title: Presuda Suda (peto vijeće) od 4. rujna 2014.#Schiebel Aircraft GmbH protiv Bundesminister für Wirtschaft, Familie und Jugend.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Verwaltungsgerichtshof.#Zahtjev za prethodnu odluku – Sloboda poslovnog nastana – Slobodno kretanje radnika – Nediskriminacija – Članak 346. stavak 1. točka (b) UFEU-a – Zaštita osnovnih interesa sigurnosti države članice – Pravni propis države članice koji propisuje da zakonski zastupnici društva koje u toj državi članici obavlja djelatnost trgovine oružjem, streljivom i ratnom opremom moraju imati državljanstvo navedene države.#Predmet C‑474/12.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      4. rujna 2014. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Sloboda poslovnog nastana — Slobodno kretanje radnika — Nediskriminacija — Članak 346. stavak 1. točka (b) UFEU‑a — Zaštita osnovnih interesa sigurnosti države članice — Pravni propis države članice koji propisuje da zakonski zastupnici društva koje u toj državi članici obavlja djelatnost trgovine oružjem, streljivom i ratnom opremom moraju imati državljanstvo navedene države“
      U predmetu C‑474/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Verwaltungsgerichtshof (Austrija), odlukom od 25. rujna 2012., koju je Sud zaprimio 22. listopada 2012., u postupku

         Schiebel Aircraft GmbH

      protiv

         Bundesminister für Wirtschaft, Familie und Jugend,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, E. Juhász, A. Rosas (izvjestitelj), D. Šváby i C. Vajda, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za češku vladu, M. Smolek i T. Müller, u svojstvu agenata,

               —

               za španjolsku vladu, A. Rubio González, u svojstvu agenta,

               —

               za švedsku vladu, A. Falk i U. Persson, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, J. Enegren i V. Kreuschitz, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon saslušanja nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 18. UFEU‑a, 45. UFEU‑a, 49. UFEU‑a i članka 346. stavka 1. točke (b) UFEU‑a.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društva Schiebel Aircraft GmbH (u daljnjem tekstu: Schiebel Aircraft) i Bundesminister für Wirtschaft, Familie und Jugend (savezni ministar gospodarstva, obitelji i mladeži, u daljnjem tekstu: Bundesminister) o odbijanju potonjeg da društvu Schiebel Aircraft izda odobrenje za obavljanje djelatnosti u sektoru oružja.

         Pravni okvir

               3

               Članak 94. točka 80. austrijskog Zakonika o obrtničkim, trgovačkim i industrijskim djelatnostima iz 1994. (Gewerbeordnung 1994), u verziji primjenjivoj na glavni postupak (BGBl. I., 111/2010, u daljnjem tekstu: GewO 1994) propisuje:
               „Sljedeće obrtničke, trgovačke ili industrijske djelatnosti su zakonski uređene djelatnosti:
               […]

                        80.

                        Djelatnosti u sektoru oružja (puškarstvo), uključujući trgovinu oružjem“.

               4

               Članak 95. GewO‑a 1994 propisuje:
               „(1)   Za obrtničke, trgovačke i industrijske djelatnosti iz članka 94. točaka 5., 10., 16., 18., 25., 32., 36., 56., 62., 65., 75., 80. i 82. upravno tijelo mora provjeriti je li podnositelj zahtjeva ili, ako izdavanje odobrenja zahtijevaju registrirana pravna osoba ili društvo osoba, jesu li osobe iz članka 13. stavka 7. dovoljno pouzdane za obavljanje djelatnosti o kojoj je riječ (članak 87. stavak 1. točka 3.). Prijavitelj može početi obavljati djelatnost tek nakon pravomoćnosti odluke iz članka 340.
               (2)   Za djelatnosti iz prethodnog stavka imenovanje izvršnog direktora ili direktora podružnice u svrhe obavljanja djelatnosti o kojoj je riječ podliježe obvezi izdavanja odobrenja. Ono se izdaje na zahtjev vlasnika poduzeća ako su ispunjeni uvjeti navedeni u članku 39. stavku 2. ili […] članku 47. stavku 2.“

               5

               Članak 139. GewO‑a 1994 propisuje:
               „(1)   Odobrenje za obavljanje djelatnosti u sektoru oružja potrebno je za sljedeće djelatnosti (članak 94. točka 80.):

                        1.

                        u vezi s nevojnim oružjem i streljivom:

                                 a)

                                 proizvodnja, obrada i popravak (uključujući djelatnost puškarstva),

                                 b)

                                 trgovina,

                                 c)

                                 iznajmljivanje,

                                 d)

                                 posredovanje u kupnji i prodaji;

                        2.

                        u vezi s vojnim oružjem i streljivom:

                                 a)

                                 proizvodnja, obrada i popravak,

                                 b)

                                 trgovina,

                                 c)

                                 posredovanje u kupnji i prodaji.

                  […]
               (4)   Iznajmljivanje i popravak vatrenog oružja kao i prodaja pripadajućeg streljiva u streljanama koje su odobrila nadležna tijela dopušteno je osobama i društvima koji su nositelji odobrenja na temelju stavka 1. točke 1. a), b) ili c) ili na temelju stavka 1. točke 2. a) ili b). U protivnom slučaju iznajmljivanje vojnog oružja je zabranjeno.“

               6

               Članak 141. GewO‑a glasi:
               „(1)   Za izdavanje odobrenja za obavljanje djelatnosti u sektoru oružja koje su navedene u članku 139. stavku 1. dodatno, uz provjeru pouzdanosti (članak 95.), moraju biti ispunjeni sljedeći uvjeti:

                        1.

                        kod fizičkih osoba austrijsko državljanstvo i prebivalište na državnom teritoriju;

                        2.

                        kod pravnih osoba i registriranih društava osoba:

                                 a)

                                 sjedište društva ili glavno mjesto poslovanja na državnom teritoriju;

                                 b)

                                 austrijsko državljanstvo članova tijela koja su zakonski zastupnici ili članova društva koji su ovlašteni za vođenje poslova i zastupanje i njihovo prebivalište na državnom teritoriju kao i

                        3.

                        da obavljanje djelatnosti o kojoj je riječ nije sporno s točke gledišta održavanja javnog mira, reda i javne sigurnosti. […]

                  […]
               (3)   Uvjet austrijskog državljanstva propisan u stavku 1. ne vrijedi u pogledu državljana članica [Europskog gospodarskog prostora (EGP)] u vezi s djelatnostima navedenima u članku 139. stavku 1. točki 1.“

               7

               Članak 340. GewO‑a 1994 propisuje:
               „(1)   Na temelju prijave obrtničke, trgovačke ili industrijske djelatnosti (članak 339. stavak 1.) upravno tijelo mora provjeriti ispunjava li prijavitelj zakonske uvjete za obavljanje prijavljene djelatnosti u dotičnom mjestu. […]
               […]
               (3)   Ako nisu ispunjeni uvjeti navedeni u stavku 1., upravno tijelo dužno je – neovisno o postupku na temelju članka 366. stavka 1. točke 1. – to utvrditi rješenjem i zabraniti obavljanje djelatnosti.“

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               8

               Zahtjevom od 27. rujna 2010. društvo Schiebel Aircraft zatražilo je od Bundesministera, među ostalim, izdavanje odobrenja za obavljanje djelatnosti u sektoru oružja, osobito trgovinu vojnim oružjem i streljivom kao i posredovanje u kupnji i prodaji potonjih, djelatnosti koje su regulirane na temelju članka 94. točke 80. GewO‑a 1994.

               9

               Odlukom od 16. veljače 2011., koja se pobija pred sudom koji je uputio zahtjev, Bundesminister je utvrdio da društvo Schiebel Aircraft ne ispunjava uvjete za obavljanje tih djelatnosti pa mu je zabranilo njihovo obavljanje.

               10

               U obrazloženju svoje odluke Bundesminister je u biti pojasnio da je osoba H., zajedno s dvije druge osobe, upisana u registar trgovačkih društava kao statutarni izvršni direktor („handelsrechtlicher Geschäftsführer“) društva Schiebel Aircraft i da je on britanski državljanin koji nema austrijsko državljanstvo. Budući da jedna od osoba koje su ovlaštene za zastupanje društva Schiebel Aircraft nema austrijsko državljanstvo, nisu ispunjeni uvjeti propisani u članku 141. stavku 1. točki 2. b) i stavku 3. GewO‑a 1994 za obavljanje djelatnosti u skladu s člankom 139. stavkom 1. točkom 2. b) i c).

               11

               U svojoj žalbi protiv te odluke pred sudom koji je uputio zahtjev društvo Schiebel Aircraft ističe da je u skladu s člankom 18. UFEU‑a zabranjena svaka diskriminacija zbog državljanstva. U svakom slučaju osoba H., britanski državljanin, koja izvršava funkciju direktora, uživa zaštitu dodijeljenu slobodom poslovnog nastana na temelju članka 49. UFEU‑a jer želi obavljati nesamostalnu prekograničnu djelatnost. Društvo Schiebel Aircraft drži da činjenice predmeta u glavnom postupku ulaze u područje primjene prava Unije, zbog čega se na temelju članka 18. UFEU‑a treba primijeniti načelo nediskriminacije. Prema njemu, uvjet austrijskog državljanstva propisan u članku 141. stavku 1. točki 2. b) i stavku 3. GewO‑a 1994 (u daljnjem tekstu: uvjet državljanstva) predstavlja izravnu diskriminaciju protivnu pravu Unije.

               12

               Osim toga, društvo Schiebel Aircraft priznaje da, unutar odredbi primarnog prava, članak 346. UFEU‑a državama članicama omogućava da odstupe od svih odredbi Ugovorâ. Taj članak, kao posebnu odredbu, valja uvijek tumačiti restriktivno. Osim toga, odstupanja od načela slobodnog kretanja i jednakog postupanja ne mogu prelaziti doseg cilja zbog kojeg su propisane.

               13

               Prema društvu Schiebel Aircraft, iako je na državama članicama, s obzirom na sintagmu „ako smatra“ iz članka 346. UFEU‑a, da ocijene jesu li ugroženi njihovi osnovni interesi sigurnosti, Sud je ipak pobliže pojasnio da mjere koje se poduzimaju na temelju te odredbe moraju biti u skladu s načelom proporcionalnosti. Stoga ništa ne može opravdati uvjet državljanstva. Taj uvjet, dodan drugim već postojećim strogim mjerama, ne može se smatrati potrebnim za očuvanje osnovnih interesa sigurnosti Republike Austrije, koji su bitno obilježeni njezinom neutralnošću.

               14

               Što se tiče Bundesministera, on je pred sudom koji je uputio zahtjev naveo da je vezan tekstom odredbe unutarnjeg prava i da nije ovlašten Sudu uputiti zahtjev za prethodnu odluku.

               15

               Sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da se prilikom propisivanja uvjeta državljanstva austrijski zakonodavac pozvao, bez drugog obrazloženja, na posebnu odredbu iz članka 223. stavka 1. točke (b) Ugovora o UEEZ‑a, sada sadržanu u članku 346. stavku 1. točki (b) UFEU‑a.

               16

               Prema sudu koji je uputio zahtjev, potonja odredba državama članicama dopušta da donesu jednostrane mjere očuvanja kojima odstupaju od obveza koje imaju na temelju Ugovorâ kako bi uzele u obzir osnovne interese svoje sigurnosti. Ti interesi obuhvaćaju i unutarnju i vanjsku sigurnost. Margina procjene koja je pritom dodijeljena državama članicama ograničena je načelom proporcionalnosti koje je zajamčeno pravom Unije i općim načelima prava.

               17

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da on ne može utvrditi postojanje „osnovnih interesa sigurnosti“ Republike Austrije u smislu članka 346. stavka 1. točke (b) UFEU‑a koji mogu opravdati uvjet državljanstva i time nepoštovanje načela nediskriminacije propisanoga u člancima 18. UFEU‑a, 45. UFEU‑a i 49. UFEU‑a.

               18

               U tim je okolnostima Verwaltungsgerichtshof odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Protivi li se pravo Unije, osobito odredbe članaka 18. UFEU‑a, 45. UFEU‑a, 49. UFEU‑a i članka 346. stavka 1. točke (b) UFEU‑a odredbi nacionalnog prava države članice kao što je pravni propis primjenjiv u glavnom postupku na temelju kojeg, u slučaju društava koja žele obavljati djelatnosti u području trgovine vojnim oružjem i streljivom i onom posredovanja u kupnji i prodaji potonjim, zakonski zastupnici ili članovi društva koji su ovlašteni za vođenje poslova i zastupanje moraju biti austrijski državljani, a da im pritom nije dovoljno državljanstvo druge države članice EGP‑a?“

         O prethodnom pitanju

         Uvodna očitovanja

               19

               Najprije valja ustvrditi da se pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev odnosi i na članak 18. UFEU‑a, koji jamči opće načelo nediskriminacije na temelju državljanstva, i članke 45. UFEU‑a i 49. UFEU‑a, koji se odnose na slobodno kretanje radnika i slobodu poslovnog nastana.

               20

               U tom je pogledu važno podsjetiti na to da se članak 18. UFEU‑a koji jamči opće načelo nediskriminacije zbog državljanstva samostalno primjenjuje samo u situacijama uređenima pravom Unije za koje Ugovor ne predviđa posebna pravila o nediskriminaciji (vidjeti presude Attanasio Group, C‑384/08, EU:C:2010:133, t. 37. i Hervis Sport-és Divatkereskedelmi, C‑385/12, EU:C:2014:47, t. 25.).

               21

               U područjima slobodnog kretanja radnika i prava poslovnog nastana, načelo nediskriminacije odgovarajuće je provedeno člancima 45. stavkom 2. UFEU‑a i 49. UFEU‑a (vidjeti, u tom smislu, presude Cassa di Risparmio di Firenze i dr., C‑222/04, EU:C:2006:8, t. 99.; Lyyski, C‑40/05, EU:C:2007:10, t. 34.; UTECA, C‑222/07, EU:C:2009:124, t. 38., kao i Hervis Sport-és Divatkereskedelmi, EU:C:2014:47, t. 25.).

               22

               Stoga Sud ne treba odlučivati u pogledu članka 18. UFEU‑a.

               23

               Što se tiče članaka 45. UFEU‑a i 49. UFEU‑a, valja istaknuti da pravni propis u pitanju ne pravi razliku ovisno o tome je li kod djelatnosti direktora riječ o nesamostalnoj ili samostalnoj djelatnosti. Osim toga, ni iz odluke kojom je upućen zahtjev za prethodnu odluku ni iz spisa dostavljenog Sudu ne proizlazi nikakva naznaka koja bi omogućila određivanje odnosi li se situacija u sporu u glavnom postupku na jednu ili drugu od navedenih odredbi. Shodno tome treba smatrati da pravni propis kao što je onaj u glavnom postupku može utjecati i na slobodno kretanje radnika i na slobodu poslovnog nastana i stoga treba biti ispitan u pogledu kako članka 45. UFEU‑a tako i članka 49. UFEU‑a.

               24

               Slijedom toga valja smatrati da se postavljeno pitanje odnosi na to treba li članke 45. UFEU‑a, 49. UFEU‑a i članak 346. stavak 1. točku (b) tumačiti tako da se protive pravnom propisu države članice kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku koji društvima koja žele obavljati djelatnosti u području trgovine vojnim oružjem i streljivom i onome posredovanja u kupnji i prodaji potonjih nalaže da njihovi zakonski zastupnici ili članovi društva koji su ovlašteni za vođenje poslova i zastupanje moraju imati državljanstvo te države članice.

         Postojanje ograničenjâ slobodnog kretanja radnika i slobode poslovnog nastana

               25

               Prije ispitivanja predstavlja li zakonodavstvo o kojem je riječ u glavnom postupku mjeru protivnu slobodnom kretanju radnika i slobodi poslovnog nastana najprije valja podsjetiti da se na pravilo jednakog postupanja u području slobodnog kretanja radnika zajamčeno člankom 45. UFEU‑a može pozivati i poslodavac koji u državi članici u kojoj ima sjedište želi zaposliti radnike koji su državljani druge države članice (presuda Clean Car Autoservice, C‑350/96, EU:C:1998:205, t. 25.).

               26

               To razmatranje, u vezi sa situacijom u kojoj je društvo sa sjedištem u jednoj državi članici odredbom nacionalnog prava spriječeno obavljati neku djelatnost zato što njegov direktor, koji, u ovom slučaju, obavlja nesamostalnu djelatnost, ne prebiva u toj državi članici, analogijom također vrijedi ako se sporni uvjet odnosi na direktora koji obavlja djelatnost kao samozaposlena osoba. Naime, Sud je utvrdio da pravila u području slobodnog kretanja radnika mogu lako biti dovedena u opasnost ako je državama članicama za izbjegavanje zabrana koje ona propisuju dovoljno da poslodavcima u svrhu zapošljavanja radnika postave uvjete koje moraju poštovati i koji bi, da su bili izravno postavljeni, bili ograničenja ostvarenja prava slobodnog kretanja na koje bi se mogli pozivati na temelju članka 45. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presudu Clean Car Autoservice, EU:C:1998:205, t. 21.). Međutim, takvo utvrđenje postavlja se i u slučaju kada poslodavac ne želi zaposliti radnika koji obavlja nesamostalnu djelatnost nego radnika koji djelatnost obavlja kao samozaposlena osoba čija je situacija obuhvaćena člankom 49. UFEU‑a (u vezi s mogućnošću da se radnici pružatelja usluga pozivaju na slobodno pružanje usluga vidjeti također presudu Abatay i dr., C‑317/01 i C‑369/01, EU:C:2003:572, t. 106.).

               27

               Sloboda poslovnog nastana, koju članak 49. UFEU‑a priznaje državljanima Unije, daje im pravo pokretanja i obavljanja djelatnosti kao samozaposlenim osobama te pravo osnivanja i upravljanja poduzećima, pod istim uvjetima koji su u zakonodavstvu države članice određeni za njezine vlastite državljane. U skladu s ustaljenom sudskom praksom, člankom 49. UFEU‑a želi se osigurati da se prema svakom državljaninu države članice koji se nastani u drugoj državi članici kako bi tamo obavljao djelatnost samozaposlene osobe postupa kao prema državljanima te države i zabranjuje svaka diskriminacija koja se temelji na državljanstvu a proizlazi iz nacionalnih zakonodavstava kao ograničenje slobode poslovnog nastana (vidjeti osobito presude Komisija/Francuska, 270/83, EU:C:1986:37, t. 14. i Komisija/Belgija, C‑47/08, EU:C:2011:334, t. 80.).

               28

               Osim toga, u skladu s istim uvjetima članka 45. stavka 2. UFEU‑a, slobodno kretanje radnika podrazumijeva ukidanje svake diskriminacije na temelju državljanstva među radnicima iz država članica u vezi sa zapošljavanjem, primicima od rada i ostalim uvjetima rada i zapošljavanja.

               29

               Stoga valja ustvrditi da pravni propis kao što je onaj u glavnom postupku uspostavlja različito postupanje zbog zabranjenog razloga državljanstva, načelno kako člankom 49. UFEU‑a tako i člankom 45. UFEU‑a, kada izdavanje odobrenja društvu za obavljanje djelatnosti u području trgovine vojnim oružjem i streljivom i onom posredovanja u kupnji i prodaji potonjih podvrgne uvjetu da zakonski zastupnici ili članovi društva koji su ovlašteni za vođenje poslova i zastupanje moraju biti austrijski državljani.

               30

               Naime, valja ustvrditi da uvjet državljanstva izravno sprečava državljane drugih država članica da se nastane u Austriji kao zakonski zastupnici ili članovi društva koji su ovlašteni za vođenje poslova i zastupanje društva koje obavlja djelatnosti u području trgovine vojnim oružjem i streljivom i onom posredovanja u kupnji i prodaji potonjeg ili da obavljaju takve djelatnosti kao radnici koji obavljaju nesamostalnu djelatnost u toj državi članici.

         Mogućnost opravdanja ograničenja slobode poslovnog nastana i slobodnog kretanja radnika na temelju članka 346. stavka 1. točke (b) UFEU‑a

               31

               Iz odluke kojom je upućen zahtjev proizlazi da se prilikom propisivanja uvjeta državljanstva austrijski zakonodavac bez drugog obrazloženja pozvao na posebnu odredbu iz članka 223. stavka 1. točke (b) Ugovora o EEZ‑u, sada sadržanu u članku 346. stavku 1. točki (b) UFEU‑a.

               32

               Stoga valja ispitati može li članak 346. stavak 1. točka (b) UFEU‑a, prema kojem odredbe Ugovorâ ne isključuju to da država članica može poduzeti mjere koje smatra potrebnima za zaštitu osnovnih interesa svoje sigurnosti, koje su povezane s proizvodnjom ili trgovinom oružjem, streljivom i ratnom opremom, opravdati ograničenja slobode poslovnog nastana i slobodnog kretanja radnika koje uspostavlja pravni propis kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku.

               33

               U tom pogledu se s jedne strane odstupanje propisano u članku 346. UFEU‑a, u skladu sa stalnom sudskom praksom za odstupanje od temeljnih sloboda, mora tumačiti restriktivno (vidjeti u tom smislu presude Komisija/Finska, C‑284/05, EU:C:2009:778, t. 46. i Insinööritoimisto InsTiimi, C‑615/10, EU:C:2012:324, t. 35.).

               34

               S druge strane, iako stavak 1. točka (b) toga članka govori o mjerama koje država članica može smatrati potrebnima za zaštitu osnovnih interesa svoje sigurnosti, to se ne može uvijek tumačiti tako da on državama članicama povjerava ovlasti odstupanja od odredbi Ugovora samim pozivanjem na navedene interese (vidjeti u tom smislu presude Komisija/Finska, EU:C:2009:778, t. 47. i Insinööritoimisto InsTiimi, EU:C:2012:324, t. 35.). Naime, država članica koja se poziva na pogodnost članka 346. stavka 1. točke (b) UFEU‑a mora dokazati potrebu utjecanja odstupanju propisanom u toj odredbi radi zaštite osnovnih interesa svoje sigurnosti (vidjeti u tom smislu presude Komisija/Finska, EU:C:2009:778, t. 49. i Insinööritoimisto InsTiimi, EU:C:2012:324, t. 45.).

               35

               Međutim, iako se djelatnosti za koje je drušvo Schiebel Aircraft zatražilo izdavanje odobrenja za obavljanje djelatnosti, to jest trgovinu vojnim oružjem i streljivom kao i posredovanje u kupnji i prodaji potonjih, mogu odnositi na područje primjene odstupanja propisanog u članku 346. stavku 1. točki (b) UFEU‑a, ipak ni iz odluke kojom je upućen zahtjev ni iz spisa kojim raspolaže Sud ne proizlazi da je Republika Austrija, čija vlada Sudu nije podnijela očitovanja, dokazala da je uvjet državljanstva koji je postavljen tom društvu potreban za zaštitu osnovnih interesa njezine sigurnosti, a što u konačnici treba ispitati sud koji je uputio zahtjev.

               36

               Međutim, da bi sudu koji je uputio zahtjev dao koristan odgovor, Sud mu može, u duhu suradnje s nacionalnim sudovima, dati sve upute koje smatra potrebnima (u tom smislu vidjeti osobito presudu AES-3C Maritza East 1, C–124/12, EU:C:2013:488, t. 42.).

               37

               U tom pogledu, pod pretpostavkom da je dokazano da cilj osiguranja pouzdanosti osoba kojima je dopušteno obavljanje djelatnosti u području trgovine vojnim oružjem i streljivom i onom posredovanja u kupnji i prodaji potonjih, cilj sigurnosti opskrbe obrambenom opremom i cilj sprečavanja širenja strateških informacija, na koje su se osobito pozivali češka i švedska vlada, kao i Europska komisija u svojim pisanim očitovanjima, predstavljaju osnovne interese sigurnosti Republike Austrije u smislu članka 346. stavka 1. točke (b) UFEU‑a, također je potrebno da uvjet državljanstva, u skladu s načelom proporcionalnosti, ne prelazi granice onoga što je primjereno i nužno da bi se postigao cilj kojem se teži (vidjeti, u tom smislu, presude Johnston, 222/84, EU:C:1986:206, t. 38. i Albore, C‑423/08, EU:C:2000:401, t. 19.).

               38

               Međutim, kao što ističu češka vlada i Komisija, čak i ako bi uvjet državljanstva bio prikladan za ostvarenje ciljeva navedenih u prethodnoj točki, takvi ciljevi u ovom slučaju mogu biti postignuti s manje ograničavajućim mjerama, kao što su osobito redovite kontrole proizvodnje oružja i njegove trgovine, obveza povjerljivosti propisana upravnim pravom ili čak sankcioniranje širenja strateških informacija odredbama kaznenog prava.

               39

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članke 45. UFEU‑a i 49. UFEU‑a treba tumačiti tako da se protive pravnom propisu države članice kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku koje društvima koja žele obavljati djelatnosti u području trgovine vojnim oružjem i streljivom i onome posredovanja u kupnji i prodaji potonjih nalaže da njihovi zakonski zastupnici ili članovi društva koji su ovlašteni za vođenje poslova i zastupanje moraju imati državljanstvo te države članice. Međutim, na sudu koji je uputio zahtjev je da provjeri može li država članica koja se poziva na pogodnost članka 346. stavka 1. točke (b) UFEU‑a za opravdanje takvog pravnog propisa dokazati potrebu utjecanja odstupanju propisanom u toj odredbi radi zaštite osnovnih interesa svoje sigurnosti.

         Troškovi

               40

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                     Članke 45. UFEU‑a i 49. UFEU‑a treba tumačiti tako da se protive pravnom propisu države članice kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku koje društvima koja žele obavljati djelatnosti u području trgovine vojnim oružjem i streljivom i onome posredovanja u kupnji i prodaji potonjih nalaže da njihovi zakonski zastupnici ili članovi društva koji su ovlašteni za vođenje poslova i zastupanje moraju imati državljanstvo te države članice. Međutim, na sudu koji je uputio zahtjev je da provjeri može li država članica koja se poziva na pogodnost članka 346. stavka 1. točke (b) UFEU‑a za opravdanje takvog pravnog propisa dokazati potrebu utjecanja odstupanju propisanom u toj odredbi radi zaštite osnovnih interesa svoje sigurnosti.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Općeg suda (šesto prošireno vijeće) od 16. lipnja 2011.#Solvay SA protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje - Novčane kazne - Jednako postupanje.#Predmet T-186/06.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 6. studenoga 2014.#Nizozemska Kraljevina protiv Europske komisije.#Žalba – Europski fond za smjernice i jamstva u poljoprivredi (EFSJP), Europski fond za jamstva u poljoprivredi (EFJP) i Europski poljoprivredni fond za ruralni razvoj (EPFRR) – Troškovi koji su isključeni iz financiranja Europske unije – Troškovi koji su nastali u Nizozemskoj.#Predmet C-610/13 P.


title: Presuda Suda (sedmo vijeće) od 9. srpnja 2015.#Cabinet Medical Veterinar Dr. Tomoiagă Andrei protiv Direcția Generală Regională a Finanțelor Publice Cluj Napoca prin Administrația Județeană a Finanțelor Publice Maramureș.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunalul Maramureș.#Zahtjev za prethodnu odluku – Porez na dodanu vrijednost (PDV) – Direktiva 2006/112/EZ – Članci 273. i 287. – Obveza određivanja obveznika PDV‑a po službenoj dužnosti – Oporezivi karakter veterinarskih usluga – Načelo pravne sigurnosti – Načelo zaštite legitimnih očekivanja.#Predmet C-144/14.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑144/14,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunalul Maramureș (Rumunjska), odlukom od 17. listopada 2013., koju je Sud zaprimio 26. ožujka 2014., u postupku
            Cabinet Medical Veterinar Dr. Tomoiagă Andrei
            protiv
            Direcția Generală Regională a Finanțelor Publice Cluj Napoca prin Administrația Județeană a Finanțelor Publice Maramureș,
            SUD (sedmo vijeće),
            u sastavu: J.-C. Bonichot (izvjestitelj), predsjednik vijeća, J. L. da Cruz Vilaça i C. Lycourgos, suci,
            nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
            tajnik: A. Calot Escobar,
            uzimajući u obzir pisani postupak,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za Cabinet Medical Veterinar Dr. Tomoiagă Andrei, R. D. Apan, odvjetnik,
            – za rumunjsku vladu, R. R.-H. Radu, D. M. Bulancea i A. G. Vacaru, u svojstvu agenata,
            – za vladu Helenske Republike, K. Nasopoulou i I. Kotsoni, u svojstvu agenata,
            – za Europsku komisiju, R. Lyal i L. Nicolae, u svojstvu agenata,
            odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegova mišljenja,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje načelâ pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja te članaka 273. i 287. točke 18. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.), kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 2009/162/EU od 22. prosinca 2009. (SL 2010., L 10, str. 14.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 330., u daljnjem tekstu: Direktiva 2006/112).
            2. Zahtjev je upućen u okviru spora između Cabinet Medical Veterinar Dr. Tomoiagă Andrei (veterinarska ambulanta dr. Andreija Tomoiagăe, u daljnjem tekstu: veterinarska ambulanta) i Direcția Generală Regională a Finanțelor Publice Cluj Napoca prin Administrația Județeană a Finanțelor Publice Maramureș (Regionalna opća uprava za javne financije Cluj Napoce, zastupana po mjesnoj upravi za javne financije Maramureșa, u daljnjem tekstu: porezno tijelo) u pogledu plaćanja poreza na dodanu vrijednost (PDV) za veterinarske usluge pružene u razdoblju od 1. listopada 2007. do 31. prosinca 2010.
            Pravni okvir
            Direktiva 2006/112
            3. U članku 2. stavku 1. točki (c) Direktive 2006/112 predviđeno je:
            „Sljedeće transakcije podliježu PDV‑u:
            [...]
            (c) isporuka usluga uz naknadu na teritoriju određene države članice koju obavlja porezni obveznik koji djeluje kao takav;“
            4. U članku 132. stavku 1. te direktive propisano je:
            „Države članice dužne su izuzeti sljedeće transakcije:
            [...]
            (b) bolnička i medicinska zaštita i usko povezane aktivnosti [...];
            (c) pružanje medicinske skrbi u okviru obavljanja medicinskih ili paramedicinskih profesija u skladu s njihovim definicijama u dotičnoj državi članici;
            [...]“
            5. U skladu s člankom 213. stavkom 1. navedene direktive:
            „Svaki porezni obveznik obvezan je prijaviti početak, promjenu ili prestanak svoje djelatnosti kao poreznog obveznika.
            [...]“
            6. Članak 214. stavak 1. točka (a) te direktive glasi kako slijedi:
            „Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi osigurale identifikaciju sljedećih osoba putem jedinstvenog broja:
            (a) svakog poreznog obveznika [...] koji na svojem području isporučuje robu i usluge vezano uz koje je moguć odbitak PDV‑a [...];
            [...]“
            7. U članku 250. stavku 1. Direktive 2006/112 predviđeno je:
            „Svaki porezni obveznik dužan je podnijeti prijavu PDV‑a, u kojoj se navode svi podaci koji su potrebni za izračun poreza za koji je nastala obveza obračuna i odbitaka, te ukoliko je to potrebno za utvrđivanje osnovice za razrez, ukupna vrijednost transakcija koje se odnose na takav porez i odbitke, te vrijednost svake izuzete transakcije.“
            8. Članak 273. stavak 1. te direktive glasi kako slijedi:
            „Države članice mogu propisati i druge obveze koje smatraju potrebnima da bi osigurale pravilnu naplatu PDV‑a, te da bi spriječile utaju, uz poštovanje jednakog postupanja s domaćim transakcijama i transakcijama koje obavljaju porezni obveznici između država članica, te pod uvjetom da te obveze u trgovini između država članica ne uzrokuju formalnosti povezane s prelaskom preko granice.“
            9. U članku 287. navedene direktive propisano je:
            „Države članice koje su pristupile nakon 1. siječnja 1978., mogu izuzeti od poreza porezne obveznike čiji godišnji promet ne prelazi protuvrijednost u nacionalnoj valuti sljedećih iznosa, prema tečaju na dan njihovog pristupanja:
            [...]
            (18) Rumunjska: 35.000 eura.“
            Rumunjsko pravo
            10. U članku 141. Zakona br. 571/2003 kojim se ustanovljuje Porezni zakonik (Legea nr. 571/2003 privind Codul fiscal, Monitorul Oficial al României , Dio I., br. 927 od 23. prosinca 2003.; u daljnjem tekstu: Porezni zakonik), koji se odnosi na izuzeće od oporezivanja transakcija obavljenih u tuzemstvu, predviđeno je sljedeće:
            „(1) Sljedeće transakcije od općeg interesa izuzete su od plaćanja [PDV‑a]:
            (a) bolnička i medicinska zaštita, uključujući i veterinarsku zaštitu, te usko povezane aktivnosti [...]“
            11. U članku 141. Poreznog zakonika, kako je izmijenjen Zakonom br. 343/2006 ( Monitorul Oficial al României , Dio I., br. 662 od 1. kolovoza 2006.), koji je stupio na snagu 1. siječnja 2007., propisano je:
            „(1) Sljedeće transakcije od općeg interesa izuzete su od poreza:
            a) bolnička i medicinska zaštita, te usko povezane aktivnosti [...]“
            12. U skladu s člankom 152. Poreznog zakonika, kako je izmijenjen Zakonom br. 343/2006:
            „(1) Porezni obveznik sa sjedištem u Rumunjskoj čiji je ukupni prijavljeni ili ostvareni godišnji promet manji od praga koji iznosi 35.000 eura [...] može zatražiti izuzeće od oporezivanja, u daljnjem tekstu nazvano ‚posebni režim izuzeća’, za transakcije predviđene u članku 126. stavku 1. [...]
            [...]
            (6) Porezni obveznik koji se koristi posebnim režimom izuzeća i čiji je promet u kalendarskoj godini, kako je predviđen u stavku 2., jednak ili veći od praga za izuzeće dužan je u skladu s člankom 153. identificirati se kao obveznik PDV‑a u roku od deset dana od dana kada je taj prag dosegnut ili prekoračen. [...] Posebni režim izuzeća primjenjuje se do datuma identifikacije obveznika PDV‑a, u skladu s člankom 153. Ako se dotični porezni obveznik ne identificira kao obveznik PDV‑a ili to ne učini pravodobno, nadležna porezna tijela imaju pravo obvezati ga na plaćanje poreza i odgovarajućih dodatnih iznosa, počevši od dana kada je u skladu s člankom 153. trebao biti identificiran kao obveznik PDV‑a.
            [...]“
            13. Članak 153. Poreznog zakonika, kako je izmijenjen Zakonom br. 343/2006, glasi kako slijedi:
            „(1) Porezni obveznik sa sjedištem u Rumunjskoj [...] koji obavlja ili ima namjeru obavljati gospodarsku aktivnost koja uključuje transakcije koje su oporezive PDV‑om i/ili su izuzete od plaćanja tog poreza s pravom na odbitak mora od nadležnog poreznog tijela zatražiti da ga identificira kao obveznika PDV‑a, i to:
            a) prije obavljanja takvih aktivnosti, u sljedećim slučajevima:
            1. ako prijavi da će ostvariti promet jednak ili veći od praga predviđenog u članku 152. stavku 1. u pogledu posebnog režima izuzeća za male poduzetnike;
            2. ako prijavi da će ostvariti promet manji od praga predviđenog u članku 152. stavku 1., ali se odluči za primjenu općeg režima PDV‑a;
            [...]
            (7) Ako osoba koja je dužna identificirati se kao obveznik PDV‑a u skladu sa stavcima 1., 2., 4. i 5. ne podnese takav zahtjev nadležna porezna tijela će ga identificirati po službenoj dužnosti.
            [...]“
            14. U Prilogu Uredbe br. 44/2004 od 22. siječnja 2004. o utvrđivanju pravila o primjeni Zakona br. 571/2003 kojim se ustanovljuje Porezni zakonik ( Monitorul Oficial al României , Dio I., br. 112 od 6. veljače 2004.), u verziji koja je bila na snazi u razdoblju od 1. srpnja 2007. do 31. prosinca 2009., propisano je:
            „Pravila o primjeni:
            [...]
            24. Izuzeće od oporezivanja predviđeno u članku 141. stavku 1. točki (a) Poreznog zakonika:
            a) primjenjuje se na aktivnosti koje su usko povezane s bolničkom i medicinskom zaštitom, uključujući opskrbu pacijenata tijekom obrade lijekovima, zavojima, protezama i njihovim dodacima, ortopedskim i drugim sličnim proizvodima, te prehranu i smještaj pacijenata u vrijeme pružanja bolničke i medicinske zaštite;
            b) ne primjenjuje se na opskrbu lijekovima, zavojima, protezama i njihovim dodacima, ortopedskim i drugim sličnim proizvodima koja se ne odvija u okviru medicinske ili bolničke zaštite, poput one koju obavljaju ljekarne, čak i ako se potonje nalaze u sklopu bolničke ustanove ili klinike i/ili pod njihovom upravom.
            [...]“
            15. Uredbom br. 1620/2009 od 29. prosinca 2009. ( Monitorul Oficial al României , Dio I., br. 927 od 31. prosinca 2009.) upotpunjena su i izmijenjena pravila o primjeni Poreznog zakonika utvrđena u Uredbi br. 44/2004. Počevši od 1. siječnja 2010. tim se pravilima predviđa sljedeće:
            „Pravila o primjeni:
            24. (1)	Izuzeće od oporezivanja predviđeno u članku 141. stavku 1. točki (a) Poreznog zakonika:
            [...]
            c) ne primjenjuje se na veterinarske usluge, na temelju presude [Komisija/Italija (122/87, EU:C:1988:256) Suda Europske unije].
            [...]“
            Glavni postupak i prethodna pitanja
            16. Nakon provedenog poreznog nadzora porezno tijelo je u svibnju 2011. zatražilo od veterinarske ambulante plaćanje PDV‑a, uz pripadajuće dodatne naknade i kamate, za veterinarske usluge koje su pružene u razdoblju od 1. listopada 2007. do 31. prosinca 2010.
            17. Veterinarska ambulanta pokrenula je u vezi s tom odlukom postupak pred Tribunalulom Maramureș (prvostupanjski sud u Maramureșu) navodeći da su prema rumunjskom zakonodavstvu njezine aktivnosti do 1. siječnja 2010. bile izuzete od plaćanja PDV‑a ili da je u najmanju ruku postojala dvojba u tom pogledu koju je mogla otkloniti samo Uredba br. 1620/2009, koja je stupila na snagu 1. siječnja 2010.
            18. Porezno tijelo, suprotno tomu, ističe da se to izuzeće više ne primjenjuje od 1. siječnja 2007., dana kada je na snagu stupio Zakon br. 343/2006 kojim su veterinarske aktivnosti uklonjene s popisa usluga izuzetih od plaćanja PDV‑a. Spomenuto tijelo nadalje tvrdi da se Uredbom br. 1620/2009 u svakom slučaju nije mogla izmijeniti nacionalna pravna norma višeg ranga, to jest zakonodavna norma, i da je tom uredbom isključivo pojašnjen primjenjivi pravni režim.
            19. Sud koji je uputio zahtjev dvoji o obvezama koje na temelju članka 273. Direktive 2006/112 imaju porezna tijela u okviru glavnog postupka, a osobito o tomu nalaže li ta odredba poreznom tijelu da po službenoj dužnosti identificira obveznika PDV‑a od trenutka kada je dotična osoba predala porezne prijave iz kojih je vidljivo da je njezin promet premašio prag za izuzeće od plaćanja PDV‑a.
            20. Navedeni se sud nadalje pita protivi li se načelo pravne sigurnosti tomu da je plaćanje PDV‑a zatraženo u okolnostima poput onih u glavnom postupku u kojima porezno tijelo nije poštovalo spomenutu obvezu da po službenoj dužnosti identificira obveznika PDV‑a niti je u praksi taj porez primjenjivalo na veterinarske usluge u razdoblju od 1. listopada 2007. i 31. prosinca 2010. Sud koji je uputio zahtjev također dvoji o posljedicama koje proizlaze iz činjenice da u spomenutom razdoblju presuda Komisija/Italija (122/87, EU:C:1988:256) nije objavljena u verziji na rumunjskom jeziku.
            21. U tim je okolnostima Tribunalul Maramureș odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
            „1. Treba li članak 273. i članak 287. točku 18. Direktive [2006/112] tumačiti na način da nacionalno porezno tijelo mora identificirati poreznog ob veznika za potrebe oporezivanja PDV‑om te mu odrediti obvezu plaćanja poreza i s njom povezane dodatne obveze jer je premašio prag za izuzeće od oporezivanja, i to od dana kada je porezni obveznik podnio porezne prijave nadležnom poreznom tijelu iz kojih proizlazi da je on premašio prag za izuzeće od plaćanja PDV‑a?
            2. Ako je odgovor na prvo pitanje potvrdan, protivi li se načelu pravne sigurnosti nacionalna praksa na temelju koje je porezno tijelo poreznom obvezniku retroaktivno odredilo obvezu plaćanja PDV‑a zbog toga što veterinarske usluge nisu izuzete od plaćanja PDV‑a i zbog toga što je premašen prag za izuzeće kada:
            – porezno tijelo nije po službenoj dužnosti identificiralo poreznog obveznika za potrebe oporezivanja PDV‑om niti mu je odredilo obvezu plaćanja PDV‑a u vrijeme kada je on podnio poreznu prijavu iz koje je vidljivo da je premašio prag za izuzeće, nego je to učinio tek nakon što su Uredbom br. 1620/2009 izmijenjena pravila o primjeni Poreznog zakonika na način da se izuzeće predviđeno u članku 141. stavku 1. točki (a) Poreznog zakonika ne primjenjuje na veterinarske usluge, kako proizlazi iz presude [Komisija/Italija (122/87, EU:C:1988:256)], i to za razdoblje koje je prethodilo navedenoj izmjeni;
            – je porezno tijelo na temelju poreznih prijava koje je podnio porezni obveznik utvrdilo da je premašen prag za izuzeće prije nego što su Uredbom br. 1620/2009 izmijenjena pravila o primjeni Poreznog zakonika u gore navedenom smislu;
            – prije objave Uredbe br. 1620/2009, porezno tijelo nije, u okviru svojih nadležnosti – kojima je obuhvaćen i porezni obveznik u glavnom postupku – izdalo porezne akte kojima bi utvrdilo da veterinarske ambulante nisu identificirane kao obveznici PDV‑a nakon što su premašile prag za izuzeće od oporezivanja i odredilo im, shodno tomu, obvezu plaćanja PDV‑a;
            – prije donošenja i stupanja na snagu Uredbe br. 1620/2009 presuda Komisija/Italija [(122/87, EU:C:1988:256)] nije ni na koji način objavljena u verziji na rumunjskom jeziku?“
            O prethodnim pitanjima
            Prvo pitanje
            22. Prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita obvezuje li članak 273. stavak 1. Direktive 2006/112 države članice da po službenoj dužnosti identificiraju poreznog obveznika za potrebe oporezivanja PDV‑om samo na temelju poreznih prijava koje se ne odnose na tu vrstu poreza, čak i ako im te prijave omogućuju da utvrde da je porezni obveznik premašio prag za izuzeće od navedenog poreza.
            23. S jedne strane, valja podsjetiti da, na temelju članka 287. točke 18. Direktive, na koji se u svom prvom pitanju poziva sud koji je uputio zahtjev, Rumunjska može izuzeti od plaćanja PDV‑a porezne obveznike čiji godišnji promet iznosi najviše 35.000 eura.
            24. S druge strane, u članku 273. stavku 1. Direktive 2006/112 određeno je da države članice mogu propisati i druge obveze koje smatraju potrebnima da bi osigurale pravilnu naplatu PDV‑a i da bi spriječile utaju, uz poštovanje jednakog postupanja s domaćim transakcijama i transakcijama koje obavljaju porezni obveznici između država članica, te pod uvjetom da te obveze u trgovini između država članica ne uzrokuju formalnosti povezane s prelaskom preko granice.
            25. Sud je upozorio da iz te odredbe, kao i iz članka 2. i članka 250. stavka 1. Direktive 2006/112 te iz članka 4. stavka 3. UEU‑a, proizlazi da je svaka država članica obvezna poduzeti sve potrebne zakonodavne i upravne mjere kojima se može osigurati cjelovita naplata PDV‑a koji se duguje na njezinu području i borba protiv utaje (vidjeti u tom smislu presude Komisija/Italija, C‑132/06, EU:C:2008:412, t. 37. i 46., te Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, t. 25.).
            26. Iz navedenog osobito proizlazi to da su države članice dužne provjeravati prijave poreznih obveznika, njihove račune i drugu relevantnu dokumentaciju te obračunati i naplatiti dugovani porez (vidjeti presude Komisija/Italija, C‑132/06, EU:C:2008:412, t. 37.; Profaktor Kulesza, Frankowski, Jóźwiak, Orłowski, C‑188/09, EU:C:2010:454, t. 21. i Enel Maritsa Iztok 3, C‑107/10, EU:C:2011:298, t. 52.).
            27. Na osnovi tih razmatranja ne može se, međutim, zaključiti da su države članice dužne po službenoj dužnosti identificirati poreznog obveznika za potrebe oporezivanja PDV‑om nakon što je on podnio porezne prijave koje se ne odnose na taj porez, ali na temelju kojih se može utvrditi da je premašen prag za izuzeće od njegova plaćanja.
            28. Kao prvo, iako je u članku 214. stavku 1. Direktive 2006/112 predviđeno da države članice poduzimaju potrebne mjere da bi identificirale porezne obveznike za potrebe oporezivanja PDV‑om, nema sumnje da je na temelju članka 213. stavka 1. te direktive zainteresirana osoba obvezna prijaviti početak, promjenu ili prestanak svoje djelatnosti kao poreznog obveznika. Sud je k tome ocijenio da iz teksta članka 214. stavka 1. navedene direktive proizlazi da države članice raspolažu određenom marginom prosudbe pri donošenju mjera kojima osiguravaju identifikaciju poreznih obveznika za potrebe oporezivanja PDV‑om (vidjeti presudu Ablessio, C‑527/11, EU:C:2013:168, t. 22.).
            29. Kao drugo, države članice su dužne osigurati da porezni obveznici poštuju svoje obveze, pri čemu raspolažu određenim manevarskim prostorom, osobito u pogledu načina korištenja sredstvima kojima raspolažu (vidjeti presude Komisija/Italija, C‑132/06, EU:C:2008:412, t. 38. i Profaktor Kulesza, Frankowski, Jóźwiak, Orłowski, C‑188/09, EU:C:2010:454, t. 22.), pod uvjetom da je osigurano učinkovito ubiranje vlastitih sredstava Europske unije i da nisu stvorene znatne razlike u načinu postupanja prema poreznim obveznicima, bilo da je to u okviru jedne ili svih država članica (presuda Komisija/Italija, C‑132/06, EU:C:2008:412, t. 39.).
            30. Iz prethodnog proizlazi da Direktiva 2006/112, iako zahtijeva od država članica da poduzmu sve potrebne mjere da bi identificirale, ako je potrebno i po službenoj dužnosti, obveznika PDV‑a, ne nalaže donošenje zakonodavnih i upravnih mjera kojima će osigurati da se prilikom obrade poreznih prijava koje se ne odnose na PDV provjeri poštuje li poreznik obveznik svoje obveze s osnove tog poreza, kada se uzme u obzir da spomenute prijave nužno ne sadržavaju sve podatke koji se sukladno članku 250. stavku 1. Direktive mogu navesti u prijavi PDV‑a a potrebni su za njegovo utvrđivanje.
            31. U tim okolnostima, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 273. stavak 1. Direktive 2006/112 ne obvezuje države članice na to da po službenoj dužnosti identificiraju poreznog obveznika za potrebe oporezivanja PDV‑om samo na temelju poreznih prijava koje se ne odnose na tu vrstu poreza, čak i ako mu te prijave omogućuju da utvrdi da je porezni obveznik premašio prag za izuzeće od navedenog poreza.
            Drugo pitanje
            32. Drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita protive li se načela pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja u okolnostima poput onih u glavnom postupku odluci nacionalnog poreznog tijela o obvezi plaćanja PDV‑a na veterinarske usluge.
            33. Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda načela pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja trebaju poštovati ne samo Unijine institucije, nego i države članice u izvršavanju ovlasti koje su im povjerene direktivama Unije (vidjeti u tom smislu osobito presude Gemeente Leusden i Holin Groep, C‑487/01 i C‑7/02, EU:C:2004:263, t. 57.; „Goed Wonen“, C‑376/02, EU:C:2005:251, t. 32., te Elmeka NE, C‑181/04 do C‑183/04, EU:C:2006:563, t. 31.).
            34. Kada je, kao prvo, riječ o načelu pravne sigurnosti, kao što je to Sud u više navrata presudio, iz njega proizlazi, među ostalim, da zakonodavstvo Unije mora biti izvjesno i njegova primjena predvidljiva za pojedince te da se taj zahtjev pravne sigurnosti osobito strogo nameće kada je riječ o propisu koji može imati financijske posljedice, kako bi se zainteresiranim osobama omogućilo da točno poznaju opseg obveza koje im on nameće (presuda Irska /Komisija, 325/85, EU:C:1987:546, t. 18.).
            35. Isto tako, u područjima obuhvaćenima pravom Unije pravna pravila država članica moraju biti oblikovana nedvosmisleno kako bi se osobama o kojima je riječ omogućilo poznavanje njihovih prava i obveza na jasan i precizan način te nacionalnim sudovima omogućilo osiguranje njihova poštovanja (vidjeti presudu Komisija/Italija 257/86, EU:C:1988:324, t. 12.).
            36. U ovom slučaju iz odluke kojom se upućuju prethodna pitanja proizlazi da je rumunjski zakonodavac uklonio veterinarsku zaštitu s popisa usluga izuzetih od plaćanja PDV‑a, računajući od 1. siječnja 2007., dana pristupanja Rumunjske Europskoj uniji, navodeći u tom pogledu potrebu osiguravanja usklađenosti nacionalnog prava s pravom Unije.
            37. U tim okolnostima, bez obzira čak i na to što presuda Komisija/Italija (122/87, EU:C:1988:256), u kojoj se navodi primjena tog poreza na usluge veterinarske zaštite, nije objavljena u verziji na rumunjskom jeziku, treba ocijeniti da se pravni režim poput prethodno opisanog čini dovoljno jasnim i predvidljivim u pogledu primjene PDV‑a na usluge u razdoblju o kojem je riječ u glavnom postupku, što je međutim dužan provjeriti sud koji je uputio zahtjev.
            38. U tom pogledu valja, među ostalim, istaknuti to da PDV ima opću primjenu i da se izvan područja te primjene nalaze samo one aktivnosti koje su izričito izuzete. Iz navedenog proizlazi da je samo uklanjanje aktivnosti s popisa onih izuzetih od plaćanja PDV‑a dovoljno da se, sa stajališta pravne sigurnosti, ona nađe među oporezivim aktivnostima.
            39. Iz načela pravne sigurnosti također nedvojbeno proizlazi da se porezna situacija poreznog obveznika ne smije vremenski neograničeno dovoditi u pitanje (vidjeti u tom smislu presudu Fatorie, C‑424/12, EU:C:2014:50, t. 46.).
            40. Sud je međutim ocijenio da se načelo pravne sigurnosti ne protivi praksi nacionalnih poreznih tijela koja se sastoji u tome da se prije isteka roka zastare opozove odluka kojom je poreznom obvezniku priznato pravo na odbitak PDV‑a, pri čemu je, nakon nove kontrole, zatražen povrat navedenog PDV‑a uvećan za naknadu za kašnjenje (vidjeti u tom smislu presudu Fatorie, C‑424/12, EU:C:2014:50, t. 51.).
            41. Prema tome, činjenica da je porezno tijelo tijekom roka zastare ponovno kvalificiralo određenu aktivnost kao gospodarsku, podvrgavajući je plaćanju PDV‑a, ne može sama za sebe, bez drugih okolnosti, ugroziti to načelo.
            42. Slijedom navedenoga, nije utemeljena tvrdnja prema kojoj se načelo pravne sigurnosti u okolnostima poput onih u glavnom postupku protivi tome da porezno tijelo u roku zastare naknadno obračuna PDV na već pružene veterinarske usluge koje je trebalo podvrgnuti njegovu plaćanju.
            43. Kada je, kao drugo, riječ o načelu zaštite legitimnih očekivanja, pravo oslanjanja na to načelo proširuje se na svakog pojedinca kod kojega je institucija Unije stvorila legitimna očekivanja temeljena na preciznim jamstvima koja mu je ona pružila (vidjeti u tom smislu presudu Europäisch Iranische Handelsbank/Vijeće, C‑585/13 P, EU:C:2015:145, t. 95.).
            44. U tom pogledu valja provjeriti jesu li akti upravnog tijela stvorili kod pažljivog i razboritog gospodarskog subjekta razumno očekivanje i, ako je tomu tako, utvrditi legitimnost tog očekivanja (vidjeti u tom smislu presudu Elmeka, C‑181/04 do C‑183/04, EU:C:2006:563, t. 32. i navedenu sudsku praksu).
            45. Iz spisa podnesenog sudu, međutim, proizlazi da upravna praksa nacionalnih poreznih tijela koja se odnosi na oporezivanje veterinarskih usluga PDV‑om ne može, čini se, potvrditi da su u glavnom postupku ti zahtjevi ispunjeni.
            46. Konkretno, činjenica da nacionalna porezna tijela nisu sustavno podvrgavala veterinarske usluge plaćanju PDV‑a u razdoblju o kojem je riječ u glavnom postupku, što je rumunjska vlada opovrgnula, nije a priori dostatna da, osim u doista iznimnim okolnostima, kod uobičajeno pažljivog i razboritog gospodarskog subjekta stvori razumno očekivanje da se taj porez neće primijeniti na navedene usluge kada navedeni porez, kako je ranije navedeno, ima opću primjenu i kada su veterinarske usluge od 1. siječnja 2007. uklonjene s popisa aktivnosti koje su izuzete od oporezivanja.
            47. Naime, takva praksa, koliko god bila vrijedna osude, ne može se smatrati dovoljnom da sama za sebe zainteresiranim pojedincima pruži precizna jamstva u tom smislu.
            48. Iz prethodnih razmatranja proizlazi da na drugo pitanje valja odgovoriti tako da se načela pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja ne protive u okolnostima poput onih u glavnom postupku odluci nacionalnog poreznog tijela o obvezi plaćanja PDV‑a na veterinarske usluge ako se ta odluka temelji na jasnim pravilima i ako praksa tog tijela nije takva da bi kod pažljivog i razboritog gospodarskog subjekta stvorila razumno očekivanje da se taj porez neće primijeniti na navedene usluge, što je dužan provjeriti sud koji je uputio zahtjev.
            Troškovi
            49. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (sedmo vijeće) odlučuje:
            1. Članak 273. stavak 1. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost, kako je izmijenjena Direktivom Vijeća od 22. prosinca 2009., ne obvezuje države članice na to da po službenoj dužnosti identificiraju poreznog obveznika za potrebe oporezivanja PDV‑om samo na temelju poreznih prijava koje se ne odnose na tu vrstu poreza, čak i ako im te prijave omogućuju da utvrde da je porezni obveznik premašio prag za izuzeće od navedenog poreza.
            2. Načela pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja ne protive se u okolnostima poput onih u glavnom postupku odluci nacionalnog poreznog tijela o obvezi plaćanja PDV‑a na veterinarske usluge, ako se ta odluka temelji na jasnim pravilima i ako praksa tog tijela nije takva da bi kod pažljivog i razboritog gospodarskog subjekta stvorila razumno očekivanje da se taj porez neće primijeniti na navedene usluge, što je dužan provjeriti sud koji je uputio zahtjev.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 22. rujna 2016.#Europski parlament protiv Vijeća Europske unije.#Tužba za poništenje – Policijska i pravosudna suradnja u kaznenim stvarima – Automatizirana razmjena podataka – Registracija vozila – Daktiloskopski podaci – Pravni okvir primjenjiv nakon stupanja na snagu Ugovora iz Lisabona – Prijelazne odredbe – Izvedeni pravni temelj – Razlika između zakonodavnih akata i provedbenih mjera – Savjetovanje s Europskim parlamentom – Inicijativa države članice ili Europske komisije – Pravila glasovanja.#Spojeni predmeti C-14/15 i C-116/15.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      22. rujna 2016. (
            *1
         )
      „Tužba za poništenje — Policijska i pravosudna suradnja u kaznenim stvarima — Automatizirana razmjena podataka — Registracija vozila — Daktiloskopski podaci — Pravni okvir primjenjiv nakon stupanja na snagu Ugovora iz Lisabona — Prijelazne odredbe — Izvedeni pravni temelj — Razlika između zakonodavnih akata i provedbenih mjera — Savjetovanje s Europskim parlamentom — Inicijativa države članice ili Europske komisije — Pravila glasovanja“
      U spojenim predmetima C‑14/15 i C‑116/15,
      povodom dvaju zahtjeva za poništenje na temelju članka 263. UFEU‑a, koji su podneseni 14. siječnja odnosno 6. ožujka 2015.,

         Europski parlament, koji zastupaju F. Drexler, A. Caiola i M. Pencheva, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
      tužitelj,
      protiv

         Vijeća Europske unije, koje zastupaju M.-M. Joséphidès, K. Michoel i K. Pleśniak, u svojstvu agenata,
      tuženika,
      koje podupire

         Savezna Republika Njemačka, koju zastupaju T. Henze i A. Lippstreu, u svojstvu agenata,
      i

         Kraljevina Švedska, koju zastupaju A. Falk, C. Meyer‑Seitz, U. Persson, N. Otte Widgren, E. Karlsson i L. Swedenborg, u svojstvu agenata,
      intervenijenti,
      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen (izvjestitelj), predsjednik vijeća, D. Šváby, J. Malenovský, M. Safjan i M. Vilaras, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 7. lipnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Svojim zahtjevima u predmetima C‑14/15 i C‑116/15, Europski parlament traži poništenje, s jedne strane, Odluke Vijeća 2014/731/EU od 9. listopada 2014. o pokretanju automatizirane razmjene podataka iz registra vozila na Malti (SL 2014., L 302, str. 56.), Odluke Vijeća 2014/743/EU od 21. listopada 2014. o pokretanju automatizirane razmjene podataka iz registra vozila na Cipru (SL 2014., L 308, str. 100.) te Odluke Vijeća 2014/744/EU od 21. listopada 2014. o pokretanju automatizirane razmjene podataka iz registra vozila u Estoniji (SL 2014., L 308, str. 102.), kao i, s druge strane, Odluke Vijeća 2014/911/EU od 4. prosinca 2014. o pokretanju automatizirane razmjene daktiloskopskih podataka u Latviji (SL 2014., L 360, str. 28.) (u daljnjem tekstu, zajedno: pobijane odluke).

         Pravni okvir

         Ugovor

               2

               Članak 34. stavak 2. Ugovora između Kraljevine Belgije, Savezne Republike Njemačke, Kraljevine Španjolske, Francuske Republike, Velikog Vojvodstva Luksemburga, Kraljevine Nizozemske i Republike Austrije o produbljivanju prekogranične suradnje, posebno u suzbijanju terorizma, prekograničnog kriminala i nezakonite migracije, potpisanog u Prümu (Njemačka) 27. svibnja 2005. (u daljnjem tekstu: Ugovor iz Prüma), glasi kako slijedi:
               „Dostava osobnih podataka predviđena u ovom ugovoru može započeti tek kada odredbe ovog poglavlja budu prenesene u nacionalno pravo državnih područja ugovornih stranaka koje su uključene u tu dostavu. Odbor ministara iz članka 43. odlukom utvrđuje jesu li ti uvjeti ispunjeni.”

               3

               Članak 43. stavak 1. tog ugovora predviđa:
               „Ugovorne stranke osnivaju odbor koji je sastavljen od ministara ugovornih strana. Taj odbor ministara donosi odluke potrebne za prenošenje i primjenu ovog ugovora. Odluke Odbora ministara donose se suglasnošću svih ugovornih stranaka.”

         Pravo Unije

      Odluka 2008/615/PUP

               4

               Uvodna izjava 1. Odluke Vijeća 2008/615/PUP od 23. lipnja 2008. o produbljivanju prekogranične suradnje, posebno u suzbijanju terorizma i prekograničnog kriminala (SL 2008., L 210, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 95.) glasi kako slijedi:
               „Po stupanju na snagu [Ugovora iz Prüma], ova se inicijativa podnosi [...] s ciljem uključivanja sadržaja odredaba Ugovora iz Prüma u pravni okvir Europske unije.”

               5

               Članak 1. te odluke navodi:
               „Ovom odlukom države članice namjeravaju produbiti prekograničnu suradnju u pitanjima iz glave VI. [UEU‑a], posebno razmjenu informacija između tijela nadležnih za sprečavanje i istragu kaznenih djela. U tom cilju ova odluka sadržava pravila u sljedećim područjima:

                        a)

                        odredbe o uvjetima i postupku za automatski prijenos profila DNA, daktiloskopskih podataka i određenih podataka iz nacionalnih registara vozila (poglavlje 2.);

                  [...]”

               6

               Poglavlje 6. te odluke obuhvaća opće odredbe o zaštiti podataka u okviru razmjene informacija predviđene istom odlukom.

               7

               Članak 25. stavci 2. i 3. Odluke 2008/615, koji se nalazi u njezinu poglavlju 6., glasi kako slijedi:
               „2.   Dostava osobnih podataka iz ove odluke ne smije se obavljati dok odredbe ovog poglavlja ne budu prenesene u nacionalno pravo državnih područja država članica koje su uključene u tu dostavu. O ispunjenju tih uvjeta Vijeće odlučuje jednoglasno.
               3.   Stavak 2. ne primjenjuje se na one države članice u kojima je dostavljanje osobnih podataka, kako je predviđeno ovom odlukom, već započelo sukladno Ugovoru iz Prüma.”

               8

               U skladu s člankom 33. te odluke, naslovljenom „Provedbene mjere”, Vijeće donosi mjere potrebne za provedbu ove odluke na razini Unije kvalificiranom većinom te nakon savjetovanja s Parlamentom.

         Odluka 2008/616/PUP

               9

               Članak 20. Odluke Vijeća 2008/616/PUP od 23. lipnja 2008. o provedbi Odluke 2008/615/PUP (SL 2008., L 210, str. 12.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 29., str. 214.), glasi kako slijedi:
               „1.   Vijeće odluku iz članka 25. stavka 2. Odluke [2008/615] donosi na osnovi izvješća o procjeni koje se temelji na upitniku.
               2.   U vezi s automatskom razmjenom podataka sukladno poglavlju 2. Odluke [2008/615], izvještaj o ocjeni se također temelji na ocjenjivačkom posjetu i pokusu koji se odvija kada predmetna država članica Glavnom tajništvu pošalje obavijest sukladno prvoj rečenici članka 36. stavka 2. Odluke [2008/615].
               3.   Daljnje pojedinosti o tom postupku navedene su u poglavlju 4. Priloga ovoj odluci.”

         Pobijane odluke

               10

               Pobijane odluke, koje se, s jedne strane, odnose na Odluku 2008/615, osobito njezin članak 25. i, s druge strane, Odluku 2008/616, osobito njezin članak 20. i poglavlje 4. njezina priloga, u uvodnim izjavama 1. do 3. predviđaju:

                        „(1)

                        U skladu s Protokolom o prijelaznim odredbama koji je priložen Ugovoru o [EU‑u], Ugovoru o [FEU‑u] i Ugovoru o [EZAE‑u], akti institucija, tijelâ, uredâ i agencija Unije doneseni prije stupanja Ugovora iz Lisabona na snagu zadržavaju svoje pravne učinke dok se ne stave izvan snage, ponište ili izmijene provedbom Ugovorâ.

                        (2)

                        U skladu s tim, članak 25. Odluke [2008/615] primjenjiv je te Vijeće mora jednoglasno odlučiti o tome jesu li države članice provele odredbe poglavlja 6. navedene odluke.

                        (3)

                        Člankom 20. Odluke [2008/616] predviđeno je da se odluke iz članka 25. stavka 2. Odluke [2008/615] donose na osnovi izvješća o ocjeni koje se temelji na upitniku. Što se tiče automatizirane razmjene podataka u skladu s poglavljem 2. Odluke [2008/615], izvješće o ocjeni treba se temeljiti na ocjenjivačkom posjetu i pokusu.”

               11

               Članak 1. Odluke 2014/731 određuje:
               „Malta je u potpunosti provela opće odredbe o zaštiti podataka iz poglavlja 6. Odluke [2008/615] za potrebe automatiziranog pretraživanja podataka iz registra vozila te ima pravo primati i dostavljati osobne podatke na temelju članka 12. navedene odluke od dana stupanja na snagu ove odluke.”

               12

               Članak 1. Odluke 2014/743 određuje:
               „Cipar je u potpunosti proveo opće odredbe o zaštiti podataka iz poglavlja 6. Odluke [2008/615] za potrebe automatiziranog pretraživanja podataka iz registra vozila te ima pravo primati i dostavljati osobne podatke na temelju članka 12. navedene odluke od dana stupanja na snagu ove odluke.”

               13

               Članak 1. Odluke 2014/744 glasi kako slijedi:
               „Estonija je u potpunosti provela opće odredbe o zaštiti podataka iz poglavlja 6. Odluke [2008/615] za potrebe automatiziranog pretraživanja podataka iz registra vozila te ima pravo primati i dostavljati osobne podatke na temelju članka 12. navedene odluke od dana stupanja na snagu ove odluke.”

               14

               Članak 1. Odluke br. 2014/911 glasi kako slijedi:
               „Latvija je u potpunosti provela opće odredbe o zaštiti podataka iz poglavlja 6. Odluke [2008/615] za potrebe automatiziranog pretraživanja daktiloskopskih podataka te ima pravo primati i dostavljati osobne podatke na temelju članka 9. navedene odluke od dana stupanja na snagu ove odluke.”

         Postupak pred Sudom i zahtjevi stranaka

               15

               Parlament od Suda zahtijeva da:

                        —

                        poništi pobijane odluke, i

                        —

                        naloži Vijeću snošenje troškova.

               16

               Vijeće od Suda zahtijeva da:

                        —

                        odbije tužbe kao neosnovane u dijelu u kojem se odnose na prvi tužbeni razlog te na prvi dio i prva dva elementa drugog dijela drugog tužbenog razloga, što se tiče trećeg elementa drugog dijela drugog tužbenog razloga, Vijeće to ostavlja procjeni Suda;

                        —

                        podredno, u slučaju poništenja pobijanih odluka, održi njihove učinke na snazi dok ih se ne zamijeni novim aktima, i

                        —

                        naloži Parlamentu snošenje troškova.

               17

               Odlukom predsjednika Suda od 8. travnja 2015. predmeti C‑14/15 i C‑116/15 spojeni su u svrhu pisanog i usmenog postupka kao i presude.

               18

               Odlukama predsjednika Suda od 24. lipnja 2015. Saveznoj Republici Njemačkoj i Kraljevini Švedskoj odobrena je intervencija u potporu Vijeću u predmetima C‑14/15 i C‑116/15. Savezna Republika Njemačka, međutim, nije sudjelovala ni u jednom dijelu ovog postupka.

         O tužbama

               19

               U prilog svojim tužbama Parlament ističe dva tužbena razloga koji se temelje na izboru pogrešnog ili nezakonitog pravnog temelja odnosno na bitnoj povredi postupka kod donošenja tih odluka.

         Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na izboru pogrešnog ili nezakonitog pravnog temelja

      Argumentacija stranaka

               20

               Uvodno, Parlament ističe da članak 9. Protokola (br. 36) o prijelaznim odredbama (u daljnjem tekstu: Protokol o prijelaznim odredbama), koji se odnosi na akte donesene na temelju Ugovora o Europskoj uniji prije stupanja na snagu Ugovora iz Lisabona, treba tumačiti na način da zadržava samo bitne učinke akata nekadašnjeg „trećeg stupa”, a ne postupke odlučivanja na koje se ti akti odnose. Stoga, ti se postupci više ne mogu upotrijebiti kada se više ne nalaze u ugovorima.

               21

               Parlament naglašava da se pobijane odluke temelje na članku 25. stavku 2. Odluke 2008/615 i tvrdi da tu odredbu treba tumačiti na način da uvodi postupak koji se odnosi na donošenje zakonodavnih akata.

               22

               U tom pogledu ističe da je, u vrijeme donošenja te odluke, članak 34. stavak 2. točka (c) UEU‑a predviđao dva različita postupka za donošenje zakonodavnih akata i provedbenih mjera i da je samo onaj koji se odnosio na zakonodavne akte zahtijevao jednoglasnu odluku Vijeća, kakvu zahtijeva članak 25. stavak 2. navedene odluke. Osim toga, donošenje provedbenih mjera iste odluke posebno je uređeno njezinim člankom 33., što znači da se mjere donesene na temelju neke druge odredbe Odluke 2008/615 ne mogu kvalificirati kao provedbene mjere. Konačno, iako je, nakon podnošenja tužbe Parlamenta koja je dovela do presude od 16. travnja 2015., Parlament/Vijeće (C‑317/13 i C‑679/13, EU:C:2015:223), Vijeće dodalo riječ „provedbena” u naslove raznih odluka donesenih na temelju akata koje potpadaju pod nekadašnji „treći stup”, ta institucija nije izvršila usporedive izmjene naslova pobijanih odluka.

               23

               No, s obzirom na to da zakonodavac Unije nikada nije imao obvezu prenijeti ili povjeriti ovlasti, određeni akt ponekad se može donijeti ili kao zakonodavni akt ili kao provedbena mjera, ovisno o izboru tog zakonodavca.

               24

               Stoga, pobijane se odluke trebaju smatrati zakonodavnim aktima i prema tome su se kao Odluka 2008/615 trebale temeljiti na istim pravnim temeljima, kako su izmijenjeni Ugovorom iz Lisabona, to jest na članku 82. stavku 1. točki (d) i članku 87. stavku 2. točki (a) UFEU‑a.

               25

               Podredno, Parlament ističe da, čak i ako Sud smatra da članci 82. i 87. UFEU‑a nisu odgovarajući pravni temelji za donošenje pobijanih odluka, one se ipak moraju poništiti, zbog nezakonitosti ab initio članka 25. stavka 2. Odluke 2008/615, pravnog temelja koji je Vijeće izabralo.

               26

               U tom pogledu, Parlament navodi da je članak 25. stavak 2. Odluke 2008/615 stvorio izvedeni pravni temelj koji u predmetnom području pojednostavljuje načine donošenja zakonodavnih akata predviđene u ugovorima, s obzirom na to da ne predviđa ni prethodnu inicijativu države članice ili Europske komisije ni savjetovanje s Parlamentom, iako je te elemente zahtijevao članak 34. stavak 2. točka (c) UEU‑a, koji se primjenjivao na dan donošenja Odluke 2008/615.

               27

               Osim toga, ako bi Sud utvrdio da su pobijane odluke provedbene mjere, postupak uveden člankom 25. stavkom 2. Odluke 2008/615 bio bi u suprotnosti s Ugovorom o EU‑u, ne samo što se tiče uređenja inicijative i nepostojanja savjetovanja s Parlamentom, nego također i u tome što zahtijeva jednoglasnu odluku Vijeća umjesto odluke te institucije kvalificiranom većinom.

               28

               Vijeće smatra da mu članak 25. stavak 2. Odluke 2008/615 omogućuje izvršavanje provedbene ovlasti. Prema tome, pobijane odluke su provedbene mjere, a ne zakonodavni akti.

               29

               U tom pogledu, ono ističe da tvrdnja Parlamenta, prema kojoj činjenica da taj članak predviđa jednoglasno odlučivanje znači da je njegov cilj donošenje zakonodavnih akata, nije u skladu sa sudskom praksom Suda prema kojoj je pravni temelj taj koji određuje postupak koji treba slijediti, a ne obratno.

               30

               Osim toga, iz izraza upotrijebljenih u članku 25. stavku 2. Odluke 2008/615, opće strukture te odluke i okolnosti da akti doneseni na temelju te odluke nemaju samostalne ciljeve može se zaključiti da su ti akti provedbene mjere navedene odluke.

               31

               Što se tiče navodne nezakonitosti članka 25. stavka 2. Odluke 2008/615, Vijeće navodi da iz presuda od 16. travnja 2015., Parlament/Vijeće (C‑317/13 i C‑679/13, EU:C:2015:223) i od 16. travnja 2015., Parlament/Vijeće (C‑540/13, EU:C:2015:224) proizlazi da razlika između postupaka predviđenih tom odredbom i ugovora ne može značiti da je ona nezakonita, ali treba dati prednost tumačenju u skladu s pravom Unije.

               32

               Kad je riječ, točnije, o zahtjevu za jednoglasno odlučivanje, Vijeće smatra da se argument Parlamenta temelji na nesporazumu koji proizlazi iz nespretne formulacije članka 25. stavka 2. Odluke 2008/615.

               33

               Tako, iako je jednoglasna odluka Vijeća redovno previđena navođenjem da „Vijeće odluku donosi jednoglasno”, ta odredba upotrebljava dvosmisleniji izraz „odlučuje jednoglasno”.

               34

               U tom kontekstu, Vijeće smatra, na temelju opće strukture Odluke 2008/615 i izraza koji su u njoj upotrijebljeni, da se postupak o kojem je riječ sastoji od dviju faza. Prvo, Vijeće mora provjeriti je li ispunjen uvjet naveden u njezinu članku 25. stavku 2., što podrazumijeva niz izričitih ili prešutnih sporazuma svih država članica. Tu fazu nameće stvarna potreba za osiguranje cjelovitosti i sigurnosti sustava razmjene podataka između država članica. Drugo, Vijeće donosi odluku, kvalificiranom većinom, o određivanju datuma početka dostava.

               35

               Usporediv sustav, za koji je karakteristična kombinacija faze, u kojoj se uz suglasnost provjerava dobro funkcioniranje mreže podataka, i faze formalne odluke Vijeća nakon te provjere, koristi se za donošenje raznih pravnih instrumenata.

               36

               Kad je riječ o Odluci 2008/615, zakonodavac Unije, zbog povijesnog konteksta njezina donošenja, to jest integracije mehanizma uvedenog Ugovorom iz Prüma u pravni okvir Unije, nije napravio dovoljnu razliku između dviju faza postupka o kojem je riječ, nego je suglasnost iz prve faze i kvalificiranu većinu iz druge faze spojio u jedan zahtjev, a to je zahtjev za jednoglasnost u vezi s prethodnom fazom suglasnosti.

         Ocjena Suda

               37

               Najprije valja utvrditi da iz teksta pobijanih odluka jasno proizlazi da se one temelje na članku 25. Odluke 2008/615 i članku 20. Odluke 2008/616 (vidjeti, analogijom, presude od 16. travnja 2015., Parlament/Vijeće, C‑317/13 i C‑679/13, EU:C:2015:223, t. 28. do 31., kao i od 10. rujna 2015., Parlament/Vijeće, C‑363/14, EU:C:2015:579, t. 23. do 26.), pri čemu taj zadnji članak, osim toga, samo pojašnjava uvjete donošenja odluka iz članka 25. Odluke 2008/615.

               38

               Sukladno ustaljenoj praksi Suda, izbor se pravnog temelja akta Unije mora zasnivati na objektivnim elementima koji mogu biti predmet sudske kontrole, među kojima se nalaze svrha i sadržaj tog akta (presuda od 6. svibnja 2014.Komisija/Parlament i Vijeće, C‑43/12, EU:C:2014:298, t. 29., kao i navedena sudska praksa).

               39

               Međutim, stranke se ne slažu oko odnosa članka 25. stavka 2. Odluke 2008/615 i cilja ili sadržaja pobijanih odluka.

               40

               Nasuprot tomu, Parlament, s jedne strane, tvrdi da ta odredba više ne može poslužiti kao pravni temelj za donošenje novih akata nakon stupanja na snagu Ugovora iz Lisabona i da je, s druge strane, u svakom slučaju, nezakonita.

               41

               Što se tiče argumenta Parlamenta prema kojem se postupak predviđen u članku 25. stavku 2. Odluke 2008/615 više ne može primijeniti nakon stupanja na snagu Ugovora iz Lisabona, treba istaknuti da Protokol o prijelaznim odredbama obuhvaća odredbe koje se posebno odnose na pravni režim koji se nakon stupanja na snagu tog ugovora primjenjuje na akte donesene na temelju UEU‑a prije tog datuma (presuda od 10. rujna 2015., Parlament/Vijeće, C‑363/14, EU:C:2015:579, t. 68. i navedena sudska praksa).

               42

               Tako članak 9. tog protokola propisuje da takvi akti zadržavaju svoje pravne učinke dok se ne stave izvan snage, ponište ili izmijene provedbom Ugovorâ.

               43

               Međutim, Sud je presudio da taj članak treba tumačiti tako da podrazumijeva da odredba akta koji je pravilno usvojen na temelju Ugovora o EU‑u prije stupanja na snagu Ugovora iz Lisabona, koji predviđa načine donošenja drugih mjera, nastavlja proizvoditi svoje pravne učinke dok god nije stavljena izvan snage, poništena ili izmijenjena te omogućava donošenje tih mjera primjenom postupka koji utvrđuje (vidjeti, u tom smislu, presude od 16. travnja 2015., Parlament/Vijeće, C‑540/13, EU:C:2015:224, t. 47., i od 10. rujna 2015., Parlament/Vijeće, C‑363/14, EU:C:2015:579, t. 70.).

               44

               Iz toga slijedi da stupanje na snagu Ugovora iz Lisabona kao takvo, ne isključuje donošenje akata poput pobijanih odluka u okviru postupka određenog u članku 25. Odluke 2008/615. Posljedično, argument Parlamenta prema kojem se takvi akti nužno moraju temeljiti na članku 82. stavku 1. točki (d) i članku 87. stavku 2. točki (a) ne može se prihvatiti.

               45

               Stoga, prvi tužbeni razlog koji navodi Parlament u prilog svojim tužbama može se prihvatiti samo ako se utvrdi nezakonitost članka 25. stavka 2. Odluke 2008/615.

               46

               Parlament ističe da je upravo to slučaj, s obzirom na to da iz tog članka proizlazi da su načini donošenja koje uvodi za mjere poput pobijanih odluka različiti od onih koji proizlaze iz postupka koje u tu svrhu predviđaju Ugovori.

               47

               Međutim, iz sudske prakse Suda proizlazi da, s obzirom na to da su pravila koja se odnose na formiranje volje institucija Unije određena Ugovorima i nisu na diskreciji ni država članica ni samih institucija, samo Ugovori mogu u određenim slučajevima ovlastiti instituciju da izmijeni postupak donošenja odluka koji je njima određen. Stoga bi priznati instituciji mogućnost da uspostavi izvedene pravne temelje koji omogućuju donošenje zakonodavnih akata ili provedbenih mjera, u smislu otežanja ili pojednostavnjenja načina donošenja nekog akta, značilo da joj se daje zakonodavna ovlast koja prelazi ono što je predviđeno Ugovorima (presuda od 10. rujna 2015., Parlament/Vijeće, C‑363/14, EU:C:2015:579, t. 43. i navedena sudska praksa).

               48

               U tom pogledu, s obzirom na to da se zakonitost akta Unije mora ocijeniti u skladu s činjeničnim i pravnim elementima koji su postojali na dan kada je taj akt donesen, zakonitost članka 25. stavka 2. točke (a) Odluke 2008/615 treba ocijeniti s obzirom na odredbe koje su na dan donošenja te odluke uređivale donošenje mjera kao što su pobijane odluke, to jest članak 34. stavak 2. točku (c) i članak 39. stavak 1. UEU‑a (vidjeti u tom smislu presude od 16. travnja 2015., Parlament/Vijeće, C‑540/13, EU:C:2015:224, t. 35., i od 10. rujna 2015., Parlament/Vijeće, C‑363/14, EU:C:2015:579, t. 59.).

               49

               Iz tih odredaba proizlazi da Vijeće, donoseći odluku jednoglasno na inicijativu svih država članica ili Komisije, može donijeti zakonodavne akte za sve svrhe u skladu s ciljevima glave VI. UEU‑a, osim u područjima obuhvaćenim člankom 34. stavkom 2. točkama (a) i (b) UEU‑a, i da donoseći odluku većinom, donosi mjere potrebne za provedbu tih akata na razini Unije (vidjeti, u tom smislu, presudu od 10. rujna 2015., Parlament/Vijeće, C‑363/14, EU:C:2015:579, t. 60. do 66.). U tim dvama slučajevima, te se mjere mogu donijeti tek nakon savjetovanja s Parlamentom (vidjeti, u tom smislu, presudu od 16. travnja 2015., Parlament/Vijeće, C‑540/13, EU:C:2015:224, t. 36.).

               50

               Iz prethodno navedenog proizlazi da će se postupak određen primarnim pravom, kojem postupak predviđen člankom 25. stavkom 2. Odluke 2008/615 treba odgovarati, razlikovati s obzirom na to treba li akte donesene na temelju te odredbe smatrati zakonodavnim aktima ili provedbenim mjerama.

               51

               U tom kontekstu, valja istaknuti da Parlament ne osporava činjenicu da je zakonodavac Unije imao mogućnost predvidjeti donošenje akata, poput pobijanih odluka, kao provedbenih mjera. S druge strane, tvrdi da je zakonodavac izabrao ne upotrijebiti tu mogućnost i da je, naprotiv, ovlast donošenja takvih akata zadržao za sebe.

               52

               Stoga, suprotno onomu što tvrdi Vijeće, taj argument Parlamenta ne može se odbiti samo zbog toga što bi eventualno bilo utvrđeno, da iz cilja i sadržaja akata iz članka 25. stavka 2. Odluke 2008/615 proizlazi da se njihovo donošenje može prenijeti na izvršno tijelo, ako ne uspostavljaju bitne elemente temeljnog zakonodavstva, čije donošenje zahtijeva političku odluku koja je isključivo u nadležnosti zakonodavca Unije.

               53

               Naime, neslaganje stranaka ne odnosi se na tu točku nego na pitanje je li, donoseći članak 25. stavak 2. Odluke 2008/615, zakonodavac Unije odlučio Vijeću dodijeliti izvedenu zakonodavnu ovlast ili samo provedbenu ovlast.

               54

               U tom pogledu, valja utvrditi da ta odredba izričito ne određuje akte čije donošenje dopušta.

               55

               Međutim, iz njezina teksta proizlazi da je cilj akta koji Vijeće donese u tom okviru samo osigurati da je poglavlje 6. Odluke 2008/615, koje utvrđuje opće odredbe o zaštiti podataka, dobro provedeno u državi članici u cilju omogućavanja dostave osobnih podataka u toj državi članici koja je predviđena tom odlukom.

               56

               Iz toga slijedi da i iz uvjeta donošenja tog akta kao i njegovih učinaka proizlazi da je zakonodavac Unije želio strogo ograničiti predmet tog akta na provedbu okvira utvrđenog Odlukom 2008/615, a da Vijeću, prilikom donošenja istog akta, nije povjerio zadaću donošenja važnih političkih odluka.

               57

               Takvo tumačenje potvrđuje kontekst čiji je dio članak 25. stavak 2. te odluke koji treba uzeti u obzir radi tumačenja te odredbe (vidjeti u tom smislu presudu od 18. prosinca 2014.M’Bodj, C‑542/13, EU:C:2014:2452, t. 34.).

               58

               Tako se ta odredba nalazi u poglavlju navedene odluke u kojem se određuju uvjeti koji omogućuju primjenu mehanizama razmjene podataka uvedenih istom odlukom u državama članicama koje nisu navedene u njezinu članku 25. stavku 3.

               59

               Potrebno je također istaknuti da iz članka 20. Odluke 2008/616 i poglavlja 4. njezina priloga, na koje taj članak upućuje, proizlazi da se akti poput pobijanih odluka moraju donijeti na temelju pretežno tehničkog postupka ocjenjivanja, koji vodi radna skupina Vijeća i skupina stručnjaka.

               60

               Ti različiti elementi, povezani s time da se u Odluci 2008/615 nigdje ne poziva na donošenje zakonodavnog akta ili na eventualnu volju zakonodavca Unije da zadrži nadležnost za uređivanje dotičnog područja, upućuju na to da je on, donoseći članak 25. stavak 2. te odluke, odlučio povjeriti Vijeću donošenje mjera potrebnih za provedbu spomenute odluke na razini Unije.

               61

               Ta se analiza ne može dovesti u pitanje argumentima koje je istaknuo Parlament.

               62

               Kao prvo, činjenica da članak 25. stavak 2. Odluke 2008/615 određuje da Vijeće „odlučuje jednoglasno” nije dovoljna kao dokaz da je zakonodavac na taj način želio uputiti na postupak predviđen člankom 34. stavkom 2. točkom (c) UEU‑a za donošenje zakonodavnih akata.

               63

               Naime, iako taj postupak doista zahtijeva da Vijeće odlučuje jednoglasno, navođenje samo tog pravila o glasovanju bez navođenja drugih uvjeta tog postupka, to jest inicijative države članice ili Komisije i savjetovanja s Parlamentom, ne može se shvatiti kao izraz jasne volje zakonodavca Unije da predvidi njegovu primjenu.

               64

               Tu analizu potvrđuje povijesni kontekst donošenja Odluke 2008/615. Naime, kao što naglašava uvodna izjava 1. te odluke, njezin je cilj u biti, uključiti sadržaj odredaba Ugovora iz Prüma u pravni okvir Europske unije. Međutim, članak 34. stavak 2. tog ugovora predviđao je mehanizam sličan onome koji je uveden člankom 25. stavkom 2. navedene odluke, što, među ostalim podrazumijeva, na temelju članka 43. stavka 1. tog ugovora, jednoglasnu odluka ministara država stranaka ugovora.

               65

               Kao drugo, okolnost da članak 33. Odluke 2008/615 Vijeću povjerava ovlast donošenja mjera za njezinu provedbu ne može biti odlučujuća.

               66

               Naime, izgleda da članak 33. i članak 25. stavak 2. te odluke imaju bitno različite funkcije. Tako, dok prvi, koji samo odražava ovlast koju članak 34. stavak 2. točka (c) UEU‑a povjerava Vijeću, ima za cilj općenito donošenje mjera za provedbu te odluke, drugi predviđa donošenje posebnih mjera u okviru postupka, koji je posebno predvidio zakonodavac Unije, za dostavu osobnih podataka u države članice koje nisu one iz članka 25. stavka 3. iste odluke.

               67

               Stoga, činjenica da je zakonodavac Unije odlučio posvetiti članak 33. Odluke 2008/615 mjerama za njezinu provedbu ne može, kao takva, značiti da se akti doneseni na temelju članka 25. stavka 2. te odluke više ne bi mogli kvalificirati kao provedbene mjere te bi se morali smatrati zakonodavnim aktima.

               68

               Kao treće, okolnost da Vijeće nije odlučilo nazvati akte koje je stvarno donijelo na tom temelju „provedbenim odlukama”, ne može se, s obzirom na pravnu posljedicu te odluke i datum na koji je donesena, korisno istaknuti u prilog argumentaciji Parlamenta.

               69

               Stoga, članak 25. stavak 2. Odluke 2008/615 treba tumačiti na način da predviđa da Vijeće jednoglasno donosi mjere za provedbu te odluke.

               70

               U tom pogledu, argument Vijeća prema kojem tu odredbu treba shvatiti tako da predviđa postupak u dvije faze, koje se sastoje od odluke suglasnošću i nakon toga odluke kvalificiranom većinom, nije usklađen s jasnim tekstom navedene odredbe, prema kojem „Vijeće odlučuje jednoglasno”, i osim toga, ne nalazi, nijedan prilog u drugim elementima Odluke 2008/615.

               71

               Pod tim okolnostima, činjenice da bi drugi akti Unije predviđali postupak takve vrste ili da bi on bio opravdan važnim političkim razlozima, pod pretpostavkom da su dokazani, u bilo kojem slučaju ne vode do zaključka da je moguće prihvatiti tumačenje članka 25. stavka 2. te odluke, koje predlaže Vijeće.

               72

               Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da, zahtijevajući da mjere potrebne za provedbu Odluke 2008/615 na razini Unije Vijeće donosi odlučujući jednoglasno, iako članak 34. stavak 2. točka (c) UEU‑a predviđa da takve mjere Vijeće treba donositi kvalificiranom većinom, članak 25. stavak 2. te odluke nezakonito uvodi načine donošenja mjera, poput pobijanih odluka, koji su pojačani u odnosu na postupak koji u tu svrhu predviđaju Ugovori.

               73

               Iz toga slijedi da je prvi tužbeni razlog koji ističe Parlament osnovan i da pobijane odluke stoga treba poništiti.

         Drugi tužbeni razlog, koji se temelji na bitnoj povredi postupka

               74

               Budući da je prvi tužbeni razlog Parlamenta prihvaćen i da pobijane odluke posljedično treba poništiti, nije potrebno ispitati drugi tužbeni razlog koji je Parlament istaknuo u prilog svojim tužbama.

         Zahtjev za održavanje na snazi učinaka pobijanih odluka

               75

               Vijeće od Suda zahtijeva da, u slučaju da poništi pobijane odluke, održi na snazi njihove učinke dok se ne zamijene novim aktima. Parlament ističe da se ne protivi tom zahtjevu.

               76

               U tom pogledu valja podsjetiti da, sukladno članku 264. stavku 2. UFEU‑a, Sud, ako to smatra potrebnim, navodi koji se učinci akta koji je proglasio ništavim moraju smatrati konačnima.

               77

               U ovom slučaju, proglasiti poništenje pobijanih odluka, a ne održati njihove učinke na snazi moglo bi ugroziti učinkovitost razmjene podataka između nadležnih tijela država članica za potrebe otkrivanja i istraživanja kaznenih djela u tom području, i prema tome, i održavanje javnog poretka i javne sigurnosti. No, iako Parlament zahtijeva poništenje tih odluka zbog nezakonitog pravnog temelja koji je Vijeće upotrijebilo, on ne osporava ni njihov cilj ni sadržaj.

               78

               Stoga valja održati na snazi učinke pobijanih odluka do stupanja na snagu novih akata koji će ih zamijeniti.

         Troškovi

               79

               Na temelju članka 138. stavka 1. Poslovnika Suda, svaka stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Parlament postavio zahtjev da se Vijeću naloži snošenje troškova i da ono nije uspjelo u postupku, nalaže mu se snošenje troškova.

               80

               U skladu s člankom 140. stavkom 1. ovog poslovnika, Savezna Republika Njemačka i Kraljevina Švedska snosit će vlastite troškove.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Poništavaju se Odluka Vijeća 2014/731/EU od 9. listopada 2014. o pokretanju automatizirane razmjene podataka iz registra vozila na Malti, Odluka Vijeća 2014/743/EU od 21. listopada 2014. o pokretanju automatizirane razmjene podataka iz registra vozila na Cipru, Odluka Vijeća 2014/744/EU od 21. listopada 2014. o pokretanju automatizirane razmjene podataka iz registra vozila u Estoniji i Odluka Vijeća 2014/911/EU od 4. prosinca 2014. o pokretanju automatizirane razmjene daktiloskopskih podataka u Latviji.

                           2.

                           Učinci odluka 2014/731, 2014/743, 2014/744 i 2014/911 održavaju se na snazi do stupanja na snagu novih akata koji će ih zamijeniti.

                           3.

                           Vijeću Europske unije nalaže se snošenje troškova.

                           4.

                           Savezna Republika Njemačka i Kraljevina Španjolska snosit će vlastite troškove.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 27. rujna 2012. # Dura Vermeer Infra BV protiv Europske komisije. # Tržišno natjecanje. # Predmet T-352/06.


Presuda Službeničkog suda (treće vijeće) od 2. ožujka 2016.#FX protiv Europske komisije.#Javna služba – Član privremenog osoblja – Otpremnina – Članak 12. stavak 2. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju – Prestanak radnog odnosa.#Predmet F-59/15.