title: Presuda Suda (osmo vijeće) od 14. srpnja 2016.#Maria Cristina Elisabetta Ornano protiv Ministero della Giustizia, Direzione Generale dei Magistrati del Ministero.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Consiglio di Stato.#Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Članak 119. UEZ‑a (koji je postao članak 141. UEZ‑a) – Direktiva 75/117/EEZ – Jednakost plaća muškaraca i žena – Članak 1. – Direktiva 92/85/EEZ – Mjere za poticanje poboljšanja sigurnosti i zdravlja na radu trudnih radnica te radnica koje su nedavno rodile ili doje – Članak 11. točka 2. podtočka (b) i članak 11. točka 3. – Nacionalno zakonodavstvo koje redovnim pravosudnim dužnosnicima propisuje naknadu za troškove koje snose pri obavljanju svoje profesionalne djelatnosti – Nepostojanje prava redovne pravosudne dužnosnice na tu naknadu u slučaju obveznog rodiljnog dopusta korištenog prije 1. siječnja 2005.#Predmet C-335/15.

text:
         PRESUDA SUDA (osmo vijeće)
      14. srpnja 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Socijalna politika — Članak 119. UEZ‑a (koji je postao članak 141. UEZ‑a) — Direktiva 75/117/EEZ — Jednakost plaća muškaraca i žena — Članak 1. — Direktiva 92/85/EEZ — Mjere za poticanje poboljšanja sigurnosti i zdravlja na radu trudnih radnica te radnica koje su nedavno rodile ili doje — Članak 11. točka 2. podtočka (b) i članak 11. točka 3. — Nacionalno zakonodavstvo koje redovnim pravosudnim dužnosnicima propisuje naknadu za troškove koje snose pri obavljanju svoje profesionalne djelatnosti — Nepostojanje prava redovne pravosudne dužnosnice na tu naknadu u slučaju obveznog rodiljnog dopusta korištenog prije 1. siječnja 2005.“
      U predmetu C‑335/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Consiglio di Stato (Državno vijeće, Italija), odlukom od 13. svibnja 2015., koju je Sud zaprimio 3. srpnja 2015., u postupku

         Maria Cristina Elisabetta Ornano

      protiv

         Ministero della Giustizia, Direzione Generale dei Magistrati del Ministero,

      SUD (osmo vijeće),
      u sastavu: D. Šváby, predsjednik vijeća, J. Malenovský i M. Safjan (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: H. Saugmandsgaard Øe,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju G. De Socio, avvocato dello Stato,

               —

               za Europsku komisiju, C. Cattabriga i A. Szmytkowska, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 119. UEZ‑a (koji je postao članak 141. UEZ‑a), članka 120. UEZ‑a (koji je postao članak 142. UEZ‑a), članka 23. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, članka 11. Direktive Vijeća 92/85/EEZ od 19. listopada 1992. o uvođenju mjera za poticanje poboljšanja sigurnosti i zdravlja na radu trudnih radnica te radnica koje su nedavno rodile ili doje (deseta pojedinačna direktiva u smislu članka 16. stavka 1. Direktive 89/391/EEZ) (SL L 1992., str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 4., str. 73.) kao i članaka 2., 14. i 15. Direktive 2006/54/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 5. srpnja 2006. o provedbi načela jednakih mogućnosti i jednakog postupanja prema muškarcima i ženama u pitanjima zapošljavanja i rada (SL 2006., L 204, str. 23.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 246.).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između Marije Cristine Elisabette Ornano i Ministera della Giustizia, Direzione Generale dei Magistrati del Ministero (Ministarstvo pravosuđa, Opća uprava za pravosudne dužnosnike ministarstva, Italija, u daljnjem tekstu: Ministarstvo pravosuđa), u vezi s odbijanjem da se redovnoj pravosudnoj dužnosnici u odnosu na razdoblja obveznog rodiljnog dopusta korištenog prije 1. siječnja 2005. prizna pravo na naknadu za troškove koje redovni pravosudni dužnosnici snose pri obavljanju svoje profesionalne djelatnosti.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Direktiva 75/117/EEZ

               3

               Članak 1. Direktive Vijeća 75/117/EEZ od 10. veljače 1975. o usklađivanju zakonodavstava država članica o primjeni načela jednakih plaća za muškarce i žene (SL 1975., L 45, str. 19.) [neslužbeni prijevod] glasi:
               „Načelo jednakih plaća za muškarce i žene iz članka 119. UEEZ‑a, koje se u daljnjem tekstu naziva ‚načelo jednakih plaća’, podrazumijeva uklanjanje svake diskriminacije na temelju spola s obzirom na sve aspekte i uvjete nagrađivanja za isti rad odnosno rad kojemu je pripisana jednaka vrijednost.
               Osobito, ako se za određivanje plaće koristi sustav klasifikacije radnih mjesta, on se mora temeljiti na istim kriterijima za muškarce i žene i biti određen tako da isključuje svaku diskriminaciju na temelju spola.” [neslužbeni prijevod]

               4

               Ta direktiva stavljena je izvan snage Direktivom 2006/54 s učinkom od 15. kolovoza 2009. Međutim, činjenice u glavnom postupku dogodile su se prije stavljanja Direktive 75/117 izvan snage.

         Direktiva 76/207/EEZ

               5

               Sukladno odredbama druge i treće uvodne izjave Direktive Vijeća 76/207/EEZ od 9. veljače 1976. o provedbi načela jednakog postupanja prema muškarcima i ženama u pogledu pristupa zapošljavanju, strukovnom osposobljavanju i napredovanju te uvjeta rada (SL 1976., L 39, str. 40.) [neslužbeni prijevod]:
               „budući da je, s obzirom na plaću, Vijeće 10. veljače 1975. godine donijelo Direktivu [75/117];
               budući da je vidljivo da je nužno djelovanje Zajednice kako bi bilo ostvareno načelo jednakog postupanja prema muškarcima i ženama s obzirom na pristup zapošljavanju, strukovnom osposobljavanju i napredovanju i s obzirom na uvjete rada; budući da je ravnopravnost radnika i radnica jedan od ciljeva Zajednice, pa se usklađivanje životnih i radnih uvjeta te njihovo trajno poboljšavanje mora, među ostalim, nastaviti; budući da Ugovor u tu svrhu nije predvidio za to potrebne posebne ovlasti.” [neslužbeni prijevod]

               6

               Direktiva 76/207 stavljena je izvan snage Direktivom 2006/54 s učinkom od 15. kolovoza 2009. Međutim, činjenice u glavnom postupku dogodile su se prije stavljanja Direktive 76/207 izvan snage.

         Direktiva 92/85

               7

               Sukladno uvodnim izjavama 9. i 16. do 18. Direktive 92/85:
               „budući da zaštita sigurnosti i zdravlja trudnih radnica, radnica koje su nedavno rodile ili radnica koje doje ne smije stavljati žene na tržištu rada u nepovoljan položaj niti djelovati nauštrb direktiva o ravnopravnom položaju muškaraca i žena;
               [...]
               budući da mjere koje se u organizaciji rada poduzimaju za zaštitu zdravlja trudnih radnica, radnica koje su nedavno rodile ili radnica koje doje ne bi ispunjavale svoju svrhu kada im ne bi bila zajamčena prava vezana za ugovor o radu, uključujući redovnu isplatu plaća [naknadu plaća] i/ili prava na odgovarajući doplatak [odgovarajuće davanje];
               budući da ni odredbe vezane za rodiljni dopust ne bi ispunjavale svoju svrhu kada ne bi bila zajamčena prava vezana za ugovor o radu [i redovna naknada plaća] i/ili prava na odgovarajući doplatak [odgovarajuće davanje].”
               budući da pojam odgovarajući doplatci [odgovarajuće davanje] u slučaju rodiljnog dopusta treba smatrati tehničkom referentnom točkom za utvrđivanje minimalne razine zaštite i ni u kojem slučaju se ne smije tumačiti kao da se njime poistovjećuju trudnoća i bolest.”

               8

               Članak 2. te direktive, naslovljen „Definicije”, glasi:
               „Za potrebe ove Direktive:

                        (a)

                        ‚trudna radnica’ znači trudna radnica koja o svojem stanju obavijesti svojeg poslodavca u skladu s nacionalnim zakonodavstvom i/ili nacionalnom praksom;

                        (b)

                        ‚radnica koja je nedavno rodila’ znači radnica koja je nedavno rodila u smislu nacionalnog zakonodavstva i/ili nacionalne prakse i koja o svojem stanju obavijesti svojeg poslodavca u skladu s tim zakonodavstvom i/ili praksom;

                        (c)

                        ‚radnica koja doji’ znači radnica koja doji u smislu nacionalnog prava i/ili nacionalne prakse i koja o svojem stanju obavijesti svojeg poslodavca u skladu s tim zakonodavstvom i/ili praksom.”

               9

               Članak 8. te direktive, naslovljen „Rodiljni dopust”, predviđa:
               „1.   Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi radnicama u smislu članka 2. osigurale pravo na neprekidan rodiljni dopust od najmanje 14 tjedana raspoređenih prije i/ili nakon poroda, u skladu s nacionalnim zakonodavstvom i/ili praksom.
               2.   Rodiljni dopust zajamčen stavkom 1. mora uključivati obvezni rodiljni dopust od najmanje dva tjedna raspoređena prije i/ili nakon poroda, u skladu s nacionalnim zakonodavstvom i/ili praksom.”

               10

               Članak 11. točke 1. do 3. te direktive, naslovljen „Prava iz ugovora o radu”, propisuje:
               „Kako bi se radnicama u smislu članka 2. zajamčilo korištenje prava na sigurnost i zaštitu zdravlja koja im se priznaju ovim člankom, propisuje se da:

                        1.

                        u slučajevima iz članaka 5., 6. i 7., u skladu s nacionalnim zakonodavstvom i/ili nacionalnom praksom moraju biti osigurana prava radnica u smislu članka 2. vezana za ugovor o radu, uključujući redovnu isplatu plaća [naknadu plaća] i/ili pravo na odgovarajući doplatak [odgovarajuće davanje];

                        2.

                        u slučaju iz članka 8. mora se osigurati sljedeće:

                                 (a)

                                 sva prava vezana za ugovor o radu radnica u smislu članka 2., osim onih na koje se odnosi sljedeća točka (b);

                                 (b)

                                 redovna isplata plaća [naknada plaće] i/ili pravo na odgovarajući doplatak [odgovarajuće davanje] radnicama u smislu članka 2;

                        3.

                        doplatak [davanje] iz točke 2. podtočke (b) smatra se odgovarajućim ako jamči dohodak najmanje jednak onom koji bi dotična radnica dobivala u slučaju prekida radne aktivnosti zbog zdravstvenih razloga, podložno eventualnoj gornjoj granici utvrđenoj nacionalnim zakonodavstvom.”

         Talijansko pravo

               11

               Članak 3. stavak 1. legge n. 27, provvidenze per il personale di magistratura (Zakon br. 27 o davanjima u korist pravosudnog osoblja) od 19. veljače 1981. (GURI br. 52 od 21. veljače 1981., u daljnjem tekstu: Zakon br. 27/81) propisuje isplatu posebne pravosudne naknade u korist talijanskih redovnih pravosudnih dužnosnika za troškove koje snose pri obavljanju svoje profesionalne djelatnosti (u daljnjem tekstu: posebna pravosudna naknada).

               12

               Do 31. prosinca 2004. redovne pravosudne dužnosnice na obveznom rodiljnom dopustu nisu imale pravo na tu naknadu. U tom pogledu, članak 3. stavak 1. Zakona br. 27/81 (u daljnjem tekstu: izvorna verzija članka 3. stavka 1. Zakona br. 27/81) glasio je:
               „Do donošenja novog sustava u vezi s plaćom osoblja predviđenom u Zakonu br. 97 od 2. travnja 1979., u korist redovnih pravosudnih dužnosnika za troškove koje snose pri obavljanju svoje djelatnosti od 1. srpnja 1980. utvrđuje se posebna naknada na temelju koje ne nastaje pravo na mirovinu u iznosu od 4400000 lira godišnje, koja se isplaćuje mjesečno, osim u razdoblju izvanrednog dopusta, posebnog dopusta zbog bilo kojeg razloga, obveznog ili fakultativnog dopusta predviđenih člancima 4. i 7. Zakona br. 1204 od 30. prosinca 1971. i prekida službe zbog bilo kojeg razloga.”

               13

               Ta je odredba izmijenjena člankom 1. stavkom 325. legge n. 311, Disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge finanziaria 2005.) (Zakon br. 311 o odredbama za pripremu godišnjeg i višegodišnjeg državnog proračuna (Zakon o financijama za 2005.)) od 30. prosinca 2004. (redovni dodatak GURI‑ju br. 306 od 31. prosinca 2004.), kojim je pravo redovnih pravosudnih dužnosnika na posebnu pravosudnu naknadu prošireno na slučajeve obveznog rodiljnog dopusta (u daljnjem tekstu: izmijenjena verzija članka 3. stavka 1. Zakona br. 27/81). Potonja verzija stupila je na snagu 1. siječnja 2005.

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               14

               M. C. E. Ornano, sutkinja na Tribunale di Cagliari (Sud u Cagliariju, Italija) zatražila je 23. veljače 2007. od Ministarstva pravosuđa isplatu posebne pravosudne naknade za dva razdoblja obveznog rodiljnog dopusta koja je koristila tijekom 1997./1998. i 2000./2001.

               15

               Odlukom od 30. ožujka 2007. Ministarstvo pravosuđa odbilo je njezin zahtjev, s obrazloženjem da ta dva razdoblja rodiljnog dopusta prethode datumu stupanja na snagu izmijenjene verzije članka 3. stavka 1. Zakona br. 27/81, odnosno 1. siječnja 2005., te da ta izmjena nije retroaktivnog karaktera.

               16

               M. C. E. Ornano osporavala je tu odluku podnošenjem 30. srpnja 2007. izvanrednog pravnog lijeka Presidente della Repubblica (predsjednik Republike, Italija). Sud nadležan za odlučivanje o tom pravnom lijeku je Consiglio di Stato (Državno vijeće, Italija).

               17

               U okviru tog pravnog lijeka M. C. E. Ornano tvrdila je da se izmijenjena verzija članka 3. stavka 1. Zakona br. 27/81 primjenjuje na situacije nastale prije stupanja na snagu te odredbe za koje još nije nastupila zastara, kao što je to u ovom slučaju.

               18

               Ministarstvo pravosuđa isključilo je 9. listopada 2007. retroaktivnu primjenu izmijenjene verzije članka 3. stavka 1. Zakona br. 27/81. Ono je navelo da je Consiglio di Stato (Državno vijeće) postavio pitanje o ustavnosti te izmijenjene verzije i da je Corte costituzionale (Ustavni sud, Italija) u više navrata, a osobito u rješenju od 13. travnja 2007., smatrao da ta odredba nije u suprotnosti s talijanskim ustavom.

               19

               Dopisom od 13. travnja 2015. Ministarstvo pravosuđa poslalo je Consigliu di Stato (Državno vijeće) rješenje Cortea costituzionale (Ustavni sud) od 14. svibnja 2008. u kojem je taj sud utvrdio da je pitanje sukladnosti izvorne verzije članka 3. stavka 1. Zakona br. 27/81 s talijanskim ustavom očito neosnovano jer je njime isključeno pravo na posebnu pravosudnu naknadu tijekom obveznog rodiljnog dopusta. U tom smislu, potonji je sud presudio da se izmijenjena verzija članka 3. stavka 1. Zakona br. 27/81 ne može primjenjivati na razdoblja koja prethode stupanju na snagu te verzije.

               20

               Prema mišljenju Consiglia di Stato (Državno vijeće), postavlja se pitanje je li izvorna verzija članka 3. stavka 1. Zakona br. 27/81 – u svojim različitim odredbama namijenjenima zaštiti majčinstva i osiguranju nepostojanja diskriminacije između spolova, osobito u pogledu plaće radnika – u skladu s pravom Unije.

               21

               U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev ističe da je cilj sudske prakse Suda zajamčiti da se u okviru radnog odnosa radnice o kojima je riječ zbog majčinstva ne nađu u nepovoljnijem položaju od svojih muških kolega.

               22

               Dodaje da, kada je posebno riječ o naknadi plaće, radnica koja se nalazi na rodiljnom dopustu, također prema sudskoj praksi Suda, iako ne može zahtijevati isplatu cjelokupne plaće, mora zadržati ne samo pravo na svoju osnovnu plaću nego i pravo na dodatke koji su povezani s njezinim profesionalnim statusom.

               23

               Međutim, u ovom je slučaju talijanski zakonodavac prešutno priznao posebnu pravosudnu naknadu „bezuvjetnim elementom” plaće redovnih pravosudnih dužnosnika, a u svakom je slučaju priznao da ne ovisi o odlasku na obvezni dopust, kako to proizlazi iz Zakona br. 311 od 30. prosinca 2004. o odredbama za pripremu godišnjeg i višegodišnjeg državnog proračuna (Zakon o financijama za 2005.), kojim je priznato pravo na tu naknadu za razdoblja u službi provedena na obveznom rodiljnom dopustu.

               24

               U tim je okolnostima Consiglio di Stato (Državno vijeće) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Protivi li se članku 11. stavku 1. točki 1., točki 2. podtočki (b), točki 3. i posljednjoj i pretposljednjoj uvodnoj izjavi Direktive 92/85 kao i članku 119. UEZ‑a (koji je postao članak 141. UEZ‑a), članku 120. UEZ‑a (koji je postao članak 142. UEZ‑a), u kojem je određeno da ‚[d]ržave članice nastoje održati postojeću jednakost između sustava plaćenih neradnih dana’, članku 2. stavku 2. točki (c) u vezi s člankom 14. stavkom 1. točkom (c) Direktive 2006/54, članku 15. i uvodnim izjavama 23. i 24. Direktive 2006/54 i, konačno, članku 23. Povelje o temeljnim pravima nacionalni pravni propis koji na temelju izvorne verzije članka 3. stavka 1. Zakona br. 27/81 ne dopušta dodjelu u njemu predviđene naknade za razdoblja obveznog rodiljinog dopusta koja su prethodila 1. siječnja 2005.?”

               25

               Odlukom predsjednika Suda od 12. kolovoza 2015. odbijen je zahtjev suda koji je uputio zahtjev da ovaj zahtjev za prethodnu odluku bude riješen u ubrzanom postupku iz članka 23.a Statuta Suda Europske unije i članka 105. Poslovnika Suda.

         O pitanju

               26

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li pravo Unije tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, prema kojem je u slučaju razdoblja obveznog rodiljnog dopusta koje prethodi 1. siječnja 2005. redovna pravosudna dužnosnica isključena iz prava na naknadu za troškove koje redovni pravosudni dužnosnici snose pri obavljanju svoje profesionalne djelatnosti.

               27

               Najprije valja istaknuti da su se činjenice u glavnom postupku dogodile 1997./1998. i 2000./2001. godine, tijekom kojih je M. C. E. Ornano koristila obvezne rodiljne dopuste, kao što to proizlazi iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje. U tim okolnostima pitanje koje je postavljeno valja ispitati u odnosu na odredbe prava Unije koje su bile na snazi u tim razdobljima, i to osobito odredbe Direktive 92/85, članka 119. UEZ‑a (koji je postao članak 141. UEZ‑a) i Direktive 75/117.

         Direktiva 92/85

               28

               U ovom slučaju, budući da je M. C. E. Ornano koristila dva obvezna rodiljna dopusta, valja tumačiti članak 11. točku 2. podtočku (b) kao i članak 11. točku 3. Direktive 92/85, koji se odnose na rodiljni dopust, pri čemu se nije potrebno osvrnuti na točku 1. tog istog članka 11., koju sud koji je uputio zahtjev također spominje. Naime, potonja točka, koja se odnosi na članke 5. do 7. te direktive, tiče se trudnih radnica i radnica koje doje, dakle situacija koje se razlikuju od one u glavnom postupku.

               29

               U tom pogledu članak 11. točka 2. podtočka (b) navedene direktive propisuje da u slučaju rodiljnog dopusta radnicama mora biti osigurana redovna isplata naknade plaće i/ili pravo na odgovarajuće davanje. U članku 11. točki 3. te direktive navedeno je da se davanje iz navedene točke 2. podtočke (b) smatra odgovarajućim ako jamči dohodak najmanje jednak onomu koji bi dotična radnica dobivala u slučaju prekida radne aktivnosti zbog zdravstvenih razloga, podložno eventualnoj gornjoj granici utvrđenoj nacionalnim zakonodavstvom.

               30

               Pojam „naknade plaće” iz članka 11. Direktive 92/85 obuhvaća, poput definicije navedene u članku 119. UEZ‑a (koji je postao članak 141. UEZ‑a), primanja koja poslodavac radnici isplaćuje neposredno ili posredno tijekom rodiljnog dopusta u vezi s njezinim zaposlenjem. S druge strane, pojam „davanje”, koji se također spominje u navedenom članku 11., podrazumijeva svaki dohodak radnice tijekom rodiljnog dopusta koji joj ne isplaćuje njezin poslodavac na temelju radnog odnosa (vidjeti u tom smislu presude od 27. listopada 1998., Boyle i dr., C‑411/96, EU:C:1998:506, t. 31. kao i od 1. srpnja 2010., Parviainen,C‑471/08, EU:C:2010:391, t. 35.).

               31

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, radnice se, međutim, ne mogu s uspjehom pozivati na pravo iz odredbi članka 11. točaka 2. i 3. Direktive 92/85 kako bi tijekom rodiljnog dopusta zahtijevale održavanje pune plaće, kao da stvarno obavljaju posao na svojem radnom mjestu, kao i drugi radnici (vidjeti u tom smislu presude od 13. veljače 1996., Gillespie i dr., C‑342/93, EU:C:1996:46, t. 20.; od 30. ožujka 2004., Alabaster,C‑147/02, EU:C:2004:192, t. 46. kao i od 1. srpnja 2010., Gassmayr, C‑194/08, EU:C:2010:386, t. 82.).

               32

               Stoga valja razlikovati pojam „naknada plaće” iz članka 11. točaka 2. i 3. Direktive 92/85 od pojma „puna plaća”, koja se isplaćuje kad radnica stvarno obavlja posao na svojem radnom mjestu i koja u ovom slučaju podrazumijeva posebnu pravosudnu naknadu, a koja se odnosi na troškove što ih redovni pravosudni dužnosnici snose pri obavljanju svoje profesionalne djelatnosti.

               33

               U tom smislu, kao što to proizlazi iz Direktive 92/85 i sudske prakse Suda, zakonodavac Unije želio je jamčiti da radnica tijekom rodiljnog dopusta ostvaruje dohodak u iznosu koji je barem jednak davanju predviđenom nacionalnim zakonodavstvom iz područja socijalne sigurnosti u slučaju prekida radne aktivnosti iz zdravstvenih razloga (vidjeti u tom smislu presude od 27. listopada 1998., Boyle i dr., C‑411/96, EU:C:1998:506, t. 32.; od 1. srpnja 2010., Gassmayr,C‑194/08, EU:C:2010:386, t. 83. kao i od 13. veljače 2014., TSN i YTN, C‑512/11 i C‑513/11, EU:C:2014:73, t. 36.).

               34

               Stoga, kad je radnica odsutna s posla jer koristi pravo na rodiljni dopust, minimalna zaštita propisana člankom 11. točkama 2. i 3. navedene direktive ne podrazumijeva održavanje pune plaće zainteresirane osobe (presuda od 1. srpnja 2010., Gassmayr, C‑194/08, EU:C:2010:386, t. 86.).

               35

               Međutim, Direktiva 92/85, koja sadržava minimalne zahtjeve, ne isključuje mogućnost da države članice zajamče veću zaštitu navedenim radnicama održavajući ili uspostavljajući mjere zaštite koje su za njih povoljnije, pod uvjetom da te mjere budu u skladu s odredbama prava Unije. Nijedna odredba te direktive stoga ne sprečava države članice ili, kad je to prikladno, socijalne partnere da predvide održavanje svih elemenata naknade plaće na koje je trudna radnica imala pravo prije trudnoće i rodiljnog dopusta (presude od 1. srpnja 2010., Gassmayr, C‑194/08, EU:C:2010:386, t. 88. kao i od 13. veljače 2014., TSN i YTN, C‑512/11 i C‑513/11, EU:C:2014:73, t. 37.).

               36

               Slijedom toga, iz članka 11. točke 2. podtočke (b) i članka 11. točke 3. Direktive 92/85 proizlazi da, u slučaju kad predmetna država članica nije predvidjela održavanje svih elemenata plaće na koje je redovna pravosudna dužnosnica imala pravo prije rodiljnog dopusta, poslodavac toj radnici, u slučaju razdoblja obveznog rodiljnog dopusta koje prethodi 1. siječnja 2005., nije dužan isplatiti naknadu za troškove koje redovni pravosudni dužnosnici snose pri obavljanju svoje profesionalne djelatnosti, pod uvjetom da je navedena radnica u tom razdoblju ostvarivala dohodak u iznosu koji je barem jednak davanju predviđenom nacionalnim zakonodavstvom iz područja socijalne sigurnosti koje bi primila u slučaju prekida profesionalnih djelatnosti iz zdravstvenih razloga, što je dužan provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

         Članak 119. UEZ‑a (koji je postao članak 141. UEZ‑a) i Direktiva 75/117

               37

               Ponajprije valja istaknuti da je u vrijeme razdoblja rodiljnih dopusta M. C. E. Ornano na snazi bio članak 119. UEZ‑a, koji je od 1. svibnja 1999. postao članak 141. UEZ‑a.

               38

               Kao što je to navedeno u točki 30. ove presude, budući da se temelje na radnom odnosu, primanja koja radnica tijekom rodiljnog dopusta prima od poslodavca, na temelju zakonskih odredbi ili ugovora o radu, predstavljaju plaću u smislu članka 119. UEZ‑a (koji je postao članak 141. UEZ‑a) i članka 1. Direktive 75/117 (presude od 13. veljače 1996., Gillespie i dr., C‑342/93, EU:C:1996:46, t. 14. kao i od 27. listopada 1998., Boyle i dr., C‑411/96, EU:C:1998:506, t. 38.).

               39

               Međutim, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, primjena različitih pravila na usporedive situacije ili primjena istog pravila na različite situacije predstavlja diskriminaciju (presude od 13. veljače 1996., Gillespie i dr., C‑342/93, EU:C:1996:46, t. 16. i navedena sudska praksa). Međutim, žene koje koriste rodiljni dopust predviđen nacionalnim zakonodavstvom nalaze se u specifičnoj situaciji koja zahtijeva dodjelu posebne zaštite, no koja se ne može izjednačiti sa situacijom muškarca ili žene koji stvarno obavljaju posao na svojem radnom mjestu (presuda od 13. veljače 1996., Gillespie i dr., C‑342/93, EU:C:1996:46, t. 17.).

               40

               Stoga načelo jednakih plaća muškaraca i žena, utvrđeno člankom 119. UEZ‑a (koji je postao članak 141. UEZ‑a) i pojašnjeno Direktivom 75/117, ne propisuje obvezu održavanja naknade pune plaće radnica tijekom njihova rodiljnog dopusta niti utvrđuje posebne kriterije za određivanje iznosa davanja koja im se isplaćuju u tom razdoblju, pod uvjetom da ne bude određen u tako niskom iznosu da dovede u opasnost svrhu rodiljnog dopusta. Međutim, budući da se izračun tih davanja temelji na plaći koju je radnica primala prije početka rodiljnog dopusta, njihov iznos morat će obuhvatiti, od trenutka od kojeg proizvode učinak, povećanja plaće do kojih je došlo između početka razdoblja na koje se odnosi referentna plaća i završetka rodiljnog dopusta (presuda od 13. veljače 1996., Gillespie i dr., C‑342/93, EU:C:1996:46, t. 25.).

               41

               Iz te sudske prakse proizlazi da sama činjenica da redovna pravosudna dužnosnica nema pravo na posebnu pravosudnu naknadu tijekom obveznog rodiljnog dopusta, za razliku od njezinih muških kolega koji rade, ne predstavlja diskriminaciju na temelju spola u smislu članka 119. UEZ‑a (koji je postao članak 141. UEZ‑a) i članka 1. Direktive 75/117.

               42

               Valja dodati, imajući u vidu sudsku praksu iz točke 40. ove presude, da – u slučaju kad je predmetna radnica ostvarivala dohodak u iznosu koji je barem jednak davanju predviđenom zakonodavstvom predmetne države članice iz područja socijalne sigurnosti koje bi primila u slučaju prekida radne aktivnosti iz zdravstvenih razloga, u smislu članka 11. točke 2. podtočke (b) kao i članka 11. točke 3. Direktive 92/85, što je dužan provjeriti nacionalni sud – za taj dohodak ne treba smatrati da je određen u tako niskom iznosu da dovodi u opasnost svrhu rodiljnog dopusta.

               43

               Nadalje, budući da primanja, kao što je to navedeno u točki 38. ove presude, koja radnica prima od poslodavca tijekom rodiljnog dopusta predstavljaju plaću u smislu članka 119. UEZ‑a (koji je postao članak 141. UEZ‑a) i članka 1. Direktive 75/117, ta plaća ne može ulaziti u područje primjene Direktive 76/207. Naime, iz uvodne izjave 2. potonje direktive proizlazi da se ona ne odnosi na plaću (vidjeti u tom smislu presude od 13. veljače 1996., Gillespie i dr., C‑342/93, EU:C:1996:46, t. 24. kao i od 27. listopada 1998., Boyle i dr., C‑411/96, EU:C:1998:506, t. 38.). U tim okolnostima nije potrebno ispitati ovaj predmet u odnosu na Direktivu 76/207.

               44

               Imajući u vidu prethodna razmatranja, na upućeno pitanje valja odgovoriti da članak 119. UEZ‑a (koji je postao članak 141. UEZ‑a), članak 1. Direktive 75/117, članak 11. točku 2. podtočku (b) Direktive 92/85 kao i članak 11. točku 3. potonje direktive treba tumačiti na način da im se, u slučaju kad predmetna država članica nije predvidjela održavanje svih elemenata plaće na koje je redovna pravosudna dužnosnica imala pravo prije rodiljnog dopusta, ne protivi nacionalni propis poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, prema kojem redovna pravosudna dužnosnica, u slučaju razdoblja obveznog rodiljnog dopusta koje prethodi 1. siječnja 2005., nema pravo na naknadu za troškove koje redovni pravosudni dužnosnici snose pri obavljanju svoje profesionalne djelatnosti, pod uvjetom da je ta radnica u tom razdoblju ostvarivala dohodak u iznosu koji je barem jednak davanju predviđenom nacionalnim zakonodavstvom iz područja socijalne sigurnosti koje bi primila u slučaju prekida radne aktivnosti iz zdravstvenih razloga, a što je dužan provjeriti nacionalni sud.

         Troškovi

               45

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (osmo vijeće) odlučuje:

                     Članak 119. UEZ‑a (koji je postao članak 141. UEZ‑a), članak 1. Direktive Vijeća 75/117/EEZ od 10. veljače 1975. o usklađivanju zakonodavstava država članica o primjeni načela jednakih plaća za muškarce i žene, članak 11. točku 2. podtočku (b) Direktive Vijeća 92/85/EEZ od 19. listopada 1992. o uvođenju mjera za poticanje poboljšanja sigurnosti i zdravlja na radu trudnih radnica te radnica koje su nedavno rodile ili doje (deseta pojedinačna direktiva u smislu članka 16. stavka 1. Direktive 89/391/EEZ) kao i članak 11. točku 3. Direktive 92/85 treba tumačiti na način da im se, u slučaju kad predmetna država članica nije predvidjela održavanje svih elemenata plaće na koje je redovna pravosudna dužnosnica imala pravo prije rodiljnog dopusta, ne protivi nacionalni propis poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, prema kojem redovna pravosudna dužnosnica, u slučaju razdoblja obveznog rodiljnog dopusta koje prethodi 1. siječnja 2005., nema pravo na naknadu za troškove koje redovni pravosudni dužnosnici snose pri obavljanju svoje profesionalne djelatnosti, pod uvjetom da je ta radnica u tom razdoblju ostvarivala dohodak u iznosu koji je barem jednak davanju predviđenom nacionalnim zakonodavstvom iz područja socijalne sigurnosti koje bi primila u slučaju prekida radne aktivnosti iz zdravstvenih razloga, a što je dužan provjeriti nacionalni sud.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski


Presuda Službeničkog suda (treće vijeće) od 15. prosinca 2015.#Christian Guittet protiv Europske komisije.#Javna služba – Bivši dužnosnik – Socijalna sigurnost – Snošenje liječničkih troškova – Komisijino vođenje zdravstvenog spisa – Načelo dobre uprave i dužnost brižnog postupanja – Izvanugovorna odgovornost Unije.#Predmet F-141/14.


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 4. svibnja 2017.#Esaprojekt sp. z o.o. protiv Województwo Łódzkie.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputila Krajowa Izba Odwoławcza.#Zahtjev za prethodnu odluku – Javna nabava – Direktiva 2004/18/EZ – Načela jednakog postupanja, nediskriminacije i transparentnosti – Tehnička i/ili stručna sposobnost gospodarskih subjekata – Članak 48. stavak 3. – Mogućnost oslanjanja na sposobnost drugih subjekata – Članak 51. – Mogućnost nadopune ponude – Članak 45. stavak 2. točka (g) – Isključenje iz sudjelovanja u postupku javne nabave zbog teške povrede.#Predmet C-387/14.

text:
PRESUDA SUDA (peto vijeće)
4. svibnja 2017.(*)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Javna nabava – Direktiva 2004/18/EZ – Načela jednakog postupanja, nediskriminacije i transparentnosti – Tehnička i/ili stručna sposobnost gospodarskih subjekata – Članak 48. stavak 3. – Mogućnost oslanjanja na sposobnost drugih subjekata – Članak 51. – Mogućnost nadopune ponude – Članak 45. stavak 2. točka (g) – Isključenje iz sudjelovanja u postupku javne nabave zbog teške povrede”
U predmetu C‑387/14,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputila Krajowa Izba Odwoławcza (Nacionalna žalbena komisija, Poljska), odlukom od 25. srpnja 2014., koju je Sud zaprimio 14. kolovoza 2014., u postupku

Esaprojekt Sp. z o.o.

protiv

Województwo Łódzkie,

uz sudjelovanje

Konsultant Komputer sp. z o.o.,

SUD (peto vijeće),
u sastavu: J. L. da Cruz Vilaça, predsjednik vijeća, A. Tizzano (izvjestitelj), potpredsjednik Suda, M. Berger, A. Borg Barthet i F. Biltgen, suci,
nezavisni odvjetnik: M. Bobek,
tajnik: X. Lopez Bancalari, administratorica,
uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 21. rujna 2016.,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–        za Województwo Łódzkie, M. Popielarczyk i A. Faliszek‑Rosiak, radcy prawni, te P. Krystynowicz i M. Kaczmarczyk, u svojstvu agenata,
–        za poljsku vladu, B. Majczyna i D. Lutostańska, u svojstvu agenata,
–        za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju C. Colelli, avvocato dello Stato,

–        za Europsku komisiju, J. Hottiaux i A. Tokár, u svojstvu agenata,
saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 24. studenoga 2016.,
donosi sljedeću

Presudu

1        Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive Europskog parlamenta i Vijeća 2004/18/EZ od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima [o javnoj nabavi radova], ugovora o javnoj nabavi robe te ugovora o javnim uslugama [o javnoj nabavi usluga] (SL 2004., L 134, str. 114.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 1., str. 156.).

2        Zahtjev je upućen u okviru spora između društva Esaprojekt sp. z o.o. i Województwo Łódzkie (Vojvodstvo Łódź, Poljska) (u daljnjem tekstu: javni naručitelj) povodom kriterija za odabir ponude gospodarskog subjekta Konsultant Komputer sp. z o.o. u okviru postupka javne nabave bolničkih informatičkih sustava u Poljskoj.
 Pravni okvir

 Pravo Unije

3        Uvodna izjava 46. Direktive 2004/18 određuje:
„Ugovore bi trebalo sklapati na temelju objektivnih kriterija koji osiguravaju poštovanje načela transparentnosti, zabrane diskriminacije, i načela jednakog tretmana i koji jamče da su ponude ocijenjene u uvjetima učinkovitog tržišnog natjecanja. Kao rezultat, prikladno je dopustiti primjenu samo dva kriterija: ‚najniža cijena’ i ‚ekonomski najpovoljnija ponuda’.
Kako bi se osiguralo poštovanje načela jednakog tretmana pri sklapanju ugovora, prikladno je predvidjeti obvezu – koju je uspostavila sudska praksa – da se osigura nužna transparentnost kako bi se omogućilo da svi ponuditelji budu razumno informirani o kriterijima i postupcima koji će se primjenjivati u pronalaženju ekonomski najpovoljnije ponude. […]”

4        Članak 1. stavak 2. točka (a) te direktive utvrđuje kako slijedi:
„,Ugovori o javnoj nabaviʼ su naplatni ugovori sklopljeni u pisanom obliku između jednog ili više gospodarskih subjekata i jednog ili više javnih naručitelja i čiji je predmet izvođenje radova, isporuka robe ili pružanje usluga u smislu ove Direktive.”

5        Članak 2. navedene direktive, pod naslovom „Načela sklapanja ugovora”, predviđa:
„Javni naručitelji se prema gospodarskim subjektima ponašaju jednako i nediskriminirajuće i djeluju na transparentan način.”

6        Člankom 44. Direktive 2004/18, koji nosi naslov „Provjera sposobnosti, izbor sudionika i sklapanje ugovora”, propisano je:
„1.      Ugovori se sklapaju na temelju kriterija utvrđenih u člancima 53. i 55., uzimajući u obzir članak 24., nakon što su javni naručitelji provjerili sposobnost gospodarskih subjekata koji nisu isključeni sukladno odredbama članaka 45. i 46. u skladu s kriterijima ekonomske i financijske sposobnosti, stručnog i tehničkog znanja ili sposobnosti navedenima u člancima 47. do 52. i, po potrebi s pravilima o zabrani diskriminacije i kriterijima navedenima u stavku 3.
2.      Javni naručitelji mogu tražiti od natjecatelja i ponuditelja da zadovolje minimalne razine sposobnosti u skladu s člancima 47. i 48.
Opseg informacija navedenih u člancima 47. i 48. i minimalne razine sposobnosti koje se zahtijevaju za određeni ugovor moraju biti vezani uz predmet ugovora te biti razmjerni predmetu ugovora.
Ove minimalne razine moraju se navesti u pozivu na nadmetanje.
[…]”

7        Članak 45. te direktive, naslovljen „Osobna situacija natjecatelja ili ponuditelja”, u stavku 2. određuje:
„2.      Svaki gospodarski subjekt može biti isključen iz sudjelovanja u ugovoru ako je taj gospodarski subjekt:
[…]
(g)      kriv za ozbiljno lažno prikazivanje činjenica pri dostavljanju potrebnih podataka sukladno odredbama ovog odjeljka ili nije dostavio takve podatke.
Države članice navode, u skladu s njihovim nacionalnim zakonom i uzimajući u obzir zakonodavstvo Zajednice, provedbene uvjete za ovaj stavak.”

8        U članku 48. navedene direktive, pod naslovom „Tehnička i/ili stručna sposobnost”, propisuje se:
„1.      Tehničke i/ili stručne sposobnosti gospodarskih subjekata procjenjuju se i pregledavaju u skladu sa stavcima 2. i 3.
2.      Dokaz o tehničkim sposobnostima gospodarskog subjekta može biti popraćen s jednim ili više sljedećih sredstava ovisno o prirodi, količini ili važnosti, i namjeni radova, robe ili usluga:
(a)      […]
ii.      popis glavnih izvršenih isporuka ili glavnih usluga pruženih u posljednje tri godine, s iznosima, datumima i uključenim primateljima, bilo javnim ili privatnim. […]
[…]
3.      Gospodarski subjekt može se, po potrebi i za određene ugovore, osloniti na sposobnost drugih subjekata, bez obzira na pravnu prirodu njihova međusobna odnosa. U tom slučaju mora dokazati javnom naručitelju da će imati na raspolaganju resurse nužne za izvršenje ugovora, primjerice, prihvaćanjem obveze tih subjekata da će te resurse staviti na raspolaganje gospodarskom subjektu.
4.      Pod istim uvjetima, zajednica gospodarskih subjekata iz članka 4. može se osloniti na sposobnost članova zajednice ili drugih subjekata.
[…]”

9        U članku 51. Direktive 2004/18, pod naslovom „Ekonomska i financijska sposobnost”, navodi se kako slijedi:
„Javni naručitelj može pozvati gospodarske subjekte da nadopune ili pojasne potvrde i dokumente dostavljene sukladno člancima 45. do 50.”
 Poljsko pravo

10      Direktiva 2004/18 prenesena je u poljski pravni poredak putem Ustawa Prawo zamówień publicznych (Zakon o javnoj nabavi, kodificirana verzija, Dz. U. iz 2013., pozicije 907, 984, 1047 i 1473, kao i Dz. U. iz 2014., pozicija 423, u daljnjem tekstu: Zakon o javnoj nabavi).

11      Članak 24. stavak 2. točke 3. i 4. Zakona o javnoj nabavi glasi:
„[I]z postupka javne nabave isključuje se svaki subjekt koji:
(3) dostavi netočne podatke koji su imali ili su mogli imati utjecaj na ishod provedenog postupka;
(4) nije dokazao ispunjenje uvjete za sudjelovanje u navedenom postupku.”

12      Članak 26. stavci 2b. i 4. tog zakona određuje:
„2b.      Gospodarski subjekt može se osloniti na znanja, iskustvo, tehničku sposobnost i osobe osposobljene za izvršenje ugovora ili financijsku sposobnost drugih subjekata, bez obzira na pravnu prirodu veza koje ima s njima. On u tom slučaju mora javnom naručitelju dokazati da raspolaže potrebnim sredstvima za izvršenje ugovora, među ostalim, podnošenjem pisane izjave tih subjekata prema kojoj će on raspolagati potrebnim sredstvima za razdoblje uporabe koje odgovara izvršenju ugovora […].
4.      U roku koji odredi, javni naručitelj također traži pojašnjenja koja se odnose na izjave ili dokumente iz članka 25. stavka 1.”

13      Članak 93. stavak 1. točka 7. navedenog zakona propisuje:
„Javni naručitelj mora poništiti postupak javne nabave ako je […] zahvaćen nepravilnošću koja se ne može otkloniti, zbog čega nije moguće sklopiti ugovor o javnoj nabavi koji nije zahvaćen razlogom za poništenje.”

14      Članak 1. stavak 6. Rozporządzenie Prezesa Rady Ministrów z dnia 19 lutego 2013 r. w sprawie rodzajów dokumentów, jakich może żądać zamawiający od wykonawcy, oraz form, w jakich te dokumenty mogą być składane [Uredba predsjednika Vijeća ministara od 19. veljače 2013. o dokumentima koje javni naručitelj može zahtijevati od gospodarskog subjekta i o obliku u kojem se ti dokumenti mogu podnijeti (Dz. U. iz 2013., pozicija 231)] glasi:
„Ako se radi dokaza o tome da su ispunjeni uvjeti iz članka 22. stavka 1. Zakona o javnoj nabavi gospodarski subjekt oslanja na resurse drugih subjekata na temelju članka 26. stavka 2b. Zakona [o javnoj nabavi], javni naručitelj radi ocjene o tome hoće li gospodarski subjekt imati na raspolaganju resurse potrebne za uredno izvršenje ugovora ili jamči li njihov međusobni odnos doista pristup tim resursima može zahtijevati:
1)      u pogledu uvjeta iz članka 22. stavka 1. točke 4. Zakona [o javnoj nabavi], dokumente navedene u stavku 1. točkama 9. do 11. kao i druge dokumente u vezi s ekonomskom i financijskom sposobnosti koji su predviđeni u obavijesti o nadmetanju ili u dokumentaciji za nadmetanje;
2)      dokumente u vezi s:
a)      opsegom resursa drugog subjekta kojima gospodarski subjekt može pristupiti,
b)      načinima na koje gospodarski subjekt može upotrijebiti resurse drugog subjekta radi izvršenja ugovora,
c)      naravi njihova međusobna odnosa i
d)      opsegom i trajanjem sudjelovanja drugog subjekta u izvršenju ugovora.”
 Glavni postupak i prethodna pitanja

15      Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je javni naručitelj pokrenuo postupak javne nabave koji se odnosi na „modernizaciju postojećih informatičkih sustava i uvođenje novih sustava u zdravstvenim ustanovama u jedinici Vojvodstvo Łódź (Poljska) na temelju projekta za usluge regionalnog sustava zdravstvenih podataka (usluge RSIM)”. Poziv na nadmetanje objavljen je u Službenom listu Europske unije od 29. studenoga 2013. pod brojem 2013/S 232‑402292.

16      U svrhu provedbe navedene javne nabave, javni naručitelj odlučio se za otvoreni postupak te je podijelio predmet javne nabave na više grupa koje se odnose na različite ustanove. Tako je omogućio zainteresiranim gospodarskim subjektima da podnesu ponude ne samo za cijeli ugovor već i za njegovu pojedinu grupu.

17      Spor u glavnom postupku odnosi se osobito na grupu br. 3, koja se odnosi na nabavu i isporuku integriranog bolničkog sustava za administrativni (sivi) i medicinski (bijeli) odjel u regionalnoj bolničkoj ustanovi „Nikola Kopernik” u Piotrkóvu Tribunalskom (Poljska). Ugovor se odnosi na standardni računalni softver koji gospodarski subjekt mora isporučiti, ugraditi i konfigurirati na temelju izvršenja ugovora.

18      Kao što je to predviđeno točkama 6.1. i 6.1.2. dokumentacije za nadmetanje, kako bi dokazao svoje iskustvo, svaki natjecatelj/ponuditelj koji podnosi ponudu za grupu br. 3 mora, među ostalim, dokazati da je izvršio najmanje dva ugovora od kojih svaki obuhvaća isporuku, ugradnju, konfiguraciju i provedbu integriranog bolničkog sustava (HIS) u bijelim i sivim odjelima za zdravstvenu ustanovu s najmanje 200 kreveta, u vrijednosti od najmanje 450 000 poljskih zlota (PLN) (oko 101 676,08 eura) s porezom na dodanu vrijednost (PDV).

19      U tu svrhu, svaki gospodarski subjekt mora dostaviti, među ostalim, popis glavnih isporuka izvršenih tijekom tri godine koje su prethodile isteku roka za podnošenje ponude ili, prema potrebi, tijekom aktivnosti kraćeg trajanja, precizirajući predmet, vrijednost, datum izvršenja i subjekte za čiji su račun izvršene te isporuke te prilažući dokaze iz kojih se vidi njihovo uredno izvršenje.

20      Gospodarski subjekt Konsultant Komputer u svojoj ponudi podnio je popis isporuka koji sadržava dvije rubrike, a koje se odnose na isporuku, ugradnju, konfiguraciju i provedbu dvaju integriranih bolničkih sustava koje je za račun specijalističke regionalne bolnice „J. Korczak” u Słupsku (Poljska) i specijalizirane bolnice „J. Śniadecki” u Nowy Sączu (Poljska) izvršio konzorcij sastavljen od društava Konsultant IT sp. z o.o. i Konsultant Komputer.

21      Javni naručitelj odabrao je ponudu društva Konsultant Komputer, ocjenjujući je ekonomski najpovoljnijom za grupu br. 3.

22      Kao kandidat koji je isključen iz navedenog postupka, Esaprojekt je podnio tužbu pred Krajowa Izba Odwoławcza (Nacionalna žalbena komisija, Poljska) protiv odluke javnog naručitelja koji je odabrao ponudu društva Konsultant Komputer. Esaprojekt je u biti javnom naručitelju prigovorio da nije utvrdio da se predmetna ponuda temelji na netočnim podacima i da ne ispunjava uvjete predviđene u navedenoj točki 6.1.2. dokumentacije za nadmetanje. Posljedično tomu, ta ponuda trebala je biti odbijena, u skladu s člankom 24. stavkom 2. točkom 3. Zakona o javnoj nabavi.

23      Odlukom od 7. travnja 2014., Krajowa Izba Odwoławcza (Nacionalna žalbena komisija) naložila je javnom naručitelju da poništi odabir najpovoljnije ponude u vezi s grupom br. 3 i da na temelju članka 26. stavka 4. Zakona o javnoj nabavi predloži društvu Konsultant Komputer da pojasni opseg ugovora koje je navelo u svojoj ponudi. Javni naručitelj stoga je poništio svoju odluku i pozvao društvo Konsultant Komputer da nadopuni dokumentaciju na temelju koje se može utvrditi da je ispunjen uvjet znanja i iskustva potreban da bi se postalo natjecatelj, predviđen u točki 6.1.2. dokumentacije za nadmetanje.

24      Kao odgovor na taj poziv, Konsultant Komputer u dopisu od 29. travnja 2014. istaknuo je, s jedne strane, da se ugovor koji je naveo odnosio na funkcije koje je javni naručitelj definirao kao sivi odjel i, s druge strane, da se popis isporuka koji je bio priložen njegovoj ponudi odnosio na izvršenje dvaju ugovora, odnosno ugovora br. 51/2/2010 od 5. listopada 2010. i ugovora br. 62/2010 od 6. prosinca 2010.

25      Ipak, iz podataka koje je podnio Konsultant Komputer proizlazi da su u stvarnosti isporuke koje su se odnosile na specijalističku regionalnu bolnicu „J. Korczak” u Słupsku bile izvršene u okviru dvaju različitih ugovora, od kojih jedan nije obuhvaćao bijeli odjel, a drugi sivi odjel.

26      S obzirom na ta pojašnjenja, javni naručitelj utvrdio je da isporuke izvršene za specijalističku regionalnu bolnicu „J. Korczak” u Słupsku nisu ispunjavale uvjet predviđen u točki 6.1.2. dokumentacije za nadmetanje, prema kojem je svaki ugovor trebao sadržavati sve elemente koji su u njemu navedeni, osobito isporuku, instalaciju, konfiguraciju i provedbu integriranog bolničkog sustava (HIS) u bijelom i sivom odjelu. Stoga je javni naručitelj pozvao Konsultant Komputer da u tom pogledu nadopuni svoj spis.

27      U tu je svrhu Konsultant Komputer podnio novi popis isporuka u kojima je naveo iskustvo drugog subjekta, društva Medinet Systemy Informatyczne sp. z o.o., u odnosu na dvije isporuke, odnosno prvu za javnu zdravstvenu ustanovu „Janów Lubelski” i drugu za okružnu bolnicu željezničke zdravstvene službe u Lublinu (Poljska). Također je podnio obvezu društva Medinet Systemy Informatyczne da kao savjetnik i konzultant osigura potrebna sredstva za izvršenje ugovora te je ponovno naveo isporuku izvršenu za specijaliziranu bolnicu „J. Śniadecki” u Nowy Sączu.

28      Zadovoljan takvim odgovorom, javni naručitelj ponovno je odabrao ponudu društva Konsultant Komputer, s obzirom na to da je bila ekonomski najpovoljnija za grupu br. 3.

29      Esaprojekt je podnio tužbu pred Krajowa Izba Odwoławcza (Nacionalna žalbena komisija) za poništenje odluke javnog naručitelja kao i za ponovnu ocjenu ponuda i isključenje društva Konsultant Komputer zbog toga što je ono podnijelo netočne podatke i nije dokazalo da je ispunilo uvjete za sudjelovanje u postupku, osobito one predviđene u točki 6.1.2. dokumentacije za nadmetanje.

30      Prema Krajowa Izba Odwoławcza (Nacionalna žalbena komisija), u glavnom predmetu postavljeno je, kao prvo, pitanje protivi li se člancima 2. i 51. Direktive 2004/18 to da gospodarski subjekt prilikom nadopune dokumentacije na zahtjev javnog naručitelja navede druge isporuke osim onih koje je naveo u svojoj prvoj ponudi i da se u tom pogledu može pozivati na isporuke koje je izvršio drugi subjekt na čija se sredstva nije pozvao u svojoj prvoj ponudi.

31      Kao drugo, taj sud dvoji u pogledu mogućnosti da se gospodarski subjekt, u okolnostima glavnog postupka, pozove na pravo oslanjanja na sposobnost drugih subjekata iz članka 48. stavka 3. Direktive 2004/18 kad on sâm ne ispunjava minimalne zahtjeve za sudjelovanje u postupku javne nabave usluga.

32      Štoviše, Krajowa Izba Odwoławcza (Nacionalna žalbena komisija) također se pita o tome u kojim se okolnostima gospodarski subjekt može smatrati odgovornim za tešku povredu te ga se stoga može isključiti iz sudjelovanja u postupku javne nabave u smislu članka 45. stavka 2. točke (g) Direktive 2004/18.

33      U tim je okolnostima Krajowa Izba Odwoławcza (Nacionalna žalbena komisija) odlučila prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.      Dopušta li članak 51. [Direktive 2004/18], zajedno s načelom jednakog i nediskriminirajućeg postupanja prema gospodarskim subjektima i načelom transparentnosti iz članka 2. Direktive 2004/18, da neki gospodarski subjekt u okviru pojašnjenja ili nadopune dokumenata navede ispunjene ugovore (tj. izvršene isporuke) različite od onih koje je naveo u popisu isporuka koji je priložen ponudi i može li osobito istaknuti ispunjene ugovore nekog drugog gospodarskog subjekta, ako u ponudi nije spomenuo da može raspolagati njegovim resursima?
2.      Treba li članak 51. Direktive 2004/18 – u svjetlu presude od 10. listopada 2013., Manova [(C‑336/12, EU:C:2013:647)], iz koje proizlazi da ‚načelo jednakog postupanja treba tumačiti u smislu da se ne protivi tome da javni naručitelj zahtijeva od natjecatelja, nakon isteka roka za podnošenje zahtjeva za sudjelovanje u postupku javne nabave, dostavu dokumenata koji opisuju situaciju tog natjecatelja, poput objavljenog zaključnog računa, čije je postojanje prije isteka roka za podnošenje zahtjeva objektivno provjerljivo, dok god dokumenti za navedeni ugovor nisu sadržavali izričitu obvezu da budu dostavljeni pod prijetnjom odbacivanja zahtjeva za sudjelovanje tog natjecatelja’ – tumačiti na način da je nadopuna dokumenata dopuštena samo ako se odnosi na dokumente koji su postojali već prije isteka roka za podnošenje ponuda ili zahtjeva za sudjelovanje u postupku, što se objektivno može ispitati, ili pak na način da je Sud samo naznačio jednu od mogućnosti te je nadopuna dokumenata dopuštena i u drugim slučajevima, npr. prilaganjem dokumenata koji prije isteka navedenog roka nisu postojali, ali koji svejedno objektivno mogu potvrditi ispunjenje nekog od uvjeta za sudjelovanje?
3.      Ako se na drugo pitanje treba odgovoriti u tom smislu da se nadopuniti mogu i drugi dokumenti osim onih spomenutih u presudi od 10. listopada 2013., Manova [(C‑336/12, EU:C:2013:647)], mogu li se nadopuniti dokumenti koji potječu od gospodarskog subjekta, od neovlaštene treće osobe ili od drugih gospodarskih subjekata na čije se kapacitete gospodarski subjekt poziva, ako ti dokumenti nisu uopće spomenuti u okviru ponude?
4.      Dopuštaju li članak 44. u vezi s člankom 48. stavkom 2. točkom (a) [Direktive 2004/18] i načelo jednakog postupanja s gospodarskim subjektima, utvrđeno u članku 2. [te direktive], oslanjanje na resurse drugog gospodarskog subjekta, kao što je to navedeno u članku 48. stavku 3. [navedene direktive], na način da se kombiniraju znanje i iskustvo dvaju gospodarskih subjekata, koji svaki za sebe ne posjeduje znanje i iskustvo koje zahtijeva javni naručitelj, kada se navedeno iskustvo ne može dijeliti (tj. gospodarski subjekt mora u cijelosti ispuniti uvjet za sudjelovanje u postupku) te je izvršenje ugovora nedjeljivo (predstavlja cjelinu)?
5.      Dopuštaju li članak 44. u vezi s člankom 48. stavkom 2. točkom (a) [Direktive 2004/18] i načelo jednakog postupanja s gospodarskim subjektima, utvrđeno u članku 2. [te direktive], pozivanje na iskustvo skupine gospodarskih subjekata na način da se gospodarski subjekt koji je izvršio neki ugovor kao član skupine gospodarskih subjekata može pozivati na izvršenje ugovora od strane te skupine, bez obzira na to kakav je bio njegov udjel u izvršenju tog ugovora, ili se pak može pozivati jedino na vlastito, stvarno stečeno iskustvo, koje je stekao prilikom izvršenja jedne od grupa iz ugovora koja mu je dodijeljena unutar skupine?
6.      Može li se članak 45. stavak 2. točka (g) Direktive 2004/18 – prema kojem gospodarski subjekt može biti isključen iz postupka ako je kriv za ozbiljno lažno prikazivanje činjenica pri dostavljanju […] podataka ili ako nije dostavio takve podatke – tumačiti na način da se iz sudjelovanja u postupku isključuje gospodarski subjekt koji je lažno prikazao činjenice pri dostavljanju podataka koji su imali ili mogli imati utjecaja na ishod postupka, pod pretpostavkom da krivnja za lažno prikazivanje proizlazi iz samog davanja pogrešnih podataka javnom naručitelju koji utječu na odluku javnog naručitelja o isključenju gospodarskog subjekta (i odbijanju njegove ponude), bez obzira na to je li gospodarski subjekt djelovao s namjerom i ciljano, ili pak bez namjere, iz nepažnje, nemara ili zbog zanemarivanja dužne pažnje? Može li se uzeti da je ‚kriv za ozbiljno lažno prikazivanje činjenica pri dostavljanju […] podataka ili [da nije dostavio takve podatke]’ samo onaj gospodarski subjekt koji je dostavio lažne podatke (koji ne odgovaraju istini) ili se isto može uzeti i za gospodarskog subjekta koji je, doduše, dostavio istinite podatke, ali na način koji je bio usmjeren na stvaranje uvjerenja kod javnog naručitelja da gospodarski subjekt ispunjava propisane uvjete, iako to nije točno?
7.      Dopuštaju li članak 44. u vezi s člankom 48. stavkom 2. točkom (a) [Direktive 2004/18] i načelo jednakog postupanja s gospodarskim subjektima, utvrđeno u članku 2. [te direktive], oslanjanje gospodarskog subjekta na njegovo iskustvo na način da se poziva na dva ili više ugovora zajedno kao da su jedan ugovor, iako javni naručitelj ni u pozivu na nadmetanje ni u dokumentaciji za nadmetanje nije predvidio tu mogućnost?”
 O prethodnim pitanjima

 Prvo, drugo i treće prethodno pitanje

34      Svojim prvim, drugim i trećim prethodnim pitanjem, koja valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 51. Direktive 2004/18 u vezi s člankom 2. te direktive tumačiti na način da mu se protivi to da, nakon isteka roka određenog za podnošenje prijava u postupku javne nabave, gospodarski subjekt podnosi javnom naručitelju, kako bi dokazao da ispunjava uvjete za sudjelovanje u postupku javne nabave, dokumente koji se ne nalaze u njegovoj prvoj ponudi, poput ugovora koji je izvršio drugi subjekt kao i obveze potonjeg da tom subjektu stavi na raspolaganje sposobnosti i sredstva potrebna za izvršenje predmetnog ugovora.

35      Kako bi se odgovorilo na ta pitanja, važno je podsjetiti da su javni naručitelji, u skladu s uvodnom izjavom 46. i člankom 2. Direktive 2004/18, prema gospodarskim subjektima dužni postupati jednako, nediskriminirajuće i transparentno (presuda od 7. travnja 2016., Partner Apelski Dariusz, C‑324/14, EU:C:2016:214, t. 60.).

36      Naime, s jedne strane, načela jednakog postupanja i nediskriminacije zahtijevaju da ponuditelji pri oblikovanju uvjeta svojih ponuda imaju jednake izglede i podrazumijevaju podvrgavanje tih ponuda istim uvjetima za sve ponuditelje. S druge strane, obveza djelovanja na transparentan način ima za cilj sprečavanje opasnosti od favoriziranja i samovolje javnog naručitelja. Ta obveza podrazumijeva da su svi uvjeti i oblici postupka sklapanja ugovora formulirani u pozivu na nadmetanje ili u dokumentaciji za nadmetanje na jasan, precizan i jednoznačan način, tako da, kao prvo, omogućuju svim razumno obaviještenim i prosječno pažljivim ponuditeljima da razumiju njihov točan doseg i protumače ih na isti način i, kao drugo, omoguće javnom naručitelju stvarnu provjeru odgovaraju li ponude ponuditeljâ kriterijima koji uređuju ugovor o kojem je riječ (presuda od 7. travnja 2016., Partner Apelski Dariusz, C‑324/14, EU:C:2016:214, t. 61. i navedena sudska praksa).

37      Usto, kako je to Sud već presudio, načela jednakog postupanja i nediskriminacije kao i obveza transparentnosti u suprotnosti su s bilo kakvim pregovaranjem javnog naručitelja i ponuditelja u okviru postupka sklapanja ugovora o javnoj nabavi, što podrazumijeva da ponuda načelno ne može biti izmijenjena nakon dostave, bilo na inicijativu javnog naručitelja ili ponuditelja. Slijedi da javni naručitelj ne može od ponuditelja zahtijevati pojašnjenja kada ocijeni da je ponuda neprecizna ili da nije u skladu s tehničkim specifikacijama dokumentacije za nadmetanje (presuda od 7. travnja 2016., Partner Apelski Dariusz, C‑324/14, EU:C:2016:214, t. 62. i navedena sudska praksa).

38      Sud je, međutim, odredio da se članku 2. Direktive 2004/18 ne protivi ispravljanje ili nadopuna podataka koji se odnose na ponudu u točno određenim točkama, posebice kada je jasno da je potrebno jednostavno pojašnjenje ili ispravak očitih materijalnih pogrešaka (presuda od 7. travnja 2016., Partner Apelski Dariusz, C‑324/14, EU:C:2016:214, t. 63. i navedena sudska praksa).

39      U tu svrhu, javni naručitelj mora se pobrinuti osobito da zahtjev za pojašnjenje ponude ne dovede do toga da dotični ponuditelj podnese ono što bi u stvarnosti bila nova ponuda (presuda od 7. travnja 2016., Partner Apelski Dariusz, C‑324/14, EU:C:2016:214, t. 64. i navedena sudska praksa).

40      Usto, javni naručitelj u ostvarivanju svoje diskrecijske ovlasti u pogledu mogućnosti da od natjecatelja zahtijeva pojašnjenje njihove ponude mora se na jednak i pravedan način odnositi prema natjecateljima kako se ne bi po završetku postupka odabira ponuda i u odnosu na njegov ishod pokazalo da je zahtjev za pojašnjenje neopravedno doveo u povoljniji ili nepovoljniji položaj natjecatelje kojima je upućen (presuda od 7. travnja 2016., Partner Apelski Dariusz, C‑324/14, EU:C:2016:214, t. 65. i navedena sudska praksa).

41      U predmetnom slučaju Konsultant Komputer javnom je naručitelju podnio, nakon isteka roka određenog za podnošenje prijava u predmetnom postupku javne nabave, dokumente koji se ne nalaze u njegovoj prvoj ponudi. Kao što je to navedeno u točki 27. ove presude, taj subjekt naveo je ugovor koji je izvršio drugi subjekt kao i obvezu potonjeg da navedenom subjektu stavi na raspolaganje sredstva potrebna za izvršenje ugovora u glavnom postupku.

42      Međutim, takva detaljna pojašnjenja ne predstavljaju puko pojašnjenje ili ispravak očitih materijalnih pogrešaka, u smislu sudske prakse navedene u točki 38. ove presude, već u stvarnosti čine bitnu i značajnu izmjenu prve ponude koja je sličnija novoj ponudi.

43      Naime, kao što je to u biti naveo nezavisni odvjetnik u točki 30. svojeg mišljenja, takvo priopćenje izravno utječe na ključne elemente postupka javne nabave, odnosno na sâm identitet gospodarskog subjekta koji će konačno izvršavati predmetni ugovor o javnoj nabavi, kao i na provjeru sposobnosti tog subjekta i stoga njegovu sposobnost izvršavanja predmetnog ugovora u smislu članka 44. stavka 1. Direktive 2004/18.

44      U tim okolnostima, prihvativši predmetne dokumente koje je gospodarski subjekt u pitanju podnio kako bi nadopunio svoju prvu ponudu, javni naručitelj neopravdano pogoduje tom subjektu u odnosu na ostale natjecatelje i tako krši načela jednakog postupanja i nediskriminacije gospodarskih subjekata kao i obvezu transparentnosti koja iz njih proizlazi, a kojoj podliježu javni naručitelji na temelju članka 2. Direktive 2004/18.

45      Iz prethodno navedenog proizlazi da na prvo, drugo i treće pitanje valja odgovoriti tako da članak 51. Direktive 2004/18 u vezi s člankom 2. te direktive treba tumačiti na način da mu se protivi to da, nakon isteka roka određenog za podnošenje prijava u postupku javne nabave, gospodarski subjekt podnosi javnom naručitelju, kako bi dokazao da ispunjava uvjete za sudjelovanje u postupku javne nabave, dokumente koji se ne nalaze u njegovoj prvoj ponudi, poput ugovora koji je izvršio drugi subjekt kao i obveze potonjeg da tom subjektu stavi na raspolaganje sposobnosti i sredstva potrebna za izvršenje predmetnog ugovora.
 Četvrto pitanje

46      Svojim četvrtim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 44. Direktive 2004/18 u vezi s njezinim člankom 48. stavkom 2. točkom (a) i načelom jednakog postupanja prema gospodarskim subjektima iz članka 2. te direktive tumačiti na način da omogućuje gospodarskom subjektu oslanjanje na sposobnosti drugog subjekta u smislu članka 48. stavka 3. navedene direktive, kombinirajući znanja i iskustvo dvaju subjekata koji sami za sebe ne raspolažu sposobnostima koje se zahtijevaju za izvršenje određenog ugovora, u slučaju da javni naručitelj utvrdi da je predmetni ugovor nedjeljiv i da ga stoga treba izvršiti samo jedan subjekt.

47      Kako bi se odgovorilo na to pitanje, kao prvo valja podsjetiti da članak 47. stavak 2. i članak 48. stavak 3. Direktive 2004/18, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, priznaju svakom gospodarskom subjektu da se za određeni ugovor može osloniti na sposobnost drugih subjekata, bez obzira na pravnu prirodu njihova međusobnog odnosa, pod uvjetom da se javnom naručitelju dokaže da će natjecatelj ili ponuditelj stvarno imati na raspolaganju resurse tih subjekata potrebne za izvršenje ugovora (presuda od 7. travnja 2016., Partner Apelski Dariusz, C‑324/14, EU:C:2016:214, t. 33. i navedena sudska praksa).

48      Ipak, kao što je to Sud već presudio, odredbama Direktive 2004/18 nije protivno ako se izvršavanje prava zajamčenog njezinim člankom 47. stavkom 2. i člankom 48. stavkom 3. u iznimnim okolnostima ograniči (presuda od 7. travnja 2016., Partner Apelski Dariusz, C‑324/14, EU:C:2016:214, t. 39. i navedena sudska praksa).

49      Naime, ne može se isključiti da neki radovi uključuju posebnosti koje zahtijevaju određenu sposobnost koju nije moguće ostvariti kumuliranjem manjih sposobnosti nekoliko subjekata. U tom slučaju javni naručitelj stoga bi opravdano mogao tražiti da minimalnu razinu sposobnosti mora ispuniti jedan gospodarski subjekt sam ili eventualno pozivanjem na ograničen broj gospodarskih subjekata na temelju članka 44. stavka 2. drugog podstavka Direktive 2004/18, s time da takav uvjet mora biti vezan uz predmet ugovora i biti mu razmjeran (presuda od 7. travnja 2016., Partner Apelski Dariusz, C‑324/14, EU:C:2016:214, t. 40. i navedena sudska praksa).

50      U predmetnom slučaju, kao što je to navedeno u točki 18. ove presude, u dokumentaciji za nadmetanje iz glavnog postupka zahtijevalo se da ponuditelji podnesu barem dva ugovora koji pokrivaju određeno područje.

51      Nakon zahtjeva javnog naručitelja, kako bi dokazao da raspolaže potrebnim sposobnostima za izvršenje ugovora o javnoj nabavi iz glavnog postupka, Konsultant Komputer naveo je iskustvo drugog subjekta koje se sastojalo od dviju isporuka, poput onih navedenih u točki 27. ove presude, koje je izvršio Medinet Systemy Informatyczne.

52      Ipak, kao što je to nezavisni odvjetnik naveo u točki 46. svojeg mišljenja, prethodno pitanje temelji se na pretpostavci, koju je provjerio sud koji je uputio zahtjev, prema kojoj je predmetni postupak javne nabave nedjeljiv, na način da gospodarski subjekt mora sâm dosegnuti minimalnu razinu predmetne sposobnosti, a ne se oslanjati na sposobnosti više gospodarskih subjekata. Nadalje, kao što to proizlazi iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, Krajowa Izba Odwoławcza (Nacionalna žalbena komisija) utvrdila je da je isključenje mogućnosti navođenja iskustava više gospodarskih subjekata vezano uz predmetni ugovor i da mu je proporcionalno.

53      U tim okolnostima i u vezi sa sudskom praksom navedenom u točkama 48. i 49. ove presude, predmetni gospodarski subjekt ne može se oslanjati na sposobnosti drugog subjekta kako bi dokazao da raspolaže zahtijevanim sposobnostima za izvršenje ugovora o javnoj nabavi iz predmeta u glavnom postupku.

54      Posljedično tomu, na četvrto postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da članak 44. Direktive 2004/18 u vezi s njezinim člankom 48. stavkom 2. točkom (a) i načelom jednakog postupanja prema gospodarskim subjektima iz članka 2. te direktive valja tumačiti tako da ne omogućuje da se gospodarski subjekt oslanja na sposobnosti drugog subjekta u smislu članka 48. stavka 3. navedene direktive, kombinirajući znanja i iskustvo dvaju subjekata koji svaki za sebe ne raspolaže zahtijevanim sposobnostima za izvršenje predmetnog ugovora, u slučaju u kojem bi javni naručitelj utvrdio da je predmetni ugovor javne nabave nedjeljiv, na način da ga treba izvršiti jedan subjekt i da je takvo isključenje mogućnosti oslanjanja na iskustva više gospodarskih subjekata vezano uz predmet navedenog ugovora koji mora izvršiti jedan subjekt i da mu je proporcionalno.
 Peto pitanje

55      Svojim petim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 44. Direktive 2004/18 u vezi s njezinim člankom 48. stavkom 2. točkom (a) i načelom jednakog postupanja prema gospodarskim subjektima iz članka 2. te direktive tumačiti na način da omogućuje gospodarskom subjektu koji samostalno sudjeluje u postupku sklapanja ugovora o javnoj nabavi oslanjanje na iskustvo skupine poduzetnika u kojoj je sudjelovao u okviru drugog ugovora o javnoj nabavi, bez obzira na narav njegova sudjelovanja u izvršavanju potonjeg.

56      To pitanje odnosi se na činjenicu, navedenu u točki 20. ove presude, da je u predmetu u glavnom postupku isporuke integriranih bolničkih sustava za predmetne bolnice izvršila skupina koja se sastojala od dvaju poduzetnika, odnosno društava Konsultant Komputer i Konsultant IT.

57      Kako bi se odgovorilo na to pitanje, valja podsjetiti da je, sukladno članku 44. stavku 1. Direktive 2004/18, javni naručitelj dužan provjeriti sposobnost natjecatelja ili ponuditelja u skladu s kriterijima iz članaka 47. do 52. te direktive.

58      Usto, na temelju članka 44. stavka 2. navedene direktive, javni naručitelj može tražiti od gospodarskih subjekata da zadovolje minimalne razine ekonomske i financijske te tehničke i/ili profesionalne sposobnosti u skladu s njezinim člancima 47. i 48.

59      Konkretno, članak 48. stavak 2. točka (a) Direktive 2004/18 predviđa da tehničke i/ili profesionalne sposobnosti gospodarskih subjekata mogu biti dokazane ovisno o prirodi ili važnosti robe, podnošenjem popisa radova izvedenih tijekom posljednjih pet godina kao i podnošenjem popisa glavnih izvršenih isporuka ili glavnih usluga pruženih u posljednje tri godine.

60      Na temelju sudske prakse navedene u točki 47. ove presude, članak 48. stavak 3. navedene direktive omogućuje gospodarskom subjektu da se u svrhu određenog ugovora oslanja na sposobnosti drugog subjekta, poput skupine poduzetnika u kojoj je sudjelovao, kako bi bilo dokazano da će navedeni subjekt stvarno raspolagati sredstvima tog subjekta potrebnima za izvršenje tog ugovora.

61      U tim okolnostima, iskustvo koje je stekao neki gospodarski subjekt predstavlja osobito važan kriterij za njegov kvalitativan odabir jer omogućuje javnom naručitelju da u skladu s člankom 44. stavkom 1. Direktive 2004/18 provjeri sposobnost natjecatelja ili ponuditelja da izvrše određeni ugovor o javnoj nabavi.

62      Kad se tako gospodarski subjekt oslanja na iskustvo skupine poduzetnika u kojoj je sudjelovao, ono se mora ocijeniti u odnosu na konkretno sudjelovanje tog subjekta i stoga njegov stvaran doprinos u izvršavanju tražene aktivnosti navedene skupine u okviru određenog ugovora o javnoj nabavi.

63      Naime, kako je to opravdano navela poljska vlada u svojim pisanim očitovanjima, gospodarski subjekt stvarno ne stječe iskustvo samo na temelju činjenice da je član skupine poduzetnika i bez obzira na svoj doprinos toj skupini, već samo izravno sudjelujući u izvršavanju najmanje jedne grupe ugovora čije je cjelokupno izvršenje na toj skupini.

64      Iz toga slijedi da se gospodarski subjekt ne može, kako bi ispunio uvjet iskustva koje zahtijeva javni naručitelj, pozvati na isporuke koje su izvršili drugi članovi skupine poduzetnika, a u čijoj provedbi nije stvarno i konkretno sudjelovao.

65      S obzirom na prethodno navedeno, na peto pitanje valja odgovoriti tako da članak 44. Direktive 2004/18 u vezi s njezinim člankom 48. stavkom 2. točkom (a) i načelom jednakog postupanja prema gospodarskim subjektima iz članka 2. te direktive treba tumačiti na način da gospodarskom subjektu koji samostalno sudjeluje u postupku sklapanja ugovora o javnoj nabavi ne omogućuje oslanjanje na iskustvo skupine poduzetnika u kojoj je sudjelovao u okviru drugog ugovora o javnoj nabavi, ako nije stvarno i konkretno sudjelovao u izvršenju potonjeg.
 Šesto pitanje

66      Svojim šestim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 45. stavak 2. točku (g) Direktive 2004/18 – koji omogućuje isključenje gospodarskog subjekta iz sudjelovanja u postupku javne nabave, osobito ako je kriv za ozbiljno lažno prikazivanje pri dostavljanju podataka koje zahtijeva javni naručitelj – tumačiti na način da se može primijeniti kad su ti podaci takvi da mogu utjecati na ishod postupka javne nabave, bez obzira na činjenicu da je taj gospodarski subjekt postupao s namjerom.

67      Kako bi se odgovorilo na to pitanje, valja podsjetiti da je u stavcima 1. i 2. članka 45. Direktive 2004/18 predviđen niz obvezujućih i fakultativnih razloga za isključenje ponuditelja iz sudjelovanja u postupku javne nabave povezanih s njegovim osobnim okolnostima.

68      U smislu članka 45. stavka 2. točke (g) navedene direktive, gospodarski subjekt može se isključiti iz sudjelovanja u postupku javne nabave ako je „kriv za ozbiljno” lažno prikazivanje činjenica pri dostavljanju potrebnih podataka ili nije dostavio takve podatke.

69      Svojim pitanjem Krajowa Izba Odwoławcza (Nacionalna žalbena komisija) želi saznati je li u svrhu primjene te odredbe potrebno da je natjecatelj/ponuditelj postupao s namjerom i da su podaci koji su podneseni javnom naručitelju utjecali ili mogli utjecati na ishod postupka javne nabave.

70      U tom pogledu kao prvo valja navesti da formulacija članka 45. stavka 2. točke (g) Direktive 2004/18 ni na koji način ne upućuje na namjerno postupanje gospodarskog subjekta. Zbog toga se utvrđenje takvog postupanja ne može smatrati nužnim elementom za isključenje takvog subjekta iz sudjelovanja u postupku javne nabave.

71      Nasuprot tomu, kako bi se natjecatelja ponuditelja utvrdilo „krivim za ozbiljno” lažno prikazivanje u smislu navedene odredbe te ga tako isključilo iz postupka javne nabave, dovoljno je da je on odgovoran za nepažnju određenog stupnja, odnosno nepažnju koja bi mogla imati odlučujući utjecaj na odluke o isključivanju, odabiru ili sklapanju ugovora o javnoj nabavi.

72      Posljedično tomu, kako bi se gospodarskog subjekta koji je podnio lažne izjave sankcioniralo njegovim isključivanjem iz sudjelovanja u postupku javne nabave, javni naručitelj nije dužan, protivno onomu što navode, među ostalim, poljska vlada i Komisija, podnijeti dokaz postojanja namjerne pogreške tog gospodarskog subjekta.

73      Kao drugo, valja primijetiti da, na temelju članka 45. stavka 2. drugog podstavka Direktive 2004/18, države članice navode provedbene uvjete za taj stavak u skladu sa svojim nacionalnim zakonodavstvom i uzimajući u obzir zakonodavstvo Zajednice.

74      Iz toga slijedi da je pojmove koji se nalaze u navedenom članku 45. stavku 2. prvom podstavku, među ostalim, „kriv za ozbiljno” lažno prikazivanje, ipak moguće pojasniti i protumačiti u nacionalnom pravu na temelju prava Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 13. prosinca 2012., Forposta i ABC Direct Contact, C‑465/11, EU:C:2012:801, t. 26.).

75      U predmetnom slučaju članak 24. stavak 2. točka 3. Zakona o javnoj nabavi predviđa mogućnost isključivanja iz sklapanja ugovora svakog gospodarskog subjekta koji je dostavio lažne podatke koji imaju utjecaja ili mogu imati utjecaja na ishod postupka koji je u tijeku.

76      Kao što to proizlazi iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, izjave i podaci koje je podnio predmetni gospodarski subjekt stvarno su imali utjecaja na ishod postupka o javnoj nabavi iz glavnog postupka. Naime, prema mišljenju Krajowa Izba Odwoławcza (Nacionalna žalbena komisija), upravo je na temelju tih izjava i podataka Konsultant Komputer odabran u postupku.

77      U tim okolnostima valja utvrditi da je pružajući takve izjave i podatke predmetni gospodarski subjekt postao odgovoran za nepažnju koja je imala odlučujući utjecaj na odluke o isključenju, odabiru i dodjeli ugovora o javnoj nabavi, tako da se taj subjekt može smatrati „krivim za ozbiljno” lažno prikazivanje u smislu članka 45. stavka 2. točke (g) Direktive 2004/18. Posljedično tomu, takav pristup može opravdati odluku javnog naručitelja da isključi navedenog subjekta iz predmetnog postupka javne nabave.

78      S obzirom na prethodna razmatranja, na šesto postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da članak 45. stavak 2. točku (g) Direktive 2004/18 – koji omogućuje isključenje gospodarskog subjekta iz sudjelovanja u postupku javne nabave osobito ako je „kriv za ozbiljno” lažno prikazivanje prilikom podnošenja podataka koje je zahtijevao javni naručitelj – valja tumačiti tako da se može primijeniti kad je predmetni subjekt odgovoran za nepažnju određenog stupnja, odnosno nepažnju koja može imati odlučujući utjecaj na odluke o isključenju, odabiru ili dodjeli ugovora o javnoj nabavi, i to neovisno o utvrđenju namjerne pogreške tog subjekta.
 Sedmo pitanje

79      Svojim sedmim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 44. Direktive 2004/18 u vezi s njezinim člankom 48. stavkom 2. točkom (a) i načelom jednakog postupanja prema gospodarskim subjektima koje se nalazi u njezinu članku 2. tumačiti na način da omogućuje gospodarskom subjektu da navede iskustvo pozivajući se istodobno na dva ili više ugovora zajedno kao da su jedan ugovor, iako javni naručitelj nije izričito predvidio takvu mogućnost ni u obavijesti o nadmetanju ni u dokumentaciji za nadmetanje.

80      Kako bi se odgovorilo na to pitanje, uvodno valja podsjetiti da je, kao što je navedeno u točki 57. ove presude, sukladno članku 44. stavku 1. Direktive 2004/18, javni naručitelj dužan provjeriti sposobnost natjecatelja ili ponuditelja za izvršenje predmetnog ugovora u skladu s kriterijima iz članaka 47. do 52. te direktive.

81      Natjecatelji ili ponuditelji moraju sa svoje strane javnom naručitelju dokazati da stvarno raspolažu ili da će raspolagati potrebnim sposobnostima kako bi osigurali pravilno izvršenje predmetnog ugovora o javnoj nabavi.

82      U tom pogledu, opravdano je da javni naručitelj, u načelu u obavijesti o nadmetanju ili u dokumentaciji za nadmetanje, izričito navede uvjet ispunjavanja određenih sposobnosti i konkretna pravila na temelju kojih natjecatelj/ponuditelj treba dokazati svoju sposobnost da bude odabran i da izvrši predmetni ugovor. Također, u izvanrednim okolnostima, u pogledu prirode predmetnih radova kao i predmeta i svrhe ugovora, javni naručitelj može predvidjeti ograničenja, osobito u pogledu ograničenog broja gospodarskih subjekata, na temelju članka 44. stavka 2. Direktive 2004/18 (vidjeti u tom smislu presude od 7. travnja 2016., Partner Apelski Dariusz, C‑324/14, EU:C:2016:214, t. 39. do 41. i od 5. travnja 2017., Borta, C‑298/15, EU:C:2017:266, t. 90. i navedenu sudsku praksu).

83      Međutim, ako javni naručitelj odluči primijeniti tu mogućnost, mora se pobrinuti da su pravila koja utvrdi povezana s predmetom i ciljevima tog ugovora i da su im proporcionalna (vidjeti u tom smislu presudu od 7. travnja 2016., Partner Apelski Dariusz, C‑324/14, EU:C:2016:214, t. 40. i 56).

84      U predmetnom slučaju, kao što to proizlazi iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, iako je točno da javni naručitelj nije izričito u dokumentaciji za nadmetanje predvidio mogućnost da se natjecatelj/ponuditelj osloni na dva ili više ugovora kao na jedan, ostaje činjenica da takva mogućnost u obavijesti o nadmetanju ni u dokumentaciji za nadmetanje nije bila ni izričito isključena.

85      U tim okolnostima ne može se a priori isključiti da iskustvo potrebno za izvršenje predmetnog ugovora koje gospodarski subjekt nije stekao u okviru samo jednog, već dvaju ili više različitih ugovora, javni naručitelj može smatrati dostatnim i da tako omogućuje navedenom subjektu da bude odabran u predmetnom postupku javne nabave.

86      Naime, kao što je to nezavisni odvjetnik naveo u točki 62. svojeg mišljenja, ako zahtjevi određenog ugovora u načelu mogu biti ispunjeni kombiniranjem sposobnosti i iskustava više subjekata, bilo bi tim više nelogično a priori isključiti mogućnost kombiniranja sposobnosti i iskustava koje je jedan subjekt stvarno stekao u okviru različitih ugovora.

87      Zbog toga i u mjeri u kojoj, kao u glavnom postupku, mogućnost oslanjanja na više iskustava stečenih u okviru više ugovora nije bila isključena ni u obavijesti o nadmetanju ni u dokumentaciji za nadmetanje, na javnom je naručitelju da, pod nadzorom nadležnih nacionalnih sudova, provjeri omogućuje li kombinirano iskustvo dvaju ili više ugovora, s obzirom na prirodu predmetnih radova kao i predmet i svrhu predmetnog ugovora, njegovo pravilno izvršenje.

88      S obzirom na prethodno navedeno, na sedmo postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da članak 44. Direktive 2004/18 u vezi s njezinim člankom 48. stavkom 2. točkom (a) i načelom jednakog postupanja prema gospodarskim subjektima iz članka 2. te direktive treba tumačiti na način da gospodarskom subjektu omogućuje oslanjanje na iskustvo pozivajući se istodobno na jedan ili više ugovora zajedno kao da su jedan ugovor o javnoj nabavi, pod uvjetom da javni naručitelj nije isključio takvu mogućnost na temelju zahtjeva vezanih za predmet i svrhu predmetnog postupka javne nabave i proporcionalnih tom predmetu i svrsi.
 Troškovi

89      Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:
1.      Članak 51. Direktive Europskog parlamenta i Vijeća 2004/18/EZ od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima [o javnoj nabavi radova], ugovora o javnoj nabavi robe te ugovora o javnim uslugama [o javnoj nabavi usluga] u vezi s člankom 2. te direktive treba tumačiti na način da mu se protivi to da, nakon isteka roka određenog za podnošenje prijava u postupku javne nabave, gospodarski subjekt podnosi javnom naručitelju, kako bi dokazao da ispunjava uvjete za sudjelovanje u postupku javne nabave, dokumente koji se ne nalaze u njegovoj prvoj ponudi, poput ugovora koji je izvršio drugi subjekt kao i obveze potonjeg da tom subjektu stavi na raspolaganje sposobnosti i sredstva potrebna za izvršenje predmetnog ugovora.

2.      Članak 44. Direktive 2004/18 u vezi s njezinim člankom 48. stavkom 2. točkom (a) i načelom jednakog postupanja prema gospodarskim subjektima iz članka 2. te direktive valja tumačiti tako da ne omogućuje da se gospodarski subjekt oslanja na sposobnosti drugog subjekta u smislu članka 48. stavka 3. navedene direktive, kombinirajući znanja i iskustvo dvaju subjekata koji svaki za sebe ne raspolaže zahtijevanim sposobnostima za izvršenje predmetnog ugovora, u slučaju u kojem bi javni naručitelj utvrdio da je predmetni ugovor javne nabave nedjeljiv, na način da ga treba izvršiti jedan subjekt i da je takvo isključenje mogućnosti oslanjanja na iskustva više gospodarskih subjekata vezano uz predmet navedenog ugovora koji mora izvršiti jedan subjekt i da mu je proporcionalno.

3.      Članak 44. Direktive 2004/18 u vezi s njezinim člankom 48. stavkom 2. točkom (a) i načelom jednakog postupanja prema gospodarskim subjektima iz članka 2. te direktive treba tumačiti na način da gospodarskom subjektu koji samostalno sudjeluje u postupku sklapanja ugovora o javnoj nabavi ne omogućuje oslanjanje na iskustvo skupine poduzetnika u kojoj je sudjelovao u okviru drugog ugovora o javnoj nabavi, ako nije stvarno i konkretno sudjelovao u izvršenju potonjeg.

4.      Članak 45. stavak 2. točku (g) Direktive 2004/18 – koji omogućuje isključenje gospodarskog subjekta iz sudjelovanja u postupku javne nabave osobito ako je „kriv za ozbiljno” lažno prikazivanje prilikom podnošenja podataka koje je zahtijevao javni naručitelj – valja tumačiti tako da se može primijeniti kad je predmetni subjekt odgovoran za nepažnju određenog stupnja, odnosno nepažnju koja može imati odlučujući utjecaj na odluke o isključenju, odabiru ili dodjeli ugovora o javnoj nabavi, i to neovisno o utvrđenju namjerne pogreške tog subjekta.

5.      Članak 44. Direktive 2004/18 u vezi s njezinim člankom 48. stavkom 2. točkom (a) i načelom jednakog postupanja prema gospodarskim subjektima iz članka 2. te direktive treba tumačiti na način da gospodarskom subjektu omogućuje oslanjanje na iskustvo pozivajući se istodobno na jedan ili više ugovora zajedno kao da su jedan ugovor o javnoj nabavi, pod uvjetom da javni naručitelj nije isključio takvu mogućnost na temelju zahtjeva vezanih za predmet i svrhu predmetnog postupka javne nabave i proporcionalnih tom predmetu i svrsi.

Potpisi

*      Jezik postupka: poljski


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 18. svibnja 2017.#Rami Makhlouf protiv Vijeća Europske unije.#Zajednička vanjska i sigurnosna politika – Mjere ograničavanja protiv Sirije – Zamrzavanje financijskih sredstava – Prava obrane – Pravo na djelotvornu sudsku zaštitu – Obveza obrazlaganja – Očita pogreška u ocjeni – Pravo na čast – Pravo vlasništva – Pretpostavka nedužnosti – Ograničenja ulaska i provoza preko područja Unije – Proporcionalnost.#Predmet T-410/16.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 2012. rujan 06.#Daniela Mühlleitner protiv Ahmad Yusufi i Wadat Yusufi.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Oberster Gerichtshof.#Predmet C-190/11.


Presuda Službeničkog suda (treće vijeće) od 25. lipnja 2014. # Philippe Rihn protiv Europskog policijskog ureda (Europol). # Predmet F-67/13.


Presuda Suda (peto vijeće) od 11. ožujka 2004.#Asociación Profesional de Empresas de Reparto y Manipulado de Correspondencia (Asempre) i Asociación Nacional de Empresas de Externalización y Gestión de Envíos y Pequeña Paquetería protiv Entidad Pública Empresarial Correos y Telégrafos i Administración General del Estado.#Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunal Supremo - Španjolska.#Direktiva 97/67/EZ.#Predmet C-240/02.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 16. svibnja 2017.#CW protiv Europskog parlamenta.#Javna služba – Dužnosnici – Uznemiravanje – Članak 12.a Pravilnika – Obveza pružanja pomoći – Interna pravila o savjetodavnom odboru nadležnom za prijave zbog uznemiravanja i njegovo sprečavanje na radnom mjestu – Članak 24. Pravilnika – Zahtjev za pomoć – Odbijanje – Odluka o odbijanju žalbe – Autonoman sadržaj – Preuranjena žalba – Nepostojanje – Uloga i ovlasti savjetodavnog odbora nadležnog za prijave zbog uznemiravanja i njegovo sprečavanje na radnom mjestu – Fakultativni zahtjev dužnosnika – Izvanugovorna odgovornost.#Predmet T-742/16 RENV.


Presuda Suda od 12. srpnja 1979. # Kazneni postupak protiv Adriano Grosoli. # Zahtjev za prethodnu odluku: Pretura di Padova - Italija. # Predmet 223/78.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 2. kolovoza 1993. # Marius Larsy protiv Institut national d'assurances sociales pour travailleurs indépendants. # Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunal du travail de Tournai - Belgija. # Predmet C-31/92.