title: Presuda Suda (deseto vijeće) od 2. svibnja 2019.#Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos protiv Akvilė Jarmuškienė.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas.#Zahtjev za prethodnu odluku – Usklađivanje poreznih zakonodavstava – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost (PDV) – Direktiva 2006/112/EZ – Posebna odredba za mala poduzeća – Članci 282. do 292. – Izuzeće od PDV‑a u korist malih poduzeća čiji je godišnji promet niži od određenog praga – Istodobna isporuka dviju nekretnina samo jednom transakcijom – Premašivanje godišnje granice prometa uzimajući u obzir kupoprodajnu cijenu jedne od dviju nekretnina – Obveza plaćanja poreza na dodanu vrijednost na ukupnu vrijednost transakcije.#Predmet C-265/18.

text:
         PRESUDA SUDA (deseto vijeće)
      2. svibnja 2019. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Usklađivanje poreznih zakonodavstava – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost (PDV) – Direktiva 2006/112/EZ – Posebna odredba za mala poduzeća – Članci 282. do 292. – Izuzeće od PDV‑a u korist malih poduzeća čiji je godišnji promet niži od određenog praga – Istodobna isporuka dviju nekretnina samo jednom transakcijom – Premašivanje godišnje granice prometa uzimajući u obzir kupoprodajnu cijenu jedne od dviju nekretnina – Obveza plaćanja poreza na dodanu vrijednost na ukupnu vrijednost transakcije”
      U predmetu C‑265/18,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Vrhovni upravni sud, Litva), odlukom od 11. travnja 2018., koju je Sud zaprimio 17. travnja 2018., u postupku

         Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos

      protiv

         Akvilėe Jarmuškienė,

      uz sudjelovanje:

         Vilniaus apskrities valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos,

      SUD (deseto vijeće),
      u sastavu: C. Lycourgos, predsjednik vijeća, E. Juhász (izvjestitelj) i I. Jarukaitis, suci,
      nezavisni odvjetnik: G. Pitruzzella,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za litavsku vladu, R. Krasuckaitė i V. Vasiliauskienė, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, L. Lozano Palacios i J. Jokubauskaitė, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 282. do 292. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL 2006., L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120., u daljnjem tekstu: Direktiva o PDV‑u).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos (Državni porezni inspektorat u sklopu Ministarstva financija Republike Litve, u daljnjem tekstu: Državni porezni inspektorat) i Akvilėe Jarmuškienė, o odbijanju inspektorata da ju izuzme iz poreza na dodanu vrijednost (PDV) u okviru gospodarske transakcije koja uključuje isporuku kuće i zemljišta na kojem je ona izgrađena.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               U skladu s uvodnom izjavom 49. Direktive o PDV‑u, „[d]ržavama članicama treba dopustiti daljnju primjenu njihovih posebnih programa za mala poduzeća, u skladu sa zajedničkim odredbama i s ciljem daljnjeg usklađenja.”

               4

               Poglavlje 1., koje se odnosi na „[i]sporuku robe”, u glavi IV. te direktive naslovljenoj „Oporezive transakcije” sadržava članak 14. U stavku 1. tog članka određuje se da „isporuka robe” znači prijenos prava raspolaganja materijalnom imovinom kao vlasnik.

               5

               U odjeljku 2. naslovljenom „Izuzeća i progresivne olakšice” poglavlja 1. o „[p]osebn[oj] odredbi o malim poduzećima”, u glavi XII. navedene direktive naslovljenoj „Posebne odredbe”, nalaze se članci 282. do 292.

               6

               U skladu s člankom 282. te direktive, izuzeća i progresivne porezne olakšice propisane navedenim odjeljkom primjenjuju se na isporuke robe i usluga od strane malih poduzeća (u daljnjem tekstu: posebna odredba za mala poduzeća).

               7

               Članak 287. Direktive o PDV‑u glasi kako slijedi:
               „Države članice koje su pristupile nakon 1. siječnja 1978., mogu izuzeti od poreza porezne obveznike čiji godišnji promet ne prelazi protuvrijednost u nacionalnoj valuti sljedećih iznosa, prema tečaju na dan njihovog pristupanja:
               […]

                        11.

                        Litva: 29000 [eura];

                  […]”

               8

               Člankom 288. te direktive propisuje se:
               „Promet koji služi kao osnova za uporabu odredaba navedenih u ovom Odjeljku sastoji se od sljedećih iznosa, bez PDV‑a:

                        1.

                        vrijednost isporučene robe i usluga, ukoliko se one oporezuju;

                        2.

                        vrijednost transakcija koje se izuzimaju, uz pravo na odbitak PDV‑a plaćenog u prethodnoj fazi, u skladu s člancima 110. ili 111., člankom 125. stavkom 1., člankom 127. ili člankom 128. stavkom 1.;

                        3.

                        vrijednost transakcija koje se izuzimaju u skladu s člancima od 146. do 149. i člancima 151., 152. ili 153.;

                        4.

                        vrijednost transakcija nekretninama, financijskih transakcija iz točaka od (b) do (g) članka 135. stavka 1., te usluge osiguranja, osim ako su te transakcije pomoćne transakcije.

                  Međutim, otuđenje materijalnih ili nematerijalnih osnovnih sredstava poduzeća ne uzima se u obzir u svrhu izračunavanja prometa.”

               9

               Na temelju članka 1. Provedbene odluke Vijeća 2011/335/EU od 30. svibnja 2011. kojom se Republici Litvi odobrava primjena mjere odstupanja od članka 287. Direktive 2006/112 (SL 2011., L 150, str. 6.) „[o]dstupanjem od članka 287. [točke] 11. Direktive o [PDV‑u], Republika Litva može izuzeti od poreza porezne obveznike čiji godišnji promet ne prelazi protuvrijednost u nacionalnoj valuti od 45000 [eura], prema tečaju na dan njezina pristupanja Europskoj uniji”.

            Litavsko pravo

               10

               Člankom 4. stavkom 1. točkom 1. Lietuvos Respublikos pridėtinės vertės mokesčio įstatymasa (Zakon Republike Litve o porezu na dodanu vrijednost), kako je izmijenjen Zakonom br. XI‑1817 od 20. prosinca 2011. (u daljnjem tekstu: Zakon o PDV‑u), propisuje se:
               „Isporuka robe znači:

                        1.

                        prijenos robe na drugu osobu kada u skladu s uvjetima transakcije ta osoba ili treća strana stječe pravo raspolaganja robom kao njezin vlasnik […]”.

               11

               Člankom 71. stavcima 1., 2. i 4. tog zakona određuje se:
               „1.   Obveza registracije PDV‑a te obračunavanja i uplate PDV‑a u državni proračun tereti porezne obveznike koji isporučuju robu na državnom području […]. Osoba koja je obvezna registrirati se za PDV mora podnijeti prijavu za registraciju PDV‑a.
               2.   Bez obzira na stavak 1., porezni obveznik Republike Litve nije obvezan podnijeti prijavu za registraciju PDV‑a te obračunati i uplatiti PDV u državni proračun, na način kako je opisano u ovom zakonu, za isporučenu robu […] i/ili pružene usluge na državnom području kad ukupni iznos naknade za isporučenu robu i pružene usluge na državnom području pri obavljanju gospodarske djelatnosti u zadnjih 12 mjeseci nije prešao iznos od 155000 litasa. PDV će se početi računati od mjeseca kada se prijeđe ta granica. PDV se neće obračunati za isporučenu robu i pružene usluge kod kojih naknada nije prešla iznos od 155000 litasa. […]
               […]
               4.   Nepodnošenje prijave za registraciju PDV‑a ne oslobađa poreznog obveznika od obveze obračunavanja PDV‑a za robu koju je isporučio i/ili usluge koje je pružio.”

               12

               Člankom 92. stavkom 1. tog zakona propisuje se:
               „Porezni obveznik koji je morao podnijeti prijavu za registraciju u svrhe PDV‑a u skladu s člankom 71. [ovog] zakona […], ali to nije učinio u skladu s postupkom iz ovog članka, mora obračunati i uplatiti u državni proračun PDV za robu i usluge za koje bi morao, u skladu s odredbama [ovog zakona], obračunati i platiti PDV kao porezni obveznik PDV‑a. PDV koji se plaća za isporučenu robu i/ili pružene usluge izračunat će se prema sljedećoj formuli ([…] za isporučenu robu i pružene usluge kod kojih naknada nije prešla iznos od 155000 litasa iz članka 71. stavka 2. ovog zakona PDV se neće obračunati, a u slučajevima u kojima je navedeni iznos prekoračen, PDV se mora obračunati za svu isporučenu robu i/ili sve pružene usluge za čiju je isporuku navedeni iznos prekoračen):
               iznos plativog PDV‑a = naknada*R/(100 % + R),
               pri čemu R predstavlja stopu PDV‑a (%) propisanu ovim zakonom za tu robu i/ili usluge; a * je znak množenja.”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               13

               Ugovorom o kupoprodaji od 10. veljače 2011. A. Jarmuškienė kupila je zajedno s drugom fizičkom osobom parcelu poljoprivrednog zemljišta. Dana 4. srpnja 2011. dobila je građevinsku dozvolu za tu nekretninu. Nakon toga su na kupljenoj parceli izgrađene kuća i dvije zgrade za seoski turizam.

               14

               Dana 28. prosinca 2012. A. Jarmuškienė i suvlasnik prodali su kuću i dio zemljišta za iznos od 450000 litasa (oko 130329 eura) (u daljnjem tekstu: predmetna transakcija). Od te kupoprodajne cijene A. Jarmuškienė dobila je 112500 litasa (oko 32437 eura) za dio zemljišta i 150000 litasa (oko 43443 eura) za dio kuće izgrađene na tom zemljištu.

               15

               Nakon nadzora u vezi s PDV‑om za razdoblje 2012. – 2013. lokalna porezna uprava utvrdila je u svojoj odluci od 23. listopada 2015. da predmetna transakcija nije izvršena jednokratno ili povremeno, nego da A. Jarmuškienė obavlja gospodarsku djelatnost u smislu Zakona o PDV‑u. Prema mišljenju te porezne uprave, ona je trebala prijaviti iznos od 45558 litasa (oko 13195 eura) na ime izlaznog PDV‑a, izračunanog na ukupan iznos koji je primila od predmetne transakcije, odnosno 262500 litasa (oko 76025 eura). Međutim, budući da je pretporez za radove izgradnje kuće iznosio 21000 litasa (oko 6082 eura), lokalna porezna uprava smatrala je da je A. Jarmuškienė trebala oduzeti taj iznos od navedenog iznosa od 45558 litasa (oko 13195 eura), tako da bi ostala dužna za iznos od 24558 litasa (7112 eura) na ime izlaznog PDV‑a koji treba platiti u okviru predmetne transakcije. U konačnici, uzimajući u obzir postojanje kasnije odvojene isporuke, lokalna porezna uprava odlučila je da je za razdoblje 2012. – 2013. A. Jarmuškienė bila dužna uplatiti iznos od 21915,55 eura na ime PDV‑a, uvećan za 5034 eura zateznih kamata i novčanu kaznu od 2192 eura.

               16

               A. Jarmuškienė podnijela je žalbu protiv te odluke Državnom poreznom inspektoratu, koji je odlukom od 2. veljače 2016. potvrdio iznose PDV‑a koje je naložila lokalna porezna uprava.

               17

               Potom je A. Jarmuškienė pokrenula postupak pred Mokestinių ginčų komisijom (Komisija za porezne sporove, Litva, u daljnjem tekstu: CLF), koja je odlukom od 9. svibnja 2016. poništila odluku Državnog poreznog inspektorata od 2. veljače 2016. i vratila mu predmet na preispitivanje. U potporu svojoj odluci CLF je smatrao da je A. Jarmuškienė predmetnom transakcijom prodala dvije odvojene robe, odnosno dio zemljišta i dio kuće i da je stoga lokalna porezna uprava pogrešno smatrala da je prodaja nekretnina prilikom te transakcije činila samo jednu isporuku robe. Prema mišljenju CLF‑a u trenutku nastanka činjenica PDV‑u su bile podvrgnute samo isporuke roba čija je cijena premašivala prag propisan Zakonom o PDV‑u. Međutim, u ovom slučaju, samo jedna od kupoprodaja roba koje su bile predmet te transakcije omogućila bi premašivanje tog praga.

               18

               Državni porezni inspektorat podnio je tužbu protiv odluke CLF‑a od 9. svibnja 2016. ističući da je A. Jarmuškienė predmetnom transakcijom izvršila samo jednu isporuku robe s obzirom na to da se robe o kojima je riječ ne mogu isporučiti odvojeno jer su neodvojivo povezane i čine gospodarsku cjelinu.

               19

               Budući da je prvostupanjski sud odbio tu tužbu, Državni porezni inspektorat podnio je žalbu pred sudom koji je uputio zahtjev, Lietuvos vyriausiasis administracinis teismasom (Vrhovni upravni sud, Litva).

               20

               Potonji je pojasnio da, kako bi riješio spor koji se pred njim vodi, treba saznati kako treba tumačiti posebnu odredbu za mala poduzeća propisanu u člancima 282. do 292. Direktive o PDV‑u u okolnostima poput onih o kojima je riječ u sporu, u kojem su predmet isporuke bile dvije robe prilikom iste transakcije, ali u kojima je godišnja granica prometa definirana u članku 287. te direktive premašena samo zbog isporuke jedne od tih roba.

               21

               S jedne strane, sud koji je uputio zahtjev ističe da bi bilo logično smatrati da su porezni obveznici podvrgnuti toj posebnoj odredbi za mala poduzeća dužni platiti PDV‑a tek od trenutka u kojem su premašeni iznosi propisani u članku 287. Direktive o PDV‑u. Navodi da je u litavskom pravu isporuka nekretnine u izgradnji moguća bez prijenosa prava vlasništva nad parcelom zemljišta na kojem je ta nekretnina izgrađena i da su u ovom slučaju te robe bile navedene odvojeno u ugovorima s vlastitim kupoprodajnim cijenama. Osim toga, prema mišljenju toga suda, ne omogućiti A. Jarmuškienė da iskoristi izuzeće od PDV‑a u pogledu jedne od tih nekretnina koje su bile predmet te transakcije dovelo bi do nejednakog postupanja u odnosu na drugog poreznog obveznika koji bi došao do istoga rezultata, ali dvjema odvojenim transakcijama i koji ne bi prekoračio godišnju granicu samo zbog kasnijih transakcija. Dodaje i da se presuda od 8. lipnja 2000., Breitsohl (C‑400/98, EU:C:2000:304), prema njegovu mišljenju ne može prenijeti na ovaj predmet.

               22

               S druge strane, sud koji je uputio zahtjev naglašava da posebnu odredbu za mala poduzeća kao odstupanje od općeg sustava propisanog Direktivom o PDV‑u treba tumačiti usko. Također navodi da se prema tekstu članka 288. stavka 1. te direktive „vrijednost isporučene robe” koja ulazi u promet, navedena u njezinu članku 287., odnosi upravo na ukupnu vrijednost dotične isporuke bez obzira na to od koliko se roba ona sastoji. Upućujući na točku 70. presude od 26. listopada 2010., Schmelz (C‑97/09, EU:C:2010:632), taj sud smatra da je takav pristup u skladu s ciljem te posebne odredbe kojom se nastoji poticati isključivo mala poduzeća. Usto primjećuje da porezni obveznik, čak i prije nego što izvrši neku transakciju koja se odnosi na nekoliko roba, mora znati hoće li za tu složenu transakciju moći koristiti izuzeće od PDV‑a koje se primjenjuje na mala poduzeća.

               23

               U tim je okolnostima Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Vrhovni upravni sud Litve) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li članke 282. do 292. Direktive [o PDV‑u] tumačiti na način da u okolnostima poput onih u ovom predmetu, kada su dvije robe isporučene istom transakcijom, ali je granica godišnjeg prometa (opseg djelatnosti) iz članka 287. Direktive [o PDV‑u] (i iz odgovarajuće odredbe nacionalnog zakonodavstva) premašena samo zbog isporuke jedne od tih roba, porezni obveznik (dobavljač) mora, među ostalim, obračunati i platiti porez na dodanu vrijednost na cijelu vrijednost transakcije (na vrijednost isporuke obiju roba) ili samo na dio transakcije koji premašuje navedenu granicu (opseg djelatnosti) (na vrijednost isporuke jedne od roba)?”

         O prethodnom pitanju

               24

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članke 282. do 292. Direktive o PDV‑u tumačiti na način da je, kada isporuka u korist istog kupca sadržava dvije nekretnine koje su povezane svojom prirodom i dio su istog kupoprodajnog ugovora i premašena je godišnja granica prometa koja služi kao referenca za primjenu posebne odredbe za mala poduzeća propisana u toj direktivi, porezni obveznik dužan platiti porez na temelju vrijednosti ukupne predmetne isporuke, to jest uzimajući u obzir vrijednost dviju roba koje čine predmet iste isporuke iako uzimanje u obzir vrijednosti jedne od tih roba ne dovodi do premašivanja navedene godišnje granice.

               25

               U tom pogledu treba podsjetiti na to da se člancima 282. do 292. Direktive o PDV‑u propisuje mogućnost država članica da male poduzetnike izuzmu od PDV‑a.

               26

               Na temelju članka 287. te direktive, države članice koje su pristupile nakon 1. siječnja 1978. mogu izuzeti od poreza porezne obveznike čiji godišnji promet ne prelazi protuvrijednost u nacionalnoj valuti navedenu za države članice koje su tamo spomenute. Sukladno Provedbenoj odluci 2011/335, Republika Litva, koja je usto od njezina stupanja na snagu uvela euro, odstupanjem od članka 287. točke 11. Direktive o PDV‑u „može izuzeti od poreza porezne obveznike čiji godišnji promet ne prelazi protuvrijednost u nacionalnoj valuti od 45000 eura, prema tečaju na dan njezina pristupanja Europskoj uniji”. Taj promet izračunan je primjenom članka 288. te direktive.

               27

               Prema sudskoj praksi Suda, kao iznimka od općeg sustava Direktive o PDV‑u, posebna odredba za mala poduzeća mora se primijeniti samo u mjeri koja je nužna za postizanje njezina cilja i mora se tumačiti usko (vidjeti u tom smislu presudu od 28. rujna 2006., Komisija/Austrija, C‑128/05, EU:C:2006:612, t. 22.).

               28

               U ovom slučaju ne osporava se da je kupoprodajom o kojoj je riječ u glavnom postupku porezni obveznik prešao prag iznad kojeg mala poduzeća više ne mogu biti izuzeta. Međutim, sud koji je uputio zahtjev pita se treba li PDV‑u biti podvrgnuta samo jedna od sastavnica transakcije koja je dovela do premašivanja tog praga.

               29

               Budući da je to pitanje predmet spora u glavnom postupku, Sud u ovom slučaju ne treba riješiti pitanje o tome je li, jednom kada je premašen prag određen u članku 287. Direktive o PDV‑u, porezni obveznik dužan podvrgnuti PDV‑u sve transakcije koje je izvršio, u što ulaze sve transakcije koje prethode onoj čija je vrijednost dovela do premašivanja navedenog praga.

               30

               Iz odluke kojom se upućuje zahtjev proizlazi da je kupoprodaja dijela kuće i zemljišta na kojem se ona nalazi, o kojoj je riječ u glavnom postupku, izvršena jednim ugovorom u korist jednog te istog kupca. Iz toga također proizlazi da je naknada koja je primljena za isporuku tih nekretnina bila ukupan iznos.

               31

               Točno je da se u ovom slučaju u kupoprodajnom ugovoru razlikovala cijena kuće od cijene zemljišta. Ipak, te robe usko su povezane svojom prirodom i cijenama koje su određene zajedno.

               32

               U tom pogledu treba navesti da u skladu s člankom 14. stavkom 1. Direktive o PDV‑u „isporuka robe” znači prijenos prava raspolaganja materijalnom imovinom kao vlasnik.

               33

               Međutim, u predmetu u glavnom postupku prijenos raspolaganja nekretninama u cijelosti je izvršen istim pravnim aktom.

               34

               U ovom slučaju, u smislu članka 14. stavka 1. Direktive o PDV‑u, postoji samo jedna isporuka iako su njezin predmet dvije robe.

               35

               Naime, sastavnice te jedinstvene isporuke ne mogu se rastaviti jer bi to bilo umjetno u pogledu sustava PDV‑a (vidjeti po analogiji presudu od 18. siječnja 2018., Stadion Amsterdam, C‑463/16, EU:C:2018:22, t. 22.).

               36

               Iz toga slijedi da se PDV duguje na ukupnost iznosa predmetne transakcije.

               37

               Taj zaključak potkrijepljen je zadanim ciljem posebne odredbe za mala poduzeća. Potonjom se naime propisuju upravna pojednostavnjenja kojima se nastoji poticati osnivanje, aktivnost i kompetitivnost malih poduzeća i održati razuman odnos između administrativnog opterećenja povezanog s poreznim nadzorom i niskih poreznih prihoda koji će se ostvariti. Dakle, tim odredbama nastoji se administrativnog opterećenja poštedjeti i mala poduzeća i porezne uprave (vidjeti u tom smislu presudu od 26. listopada 2010., Schmelz, C‑97/09, EU:C:2010:632, t. 63. i 68.).

               38

               Međutim, treba naglasiti da se administrativno opterećenje dotične porezne uprave i poreznog obveznika neće smanjiti ako treba izvršiti odvojene izračune koji se odnose na različite robe jedne te iste isporuke koje su dio istog kupoprodajnog ugovora.

               39

               Iz prethodno navedenog proizlazi da na postavljeno pitanje treba odgovoriti da članke 282. do 292. Direktive o PDV‑u treba tumačiti na način da je, kada isporuka u korist istog kupca sadržava dvije nekretnine koje su povezane svojom prirodom i dio su samo jednog kupoprodajnog ugovora i premašena je godišnja granica prometa koja služi kao referenca za primjenjivost posebne odredbe za mala poduzeća propisane u toj direktivi, porezni obveznik dužan platiti porez na temelju vrijednosti cijele isporuke o kojoj je riječ, to jest uzimajući u obzir vrijednost obiju nekretnina koje su predmet te isporuke, iako uzimanje u obzir vrijednosti jedne od tih nekretnina ne bi dovelo do premašivanja navedene godišnje granice.

         Troškovi

               40

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (deseto vijeće) odlučuje:

                     Članke 282. do 292. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost treba tumačiti na način da je, kada isporuka u korist istog kupca sadržava dvije nekretnine koje su povezane svojom prirodom i dio su samo jednog kupoprodajnog ugovora i premašena je godišnja granica prometa koja služi kao referenca za primjenjivost posebne odredbe za mala poduzeća propisane u toj direktivi, porezni obveznik dužan platiti porez na temelju vrijednosti cijele isporuke o kojoj je riječ, to jest uzimajući u obzir vrijednost obiju nekretnina koje su predmet te isporuke, iako uzimanje u obzir vrijednosti jedne od tih nekretnina ne bi dovelo do premašivanja navedene godišnje granice.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: litavski


title: Presuda Suda (šesto vijeće) od 6. lipnja 2019.#V protiv Institut national d'assurances sociales pour travailleurs indépendants (Inasti) i Securex Integrity ASBL.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio cour du travail de Liège.#Zahtjev za prethodnu odluku – Koordinacija sustava socijalne sigurnosti – Radnici migranti – Uredba (EZ) br. 883/2004 – Prijelazne odredbe – Članak 87. stavak 8. – Uredba (EEZ) br. 1408/71 – Članak 14.c točka (b) – Radnik koji je zaposlen i samozaposlen u različitim državama članicama – Odstupanja od načela jednog mjerodavnog nacionalnog zakonodavstva – Dvostruko osiguranje – Podnošenje zahtjeva kako bi se primjenjivalo zakonodavstvo mjerodavno na temelju Uredbe br. 883/2004.#Predmet C-33/18.

text:
         PRESUDA SUDA (šesto vijeće)
      6. lipnja 2019. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Koordinacija sustava socijalne sigurnosti – Radnici migranti – Uredba (EZ) br. 883/2004 – Prijelazne odredbe – Članak 87. stavak 8. – Uredba (EEZ) br. 1408/71 – Članak 14.c točka (b) – Radnik koji je zaposlen i samozaposlen u različitim državama članicama – Odstupanja od načela jednog mjerodavnog nacionalnog zakonodavstva – Dvostruko osiguranje – Podnošenje zahtjeva kako bi se primjenjivalo zakonodavstvo mjerodavno na temelju Uredbe br. 883/2004”
      U predmetu C‑33/18,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio cour du travail de Liège (Viši radni sud u Liègeu, Belgija), odlukom od 21. prosinca 2017., koju je Sud zaprimio 18. siječnja 2018., u postupku

         V

      protiv

         Institut national d’assurances sociales pour travailleurs indépendants (Inasti)

         Securex Integrity ASBL,

      SUD (šesto vijeće),
      u sastavu: C. Toader, predsjednik vijeća, A. Rosas (izvjestitelj) i L. Bay Larsen, suci,
      nezavisni odvjetnik: Giovanni Pitruzzella
      tajnik: V. Giacobbo‑Peyronnel, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 5. prosinca 2018.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za belgijsku vladu, M. Jacobs i L. Van den Broeck, u svojstvu agenata, uz asistenciju S. Rodrigues, avocat,

               –

               za Europsku komisiju, D. Martin i M. Van Hoof, u svojstvu agenata,

               –

               za osobu V, osobno,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 26. veljače 2019.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 87. stavka 8. Uredbe (EZ) br. 883/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti (SL 2004., L 166, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 160.), kako je izmijenjena Uredbom Europskog parlamenta i Vijeća (EZ) br. 988/2009 od 16. rujna 2009. (SL 2009., L 284, str. 43.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 213.; u daljnjem tekstu: Uredba br. 883/2004).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između osobe V i Institut national d’assurances sociales pour travailleurs indépendants (Inasti) (Nacionalni institut za socijalno osiguranje osoba koje obavljaju samostalnu djelatnost, Belgija; u daljnjem tekstu: Inasti) te društva Securex Integrity ASBL (u daljnjem tekstu: Securex) povodom podvrgavanja osobe V belgijskom zakonodavstvu u području socijalne sigurnosti.

         Pravni okvir

            Uredba br. 1408/71

               3

               Uredba Vijeća (EEZ) br. 1408/71 od 14. lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe, samozaposlene osobe i članove njihove obitelji koji se kreću unutar Zajednice, u verziji izmijenjenoj i ažuriranoj Uredbom Vijeća (EZ) br. 118/97 od 2. prosinca 1996. (SL 1997., L 28, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 7., str. 7.), kako je posljednji put izmijenjena Uredbom Europskog parlamenta i Vijeća (EZ) br. 592/2008 od 17. lipnja 2008. (SL 2008., L 177, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 118.; u daljnjem tekstu: Uredba br. 1408/71) u članku 14.c točki (b) njezine glave II. određuje:
               „Na osobu koja je istodobno zaposlena na državnom području jedne države članice i samozaposlena na državnom području druge države članice primjenjuje se:
               […]

                        b)

                        u slučajevima spomenutima u Prilogu VII.:

                        –

                        zakonodavstvo države članice na čijem je državnom području u plaćenom zaposlenju, a to je zakonodavstvo utvrđeno u skladu s odredbama članka 14. stavaka 2. ili 3., ako obavlja takvu djelatnost na području dviju ili više država članica,

                  i

                        –

                        zakonodavstvo države članice na čijem državnom području je samozaposlena, a to je zakonodavstvo utvrđeno u skladu s člankom 14.a stavcima 2., 3. ili 4., ako obavlja takvu djelatnost na državnom području dviju ili više država članica.”

               4

               U Prilogu VII. toj uredbi nabrojani su slučajevi u kojima je osoba istodobno podvrgnuta zakonodavstvu dviju država članica, u skladu s člankom 14.c točkom (b) navedene uredbe. U točki 1. tog priloga navodi se slučaj „obavljanja djelatnosti osobe samozaposlene u Belgiji koja ima plaćeno zaposlenje u drugoj državi članici”.

               5

               Uredba br. 1408/71 stavljena je izvan snage i zamijenjena Uredbom br. 883/2004, u inicijalnoj verziji, počevši od 1. svibnja 2010., kada je potonja uredba postala primjenjiva.

            Uredba br. 883/2004

               6

               Uvodna izjava 4. Uredbe br. 883/2004 navodi da je potrebno poštovati posebne karakteristike nacionalnih zakonodavstava o socijalnoj sigurnosti i izraditi samo sustav koordinacije.

               7

               Sukladno uvodnoj izjavi 45. te uredbe:
               „Budući da cilj predloženog djelovanja, to jest usklađivanje mjera kojima se jamči mogućnost učinkovitog ostvarivanja prava slobodnog kretanja osoba, države članice ne mogu dostatno ostvariti te bi se on stoga zbog opsega i učinaka tog djelovanja mogao bolje ostvariti na razini Zajednice, Zajednica može donijeti mjere u skladu s načelom supsidijarnosti kako je predviđeno člankom 5. Ugovora. U skladu s načelom proporcionalnosti utvrđenom u tom članku, ova Uredba ne prelazi ono što je potrebno za postizanje tog cilja.”

               8

               Člankom 11. stavkom 1. navedene uredbe određuje se:
               „Na osobe na koje se primjenjuje ova Uredba, primjenjuje se zakonodavstvo samo jedne države članice. To se zakonodavstvo određuje u skladu s ovom glavom.”

               9

               Članak 13. stavak 3. te uredbe glasi kako slijedi:
               „Na osobu koja inače obavlja djelatnost u svojstvu zaposlene i samozaposlene osobe u različitim državama članicama primjenjuje se zakonodavstvo države članice u kojoj obavlja djelatnost kao zaposlena osoba ili, ako obavlja takvu djelatnost u dvije ili više država članica, zakonodavstvo određeno prema stavku 1.”

               10

               Članak 87. stavak 8. Uredbe (EZ) br. 883/2004 propisuje:
               „Ako se, kao posljedica ove Uredbe, na osobu primjenjuje zakonodavstvo države članice koja nije država članica određena u skladu s glavom II. [Uredbe br. 1408/71], to se zakonodavstvo i nadalje primjenjuje tako dugo dok ta situacija ostaje nepromijenjena, osim ako navedena osoba ne zatraži primjenu zakonodavstva čija je primjena moguća na temelju ove Uredbe. Zahtjev se predaje u roku tri mjeseca od dana primjene ove Uredbe nadležnoj ustanovi države članice čije se zakonodavstvo primjenjuje na temelju ove Uredbe, ako se na navedenu osobu treba primjenjivati zakonodavstvo te države članice od dana početka primjene ove Uredbe. Ako se zahtjev podnese nakon naznačenog vremenskog roka, promjena se odvija prvog dana sljedećeg mjeseca.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               11

               V je radio kao odvjetnik registriran pri odvjetničkoj komori u Bruxellesu (Belgija) od rujna 1980. do 30. rujna 2007. U tom je razdoblju bio registriran pri Inastiju te imao ugovoreno osiguranje kod belgijskog fonda socijalnog osiguranja Securex.

               12

               Dana 30. rujna 2007. V je zatražio da više ne bude upisan u odvjetnički imenik te se posljedično tome odjavio s osiguranja Securex. Istog je dana odvjetnički ured u kojem je obavljao svoju djelatnost stavljen u postupak likvidacije te je V imenovan za likvidatora.

               13

               Od 1. listopada 2007. V je radio kao direktor pravne službe u društvu sa sjedištem u Luksemburgu te je kao zaposlenik bio prijavljen luksemburškom sustavu socijalnog osiguranja.

               14

               Inasti je 11. lipnja 2010. od V‑a zatražio pojašnjenja vezano uz njegovu zadaću likvidatora. Dopisom od 24. lipnja 2010., V je odgovorio da ga se na temelju primanja koja mu je kao likvidatoru isplatio odvjetnički ured u likvidaciji ne može smatrati samozaposlenom osobom niti osobom na koju se primjenjuje socijalni sustav za samozaposlene osobe.

               15

               Dana 11. prosinca 2013. Inasti je Securexu dostavio odluku o usklađivanju u vezi s V‑ovim dohocima iz 2008., 2009. i 2010. godine. Dana 23. prosinca 2013. Securex je V‑u naveo da ga se kao samozaposlenu osobu i s obzirom na informacije koje je pružio Inasti valja smatrati osiguranikom belgijskog sustava dodatnog socijalnog osiguranja od 1. listopada 2007. i da stoga Securexu mora platiti novčani iznos od 35.198,42 eura za doprinose i povećanja za razdoblje od posljednjeg tromjesečja 2007. do posljednjeg tromjesečja 2013.

               16

               Dana 12. ožujka 2014. V je podnio tužbu pred tribunal du travail de Liège (Visoki radni sud, Belgija) usmjerenu na osporavanje njegova statusa osiguranika kao samozaposlene osobe u belgijskom sustavu dodatnog socijalnog osiguranja i zahtjeva za plaćanje socijalnih doprinosa koji je postavio Securex.

               17

               Nakon podnošenja te tužbe, V je Securexu dao časnu izjavu o besplatnoj naravi njegove zadaće likvidatora priloživši joj zapisnik sa sastanka partnera odvjetničkog ureda iz glavnog postupka koji se održao 24. veljače 2014. te u kojem je među ostalim utvrđeno da je njegova zadaća likvidatora izvršavana besplatno od 1. siječnja 2010. i da se to mora nastaviti do okončanja likvidacije. U istoj je obavijesti V zatražio da više ne bude osiguranik u belgijskom sustavu socijalnog osiguranja počevši od dana održavanja tog sastanka.

               18

               Presudom od 17. kolovoza 2016., tribunal du travail de Liège (Viši radni sud u Liègeu) je, unatoč tomu što je potvrdio da se za razdoblje od listopada 2011. do rujna 2013. ne duguju zakonske kamate obračunane na socijalne doprinose u glavnom postupku, odbio V‑ovu tužbu kao neosnovanu.

               19

               Dana 22. rujna 2016. V je podnio žalbu na tu presudu pred sudom koji je uputio zahtjev zahtijevajući od njega da izmjeni navedenu presudu i utvrdi, među ostalim, da s obzirom na Uredbu br. 883/2004, Inasti i Securex ne mogu tražiti plaćanje doprinosa iz glavnog postupka.

               20

               Iz odluke kojom se upućuje zahtjev proizlazi da V više nije bio osiguranik u belgijskom sustavu socijalnog osiguranja od 30. rujna 2007., kada je okončao svoju odvjetničku djelatnost. Sud koji je uputio zahtjev stoga si postavlja pitanje je li V, koji je na dan početka primjene Uredbe br. 883/2004, bio osiguranik samo u luksemburškom sustavu socijalnog osiguranja, ipak morao podnijeti izričit zahtjev u roku od tri mjeseca, u skladu s člankom 87. stavkom 8. Uredbe br. 883/2004 kako bi se na njega mogla primijeniti ta uredba.

               21

               Sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku dodaje da je, u skladu s praktičnim vodičem o zakonodavstvu primjenjivom na radnike u Europskoj uniji, Europskom gospodarskom prostoru i u Švicarskoj koji je sastavila i odobrila Administrativna komisija za koordinaciju sustava socijalne sigurnosti, prvi uvjet za primjenu članka 87. stavka 8. Uredbe br. 883/2004 da se zbog te uredbe na osobu primjenjuje zakonodavstvo one države članice koje nije „ona koja je već određena” na temelju Uredbe br. 1408/71. Prema tom sudu, čini se da taj vodič napominje da se da ta odredba primjenjuje pod uvjetom da se na dan 1. svibnja 2010., koji odgovara danu stavljanja izvan snage Uredbe br. 1408/71 i danu početka primjene Uredbe br. 883/2004, na predmetnu osobu stvarno primjenjuje zakonodavstvo države članice nadležne prema Uredbi br. 1408/71. Ipak, takav uvjet nije izričito predviđen formulacijom članka 87. stavka 8. Uredbe br. 883/2004 što dovodi do poteškoća prilikom tumačenja te odredbe.

               22

               U tim je okolnostima Cour du travail de Liège (Viši raadni sud u Liègeu, Belgija) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 87. stavak 8. [Uredbe br. 883/2004] tumačiti na način da osoba koja je prije 1. svibnja 2010. počela obavljati djelatnost u svojstvu zaposlene osobe u [Luksemburgu] i djelatnost u svojstvu samozaposlene osobe u Belgiji, mora, kako bi podlijegala zakonodavstvu primjenjivom na temelju [Uredbe br. 883/2004], podnijeti izričit zahtjev u tom smislu, čak i ako nije podlijegala obvezi plaćanja u Belgiji prije 1. svibnja 2010. i podlijegala je belgijskom zakonodavstvu u vezi sa socijalnim sustavom za samozaposlene osobe samo retroaktivno, nakon isteka roka od tri mjeseca počevši od 1. svibnja 2010.?

                        2.

                        U slučaju pozitivnog odgovora na prvo pitanje, dovodi li zahtjev iz članka 87. stavka 8. [Uredbe br. 883/2004], podnesen u gore opisanim okolnostima, do primjene zakonodavstva nadležne države [članice] na temelju [Uredbe br. 883/2004] s retroaktivnim učinkom od 1. svibnja 2010.?”

         O prethodnim pitanjima

            Dopuštenost

               23

               U svojim pisanim očitovanjima, Kraljevina Belgija navodi da analiza suda koji je uputio zahtjev polazi od pogrešne činjenične pretpostavke prema kojoj se na osobu V nije primjenjivalo nikakvo zakonodavstvo u Belgiji od 1. svibnja 2010., datuma primjene Uredbe br. 883/2004. Prema toj državi članici, primjena belgijskog sustava socijalnog osiguranja na osobu V uslijedila je bez ikakvog prekida nakon 30. rujna 2007. zbog njegove aktivnosti likvidatora.

               24

               Stoga prethodna pitanja dovode do isključivo hipotetskog problema koji nije nužan za rješavanje spora u glavnom postupku te će stoga biti nedopuštena.

               25

               Valja navesti da je slijedom zahtjeva za pojašnjenje koji je Sud uputio sudu koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku na temelju članka 101. Poslovnika, potonji sud istaknuo da se može smatrati da se u vrijeme primjene Uredbe br. 883/2004 na osobu V, kao samozaposlenu osobu i na temelju njezine aktivnosti likvidatora, primjenjivalo belgijsko zakonodavstvo.

               26

               Stoga je u vezi s pojašnjenjima koja je u svojem odgovoru dao sud koji je uputio zahtjev belgijska vlada na raspravi pred Sudom potvrdila da više neće ustrajati pri isticanju nedopuštenosti zahtjeva za prethodnu odluku.

               27

               U svakom slučaju, valja podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, ako se pitanja koja je postavio nacionalni sud odnose na tumačenje odredbe prava Unije, Sud je načelno obvezan odlučiti, osim ako je očito da ga se zahtjevom za prethodnu odluku želi navesti na to da odluči o fiktivnom sporu ili da oblikuje savjetodavna mišljenja o općenitim ili hipotetskim pitanjima, ako zahtijevano tumačenje prava Unije nema nikakve veze sa stvarnošću ili predmetom spora ili ako Sud ne raspolaže potrebnim činjeničnim ili pravnim elementima kako bi na koristan način odgovorio na postavljena mu pitanja (presuda od 7. prosinca 2010., VEBIC, C‑439/08, EU:C:2010:739, t. 42. i navedena sudska praksa).

               28

               U predmetnom slučaju, kao što je nezavisni odvjetnik naveo u točki 25. svojeg mišljenja, iz spisa kojim raspolaže Sud proizlazi da pitanje je li V, kako bi se na njega primjenjivalo isključivo zakonodavstvo određeno na temelju Uredbe br. 883/2004, dakle luksemburško zakonodavstvo, nakon 1. svibnja 2010., bio dužan podnijeti zahtjev u skladu s člankom 87. stavkom 8. te uredbe te pitanje o tome koje su, u slučaju potvrdnog odgovora na prethodno pitanje, posljedice podnošenja takvog zahtjeva nekoliko godina nakon tog datuma, sasvim sigurno utječu na rješenje spora u glavnom postupku. Naime, odgovor na ta pitanja ima izravan učinak na utvrđivanje broja godina za koji belgijska tijela imaju pravo potraživati doprinose od osobe V.

               29

               Iz toga slijedi da je zahtjev za prethodnu odluku dopušten.

            Meritum

               30

               U pogledu pojašnjenja koja je pružio sud koji je uputio zahtjev nakon zahtjeva za pojašnjenje koji mu je podnio Sud, valja utvrditi da svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita mora li se članak 87. stavak 8. Uredbe br. 883/2004 tumačiti na način da je osoba koja je na dan početka primjene te uredbe bila zaposlena u jednoj državi članici te samozaposlena u drugoj državi članici, dakle koja je bila istodobno podvrgnuta zakonodavstvima u području socijalne sigurnosti tih dviju država članica u skladu s glavom II. Uredbe br. 1408/71, morala, kako bi bila podvrgnuta zakonodavstvu primjenjivom na temelju Uredbe br. 883/2004, podnijeti izričit zahtjev u tom smislu.

               31

               U tom pogledu valja podsjetiti da članak 87. stavak 8. Uredbe br. 883/2004 predviđa da se u odnosu na osobu na koju se zbog te uredbe primjenjuje zakonodavstvo države članice koja nije država čije se zakonodavstvo na nju primjenjuje na temelju glave II. Uredbe br. 1408/71, potonje zakonodavstvo i dalje primjenjuje tijekom određenog razdoblja, nakon dana početka primjene Uredbe br. 883/2004, pod uvjetom da ta situacija ostaje nepromijenjena.

               32

               Stoga se ta odredba kao prvo primjenjuje pod uvjetom da je mjerodavno zakonodavstvo obuhvaćeno glavom II. Uredbe br. 1408/71 i, kao drugo, pod uvjetom da ta situacija ostane nepromijenjena (presuda od 11. travnja 2013., Jeltes i dr., C‑443/11, EU:C:2013:224, t. 50.).

               33

               Kad je riječ o prvom od tih dvaju uvjeta, nije sporno da je na dan početka primjene Uredbe br. 883/2004 situacija osobe V bila obuhvaćena člankom 14.c točkom (b) Uredbe br. 1408/71, koji se nalazi u njezinoj glavi II. Ipak, valja utvrditi da članak 87. stavak 8. Uredbe br. 883/2004 izričito ne uređuje situacije poput onih iz članka 14.c točke (b) Uredbe br. 1408/71, u kojima se istodobno primjenjuje zakonodavstvo o socijalnoj sigurnosti dviju država članica te zbog Uredbe br. 883/2004 samo jedno od tih dvaju zakonodavstava ostaje mjerodavno.

               34

               Postavlja se pitanje, stoga, hoće li se toj okolnosti protiviti to da osoba koja se nalazi u situaciji poput osobe V bude obuhvaćena područjem primjene članka 87. stavka 8. Uredbe br. 883/2004.

               35

               U skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, prilikom tumačenja odredbe prava Unije valja uzeti u obzir ne samo njezin tekst već i kontekst i ciljeve propisa kojeg je ona dio (presuda od 21. ožujka 2018., Klein Schiphorst, C‑551/16, EU:C:2018:200, t. 34.).

               36

               Kad je riječ, najprije, o tekstu članka 87. stavka 8. Uredbe br. 883/2004, proizlazi da se ta prijelazna odredba primjenjuje kada se, zbog Uredbe br. 883/2004, na osobu „primjenjuje zakonodavstvo države članice koja nije država određena u skladu s glavom II. Uredbe [br. 1408/71]”.

               37

               Čini se da iz formulacije te odredbe, u dijelu u kojem izraz „koja nije” upućuje na riječ „država”, također proizlazi da zakonodavac Unije ima na umu situaciju u kojoj primjena zakonodavstva jedne države članice slijedi nakon primjene zakonodavstva druge države članice.

               38

               Stoga, prema doslovnom tumačenju članka 87. stavka 8. Uredbe br. 883/2004, čini se da se prvi dio njegove rečenice odnosi samo na situacije u kojima je, od datuma primjene Uredbe br. 883/2004, osoba podvrgnuta zakonodavstvu države članice koja nije država čijem je zakonodavstvu ona bila ranije podvrgnuta.

               39

               Nasuprot tomu, osoba koja je na temelju Uredbe br. 1408/71 bila podvrgnuta istodobnoj primjeni zakonodavstava dviju država članica, na temelju Uredbe br. 883/2004, s jedne strane, nastavit će biti podvrgnuta zakonodavstvu jedne od tih dviju država članica i, s druge strane, pretrpjet će promjenu svoje situacije samo zbog činjenice da se na nju zakonodavstvo druge države članice više neće primjenjivati.

               40

               Kad je riječ o kontekstu u kojem se nalazi članak 87. stavak 8. Uredbe br. 883/2004, valja navesti da je prilikom proširenja Uredbe br. 1408/71 na samozaposlene osobe, članak 14.c te uredbe uveden kako bi se predvidjela iznimka od pravila o jednom mjerodavnom zakonodavstvu, u slučaju osobe koja je istodobno samozaposlena na državnom području jedne države članice te zaposlena na državnom području druge države članice. U slučajevima spomenutima u Prilogu VII. Uredbi br. 1408/71, ta je osoba dakle podvrgnuta zakonodavstvu svake od tih dviju država članica.

               41

               Kao što je Sud već naveo, u skladu uvodnim izjavama 4. i 45. Uredbe br. 883/2004, cilj je te uredbe koordinacija postojećih sustava socijalne sigurnosti država članica kako bi se osiguralo učinkovito ostvarivanje slobodnog kretanja osoba. Ta je uredba provela modernizaciju pravila sadržanih u Uredbi br. 1408/71 te ih pojednostavnila, pri čemu je zadržala njezin cilj (vidjeti u tom smislu presudu od 21. ožujka 2018., Klein Schiphorst, C‑551/16, EU:C:2018:200, t. 31.).

               42

               Članak 11. stavak 1. Uredbe br. 883/2004 potvrđuje načelo jednog mjerodavnog zakonodavstva na temelju kojeg osobe na koje se ta uredba primjenjuje podliježu zakonodavstvu samo jedne države članice. Cilj tog načela je izbjeći poteškoće do kojih može doći zbog istodobne primjene nekoliko nacionalnih zakonodavstava i smanjiti nejednakosti u postupanju koje bi, za osobe koje se kreću unutar Unije, bile posljedica djelomičnog ili potpunog kumuliranja mjerodavnih zakonodavstava (vidjeti u tom smislu presudu od 9. ožujka 2006., Piatkowski, C‑493/04, EU:C:2006:167, t. 21.).

               43

               U skladu s načelom jednog mjerodavnog zakonodavstva, članak 13. stavak 3. Uredbe br. 883/2004 određuje da se na osobu koja inače obavlja djelatnost u svojstvu zaposlene i samozaposlene osobe u različitim državama članicama primjenjuje zakonodavstvo države članice u kojoj obavlja djelatnost kao zaposlena osoba.

               44

               Nadalje, valja utvrditi, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 35. svojeg mišljenja, da su Uredbom br. 883/2004 ukinuta sva odstupanja od načela jednog mjerodavnog zakonodavstva koja su postojala u Uredbi br. 1408/71.

               45

               U tim okolnostima, tumačenje članka 87. stavka 8. Uredbe br. 883/2004 koje vodi računa o kontekstu u kojem se nalazi ta odredba, ne može govoriti u prilog zadržavanju režima odstupanja kojim se predviđa dvostruko osiguranje, a koji nije u skladu sa sustavom uspostavljenim tom uredbom temeljenom na načelu jednog mjerodavnog nacionalnog zakonodavstva.

               46

               Isto tako, kao što je nezavisni odvjetnik naveo u točki 36. svojeg mišljenja te kao što proizlazi iz praktičnog vodiča o zakonodavstvu primjenjivom na radnike u Europskoj uniji, Europskom gospodarskom prostoru i Švicarskoj, utvrđeno je da se svrha članka 87. stavka 8. Uredbe br. 883/2004 sastoji u izbjegavanju brojnih promjena mjerodavnog zakonodavstva prilikom prijelaza na Uredbu br. 883/2004 i omogućavanju „nesmetanog prijelaza” mjerodavnog zakonodavstva na dotičnu osobu u slučaju kad postoji odstupanje između zakonodavstva mjerodavnog prema Uredbi br. 1408/71 i onog mjerodavnog prema odredbama Uredbe br. 883/2004.

               47

               Tom prijelaznom odredbom, zakonodavac Unije stoga je želio radnicima osigurati nužno razdoblje za prilagodbu, osobito kako bi im se omogućilo upoznavanje sa zakonodavstvom druge države članice koje im je novo.

               48

               Međutim, iz točke 39. ove presude proizlazi da u situaciji u kojoj je osoba u skladu s Uredbom br. 1408/71 istodobno podvrgnuta zakonodavstvima dviju država članica, primjena Uredbe br. 883/2004 ne dovodi do primjene na radnika zakonodavstva druge države članice koje bi dakle bilo novo, već dovodi samo do promjene njegove situacije zbog prestanka primjene, u odnosu na njega, zakonodavstva jedne od dviju država članica kojem je do tada bio podvrgnut.

               49

               S obzirom na navedeno te bez potrebe ispitivanja drugog uvjeta navedenog u točki 32. ove presude, na prvo pitanje valja odgovoriti na način da se članak 87. stavak 8. Uredbe br. 883/2004 ne primjenjuje na situaciju poput V‑ove na kojeg su se na dan početka primjene Uredbe br. 883/2004 istodobno primjenjivala, na temelju članka 14.c točke (b) Uredbe br. 1408/71, zakonodavstva dviju država članica.

               50

               Iz toga slijedi da osoba koja se nalazi u situaciji poput one u glavnom postupku nije dužna podnijeti zahtjev predviđen u članku 87. stavku 8. Uredbe br. 883/2004. kako bi počevši od 1. svibnja 2010. bila podvrgnuta isključivo zakonodavstvu utvrđenom na temelju Uredbe br. 883/2004, odnosno, u predmetnom slučaju, na temelju članka 13. stavka 3. te uredbe, luksemburškom zakonodavstvu.

               51

               Stoga na prvo pitanje valja odgovoriti na način da članak 87. stavak 8. Uredbe br. 883/2004 treba tumačiti tako da osoba koja je na dan početka primjene Uredbe br. 883/2004 bila zaposlena u jednoj državi članici te obavljala djelatnost samozaposlene osobe u drugoj državi članici – čime je bila istodobno podvrgnuta zakonodavstvu u području socijalne sigurnosti u tim dvjema državama članicama – ne mora, kako bi bila podvrgnuta zakonodavstvu na temelju Uredbe br. 883/2004, podnijeti izričit zahtjev u tom smislu.

               52

               S obzirom na odgovor na prvo pitanje, nije potrebno odgovoriti na drugo pitanje.

         Troškovi

               53

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (šesto vijeće) odlučuje:

                     Članak 87. stavak 8. Uredbe Europskog parlamenta i Vijeća (EZ) br. 883/2004 od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti, kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 988/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. rujna 2009., valja tumačiti tako da osoba koja je na dan početka primjene uredbe br. 883/2004 bila zaposlena u jednoj državi članici te obavljala djelatnost samozaposlene osobe u drugoj državi članici - čime je bila istodobno podvrgnuta zakonodavstvu u području socijalne sigurnosti u tim dvjema državama članicama - ne mora, kako bi bila podvrgnuta zakonodavstvu na temelju Uredbe br. 883/2004, kako je izmijenjena Uredbom br. 988/2009, podnijeti izričit zahtjev u tom smislu.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 6. lipnja 2019.#Michel Schyns protiv Belfius Banque SA.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio justice de Paix du canton de Visé.#Zahtjev za prethodnu odluku – Zaštita potrošača – Direktiva 2008/48/EZ – Predugovorne obveze – Članak 5. stavak 6. – Obveza vjerovnika da pronađe najprikladniji kredit – Članak 8. stavak 1. – Obveza vjerovnika da se suzdrži od sklapanja ugovora o kreditu u slučaju sumnji u kreditnu sposobnost potrošača – Obveza vjerovnika da procijeni svrhovitost kredita.#Predmet C-58/18.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      6. lipnja 2019. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Zaštita potrošača – Direktiva 2008/48/EZ – Predugovorne obveze – Članak 5. stavak 6. – Obveza vjerovnika da pronađe najprikladniji kredit – Članak 8. stavak 1. – Obveza vjerovnika da se suzdrži od sklapanja ugovora o kreditu u slučaju sumnji u kreditnu sposobnost potrošača – Obveza vjerovnika da procijeni svrhovitost kredita”
      U predmetu C‑58/18,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio justice de paix du canton de Visé (Mirovni sud za općinu Visé, Belgija), odlukom od 22. siječnja 2018., koju je Sud zaprimio 30. siječnja 2018., u postupku

         Michel Schyns

      protiv

         Belfius Banque SA,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: J.-C. Bonichot, predsjednik vijeća, C. Toader (izvjestiteljica), A. Rosas, L. Bay Larsen i M. Safjan, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: R. Schiano, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 28. studenoga 2018.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Belfius Banque SA, D. Blommaert, advocaat, i P. Algrain, avocate,

               –

               za belgijsku vladu, C. Pochet i P. Cottin, u svojstvu agenata, uz asistenciju F. de Patoula, avocat,

               –

               za Europsku komisiju, N. Ruiz García, C. Valero i G. Goddin, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 14. veljače 2019.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 5. stavka 6. Direktive 2008/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2008. o ugovorima o potrošačkim kreditima i stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 87/102/EEZ (SL 2008., L 133, str. 66.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 13., str. 58. i ispravak SL 2014., L 283, str. 66.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Michela Schynsa i društva Belfius Banque SA (u daljnjem tekstu: Belfius), pravnog sljednika društva Dexia Banque Belgique, u pogledu ugovora o zajmu koji je sklopio s Belfiusom radi financiranja instalacije solarnih panela od strane društva Home Vision SPRL.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

         Direktiva 2008/48

               3

               Uvodne izjave 7., 9., 24., 26., 27. i 44. Direktive 2008/48 glase:

                        „(7)

                        Kako bi se što lakše došlo do unutarnjeg tržišta potrošačkih kredita koje dobro funkcionira, usklađeni okvir Zajednice potrebno je predvidjeti u čitavom nizu osnovnih područja. S ciljem neprestanog razvoja tržišta potrošačkih kredita i povećane mobilnosti europskih građana, uspostavi suvremenog prava o potrošačkim kreditima trebalo bi pomoći zakonodavstvom Zajednice koje će biti usmjereno na budućnost, sposobno za prilagodbu budućim oblicima kredita i koje će državama članicama omogućiti odgovarajući stupanj fleksibilnosti u njihovoj provedbi.

                  […]

                        (9)

                        Potpuno usklađivanje potrebno je kako bi se osiguralo da svi potrošači u Zajednici uživaju visoku i ekvivalentnu razinu zaštite svojih interesa i stvaranja istinskog unutarnjeg tržišta. Stoga državama članicama ne bi trebalo dopustiti zadržavanje ni uvođenje nacionalnih odredaba drugačijih od onih utvrđenih u ovoj Direktivi. Međutim, takvo bi ograničenje trebalo primjenjivati samo u slučajevima kada postoje odredbe usklađene s ovom Direktivom. Kada ne postoje tako usklađene odredbe, države članice trebale bi slobodno odlučiti hoće li zadržati ili uvesti nacionalno zakonodavstvo. […]

                  […]

                        (24)

                        Potrošačima je potrebno dati sveobuhvatne informacije prije nego što sklope ugovore o kreditu, bez obzira na to je li ili nije u prodaju kredita uključen kreditni posrednik. […]

                  […]

                        (26)

                        Države članice trebale bi poduzeti odgovarajuće mjere za promidžbu odgovornih praksi tijekom svih faza kreditnog odnosa, uzimajući u obzir specifična svojstva svojih kreditnih tržišta. Te mjere mogu obuhvaćati, primjerice, pružanje informacija potrošačima i njihovu edukaciju, uključujući i upozorenja na opasnost od neispunjavanja obveze plaćanja i na prezaduženost. Na rastućem kreditnom tržištu posebno je važno da se vjerovnici ne upuštaju u neodgovorno posuđivanje i da ne odobravaju kredite bez prethodne procjene kreditne sposobnosti, a države članice trebale bi provoditi potreban nadzor kako bi se izbjeglo takvo ponašanje i trebale bi odrediti potrebna sredstva za sankcioniranje vjerovnika u takvim slučajevima. Ne dovodeći u pitanje odredbe o kreditnom riziku iz Direktive 2006/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 14. lipnja 2006. o osnivanju i obavljanju aktivnosti kreditnih institucija […], vjerovnici bi trebali snositi odgovornost za provjeravanje kreditne sposobnosti potrošača u svakom pojedinačnom slučaju. […]

                        (27)

                        Unatoč informacijama koje treba pružiti prije sklapanja ugovora, potrošaču će možda i dalje biti potrebna dodatna pomoć kako bi donio odluku o tome koji je ugovor o kreditu, u rasponu predloženih proizvoda, najprimjereniji za njegove potrebe i financijsku situaciju. Stoga bi države članice trebale osigurati da vjerovnici pružaju takvu pomoć u pogledu kreditnih proizvoda koje nude potrošačima. Kada je to primjereno, relevantne informacije prije sklapanja ugovora, kao i bitne karakteristike predloženih proizvoda, potrošaču bi trebalo objasniti osobno tako da potrošač može razumjeti učinke koje oni mogu imati na njegovu ekonomsku situaciju. Prema potrebi, ta dužnost pružanja pomoći potrošačima trebala bi se primjenjivati i na kreditne posrednike. Države članice mogle bi odlučiti kada i u kojoj mjeri treba dati takva objašnjenja potrošačima uzimajući u obzir posebne okolnosti u kojima se kredit nudi, potrebu potrošača za pomoći i narav svakog pojedinoga kreditnog proizvoda.

                  […]

                        (44)

                        S ciljem osiguravanja tržišne transparentnosti i stabilnosti te čekajući daljnje usklađivanje, države bi članice trebale osigurati da su uvedene odgovarajuće mjere za uređenje ili nadzor vjerovnikâ.”

               4

               Prema njezinu članku 1., svrha Direktive 2008/48 jest usklađivanje određenih aspekata zakona i drugih propisa država članica o ugovorima koji obuhvaćaju potrošačke kredite.

               5

               Članak 5. te direktive, naslovljen „Informacije prije sklapanja ugovora”, u stavku 6. utvrđuje:
               „Države članice osiguravaju da vjerovnici i, prema potrebi, kreditni posrednici potrošaču pruže odgovarajuća objašnjenja s ciljem dovođenja potrošača u položaj koji mu omogućuje da procijeni je li predloženi ugovor o kreditu prilagođen njegovim potrebama i njegovoj financijskoj situaciji, kada je to primjereno i tako da se objašnjavaju informacije prije sklapanja ugovora koje treba pružiti u skladu sa stavkom 1., bitne karakteristike predloženih proizvoda i posebne učinke koje bi oni mogli imati na potrošača, uključujući i posljedice neispunjavanja obveze plaćanja od strane potrošača. Način i stupanj u kojem se pruža takva pomoć, kao i subjekt pružanja takve pomoći, države članice mogu prilagoditi posebnim okolnostima situacije u kojoj se nudi ugovor o kreditu, osobi kojoj se on nudi i vrsti ponuđenog kredita.”

               6

               Članak 8. te direktive, naslovljen „Obveza procjene kreditne sposobnosti potrošača”, u stavku 1. propisuje:
               „Države članice osiguravaju da, prije sklapanja ugovora o kreditu, vjerovnik procijeni kreditnu sposobnost potrošača na temelju dostatnih informacija koje se, kada je to primjereno, dobivaju od potrošača i, kada je to potrebno, na temelju uvida u relevantnu bazu podataka. Države članice čije zakonodavstvo zahtijeva da vjerovnici procijene kreditnu sposobnost potrošača na temelju uvida u relevantnu bazu podataka mogu zadržati taj zahtjev.”

               7

               Članak 22. te direktive, naslovljen „Usklađivanje i imperativna narav ove Direktive”, u stavku 1. navodi:
               „Ako ova Direktiva sadrži usklađene odredbe, države članice ne smiju zadržati niti uvoditi nove odredbe u svoje nacionalno pravo osim onih utvrđenih ovom Direktivom.”

         Direktiva 2014/17/EU

               8

               Direktiva 2014/17/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 4. veljače 2014. o ugovorima o potrošačkim kreditima koji se odnose na stambene nekretnine i o izmjeni direktiva 2008/48/EZ i 2013/36/EU i Uredbe (EU) br. 1093/2010 (SL 2014., L 60, str. 34. i ispravak SL 2014., L 65, str. 22.) ima za cilj stvaranje europskog tržišta hipotekarnih kredita koje jamči visoku razinu zaštite potrošača.

               9

               Uvodna izjava 3. Direktive 2014/17 glasi:
               „Financijska kriza pokazala je da neodgovorno ponašanje sudionika tržišta može ugroziti temelje financijskog sustava, što dovodi do gubitka povjerenja među svim stranama, osobito među potrošačima, i potencijalno do ozbiljnih socijalnih i gospodarskih posljedica. […]”

               10

               Člankom 18. stavkom 5. točkom (a) te direktive određuje se:
               „Države članice osiguravaju da:

                        (a)

                        vjerovnik potrošaču stavlja na raspolaganje kredit samo ako rezultat procjene kreditne sposobnosti ukazuje kako je vjerojatno da će se obveze koje proizlaze iz ugovora o kreditu zadovoljiti na način propisan tim ugovorom”.

            Belgijsko pravo

               11

               Članak 10. loi du 12 juin 1991 relative au crédit à la consommation (Zakon od 12. lipnja 1991. o potrošačkom kreditiranju), u verziji primjenjivoj na činjenice u glavnom postupku (Moniteur belge od 21. lipnja 2010., str. 38338., u daljnjem tekstu: Zakon o potrošačkom kreditiranju), propisivao je:
               „Vjerovnik i kreditni posrednik obvezni su zatražiti od potrošača koji traži kredit i, prema potrebi, od osoba koje su osobni jamci točne i potpune informacije koje smatraju potrebnima u svrhu procjene njihove financijske situacije i mogućnosti otplate te u svakom slučaju njihovih tekućih financijskih obveza. […]”

               12

               Člankom 11. stavkom 4. tog zakona bilo je propisano:
               „Vjerovnici i, prema potrebi, kreditni posrednici pružaju potrošaču odgovarajuća objašnjenja s ciljem dovođenja potrošača u položaj koji mu omogućuje da procijeni je li predloženi ugovor o kreditu prilagođen njegovim potrebama i njegovoj financijskoj situaciji, kada je to primjereno i tako da se objašnjavaju informacije prije sklapanja ugovora koje treba pružiti u skladu sa stavkom 1., bitne karakteristike predloženih proizvoda i posebni učinci koje bi oni mogli imati na potrošača, uključujući i posljedice neispunjavanja obveze plaćanja od strane potrošača.”

               13

               Članak 15. prvi i drugi stavak tog zakona propisivao je:
               „Vjerovnik i kreditni posrednik dužni su u okviru ugovora o kreditu koje uobičajeno nude ili u koje su uobičajeno uključeni pronaći najprikladniju vrstu i iznos kredita vodeći računa o financijskoj situaciji potrošača u vrijeme sklapanja ugovora i o namjeni kredita.
               Vjerovnik može zaključiti ugovor o kreditu samo ako, vodeći računa o informacijama kojima raspolaže ili kojima bi morao raspolagati, osobito na temelju uvida predviđenog člankom 9. Zakona o Središnjem registru obveza fizičkih osoba po kreditima od 10. kolovoza 2001. i informacijama iz članka 10., razumno procijeni da će potrošač biti u stanju poštovati obveze koje proizlaze iz ugovora o kreditu.”

               14

               Zakon o potrošačkom kreditiranju stavljen je izvan snage 1. travnja 2015., kad je stupio na snagu code de droit économique (Zakonik o gospodarskom pravu), koji ratione temporis nije primjenjiv na činjenice u glavnom postupku. Tekst članka 15. prvog stavka tog zakona preuzet je u članku VII.75 tog zakonika. Članak VII.77 stavak 2. prvi podstavak tog zakonika ima sličan izričaj kao članak 15. drugi stavak tog zakona.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               15

               Radi financiranja kupnje solarnih panela i njihove instalacije od strane društva Home Vision M. Schyns je 22. svibnja 2012. sklopio ugovor o zajmu s društvom Dexia Banque Belgique, čiji je pravni sljednik Belfius, iznosa od 40002 eura i u trajanju od deset godina. Taj se zajam trebao vraćati u mjesečnim obrocima od 427,72 eura. Istog dana Belfius je isplatio cjelokupnu ugovorenu svotu M. Schynsu, a on je taj iznos platio društvu Home Vision.

               16

               U skladu s ugovorom koji su sklopili M. Schyns i Home Vision, potonji se obvezao, s jedne strane, instalirati solarne panele u vrijednosti od 40002 eura i, s druge strane, natrag isplatiti M. Schynsu taj cjelokupni iznos u mjesečnim obrocima od 622,41 eura. Kao protučinidbu M. Schyns je tijekom tih deset godina morao društvu Home Vision ustupiti zelene certifikate za proizvodnju električne energije koja proizlazi iz upotrebe tih panela.

               17

               Nad društvom Home Vision 5. prosinca 2013. proglašen je stečaj a da nikad nije instaliralo dotične solarne panele. M. Schyns je plaćao mjesečne obroke tijekom četiri godine, do 21. prosinca 2016., datuma na koji se obratio justice de paix du canton de Visé (Mirovni sud za općinu Visé, Belgija) zahtijevajući, prije svega, raskid ugovora o zajmu zbog Belfiusove povrede i oslobađanje od ikakve obveze plaćanja. Podredno je zahtijevao izmjenu tog ugovora smanjenjem ukupnog duga na 20000 eura, plativo u mjesečnim obrocima od 150 eura.

               18

               M. Schyns, među ostalim, prigovara Belfiusu da mu je pozajmio previsok iznos s obzirom na njegove prihode, povređujući tako članak 10. et seq. Zakona o potrošačkom kreditiranju.

               19

               U tom smislu on ističe da na dan sklapanja dotičnog ugovora o zajmu njegovi mjesečni prihodi nisu prelazili 1900 eura i da je uz taj kredit morao otplaćivati još dva hipotekarna zajma u ukupnom mjesečnom iznosu od 421,67 eura.

               20

               Belfius se protivi zahtjevima M. Schynsa jer tvrdi da nacionalne odredbe na koje se on poziva nisu spojive s člankom 5. stavkom 6. Direktive 2008/48, koji, prema njegovu mišljenju, teret procjene svrhovitosti kredita stavlja na potrošača i vjerovniku ne nameće opću obvezu pronalaska najprikladnijeg kredita.

               21

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da primjenjive nacionalne odredbe, a osobito članak 15. Zakona o potrošačkom kreditiranju, time što obvezuju vjerovnika da se suzdrži od sklapanja ugovora ako procijeni da potrošač neće moći vratiti zajam, obvezuju vjerovnika da procijeni svrhovitost kredita.

               22

               U ovom slučaju, s obzirom na visinu njegovih prihoda i već sklopljenih hipotekarnih zajmova, sud koji je uputio zahtjev smatra da je mogućnost vraćanja kredita M. Schynsa bila dvojbena u trenutku sklapanja ugovora.

               23

               U tim je okolnostima justice de paix du canton de Visé (Mirovni sud za općinu Visé, Belgija) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                                 (a)

                                 Protivi li se članku 5. stavku 6. [Direktive 2008/48], čiji je cilj dovođenje potrošača u položaj koji mu omogućuje da procijeni je li predloženi ugovor o kreditu prilagođen njegovim potrebama i njegovoj financijskoj situaciji, tekst članka 15. prvog stavka loi relative au crédit à la consommation (Zakon o potrošačkom kreditiranju) (stavljen izvan snage i sada zamijenjen člankom VII.75 code de droit économique (Zakonik o gospodarskom pravu)), koji propisuje da su vjerovnik i kreditni posrednik dužni pronaći, u okviru ugovora o kreditu koje uobičajeno nude ili u koje su uobičajeno uključeni, najprikladniju vrstu i iznos kredita, vodeći računa o financijskoj situaciji potrošača u vrijeme sklapanja ugovora i o namjeni kredita, s obzirom na to da se njime utvrđuje opća obveza za vjerovnika ili za kreditnog posrednika da pronađe najprikladniji kredit za potrošača, koja nije sadržana u tekstu [te direktive]?

                                 (b)

                                 Protivi li se članku 5. stavku 6. [Direktive 2008/48], čiji je cilj dovođenje potrošača u položaj koji mu omogućuje da procijeni je li predloženi ugovor o kreditu prilagođen njegovim potrebama i njegovoj financijskoj situaciji, tekst članka 15. drugog stavka loi relative au crédit à la consommation (Zakon o potrošačkom kreditiranju) (stavljen izvan snage i sada zamijenjen člankom VII.77 stavkom 2. prvim podstavkom code de droit économique (Zakonik o gospodarskom pravu)), prema kojemu vjerovnik može zaključiti ugovor o kreditu samo ako, vodeći računa o informacijama kojima raspolaže ili kojima bi morao raspolagati, osobito na temelju uvida predviđenog člankom 9. Zakona od 10. kolovoza 2001. o Središnjem registru obveza fizičkih osoba po kreditima i informacijama iz članka 10., razumno procijeni da će potrošač biti u stanju poštovati obveze koje proizlaze iz ugovora, što ima za posljedicu to da, umjesto potrošača, sam vjerovnik mora donijeti odluku o svrhovitosti eventualnog sklapanja ugovora o kreditu?

                        2.

                        U slučaju niječnog odgovora na prvo pitanje, treba li [Direktivu 2008/48] tumačiti na način da se njome uvijek nalaže vjerovniku i kreditnom posredniku da umjesto potrošača ocijene svrhovitost eventualnog sklapanja ugovora o kreditu?”

         O prethodnim pitanjima

            Prvo pitanje točka (a)

               24

               Svojim prvim pitanjem točkom (a) sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 5. stavak 6. Direktive 2008/48 tumačiti na način da mu se protivi nacionalno zakonodavstvo poput onoga u glavnom postupku, koje kreditnim vjerovnicima i posrednicima nalaže da pronađu, u okviru ugovora o kreditu koje uobičajeno nude, najprikladniju vrstu i iznos kredita, vodeći računa o financijskoj situaciji potrošača u vrijeme sklapanja ugovora i o namjeni kredita.

               25

               U skladu s člankom 5. stavkom 6. Direktive 2008/48, države članice osiguravaju da vjerovnici i, prema potrebi, kreditni posrednici potrošaču pruže odgovarajuća objašnjenja s ciljem dovođenja potrošača u položaj koji mu omogućuje da procijeni je li predloženi ugovor o kreditu prilagođen njegovim potrebama i njegovoj financijskoj situaciji, kada je to primjereno i tako da se objašnjavaju informacije prije sklapanja ugovora koje treba pružiti u skladu sa stavkom 1. tog članka, bitne karakteristike predloženih proizvoda i posebni učinci koje bi oni mogli imati na potrošača, uključujući i posljedice neispunjavanja obveze plaćanja od strane potrošača.

               26

               Iako je članak 6. Prijedloga direktive Europskog parlamenta i Vijeća o usklađivanju zakona, propisa i administrativnih odredbi država članica u vezi s potrošačkim kreditima (COM(2002) 443 final, SL 2002., C 331 E, str. 200.), naslovljen „Prethodna međusobna obveza informiranja i savjetovanja”, u stavku 3. previđao da „[v]jerovnik i eventualno kreditni posrednik iz palete ugovora o kreditu koje nude ili prilikom čijeg sklapanja uobičajeno sudjeluju pronađu onaj tip i ukupan iznos kredita koji je s obzirom na financijsku situaciju potrošača, prednosti i nedostatke predloženog proizvoda i namjenu kojoj kredit služi najprikladniji za potrošača”, ta obveza nije bila preuzeta u konačnoj verziji teksta Direktive 2008/48. Iz toga slijedi da ta direktiva ne nameće državama članicama propisivanje opće obveze vjerovnika da potrošačima predlože najprikladniji kredit.

               27

               S obzirom na to, iz točke 5.4. izmijenjenog Prijedloga direktive Europskog parlamenta i Vijeća od 7. listopada 2005. o ugovorima o potrošačkim kreditima kojom se izmjenjuje Direktiva Vijeća 93/13/EZ (COM(2005) 483 final) proizlazi da Europska komisija „i dalje smatra da je vjerovnik obvezan prije sklapanja ugovora ne samo pružiti informacije nego bi potrošaču trebao dati i podrobnija objašnjenja kako bi on mogao donijeti odluku poznajući sve činjenice”, da „potrošač uvijek snosi odgovornost za svoju konačnu odluku o sklapanju ugovora o kreditu” i da je „državama članicama ostavljen veći diskrecijski prostor pri usklađivanju prenošenja propisa sa situacijom na svojim tržištima”.

               28

               U tom smislu valja podsjetiti na to da je cilj Direktive 2008/48, kako to proizlazi iz njezinih uvodnih izjava 7. i 9., to da se predvidi, u području potrošačkog kreditiranja, potpuno i obvezatno usklađivanje u čitavom nizu ključnih područja koje se smatra nužnim kako bi se osiguralo da svi potrošači Unije uživaju visoku i jednaku razinu zaštite svojih interesa te kako bi se olakšalo stvaranje učinkovitog unutarnjeg tržišta potrošačkog kreditiranja (presuda od 21. travnja 2016., Radlinger i Radlingerová, C‑377/14, EU:C:2016:283, t. 61. i navedena sudska praksa).

               29

               Iako iz članka 22. stavka 1. te direktive proizlazi da se njome provodi potpuno usklađivanje u smislu da državama članicama nije dopušteno zadržavanje ili uvođenje drugih nacionalnih odredaba koje nisu predviđene tom direktivom (presuda od 12. srpnja 2012., SC Volksbank România, C‑602/10, EU:C:2012:443, t. 38.), posljednja rečenica u članku 5. stavku 6. te direktive državama članicama ostavlja određen manevarski prostor jer one mogu prilagoditi „način i stupanj u kojem se pruža […] pomoć” koju potrošačima moraju pružiti kreditni vjerovnici i, prema potrebi, posrednici.

               30

               Nadalje, iz članka 5. stavka 6. i uvodne izjave 27. Direktive 2008/48 proizlazi da se, unatoč predugovornim informacijama koje moraju biti pružene u skladu s člankom 5. stavkom 1. te direktive, može dogoditi da potrošač, prije sklapanja ugovora o kreditu, treba dodatnu pomoć prilikom utvrđivanja je li riječ o ugovoru o kreditu koji najbolje odgovara njegovim potrebama i financijskoj situaciji i da države članice moraju osigurati da vjerovnici pružaju takvu pomoć u pogledu kreditnih proizvoda koje nude potrošačima (presuda od 18. prosinca 2014., CA Consumer Finance, C‑449/13, EU:C:2014:2464, t. 41.). Osim toga, uvodna izjava 24. Direktive 2008/48 precizira da se potrošaču moraju dati „sveobuhvatne” informacije prije sklapanja ugovora o kreditu.

               31

               U ovom slučaju nacionalno zakonodavstvo u glavnom postupku, time što predviđa obvezu kreditnog vjerovnika i posrednika da pronađu najprikladniji kredit za potrošačeve potrebe, teži visokoj razini zaštite potonjeg, tako što postavlja cilj zaštite potrošača u predugovornom stadiju.

               32

               U svakom slučaju, iako je državama članicama ostavljen određen manevarski prostor za definiranje prirode i sadržaja predugovorne pomoći koju kreditni vjerovnici i posrednici moraju pružiti potrošačima, države članice taj manevarski prostor ipak mogu upotrijebiti samo u skladu sa svim odredbama Direktive 2008/48.

               33

               Tako, prilikom utvrđivanja dodatne pomoći i ne dovodeći u pitanje druge odredbe Direktive 2008/48, države članice mogu odlučiti da se potrošaču mora predstaviti nekoliko načina dodjele kredita. Budući da je profesionalni vjerovnik u najboljoj poziciji utvrditi koji je od kredita u njegovoj ponudi najprikladniji za potrebe potrošača, njegovo je predstavljanje oblik dodatne pomoći.

               34

               Naime, s jedne strane, informacije koje se daju prije ili istodobno sa sklapanjem ugovora i koje se odnose na uvjete ugovora i posljedice spomenutog sklapanja od temeljne su važnosti za potrošača. Potonji osobito na osnovi tih informacija donosi odluku o tome želi li biti obvezan uvjetima koje su prethodno sastavili prodavatelj robe ili pružatelj usluga (presuda od 21. travnja 2016., Radlinger i Radlingerová, C‑377/14, EU:C:2016:283, t. 64.). S druge strane, utvrđivanjem najprikladnijeg kredita upotpunjuje se potrošačeva informiranost, tako da može donijeti konačnu odluku poznajući sve činjenice. Naposljetku, obveza pružanja takve informacije ne dovodi u pitanje načelo da je potrošač odgovoran za konačnu odluku o sklapanju ugovora o kreditu koji želi od onih koje mu je vjerovnik predstavio u predugovornom stadiju.

               35

               Iz prethodno navedenog proizlazi da nacionalno zakonodavstvo koje kreditnim vjerovnicima ili posrednicima nalaže obvezu pronalaska i predstavljanja potrošaču najprikladnijeg kredita za njegove potrebe ne prekoračuje manevarski prostor koji je državama članicama dodijeljen Direktivom 2008/48, uz poštovanje njezinih usklađenih odredaba.

               36

               Posljedično, na prvo pitanje točku (a) valja odgovoriti tako da članak 5. stavak 6. Direktive 2008/48 treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalno zakonodavstvo poput onoga u glavnom postupku, koje kreditne vjerovnike i posrednike obvezuje da pronađu, u okviru ugovora o kreditu koje uobičajeno nude, najprikladniju vrstu i iznos kredita, vodeći računa o financijskoj situaciji potrošača u vrijeme sklapanja ugovora i o namjeni kredita.

            Prvo pitanje točka (b) i drugo pitanje

               37

               Svojim prvim pitanjem točkom (b) i drugim pitanjem, koja valja analizirati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 5. stavak 6. Direktive 2008/48 tumačiti na način da mu se protivi nacionalno zakonodavstvo poput onoga u glavnom postupku, koje vjerovnika obvezuje da se suzdrži od sklapanja ugovora o kreditu ako nakon kontrole kreditne sposobnosti potrošača ne može razumno procijeniti da će potonji moći ispuniti obveze iz takvog ugovora.

               38

               Valja pojasniti da, iako sud koji je uputio zahtjev spominje samo članak 5. stavak 6. Direktive 2008/48, ta se pitanja u biti odnose na vjerovnikovu provjeru kreditne sposobnosti potrošača predviđenu člankom 8. stavkom 1. te direktive. Stoga valja, kao što je to navela nezavisna odvjetnica u točki 66. svojeg mišljenja, tu odredbu uključiti među pravne instrumente Unije za koje sud koji je uputio zahtjev traži tumačenje od Suda (vidjeti u tom smislu presudu od 10. rujna 2014., Kušionová, C‑34/13, EU:C:2014:2189, t. 45.).

               39

               U skladu s člankom 8. stavkom 1. Direktive 2008/48, države članice osiguravaju da, prije sklapanja ugovora o kreditu, vjerovnik procijeni kreditnu sposobnost potrošača na temelju dostatnih informacija koje se, kada je to primjereno, dobivaju od potrošača i, kada je to potrebno, na temelju uvida u relevantnu bazu podataka.

               40

               U tom smislu Sud je presudio da je cilj te obveze procjene kreditne sposobnosti potrošača učiniti vjerovnika odgovornim i izbjeći da kredit dodijeli kreditno nesposobnim potrošačima (presuda od 18. prosinca 2014., CA Consumer Finance, C‑449/13, EU:C:2014:2464, t. 43.).

               41

               Predugovorna obveza vjerovnika da procjeni kreditnu sposobnost potrošača, time što se njome žele zaštititi potrošači od rizika prezaduženosti i insolventnosti, doprinosi ostvarenju cilja Direktive 2008/48, kako je naveden u točki 28. ove presude.

               42

               Valja navesti da Direktiva 2008/48 ne sadržava nikakvu odredbu o ponašanju koje vjerovnik mora usvojiti u slučaju sumnji u kreditnu sposobnost potrošača.

               43

               U tom kontekstu i kao što je to navela nezavisna odvjetnica u točki 71. svojeg mišljenja, određivanje obveza koje se mogu odrediti vjerovniku nakon kontrole kreditne sposobnosti ostaje, u pogledu ugovora o kreditu koji su obuhvaćeni Direktivom 2008/48, u nadležnosti država članica i stoga ne ulazi u njezino područje primjene.

               44

               Iako, kao što je to navedeno u točki 29. ove presude, Direktiva 2008/48 usklađuje samo određene aspekte pravila država članica o potrošačkom kreditiranju, iz uvodne izjave 44. te direktive proizlazi da bi, s ciljem osiguravanja tržišne transparentnosti i stabilnosti te čekajući daljnje usklađivanje, države članice trebale osigurati da su uvedene odgovarajuće mjere za uređenje ili nadzor vjerovnikâ.

               45

               Stoga povezati obvezu vjerovnika da provjeri kreditnu sposobnost potrošača s pravnom posljedicom u pogledu ponašanja koje vjerovnik mora usvojiti u slučaju negativne procjene ne ugrožava cilj članka 8. stavka 1. Direktive 2008/48. Naime, uvodna izjava 26. te direktive ponavlja cilj da se vjerovnici učine odgovornima i da se odvrate od neodgovorne dodjele kredita.

               46

               Osim toga, Direktiva 2014/17, koja je donesena, kako je to navedeno u njezinoj uvodnoj izjavi 3., u području stambenih kredita potrošačima nakon međunarodne financijske krize koja je pokazala da neodgovorno ponašanje sudionika na tržištu može ugroziti temelje financijskog sustava, iako je neprimjenjiva ratione temporis i materiae, pokazuje namjeru zakonodavca Unije da osigura odgovornost vjerovnika utvrđivanjem, u njezinu članku 18. stavku 5. točki (a), da države članice osiguravaju da „vjerovnik potrošaču stavlja na raspolaganje kredit samo ako rezultat procjene kreditne sposobnosti ukazuje kako je vjerojatno da će se obveze koje proizlaze iz ugovora o kreditu zadovoljiti na način propisan tim ugovorom”.

               47

               Stoga obveza vjerovnika predviđena nacionalnim zakonodavstvom da se suzdrži od sklapanja ugovora o kreditu kad ne može razumno procijeniti da će potrošač s obzirom na svoju financijsku i osobnu situaciju moći vratiti kredit u skladu s ugovorom ne ugrožava cilj članka 8. stavka 1. Direktive 2008/48 niti dovodi u pitanje načelnu odgovornost potrošača za brigu o vlastitim interesima.

               48

               Iz prethodno navedenog proizlazi da nacionalno zakonodavstvo koje predviđa obvezu vjerovnika da se suzdrži od sklapanja ugovora o kreditu kad utvrdi kreditnu nesposobnost potrošača nije u suprotnosti s Direktivom 2008/48.

               49

               Posljedično, na prvo pitanje točku (b) i na drugo pitanje valja odgovoriti tako da članak 5. stavak 6. i članak 8. stavak 1. Direktive 2008/48 treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalno zakonodavstvo poput onoga u glavnom postupku, koje vjerovnika obvezuje da se suzdrži od sklapanja ugovora o kreditu ako nakon kontrole kreditne sposobnosti potrošača ne može razumno procijeniti da će potonji moći ispuniti obveze iz takvog ugovora.

         Troškovi

               50

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 5. stavak 6. Direktive 2008/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2008. o ugovorima o potrošačkim kreditima i stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 87/102/EEZ treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalno zakonodavstvo poput onoga u glavnom postupku, koje kreditne vjerovnike i posrednike obvezuje da pronađu, u okviru ugovora o kreditu koje uobičajeno nude, najprikladniju vrstu i iznos kredita, vodeći računa o financijskoj situaciji potrošača u vrijeme sklapanja ugovora i o namjeni kredita.

                           2.

                           Članak 5. stavak 6. i članak 8. stavak 1. Direktive 2008/48 treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalno zakonodavstvo poput onoga u glavnom postupku, koje vjerovnika obvezuje da se suzdrži od sklapanja ugovora o kreditu ako nakon kontrole kreditne sposobnosti potrošača ne može razumno procijeniti da će potonji moći ispuniti obveze iz takvog ugovora.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski