republike Austrije i njihove države boravišta. Korisnik s boravištem u Belgiji je podnio zahtjeve koji se odnose na godine 2001. i 2002. i u cijelosti je ostvario povrat austrijskog poreza na kapitalnu dobit po odbitku na donacije koje je primio. Korisnik s boravištem u Njemačkoj podnio je zahtjev samo za 2001. godinu i također je ostvario odgovarajući povrat poreza na kapitalnu dobit.
            15. U okviru podnošenja poreznih prijava za porez na društva za 2001. i 2002. godinu, privatna zaklada je smanjila svoju kapitalnu dobit i prihod od raspolaganja udjelima, koji su načelno bili predmet „međuoporezivanja“ na temelju članka 13. stavka 3. prve rečenice KStG‑a 1988., kako je izmijenjen Zakonom o izvršenju proračuna 2001., tako što je odbila od oporezivog iznosa donacije koje su tih godina dane u korist dvaju gore navedenih korisnika. Kako je iznos tih donacija bio puno veći od kapitalne dobiti i dobiti od raspolaganja, privatna zaklada je prijavila poreznu osnovicu od 0 eura, na temelju čega je trebala biti u cijelosti oslobođena od plaćanja poreza.
            16. Međutim, nadležni Finanzamt (porezna uprava) je ocijenio da je na temelju članka 13. stavka 3. prve rečenice KSTG‑a 1988., kako je izmijenjen Zakonom o izvršenju proračuna 2001, isključeno odbiti donacije koje su dodijeljene korisnicima od oporezivih iznosa, stoga jer su gore navedeni korisnici ostvarili izuzeće od poreza na kapitalnu dobit na temelju ugovora o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja. Finanzamt je sukladno tomu oporezovao kapitalnu dobit i prihode od raspolaganja udjelima za 2001. i 2002. godinu međuporezom po stopi od 12,5 %, na temelju članka 22. stavka 3. KStG‑a 1988., kako je izmijenjen Zakonom o izvršenju proračuna 2001.
            17. Privatna zaklada je pred UFS‑om podnijela tužbu protiv odluka o obračunu poreza na društva koji su joj dostavljeni za 2001. i 2002. godinu.
            18. Podredno, privatna zaklada je pred UFS‑om istaknula da joj na temelju članka 24. stavka 5. KStG‑a 1988., kako je izmijenjen Zakonom o izvršenju proračuna 2001., u sljedećim godinama treba dodijeliti porezni odbitak koji odgovara prethodno plaćenom međuporezu.
            19. UFS je odlukom od 10. lipnja 2010. potvrdio osnovanost međuporeza kojim se oporezuje privatna zaklada po tada primjenjivoj stopi od 12,5 % na poreznu osnovicu od koje nisu odbijene donacije korisnicima u Belgiji i Njemačkoj tijekom 2001. te korisniku u Belgiji tijekom 2002. godine.
            20. Potvrđujući stajalište Finanzamta, UFS je smatrao da je za te donacije odobreno izuzeće od poreza na kapitalnu dobit sukladno ugovorima o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja, što je isključivalo njihov odbitak od porezne osnovice međuporeza.
            21. Nasuprot tomu, UFS je djelomično usvojio podredni zahtjev privatne zaklade za dobivanje poreznog odbitka a posteriori , na temelju članka 24. stavka 5. KStG‑a 1988., kako je izmijenjen Zakonom o izvršenju proračuna 2001., za dugovani međuporez za 2001. godinu, na ime poreza na društva za porezno razdoblje koje obuhvaća 2002. Naime, UFS je ocijenio da donacije dodijeljene u korist korisnika s boravištem u Belgiji tijekom 2002. godine daju privatnoj zakladi pravo na takav djelomični porezni odbitak.
            22. Privatna zaklada je protiv te odluke UFS‑a podnijela žalbu Verwaltungsgerichtshofu (Vrhovnom upravnom sudu).
            23. Privatna zaklada je pred sudom koji je uputio zahtjev istaknula da je protivno slobodnom kretanju kapitala iz članka 56. UEZ‑a isključiti da se donacije – za koje je korisnicima odobreno izuzeće od poreza na kapitalnu dobit na temelju ugovora o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja – odbijaju od porezne osnovice za izračunavanje međuporeza, čak i ako UFS priznaje da se na temelju donacija iste vrste koje bi se dodijelile tijekom sljedećih godina može ostvariti pravo na porezne odbitke.
            24. Sud koji je uputio zahtjev, koji je već presudio da prekogranične donacije zaklada predstavljaju kretanje kapitala u smislu članka 56. UEZ‑a, smatra da je vrlo vjerojatno da oporezivanje zaklade isključivo kada su donacije dane u korist stranih korisnika, a da se ona ne oporezuje u slučaju donacija nacionalnim korisnicima, kao što su to odlučili Finanzamt i UFS u glavnom predmetu, predstavlja ograničenje slobodnog kretanja kapitala, jer je ta mjera takve naravi da obeshrabruje stvaranje takvih prekograničnih struktura, iako je prema načelu slobode kretanja načelno zabranjeno čak i ograničenje manjeg opsega ili manje važnosti.
            25. Sud koji je uputio zahtjev navodi da je ispitivanje mogućeg opravdanja ograničenja slobodnog kretanja kapitala koje je uveo članak 13. stavak 3. KStG‑a 1988., kako je izmijenjen Zakonom o izvršenju proračuna 2001., otežano činjenicom da cilj koji se želi postići tim isključenjem nije nikada naveden u pripremnim aktima.
            26. Glede toga, taj sud navodi da je cilj sustava međuoporezivanja bio ublažiti dva problema vezana uz porezni sustav rezidentnih privatnih zaklada. Prvi problem je bio vezan uz tezauriranje kapitala bez plaćanja poreza na društva zbog neoporezivanja kapitalne dobiti i prihoda od raspolaganja udjelima koje su ostvarile zaklade sve do kraja 2000. godine. Drugi problem je bio vezan uz neoporezivanje donacija korisnicima s boravištem u inozemstvu u Austrij i, jer su na temelju ugovora o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja isključivo države članice boravišta korisnika imale pravo oporezivati te donacije.
            27. U ovom slučaju, prema sudu koji je uputio zahtjev, kada se međuporez plaća čak i kada je dana donacija, sustav međuoporezivanja služi ublažavanju negativnih posljedica drugog od dva gore navedena problema koje je prouzročio taj sustav oporezivanja, odnosno neoporezivanja u Austriji.
            28. Glede toga, sud koji je uputio zahtjev primjećuje da je članak 13. stavak 3. zadnja rečenica KStG‑a 1988., kako je izmijenjena Zakonom o izvršenju proračuna 2001., samo ublažio taj problem a da ga nije potpuno uklonio, s obzirom na to da se zaklade ne oporezuju konačno, nego se na njih primjenjuje porezno davanje, međuporez, koji će sukladno članku 24. stavku 5. KStG‑a 1988., kako je izmijenjen, biti predmet poreznog odbitka i vratit će se u cijelosti najkasnije s prestankom postojanja zaklade. Međutim, odnosna zaklada sve do dodjeljivanja tog poreznog odbitka ne može smanjiti svoju poreznu osnovicu preko donacija za koje korisnici koriste porezno izuzeće na temelju ugovora o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja.
            29. Sud koji je uputio zahtjev ne isključuje da jedno takvo ograničenje koje je uvedeno nacionalnim poreznim pravom nanosi štetu slobodnom kretanju kapitala iz članka 56. UEZ‑a, ali smatra da su razlike koje postoje između složenog poreznog sustava o kojem on odlučuje i onih koje je Sud već ispitao u okviru sličnih predmeta prevelike da bi se takvo tumačenje moglo promatrati kao očito.
            30. U tim je okolnostima Verwaltungsgerichtshof odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
            „Treba li članak 56. UEZ‑a (sada članak 63. UFEU‑a) tumačiti na način da se protivi sustavu oporezivanja kapitalne dobiti privatne austrijske zaklade kao i njezinih prihoda od raspolaganja udjelima u trgovačkim društvima, kojim je plaćanje međuporeza u svrhu jedinstvenog nacionalnog oporezivanja predviđeno isključivo u slučaju kada je korisnik donacija koje je dodijelila privatna zaklada na temelju ugovora o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja oslobođen od poreza na kapitalnu dobit?“
            O prethodnom pitanju
            Uvodna očitovanja
            31. Prema njegovu tekstu, pitanje suda koji je uputio zahtjev odnosi se na oporezivanje međuporezom rezidentnih privatnih zaklada kada je donacija koju je korisnik dobio od takve zaklade izuzeta od oporezivanja u Austriji zbog ugovora o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja. Tim pitanjem želi se utvrditi treba li članak 56. UEZ‑a tumačiti na način da se protivi sustavu poput takvoga kakav je uveden u okviru oporezivanja međuporezom zaklada od 2001., o kojemu je riječ u glavnom postupku.
            32. Kao što to proizlazi iz točaka 7., 11., 26. do 28. ove presude, odluka suda koji je uputio zahtjev sadržava različita objašnjenja aspekata sustava međuoporezivanja na koje se odnosi glavni postupak, koji je složen sustav u čijem okviru sud koji je uputio zahtjev navodi da je postavio svoje pitanje i koji se stoga mora uzeti u obzir, kako bi se to pitanje razumjelo.
            33. S obzirom na ta objašnjenja, čini se da se dvojbe suda koji je uputio zahtjev odnose, u okviru međuporeza koji se plaća na kapitalnu dobit i prihode od raspolaganja udjelima rezidentne privatne zaklade tijekom određenog razdoblja oporezivanja, na pravo da takva zaklada odbije od svoje porezne osnovice iznos donacija koje su dane tijekom istog razdoblja oporezivanja. Naime, taj odbitak se dodjeljuje samo ako se korisnika donacije može oporezovati u Austriji. Nasuprot tomu, takav odbitak se odbija zakladi kada korisnik donacije ima boravište u državi članici različitoj od Austrije i poziva se na ugovor o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja kako bi dobio izuzeće od austrijskog poreza na kapitalnu dobit.
            34. Sukladno tomu, sud koji je uputio zahtjev svojim pitanjem u biti pita, treba li članak 56. UEZ‑a tumačiti na način da se protivi poreznom pravu države članice, poput onoga iz glavnog postupka, na temelju kojega u okviru oporezivanja međuporezom na kapitalnu dobit i prihode od raspolaganja udjelima rezidentne privatne zaklade ta zaklada ima pravo odbiti od svojeg oporezivog iznosa u danom poreznom razdoblju samo donacije dane tijekom tog istog poreznog razdoblja koje su oporezovane porezom naplaćenim od korisnika tih donacija u državi članici u kojoj se oporezuje zaklada, dok je takav odbitak isključen tim nacionalnim poreznim pravom ako korisnik ima boravište u drugoj državi članici i ako je u državi članici u kojoj se oporezuje zaklada izuzet od poreza koji načelno obuhvaća donacije na temelju ugovora o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja.
            Postojanje ograničenja slobodnog kretanja kapitala
            35. Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, članak 56. stavak 1. UEZ‑a općenito zabranjuje ograničenja kretanja kapitala između država članica (presude Persche, C‑318/07, EU:C:2009:33, t. 23. i Mattner, C‑510/08, EU:C:2010:216, t. 18.).
            36. Zbog nepostojanja definicije pojma „kretanje kapitala“ u Ugovoru o EZ‑u, u smislu članka 56. stavka 1. UEZ‑a, Sud je priznao indikativnu vrijednost nomenklature koju predstavlja Prilog I. Direktivi Vijeća 88/361/EEZ od 24. lipnja 1988. za provedbu članka 67. Ugovora [članak je stavljen izvan snage Ugovorom iz Amsterdama] (SL L 178, str. 5.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 10., svezak 3., str. 7.) iako je ona donesena na temelju članka 69. i članka 70. stavka 1. Ugovora o UEEZ‑u (koji su postali članak 69. i članak 70. stavak 1. UEZ‑a, koji članci su stavljeni izvan snage Ugovorom iz Amsterdama), s time da, sukladno uvodu tog priloga, popis koji on sadržava nije taksativne prirode. Pokloni i potpore se javljaju u rubrici XI., naslovljenoj „Kretanja osobnog kapitala“, sadržanoj u spomenutom prilogu (presude Persche, C‑318/07, EU:C:2009:33, t. 24.; Mattner, C‑510/08, EU:C:2010:216, t. 19., i Komisija/Španjolska, C‑127/12, EU:C:2014:2130, t. 52.).
            37. Sud je već presudio da porezno postupanje s donacijama, neovisno o tome radi li se o novcu, nekretninama ili o pokretnoj imovini, ulazi u područje primjene odredbi Ugovora o kretanju kapitala, osim u slučaju kad su njihovi sastavni elementi ograničeni na jednu državu članicu (vidjeti u tom smislu presude Persche, C‑318/07, EU:C:2009:33, t. 27.; Mattner, C‑510/08, EU:C:2010:216, t. 20., i Q, C‑133/13, EU:C:2014:2460, t. 18.).
            38. Glavni predmet se ne odnosi izravno na porezno postupanje s darovima, u smislu da se taj način razlikuje između donacija rezidentnim korisnicima i korisnicima s boravištem u drugoj državi članici. Glavni predmet se odnosi na porezno postupanje s rezidentnim privatnim zakladama razlikujući jesu li donacije - koje one daju korisnicima s boravištem u Austriji ili u drugoj državi članici - u Austriji oporezive ili neoporezive u odnosu na te korisnike.
            39. Privatna zaklada je u glavnom predmetu tijekom 2001. i 2002. godine dala donacije osobito u korist dva korisnika s boravištem u državi članici različitoj od Austrije. Radilo se o uplatama bez bilo kakve protučinidbe od strane korisnika. Kao što je to pravilno navela Europska komisija, ne samo prvobitni imovinski doprinos zakladi od strane osnivača prilikom osnivanja, nego također i kasnija plaćanja koja su iz te imovine izvršena u korist korisnika, odnose se na pojam „kretanja kapitala“ u smislu članka 56. stavka 1. UEZ‑a.
            40. Iz toga proizlazi da se situacija poput one iz glavnog predmeta, u kojoj privatna zaklada sa sjedištem u Austriji daje donacije u korist dvoje korisnika od kojih jedan boravište ima u Belgiji, a drugi u Austriji, odnosi kako za 2001., tako i za 2002. godinu na međunarodna kretanja kapitala, koja su zaštićena od bilo kakvih ograničenja na temelju članka 56. stavka 1. UEZ‑a.
            41. Stoga prvo valja ispitati, kao što to ističu kako privatna zaklada u okviru glavnog postupka tako i Komisija u svojim pisanim očitovanjima pred Sudom, predstavlja li nacionalni propis poput onoga u glavnom postupku ograničenje kretanja kapitala.
            42. Sustav koji je uveden člankom 13. stavkom 3. KStG‑a 1988., kako je izmijenjen Zakonom o izvršenju proračuna 2001., predviđa razliku u postupanju između rezidentnih privatnih zaklada s njihovim pravom na trenutno smanjenje međuporeza prema tome plaćaju li korisnici donacija koje daju te zaklade tijekom određenog poreznog razdoblja austrijski porez na kapitalnu dobit.
            43. Iako, kao što to ističe austrijska vlada, donacije za koje je isključeno takvo pravo na trenutno smanjenje ili neposredni povrat također mogu obuhvaćati i donacije korisnicima s boravištem u Austriji ako su izuzete od poreza na kapitalnu dobit, one osobito obuhvaćaju donacije nerezidentnim korisnicima s obzirom na to da se, sukladno modelu ugovora o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja koji je uspostavila Organizacija za ekonomsku suradnju i razvoj (OECD), te donacije smatraju prihodom u smislu članka 21. stavka 1. navedenog modela ugovora i ne oporezuju se u Austriji jer ih oporezuje isključivo država boravišta korisnika.
            44. Kao što to tvrdi Komisija, ta kretanja kapitala su ograničena pravilom navedenim u članku 13. stavku 3. zadnjoj rečenici KStG‑a 1988., kako je izmijenjen Zakonom o izvršenju proračuna 2001., primjenjivim na glavni predmet.
            45. Budući da se na temelju donacija koje rezidentna privatna fondacija daje nacionalnim korisnicima ostvaruje pravo na smanjenje međuporeza, pa čak i izuzeće od istog, kroz mogućnost odbijanja te vrste donacija od osnovice za izračun tog poreza, navedena zaklada, ako su ostale okolnosti jednake, trajno raspolaže većim financijskim sredstvima, koja se mogu trenutno koristiti bilo za davanje dodatnih donacija u korist rezidentnih korisnika bilo za stjecanje dodatnih prihoda, što će joj zatim omogućiti da dodijeli veće donacije tim istim korisnicima.
            46. Osim toga, nepovoljno porezno postupanje koje proizlazi iz primjene članka 13. stavka 3. zadnje rečenice KStG‑a 1988., kako je izmijenjen Zakonom o izvršenju proračuna, u slučaju donacija korisnicima koji su izuzeti od plaćanja poreza na kapitalnu dobit u Austriji zbog ugovora o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja koji je sklopljen između njihove države članice boravišta i Republike Austrije, može dovesti do ograničenja na razini same zaklade.
            47. Zaklada koja ima korisnike s boravištem na državnom području i druge korisnike sa sjedištem u drugoj državi članici će naime biti obeshrabrena u davanju donacija potonjoj jer kako neće moći koristiti smanjenje ili povrat poreza povezane s donacijama, međuporez koji plaća na svoje prihode smanjit će ukupna financijska sredstva kojima raspolaže kako za stjecanje prihoda tako i za davanje donacija rezidentnim korisnicima. To bi na razini donacije dovelo do narušavanja u odabiru koji će ona imati između međunarodnih donacija, porezno nepovoljnijih, i čisto nacionalnih donacija, porezno povoljnijih.
            48. Osim toga, budući da će donacije u korist korisnika koji imaju boravište u drugoj državi članici dovesti do međuoporezivanja prihoda zaklade po stopi od 12,5 %, osnivanje privatne zaklade koja ima korisnike s boravištem u drugoj državi članici za osnivača je u samom početku manje privlačno nego što je to osnivanje istovrsne zaklade koja ima samo korisnike sa sjedištem u Austriji.
            49. U tom kontekstu je važno istaknuti da nije nužno da porezno opterećenje bude teško ili konačno da bi se smatralo da porezno pravo predstavlja ograničenje koje je zabranjeno temeljnom slobodom.
            50. Prema ustaljenoj sudskoj praksi, čak je i ograničenje temeljne slobode slabijeg opsega ili male važnosti zabranjeno Ugovorom (vidjeti u tom smislu za slobodno kretanje kapitala presudu Dijkman i Dijkman‑Lavaleije, C‑233/09, EU:C:2010:397, t. 42.; za slobodu poslovnog nastana presude Komisija/Francuska, C‑34/98, EU:C:2000:84, t. 49., i de Lasteyrie du Saillant, C‑9/02, EU:C:2004:138, t. 43.).
            51. Likvidonosna nepovoljnost do koje dolazi u prekograničnoj situaciji može predstavljati ograničenje temeljnih sloboda kada takva nepovoljnost ne može nastati u potpuno tuzemnoj situaciji (vidjeti u tom smislu presude Metallgesellschaft i dr., C‑397/98 i C‑410/98, EU:C:2001:134, t. 44., 54. i 76.; X i Y, C‑436/00, EU:C:2002:704, t. 36. i 37.; Rewe Zentralfinanz, C‑347/04, EU:C:2007:194, t. 26. do 30.; National Grid Indus, C‑371/10, EU:C:2011:785, t. 36. i 37.; DMC, C‑164/12, EU:C:2014:20, t. 40. do 43., kao i Komisija/Njemačka, C‑591/13, EU:C:2015:230, t. 55. do 61.).
            52. Razlika u postupanju u vezi s izračunavanjem međuporeza može dovesti do likvidonosne nepovoljnosti za rezidentnu privatnu zakladu koja želi dati donaciju korisnicima koji imaju boravište na području druge države članice i tako može predstavljati ograničenje temeljnih sloboda ako za odnosnu zakladu ne postoji ista nepovoljnost u potpuno tuzemnoj situaciji. Zbog njezinih donacija korisnicima s boravištem u Belgiji i Njemačkoj tijekom 2001. i 2002., privatna zaklada iz glavnog postupka doživjela je likvidonosnu nepovoljnost koju nije uklonio porezni odbitak koji je prihvatio UFS, a kojim je dio međuporeza dugovanog za godinu 2001. odbijen od međuporeza dugovanog za godinu 2002.
            53. Prema tome, primjena članka 13. stavka 3. zadnje rečenice KStG‑a 1988., kako je izmijenjen Zakonom o izvršenju proračuna 2001., uvodi ograničenje slobodnog kretanja kapitala, koje je načelno zabranjeno člankom 56. UEZ‑a.
            54. Kao drugo, međutim treba ispitati može li to ograničenje slobodnog kretanja kapitala biti objektivno opravdano u pogledu odredaba UEZ‑a.
            55. Glede toga treba podsjetiti da, u skladu s člankom 58. stavkom 1. točkom (a) UEZ‑a, članak 56. UEZ‑a „ne dovod[i] u pitanje pravo država članica [...] da primjenjuju odgovarajuće odredbe svojeg poreznog prava kojima se pravi razlika između poreznih obveznika koji nisu u istom položaju u pogledu mjesta boravišta ili mjesta ulaganja njihova kapitala“.
            56. Ta se odredba, utoliko što predstavlja iznimku od temeljnog načela slobodnog kretanja kapitala, mora usko tumačiti. Prema tome, ne može se tumačiti u smislu da je svako porezno pravo koje uključuje razlikovanje poreznih obveznika prema mjestu boravišta ili državi u kojoj ulažu svoj kapital automatski u skladu s Ugovorom (presude Mattner, C‑510/08, EU:C:2010:216, t. 32., i FIM Santander Top 25 Euro Fi, C‑338/11 do C‑347/11, EU:C:2012:286, t. 21.).
            57. Naime, iznimka predviđena člankom 58. stavkom 1. točkom (a) UEZ‑a je sama ograničena stavkom 3. tog članka, koji predviđa da nacionalne odredbe iz stavka 1. tog članka „ne smiju biti sredstvo proizvoljne diskriminacije ili prikrivenog ograničenja slobodnoga kretanja kapitala i platnog prometa, kako je utvrđeno u članku 56. (presude Mattner, C‑510/08, EU:C:2010:216, t. 33., i FIM Santander Top 25 Euro Fi, C‑338/11 do C‑347/11, EU:C:2012:286, t. 22.).
            58. Stoga valja razlikovati razlike u postupanju dopuštene na temelju članka 58. stavka 1. točke (a) UEZ‑a od diskriminacija zabranjenih stavkom 3. tog istog članka. No iz sudske prakse Suda proizlazi da, kako bi se nacionalni porezni propis kao što je onaj u pitanju u glavnom postupku mogao smatrati usklađenim s odredbama Ugovora koje se odnose na slobodno kretanje kapitala, razlika u postupanju koju previđa mora se odnositi na situacije koje nisu objektivno usporedive ili mora biti opravdana važnim razlogom u općem interesu. Osim toga, kako bi bila opravdana, razlika u postupanju između te dvije kategorije donacija ne smije prelaziti ono što je nužno za postizanje cilja kojemu predmetni propis teži (vidjeti u tom smislu presude Manninen, C‑319/02, EU:C:2004:484, t. 29.; Mattner, C‑510/08, EU:C:2010:216, t. 34., i FIM Santander Top 25 Euro Fi, C‑338/11 do C‑347/11, EU:C:2012:286, t. 23.).
            Usporedivost situacija
            59. Austrijska vlada ističe da propisi iz glavnog postupka ne predstavljaju ograničenje slobodnog kretanja kapitala jer situacija privatne zaklade koja daje donacije korisnicima koji imaju boravište u državi članici s kojom je Republika Austrija sklopila ugovor o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja po modelu ugovora OECD‑a ne bi bila objektivno usporediva sa situacijom privatne zaklade koja daje donacije rezidentnim korisnicima.
            60. Prema toj vladi, u slučaju donacija korisnicima koji nisu rezidenti, situacija privatne rezidentne zaklade koju prvenstveno oporezuje austrijska država bila bi najviše usporediva sa situacijom takve zaklade u slučaju donacija rezidentnim korisnicima kada ta vlada može oporezovati te donacije u odnosu na korisnike nerezidente.
            61. Međutim, to nije opće pravilo s obzirom na to da iz ugovora koji se odnose na izbjegavanje dvostrukog oporezivanja koji slijede OECD‑ov model, Republika Austrija nije nadležna oporezovati donacije korisnicima koji nisu rezidenti. Sukladno tomu, zbog nemogućnosti objektivne usporedbe situacija, u takvim slučajevima na razini zaklade nema razloga primijeniti mehanizam oslobođenja od međuporeza koje se priznaje u slučaju donacija rezidentnim korisnicima kako bi se izbjeglo dvostruko oporezivanje u gospodarstvu i osiguralo jedinstveno sustavno oporezivanje na nacionalnom području.
            62. Glede toga treba utvrditi da protivno onomu što tvrdi austrijska vlada, ta razlika u postupanju ne može se objasniti tim da se zaklade nalaze u objektivno različitim situacijama.
            63. Naime, kao što to navodi Komisija, s obzirom na članak 58. stavak 1. (a) UEZ‑a, davanje donacija austrijskih privatnih zaklada rezidentnim korisnicima je situacija koja je objektivno usporediva s onom u kojoj te iste zaklade daju donacije u korist korisnika koji imaju boravište u drugoj državi članici. U oba slučaja se radi o donacijama koje su dane iz imovine privatne zaklade ili povećanjima imovine koja su ostvarena zahvaljujući uporabi te imovine.
            64. Osim toga je važno navesti da se u okviru ugovora koji se odnose na izbjegavanje dvostrukog oporezivanja koje je zaključila s Kraljevinom Belgijom, s jedne strane, kao i Saveznom Republikom Njemačkom, s druge strane, koji sukladno OECD‑ovom modelu ugovora za svaku državu ugovornicu uspostavljaju isključivo pravo oporezivanja korisnika donacija koji imaju boravište na njezinu području, Republika Austrija odrekla oporezivanja donacija osoba koje imaju boravište u tim drugim dvjema državama članicama. Sukladno tomu ona se ne može pozvati na razliku u objektivnoj situaciji između rezidentnih privatnih zaklada prema kojoj korisnici donacija koje su im dane, ili imaju boravište u Austriji i tamo ih se oporezuje ili imaju boravište u te dvije druge države članice i ona ih nije nadležna oporezivati kako bi zaklade koje daju donaciju potonjima oporezovala posebnim porezom, zbog toga što ti korisnici nisu u njezinoj poreznoj nadležnosti.
            65. Nadalje, čak i ako bi također trebalo uzeti u obzir korisnike donacija koje su dale te zaklade, treba istaknuti da iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je bilo namjeravano da sustav međuporeza, kako bi spriječio tendenciju privatnih zaklada da tezauriraju kapital, uvede oporezivanje „cedularne“ vrste na razini privatne zaklade, pri čemu se međuporezu priznaje samo privremeni karakter. Sukladno njegovu „privremenom“ karakteru, taj porez je trebao biti u cijelosti vraćen najkasnije s prestankom postojanja privatne zaklade, s obzirom na to da je rezultirao s poreznim odbitkom u korist donacije koji odgovara iznosu koji je plaćen na temelju međuporeza. Mjesto boravišta osobe kojoj je donacija namijenjena pri tome nije imalo važnost.
            Postojanje važnog razloga u općem interesu
            66. Također treba istražiti može li se ograničenje kretanja kapitala koje proizlazi iz nacionalnog propisa poput onoga iz glavnog postupka opravdati važnim razlogom u općem interesu.
            67. Prvo treba provjeriti može li, kao što to tvrdi austrijska vlada, razlika u postupanju iz glavnog postupka biti opravdana potrebom da se očuva uravnotežena raspodjela ovlasti oporezivanja između država članica.
            68. Glede toga, s jedne strane, potrebno je podsjetiti da očuvanje raspodjele porezne ovlasti između država članica predstavlja legitimni cilj koji je Sud priznao. S druge strane, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da, u nedostatku mjera ujednačavanja ili usklađivanja koje donosi Unija, države članice ostaju nadležne odrediti, sporazumno ili jednostrano, kriterije raspodjele svoje nadležnosti za oporezivanje, među ostalim, kako bi uklonile dvostruko oporezivanje (presude DMC, C‑164/12, EU:C:2014:20, t. 46. i 47.; Komisija/Njemačka, C‑591/13, EU:C:2015:230, t. 64., kao i Grünewald, C‑559/13, EU:C:2015:109, t. 40.).
            69. Međutim, u okolnostima poput onih iz glavnog postupka to opravdanje se ne čini utemeljeno.
            70. Opravdanje nužnosti očuvanja uravnotežene raspodjele ovlasti oporezivanja među državama članicama može se prihvatiti ponajprije onda kada predmetni fiskalni sustav ima za cilj spriječiti oblike ponašanja koji bi mogli ugroziti pravo neke države članice da izvršava svoju poreznu nadležnost u odnosu na djelatnosti koje se obavljaju na njezinu području (vidjeti u tom smislu presude Rewe Zentralfinanz, C‑347/04, EU:C:2007:194, t. 42.; Oy AA, C‑231/05, EU:C:2007:439, t. 54., i Aberdeen Property Fininvest Alpha, C‑303/07, EU:C:2009:377, t. 66.).
            71. U ovom slučaju, kao što je to već navedeno u točki 64. ove presude, pitanje raspodjele porezne ovlasti između Republike Austrije i Kraljevine Belgije, s jedne strane, i Savezne Republike Njemačke, s druge strane, je regulirano u ugovorima o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja sklopljenima s ove dvije države, koji sukladno OECD‑ovom modelu ugovora za svaku od država ugovornica uspostavljaju isključivo pravo oporezivanja korisnika donacija s boravištem na njihovu području. Drugim riječima, kako se Republika Austrija tim ugovorima odrekla porezne ovlasti nad donacijama osobama s boravištem u tim dvjema drugim državama članicama, ona se ne može pozivati na uravnoteženu raspodjelu ovlasti oporezivanja kako bi nametnula poseban porez zakladama koje daju donaciju tim osobama, zbog toga što te osobe nisu u njezinoj poreznoj nadležnosti. Dakle, ta država članica je dobrovoljno prihvatila raspodjelu porezne ovlasti koja proizlazi iz samih odredbi ugovora o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja koje je sklopila s Kraljevinom Belgijom i Saveznom Republikom Njemačkom.
            72. U situaciji poput one iz glavnog postupka porezno opterećenje se određuje na razini privatne donacije, a da nema mogućnosti odbitka ili povrata na temelju dane donacije ako na temelju ugovora o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja njezin korisnik nije porezni obveznik austrijskog poreza na kapitalnu dobit. Austrijska vlada tvrdi da ograničavajući učinci članka 13. stavka 3. zadnje rečenice KStG‑a 1988., kako je izmijenjen Zakonom o izvršenju proračuna 2001., mogu biti opravdani činjenicom da se njime nastoji osigurati jedinstveno oporezivanje određene kapitalne dobiti i prihoda od raspolaganja udjelima privatne zaklade u Austriji.
            73. Glede toga treba navesti da je u različitim predmetima u vezi sa situacijama u kojima je država članica nastojala nadoknaditi nemogućnost oporezivanja jednog poreznog obveznika oporezujući drugog poreznog obveznika, osobito u predmetima u kojim su donesene presude Lankhorst‑Hohorst (C- 324/00, EU:C:2002:749) i Glaxo Wellcome (C‑182/08, EU:C:2009:559), Sud ispitao razloge na koje se pozivalo kako bi se opravdalo ograničenje iz predmetnog nacionalnog propisa, osobito argument prema kojem se navedenim propisom nastojalo jamčiti jedinstveno oporezivanje određenih prihoda u državi članici. Međutim, niti u jednom od tih predmeta Sud nije priznao načelo jedinstvenog oporezivanja kao samostalno opravdanje.
            74. Osim toga, u predmetu u kojem je donesena presuda Argenta Spaarbank (C‑350/11, EU:C:2013:447), o poreznom postupanju u području oporezivanja društava i uzimanju u obzir gubitaka, Sud je u točki 51. te presude smatrao da okolnost da se na temelju ugovora o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja dobit koja se pripisuje stalnoj poslovnoj jedinici koja se nalazi u nekoj državi članici oporezuje samo u toj državi članici i da, prema tome, druga država članica stranka ugovora ne može izvršavati svoju poreznu ovlast nad dobiti koja se pripisuje toj stalnoj poslovnoj jedinici te ne može sustavno opravdavati svako odbijanje davanja olakšica društvu sa sjedištem na području te druge države članice kojem pripada stalna poslovna jedinica.
            75. Naime, takvim bi se odbijanjem opravdalo različito postupanje samo na temelju razloga da je društvo koje se nalazi u državi članici razvilo transnacionalnu gospodarsku djelatnost čija namjena nije stvarati porezni prihod u korist te države članice (vidjeti u tom smislu presudu Argenta Spaarbank, C‑350/11, EU:C:2013:447, t. 52. i navedenu sudsku praksu).
            76. Sud je isto tako presudio da postojanje prednosti koja proizlazi iz niske oporezivosti društva kćeri s poslovnim nastanom u državi članici različitoj od one u kojoj je osnovano društvo majka samo po sebi ne ovlašćuje potonju državu da nadoknadi tu prednost manje povoljnim poreznim postupanjem s društvom majkom. Potreba da se spriječi smanjenje poreznih prihoda uostalom nije niti među ciljevima utvrđenima u članku 46. stavku 1. UEZ‑a, niti među važnim razlozima u općem interesu kojima se može opravdati ograničenje slobode priznate Ugovorom (vidjeti u tom smislu presudu Cadbury Schweppes i Cadbury Schweppes Overseas, C‑196/04, EU:C:2006:544, t. 49.).
            77. Takva razmatranja su također relevantna u okviru glavnog postupka, kada se radi o različitom poreznom postupanju sa zakladama prema tome jesu li donacije koje su dane dovele do oporezivanja njihovih korisnika u Austriji.
            78. U svakom slučaju u vezi s donacijama stranim korisnicima iz članka 13. stavka 3. zadnje rečenice KStG‑a 1988., kako je izmijenjen Zakonom o izvršenju proračuna 2001., treba utvrditi da međuporez nametnut privatnoj nacionalnoj zakladi ne jamči jedinstveno oporezivanje prihoda navedenih u prvoj rečenici te odredbe.
            79. Naime, kao što je navedeno u točki 28. ove presude, iz odluke suda kojom je upućeno prethodno pitanje proizlazi da porezno opterećenje koje tako obvezuje privatnu zakladu nije konačno. Prema sudu koji je uputio zahtjev, predmetni sustav međuoporezivanja iz glavnog postupka koji se primjenjuje na razini zaklade samo ublažuje problem koji je stvoren ugovorom o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja na razini korisnika, a ne uklanja ga u cijelosti, s obzirom na to da zaklada nije konačno oporezovana, nego se na nju primjenjuje porezno davanje koje će, sukladno članku 24. stavku 5. KStG‑a 1988., kako je izmijenjen Zakonom o izvršenju proračuna 2001., biti predmet poreznog odbitka najkasnije prilikom prestanka postojanja zaklade.
            80. Kao drugo, razlika u postupanju u glavnom postupku također se ne može objasniti potrebom da se jamči koherentnost nacionalnog poreznog sustava.
            81. Naime, da bi se mogao uvažiti argument koji se temelji na takvu opravdanju, Sud zahtijeva da se dokaže izravna veza između porezne prednosti u pitanju i prijeboja te prednosti s određenim poreznim davanjem, pri čemu se izravni karakter te veze treba ocijeniti s obzirom na cilj predmetnog propisa (vidjeti u tom smislu presude Papillon, C‑418/07, EU:C:2008:659, t. 43. i 44.; Komisija/Njemačka, C‑211/13, EU:C:2014:2148, t. 55., kao i Grünewald, C‑559/13, EU:C:2015:109, t. 47.).
            82. Takve izravne veze u ovom slučaju nema iz više razloga.
            83. Najprije, takva izravna veza ne postoji osobito kad je riječ o različitom oporezivanju ili različitom poreznom postupanju s poreznim obveznicima (vidjeti u tom smislu presude DI. VI. Finanziaria di Diego della Valle & C., C‑380/11, EU:C:2012:552, t. 47., kao i Grünewald, EU:C:2015:109, t. 49.). To je i ovdje slučaj s obzirom na to da se odbitak odgovarajućeg iznosa na dane donacije privatne zaklade koja je porezni obveznik međuporeza i oporezivanje korisnika tih donacija nužno odnosi na različite porezne obveznike.
            84. Osim toga, kao što je to istaknula Komisija, dok se porezna prednost korisnika s boravištem u drugoj državi članici sastoji u trajnom izuzeću od austrijskog poreza na kapitalnu dobit, čiji opseg se osim toga mijenja sa svakim ugovorom o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja, za privatnu zakladu nastaje samo privremena porezna nepovoljnost zbog međuporeza.
            85. Imajući u vidu sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje treba odgovoriti da članak 56. UEZ‑a treba tumačiti na način da se protivi poreznom pravu države članice, poput onoga iz glavnog postupka, na temelju kojega u okviru oporezivanja međuporezom na kapitalnu dobit i prihode od raspolaganja udjelima rezidentne privatne zaklade ta zaklada ima pravo odbiti od svojeg oporezivog iznosa u danom poreznom razdoblju samo donacije dane tijekom tog istog poreznog razdoblja koje su oporezovane porezom naplaćenim od korisnika tih donacija u državi članici u kojoj se oporezuje zaklada, dok je takav odbitak isključen tim nacionalnim poreznim pravom ako korisnik ima boravište u drugoj državi članici i ako je u državi članici u kojoj se oporezuje zaklada izuzet od poreza koji načelno obuhvaća donacije na temelju ugovora o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja.
            Troškovi
            86. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:
            Članak 56. UEZ‑a treba tumačiti na način da se protivi poreznom pravu države članice, poput onoga iz glavnog postupka, na temelju kojega u okviru oporezivanja međuporezom na kapitalnu dobit i prihode od raspolaganja udjelima rezidentne privatne zaklade ta zaklada ima pravo odbiti od svojeg oporezivog iznosa u danom poreznom razdoblju samo donacije dane tijekom tog istog poreznog razdoblja koje su oporezovane porezom naplaćenim od korisnika tih donacija u državi članici u kojoj se oporezuje zaklada, dok je takav odbitak isključen tim nacionalnim poreznim pravom ako korisnik ima boravište u drugoj državi članici i ako je u državi članici u kojoj se oporezuje zaklada izuzet od poreza koji načelno obuhvaća donacije na temelju ugovora o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 15. prosinca 2016.#Mondelez UK Holdings & Services Ltd, prije Cadbury Holdings Ltd protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak za proglašavanje žiga ništavim – Trodimenzionalni žig – Oblik ploče čokolade – Apsolutni razlog za odbijanje – Nepostojanje razlikovnog karaktera – Razlikovni karakter stečen uporabom – Članak 7. stavak 1. točka (b) i članak 7. stavak 3. Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Članak 52. stavci 1. i 2. Uredbe br. 207/2009.#Predmet T-112/13.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 27. lipnja 1990. # Maizena GmbH protiv Hauptzollamt Krefeld. # Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesfinanzhof - Njemačka. # Poljoprivreda. # Predmet C-18/89.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 27. travnja 2017.#BASF SE protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak za proglašavanje žiga ništavim – Verbalni žig Europske unije DINCH – Apsolutni razlog za odbijanje – Opisni karakter – Nepostojanje razlikovnoga karaktera – Članak 7. stavak 1. točke (b) i (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Članak 52. stavak 1. točka (a) Uredbe br. 207/2009.#Predmet T-721/15.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 9. prosinca 2014.#BelTechExport ZAO protiv Vijeća Europske unije.#Zajednička vanjska i sigurnosna politika – Mjere ograničavanja protiv Bjelarusa – Zamrzavanje financijskih sredstava – Obveza obrazlaganja – Prava na obranu – Pravo na saslušanje.#Predmet T‑438/11.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 6. listopada 1983. # SA Delhaize Frères "Le Lion" i dr. protiv Belgijske države. # Zahtjevi za prethodnu odluku: Tribunal de première instance de Bruxelles - Belgija. # Spojeni predmeti 2/82, 3/82 i 4/82.


Presuda Suda (sedmo vijeće) od 11. travnja 2013. # Europska komisija protiv Irske. # Povreda obveze države članice - Okoliš - Direktiva 2008/1/EZ - Članak 5. # Predmet C-158/12.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 23. ožujka 2017.#Cryo-Save AG protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom opoziva – Verbalni žig Europske unije Cryo‑Save – Članak 51. stavak 1. točka (a) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Stvarna uporaba žiga – Teret dokazivanja – Proglašenje opoziva.#Predmet T-239/15.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 17. travnja 2008.#Peek & Cloppenburg KG protiv Cassina SpA.#Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesgerichtshof - Njemačka.#Direktiva 2001/29/EZ.#Predmet C-456/06.