Presuda Suda od 30. lipnja 1998. # Mary Brown protiv Rentokil Ltd. # Zahtjev za prethodnu odluku: House of Lords - Ujedinjena Kraljevina. # Predmet C-394/96.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 2012. srpanj 19.#Ainārs Rēdlihs protiv Valsts ieņēmumu dienests.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Augstākās tiesas Senāts.#Predmet C-263/11.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 13. ožujka 2007.#Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation protiv Commissioners of Inland Revenue.#Zahtjev za prethodnu odluku: High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division - Ujedinjena Kraljevina.#Predmet C-524/04.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 10. svibnja 2011.#Jürgen Römer protiv Freie und Hansestadt Hamburg.#Zahtjev za prethodnu odluku: Arbeitsgericht Hamburg - Njemačka.#Članak 157. UFEU-a - Direktiva 2000/78/EZ.#Predmet C-147/08.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 12. srpnja 2005.#Komisija Europskih zajednica protiv Francuske Republike.#Povreda obveze države članice - Ribarstvo - Članak 228. UEZ-a.#Predmet C-304/02.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 12. srpnja 1984. # Hydrotherm Gerätebau GmbH protiv Firma Compact del Dott. Ing. Mario Andreoli & C. Sas. # Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesgerichtshof - Njemačka. # Predmet 170/83.


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 24. listopada 2013.#Katarína Haasová protiv Rastislava Petríka i Blanka Holingove.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Krajský súd v Prešove.#Obvezno osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila – Direktiva 72/166/EEZ – Članak 3. stavak 1. – Direktiva 90/232/EEZ – Članak 1. – Prometna nesreća – Smrt putnika – Pravo bračnog druga i maloljetnog djeteta na naknadu štete – Neimovinska šteta – Naknada – Pokriće obveznim osiguranjem.#Predmet C-22/12.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      24. listopada 2013. (
            *1
         )
      „Obvezno osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila — Direktiva 72/166/EEZ — Članak 3. stavak 1. — Direktiva 90/232/EEZ — Članak 1. — Prometna nesreća — Smrt putnika — Pravo bračnog druga i maloljetnog djeteta na naknadu štete — Neimovinska šteta — Naknada — Pokriće obveznim osiguranjem“
      U predmetu C‑22/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Krajský súd v Prešove (Slovačka), odlukom od 8. studenoga 2011., koju je Sud zaprimio 17. siječnja 2012., u postupku

         Katarína Haasová

      protiv

         Rastislava Petríka,

         Blanke Holingove,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, J. L. da Cruz Vilaça, G. Arestis, J.-C. Bonichot i A. Arabadjiev (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Jääskinen,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za slovačku vladu, B. Ricziová, u svojstvu agenta,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i J. Kemper, u svojstvu agenata,

               —

               za estonsku vladu, M. Linntam, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, A. Tokár, u svojstvu agenta,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 11. srpnja 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 3. stavka 1. Direktive Vijeća 72/166/EEZ od 24. travnja 1972. o usklađivanju zakona država članica u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila i izvršenje obveze osiguranja od takve odgovornosti (SL L 103, str. 1., u daljnjem tekstu: Prva direktiva), kao i članka 1. stavka 1. Treće direktive Vijeća 90/232/EEZ od 14. svibnja 1990. o usklađivanju zakona država članica u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila (SL L 129, str. 33., u daljnjem tekstu: Treća direktiva).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između K. Haasove, koja djeluje u svoje vlastito ime i u ime svoje maloljetne kćeri Kristine Haasove, rođene 22. travnja 1999., te R. Petrika i B. Holingove u pogledu naknade koju te potonje osobe trebaju isplatiti na temelju građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila zbog smrti V. Haasa, supruga K. Haasove i oca Kristine Haasove, u prometnoj nesreći koja se dogodila na području Češke.

         Pravni okvir

         Međunarodno privatno pravo

               3

               Člankom 3. Konvencije o mjerodavnom pravu za prometne nesreće na cestama sklopljene u Haagu 4. svibnja 1971. (u daljnjem tekstu: Haaška konvencija iz 1971.), koju su ratificirale Slovačka Republika, Češka Republika i druge države članice Europske unije kao i određene treće zemlje, propisuje se:
               „Mjerodavno pravo je unutrašnje pravo države na čijem se području dogodila prometna nesreća.”

               4

               Člankom 4. te konvencije određeno je:
               „Uz iznimke iz članka 5., odstupa se od članka 3. u sljedećim slučajevima:

                        a)

                        Ako je samo jedno vozilo sudjelovalo u prometnoj nesreći i ako je registrirano u nekoj drugoj državi osim one na teritoriju koje se dogodila prometna nesreća, unutrašnje pravo države registracije primjenjuje se na odgovornost:

                                 —

                                 prema vozaču, posjedniku, vlasniku ili svakoj drugoj osobi koja polaže neko pravo na vozilo, bez obzira na njihovo redovno boravište,

                                 —

                                 prema oštećenome koji je bio putnik, ako se njegovo redovno boravište nalazi u nekoj drugoj državi osim one na teritoriju koje se dogodila prometna nesreća,

                                 —

                                 prema oštećenome koji se nalazio na mjestu prometne nesreće izvan vozila, ako je imao svoje redovno boravište u državi registracije vozila.

                           Ako je bilo više oštećenih, mjerodavno pravo određuje se posebno za svakog od njih.

                        b)

                        Kad je više vozila uključeno u prometnu nesreću, odredbe koje su navedene pod a) primjenjuju se samo ako su sva vozila registrirana u istoj državi.

                  [...]”

               5

               Članak 8. navedene konvencije glasi:
               Mjerodavno pravo određuje osobito:

                        (1)

                        pretpostavke i opseg odgovornosti,

                        (2)

                        razloge za oslobođenje od odgovornosti kao i svako ograničenje i podjelu odgovornosti,

                        (3)

                        postojanje i narav štete koja se može naknaditi,

                        (4)

                        vrstu i opseg naknade,

                        (5)

                        pitanja ustupa ili nasljeđivanja prava na naknadu,

                        (6)

                        osobe koje imaju pravo na naknadu štete koju su osobno pretrpjele,

                        (7)

                        odgovornost nalogodavca za postupke njegova agenta ili poslodavca za njegova posloprimca,

                        (8)

                        zastaru i gubitak prava protekom vremena, uključujući početak, prekid i zastoj rokova.”

         Pravo Unije

               6

               Člankom 28. Uredbe (EZ) br. 864/2007 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. srpnja 2007. o pravu koje se primjenjuje na izvanugovorne obveze („Rim II”) (SL L 199, str. 40., u daljnjem tekstu: Uredba Rim II) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 6., str. 73.), naslovljenim „Odnos s postojećim međunarodnim konvencijama”, propisuje se:
               „1.   Ova Uredba ne dovodi u pitanje primjenu međunarodnih konvencija kojih su u trenutku donošenja ove Uredbe jedna ili više država članica stranke, a koje utvrđuju pravila u slučaju sukoba zakona za izvanugovorne obveze.
               2.   Međutim, ova Uredba među državama članicama ima prednost pred konvencijama zaključenim samo između dvije ili više država članica, ako se takve konvencije odnose na pitanja koja se uređuju ovom Uredbom.

               7

               Članak 1. Prve direktive glasi:
               „Za potrebe ove Direktive:
               [...]

                        2.

                        oštećena osoba znači svaka osoba koja ima pravo na naknadu štete u vezi sa štetom ili ozljedom prouzročenom vozilima;

                  [...]” [neslužbeni prijevod]

               8

               Člankom 3. stavkom 1. Prve direktive propisano je sljedeće:
               „Svaka država članica poduzima sve potrebne mjere [...] kako bi građanskopravna odgovornost u pogledu upotrebe vozila koja se uobičajeno nalaze na njezinu području bila pokrivena osiguranjem. Na temelju tih mjera određuje se opseg pokrivene odgovornosti i uvjeti pokrića.” [neslužbeni prijevod]

               9

               Člankom 1. stavcima 1. i 2. Druge direktive Vijeća 84/5/EEZ od 30. prosinca 1983. o usklađivanju zakona država članica u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila (SL 1984, L 8., str. 17.), kako je izmijenjena Direktivom 2005/14/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2005. (SL L 149, str. 14., u daljnjem tekstu: Druga direktiva), predviđa se:
               „1.   Osiguranje iz članka 3. stavka 1. [Prve direktive] obvezno pokriva i oštećenje stvari i tjelesne ozljede.
               2.   Ne dovodeći u pitanje bilo kakva viša jamstva koja države članice mogu propisati, svaka država članica zahtijeva da to osiguranje bude obvezno najmanje u pogledu sljedećih iznosa:

                        (a)

                        kod tjelesne ozljede minimalan iznos pokrića od 1000000 eura po žrtvi ili 5000000 eura po odštetnom zahtjevu, bez obzira na broj žrtava;

                        (b)

                        kod oštećenja stvari 1000000 eura po odštetnom zahtjevu, bez obzira na broj žrtava.

                  Ako je potrebno, države članice mogu utvrditi prijelazno razdoblje do najviše pet godina računajući od dana provedbe direktive [2005/14], u kojem trebaju prilagoditi svoje minimalne iznose pokrića iznosima predviđenima u ovom stavku.
               Države članice koje odrede takvo prijelazno razdoblje o tome obavješćuju Komisiju i navode trajanje prijelaznog razdoblja.
               U roku od trideset mjeseci od dana provedbe Direktive [2005/14], države članice povećavaju jamstva najmanje do jedne polovine razina predviđenih ovim stavkom.” [neslužbeni prijevod]

               10

               Člankom 1. Treće direktive predviđa se, među ostalim, da „osiguranje iz članka 3. stavka 1. [Prve direktive] pokriva odgovornost za tjelesne ozljede svih putnika osim vozača, nastale upotrebom vozila” [neslužbeni prijevod].

         Nacionalno pravo

      Slovačko pravo

               11

               Člankom 11. Zakona br. 40/1964 o građanskom zakoniku (u daljnjem tekstu: slovački Građanski zakonik) propisuje se:
               „Fizička osoba ima pravo na zaštitu vlastite osobe, osobito svojeg života i zdravlja, časti i ljudskog dostojanstva, kao i privatnog života, imena i slobode govora.”

               12

               Člankom 13. slovačkoga građanskog zakonika predviđa se sljedeće:
               „1.   Fizička osoba osobito ima pravo zahtijevati prekid nezakonitih povreda prava na zaštitu njezine osobe, uklanjanje posljedica tih povreda i priznavanje odgovarajuće naknade.
               2.   Ako fizičkoj osobi nije u dovoljnoj mjeri priznata naknada u smislu stavka 1., osobito ako je znatno povrijeđeno njezino dostojanstvo ili društveni ugled, ona također ima pravo na naknadu neimovinske štete.
               3.   Iznos naknade štete iz stavka 2. utvrđuje sud s obzirom na opseg pretrpljene štete i okolnosti u kojima je došlo do te povrede prava.”

               13

               Člankom 4. Zakona br. 381/2001 o ugovoru o obveznom osiguranju od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornog vozila (u daljnjem tekstu: slovački zakon o obveznom osiguranju) propisuje se:
               „1.   Osiguranje od građanskopravne odgovornosti pokriva svaku osobu odgovornu za štetu nastalu upotrebom motornog vozila navedenog u ugovoru o osiguranju.
               2.   Na temelju osiguranja od građanskopravne odgovornosti osiguranik ima pravo na to da osiguravatelj umjesto njega oštećenoj osobi nadoknadi štetu koja je dokazana u pogledu:

                        (a)

                        tjelesne ozljede i troškova u slučaju smrti;

                        (b)

                        štete koja je za oštećenu osobu nastala uništenjem, krađom ili gubitkom imovine;

                        (c)

                        troškova pravnog zastupanja radi ostvarivanja prava iz točaka (a), (b) i (d), ako osiguravatelj nije ispunio obveze iz članka 11. stavka 6. točke (a) ili (b), ili ako je osiguravatelj neopravdano odbio poštovati ugovor o osiguranju, ili je pak neopravdano smanjio naknadu iz ugovora o osiguranju;

                        (d)

                        izgubljenih prihoda.

                  3.   Na temelju osiguranja od građanskopravne odgovornosti osiguranik ima pravo na to da osiguravatelj umjesto njega zainteresiranim osobama nadoknadi stvarne, dokazane i plaćene troškove medicinskog liječenja, dnevnice, davanja iz socijalnog osiguranja, naknade u slučaju nesreće, davanja iz osiguranja za slučaj nesreće, davanja iz mirovinskog osiguranja, davanja iz mirovinskog osiguranja za vojnike i policijske službenike kao i starosnu mirovinu ako je osiguranik te troškove dužan nadoknaditi tim zainteresiranim osobama.”

         Češko pravo

               14

               Člankom 11. Zakona br. 40/1964 o građanskom zakoniku (u daljnjem tekstu: češki Građanski zakonik) propisuje se:
               „Fizička osoba ima pravo na zaštitu vlastite osobe, osobito svojeg života i zdravlja, časti i ljudskog dostojanstva, kao i privatnog života, imena i slobode govora.”

               15

               Člankom 13. češkog Građanskog zakonika predviđa se sljedeće:
               „1.   Fizička osoba osobito ima pravo zahtijevati prekid nezakonitih povreda prava na zaštitu njezine osobe, uklanjanje posljedica tih povreda i priznavanje odgovarajuće naknade.
               2.   Ako fizičkoj osobi nije u dovoljnoj mjeri priznata naknada u smislu stavka 1., osobito ako je znatno povrijeđeno njezino dostojanstvo ili društveni ugled, ona također ima pravo na naknadu neimovinske štete.
               3.   Iznos naknade štete iz stavka 2. utvrđuje sud s obzirom na opseg pretrpljene štete i okolnosti u kojima je došlo do povrede prava.”

               16

               Članak 444. tog zakonika glasi:
               „1.   U slučaju tjelesne ozljede, oštećena osoba zbog boli i društvene štete ima pravo na paušalnu naknadu.
               [...]
               3.   U slučaju smrti, nadživjele bližnje osobe imaju pravo na paušalnu naknadu u iznosu od:

                        (a)

                        240000 [čeških kruna (CZK)] zbog gubitka bračnog druga;

                  [...]”

               17

               Člankom 6. Zakona br. 168/1999 o osiguranju od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe vozila (u daljnjem tekstu: češki zakon o obveznom osiguranju) propisuje se:
               „1.   Osiguranje od građanskopravne odgovornosti pokriva svaku osobu odgovornu za štetu nastalu upotrebom vozila navedenog u ugovoru o osiguranju.
               2.   Ako ovim zakonom nije drukčije predviđeno, osiguranik ima pravo na to da osiguravatelj u okviru i iznosu koji su predviđeni građanskim zakonikom umjesto njega oštećenoj osobi nadoknadi:

                        (a)

                        nastalu tjelesnu ozljedu ili smrt;

                        (b)

                        štetu koja je za oštećenu osobu nastala oštećenjem, uništenjem ili gubitkom imovine kao i štetu koja je nastala krađom imovine, ako se fizička osoba više ne može brinuti za njezino očuvanje;

                        (c)

                        izgubljene prihode.

                        (d)

                        troškove pravnog zastupanja radi ostvarivanja prava iz točaka (a), (b) i (c); međutim, za štetu iz točaka (b) i (c) samo ako osiguravatelj nije poštovao rok iz članka 9. stavka 3. ili je neopravdano odbio poštovati ugovor o osiguranju, ili je neopravdano smanjio davanje iz ugovora o osiguranju,

                  ako je oštećena osoba utvrdila i dokazala svoje pravo i ako se štetni događaj za koji odgovara osiguranik dogodio tijekom razdoblja valjanosti osiguranja, osim razdoblja prekida valjanosti.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               18

               Iz zahtjeva za prethodnu odluku i pojašnjenja koja je sud koji je uputio zahtjev dao u odgovoru na zahtjev za pojašnjenje, koji mu je Sud uputio na temelju članka 101. svojeg Poslovnika, proizlazi da je V. Haas preminuo 7. kolovoza 2008. na području Češke, u prometnoj nesreći koju je prouzročio R. Petrik, koji je upravljao putničkim motornim vozilom u vlasništvu B. Holingove.

               19

               Vozilo B. Holingove, registrirano u Slovačkoj, u kojem je V. Haas bio putnik, sudarilo se s teškim teretnim vozilom registriranim u Češkoj Republici. U trenutku te nesreće K. Haasová i njezina kći nalazile su se u Slovačkoj.

               20

               Okresný súd Vranov nad Topľou (Slovačka) svojom je presudom u kaznenom postupku R. Petrika proglasio krivim za ubojstvo i tjelesne ozljede te je osuđen na uvjetnu zatvorsku kaznu od dvije godine. Na temelju članka 50. stavka 2. i članka 51. stavka 4. točke (c) slovačkog Kaznenog zakonika naloženo mu je da nadoknadi prouzročenu štetu, od koje, među ostalim, i štetu u iznosu od 1057,86 eura koju je pretrpjela K. Haasová.

               21

               Osim toga, K. Haasová i njezina kći tužile su V. Petrika i B. Holingovu za naknadu neimovinske štete nastale zbog gubitka supruga i oca, na temelju članka 13. stavaka 2. i 3. slovačkog Građanskog zakonika. U prvom je stupnju R. Petriku i B. Holingovi naloženo da K. Haasovi za tu štetu isplate naknadu u iznosu od 15000 eura. Sve su stranke pred Krajský súd v Prešove (Slovačka) podnijele žalbu na presudu kojom se izriče taj nalog.

               22

               Taj sud smatra da, s obzirom na činjenične okolnosti, valja primijeniti češko materijalno pravo a osobito članak 444. stavak 3. češkog Građanskog zakonika kojim se predviđa da, u slučaju smrti, bračni drug, pravni sljednik žrtve, ima pravo na paušalnu naknadu u iznosu od 240000 CZK. Međutim, postavlja se pitanje primjerenosti te naknade, a stoga i pitanje prava na dodatnu naknadu na temelju članka 11. tog zakonika.

               23

               Sud koji je uputio zahtjev u tom pogledu smatra da prava K. Haasove i njezine kćeri proizlaze iz prava žrtve jer je život V. Haasa bio zaštićen člankom 11. navedenog zakonika. Pojašnjuje da se člancima 11. do 16. slovačkog i češkog Građanskog zakonika jamči zaštita osobe, koja osobito obuhvaća zaštitu života, zdravlja, časti, ljudskog dostojanstva, privatnog života, imena i slobode govora od „povreda”, što je izraz koji se upotrebljava za označivanje neimovinske štete koja proizlazi iz povrede prava na tu zaštitu.

               24

               Sud koji je uputio zahtjev također pojašnjuje da na temelju slovačkog Zakona o obveznom osiguranju vlasnik motornog vozila ima pravo zahtijevati da osiguravatelj umjesto njega oštećenoj osobi po odštetnom zahtjevu iz kojeg proizlazi njegova odgovornost osigura naknadu stvarne dokazane štete, u dijelu u kojem je to određeno tim zakonom i uvjetima utvrđenima u ugovoru o osiguranju, a stoga i odštetu tjelesne ozljede i troškova nastalih u slučaju smrti.

               25

               U ovom je slučaju B. Holingová sklopila ugovor o obveznom osiguranju od odgovornosti s Allianz‑Slovenská poisťovňa a.s. (u daljnjem tekstu: Allianz). S obzirom na to da osoba koja je odgovorna za štetu može od osiguravatelja zahtijevati da umjesto nje nadoknadi štetu za koju odgovara, osiguravatelj bi trebao biti pozvan u postupak za naknadu štete kao intervenijent ako ima legitimni interes za rješavanje spora. Stoga je sud koji je uputio zahtjev pozvao Allianz da intervenira u postupku.

               26

               Međutim, Allianz bi imao takav legitimni interes samo ako je pravo na koje se poziva pokriveno obveznim osiguranjem od građanskopravne odgovornosti. Naime, ako neimovinska šteta o kojoj je riječ u glavnom postupku nije pokrivena obveznim osiguranjem, intervencija Allianza u postupak ne bi bila opravdana.

               27

               Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, naknada tjelesne ozljede djelomično se također odnosi i na neimovinsku štetu, odnosno na patnju i pogoršanje društvenog života. Pojam štete koja je pokrivena ugovorom o osiguranju stoga uključuje i neimovinsku štetu, osobito nematerijalnu, moralnu ili emocionalnu štetu.

               28

               Osim toga, taj sud smatra da su države članice na temelju Prve i Treće direktive dužne poduzeti sve potrebne mjere kako bi građanskopravna odgovornost za štetu nastalu upotrebom motornih vozila koja se uobičajeno nalaze na njihovu području bila pokrivena osiguranjem u svrhu zaštite osiguranika i žrtava nesreća i u svrhu isplate naknade za svaku štetu i povredu pokrivenu obveznim osiguranjem putnika motornih vozila.

               29

               Međutim, Allianz je odbio isplatiti naknadu za pretrpljenu neimovinsku štetu jer naknada te štete na temelju članka 13. slovačkog Građanskog zakonika nije pokrivena ugovorom o obveznom osiguranju od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornog vozila s obzirom na to da pravo na takvu naknadu nije obuhvaćeno pokrićem koje je predviđeno slovačkim i češkim zakonom o obveznom osiguranju.

               30

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da je to pitanje presudno jer bi se naknada trebala isplatiti i za neimovinsku štetu koju pretrpi nositelj prava žrtava iz prometne nesreće, štetu koja bi se mogla nadoknaditi na temelju članka 13. stavaka 2. i 3. primjenjivoga građanskog zakonika i koju bi se u širokom smislu trebalo smatrati tjelesnom ozljedom iz članka 4. stavka 2. točke (a) slovačkog Zakona o obveznom osiguranju. Iz toga slijedi da je naknada te neimovinske štete obuhvaćena područjem odgovornosti osiguravatelja na temelju ugovora o obveznom osiguranju.

               31

               U tim okolnostima Krajský súd v Prešove odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 1. prvi stavak [Treće direktive] i članak 3. stavak 1. [Prve direktive] tumačiti na način da im se protivi odredba nacionalnog prava (kao što je ona iz članka 4. slovačkog zakona [o obveznom osiguranju] i članka 6. češkog zakona [o obveznom osiguranju]), prema kojoj građanskopravna odgovornost u pogledu upotrebe motornog vozila ne pokriva neimovinsku štetu, izraženu u novčanom obliku, koju su pretrpjele nadživjele bližnje osobe žrtava prometne nesreće prouzročene upotrebom motornog vozila?

                        2.

                        Ako na prvo pitanje valja odgovoriti da se predmetna nacionalna odredba ne protivi pravu Unije, treba li odredbe članka 4. stavaka 1., 2. i 4. slovačkog Zakona [o obveznom osiguranju] i članka 6. stavaka 1. do 3. češkog Zakona [o obveznom osiguranju] tumačiti na način da ne sprečavaju nacionalni sud da u skladu s člankom 1. prvim stavkom [Treće direktive] i člankom 3. stavkom 1. [Prve direktive] nositeljima prava žrtava prometne nesreće prouzročene upotrebom motornog vozila, kao oštećenim osobama, prizna pravo na naknadu prouzročene neimovinske štete, također izražene u novčanom obliku?”

         Dopuštenost prethodnih pitanja

               32

               Slovačka vlada i Komisija izrazile su sumnju u dopuštenost prethodnih pitanja istaknuvši da odluka kojom se upućuje prethodno pitanje ne sadržava nikakav prikaz činjeničnog stanja u pogledu prometne nesreće koje je neophodno za razumijevanje glavnog postupka. Osim toga, slovačka vlada smatra da ta pitanja nisu relevantna za rješavanje tog spora jer Allianz nije stranka navedenog spora i jer odluka koju će nacionalni sud donijeti u okviru tog spora neće biti obvezujuća za to osiguravajuće društvo.

               33

               U tom pogledu valja istaknuti da je sud koji je uputio zahtjev, u odgovoru na zahtjev za pojašnjenja koji mu je Sud uputio na temelju članka 101. svojeg Poslovnika, s jedne strane, pojasnio činjenice u pogledu prometne nesreće zbog koje je pokrenut glavni postupak i, s druge strane, pojasnio da će odgovor Suda biti presudan za ocjenu intervencije Allianza u glavni postupak, a stoga i u pogledu obvezujuće naravi presude koju treba donijeti u tom postupku u odnosu na to društvo.

               34

               U tim okolnostima treba smatrati da su prethodna pitanja dopuštena.

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               35

               Sud koji je uputio zahtjev svojim prvim pitanjem u biti pita treba li članak 3. stavak 1. Prve direktive i članak 1. prvi stavak Treće direktive tumačiti na način da obvezno osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila mora pokrivati naknadu neimovinske štete koju pretrpe bliski srodnici žrtava poginulih u prometnoj nesreći.

               36

               Najprije valja istaknuti da je sud koji je uputio zahtjev, s jedne strane, pojasnio da je pravo građanskopravne odgovornosti koje je primjenjivo na činjenice u glavnom postupku, s obzirom na članke 3. i 4. Haaške konvencije iz 1971. i članak 28. Uredbe Rim II, češko pravo te je, s druge strane, naveo da se postavljena pitanja ne odnose na pokriće obveznim osiguranjem od građanskopravne odgovornosti koje je uređeno šestim dijelom češkog Građanskog zakonika, a stoga ni na paušalnu naknadu predviđenu člankom 444. tog zakonika. Naime, taj sud smatra da se članci 11. i 13. češkog Građanskog zakonika, koji se odnose na zaštitu osobe, primjenjuju neovisno o tim odredbama o građanskopravnoj odgovornosti te je pojasnio da se ta pitanja odnose isključivo na pokriće obveznim osiguranjem naknade neimovinske štete dugovane na temelju odredaba kojima se štiti osoba.

               37

               U tom smislu, valja podsjetiti da iz uvodnih izjava Prve i Druge direktive proizlazi da je njihov cilj, s jedne strane, osigurati slobodno kretanje kako motornih vozila koja se uobičajeno nalaze na području Europske unije tako i osoba koje putuju tim vozilima te, s druge strane, osigurati da žrtve nesreća prouzročenih tim motornim vozilima uživaju usporedivo postupanje, bez obzira na mjesto na području Unije gdje se nesreća dogodila (presuda od 23. listopada 2012., Marques Almeida, C‑300/10, t. 26. i navedena sudska praksa).

               38

               Stoga Prva direktiva, kako je pojašnjena i upotpunjena Drugom i Trećom direktivom, nameće dužnost državama članicama da osiguraju da građanskopravna odgovornost u pogledu upotrebe motornih vozila koja se uobičajeno nalaze na njihovu području bude pokrivena osiguranjem te određuje, među ostalim, vrste šteta i koje treće oštećene osobe to osiguranje treba pokrivati (gore navedena presuda Marques Almeida, t. 27. i navedena sudska praksa).

               39

               Ipak valja podsjetiti da se obveza da se osiguranjem od građanskopravne odgovornosti pokrije šteta koja je trećim osobama prouzročena motornim vozilima razlikuje od opsega naknade te štete na temelju građanskopravne odgovornosti osiguranika. Naime, dok je prva utvrđena i zajamčena propisima Unije, druga je u biti uređena nacionalnim pravom (gore navedena presuda Marques Almeida, t. 28. i navedena sudska praksa).

               40

               Sud je u tom pogledu već presudio da iz cilja Prve, Druge i Treće direktive, kao i iz njihova teksta, proizlazi da se one ne odnose na usklađivanje sustava građanskopravne odgovornosti država članica i da, u trenutačnom stanju prava Unije, države članice i dalje mogu slobodno utvrditi sustav građanskopravne odgovornosti koji se primjenjuje na odštetne zahtjeve koji proizlaze iz upotrebe motornih vozila (gore navedena presuda Marques Almeida, t. 29. i navedena sudska praksa).

               41

               Stoga, osobito s obzirom na članak 1. točku 2. Prve direktive, u trenutačnom stanju prava Unije, države članice u okviru svojih sustava građanskopravne odgovornosti u načelu i dalje mogu slobodno utvrditi, među ostalim, štetu prouzročenu motornim vozilima koju je potrebno nadoknaditi, opseg naknade te štete i osobe koje imaju pravo na navedenu naknadu.

               42

               Međutim, Sud je pojasnio da države članice moraju izvršavati svoje nadležnosti u tom području s obzirom na pravo Unije i da nacionalne odredbe kojima se uređuje naknada odštetnih zahtjeva koji proizlaze iz upotrebe motornih vozila ne mogu Prvu, Drugu i Treću direktivu lišiti njihova korisnog učinka (gore navedena presuda Marques Almeida, t. 31. i navedena sudska praksa).

               43

               Što se tiče pokrića obveznim osiguranjem šteta prouzročenih motornim vozilima koje je potrebno nadoknaditi u skladu s nacionalnim pravom o građanskopravnoj odgovornosti, točno je da se drugom rečenicom iz članka 3. stavka 1. Prve direktive, kao što je istaknula njemačka vlada, državama članicama prepušta da utvrde pokrivenu štetu kao i uvjete obveznog osiguranja (vidjeti u tom smislu presudu od 28. ožujka 1996., Ruiz Bernáldez, C‑129/94, Zb., str. I‑1829., t. 15.).

               44

               Međutim, člankom 1. Druge direktive u području građanskopravne odgovornosti propisano je obvezno pokriće imovinske štete i tjelesne ozljede do utvrđenih iznosa kako bi se smanjile razlike koje postoje u pogledu opsega obveze osiguranja među zakonodavstvima država članica. Člankom 1. Treće direktive ta je obveza proširena na pokriće tjelesne ozljede prouzročene putnicima koji nisu vozač (gore navedena presuda Ruiz Bernáldez, t. 16.).

               45

               Tako su države članice dužne osigurati da je građanskopravna odgovornost u pogledu upotrebe motornih vozila koja se primjenjuje u skladu s nacionalnim pravom pokrivena osiguranjem u skladu s odredbama Prve, Druge i Treće direktive (gore navedena presuda Marques Almeida, t. 30. i navedena sudska praksa).

               46

               Iz toga slijedi da je sloboda koju države članice imaju za utvrđivanje pokrivene štete kao i uvjeta obveznog osiguranja bila ograničena Drugom i Trećom direktivom jer je njima propisano obvezno pokriće određenih šteta do utvrđenih minimalnih iznosa. Među tim se štetama čije je pokriće obvezno osobito nalaze tjelesne ozljede, kao što je utvrđeno u članku 1. stavku 1. Druge direktive.

               47

               Međutim, kao što je nezavisni odvjetnik istaknuo u točkama 68. do 73. svojeg mišljenja i kao što je Sud EFTA‑e presudio u svojoj presudi od 20. lipnja 2008., Celina Nguyen/The Norwegian State (E-8/07, EFTA Court Report, str. 224., t. 26. i 27.), valja smatrati, s obzirom na različite jezične verzije članka 1. stavka 1. Druge direktive i članka 1. prvog stavka Treće direktive kao i s obzirom na cilj zaštite triju prethodno navedenih direktiva, da pojam tjelesnih ozljeda obuhvaća svaku štetu, u mjeri u kojoj je njezina naknada na osnovi građanskopravne odgovornosti osiguranika predviđena nacionalnim pravom koje se primjenjuje na spor, koja je nastala povredom integriteta osobe, što uključuje kako fizičke tako i psihičke boli.

               48

               Naime, prema ustaljenoj sudskoj praksi, odredbe prava Unije treba tumačiti i primjenjivati na ujednačen način, s obzirom na ostale verzije sastavljene na svim jezicima Unije. U slučaju razlika između pojedinih jezičnih verzija određenog teksta prava Unije, spornu odredbu treba tumačiti s obzirom na opću strukturu i cilj propisa čiji je ona dio (vidjeti osobito presude od 8. prosinca 2005., Jyske Finans, C‑280/04, Zb., str. I‑10683., t. 31. i navedenu sudsku praksu).

               49

               Stoga, s obzirom na to da se u različitim jezičnim verzijama članka 1. stavka 1. Druge direktive u biti upotrebljava pojam „tjelesne ozljede” kao i pojam „osobna šteta”, valja promotriti strukturu i svrhu tih odredbi i direktive. U tom pogledu valja, s jedne strane, istaknuti da ti pojmovi nadopunjuju pojam „imovinske štete” i, s druge strane, podsjetiti da je cilj navedenih odredbi i direktive osobito ojačati zaštitu žrtava. U tim okolnostima valja primijeniti široko tumačenje navedenih pojmova koje se nalazi u točki 47. ove presude.

               50

               Stoga se među štetama koje je potrebno nadoknaditi u skladu s Prvom, Drugom i Trećom direktivom nalaze neimovinske štete čija je naknada na temelju građanskopravne odgovornosti osiguranika predviđena nacionalnim pravom koje je primjenjivo na spor.

               51

               Što se tiče pitanja koje osobe mogu zahtijevati naknadu te neimovinske štete, s jedne strane, valja istaknuti da iz članka 1. točke 2. u vezi s prvom rečenicom iz članka 3. stavka 1. Prve direktive proizlazi da zaštita koju je potrebno osigurati na temelju te direktive obuhvaća svaku osobu koja na temelju nacionalnog prava o građanskopravnoj odgovornosti ima pravo na naknadu štete prouzročene motornim vozilima.

               52

               S druge strane, valja pojasniti da, kao što je nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 78. mišljenja i suprotno tvrdnjama njemačke vlade, Trećom direktivom nije ograničen krug zaštićenih osoba, nego je, naprotiv, propisano obvezno pokriće štete koju su pretrpjele određene osobe koje se smatraju osobito ranjivima.

               53

               Osim toga, budući da pojam štete iz članka 1. točke 2. Prve direktive nije preciznije utvrđen, ne može se, suprotno tvrdnjama estonske vlade, smatrati da je određene štete, kao što je neimovinska šteta, u dijelu u kojem mora biti nadoknađena u skladu s primjenjivim nacionalnim pravom o građanskopravnoj odgovornosti, potrebno isključiti iz tog pojma.

               54

               Ni na temelju jednog elementa Prve, Druge i Treće direktive nije moguće zaključiti da je zakonodavac Unije zaštitu zajamčenu tim direktivama želio ograničiti samo na osobe koje su izravno uključene u događaj koji je doveo do štete.

               55

               Stoga su države članice dužne osigurati da je naknada, koju je u skladu s njihovim nacionalnim pravom o građanskopravnoj odgovornosti potrebno isplatiti zbog neimovinske štete koju su pretrpjeli članovi bližnje obitelji žrtava prometne nesreće, pokrivena obveznim osiguranjem do minimalnih iznosa utvrđenih člankom 1. stavkom 2. Druge direktive.

               56

               U ovom bi slučaju trebalo biti tako jer, u skladu s navodima suda koji je uputio zahtjev, osobe koje se nalaze u istoj situaciji kao K. Haasová i njezina kći na temelju članaka 11. i 13. češkog Građanskog zakonika imaju pravo na naknadu neimovinske štete pretrpljene zbog smrti bračnog druga odnosno oca.

               57

               Ta ocjena ne može biti dovedena u pitanje okolnošću, na koju se poziva slovačka vlada, da ti članci proizlaze iz dijela češkog i slovačkog Građanskog zakonika koji se odnosi na povrede prava osobe i koji je neovisan o dijelu koji se odnosi na građanskopravnu odgovornost u strogom značenju u smislu tih zakonika.

               58

               Naime, budući da odgovornost osiguranika koja se, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, u ovom slučaju temelji na člancima 11. i 13. češkog Građanskog zakonika, proizlazi iz prometne nesreće i ima građanskopravnu narav, ne može se ni na temelju čega smatrati da takva odgovornost nije obuhvaćena nacionalnim materijalnim pravom o građanskopravnoj odgovornosti na koje upućuju prethodno navedene direktive.

               59

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 3. stavak 1. Prve direktive, članak 1. stavke 1. i 2. Druge direktive te članak 1. prvi stavak Treće direktive treba tumačiti na način da obvezno osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila mora pokrivati naknadu neimovinske štete koju pretrpe bliski srodnici žrtava poginulih u prometnoj nesreći, u dijelu u kojem je ta naknada predviđena, na temelju građanskopravne odgovornosti osiguranika, nacionalnim pravom koje je primjenjivo u glavnom postupku.

         Drugo pitanje

               60

               S obzirom na odgovor koji je Sud dao na prvo pitanje, nije potrebno odgovoriti na drugo pitanje.

         Troškovi

               61

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                     Članak 3. stavak 1. Direktive Vijeća 72/166/EEZ od 24. travnja 1972. o usklađivanju zakona država članica u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila i izvršenje obveze osiguranja od takve odgovornosti, članak 1. stavke 1. i 2. Druge direktive Vijeća 84/5/EEZ od 30. prosinca 1983. o usklađivanju zakona država članica u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila, kako je izmijenjena Direktivom 2005/14/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2005., i članak 1. stavak 1. Treće direktive Vijeća 90/232/EEZ od 14. svibnja 1990. o usklađivanju zakona država članica u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila, treba tumačiti na način da obvezno osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila mora pokrivati naknadu neimovinske štete koju pretrpe bliski srodnici žrtava koje su poginule u prometnoj nesreći u mjeri u kojoj je ta naknada predviđena, na temelju građanskopravne odgovornosti osiguranika, nacionalnim pravom koje je primjenjivo u glavnom postupku.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: slovački


Presuda Prvostupanjskog suda (prvo vijeće) od 2. listopada 2009. # Republika Cipar protiv Komisije Europskih zajednica. # Poljoprivreda - Tužba za poništenje - Nedopuštenost - Tužba za poništenje - Obrazloženje. # Spojeni predmeti T-300/05 i T-316/05.


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 24. listopada 2013.#Vitālijs Drozdovs protiv Baltikums AAS.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Augstākās tiesas Senāts.#Obvezno osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila – Direktiva 72/166/EEZ – Članak 3. stavak 1. – Direktiva 90/232/EEZ – Članak 1. – Prometna nezgoda – Smrt roditelja maloljetnog podnositelja zahtjeva – Pravo djeteta na naknadu štete – Neimovinska šteta – Naknada – Pokriće obveznim osiguranjem.#Predmet C-277/12.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      24. listopada 2013. (
            *1
         )
      „Obvezno osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila — Direktiva 72/166/EEZ — Članak 3. stavak 1. — Direktiva 90/232/EEZ — Članak 1. — Prometna nezgoda — Smrt roditelja maloljetnog podnositelja zahtjeva — Pravo djeteta na naknadu štete — Neimovinska šteta — Naknada — Pokriće obveznim osiguranjem“
      U predmetu C‑277/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a koji je uputio Augstākās tiesas Senāts (Latvija) odlukom od 16. svibnja 2012., koju je Sud zaprimio 1. lipnja 2012., u postupku

         Vitālijs Drozdovs

      protiv

         Baltikums AAS,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, J. L. da Cruz Vilaça, G. Arestis, J.-C. Bonichot i A. Arabadjiev (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Jääskinen,
      tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 20. ožujka 2013.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za V. Drozdovsa, N. Frīdmane, advokāte,

               —

               za Baltikums AAS, G. Radiloveca, advokāte,

               —

               za latvijsku vladu, A. Nikolajeva i I. Kalniņš, u svojstvu agenata,

               —

               za njemačku vladu, F. Wannek i M. T. Henze, u svojstvu agenata,

               —

               za litavsku vladu, R. Janeckaitė i A. Svinkūnaitė te D. Kriaučiūnas, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, A. Sauka i K.-P. Wojcik, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 11. srpnja 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 3. stavka 1. Direktive Vijeća 72/166/EEZ od 24. travnja 1972. o usklađivanju zakona država članica u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila i izvršenje obveze osiguranja od takve odgovornosti (SL L 103, str. 1., u daljnjem tekstu: Prva direktiva), kao i članka 1. stavaka 1. i 2. Druge direktive Vijeća 84/5/EEZ od 30. prosinca 1983. o usklađivanju zakona država članica u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila (SL 1984., L 8, str. 17., u daljnjem tekstu: Druga direktiva).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između V. Drozdovsa, kojeg zastupa V. Balakireva, i osiguravajućeg društva Baltikums AAS (u daljnjem tekstu: Baltikums) glede naknade koju to društvo mora isplatiti na temelju građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila za neimovinsku štetu koju je V. Drozdovs pretrpio zbog smrti svojih roditelja u prometnoj nezgodi.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članak 1. Prve direktive glasi:
               „Za potrebe ove Direktive:
               [...]

                        2.

                        oštećena osoba znači svaka osoba koja ima pravo na naknadu štete u vezi sa štetom ili ozljedom prouzročenom vozilima;

                  [...]”

               4

               Člankom 3. stavkom 1. Prve direktive predviđeno je sljedeće:
               „Svaka država članica poduzima sve potrebne mjere [...] kako bi građanskopravna odgovornost u pogledu upotrebe vozila koja se uobičajeno nalaze na njezinu području bila pokrivena osiguranjem. Opseg pokrivene odgovornosti i uvjeti osiguravateljnog pokrića određuju se na temelju tih mjera.” [neslužbeni prijevod]

               5

               Člankom 1. stavcima 1. i 2. Druge direktive propisano je sljedeće:
               „1.   Osiguranje iz članka 3. stavka 1. [Prve direktive] obvezno pokriva i oštećenje stvari i tjelesne ozljede.
               2.   Ne dovodeći u pitanje bilo kakva viša jamstva koja države članice mogu propisati, svaka država članica zahtijeva da to osiguranje bude obvezno najmanje u pogledu sljedećih iznosa:

                        —

                        kod tjelesnih ozljeda 350000 [eura] ako je jedna žrtva; ako po odštetnom zahtjevu ima više žrtava, taj se iznos množi s brojem žrtava,

                        —

                        kod oštećenja stvari 100000 [eura] po odštetnom zahtjevu, bez obzira na broj žrtava.

                  Države članice mogu umjesto prethodnih minimalnih iznosa predvidjeti minimalni iznos od 500000 [eura] za tjelesne ozljede ako ima više žrtava po odštetnom zahtjevu ili, za tjelesne ozljede i imovinsku štetu, ukupni minimalni iznos od 600000 [eura] po odštetnom zahtjevu bez obzira na broj žrtava.”

               6

               Člankom 1. stavkom 1. Treće direktive Vijeća 90/232/EEZ od 14. svibnja 1990. o usklađivanju zakona država članica u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila (SL L 129, str. 33., u daljnjem tekstu: Treća direktiva) predviđa se da „osiguranje iz članka 3. stavka 1. [Prve direktive] pokriva odgovornost za tjelesne ozljede svih putnika osim vozača nastale upotrebom vozila” [neslužbeni prijevod].

         Latvijsko pravo

               7

               Člankom 15. Zakona o obveznom osiguranju od građanskopravne odgovornosti vlasnika cestovnih vozila [Sauszemes transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības obligātās apdrošināšanas likums, Latvijas Vēstnesis, 2004., br. 65 (3013)], u verziji koja je bila na snazi u vrijeme nastupanja okolnosti iz glavnog postupka (u daljnjem tekstu: zakon OCTA), naslovljenim „Granice odgovornosti osiguravatelja”, propisano je sljedeće:
               „(1)   U slučaju nezgode osiguravatelj s kojim je ugovoreno osiguranje od građanskopravne odgovornosti vlasnika vozila koji je prouzročio nezgodu ili ured za osiguranje vozila (ako naknada treba biti isplaćena iz Jamstvenog fonda) u granicama svoje odgovornosti nadoknađuje štetu:

                        1.

                        do 250000 [latvijskih] latsa (LVL) za svaku žrtvu kojoj je nanesena osobna šteta;

                        2.

                        do 70000 [latvijskih] latsa (LVL) za imovinsku štetu bez obzira na broj trećih oštećenih osoba;

                  (2)   Treće osobe mogu u skladu s općim pravom zatražiti naknadu za štetu koja se ne nadoknađuje na temelju ovog zakona ili koja prelazi granice odgovornosti osiguravatelja.”

               8

               Članak 19. zakona OCTA, naslovljen „Šteta nanesena osobama”, glasi:
               „(1)   Imovinske štete nanesene žrtvama prometne nezgode jesu sljedeće:

                        1.

                        troškovi medicinskog liječenja;

                        2.

                        privremena nesposobnost za rad;

                        3.

                        trajna nesposobnost za rad;

                        4.

                        smrt.

                  (2)   Neimovinske štete su štete povezane s psihičkom boli i patnjama, odnosno:

                        1.

                        psihička trauma koju pretrpi žrtva;

                        2.

                        osakaćenost ili invalidnost žrtve;

                        3.

                        smrt osobe koja uzdržava druge, uzdržavane osobe ili bračnog druga;

                        4.

                        invalidnost 1. stupnja osobe koja uzdržava druge, uzdržavane osobe ili bračnog druga.

                  (3)   Iznos i način izračuna naknada, na temelju osiguranja, za imovinsku i neimovinsku štetu nanesenu osobama utvrđuje Vijeće ministara.”

               9

               Člankom 23. zakona OCTA, naslovljenim „Štete povezane sa smrću žrtve”, predviđeno je:
               (1)   imaju pravo na naknadu na temelju osiguranja u slučaju smrti osobe koja ih uzdržava:

                        1.

                        maloljetna djeca, uključujući posvojenu:

                                 (a)

                                 do njihove punoljetnosti,

                  [...]”

               10

               Člankom 5. Građanskog zakonika (Civillikums, Latvijas Republikas Saeimas un Ministru Kabineta Ziņotājs, 1993., br. 1), u verziji koja je bila na snazi na dan nastupanja okolnosti iz glavnog postupka (u daljnjem tekstu: Građanski zakonik), propisano je:
               „Ako se o sporu odlučuje prema pravičnosti ili strogo po pravu, sud odlučuje u skladu s općim načelima prava.”

               11

               Članak 1635. Građanskog zakonika glasi:
               „Žrtva svake nezakonite štete, odnosno svake nezakonite radnje, ima pravo zahtijevati naknadu od osobe koja ju je prouzročila, ako joj se za nju može pripisati odgovornost.”

               12

               Člankom 2347. Građanskog zakonika predviđa se sljedeće:
               „Osoba koja nezakonitom radnjom za koju je odgovorna drugoj osobi prouzroči tjelesne ozljede mora joj nadoknaditi troškove liječenja i, u skladu s ocjenom suda, eventualni gubitak dohodaka.
               Osoba koja obavlja djelatnost koja predstavlja povećanu opasnost za njezinu okolinu (prijevoz, industrija, građevinski radovi, opasne tvari itd.) dužna je nadoknaditi štetu proizašlu iz te opasnosti ako se ne može dokazati da je šteta nastala zbog više sile, pogreške žrtve ili krajnje nemarnosti. Ako vlasnik, posjednik ili korisnik bez vlastite krivnje izgubi nadzor nad izvorom opasnosti zbog nezakonite radnje druge osobe, za nastalu štetu je odgovorna ta druga osoba. Ako je imatelj (vlasnik, posjednik, korisnik) također djelovao neopravdano, za nastalu je štetu moguće uspostaviti odgovornost kako osobe koja je upotrijebila predmet koji predstavlja izvor povećane opasnosti tako i njegova posjednika, u skladu sa stupnjem krivnje svakog od njih.”

               13

               U skladu s člankom 22. Zakonika o kaznenom postupku [Kriminālprocesa likums, Latvijas Vēstnesis, 2005., br. 74 (3232)], naslovljenim „Pravo na naknadu pretrpljene štete”:
               „Pravo da se pred sudovima zahtijeva i dobije naknada neimovinske i imovinske štete zajamčeno je osobi koja je pretrpjela štetu zbog nezakonite radnje, uključujući neimovinsku štetu, tjelesne povrede i imovinsku štetu.”

               14

               Članci 7. i 10. Dekreta br. 331 Vijeća ministara o iznosu i načinu izračuna naknada na temelju osiguranja za neimovinsku štetu nanesenu osobama (Noteikumi par apdrošināšanas atlīdzības apmēru un aprēķināšanas kārtību par personai nodarītajiem nemateriālajiem zaudējumiem) od 17. svibnja 2005. [Latvijas Vēstnesis, 2005., br. 80 (3238), u daljnjem tekstu: dekret)], kojima se provodi članak 19. stavak 3. zakona OCTA, glase:
               „Članak 7.
               Iznos naknada na temelju osiguranja za psihičke boli i patnje zbog smrti osobe koja uzdržava druge, uzdržavane osobe ili bračnog druga iznosi 100 [LVL] za svakog podnositelja zahtjeva i po osobi, u smislu članka 23. stavka 1. Zakona o obveznom osiguranju od građanskopravne odgovornosti vlasnika cestovnih vozila.
               [...]
               Članak 10.
               Ukupni iznos naknada na temelju osiguranja ograničen je na 1000 [LVL] za svaku žrtvu prometne nezgode ako je isplaćena naknada za sve štete iz točaka 3., 6., 7. i 8.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               15

               Roditelji V. Drozdovsa preminuli su 14. veljače 2006. u prometnoj nezgodi koja se dogodila u Rigi (Latvija). Skrbništvo o V. Drozdovsu, rođenom 25. kolovoza 1995., stoga je preuzela njegova baka, V. Balakireva (u daljnjem tekstu: skrbnica).

               16

               Nezgodu je prouzročio vozač vozila registriranog u Baltikumsu. Prouzročitelj navedene nezgode, koji je bio pod utjecajem alkohola i prekoračio dopuštenu brzinu vozilom koje je u tehničkom smislu bilo u lošem stanju te je u trenutku nezgode opasno pretjecao, osuđen je presudom u kaznenom postupku na zatvorsku kaznu od šest godina i oduzeto mu je pravo upravljanja vozilom na pet godina.

               17

               Skrbnica je 13. prosinca 2006. obavijestila društvo Baltikums o nezgodi te ga je pozvala da isplati predviđenu naknadu, među kojima i naknadu na temelju neimovinske štete, koja je procijenjena na 200000 LVL. Baltikums je 29. siječnja 2007. u skladu s člankom 7. Dekreta isplatio iznos od 200 LVL na temelju naknade za psihičke patnje koje je pretrpio V. Drozdovs, kao i iznos od 4497,47 LVL na temelju imovinske štete, koji nije predmet spora.

               18

               Skrbnica je 13. rujna 2007. protiv društva Baltikums podnijela tužbu kojom je zahtijevala isplatu naknade u iznosu od 200000 LVL za neimovinsku štetu koju je pretrpio V. Drozdovs. Ta se tužba, koja je obrazložena činjenicom da je smrt roditelja nanijela V. Drozdovsu psihičke patnje jer je bio vrlo mlad, temeljila na članku 15. stavku 1. prvom podstavku, članku 19. stavku 2. trećem podstavku i članku 39. stavcima 1. i 6. zakona OCTA, kao i na članku 1. stavku 2. Druge direktive.

               19

               Budući da su navedena tužba i žalba koje je podnijela skrbnica odbijene, među ostalim na temelju članka 7. dekreta, ona je pred sudom koji je uputio zahtjev podnijela žalbu u kasacijskom postupku kojom je zahtijevala ukidanje presude koju je donio žalbeni sud te vraćanje predmeta tom sudu na ponovno odlučivanje.

               20

               Skrbnica tom žalbom osobito tvrdi da je žalbeni sud pogrešno primijenio članak 15. stavak 1. prvi podstavak zakona OCTA jer se ta odredba trebala tumačiti u skladu s, među ostalim, Prvom i Drugom direktivom. Iz tih propisa Unije proizlazi da država članica ne može utvrditi granice naknade koje bi bile niže od minimalnih iznosa predviđenih člankom 1. Druge direktive. Iz toga slijedi da se člankom 7. dekreta ne poštuju granice naknade koje su utvrđene člankom 15. stavkom 1. prvim podstavkom zakona OCTA i prethodno navedenim direktivama.

               21

               Sud koji je uputio zahtjev ističe da se člankom 1. Druge direktive utvrđuje obvezni iznos jamstva za tjelesne ozljede i imovinsku štetu, ali se izravno ne bavi neimovinskom štetom nanesenom osobama. Osim toga, Sud je priznao činjenicu da se Prvom i Drugom direktivom ne nastoje uskladiti sustavi građanskopravne odgovornosti u državama članicama, tako da države članice i dalje slobodno utvrđuju sustav koji se primjenjuje na prometne nezgode. Iz toga bi se moglo zaključiti da se te direktive ne odnose na iznos naknade za neimovinsku štetu nanesenu osobama.

               22

               Međutim, sud koji je uputio zahtjev smatra da bi se isto tako moglo zaključiti da navedene direktive predstavljaju prepreku propisima država članica kojima se utvrđuje najviša granica u sustavu osiguranja od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila. Naime, svrha tog osiguranja jest barem djelomično nadoknaditi štetu žrtvama prometnih nezgoda koja se može objektivno procijeniti, osobito imovinsku štetu i štetu nanesenu osobama, uključujući neimovinsku štetu.

               23

               Osim toga, Sud je presudio da se tim direktivama zabranjuje neproporcionalno odbijanje ili ograničavanje naknade štete koju su pretrpjele žrtve prometnih nezgoda, kao i predviđanje najviših iznosa jamstva koji bi bili niži od minimalnih iznosa jamstva utvrđenih člankom 1. stavkom 2. Druge direktive.

               24

               Međutim, sud koji je uputio zahtjev također navodi da se učinkovitim sustavom osiguranja od građanskopravne odgovornosti mora nastojati pomiriti različite interese žrtava prometnih nezgoda, vlasnika motornih vozila i njihovih osiguravatelja. Jasnim bi se granicama naknade žrtvama jamčila naknada za pretrpljenu štetu, ograničile premije osiguranja na razumne iznose te omogućilo osiguravateljima da ostvaruju dohodak.

               25

               Sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da je nacionalni zakonodavac naknadu ograničio obveznim osiguranjem na temelju građanskopravne odgovornosti koja proizlazi iz prometnih nezgoda na način da je utvrdio gornje granice i da je vladi prepustio da utvrdi pravila o iznosu i načinu izračuna naknade na temelju osiguranja za neimovinsku štetu nanesenu osobama. Prema njegovu mišljenju, ta pravila neproporcionalno ograničavaju pravo na naknadu na temelju navedenog osiguranja, osobito propisivanjem „niske” naknade od 100 LVL koja je predviđena za psihičku patnju uzrokovanu smrću osobe koja je uzdržavala predmetnu osobu.

               26

               U tim okolnostima Augstākās tiesas Senāts odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Uključuje li obvezna naknada štete za tjelesne ozljede, koja je predviđena člankom 3. [Prve direktive] i [člankom 1. stavkom 2.] [Druge direktive], i neimovinsku štetu?

                        2.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje, treba li članak 3. [Prve direktive] i [članak 1. stavak 2.] [Druge direktive] tumačiti na način da se tim odredbama ne dopušta državama članicama da utvrđivanjem granice koja je znatno niža od granice odgovornosti osiguravatelja, utvrđene direktivama i nacionalnim zakonom, ograniče najviši iznos naknade neimovinske štete?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               27

               Sud koji je uputio zahtjev svojim prvim pitanjem u biti pita treba li članak 3. stavak 1. Prve direktive i članak 1. stavak 2. Druge direktive tumačiti na način da obvezno osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila mora pokrivati naknadu neimovinske štete koju pretrpe bliski srodnici žrtava poginulih u prometnoj nezgodi.

               28

               Valja podsjetiti da iz uvodnih izjava Prve i Druge direktive proizlazi da je njihov cilj, s jedne strane, osigurati slobodno kretanje kako motornih vozila koja se uobičajeno nalaze na području Europske unije tako i osoba koje putuju tim vozilima i, s druge strane, osigurati da žrtve nezgoda prouzročenih tim motornim vozilima uživaju usporedivo postupanje, bez obzira na mjesto na području Unije gdje se nezgoda dogodila (presuda od 23. listopada 2012., Marques Almeida, C‑300/10, t. 26. i navedena sudska praksa).

               29

               Stoga Prva direktiva, kako je pojašnjena i upotpunjena Drugom i Trećom direktivom, nameće dužnost državama članicama da osiguraju da građanskopravna odgovornost u pogledu upotrebe motornih vozila koja se uobičajeno nalaze na njihovu području bude pokrivena osiguranjem te određuje, među ostalim, vrste šteta i koje treće oštećene osobe to osiguranje treba pokrivati (gore navedena presuda Marques Almeida, t. 27. i navedena sudska praksa).

               30

               Ipak valja podsjetiti da se obveza da se osiguranjem od građanskopravne odgovornosti pokrije šteta koja je trećim osobama prouzročena motornim vozilima razlikuje od opsega naknade te štete na temelju građanskopravne odgovornosti osiguranika. Naime, dok je prva utvrđena i zajamčena propisima Unije, druga je u biti uređena nacionalnim pravom (gore navedena presuda Marques Almeida, t. 28. i navedena sudska praksa).

               31

               Sud je u tom pogledu već presudio da iz cilja Prve, Druge i Treće direktive, kao i iz njihova teksta, proizlazi da se one ne odnose na usklađivanje sustava građanskopravne odgovornosti država članica i da, u trenutačnom stanju prava Unije, države članice i dalje mogu slobodno utvrditi sustav građanskopravne odgovornosti koji se primjenjuje na odštetne zahtjeve koji proizlaze iz upotrebe motornih vozila (gore navedena presuda Marques Almeida, t. 29. i navedena sudska praksa).

               32

               Stoga, osobito s obzirom na članak 1. točku 2. Prve direktive, u trenutačnom stanju prava Unije, države članice u okviru svojih sustava građanskopravne odgovornosti u načelu i dalje mogu slobodno utvrditi, među ostalim, štetu prouzročenu motornim vozilima koju je potrebno nadoknaditi, opseg naknade te štete i koje osobe imaju pravo na navedenu naknadu.

               33

               Međutim, Sud je pojasnio da države članice moraju izvršavati svoje nadležnosti u tom području s obzirom na pravo Unije i da nacionalne odredbe kojima se uređuje naknada štete koja proizlazi iz upotrebe motornih vozila ne mogu Prvu, Drugu i Treću direktivu lišiti njihova korisnog učinka (gore navedena presuda Marques Almeida, t. 31. i navedena sudska praksa).

               34

               Što se tiče pokrića obveznim osiguranjem šteta prouzročenih motornim vozilima koje je potrebno nadoknaditi u skladu s nacionalnim pravom o građanskopravnoj odgovornosti, točno je da se drugom rečenicom iz članka 3. stavka 1. Prve direktive, kao što je istaknula njemačka vlada, državama članicama prepušta da utvrde pokrivenu štetu kao i uvjete obveznog osiguranja (vidjeti u tom smislu presudu od 28. ožujka 1996., Ruiz Bernáldez, C‑129/94, Zb., str. I‑1829., t. 15.).

               35

               Međutim, člankom 1. Druge direktive u području građanskopravne odgovornosti propisano je obvezno pokriće imovinske štete i tjelesne ozljede do utvrđenih iznosa kako bi se smanjile razlike koje postoje u pogledu opsega obveze osiguranja među zakonodavstvima država članica. Člankom 1. Treće direktive ta je obveza proširena na pokriće tjelesne ozljede prouzročene putnicima koji nisu vozač (gore navedena presuda Ruiz Bernáldez, t. 16.).

               36

               Tako su države članice dužne osigurati da je građanskopravna odgovornost u pogledu upotrebe motornih vozila koja se primjenjuje u skladu s nacionalnim pravom pokrivena osiguranjem u skladu s odredbama Prve, Druge i Treće direktive (gore navedena presuda Marques Almeida, t. 30. i navedena sudska praksa).

               37

               Iz toga slijedi da je sloboda koju države članice imaju za utvrđivanje pokrivene štete kao i uvjeta obveznog osiguranja bila ograničena Drugom i Trećom direktivom jer je njima propisano obvezno pokriće određenih šteta do utvrđenih minimalnih iznosa. Među tim se štetama čije je pokriće obvezno osobito nalaze tjelesne ozljede, kao što je utvrđeno u članku 1. stavku 1. Druge direktive.

               38

               Međutim, kao što je nezavisni odvjetnik istaknuo u točkama 68. do 73. svojeg mišljenja i kao što je Sud EFTA‑e presudio u svojoj presudi od 20. lipnja 2008., Celina Nguyen/The Norwegian State (E-8/07, EFTA Court Report, str. 224., t. 26. i 27.), valja smatrati, s obzirom na različite jezične verzije članka 1. stavka 1. Druge direktive i članka 1. prvog stavka Treće direktive kao i s obzirom na cilj zaštite triju prethodno navedenih direktiva, da pojam tjelesnih ozljeda obuhvaća svaku štetu, u mjeri u kojoj je njezina naknada na ime građanskopravne odgovornosti osiguranika predviđena nacionalnim pravom koje se primjenjuje na spor, koja je nastala povredom integriteta osobe, što uključuje kako fizičku tako i psihičku patnju.

               39

               Naime, prema ustaljenoj sudskoj praksi, odredbe prava Unije treba tumačiti i primjenjivati na ujednačen način, s obzirom na ostale verzije sastavljene na svim jezicima Unije. U slučaju razlika između pojedinih jezičnih verzija određenog teksta prava Unije, spornu odredbu treba tumačiti s obzirom na opću strukturu i cilj propisa čiji je ona dio (vidjeti osobito presude od 8. prosinca 2005., Jyske Finans, C‑280/04, Zb., str. I‑10683., t. 31. i navedenu sudsku praksu).

               40

               Stoga, s obzirom na to da se u različitim jezičnim verzijama članka 1. stavka 1. Druge direktive u biti upotrebljava pojam „tjelesne ozljede” kao i pojam „osobna šteta”, valja promotriti strukturu i svrhu tih odredaba i direktive. U tom pogledu valja, s jedne strane, istaknuti da ti pojmovi nadopunjuju pojam „imovinske štete” i, s druge strane, podsjetiti da je cilj navedenih odredaba i direktive osobito ojačati zaštitu žrtava. U tim okolnostima valja primijeniti široko tumačenje navedenih pojmova koje se nalazi u točki 38. ove presude.

               41

               Stoga se među štetama koje je potrebno nadoknaditi u skladu s Prvom, Drugom i Trećom direktivom nalaze neimovinske štete čija je naknada na temelju građanskopravne odgovornosti osiguranika predviđena nacionalnim pravom koje se primjenjuje na spor.

               42

               Što se tiče pitanja koje osobe mogu zahtijevati naknadu te neimovinske štete, s jedne strane, valja istaknuti da iz članka 1. točke 2. u vezi s prvom rečenicom iz članka 3. stavka 1. Prve direktive proizlazi da zaštita koju je potrebno osigurati na temelju te direktive obuhvaća svaku osobu koja na temelju nacionalnog prava o građanskopravnoj odgovornosti ima pravo na naknadu štete prouzročene motornim vozilima.

               43

               S druge strane, valja pojasniti da, kao što je nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 78. mišljenja i suprotno tvrdnjama njemačke vlade, Trećom direktivom nije ograničen krug zaštićenih osoba, nego je, naprotiv, propisano obvezno pokriće štete koju su pretrpjele određene osobe koje se smatraju osobito ranjivima.

               44

               Osim toga, budući da pojam štete iz članka 1. točke 2. Prve direktive nije preciznije utvrđen, ne može se, suprotno tvrdnjama latvijske i litavske vlade, ni na temelju čega smatrati da je određene štete, poput neimovinske štete, u dijelu u kojem mora biti nadoknađena u skladu s primjenjivim nacionalnim pravom o građanskopravnoj odgovornosti, potrebno isključiti iz tog pojma.

               45

               Ni na temelju jednog elementa Prve, Druge i Treće direktive nije moguće zaključiti da je zakonodavac Unije zaštitu zajamčenu tim direktivama želio ograničiti samo na osobe koje su izravno uključene u događaj koji je doveo do štete.

               46

               Stoga su države članice dužne osigurati da je naknada, koju je u skladu s njihovim nacionalnim pravom o građanskopravnoj odgovornosti potrebno isplatiti zbog neimovinske štete koju su pretrpjeli članovi bliske obitelji žrtava prometne nezgode, pokrivena obveznim osiguranjem do minimalnih iznosa utvrđenih člankom 1. stavkom 2. Druge direktive.

               47

               U ovom bi slučaju moralo biti tako jer, prema navodima suda koji je uputio zahtjev, osoba koja se nalazi u situaciji V. Drozdovsa na temelju latvijskog prava o građanskopravnoj odgovornosti ima pravo na naknadu neimovinske štete pretrpljene zbog smrti roditelja.

               48

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 3. stavak 1. Prve direktive, i članak 1. stavke 1. i 2. Druge direktive treba tumačiti na način da obvezno osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila mora pokrivati naknadu neimovinske štete koju pretrpe bliski srodnici žrtava poginulih u prometnoj nezgodi ako je ta naknada, na temelju građanskopravne odgovornosti osiguranika, predviđena nacionalnim pravom koje se primjenjuje u glavnom postupku.

         Drugo pitanje

               49

               Sud koji je uputio zahtjev svojim drugim pitanjem u biti pita treba li članak 3. stavak 1. Prve direktive i članak 1. stavak 2. Druge direktive tumačiti na način da im se protive nacionalne odredbe u skladu s kojima obvezno osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila pokriva naknadu neimovinske štete koju, u skladu s nacionalnim pravom o građanskopravnoj odgovornosti, treba isplatiti zbog smrti bliskih članova obitelji u prometnoj nezgodi samo do najvišeg iznosa koji je niži od iznosa utvrđenih člankom 1. stavkom 2. Druge direktive.

               50

               U točki 46. ove presude utvrđeno je da su države članice dužne osigurati da je naknada, koju je u skladu s njihovim nacionalnim pravom o građanskopravnoj odgovornosti potrebno isplatiti zbog neimovinske štete koju su pretrpjeli članovi bliske obitelji žrtava prometne nezgode, pokrivena obveznim osiguranjem do minimalnih iznosa utvrđenih člankom 1. stavkom 2. Druge direktive.

               51

               Također valja podsjetiti da je Sud već presudio da se članku 1. stavku 2. Druge direktive protivi nacionalno zakonodavstvo kojim se predviđaju najviši iznosi jamstva koji su niži od minimalnih iznosa jamstva utvrđenih tim člankom (vidjeti u tom smislu presudu od 14. rujna 2000., Mendes Ferreira i Delgado Correia Ferreira, C‑348/98, Zb., str. I‑6711., t. 40., i rješenje od 24. srpnja 2003., Messejana Viegas, C‑166/02, Zb., str. I‑7871., t. 20.).

               52

               Budući da Baltikums tvrdi da nacionalni zakonodavac za posebne kategorije štete može predvidjeti najviše iznose jamstva koji su niži od minimalnih iznosa jamstva utvrđenih navedenim člankom ako je osigurano da su za sve štete postignuti minimalni iznosi jamstva utvrđeni istim člankom, s jedne strane, valja istaknuti da se člankom 1. stavkom 2. Druge direktive ne predviđa i ne odobrava razlikovanje među pokrivenim štetama, osim razlikovanja između tjelesnih ozljeda i imovinske štete.

               53

               S druge strane, valja podsjetiti da je u točki 33. ove presude istaknuto da države članice moraju izvršavati svoje ovlasti u tom području s obzirom na pravo Unije i da nacionalne odredbe kojima se uređuje naknada odštetnih zahtjeva koji proizlaze iz upotrebe motornih vozila ne mogu tri prethodno navedene direktive lišiti njihova korisnog učinka.

               54

               Međutim, kad bi nacionalni zakonodavci za svaku od posebnih različitih kategorija utvrđene štete po potrebi mogli u nacionalnom pravu predvidjeti najviše iznose jamstva koji bi bili niži od minimalnih iznosa jamstva utvrđenih člankom 1. stavkom 2. Druge direktive, navedeni bi minimalni iznosi jamstva, a stoga i taj članak, bili lišeni svojeg korisnog učinka.

               55

               Osim toga, iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da, za razliku od okolnosti koje su dovele do gore navedene presude Marques Almeida, cilj nacionalnog propisa iz glavnog postupka nije utvrditi pravo žrtve na naknadu na temelju građanskopravne odgovornosti osiguranika, kao ni eventualni opseg tog prava, već se njime ograničava pokriće osiguranika obveznim osiguranjem od građanskopravne odgovornosti.

               56

               Naime, skrbnica je istaknula te je latvijska vlada na raspravi pred Sudom potvrdila da, u skladu s latvijskim pravom, građanskopravna odgovornost osiguranika na temelju, među ostalim, neimovinske štete koju osobe pretrpe zbog prometne nezgode može prelaziti iznose koji su u skladu sa spornim nacionalnim propisom pokriveni obveznim osiguranjem.

               57

               Međutim, u tim okolnostima treba utvrditi da nacionalni propis iz glavnog postupka utječe na jamstvo, predviđeno pravom Unije, da će građanskopravna odgovornost u pogledu upotrebe motornih vozila, utvrđena u skladu s primjenjivim nacionalnim pravom, biti pokrivena osiguranjem u skladu s Prvom, Drugom i Trećom direktivom (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu Marques Almeida, t. 38. i navedenu sudsku praksu).

               58

               Iz toga slijedi da na drugo pitanje valja odgovoriti da članak 3. stavak 1. Prve direktive i članak 1. stavke 1. i 2. Druge direktive treba tumačiti na način da im se protive nacionalne odredbe u skladu s kojima obvezno osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila pokriva naknadu neimovinske štete koju, u skladu s nacionalnim pravom o građanskopravnoj odgovornosti, treba isplatiti zbog smrti bliskih članova obitelji u prometnoj nezgodi samo do najvišeg iznosa koji je niži od iznosa utvrđenih člankom 1. stavkom 2. Druge direktive.

         Troškovi

               59

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                        1.

                           Članak 3. stavak 1. Direktive Vijeća 72/166/EEZ od 24. travnja 1972. o usklađivanju zakona država članica u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila i izvršenje obveze osiguranja od takve odgovornosti, te članak 1. stavak 1. i 2. Druge direktive Vijeća 84/5/EEZ od 30. prosinca 1983. o usklađivanju zakona država članica u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila, treba tumačiti na način da obvezno osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila mora pokrivati naknadu neimovinske štete koju pretrpe bliski srodnici žrtava koje su poginule u prometnoj nezgodi ako je ta naknada, na temelju građanskopravne odgovornosti osiguranika, predviđena nacionalnim pravom koje se primjenjuje na spor u glavnom postupku.

                        2.

                           Članak 3. stavak 1. Direktive 72/166 i članak 1. stavke 1. i 2. Druge direktive 84/5 treba tumačiti na način da im se protive nacionalne odredbe u skladu s kojima obvezno osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila pokriva naknadu neimovinske štete koju, u skladu s nacionalnim pravom o građanskopravnoj odgovornosti, treba isplatiti zbog smrti bliskih članova obitelji u prometnoj nezgodi samo do najvišeg iznosa koji je niži od iznosa utvrđenih člankom 1. stavkom 2. Druge direktive 84/5.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: latvijski


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 2012. listopad 05.#Evropaïki Dynamiki - Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE protiv Europska komisija.#Predmet T-591/08.


title: Presuda Suda (osmo vijeće) od 12. listopada 2016.#Sven Mathys protiv De Grave Antverpia NV.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Hof van beroep te Antwerpen.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 96/75/EZ – Sustavi iznajmljivanja plovila i određivanja cijena u prijevozu robe unutarnjim vodnim putovima – Doseg – Članak 1. točka (b) – Pojam ‚prijevoznik’ – Članak 2. – Sloboda ugovaranja i pregovaranja o cijenama.#Predmet C-92/15.

text:
         PRESUDA SUDA (osmo vijeće)
      12. listopada 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Direktiva 96/75/EZ — Sustavi iznajmljivanja plovila i određivanja cijena u prijevozu robe unutarnjim vodnim putovima — Doseg — Članak 1. točka (b) — Pojam ‚prijevoznik’ — Članak 2. — Sloboda ugovaranja i pregovaranja o cijenama“
      U predmetu C‑92/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio hof van beroep te Antwerpen (Žalbeni sud u Antwerpenu, Belgija), odlukom od 15. prosinca 2014., koju je Sud zaprimio 25. veljače 2015., u postupku

         Sven Mathys

      protiv

         De Grave Antverpia NV,

      SUD (osmo vijeće),
      u sastavu: M. Vilaras, predsjednik vijeća, J. Malenovský i D. Šváby (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Bobek,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za De Grave Antverpia NV, T. Kegels, advocaat,

               —

               za Europsku komisiju, L. Nicolae i F. Wilman, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 1. točke (b) i članka 2. Direktive Vijeća 96/75/EZ od 19. studenoga 1996. o sustavima iznajmljivanja plovila i određivanja cijena u domaćem i međunarodnom prijevozu unutarnjim vodnim putovima u Zajednici (SL 1996., L 304, str. 12.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 2., str. 52.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Svena Mathysa i De Grave Antverpia NV (u daljnjem tekstu: DGA) u vezi s valjanošću i izvršavanjem ugovora kojim je DGA povjerio S. Mathysu prijevoz pijeska plovilom na unutarnjim vodnim putovima između dvaju određenih mjesta na belgijskom državnom području od 1. ožujka 2005. do 31. prosinca 2006.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               U prvoj, trećoj i petoj uvodnoj izjavi Direktive 96/75 navodi se kako slijedi:
               „budući da rastući problemi cestovnog i željezničkog zasićenja, sigurnosti prometa, okoliša, štednje energije i kvalitete života građana pozivaju, u javnom interesu, na ubrzani razvoj i bolje korištenje prijevoznog kapaciteta koje nude unutarnji vodni putovi, osobito poboljšanjem njegove konkurentnosti;
               [...]
               budući da neometano djelovanje unutarnjeg tržišta zahtijeva prilagođavanje prijevoza unutarnjim vodnim putovima organizaciji iznajmljivanja plovila po načelu rotacije, radi približavanja većoj tržišnoj prilagodljivosti i sustavu slobodnog iznajmljivanja plovila i određivanja cijena;
               [...]
               budući da je, u skladu s načelom supsidijarnosti, potrebno utvrditi jedinstven raspored za postupnu liberalizaciju tržišta na razini Zajednice, prepuštajući državama članicama odgovornost za njegovo provođenje.”

               4

               U skladu s definicijom iz članka 1. točke (a) Direktive 96/75, „sustav iznajmljivanja plovila po načelu rotacije” u biti se sastoji od raspodjele zahtjeva za prijevoz upraviteljima plovila prema određenom redoslijedu i po ranije utvrđenim cijenama, u sklopu posebne burze.

               5

               Prema članku 1. točki (b) „prijevoznik” je vlasnik ili brodar jednoga ili više plovila na unutarnjim vodnim putovima.

               6

               U članku 2. navedene direktive određeno je:
               „U području domaćeg i međunarodnog prijevoza unutarnjim vodnim putovima u Zajednici, zainteresirane strane slobodno zaključuju ugovore i pregovaraju o cijenama.”

               7

               Člancima 3. do 6. Direktive 96/75 uređen je prijelazni režim koji je prestao vrijediti 1. siječnja 2000. Osim u definiciji pojma „sustav iznajmljivanja plovila po načelu rotacije” iz članka 1. točke (a) te direktive, izraz „prijevoznik” upotrijebljen je isključivo u odredbama koje se tiču tog režima, i to u članku 3. drugoj alineji i članku 6. prvoj i drugoj alineji navedene direktive.

               8

               Usto, člancima 7. i 8. iste direktive predviđen je i uređen mehanizam kojim u slučaju ozbiljnog poremećaja na tržištu prijevoza unutarnjim vodnim putovima Europska komisija može poduzeti odgovarajuće mjere, a posebice mjere namijenjene sprečavanju svakog novog povećanja prijevoznih mogućnosti, ponuđenih na tom tržištu, neovisno o Uredbi Vijeća (EEZ) br. 1101/89 od 27. travnja 1989. o strukturnim poboljšanjima u prijevozu unutarnjim vodnim putovima (SL 1989., L 116, str. 25.) koja je tada bila na snazi i kojoj cilj bio boriti se protiv prekomjernih strukturnih kapaciteta utvrđenih u određenim dijelovima tog tržišta uništavanjem brodova.

               9

               Na kraju, člancima 9. do 11. Direktive 96/75 propisani su načini prenošenja njezinih odredbi, datum stupanja na snagu i činjenica da je upućena državama članicama.

         Belgijsko pravo

               10

               Za spor u glavnom postupku mjerodavni su u biti sljedeći nacionalni propisi, i to, s jedne strane, wet op de binnenbevrachting (Zakon o najmu u riječnoj plovidbi) od 5. svibnja 1936. (Belgisch Staatsblad od 10. lipnja 1936., str. 4190.) i, s druge strane, wet betreffende het statuut van de tussenpersonen op het gebied van het goederenvervoer (Zakon o statusu posrednika u prijevozu robe) od 26. lipnja 1967. (Belgisch Staatsblad od 27. rujna 1967., str. 10121.).

               11

               Iz odluke o upućivanju zahtjeva proizlazi da je člankom 1. Zakona od 5. svibnja 1936. o najmu u riječnoj plovidbi propisano da se odredbe tog zakona primjenjuju na svaki ugovor o korištenju plovila na unutarnjim vodnim putovima za prijevoz ili držanje robe, osim ako nije drukčije ugovoreno.

               12

               Prema članku 3. navedenog zakona, za potrebe njegove primjene, među ostalim, „najmoprimac plovila” znači osoba koja ima ulogu posrednika prilikom sklapanja ugovora o najmu plovila (u daljnjem tekstu također: posrednik u iznajmljivanju plovila), „krcatelj” znači osoba koja ukrcava teret na plovilo u luci ukrcaja, a „upravitelj plovila” znači vlasnik plovila ili njegov poslovođa.

               13

               Iz Zakona od 5. svibnja 1936. o najmu u riječnoj plovidbi proizlazi da proviziju posrednika u iznajmljivanju plovila plaća upravitelj plovila odmah nakon što mu se po završetku ukrcaja predoči teretnica na potpis, neovisno o vozarini koja će mu biti stvarno plaćena na kraju prijevoza. Sukladno tom istom zakonu, provizija ne smije biti veća od 10 % vozarine, inače posrednik u iznajmljivanju plovila gubi pravo na proviziju.

               14

               S druge strane, iz odluke o upućivanju prethodnog zahtjeva također proizlazi da se u glavnom postupku pozivalo i na primjenu Zakona od 26. lipnja 1967. o statusu posrednika u prijevozu robe. U skladu s člankom 1. stavcima 1. i 2. tog zakona smatra se, s jedne strane, da je „otpremnik” svaka osoba koja se za naknadu obvezuje obaviti prijevoz robe i koja taj prijevoz povjerava trećim osobama da ga izvrše u njezino ime i, s druge strane, da je „posrednik u prijevozu” svaka osoba koja uz naknadu dovodi u vezu dvije ili više osoba kako bi sklopile ugovor o prijevozu robe i koja prilikom sklapanja tog ugovora može nastupati samo kao zastupnik svojih nalogodavaca.

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               15

               DGA je u svojstvu „prijevoznika”1. prosinca 2004. sklopio ugovor o prijevozu s nalogodavcem, društvom SCR Sibelco NV (u daljnjem tekstu: Sibelco), kojim se DGA obvezao prevoziti pijesak unutarnjim vodnim putovima između dvaju određenih mjesta na belgijskom državnom području od 1. ožujka 2005. do 31. prosinca 2006. Pred sudom koji je uputio zahtjev stranke nisu navele iznos ugovorene vozarine, to jest cijene prijevoza.

               16

               Iz odluke o upućivanju zahtjeva proizlazi da DGA nije imao plovilo za plovidbu na unutarnjim vodnim putovima.

               17

               Početkom 2005. DGA je sa S. Mathysom, vlasnikom plovila za plovidbu na unutarnjim vodnim putovima, pregovarao o vozarini koju će mu plaćati za prijevoze u sklopu izvršavanja navedenog ugovora, a koja bi varirala ovisno o tome hoće li S. Mathys pristati sklopiti okvirni ugovor s DGA‑om.

               18

               Nakon probnog roka DGA je kao nalogodavac 1. ožujka 2005. sklopio takav okvirni ugovor sa S. Mathysom, kao prijevoznikom, a radi obavljanja prijevoza koji je zapravo odgovarao obvezama koje je DGA preuzeo prema Sibelcu.

               19

               Vozarina je bila određena u iznosu od 3,37 eura po toni prevezenog pijeska, što je uključivalo sve naknade, uz iznimku primjene odredbe o izmjeni vozarine ovisno o promjenama cijene goriva, s tim da je DGA‑u trebalo plaćati proviziju od 4 %. U tom okvirnom ugovoru bilo je nadalje određeno da se on temelji na količinama robe koje prijavljuje krcatelj, to jest Sibelco, i da se S. Mathys obvezuje koristiti svojim plovilom isključivo za izvršavanje navedenog okvirnog ugovora.

               20

               Nakon jednostranog prestanka s izvršavanjem gore navedenog okvirnog ugovora S. Mathys je tužio DGA‑a radi isplate različitih novčanih iznosa, uključujući neodređen iznos – zbog nepoznavanja svih potrebnih podataka, a ponajprije iznosa vozarine koju su ugovorili Sibelco i DGA – koji odgovara razlici između vozarine koju je Sibelco plaćao DGA‑u i vozarine koju je DGA plaćao S. Mathysu, ovisno o količinama pijeska koje je potonji prevozio, povrh provizija koje je možda neosnovano platio DGA‑u (u daljnjem tekstu: naknada razlike u visini vozarine). DGA je protutužbom zahtijevao da se S. Mathysu naloži plaćanje naknade zbog nevaljanog istupanja iz tog okvirnog ugovora.

               21

               Prvostupanjskom presudom djelomično je usvojen zahtjev S. Mathysa, ali mu nije dodijeljena naknada razlike u visini vozarine dok je, s druge strane, utvrđeno da je DGA‑ov protutužbeni zahtjev osnovan pa je naloženo provođenje vještačenja radi utvrđivanja visine štete koju je potonji pretrpio zbog raskida okvirnog ugovora koji je izjavio S. Mathys.

               22

               U žalbenom postupku koji je pokrenuo S. Mathys je ponovno istaknuo zahtjev za naknadu razlike u visini vozarine.

               23

               U tom pogledu, tvrdio je, među ostalim, da prema članku 1. točki (b) Direktive 96/75 samo vlasnik ili brodar plovila na unutarnjim vodnim putovima može sklopiti ugovor o prijevozu u svojstvu prijevoznika. Slijedom toga, osoba koja nije vlasnik ili brodar ne može sklopiti takav ugovor u tom svojstvu i nacionalni zakon, u konkretnom slučaju Zakon od 26. lipnja 1967. o statusu posrednika u prijevozu robe, ne može ovlastiti neku drugu osobu koja nije vlasnik ili brodar da sklopi ugovor o prijevozu u svojstvu prijevoznika.

               24

               Nadalje je tvrdio da je članku 2. Direktive 96/75 protivna praksa prema kojoj ugovor o prijevozu s krcateljem sklapa osoba koja nije vlasnik ili brodar plovila na unutarnjim vodnim putovima, a zatim radnje za izvršenje tog ugovora povjerava vlasniku ili brodaru plovila na unutarnjim vodnim putovima uz primjenu drukčijih uvjeta i nižu vozarinu od one koja je određena u navedenom ugovoru, pri čemu taj vlasnik ili brodar i ne zna kolika je.

               25

               Prema mišljenju S. Mathysa, DGA‑a ne treba smatrati prijevoznikom, nego posrednikom u iznajmljivanju plovila, to jest „najmoprimcem plovila” u smislu članka 3. Zakona od 5. svibnja 1936. o najmu u riječnoj plovidbi, tako da bi trebalo smatrati da je ugovor o prijevozu sklopljen izravno između njega i Sibelca. DGA je prema Sibelcu protupropisno nastupao u svojstvu prijevoznika samo kako bi zaobišao odredbe javnog poretka koje ograničavaju iznos provizije posrednika u iznajmljivanju plovila.

               26

               Uzimajući u obzir argumentaciju koju je izložio S. Mathys, sud koji je uputio zahtjev smatra da ishod spora koji se pred njim vodi potencijalno može ovisiti o usklađenosti članka 3. Zakona od 5. svibnja 1936. o najmu u riječnoj plovidbi s Direktivom 96/75.

               27

               U tim je okolnostima hof van beroep te Antwerpen (Žalbeni sud u Antwerpenu, Belgija) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Je li članak 3. belgijskog Zakona od 5. svibnja 1936. o najmu u riječnoj plovidbi u skladu s člancima 1. i 2. Direktive 96/75/EZ u slučaju kada osoba koja nije ni vlasnik ni brodar plovila na unutarnjim vodnim putovima sklopi ugovor o prijevozu robe unutarnjim vodnim putovima kao prijevoznik, a ne pojavljuje se kao posrednik „najmoprimac plovila” u smislu članka 3. Zakona o najmu u riječnoj plovidbi?”

         O prethodnom pitanju

               28

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li, u sklopu djelatnosti prijevoza robe unutarnjim vodnim putovima, članak 1. točku (b) Direktive 96/75, kojim se „prijevoznik” definira kao vlasnik ili brodar jednoga ili više plovila na unutarnjim vodnim putovima, i članak 2. te direktive, prema kojem zainteresirane strane slobodno zaključuju ugovore u tom području, tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis poput onoga koji je mjerodavan u glavnom postupku i prema kojem osoba koja nije obuhvaćena tom definicijom smije sklapati ugovor o prijevozu u svojstvu prijevoznika.

               29

               Prije svega, iz prve, treće i pete uvodne izjave kao i iz članka 2. Direktive 96/75 proizlazi da je njezin glavni cilj dokinuti poseban sustav burze za iznajmljivanje plovila koji je nametanjem određenog redoslijeda među upraviteljima plovila i prethodno utvrđenih cijena ograničavao njihovo pravo da sklapaju ugovor s korisnicima. Budući da se taj sustav smatrao kočnicom u razvoju i konkurentnosti djelatnosti prijevoza robe unutarnjim vodnim putovima u Europskoj uniji, navedenom direktivom željelo se liberalizirati unutarnje tržište u tom području propisujući od 1. siječnja 2000. primjenu sustava slobodnog iznajmljivanja plovila, uz ukidanje sustava iznajmljivanja plovila po načelu rotacije i, s druge strane, primjenu sustava slobodnog određivanja cijena prijevoza, uz uklanjanje svih sustava prethodnog određivanja obveznih cijena prijevoza.

               30

               Slijedom toga, u članku 2. Direktive 96/75 izraženo je načelno pravilo te direktive prema kojem u sklopu djelatnosti prijevoza robe unutarnjim vodnim putovima „zainteresirane strane slobodno zaključuju ugovore i pregovaraju o cijenama”. Međutim, mora se utvrditi da iz teksta te odredbe uopće ne proizlazi da u krug stranaka koje smiju sklapati takve ugovore ulaze samo osobe obuhvaćene definicijom „prijevoznika” iz članka 1. točke (b) navedene direktive. Budući da je izraz „zainteresirane stranke” upotrijebljen bez dodatne definicije, navedenim člankom 2. nije isključeno da osoba koja nema svojstvo „prijevoznika” u smislu članka 1. točke (b) može sklopiti ugovor o prijevozu u tom području.

               31

               Što se tiče članka 1. točke (b) Direktive 96/75, u kojem je pojam „prijevoznik” za potrebe te direktive definiran kao „vlasnik ili brodar jednoga ili više plovila na unutarnjim vodnim putovima”, mora se istaknuti da iz teksta te odredbe uopće ne proizlazi da je za sklapanje ugovora o prijevozu u području prijevoza robe unutarnjim vodnim putovima bitno imati svojstvo „prijevoznika” u smislu navedene odredbe.

               32

               Usto, valja utvrditi da se u Direktivi 96/75 izraz „prijevoznik” rabi samo u člancima 3. i 6. koji se odnose na prijelazno razdoblje u kojem se odstupa od načela izraženog u članku 2. te direktive, a koje je završilo 1. siječnja 2000. Stoga je nakon tog datuma definicija iz članka 1. točke (b) navedene direktive izgubila svoj pravni doseg i ne može imati nikakvu normativnu vrijednost koja bi bila značajna za kontekst poput onoga o kojemu je riječ u glavnom postupku.

               33

               Slijedom toga, Direktivom 96/75 zabranjuju se samo dva specifična elementa funkcioniranja burzi za iznajmljivanje plovila po načelu rotacije, i to sustav raspoređivanja prema redoslijedu raspoloživosti plovila i sustav prethodnog određivanja cijena. Prema tome, ona ne uređuje općenito ugovore o prijevozu robe unutarnjim vodnim putovima.

               34

               Slijedom toga, iako se u Direktivi 96/75 nigdje ne spominje sudjelovanje stranke u ugovorima u području prijevoza robe unutarnjim vodnim putovima u svojstvu „posrednika u iznajmljivanju plovila” ili „najmoprimca plovila”, tom se direktivom uopće ne uređuje sudjelovanje posrednika u iznajmljivanju plovila ili osoba koje se, premda same nemaju vlastita sredstva za obavljanje djelatnosti prijevoza unutarnjim vodnim putovima, ipak osobno obvezuju izvršiti takav prijevoz, tako što će angažirati upravitelja broda. To što se u nacionalnom pravu neka stranka u takvim ugovorima smatra „posrednikom u iznajmljivanju plovila” ili „najmoprimcem plovila” nema, prema tome, nikakve veze s tumačenjem navedene direktive.

               35

               Iz mjerodavnih uvodnih izjava i odredbi Direktive 96/75 stoga proizlazi da se njome ne uređuje i da je ona, prema tome, potpuno neutralna u pogledu svih elemenata prethodnog pitanja, to jest toga treba li netko imati plovilo kako bi mogao zakonito sklopiti ugovor o prijevozu robe unutarnjim vodnim putovima u svojstvu prijevoznika.

               36

               Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, na upućeno pitanje valja odgovoriti tako da, u sklopu djelatnosti prijevoza robe unutarnjim vodnim putovima, članak 1. točku (b) Direktive 96/75, kojim se „prijevoznik” definira kao vlasnik ili brodar jednoga ili više plovila na unutarnjim vodnim putovima, i članak 2. te direktive, prema kojem zainteresirane strane slobodno zaključuju ugovore u tom području, treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalni propis poput onoga koji je mjerodavan u glavnom postupku i prema kojem osoba koja nije obuhvaćena tom definicijom smije sklapati ugovor o prijevozu u svojstvu prijevoznika.

         Troškovi

               37

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (osmo vijeće) odlučuje:

                     U sklopu djelatnosti prijevoza robe unutarnjim vodnim putovima, članak 1. točku (b) Direktive Vijeća 96/75/EZ od 19. studenoga 1996. o sustavima iznajmljivanja plovila i određivanja cijena u domaćem i međunarodnom prijevozu unutarnjim vodnim putovima u Zajednici, kojim se „prijevoznik” definira kao vlasnik ili brodar jednoga ili više plovila na unutarnjim vodnim putovima, i članak 2. te direktive, prema kojem zainteresirane strane slobodno zaključuju ugovore u tom području, treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalni propis poput onoga koji je mjerodavan u glavnom postupku i prema kojem osoba koja nije obuhvaćena tom definicijom smije sklapati ugovor o prijevozu u svojstvu prijevoznika.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


Presuda Suda (treće vijeće) od 29. srpnja 2010.#Federación de Servicios Públicos de la UGT (UGT-FSP) protiv Ayuntamiento de La Línea de la Concepción, María del Rosario Vecino Uribe i Ministerio Fiscal.#Zahtjev za prethodnu odluku: Juzgado de lo Social Único de Algeciras - Španjolska.#Direktiva 2001/23/EZ.#Predmet C-151/09.


Presuda Suda od 2. listopada 2003.#Carlos Garcia Avello protiv Belgijske države.#Zahtjev za prethodnu odluku: Conseil d'État - Belgija.#Predmet C-148/02.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 7. srpnja 1994. # Hugh McLachlan protiv Caisse nationale d'assurance vieillesse des travailleurs salariés de la région d'Ile-de-France. # Zahtjev za prethodnu odluku: Cour de cassation - Francuska. # Sloboda kretanja radnika - Socijalna sigurnost. # Predmet C-146/93.


Presuda Suda (treće vijeće) 15. rujna 2005.#BioID AG, en liquidation protiv Ured Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Predmet C-37/03 P.