title: Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 28. travnja 2017.#Gameart sp. z o.o. protiv Europske komisije.#Pristup dokumentima – Uredba (EZ) br. 1049/2001 – Dokumenti u vezi s postupkom zbog povrede obveze – Dokumenti koje je sastavila država članica – Zahtjev za pristup dokumentima koji je upućen državi članici – Upućivanje Komisiji zahtjeva za pristup – Uskraćivanje pristupa – Nadležnost Komisije – Dokument koji potječe iz jedne od institucija – Članak 5. Uredbe (EZ) br. 1049/2001.#Predmet T-264/15.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (četvrto vijeće)
      28. travnja 2017. (
            *1
         )
      „Pristup dokumentima — Uredba (EZ) br. 1049/2001 — Dokumenti u vezi s postupkom zbog povrede obveze — Dokumenti koje je sastavila država članica — Zahtjev za pristup dokumentima koji je upućen državi članici — Upućivanje Komisiji zahtjeva za pristup — Uskraćivanje pristupa — Nadležnost Komisije — Dokument koji potječe iz jedne od institucija — Članak 5. Uredbe (EZ) br. 1049/2001“
      U predmetu T‑264/15,

         Gameart sp. z o.o., sa sjedištem u Bielsko‑Białi (Poljska), koji zastupa P. Hoffman, odvjetnik,
      tužitelj,
      protiv

         Europske komisije, koju zastupaju J. Hottiaux, A. Buchet i M. Konstantinidis, u svojstvu agenata,
      tuženika,
      koju podupiru

         Republika Poljska, koju zastupaju B. Majczyna, M. Kamejsza i M. Pawlicka, u svojstvu agenata,

         Europski parlament, koji zastupaju D. Warin i A. Pospíšilová Padowska, u svojstvu agenata
      i

         Vijeće Europske unije, koje zastupaju J.-B. Laignelot, K. Pleśniak i E. Rebasti, a zatim J.-B. Laignelot i E. Rebasti u svojstvu agenata,
      intervenijenti,
      povodom zahtjeva na temelju članka 263. UFEU‑a radi poništenja Odluke Komisije od 18. veljače 2015. u dijelu u kojem je ona odbila zahtjev za pristup dokumentima koje je sastavila Republika Poljska, a koji joj ga je uputila na temelju članka 5. drugog stavka Uredbe (EZ) br. 1049/2001 Europskog parlamenta i Vijeća od 30. svibnja 2001. o javnom pristupu dokumentima Europskog parlamenta, Vijeća i Komisije,
      OPĆI SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: H. Kanninen, predsjednik, J. Schwarcz (izvjestitelj) i C. Iliopoulos, suci,
      tajnik: L. Grzegorczyk, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 30. studenoga 2016.,
      donosi sljedeću
      Presudu
      Činjenice iz kojih proizlazi spor

               1

               Tužitelj, Gameart sp. z o.o., poduzetnik je koji posluje u sektoru zabave i ima sjedište u Poljskoj.

               2

               Tužitelj je 10. studenoga 2014. na temelju polskie przepisy o dostępie do informacji publicznej (poljski propisi o pristupu javnim informacijama) poljskom ministarstvu vanjskih poslova (u daljnjem tekstu: MVP) podnio zahtjev za pristup dokumentima u vezi s postupcima koje je Europska komisija vodila u odnosu na povredu prava Europske unije počinjenu putem poljskog Zakona o igrama na sreću od 19. studenoga 2009.

               3

               Konkretno, s jedne strane, tužitelj je zahtijevao pristup preslikama dopisa koje je Komisija uputila Republici Poljskoj u okviru tih postupaka. S druge je strane zahtijevao pristup preslikama u posjedu MVP‑a i to dopisa koje je Republika Poljska uputila Komisiji u vezi s istim postupcima (u daljnjem tekstu: sporni dokumenti).

               4

               MVP je 18. studenoga 2014. porukom elektroničke pošte dostavio Komisiji tužiteljev zahtjev na temelju članka 5. drugog stavka Uredbe (EZ) br. 1049/2001 Europskog parlamenta i Vijeća od 30. svibnja 2001. o javnom pristupu dokumentima Europskog parlamenta, Vijeća i Komisije (SL 2001., L 145, str. 43.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 16., str. 70.).

               5

               MVP je 19. studenoga 2014. obavijestio tužitelja da se njegov zahtjev odnosi na dokumente institucija Unije, da se na njega primjenjuju odredbe Uredbe br. 1049/2001 i da ga je posljedično, na temelju članka 5. drugog stavka te uredbe, on uputio Komisiji da ga ona ispita.

               6

               Komisija je 15. prosinca 2014. odbila pristup traženim dokumentima oslonivši se na izuzeće koje je predviđeno u članku 4. stavku 2. trećoj alineji Uredbe br. 1049/2001 i temelji se na zaštiti svrhe inspekcija, istraga i revizija, kao i na činjenici da je postupak u vezi s povredom prava Unije od strane Republike Poljske još uvijek u tijeku.

               7

               Tužitelj je 2. siječnja 2015. u skladu s člankom 7. stavkom 2. Uredbe br. 1049/2001 podnio Komisiji ponovni zahtjev za pristup dokumentima. U njemu je posebno istaknuo da Komisija nije nadležna za donošenje odluke o njegovu zahtjevu za pristup spornim dokumentima, koji ne ulaze u područje primjene Uredbe br. 1049/2001. Konkretno je istaknuo da se članak 5. drugi stavak te uredbe ne može primijeniti na te dokumente jer se ta odredba tiče samo dokumenata koji potječu iz institucija Unije.

               8

               Odlukom od 18. veljače 2015. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) Komisija je odbila ponovni zahtjev te je osobito odbila pristup spornim dokumentima oslonivši se ponovno na izuzeće predviđeno u članku 4. stavku 2. trećoj alineji Uredbe br. 1049/2001 kao i na činjenicu da je postupak u vezi s povredom prava Unije od strane Republike Poljske još uvijek u tijeku.

         Postupak i tužbeni zahtjevi stranaka

               9

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 8. svibnja 2015. tužitelj je pokrenuo ovaj postupak.

               10

               Podnescima podnesenima 8., 11. i 18. rujna 2015. Republika Poljska, Vijeće Europske unije i Europski parlament podnijeli su zahtjeve za intervenciju u predmetni postupak u potporu zahtjevima Komisije.

               11

               Rješenjima od 19. listopada 2015. predsjednik petog vijeća Općeg suda dopustio je zahtjeve za intervenciju.

               12

               Budući da se sastav vijećâ izmijenio, sudac izvjestitelj raspoređen je u četvrto vijeće, kojemu je stoga ovaj predmet dodijeljen.

               13

               Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        poništi pobijanu odluku u dijelu u kojem je potvrđeno odbijanje pristupa spornim dokumentima;

                        —

                        podredno, utvrdi da se na temelju članka 277. UFEU‑a članak 5. drugi stavak Uredbe br. 1049/2001 ne može primijeniti u ovom predmetu;

                        —

                        naloži Komisiji snošenje troškova.

               14

               Komisija, koju podupiru Republika Poljska, Vijeće i Parlament, zahtijeva od Općeg suda da:

                        —

                        odbije tužbu;

                        —

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

         Pravo

         Pravni interes

               15

               Komisija navodi da je moguće da tužitelj nema pravni interes, pri čemu ona formalno ne ističe prigovor nedopuštenosti.

               16

               U tom pogledu smatra da tužitelj ne osporava pobijanu odluku u dijelu u kojem ona odbija dati pristup spornim dokumentima, već samo dovodi u pitanje njezinu nadležnost za donošenje te odluke. Uskraćivanje pristupa stoga ne predstavlja, kao takvo, akt nepovoljan za tužitelja i na njega ne utječe moguće poništenje pobijane odluke. Komisija smatra da ako Opći sud zaključi da ona nije bila nadležna za ispitivanje cijelog zahtjeva koji su joj uputila poljska tijela, to ne mijenja tužiteljev pravni položaj jer poništenje pobijane odluke ne daje tužitelju pristup spornim dokumentima i ne obvezuje poljska tijela da otkriju te dokumente.

               17

               Tužitelj uzvraća da je sa stajališta poljskih tijela postupak pokrenut nakon njegova zahtjeva upućenog tim tijelima, na temelju poljskog zakonodavstva, bio dovršen donošenjem pobijane odluke. Posljedično, ono ga je spriječilo da ishodi pristup spornim dokumentima. Dodaje osim toga da, da njegov zahtjev nije bio upućen Komisiji na temelju članka 5. Uredbe br. 1049/2001, MVP bi isti morao ispitati na temelju poljskog zakona o pristupu javnim informacijama i odobriti mu pristup spornim dokumentima, stoga što poljskim zakonom nije predviđena mogućnost da se odbije otkriti javne informacije iz razloga postojanja postupka koji je u tijeku pred institucijama Unije.

               18

               Valja istaknuti da je donijevši pobijanu odluku Komisija sebe smatrala nadležnom za odlučivanje o zahtjevu za pristup spornim dokumentima na temelju članka 5. Uredbe br. 1049/2001.

               19

               Ako bi pobijanu odluku trebalo djelomično poništiti jer Komisija nije bila nadležna za donošenje te odluke, kao što to tužitelj smatra, on doduše ionako ne bi imao pristup spornim dokumentima. Iz toga međutim ne proizlazi da tužitelj nema pravni interes tražiti poništenje pobijane odluke.

               20

               Naime, kao prvo, ustaljena je sudska praksa da tužitelj ima pravni interes zahtijevati poništenje akta institucije kako bi izbjegao da se njegova navodna nezakonitost ponovno pojavi u budućnosti. Takav pravni interes proizlazi iz članka 266. prvog stavka UFEU‑a na temelju kojeg je institucija čiji je akt proglašen ništavim dužna poduzeti potrebne mjere kako bi postupila sukladno presudi suda Unije. Taj pravni interes može međutim postojati samo ako se navodna nezakonitost može ponovno pojaviti u budućnosti neovisno o okolnostima predmeta koji je dao povoda tužbi koju je tužitelj podnio (vidjeti u tom smislu presude od 7. lipnja 2007., Wunenburger/Komisija, C‑362/05 P, EU:C:2007:322, t. 50. do 52. i od 9. rujna 2011., LPN/Komisija, T‑29/08, EU:T:2011:448, t. 60.).

               21

               To je slučaj i u ovom predmetu. S jedne strane, nezakonitost koju tužitelj ističe zasniva se na tumačenju članka 5. Uredbe br. 1049/2001 u odnosu na koje postoji mogućnost da ga Komisija primijeni prilikom ispitivanja novog zahtjeva. S druge strane, tužitelj može u budućnosti podnositi slične zahtjeve za pristup kao što ga na to u svojim pismenima Komisija, osim toga, i poziva da učini. Slijedom toga, postoji rizik, koji je dovoljno konkretan i neovisan o okolnostima ovog slučaja, da će tužitelj u budućnosti, u sličnim situacijama, biti izložen istoj navodnoj nezakonitosti.

               22

               U pogledu ovog potonjeg pitanja valja, naime, primijetiti da je pred Općim sudom Komisija istaknula da se, neovisno o pobijanoj odluci, tužitelj može ponovno obratiti poljskim tijelima da od njih zatraži pristup spornim dokumentima. Međutim, kao što to tužitelj pravilno tvrdi, valja istaknuti da, iako bi bilo moguće podnijeti novi zahtjev za pristup tim dokumentima, ništa ne bi sprečavalo poljska tijela da, kada pobijana odluka ne bi bila poništena, upute taj novi zahtjev Komisiji na temelju članka 5. Uredbe br. 1049/2001 ni Komisiju da ga ponovno odbije iz istih razloga kao što su oni izneseni u pobijanoj odluci.

               23

               Kao drugo, pobijana odluka jedina je odluka koja je do sada dostavljena tužitelju i negativno utječe na njega jer mu ne daje traženi pristup te je njome dovršen postupak pokrenut pred poljskim tijelima kao što to u biti priznaje Republika Poljska u svojem intervencijskom podnesku. Na raspravi je, u odgovoru na pitanje Općeg suda, Republika Poljska navela da će poništenje pobijane odluke navesti nacionalno tijelo do ponovno pokrene postupak i ispita tužiteljev zahtjev na temelju nacionalnog zakonodavstva.

               24

               Iz prethodno navedenog proizlazi da tužitelj ima pravni interes ishoditi djelomično poništenje pobijane odluke.

         Meritum

               25

               U prilog svojoj tužbi tužitelj ističe četiri tužbena razloga. Prvi tužbeni razlog temelji se na nenadležnosti Komisije s obzirom na članak 5. drugi stavak Uredbe br. 1049/2001. Drugi tužbeni razlog temelji se na povredi članka 4. stavaka 4. i 5. Uredbe br. 1049/2001 stoga što je pobijana odluka bila donesena, a da se nije savjetovalo s državom iz koje potječu sporni dokumenti, i to unatoč činjenici da se ona nije protivila njihovu otkrivanju. Treći tužbeni razlog temelji se na povredi članka 296. UFEU‑a iz razloga nepostojanja odgovarajućeg obrazloženja pobijane odluke, a četvrti tužbeni razlog, koji je podredno istaknut, temelji se na nevaljanosti članka 5. drugog stavka Uredbe br. 1049/2001 na osnovi članka 277. UFEU‑a. Osim toga, tužitelj u replici ističe peti tužbeni razlog koji se temelji na povredi prava na dobru upravu i članka 6. stavka 2. Uredbe br. 1049/2001.

               26

               Prvi tužbeni razlog podijeljen je na dva dijela.

               27

               U prvom dijelu prvog tužbenog razloga tužitelj ističe da članak 5. Uredbe br. 1049/2001 nije primjenjiv na sporne dokumente stoga što se ta odredba tiče isključivo dokumenata koji potječu iz institucija Unije. U tom je pogledu irelevantno to što te dokumente čuva i Komisija u smislu članka 2. stavka 3. Uredbe br. 1049/2001 jer on nije Komisiji uputio zahtjev za pristup. Tužitelj smatra da sama činjenica da država članica na temelju članka 5. drugog stavka Uredbe br. 1049/2001 Komisiji upućuje zahtjev za pristup, ne dodjeljuje Komisiji nadležnost kada se zahtjev ne odnosi na dokumente koji potječu iz Komisije.

               28

               Komisija, Republika Poljska i Vijeće osporavaju osnovanost ovog dijela.

               29

               Na prvom mjestu, Komisija priznaje da MVP nije bio na temelju članka 5. Uredbe br. 1049/2001 dužan uputiti joj zahtjev za pristup spornim dokumentima te je, oslanjajući se na nacionalno zakonodavstvo, mogao samostalno odlučiti može li te dokumente dostaviti tužitelju. Naime, ona ističe da je člankom 5. Uredbe br. 1049/2001 obveza države članice, kojoj je podnesen zahtjev za pristup dokumentima u njezinu posjedu, da se savjetuje s institucijom Unije ili da joj uputi zahtjev, ograničena samo na slučaj kada ti dokumenti potječu iz te institucije. Međutim, budući da se, s jedne strane, zahtjev za pristup odnosio i na dokumente koji potječu iz nje i na sporne dokumente te, s druge strane, da joj je MVP uputio cijeli taj zahtjev, ona je odlučila odgovoriti na cijeli navedeni zahtjev.

               30

               Na drugom mjestu, Komisija smatra da nema ni najmanje sumnje u pogledu činjenice da sporni dokumenti predstavljaju „dokumente koje čuva pojedina institucija” u smislu članka 2. stavka 3. u vezi s člankom 3. točkom (a) Uredbe br. 1049/2001. Iz uvodne izjave 10. i članka 2. stavka 3. Uredbe br. 1049/2001 kao i iz ustaljene sudske prakse jasno proizlazi da su „svi dokumenti koje čuvaju institucije obuhvaćeni područjem primjene te uredbe, uključujući dokumente koji potječu iz država članica tako da je pristup takvim dokumentima načelno uređen odredbama te države članice, osobito onima kojima su predviđene supstancijalne iznimke od prava na pristup” (presuda od 18. prosinca 2007., Švedska/Komisija, C‑64/05 P, EU:C:2007:802, t. 67.). Komisija ističe da se na te odredbe i na tu sudsku praksu obično poziva kada u cijelosti odbija zahtjeve trećih strana koje traže pristup dokumentima koje su sastavile država članica i Komisija u okviru postupka zbog povrede obveze. Zaključuje da je stoga postojala pravna osnova na temelju koje je mogla donijeti pobijanu odluku u pogledu spornih dokumenata.

               31

               Valja podsjetiti da na temelju članka 2. stavaka 1. do 4. Uredbe br. 1049/2001:
               „1.   Svaki građanin Unije i svaka fizička ili pravna osoba s boravištem ili registriranim sjedištem u državi članici ima pravo na pristup dokumentima institucija, podložno načelima, uvjetima i ograničenjima utvrđenim ovom Uredbom.
               […]
               3.   Ova se Uredba primjenjuje na sve dokumente koje čuva pojedina institucija, to jest dokumente koje je sastavila ili zaprimila i koje posjeduje, koji se odnose na sva područja aktivnosti Europske unije.
               4.   Ne dovodeći u pitanje članke 4. i 9., dokumenti se daju na uvid javnosti nakon pisanog zahtjeva ili izravno u elektroničkom obliku ili putem registra dokumenata […]”

               32

               Članak 5. Uredbe br. 1049/2001 određuje:
               „Kad država članica zaprimi zahtjev za pristup dokumentu koji je u njezinu posjedu, koji potječe iz jedne od institucija, država članica dužna je savjetovati se s dotičnom institucijom kako bi donijela odluku koja neće ugroziti ostvarivanje ciljeva iz ove Uredbe, osim ako je posve jasno smije li se dokument objaviti ili ne.
               Umjesto tog država članica može uputiti zahtjev instituciji.”

               33

               Naposljetku, u skladu s člankom 6. stavkom 1. iste uredbe, „[z]ahtjevi za pristup dokumentima daju se u pisanom obliku […] i [na] dovoljno određeni [način] da instituciji omogućuju identifikaciju dokumenta [; p]odnositelj zahtjeva nije dužan navesti razloge za podnošenje zahtjeva”.

               34

               Što se tiče navodne nadležnosti Komisije na temelju članka 5. Uredbe br. 1049/2001, valja istaknuti da je tom odredbom uspostavljen mehanizam koordinacije između institucija Unije i država članica kada je potonjima podnesen zahtjev za pristup dokumentima koje one posjeduju i koji potječu iz jedne od institucija.

               35

               Osim u slučajevima posebno predviđenima tom odredbom i kada to nalaže obveza lojalne suradnje predviđena u članku 4. stavku 3. UEU‑a, zahtjevi za pristup dokumentima koje čuvaju nacionalna tijela, uključujući slučajeve kada takvi dokumenti potječu iz institucija Unije, i dalje su uređeni nacionalnim pravilima primjenjivima na navedena tijela pri čemu ih odredbe Uredbe br. 1049/2001 ne nadomještaju (vidjeti u tom smislu presudu od 18. prosinca 2007., Švedska/Komisija, C‑64/05 P, EU:C:2007:802, t. 70.).

               36

               No, treba primijetiti da člankom 5. Uredbe br. 1049/2001 nije predviđena mogućnost upućivanja Komisiji zahtjeva za pristup dokumentima koji potječu iz jedne od država članica. Naime, iz teksta te odredbe izričito proizlazi da je njezino materijalno područje primjene ograničeno na dokumente „koji potječu” iz institucija Unije.

               37

               Valja stoga zaključiti da Komisija nije bila nadležna za odlučivanje o zahtjevu za pristup spornim dokumentima koji je MVP uputio na temelju članka 5. Uredbe br. 1049/2001.

               38

               Taj zaključak ne mogu dovesti u pitanje argumenti Komisije niti argumenti intervenijenata.

               39

               Kao prvo, Republika Poljska ističe da nadležnost Komisije za ispitivanje zahtjeva za pristup spornim dokumentima proizlazi iz smisla članka 5. Uredbe br. 1049/2001.

               40

               Naime, Republika Poljska smatra da su dokumenti razmijenjeni u okviru postupka zbog povrede obveze „miješani” dokumenti zato što je sadržaj dokumenata koje je Komisija sastavila tijekom tog postupka usko vezan uz sadržaj dokumenata koje je sastavila dotična država članica i stoga otkrivanje sadržaja prvih dovodi istodobno do otkrivanja sadržaja drugih dokumenata i obratno. Republika Poljska smatra da se dokumente, koje je u tom okviru sastavila država članica, može stoga kvalificirati kao dokumente koji potječu iz Komisije u smislu članka 5. Uredbe br. 1049/2001.

               41

               Osim toga, Republika Poljska navodi da iz članka 3. točke (a) Uredbe br. 1049/2001, kao i iz sudske prakse, proizlazi da pojam „dokument” ne označava u biti sadržaj, nego informacije koje su u njemu sadržane.

               42

               U tom pogledu dovoljno je istaknuti da tumačenje članka 5. Uredbe br. 1049/2001, koje Republika Poljska iznosi i za koje nema nikakve osnove u Uredbi br. 1049/2001, nije u skladu s tekstom te odredbe (vidjeti točku 36. ove presude). To se tumačenje stoga ne može prihvatiti.

               43

               Kao drugo, Republika Poljska i Vijeće ističu da je na temelju načela lojalne suradnje Komisija nadležna za odlučivanje o zahtjevu za pristup spornim dokumentima.

               44

               Međutim, u slučaju da ne postoji nikakva pravna osnova predviđena Uredbom br. 1049/2001, nadležnost Komisije za ispitivanje zahtjeva za pristup kao što je onaj o kojemu je riječ u ovom slučaju ne može se zasnovati na temelju samog tog načela, za koje je u uvodnoj izjavi 15. Uredbe br. 1049/2001 navedeno da uređuje odnose između institucija i država članica.

               45

               Valja dodati da je određeni broj argumenata koje je istaknula sama Komisija suprotan navedenom argumentu.

               46

               Naime, Komisija među ostalim navodi da je MVP, oslanjajući se na nacionalno zakonodavstvo, mogao samostalno odlučiti može li se dokumente koje su poljska tijela uputila Komisiji u okviru postupka zbog povrede obveze dostaviti tužitelju.

               47

               Osim toga, Komisija ističe da pobijana odluka ne obvezuje poljska tijela da zauzmu isto stajalište kao što je njezino. Naime, ona u tom pogledu pravilno naglašava da se sudsku praksu Suda u vezi s podnescima podnesenim sudovima Unije, iz koje proizlazi da, osim u iznimnim slučajevima u kojima bi otkrivanje dokumenta ugrozilo dobro sudovanje, niti jedno pravilo niti odredba ne ovlašćuje ni ne sprječava stranke postupka da vlastite podneske otkriju trećim stranama (presuda od 12. rujna 2007., API/Komisija, T‑36/04, EU:T:2007:258, t. 88.; rješenje od 3. travnja 2000., Njemačka/Komisija, C‑376/98, EU:C:2000:181, t. 10.), može primijeniti na akte koji su sastavljeni u okviru upravnog postupka kao što je onaj o kojemu je riječ u ovom slučaju.

               48

               Kao treće, valja odbiti argument koji su Komisija i intervenijenti istaknuli i prema kojemu je Komisija bila nadležna za ispitivanje zahtjeva za pristup dokumentima koji potječu iz Republike Poljske stoga što je te dokumente Komisija čuvala u smislu članka 2. stavka 3. Uredbe br. 1049/2001.

               49

               U tom pogledu valja odmah istaknuti da tužitelj ne osporava nadležnost Komisije za ispitivanje zahtjeva za pristup dokumentima koji potječu iz poljskih tijela i koje Komisija posjeduje, u slučaju u kojem bi ti zahtjevi bili izravno podneseni Komisiji. Jasno je da takve dokumente čuvaju institucije Unije u smislu članka 2. stavka 3. Uredbe br. 1049/2001. Tužitelj ne osporava niti činjenicu da Komisija može načelno uskratiti pristup takvim dokumentima ako se tiču postupka zbog povrede koji je u tijeku.

               50

               Valja međutim zaključiti, kao što smatra i tužitelj, a suprotno od onoga što u biti Komisija i intervenijenti tvrde, da se na temelju činjenice da takve dokumente čuva institucija Unije u smislu članka 2. stavka 3. Uredbe br. 1049/2001, ne može ovlastiti Komisiju da po službenoj dužnosti ili u svim okolnostima odlučuje o zahtjevu za pristup koji se odnosi na njih i da ovisno o slučaju uskrati pristup tim dokumentima.

               51

               Naime, kao što to tužitelj pravilno smatra, kako bi Komisija bila nadležna za donošenje odluke kojom se odobrava ili uskraćuje pristup dokumentu koji čuva, ona mora zaprimiti zahtjev za pristup tom dokumentu koji je pod uvjetima predviđenima u članku 2. stavku 4. i članku 6. Uredbe br. 1049/2001 uredno podnijela bilo koja fizička ili pravna osoba iz članka 2. stavaka 1. i 2. navedene uredbe ili koji je država članica uredno dostavila pod uvjetima predviđenima u članku 5. navedene uredbe. Treba utvrditi da u ovom slučaju takav zahtjev Komisiji nisu uredno podnijeli niti tužitelj niti Republika Poljska.

               52

               Stoga valja zaključiti da suprotno od onoga što osobito tvrde Komisija, Vijeće ili Republika Poljska, članak 2. stavak 3. Uredbe br. 1049/2001 ne može u okolnostima ovog slučaja poslužiti kao pravna osnova za odluku kojom se uskraćuje pristup spornim dokumentima.

               53

               Kao četvrto, treba odbiti argument prema kojemu je u biti Komisija bila vezana time što joj je MVP uputio zahtjev. Naime, valja istaknuti da ne postoji nikakva pravna osnova koja bi dopustila zaključak da bi Komisija bila vezana odlukom države članice da joj uputi zahtjev za pristup dokumentima koji ne potječu iz nje, na temelju članka 5. Uredbe br. 1049/2001, jer uvjeti za primjenu tog članka nisu ispunjeni. Kao što to tužitelj pravilno ističe, iako se zapravo može smatrati da je odluka države članice o upućivanju zahtjeva za pristup dokumentima koji joj je podnesen obvezujuća jer je Komisija ne može smatrati nepostojećom, ne može se međutim zaključiti da takvo upućivanje samo po sebi ovlašćuje Komisiju da donese odluku o meritumu, to jest o uskraćivanju ili odobravanju pristupa traženim dokumentima.

               54

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, valja zaključiti da je Komisija, koja nije bila nadležna za odlučivanje o zahtjevu za pristup spornim dokumentima, povrijedila članak 5. Uredbe br. 1049/2001.

               55

               Valja stoga prihvatiti prvi dio prvog tužbenog razloga i slijedom toga djelomično poništiti pobijanu odluku bez potrebe ispitivanja ostalih dijelova i tužbenih razloga koje je tužitelj iznio.

         Troškovi

               56

               Sukladno članku 134. stavku 1. Poslovnika Općeg suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da Komisija nije uspjela u postupku, istoj valja naložiti snošenje troškova sukladno zahtjevu tužitelja. Međutim, na temelju članka 138. stavka 1. Poslovnika, države članice i institucije koje su intervenirale u postupak snose vlastite troškove. Proizlazi da će Republika Poljska, Vijeće i Parlament snositi vlastite troškove.

               Slijedom navedenog,
               OPĆI SUD (četvrto vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Odluka Europske komisije od 18. veljače 2015. poništava se u dijelu u kojem je Komisija odbila zahtjev za pristup dokumentima koje je sastavila Republika Poljska, a koji joj ga je uputila na temelju članka 5. drugog stavka Uredbe (EZ) br. 1049/2001 Europskog parlamenta i Vijeća od 30. svibnja 2001. o javnom pristupu dokumentima Europskog parlamenta, Vijeća i Komisije.

                           2.

                           Komisiji se nalaže snošenje troškova.

                           3.

                           Republika Poljska, Vijeće Europske unije i Europski parlament snosit će vlastite troškove.

                           Kanninen

                           Schwarcz

                           Iliopoulos

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 28. travnja 2017.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: poljski


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 10. rujna 2009.#Akavan Erityisalojen Keskusliitto AEK ry i drugi protiv Fujitsu Siemens Computers Oy.#Zahtjev za prethodnu odluku: Korkein oikeus - Finska.#Direktiva 98/59/EZ - Članak 2.#Predmet C-44/08.


Presuda Općeg suda (žalbeno vijeće) od 16. rujna 2013. # Carlo De Nicola protiv Europske investicijske banke (EIB). # Predmet T-418/11 P.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 8. rujna 2005.#Espace Trianon SA i Société wallonne de location-financement SA (Sofibail) protiv Office communautaire et régional de la formation professionnelle et de l'emploi (FOREM).#Zahtjev za prethodnu odluku: Conseil d'État - Belgija.#Direktiva 89/665/EEZ.#Predmet C-129/04.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) 20. ožujka 2013.#Nexans France protiv Europsko zajedničko poduzeće za ITER i razvoj energije fuzije.#Predmet T-415/10.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 11. siječnja 2007.#Komisija Europskih zajednica protiv Irske.#Povreda obveze države članice - Direktiva 92/43/EEZ.#Predmet C-183/05.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 14. ožujka 2017.#Edison SpA protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-276/15.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 6. srpnja 2010.#Aer Lingus Group plc protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje.#Predmet T-411/07.


Presuda Prvostupanjskog suda (sedmo vijeće) od 23. rujna 2009. # Republika Estonija protiv Komisije Europskih zajednica. # Okoliš - Direktiva 2003/87/EZ - Jednako postupanje. # Predmet T-263/07.


title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 28. travnja 2015.#Europska komisija protiv Vijeća Europske unije.#Tužba za poništenje – Mješoviti međunarodni sporazumi – Odluka o odobravanju potpisivanja i privremene primjene tih sporazuma – Odluka Vijeća i predstavnika vlada država članica koji su se sastali u okviru Vijeća – Autonomija pravnog poretka Unije – Sudjelovanje država članica u postupku i odlučivanju predviđenima u članku 218. UFEU‑a – Načini glasovanja u okviru Vijeća.#Predmet C-28/12.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑28/12,
            povodom tužbe za poništenje na temelju članka 263. UFEU‑a, podnesene 17. siječnja 2012.,
            Europska komisija , koju zastupaju G. Valero Jordana i K. Simonsson kao i S. Bartelt, u svojstvu agenata,
            tužitelj,
            koju podupire:
            Europski parlament , koji zastupaju R. Passos i A. Auersperger Matić, u svojstvu agenata,
            intervenijent,
            protiv
            Vijeća Europske unije,  koje zastupaju M.-M. Joséphidès i E. Karlsson kao i F. Naert i R. Szostak, u svojstvu agenata,
            tuženik,
            koje podupiru:
            Češka Republika,  koju zastupaju M. Smolek i E. Ruffer, u svojstvu agenata,
            Kraljevina Danska,  koju zastupaju U. Melgaard i L. Volck Madsen, u svojstvu agenata,
            Savezna Republika Njemačka,  koju zastupaju T. Henze, N. Graf Vitzthum i B. Beutler, u svojstvu agenata,
            Helenska Republika,  koju zastupaju A. Samoni‑Rantou i S. Chala, u svojstvu agenata,
            Francuska Republika, koju zastupaju G. de Bergues, F. Fize i D. Colas kao i N. Rouam, u svojstvu agenata,
            Talijanska Republika,  koju zastupa G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju P. Gentilija, avvocato dello Stato ,
            Kraljevina Nizozemska,  koju zastupaju C. Wissels i J. Langer, u svojstvu agenata,
            Republika Poljska,  koju zastupaju B. Majczyna i M. Szpunar, u svojstvu agenata,
            Portugalska Republika,  koju zastupaju L. Inez Fernandes i M.-L. Duarte, u svojstvu agenata,
            Republika Finska,  koju zastupa J. Heliskoski, u svojstvu agenta,
            Kraljevina Švedska,  koju zastupa A. Falk, u svojstvu agenta,
            Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske,  koju zastupaju C. Murrell i L. Christie, u svojstvu agenata, uz asistenciju R. Palmera, barrister ,
            intervenijenti,
            SUD (veliko vijeće),
            u sastavu: V. Skouris, predsjednik, K. Lenaerts, potpredsjednik, R. Silva de Lapuerta, L. Bay Larsen, i K. Jürimäe, predsjednici vijeća, A. Rosas, E. Juhász, A. Borg Barthet, J. Malenovský (izvjestitelj), C. Toader, M. Safjan, D. Šváby i F. Biltgen, suci,
            nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
            tajnik: L. Hewlett, glavni administrator,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 11. studenoga 2014.,
            saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 29. siječnja 2015.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Svojom tužbom Europska komisija traži poništenje Odluke 2011/708/EU Vijeća i predstavnika vlada država članica Europske unije, koji su se sastali u okviru Vijeća, od 16. lipnja 2011. o potpisivanju, u ime Unije, i privremenoj primjeni Sporazuma o zračnom prijevozu između Sjedinjenih Američkih Država s jedne strane, Europske unije i njenih država članica s druge strane, Islanda s treće strane i Kraljevine Norveške s četvrte strane; te o potpisivanju, u ime Unije, i privremenoj primjeni Dodatnog sporazuma između Europske unije i njenih država članica s jedne strane, Islanda s druge strane i Kraljevine Norveške s treće strane o primjeni Sporazuma o zračnom prijevozu između Sjedinjenih Američkih Država s jedne strane, Europske unije i njenih država članica s druge strane, Islanda s treće strane i Kraljevine Norveške s četvrte strane (SL L 283, str. 1., u daljnjem tekstu: pobijana odluka).
            Okolnosti spora i postupak pred Sudom
            2. Europska zajednica i njene države članice, s jedne strane, i Sjedinjene Američke Države, s druge strane, potpisale su 25. i 30. travnja 2007. Sporazum o zračnom prijevozu (SL 2007, L 134, str. 4.), koji je izmijenjen protokolom potpisanim u Luxembourgu 24. lipnja 2010. (SL, 2010 L 223, str. 3.).
            3. Budući da taj sporazum o zračnom prijevozu daje trećim državama mogućnost da mu pristupe, Republika Island i Kraljevina Norveška podnijele su zahtjev za pristupanje tijekom 2007. U svrhu tog pristupanja dvije su države sa strankama navedenog sporazuma također sklopile Sporazum o zračnom prijevozu između Sjedinjenih Američkih Država s jedne strane, Europske unije i njenih država članica s druge strane, Islanda s treće strane i Kraljevine Norveške s četvrte strane (SL 2011, L 283, str. 3., u daljnjem tekstu: Sporazum o pristupanju). Potonji širi područje primjene prvotnog sporazuma o zračnom prijevozu, mutatis mutandis , na svaku od svojih stranaka.
            4. Komisija je također ispregovarala dodatni sporazum između Europske unije i njenih država s jedne strane, Islanda s druge strane i Kraljevine Norveške s treće strane o primjeni Sporazuma o zračnom prijevozu između Sjedinjenih Američkih Država s jedne strane, Europske unije i njenih država članica s druge strane, Islanda s treće strane i Kraljevine Norveške s četvrte strane (SL 2011, L 283, str. 16., u daljnjem tekstu: Dodatni sporazum). Potonji dopunjuje Sporazum o pristupanju time što želi osobito održati bilateralni karakter postupaka u kojima se donose mjere za provedbu prvotnog sporazuma o zračnom prijevozu, propisujući da Komisija načelno predstavlja Republiku Island i Kraljevinu Norvešku u tim postupcima.
            5. Komisija je 2. svibnja 2011. donijela prijedlog odluke o potpisivanju i privremenoj primjeni Sporazuma o pristupanju i Dodatnog sporazuma. Prema tom prijedlogu, koji se temelji na članku 100. stavku 2. UFEU‑a, u vezi s člankom 218. stavkom 5. UFEU‑a, jedino je Vijeće bilo nadležno donijeti tu odluku.
            6. Udaljavajući se od prijedloga Komisije Vijeće je donijelo pobijanu odluku u obliku mješovite odluke, koja proizlazi i iz Vijeća i od predstavnika vlada država članica koji su se sastali u okviru Vijeća.
            7. Članci 1. do 3. pobijane odluke glase:
            „Članak 1.
            Ovime se, u ime Unije, dopušta potpisivanje [Sporazuma o pristupanju] i [Dodatnog sporazuma], pod uvjetom njihovog zaključivanja.
            Tekst Sporazuma o pristupanju i tekst Dodatnog sporazuma priloženi su ovoj Odluci.
            Članak 2.
            Ovime se predsjednik Vijeća ovlašćuje odrediti osobu(-e) opunomoćenu(-e) za potpisivanje Sporazuma o pristupanju i Dodatnog sporazuma u ime Unije.
            Članak 3.
            Od strane Unije, Sporazum o pristupanju i Dodatni sporazum trebali bi se privremeno primjenjivati od dana potpisivanja, a od strane država članica i odgovarajuće strane, u onoj mjeri u kojoj je moguće prema primjenjivom nacionalnom zakonodavstvu, u očekivanju završetka postupaka za njihovo sklapanje.“
            8. Sporazum o pristupanju potpisan je u Luxembourgu 16. lipnja i u Oslu 21. lipnja 2011. Dodatni sporazum potpisan je na istim mjestima i u isto vrijeme.
            9. Rješenjem predsjednika Suda od 18. lipnja 2012. Češkoj Republici, Kraljevini Danskoj, Saveznoj Republici Njemačkoj, Helenskoj Republici, Francuskoj Republici, Talijanskoj Republici, Kraljevini Nizozemskoj, Republici Poljskoj, Portugalskoj Republici, Republici Finskoj, Kraljevini Švedskoj, Ujedinjenoj Kraljevini, s jedne strane, i Europskom parlamentu, s druge strane, odobrena je intervencija u potporu zahtjevima Vijeća i Komisije.
            Dopuštenost
            Argumentacija stranaka
            10. Vijeće iznosi tri razloga za nedopuštenost tužbe Komisije. Kao prvo, ta je tužba trebala biti usmjerena protiv država članica, a ne protiv Vijeća s obzirom na to da Komisija osporava sudjelovanje država članica u postupku odlučivanja u kojem je donesena pobijana odluka. Time Komisija zapravo ukazuje na nepravilnost koja se ne pripisuje Vijeću nego državama članicama.
            11. Slijedi da je, kao drugo, tužba nedopuštena zato što akt koji usvoje predstavnici država članica ne može biti predmetom sudskog nadzora Suda u okviru tužbe za poništenje.
            12. Kao treće, Komisija nije imala stvarni pravni interes za podnošenje tužbe jer poništenje koje je tražila ne bi imalo nikakvu pravnu posljedicu. Vijeće tvrdi da bi, s obzirom na to da Europska unija i države članice moraju djelovati u bliskoj suradnji u područjima njihove podijeljene nadležnosti, poništenje pobijane odluke dovelo samo do umjetne podjele potonje u dvije različite odluke, koje bi ionako trebale biti donesene istovremeno. U tim okolnostima tužba Komisije ne može dovesti ni do kakve prednosti ni za Uniju ni za Komisiju.
            13. Komisija i Parlament smatraju da je tužba dopuštena.
            Ocjena Suda
            14. Prema ustaljenoj sudskoj praksi, tužba za poništenje treba biti otvorena za sve odredbe koje su donijele institucije Unije, neovisno o njihovoj prirodi ili obliku, pod uvjetom da se njima žele proizvesti pravni učinci (vidjeti u tom smislu presude Parlament/Vijeće i Komisija, C‑181/91 i C‑248/91, EU:C:1993:271, t. 13., i Komisija/Vijeće, C‑27/04, EU:C:2004:436, t. 44.).
            15. U ovom slučaju, budući da se pobijana odluka odnosi na potpisivanje Sporazuma o pristupanju i Dodatnog sporazuma u ime Unije, te na privremenu primjenu tih sporazuma od strane Unije, s jedne strane, i od država članica, s druge strane, slijedi da je Vijeće sudjelovalo u donošenju odluka o svim tim pitanjima (vidjeti, per analogiam , presudu Komisija/Vijeće, C‑114/12, EU:C:2014:2151, t. 41.).
            16. Osim toga, nesporno je da pobijana odluka proizvodi pravne učinke.
            17. U tim okolnostima pobijanu odluku treba smatrati aktom Vijeća koja može biti predmetom tužbe za poništenje na temelju članka 263. UFEU‑a, tako da prvi i drugi razlog nedopuštenosti treba odbiti.
            18. Kada se radi o trećem razlogu nedopuštenosti, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da se dopuštenost tužbe za poništenje Komisije ne može uvjetovati opravdavanjem njenog pravnog interesa (vidjeti presude Komisija/Vijeće, 45/86, EU:C:1987:163, t. 3., i Komisija/Vijeće, C‑370/07, EU:C:2009:590, t. 16.).
            19. Budući da i treći razlog nedopuštenosti treba odbiti, tužba Komisije je posljedično dopuštena.
            Meritum
            Argumentacija stranaka
            Prvi tužbeni razlog
            20. Komisija, koju podržava Parlament, ističe da je donošenjem pobijane odluke Vijeće prekršilo članak 13. stavak 2. UEU‑a, u vezi s člankom 218. stavcima 2. i 5. UFEU‑a.
            21. S jedne strane, iz potonjeg članka proizlazi da je samo Vijeće određeno kao institucija koja je ovlaštena odobriti potpisivanje sporazuma od strane Unije. Pobijanu odluku je dakle trebalo donijeti samo Vijeće, bez država članica okupljenih u okviru Vijeća. Ono nije moglo dakle jednostrano odstupiti od postupka predviđenog člankom 218. UFEU‑a uključivanjem država članica u donošenje navedene odluke.
            22. U tom pogledu valja jasno razdvojiti područja djelovanja Unije od područja u kojima države članice zadržavaju mogućnost vršiti svoje nadležnosti. Tako ne bi bilo moguće spojiti međuvladin akt s aktom Unije, s obzirom na to da bi takvo spajanje iskrivilo postupke Unije predviđene u članku 218. UFEU‑a oduzimajući i njihov cilj.
            23. S druge strane, Vijeće je prekršilo članak 13. stavak 2. UEU‑a, u vezi s člankom 218. stavcima 2. i 5. UFEU‑a, zato što institucije Unije ne smiju odstupiti od pravila koja su određena Ugovorima i postupiti po drugačijim postupcima. To je slučaj u ovom postupku, s obzirom na to da se postupak donošenja pobijane odluke odvijao u drugačijim okolnostima od onih koje zahtijeva članak 218. UFEU‑a. Naime, donošenje odluke mješovite naravi nije predviđeno tim člankom.
            24. Prema Vijeću i vladama intervenijenata, pobijana odluka je sukladna kako članku 13. stavku 2. UEU‑a tako i članku 218. stavcima 2. i 5. UFEU‑a.
            25. Kao prvo, ta se odluka sastoji od dvaju različitih akata. Prvi je donijelo samo Vijeće na temelju članka 218. UFEU‑a. Njime je Vijeće odobrilo potpisivanje sporazuma u ime Unije i njihovu privremenu primjenu od strane Unije. Predstavnici vlada država članica okupljenih u okviru Vijeća donijeli su samo akt iz članka 3. pobijane odluke. Tim aktom su države članice odobrile privremenu primjenu navedenih sporazuma u područjima koja su pod njihovom nadležnošću.
            26. Iz toga slijedi da države članice nisu sudjelovale u postupku donošenja akta čiji je autor Vijeće na temelju članka 218. stavaka 2. i 5. UFEU‑a.
            27. Kao drugo, Ugovori ne sadrže izričite odredbe koje određuju načine koji se tiču pregovora i sklapanja sporazuma mješovitih sporazuma. Vijeće i države članice su stoga slobodni odrediti konkretan oblik. Međutim, činjenica da se odobrenje potpisivanja međunarodnog sporazuma prenosi u jedinstvenoj odluci ili dvama različitim aktima ni na koji način ne škodi zahtjevima postupka nametnutima u članku 218. UFEU‑a.
            28. Kao treće, na državama članicama i na Uniji je da blisko surađuju u području mješovitih sporazuma i da usvoje zajednički pristup kako bi osigurali jedinstveno predstavljanje Unije u međunarodnim odnosima. Donošenje odluke mješovite naravi izraz je takve obvezujuće suradnje.
            Drugi tužbeni razlog
            29. Komisija, koju podržava Parlament, ističe da je pobijana odluka protivna pravilu predviđenom u članku 218. stavku 8. prvom podstavku UFEU‑a, u vezi s člankom 100. stavkom 2. UFEU‑a, prema kojemu Vijeće odlučuje kvalificiranom većinom. Naime, kako pobijana odluka proizlazi također i od predstavnika vlada država članica okupljenih u okviru Vijeća, donesena je jednoglasno. Međutim takvo jednoglasno odluči vanje, smatra Komisija, u potpunosti oduzima sadržaj postupku glasovanja predviđen člankom 218. stavkom 8. UFEU‑a.
            30. Postupak donošenja pobijane odluke također je protivan zahtjevu pravne sigurnosti, koji traži da se u svakom pravnom aktu navede propis koji mu je poslužio kao pravni temelj. Takav navod određuje postupak donošenja predmetnog akta i stoga načine glasovanja u okviru Vijeća. Pravni temelj naveden u pobijanoj odluci, odnosno članak 100. stavak 2. UFEU‑a, u vezi s člankom 218. stavcima 5. i 8. UFEU‑a, ne omogućava međutim odrediti pravila glasovanja primjenjiva u okviru Vijeća s obzirom na to da su pravila glasovanja koja su predviđena u tim odredbama, tj. kvalificirana većina, u stvarnosti zamijenjena pravilom jednoglasnosti.
            31. Vijeće, koje podržavaju vlade intervenijenata, smatra da je udovoljilo svim pravilima glasovanja iz Ugovora. Naime, činjenica da se nijedan član Vijeća nije protivio pobijanoj odluci ne znači da glasovanje kvalificiranom većinom nije bilo poštovano u ovom slučaju jer svaka odluka donesena jednoglasno nužno udovoljava zahtjevu kvalificirane većine.
            32. Osim toga, u području međunarodnih sporazuma, kumuliranje više pravila glasovanja nije neuobičajeno. Takva praksa odražava potrebu postizanja konsenzusa između država članica, pri čemu on može biti izražen bilo odlukom mješovite naravi bilo proizlaziti iz odluka koje donosi svaka država članica zasebno.
            Treći tužbeni razlog
            33. Komisija, koju podržava Parlament, zamjera Vijeću da je povrijedilo ciljeve Ugovora i načelo lojalne suradnje iz članka 13. stavka 2. UEU‑a.
            34. Dopustivši državama članicama da se miješaju u nadležnost Unije, Vijeće je, s jedne strane, izazvalo nedoumicu u vezi s osobnosti Unije u međunarodnim odnosima i ovlasti koju ona ima da sama donese odluku u tom području. S druge strane, nije poštovalo dužnost lojalne suradnje između institucija, temeljem koje je trebalo vršiti svoje ovlasti na način da ne oslabi institucionalni okvir Unije, dopustivši državama članicama da se uključe u odvijanje postupka koji se tiče isključivo Vijeća.
            35. Vijeće, koje podržavaju vlade intervenijenata, ističe da nije dovelo ni do kakve nedoumice u vezi s osobnosti Unije kod trećih država članica. Kada je riječ o mješovitim sporazumima, do takve bi nedoumice došlo, naprotiv, u okolnosti da je Vijeće donijelo odluku koja se tiče sporazuma a da u nju nije uključili i odgovarajuću odluku država članica.
            36. Pobijana odluka bila bi uostalom ne samo sukladna cilju jedinstvenog međunarodnog predstavljanja Unije, nego bi jamčila, promicala i snažila taj cilj, uzimajući u obzir zajedničko stajalište Unije i njenih država članica. Donošenje takve odluke bilo bi upravo izraz bliske suradnje koju zahtijevaju Ugovori.
            37. Doduše, akt Unije u svrhu donošenja mješovitog sporazuma i odgovarajući akt država članica mogli bi se donijeti prema dvama različitim postupcima. Međutim, odvijanje dvaju usporednih postupaka moglo bi dovesti do opasnosti od razmimoilaženja između država članica i do zakašnjenja, zbog čega se ne bi mogla osigurati dovoljno bliska suradnja između Unije i država članica.
            Ocjena Suda
            38. Prvim i drugim tužbenim razlogom Komisija ističe da pobijana odluka nije sukladna članku 13. stavku 2. UEU‑a, u vezi s člankom 218. stavcima 2., 5. i 8. UFEU‑a, zato što je nije donijelo Vijeće samo, primjenom postupka i načinâ glasovanja predviđenog u članku 218. UFEU‑a.
            39. Valja podsjetiti da su osnivački ugovori Unije, za razliku od običnih međunarodnih ugovora, uspostavili novi pravni poredak s vlastitim institucijama u čiju su korist države članice ograničile, u sve širim područjima, svoja suverena prava i čiji su subjekti ne samo te države nego i njihovi državljani (vidjeti osobito mišljenje 1/09, EU:C:2011:123, t. 65., i mišljenje 2/13, EU:C:2014:2454, t. 157.).
            40. K tome su države članice, zbog svoje pripadnosti Uniji, prihvatile da njihovi međusobni odnosi, u pogledu područja koja su predmet prenošenja nadležnosti s država članica na Uniju, uređena pravom Unije uz isključenje, ako to pravo tako zahtijeva, svakog drugog prava (mišljenje 2/13, EU:C:2014:2454, t. 193.).
            41. Sukladno članku 13. stavku 2. UEU‑a, svaka institucija djeluje u granicama ovlasti koje su joj dodijeljene Ugovorima, i u skladu s njima određenim postupcima, uvjetima i ciljevima.
            42. U tom pogledu valja podsjetiti da su pravila koja se tiču formiranja volje institucija Unije ustanovljena Ugovorima i nisu na diskreciji ni država članica ni samih institucija (presude Ujedinjena Kraljevina/Vijeće, 68/86, EU:C:1988:85, t. 38., i Parlament/Vijeće, C‑133/06, EU:C:2008:257, t. 54.).
            43. Što se tiče ovog predmeta, članak 218. stavak 1. UFEU‑a zahtijeva da se pregovori o sporazumima između Unije i trećih država ili međunarodnih organizacija te njihovo sklapanje provode prema postupku predviđenom u stavcima 2. do 11. tog članka, podrazumijevajući da su države članice, s obzirom na to da su podvrgnute pravu Unije, vezane ukupnošću odredaba navedenog članka.
            44. K tome, prema članku 218. stavku 5. UFEU‑a, odluku kojom se odobrava potpisivanje takvih sporazuma i, po potrebi, njihova privremena primjena od strane Unije, donosi Vijeće. Za donošenje takve odluke nije predviđena nikakva nadležnost država članica.
            45. Nadalje, iz članka 218. stavka 8. UFEU‑a, proizlazi da odluku poput one iz prethodne točke Vijeće donosi kvalificiranom većinom.
            46. U ovom predmetu nesporno je da Sporazum o pristupanju i Dodatni sporazum čine mješovite sporazume.
            47. Stranke mješovitog sporazuma sklopljenog s trećim državama su, s jedne strane, Unija i, s druge strane, države članice. Tijekom pregovora i sklapanja takvog sporazuma svaka od tih stranaka mora djelovati u okviru svojih ovlasti i poštujući nadležnosti drugih.
            48. Kao što proizlazi iz sadržaja pobijane odluke, njome se odobrava potpisivanje predmetnih sporazuma u ime Unije i predviđa njihova privremena primjena.
            49. Kao prvo, treba utvrditi da ta odluka zapravo spaja dva različita akta, odnosno, s jedne strane, akt koji se tiče potpisivanja predmetnih sporazuma u ime Unije i njihove privremene primjene od strane potonje i, s druge strane, akt koji se tiče privremene primjene tih sporazuma od strane država članica, a da nije moguće razlikovati koji akt odražava volju Vijeća, a koji volju država članica.
            50. Slijedi da su države članice sudjelovale u donošenju akta koji se odnosi na potpisivanje predmetnih sporazuma u ime Unije i na njihovu privremenu primjenu od strane potonje, dok, prema članku 218. stavku 5. UFEU‑a, takav akt treba donijeti samo Vijeće. Osim toga, Vijeće je kao institucija Unije bilo uključeno u donošenje akta koji se tiče privremene primjene tih sporazuma od strane država članica, iako takav akt, kao prvo, ulazi u nacionalna prava svake od tih država, a zatim u međunarodno pravo.
            51. Kao drugo, pobijana odluka je donesena u okviru postupka koji je bez razlike uključivao i elemente odlučivanja svojstvenog Vijeću i elemente međuvladinog karaktera.
            52. Kao što je Vijeće potvrdilo na raspravi, pobijana odluka je bila donesena putem jedinstvenog postupka primijenjenog na dva akta navedena u točki 49. ove presude. Međutim akt koji se tiče privremene primjene predmetnih sporazuma od strane država članica uključuje konsenzus predstavnika tih država i stoga njihov jednoglasni pristanak, dok članak 218. stavak 8. UFEU‑a predviđa da Vijeće mora odlučiti, u ime Unije, kvalificiranom većinom. Dva različita akta objedinjena u pobijanoj odluci ne mogu stoga biti valjano donesena u okviru jedinstvenog postupka (vidjeti per analogiam presudu Komisija/Vijeće, C‑338/01, EU:C:2004:253).
            53. U tim okolnostima pobijana odluka nije sukladna članku 218. stavcima 2., 5. i 8. UFEU‑a pa stoga ni članku 13. stavku 2. UEU‑a.
            54. U pogledu argumenta Vijeća prema kojem pobijana odluka odgovara obvezi suradnje koja je nametnuta Uniji i državama članicama u području mješovitih sporazuma, Sud je doduše priznao da, kada je očito da područje sporazuma ulazi djelomično u nadležnost Unije a djelomično u nadležnost država članica, treba osigurati blisku suradnju između potonjih i institucija Unije, kako u postupku pregovaranja o sporazumima i njihova sklapanja tako i u izvršavanju preuzetih obveza (mišljenje 1/94, EU:C:1994:384, t. 108., i presuda Komisija/Švedska, C‑246/07, EU:C:2010:203, t. 73.).
            55. Međutim to načelo ne može opravdati da Vijeće prekorači poštovanje postupovnih pravila i načina glasovanja predviđenih člankom 218. UFEU‑a.
            56. Posljedično, treba utvrditi da su prvi i drugi tužbeni razlog utemeljeni.
            57. Stoga valja poništiti pobijanu odluku, bez potrebe ispitivanja trećeg tužbenog razloga koji je navela Komisija u prilog svojoj tužbi.
            Zahtjev za održavanje na snazi pravnih učinaka pobijane odluke
            58. Vijeće i Komisija, koje podržavaju Parlament i češka, njemačka, francuska, portugalska i finska vlada, zahtijevaju od Suda da u slučaju poništenja pobijane odluke održi njene učinke dok se ne donese nova odluka.
            59. Sukladno članku 264. stavku 2. UFEU‑a, Sud, ako to smatra potrebnim, navodi koji se učinci akta koji je proglasio ništavim moraju smatrati konačnima.
            60. U tom smislu iz sudske prakse Suda proizlazi da, uzimajući u obzir razloge pravne sigurnosti, učinci takvog akta mogu biti održani osobito ako bi trenutačni učinci njegova poništavanja doveli do ozbiljnih negativnih posljedica i kada se zakonitost pobijanog akta ne osporava zbog njegova cilja ili sadržaja, nego zbog nenadležnosti njegova donositelja ili zbog povrede bitnih postupovnih pravila (vidjeti presudu Parlament i Komisija/Vijeće, C‑103/12 i C‑165/12, EU:C:2014:2400, t. 90., i navedenu sudsku praksu).
            61. U ovom slučaju valja osobito istaknuti da je pobijana presuda omogućila privremenu primjenu Sporazuma o pristupanju i Dodatnog sporazuma od strane Unije. Poništenje s trenutnim učinkom takve odluke moglo bi dovesti do ozbiljnih posljedica na odnose Unije s dotičnim trećim državama, kao i na gospodarske subjekte koji obavljaju svoju djelatnost na tržištu zračnog prometa i koji su mogli imati koristi od privremene primjene navedenih sporazuma.
            62. U tim okolnostima postoje važni razlozi pravne sigurnosti koji opravdavaju da Sud odobri zahtjev za održavanje na snazi učinaka pobijane odluke, čija svrha ili sadržaj nisu osporavani.
            63. Stoga valja održati učinke pobijane odluke do stupanja na snagu, u razumnom roku računajući od datuma objave ove presude, nove odluke koju Vijeće treba donijeti na temelju članka 218. stavaka 5. i 8. UFEU‑a.
            Troškovi
            64. Na temelju članka 138. stavka 1. Poslovnika Suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Komisija postavila zahtjev da se Vijeću naloži snošenje troškova i da ono nije uspjelo u postupku, Vijeću se nalaže snošenje troškova.
            65. Sukladno članku 140. stavku 1. istog poslovnika, Češka Republika, Kraljevina Danska, Savezna Republika Njemačka, Helenska Republika, Francuska Republika, Talijanska Republika, Kraljevina Nizozemska, Republika Poljska, Portugalska Republika, Republika Finska, Kraljevina Švedska, Ujedinjena Kraljevina i Parlament, koji su intervenirali u ovom postupku, snose vlastite troškove.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) proglašava i presuđuje:
            1. Poništava se Odluka 2011/708/UE Vijeća i predstavnika vlada država članica Europske unije, koji su se sastali u okviru Vijeća, od 16. lipnja 2011. o potpisivanju, u ime Unije, i privremenoj primjeni Sporazuma o zračnom prijevozu između Sjedinjenih Američkih Država s jedne strane, Europske unije i njenih država članica s druge strane, Islanda s treće strane i Kraljevine Norveške s četvrte strane; te o potpisivanju, u ime Unije, i privremenoj primjeni Dodatnog sporazuma između Europske unije i njenih država članica s jedne strane, Islanda s druge strane i Kraljevine Norveške s treće strane o primjeni Sporazuma o zračnom prijevozu između Sjedinjenih Američkih Država s jedne strane, Europske unije i njenih država članica s druge strane, Islanda s treće strane i Kraljevine Norveške s četvrte strane.
            2. Učinci Odluke 2011/708 održavaju se do stupanja na snagu, u razumnom roku računajući od objave ove presude, nove odluke koju treba donijeti Vijeće Europske unije na temelju članka 218. stavaka 5. i 8. UFEU‑a.
            3. Vijeću Europske unije nalaže se snošenje troškova.
            4. Češka Republika, Kraljevina Danska, Savezna Republika Njemačka, Helenska Republika, Francuska Republika, Talijanska Republika, Kraljevina Nizozemska, Republika Poljska, Portugalska Republika, Republika Finska, Kraljevina Švedska, Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske i Parlament, koji su intervenirali u ovom postupku, snose vlastite troškove.


Presuda Službeničkog suda (drugo vijeće) od 2010. rujan 30.#Gudrun Schulze protiv Europska komisija.#Predmet F-36/05.


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 26. studenoga 2015.#Demp BV protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Prijava verbalnog žiga Zajednice TURBO DRILL – Razlog za odbijanje – Opisni karakter – Članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-50/14.


title: Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 30. rujna 2015.#Alexios Anagnostakis protiv Europske komisije.#Institucionalno pravo – Europska građanska inicijativa – Ekonomska i monetarna politika – Izostanak povrata javnog duga – Propisivanje načela ,stanja nuždeʼ – Odbijanje registracije – Komisijine ovlasti – Obveza obrazlaganja.#Predmet T-450/12.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu T‑450/12,
            Alexios Anagnostakis,  sa stalnom adresom u Ateni (Grčka), kojeg zastupa A. Anagnostakis, odvjetnik,
            tužitelj,
            protiv
            Europske komisije,  koju zastupaju H. Krämer i M. Konstantinidis, u svojstvu agenata,
            tuženik,
            povodom zahtjeva za poništenje Odluke Komisije C (2012) 6289 final od 6. rujna 2012. kojom se odbija zahtjev za registraciju europske građanske inicijative „Milijun potpisa za solidarnu Europu“ koji je Komisiji podnesen 13. srpnja 2012.,
            OPĆI SUD (prvo vijeće),
            u sastavu: H. Kanninen, predsjednik, I. Pelikánová i E. Buttigieg (izvjestitelj), suci,
            tajnik: S. Spyropoulos, administratorica,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 5. svibnja 2015.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            Pravni okvir
            1. U skladu s člankom 2. stavkom 1. Uredbe (EU) br. 211/2011 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. veljače 2011. o građanskoj inicijativi (SL L 65, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 20., svezak 1., str. 31.), koja je donesena na temelju članka 24. stavka 1. UFEU‑a:
            „Za potrebe ove Uredbe primjenjuju se sljedeće definicije:
            1. ,građanska inicijativa’ znači inicijativa podnesena Komisiji, u skladu s ovom Uredbom, koja poziva Komisiju da u okviru svoji ovlasti iznese svaki primjereni prijedlog o pitanjima za koja građani smatraju da je za provedbu Ugovorâ potreban pravni akt Unije, te koja je dobila potporu najmanje jednog milijuna prihvatljivih potpisnika iz najmanje jedne četvrtine svih država članica;
            […]“
            2. U skladu s člankom 4. stavcima 2. i 3. Uredbe br. 211/2011:
            „2. U roku od dva mjeseca od primitka informacija utvrđenih u Prilogu II., Komisija registrira predloženu građansku inicijativu pod jedinstvenim registarskim brojem i organizatorima šalje potvrdu, pod uvjetom da su ispunjeni sljedeći uvjeti:
            […]
            (b) razvidno je da predložena građanska inicijativa ne izlazi iz okvira ovlasti Komisije da podnese prijedlog pravnog akta Unije za provedbu Ugovorâ;
            […]
            3. Komisija odbija registraciju ako nisu ispunjeni uvjeti utvrđeni u stavku 2.
            Ako odbije registrirati predloženu građansku inicijativu, Komisija obavješćuje organizatore o razlozima odbijanja i o svim sudskim i izvansudskim pravnim sredstvima koj[a] su im na raspolaganju.“
            Okolnosti spora
            3. Tužitelj A. Anagnostakis inicijator je prijedloga za europsku građansku inicijativu naziva „Milijun potpisa za solidarnu Europu“ (u daljnjem tekstu: prijedlog EGI) koji je uputio Europskoj komisiji 13. srpnja 2012. i čiji je cilj propisivanje u zakonodavstvu Europske unije „načela stanja nužde prema kojem, kad je financijski i politički opstanak države ugrožen zbog povrata nepriličnog duga, odbijanje plaćanja tog duga jest nužno i opravdano“. Prijedlog EGI upućuje na „ekonomsku i monetarnu politiku (članci 119. do 144. UFEU‑a)“ kao pravni temelj za njegovo usvajanje.
            4. Komisija je odlukom od 6. rujna 2012. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) odbila registraciju prijedloga EGI jer ona razvidno nije imala ovlasti za podnošenje prijedloga za donošenje pravnog akta Unije za provedbu Ugovorâ.
            Postupak i zahtjevi stranaka
            5. Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 11. listopada 2012. tužitelj je pokrenuo ovaj postupak.
            6. Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:
            – poništi pobijanu odluku;
            – naloži Komisiji registraciju građanske inicijative;
            – naloži svaku drugu mjeru koja je pravno nužna.
            7. Ne postavljajući formalno zahtjev o troškovima, tužitelj u replici traži da se u slučaju odbijanja tužbe svakoj stranci naloži snošenje vlastitih troškova, uzimajući u obzir njihovu financijsku situaciju.
            8. Komisija od Općeg suda zahtijeva da:
            – odbije tužbu kao neosnovanu;
            – naloži tužitelju snošenje troškova.
            9. U okviru mjera upravljanja postupkom, koje su propisane u članku 64. Poslovnika Općeg suda od 2. svibnja 1991., stranke su pozvane da pisanim putem odgovore na jedno pitanje te da dostave presliku prijedloga EGI. Tužitelj i Komisija odgovorili su u dodijeljenim rokovima.
            Pravo
            10. Tužitelj u prilog svojoj tužbi navodi da je Komisija počinila pogreške koje se tiču prava time što je odbila registraciju prijedloga EGI na temelju članka 4. stavka 2. točke (b) Uredbe br. 211/2011, koji registraciju takvog prijedloga uvjetuje pretpostavkom da je razvidno da predložena građanska inicijativa ne izlazi iz okvira ovlasti Komisije da podnese prijedlog pravnog akta Unije za provedbu Ugovorâ. Tužitelj se u tom pogledu poziva na povredu članka 122. stavaka 1. i 2. UFEU‑a, članka 136. stavka 1. točke (b) UFEU‑a i pravila međunarodnog prava. Prema mišljenju tužitelja, ti su različiti propisi omogućavali Komisiji da podnese prijedlog pravnog akta Unije koji bi omogućio ostvarenje cilja na koji se odnosi prijedlog EGI.
            Dopuštenost drugog i trećeg zahtjeva
            11. Tužitelj svojim drugim i trećim zahtjevom traži od Općeg suda da naloži Komisiji registraciju prijedloga EGI, kao i svaku drugu mjeru koja je pravno nužna.
            12. Međutim, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da Opći sud ne može uputiti nalog institucijama ili ih nadomjestiti u okviru nadzora zakonitosti na temelju članka 263. UFEU‑a. To ograničenje nadzora zakonitosti primjenjuje se na sve sporove u kojima Opći sud može postupati (vidjeti u tom smislu presudu od 12. srpnja 2001., Mattila/Vijeće i Komisija, T‑204/99, Zb., EU:T:2001:190, t. 26., potvrđena povodom žalbe presudom od 22. siječnja 2004., Mattila/ Vijeće i Komisija, C‑353/01 P, Zb., EU:C:2004:42, t. 15., i presudu od 8. listopada 2008., Agrar‑Invest‑Tatschl/Komisija, T‑51/07, Zb., EU:T:2008:420, t. 27. i 28.), pa dakle i na područje europske građanske inicijative.
            13. Stoga tužitelju nije dopušteno tražiti od Općeg suda da Komisiji naloži registraciju prijedloga EGI i određivanje drugih mjera.
            Meritum
            Uvodna očitovanja
            14. Cilj prijedloga EGI jest propisivanje načela stanja nužde u zakonodavstvu Unije koji bi opravdavao odbijanje države članice da vraća svoj javni dug u slučaju kad su njezina financijska i politička opstojnost ugroženi zbog takvog povrata.
            15. Iz članka 5. stavka 2. i članka 13. stavka 2. UEU‑a proizlazi da na temelju načela dodjeljivanja Unija djeluje samo u granicama nadležnosti koje su joj države članice dodijelile Ugovorima kako bi postigla njima određene ciljeve, i da svaka institucija djeluje u granicama ovlasti koje su joj dodijeljene u Ugovorima i u skladu s njima određenim postupcima, uvjetima i ciljevima.
            16. Članak 11. stavak 4. UEU‑a propisuje da građani Unije, pod određenim uvjetima, mogu na svoju inicijativu pozvati Komisiju da u okviru svojih ovlasti podnese odgovarajući prijedlog o pitanjima za koja građani smatraju da je potreban pravni akt Unije u svrhu provedbe Ugovorâ.
            17. U skladu s člankom 4. stavkom 2. točkom (b) Uredbe br. 211/2011 Komisija odbija registraciju prijedloga građanske inicijative ako je „razvidno [...] da predložena građanska inicijativa [...] izlazi iz okvira ovlasti Komisije da podnese prijedlog pravnog akta Unije za provedbu Ugovorâ“.
            18. Prema pobijanoj odluci, prijedlog EGI razvidno je izvan okvira navedenih Komisijinih ovlasti. Stoga je Komisija odbila registraciju prijedloga EGI primjenom članka 4. stavka 2. točke (b) i stavka 3. Uredbe br. 211/2011.
            19. Opći sud je povodom ove tužbe pozvan provjeriti je li Komisija mogla valjano odbiti registraciju prijedloga EGI na temelju članka 4. stavka 2. točke (b) Uredbe br. 211/2011, a za što tužitelj smatra da nije.
            20. Osim toga, s obzirom na sažeto obrazloženje pobijane odluke, Opći sud je odlučio prije svega ispitati ispunjava li ta odluka zahtjev davanja obrazloženja.
            Obrazloženje pobijane odluke
            21. Valja podsjetiti da je nepostojanje obrazloženja ili nedovoljno obrazloženje bitna povreda postupka u smislu članka 263. UFEU‑a i predstavlja razlog koji se tiče javnog poretka koji sudac Unije može, pa čak i mora, istaknuti po službenoj dužnosti.
            22. Prema ustaljenoj sudskoj praksi, cilj obveze obrazlaganja pojedinačne odluke, kako je propisana u članku 296. UFEU‑a, jest davanje zainteresiranoj osobi dostatne naznake za utvrđivanje je li odluka utemeljena, odnosno, je li možda zahvaćena pogreškom zbog koje je moguće osporavati njezinu valjanost, te omogućavanje sucu Unije da provede nadzor zakonitosti nadzirane odluke (presude od 18. rujna 1995., Tiercé Ladbroke/Komisija, T‑471/93, Zb., EU:T:1995:167, t. 29., i od 27. rujna 2012., J/Parlament, T‑160/10, EU:T:2012:503, t. 20.).
            23. Članak 4. stavak 3. podstavak 2. Uredbe br. 211/2011, prema kojem Komisija obavješćuje organizatore o razlozima odbijanja, jest specifičan izraz navedene obveze obrazlaganja u području europske građanske inicijative.
            24. U skladu s također ustaljenom sudskom praksom, obrazloženje koje se zahtijeva u članku 296. UFEU‑a mora biti prilagođeno naravi predmetnog akta. Zahtjev obrazlaganja mora se ocijeniti s obzirom na okolnosti predmeta, osobito sadržaja akta i naravi razlogâ na koje se poziva. U obrazloženju nije potrebno navesti sve relevantne činjenične i pravne elemente jer se pitanje udovoljava li obrazloženje akta zahtjevima iz članka 296. UFEU‑a mora ocijeniti uzimajući u obzir ne samo njegov tekst, nego i njegov kontekst (rješenje od 14. studenoga 2013., J/Parlament, C‑550/12 P, EU:C:2013:760, t. 19.).
            25. U tom pogledu valja navesti da je u ovom slučaju činjenica da prijedlog EGI nije bio registriran takve naravi da utječe na samu djelotvornost prava građana da predlažu građansku inicijativu, kao što je to propisano u članku 24. stavku 1. UFEU‑a. Stoga takva odluka mora jasno navesti razloge koji opravdavaju navedeno odbijanje.
            26. Naime, građanin koji je podnio prijedlog građanske inicijative mora biti u mogućnosti shvatiti razloge zbog kojih Komisija tu inicijativu nije registrirala. Komisija, koja postupa povodom prijedloga građanske inicijative, dužna je ocijeniti tu inicijativu, ali i obrazložiti svoju odluku o odbijanju s obzirom na njezin utjecaj na djelotvorno ostvarivanje prava koje je propisano u Ugovoru. To proizlazi iz same naravi tog prava koje, kao što to navodi uvodna izjava 1. Uredbe br. 211/2011, jača status građana Unije i poboljšava demokratsko funkcioniranje Unije osiguravanjem sudjelovanja građana u demokratskom životu Unije (vidjeti analogijom presudu J/Parlament, t. 22. supra , EU:T:2012:503, t. 22.).
            27. Prema pobijanoj odluci, cilj prijedloga EGI, odnosno uključivanje u zakonodavstvo Unije načela stanja nužde kako ga zamišlja tužitelj, razvidno ne ulazi u okvir ovlasti Komisije na temelju kojih ona može podnijeti prijedlog pravnog akta Unije za provedbu Ugovorâ. U skladu s pobijanom odlukom, „nastavno na detaljno ispitivanje odredaba Ugovora navedenih u prijedlogu (članci 119. do 144. UFEU‑a) i svih drugih mogućih pravnih osnova, Komisija odbija registraciju tog prijedloga građanske inicijative jer on razvidno nije obuhvaćen ovlastima Komisije koje joj omogućavaju podnošenje prijedloga za donošenje pravnog akta unije za provedbu Ugovorâ“. Komisija u pobijanoj odluci pojašnjava da „[č]lanak 136. stavak 1. UFEU‑a može biti pravna osnova samo ako mjere imaju za cilj jačanje proračunske discipline država članica, i na to su ograničene, te ako nastoje osigurati pravilno funkcioniranje ekonomske i monetarne unije“. Komisija dodaje da „[u] svakom slučaju, članak 136. stavak 1. UFEU‑a ne ovlašćuje Uniju [...] da nadomjesti države članice u izvršavanju njihova proračunskog suvereniteta i obavljanju funkcija povezanih s državnim prihodima i rashodima“.
            28. Nesporno je da je Komisija odbijanje registracije prijedloga EGI obrazložila neispunjavanjem uvjeta predviđenog u članku 4. stavku 2. točki (b) Uredbe br. 211/2011. Usto, Komisija je jasno navela da joj ni odredbe koje se odnose na ekonomsku i monetarnu politiku, koje navodi tužitelj, odnosno članci 119. do 144. UFEU‑a, ni bilo koja druga pravna osnova nisu omogućavali da podnese Vijeću Europske unije prijedlog akta koji bi omogućavao ostvarenje cilja navedenog u prijedlogu EGI. U tom pogledu, pobijana odluka posebice upućuje na članak 136. stavak 1. UFEU‑a i navodi razloge zbog kojih Komisija smatra da se navedeni prijedlog ne može temeljiti na toj pravnoj osnovi.
            29. Komisija je na taj način u pobijanoj odluci navela razloge koji su, prema njezinu mišljenju, opravdavali odbijanje registracije prijedloga EGI.
            30. Tomu valja p ridodati, kao što je to prethodno navedeno, da doseg obveze obrazlaganja ovisi o naravi predmetnog akta i o kontekstu u kojem je donesen. Doista, u ovom su slučaju prijedlogu EGI nedostajali jasnoća i preciznost u vezi s traženom pravnom osnovom Komisijine nadležnosti za podnošenje prijedloga pravnog akta Unije za provedbu Ugovorâ.
            31. Naime, kao što je to Komisija opravdano primijetila u odgovoru na pitanje koje je postavio Opći sud, prijedlog EGI nije sadržavao nikakvu argumentaciju u vezi s poveznicom između 26 članaka UFEU‑a, koji se odnose na ekonomsku i monetarnu politiku Unije na koje je prijedlog skupno upućivao, i sadržaja navedenog prijedloga. Tužitelj je tek u tužbi uputio na članke 122. i 136. UFEU‑a kao specifične temelje za nadležnost Komisije za podnošenje pravnog akta Unije kao što je to onaj koji je naveden u prijedlogu EGI. Dakle, Komisiji se ne može prigovoriti da u pobijanoj odluci nije detaljno analizirala različite odredbe UFEU‑a, koje je skupno navodio prijedlog EGI, kao niti to da se ograničila na tvrdnju da navedene odredbe nisu relevantne usredotočujući se na odredbu koja joj se činila najmanje relevantnom, usto navodeći razloge zbog kojih ta odredba ne može biti pravna osnova.
            32. U tim okolnostima, a uzimajući u obzir kontekst pobijane odluke, ona sadržava dovoljno elemenata koji tužitelju omogućuju da sazna razloge za odbijanje registracije prijedloga EGI te sucu Unije provedbu nadzora nad njom.
            33. S obzirom na to da tužitelj u tom kontekstu navodi da je u svakom slučaju obrazloženje pobijane odluke pogrešno, valja podsjetiti da je obveza obrazlaganja odluke bitna formalna pretpostavka koju se mora razlikovati od utemeljenosti obrazloženja, koje se odnosi na materijalnu zakonitost spornog akta (vidjeti presudu od 10. srpnja 2008., Bertelsmann i Sony Corporation of America/Impala, C‑413/06 P, Zb., EU:C:2008:392, t. 166. i 181. te navedenu sudsku praksu).
            34. Stoga valja zaključiti da je Komisija u donošenju pobijane odluke poštovala obvezu obrazlaganja.
            Tužbeni razlog koji se odnosi na povredu članka 4. stavka 2. točke (b) Uredbe br. 211/2011
            35. Tužitelj smatra da je Komisija pogrešno zaključila da uvjet iz članka 4. stavka 2. točke (b) Uredbe br. 211/2011 nije bio ispunjen. Naime, on navodi da je navedena institucija došla do tog zaključka povredom članka 122. stavaka 1. i 2., članka 136. stavka 1. točke (b) UFEU‑a, kao i pravila međunarodnog prava.
            – Prigovor koji se odnosi na povredu članka 122. stavka 1. UFEU‑a
            36. Tužitelj navodi da je propisivanje načela stanja nužde kako ga on shvaća obuhvaćeno „mjerama primjerenima gospodarskim prilikama“ koje Vijeće može donijeti u skladu s člankom 122. stavkom 1. UFEU‑a. Navedena mjera doprinijela bi oporavku država članica koje su pogođene pretjeranim dužničkim teretom i koje se nalaze u situaciji gospodarske nužde. Prema mišljenju tužitelja, povrat javnog duga nije moguće zahtijevati ako to dovodi do oduzimanja resursa koji su nužni za zadovoljavanje temeljnih potreba stanovništva.
            37. Tužitelj dodaje da se odredbe članka 122. stavka 1. UFEU‑a odnose na mjere primjerene gospodarskim prilikama koje se, suprotno stajalištu koje brani Komisija, ne moraju odnositi samo na ozbiljne poteškoće s kojima se može susresti država članica u opskrbi u području energetike.
            38. Prema mišljenju tužitelja, u članku 122. stavku 1. UFEU‑a propisuje se institucionalna solidarnost koja proizlazi iz moralne i pravne obveze država članica na međusobnu podršku i pomaganje. Navedena solidarnost mora se primjenjivati u svim slučajevima kada se država članica suoči s poteškoćama, a osobito gospodarske naravi, koje mogu utjecati na njezinu opstojnost i funkcioniranje.
            39. Komisija osporava argumentaciju tužitelja.
            40. Članak 122. stavak 1. UFEU‑a propisuje da Vijeće, na prijedlog Komisije može u duhu solidarnosti među državama članicama odlučiti o mjerama primjerenima gospodarskim prilikama, osobito ako se pojave ozbiljne poteškoće u opskrbi određenim proizvodima, poglavito u području energetike.
            41. Uvodno valja navesti da je Sud u presudi od 27. studenoga 2012., Pringle (C‑370/12, Zb., EU:C:2012:756, t. 115. i 116.), presudio da članak 122. stavak 1. UFEU‑a nije odgovarajuća pravna osnova za eventualnu financijsku pomoć Unije u obliku uspostave mehanizma financiranja u korist država članica koje su suočene, ili za koje postoji opasnost od suočavanja, s ozbiljnim problemima financiranja.
            42. Osim toga, iako iz teksta te odredbe, kao što to tužitelj navodi, ne proizlazi da je ona nužno ograničena na mjere koje Vijeće donosi samo u slučaju ozbiljnih poteškoća u opskrbi određenim proizvodima, poglavito u području energetike, duh solidarnosti između država članica, kojim se Vijeće mora voditi prilikom donošenja mjera primjerenih ekonomskoj situaciji u smislu članka 122. stavka 1. UFEU‑a, ipak upućuje na to da su te mjere utemeljene na pomoći između država članica.
            43. U tim okolnostima, navedena odredba ne može ni na koji način biti odgovarajuća pravna osnova za uvođenje načela stanja nužde u zakonodavstvo Unije, kako to zamišlja tužitelj, prema kojem bi država članica bila ovlaštena jednostrano odlučiti da ne vrati cijeli ili dio svojeg duga zbog činjenice da je suočena s ozbiljnim problemima financiranja.
            44. Zbog tih je razloga potrebno odbiti prvi prigovor.
            – Prigovor koji se odnosi na povredu članka 122. stavka 2. UFEU‑a
            45. Tužitelj navodi da se brisanje ili suspenzija duga, na temelju načela stanja nužde, država članica koje se nalaze u situaciji gospodarske nužde zbog okolnosti izvan njihova utjecaja, može karakterizirati kao financijska pomoć u smislu članka 122. stavka 2. UFEU‑a. Naime, prema mišljenju tužitelja, iz teksta te odredbe proizlazi da takva financijska pomoć može postojati bilo tijekom određenog razdoblja, bilo, općenitije, kao mogućnost korištenja potpore, te ona nije ograničena na donošenje ad hoc mjera, kao što to pogrešno tvrdi Komisija. Naposljetku, navedena odredba ne propisuje da se takva pomoć mora nužno financirati iz proračuna Unije.
            46. Komisija osporava argumentaciju tužitelja.
            47. U skladu s člankom 122. stavkom 2. UFEU‑a, kada se neka država članica nađe u poteškoćama ili joj prijete ozbiljne poteškoće zbog prirodnih katastrofa ili izvanrednih okolnosti koje su izvan njezine kontrole, Vijeće može, na prijedlog Komisije, pod određenim uvjetima toj državi članici odobriti financijsku pomoć Unije.
            48. Već je bilo suđeno da ta odredba dopušta Uniji dodjelu, pod određenim uvjetima, konkretne financijske pomoći državi članici. Nasuprot tomu, ona ne može opravdati zakonodavno uvođenje mehanizma napuštanja duga kako to želi tužitelj, ako ne zbog drugih razloga, tada zbog općenitosti i trajnosti takvog mehanizma (vidjeti u tom smislu presudu Pringle, t. 41. supra , EU:C:2012:756, t. 65., 104. i 131.).
            49. Osim toga, već je bilo suđeno da je jedini cilj članka 122. UFEU‑a financijska pomoć Unije, a ne država članica (presuda Pringle, t. 41. supra , EU:C:2012:756, t. 118.). Doista, uvođenje načela stanja nužde kako to zamišlja tužitelj, čak i pod pretpostavkom, kako on tvrdi, da takvo načelo može biti obuhvaćeno pojmom financijske pomoći u smislu navedene odredbe, ne može obuhvaćati mjere pomoći koje dodjeljuje Unija primjenom navedene odredbe jer se uvođenje takvog načela ne bi odnosilo samo na dug države članice prema Uniji, nego i na dugove koje navedena država ima prema drugim pravnim i fizičkim osobama, javnog ili privatnog prava, a ta situacija očito nije obuhvaćena predmetnom odredbom.
            50. Iz toga slijedi da uvođenje načela stanja nužde, prema kojem bi državi članici bilo dopušteno da ne vrati cijeli ili dio svojeg duga, očito nije obuhvaćeno mjerama financijske pomoći koje je Vijeće ovlašteno usvojiti na temelju članka 122. stavka 2. UFEU‑a.
            51. Stoga se ni drugi prigovor ne može usvojiti.
            – Prigovor koji se odnosi na povredu članka 136. stavka 1. točke (b) UFEU‑a
            52. Tužitelj smatra da Komisija pogrešno tvrdi da članak 136. stavak 1. UFEU‑a, s jedne strane, može biti pravna osnova samo ako se mjere odnose na jačanje „proračunske discipline“ i, s druge strane, ne ovlašćuje Uniju da nadomjesti države članice u izvršavanju njihova proračunskog suvereniteta i obavljanju funkcija povezanih s državnim prihodima i rashodima.
            53. Prema mišljenju tužitelja, načelo stanja nužde obuhvaćeno je smjernicama ekonomske politike u smislu članka 136. stavka 1. točke (b) UFEU‑a jer je to načelo dio koordinacije i usklađivanja ekonomskih politika država članica u pogledu država koje se nalaze u stanju nužde te na taj način slijedi ciljeve koji su spojivi s vrijednostima Unije, odnosno, dobrobit narodâ, slobodu, sigurnost i pravdu, gospodarsku koheziju i solidarnost između država članica.
            54. Mjere koje je na temelju gore navedene odredbe Vijeće ovlašteno usvajati u skladu s postupkom predviđenim u člancima 122. do 126. UFEU‑a, što se tiče država članica europodručja, ne mogu se ograničiti samo na mjere koje se odnose na jačanje proračunske discipline. Također, nijedno ograničenje primjene navedenih mjera ne može biti opravdano navodnom povredom „proračunskog suvereniteta“ država članica jer bi takvo ograničenje bilo u izravnoj proturječnosti s mogućnošću donošenja mjera u vezi s proračunskom disciplinom i usto protivno klauzuli solidarnosti iz članka 222. UFEU‑a, koja među ostalim predviđa zajedničko djelovanje država članica u slučaju nesreće izazvane ljudskim djelovanjem, kao što je to slučaj s Grčkom.
            55. Komisija osporava argumentaciju tužitelja.
            56. Članak 136. stavak 1. UFEU‑a propisuje da „kako bi se osiguralo pravilno funkcioniranje ekonomske i monetarne unije“, a u skladu s odgovarajućim odredbama Ugovorâ, Vijeće u skladu s odgovarajućim postupkom, od onih navedenih u člancima 121. i 126., uz iznimku postupka određenog člankom 126. stavkom 14., usvaja posebne mjere za države članice čija je valuta euro, radi „jačanja koordinacije i nadzora nad njihovom proračunskom disciplinom“ [članak 136. stavak 1. točka (a) UFEU‑a] i „utvrđivanja smjernica njihove ekonomske politike, pri čemu se osigurava da su u skladu sa smjernicama koje su usvojene za cijelu Uniju, te da se nad njima vrši nadzor“ [članak 136. stavak 1. točka (b) UFEU‑a].
            57. Međutim, ništa ne omogućuje zaključak, a tužitelj to nije ni dokazao, da bi uvođenje načela stanja nužde, koje bi državu članicu ovlastilo na jednostranu odluku o ukidanju javnog duga, imalo za cilj jačanje koordinacije proračunske discipline ili da bi bilo obuhvaćeno smjernicama ekonomske politike koje je Vijeće ovlašteno izraditi radi osiguranja pravilnog funkcioniranja ekonomske i monetarne unije.
            58. Kao što je to Sud naveo u presudi Pringle, t. 41. supra  (EU:C:2012:756, t. 51. i 64.), Unijina uloga u području ekonomske politike ograničena je na donošenje koordinacijskih mjera. Međutim, donošenje zakonodavnog akta kojim se dopušta izostanak povrata duga države članice, daleko je od toga da je obuhvaćeno pojmom smjernice ekonomske politike u smislu članka 136. stavka 1. točke (b) UFEU‑a, odredbe na koju se oslanja ovaj prigovor, nego bi u stvarnosti imalo takav učinak da slobodnu volju ugovornih stranaka zamjenjuje zakonodavnim mehanizmom jednostranog napuštanja javnog duga, a što ta odredba očito ne dopušta.
            59. Iz toga slijedi da je Komisija opravdano zaključila da prijedlog propisivanja načela stanja nužde, kako ga je zamislio tužitelj, očito nije obuhvaćen odredbama članka 136. stavka 1. UFEU‑a.
            60. Suprotno onomu što tvrdi tužitelj u tom kontekstu, odbijanje uvođenja takvog načela u tekstove Unije nije protivno ni klauzuli solidarnosti iz članka 222. UFEU‑a, u skladu s kojom „Unija i njezine države članice zajednički djeluju u duhu solidarnosti ako je neka država članica meta terorističkog napada, žrtva prirodne nepogode ili nesreće izazvane ljudskim djelovanjem“, ako ne zbog drugih razloga, tada zbog toga što se ta klauzula solidarnosti očito ne odnosi na ekonomsku i monetarnu politiku, niti na gospodarsku situaciju ili proračunske poteškoće država članica.
            61. Stoga niti ovaj prigovor nije osnovan.
            – Prigovor koji se odnosi na povredu pravila međunarodnog prava
            62. Tužitelj navodi da je načelo stanja nužde priznala sudska praksa stalnog Međunarodnog suda kao pravilo međunarodnog prava koje opravdava prestanak plaćanja radi povrata duga, čak i jednostrano brisanje dijela duga, među ostalim, zbog razloga gospodarskog poretka te unutarnje i vanjske sigurnosti države. Komisija nema temelj za odbijanje uključivanja tog pravila u pravni poredak Unije.
            63. Osim toga, Opći sud je u rješenju od 19. rujna 2012., Grčka/Komisija (T‑52/12 R, Zb., EU:T:2012:447, t. 54.) priznao postojanje takvog načela u posebnom kontekstu Helenske Republike izjavljujući da zbog iznimnih okolnosti gospodarske situacije u toj državi članici prioritet treba dati interesima države i stanovništva, a ne povratu, prema mišljenju Komisije, nezakonito dodijeljenih potpora.
            64. Komisija osporava argumentaciju tužitelja.
            65. Čak i pod pretpostavkom da postoji pravilo međunarodnog prava koje propisuje načelo stanja nužde prema kojem bi država članica bila ovlaštena da ne vrati javni dug u iznimnim situacijama, sâmo postojanje takvog načela međunarodnog prava ne bi, bez obzira na sve, bio dostatan temelj Komisijine zakonodavne inicijative s obzirom na to da u tu svrhu ne postoji nijedna dodijeljena nadležnost u Ugovorima, kao što to proizlazi iz ispitivanja različitih odredaba Ugovora na koje se poziva tužitelj u okviru ove tužbe.
            66. Na taj način i četvrti prigovor valja odbiti pa, stoga, i ovaj tužbeni razlog u cijelosti.
            67. S obzirom na sva prethodna razmatranja, tužbu valja odbiti u cijelosti.
            Troškovi
            68. Članak 134. stavak 1. Poslovnika Općeg suda propisuje da se svakoj stranci koja izgubi spor nalaže snošenje troškova ako je postavljen takav zahtjev.
            69. U skladu s člankom 135. stavkom 1., iznimno, kad to zahtijeva pravičnost, Opći sud može odlučiti da stranka koja ne uspije u postupku, osim vlastitih troškova, snosi samo dio troškova druge stranke ili da ih ne snosi uopće.
            70. Budući da je Komisija postavila zahtjev da se tužitelju naloži snošenje troškova i da on nije uspio u postupku, tužitelju se nalaže snošenje troškova. Naime, iako tužitelj navodi da postoje iznimni razlozi zbog kojih nije u mogućnosti platiti sve troškove, dostatno je navesti da, bez obzira na sve, taj navod nije potkrijepljen nikakvim konkretnim dokazom.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga,
            OPĆI SUD (prvo vijeće)
            proglašava i presuđuje:
            1. Tužba se odbija.
            2. Alexiosu Anagnostakisu nalaže se snošenje troškova.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 2012. svibanj 04.#Sophie in 't Veld protiv Vijeće Europske unije.#Predmet T-529/09.


Presuda Prvostupanjskog suda (osmo vijeće) od 11. lipnja 2009. # Hedgefund Intelligence Ltd protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Postupak povodom prigovora. # Predmet T-67/08.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 18. listopada 2016.#Meissen Keramik GmbH protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Prijava figurativnog žiga Europske unije MEISSEN KERAMIK – Relativni razlog za odbijanje – Opisni karakter – Članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-776/15.