title: Presuda Suda (treće vijeće) od 12. studenoga 2014.#L. protiv M.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Nejvyšší soud.#Zahtjev za prethodnu odluku – Područje slobode, sigurnosti i pravde – Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Nadležnost u području roditeljske odgovornosti – Uredba (EZ) br. 2201/2003 – Članak 12. stavak 3. – Dijete nevjenčanih roditelja – Prorogacija nadležnosti – Nepostojanje drugog povezanog postupka koji je u tijeku – Prihvaćanje nadležnosti – Osporavanje nadležnosti od strane stranke koja je pokrenula postupak pred istim sudom.#Predmet C‑656/13.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      12. studenoga 2014. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Područje slobode, sigurnosti i pravde — Pravosudna suradnja u građanskim stvarima — Nadležnost u području roditeljske odgovornosti — Uredba (EZ) br. 2201/2003 — Članak 12. stavak 3. — Dijete nevjenčanih roditelja — Prorogacija nadležnosti — Nepostojanje drugog povezanog postupka koji je u tijeku — Prihvaćanje nadležnosti — Osporavanje nadležnosti od strane stranke koja je pokrenula postupak pred istim sudom“
      U predmetu C‑656/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Nejvyšší soud (Češka Republika), odlukom od 12. studenoga 2013., koju je Sud zaprimio 12. prosinca 2013., u postupku

         L.

      protiv

         M.,

      uz sudjelovanje:

         R.,

         K.,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, A. Ó Caoimh, C. Toader, E. Jarašiūnas (izvjestitelj) i C. G. Fernlund, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za M., E. Zajíčková, advokátka,

               —

               za R. i K., Z. Kapitán, advokát,

               —

               za češku vladu, M. Smolek i J. Vláčil, u svojstvu agenata,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, A.-M. Rouchaud‑Joët i J. Hradil, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 12. stavka 3. Uredbe Vijeća (EZ) br. 2201/2003 od 27. studenoga 2003. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u bračnim sporovima i u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću, kojom se stavlja izvan snage Uredba (EZ) br. 1347/2000 (SL L 338, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 133.).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između L., majke djece R. i K., s jedne strane, te M., oca te djece, s druge strane, o roditeljskoj skrbi za spomenutu djecu koja se nalaze s majkom u Austriji, dok njihov otac živi u Češkoj Republici.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Uredba br. 2201/2003

               3

               U uvodnim izjavama 5. i 12. Uredbe br. 2201/2003 navedeno je:

                        „(5)

                        S ciljem osiguravanja jednakosti svakog djeteta, ova se Uredba odnosi na sve odluke o roditeljskoj odgovornosti, uključujući mjere za zaštitu djeteta, neovisno o bilo kakvoj vezi s bračnim predmetom.

                  [...]

                        (12)

                        Nadležnost u predmetima povezanim s roditeljskom odgovornošću, utvrđena ovom Uredbom, temelji se u svjetlu zaštite interesa djeteta, posebno na kriteriju blizine. To znači da bi u prvome redu trebala biti nadležna država članica u kojoj dijete ima uobičajeno boravište, osim u određenim slučajevima mijenjanja djetetova boravišta ili u skladu sa sporazumom između nositelja roditeljske odgovornosti.“

               4

               Člankom 1. Uredbe br. 2201/2003 definirano je područje primjene te uredbe. Tim je člankom, među ostalim, određeno:
               „1.   Ova se Uredba primjenjuje [...] u građanskim stvarima koje se odnose na:
               [...]

                        (b)

                        dodjelu, izvršavanje, prijenos, ograničenje ili oduzimanje roditeljske odgovornosti.

                  2.   Stvari iz stavka 1. točke (b) mogu se odnositi na:

                        (a)

                        pravo na roditeljsku skrb i pravo na kontakt s djetetom;

                  [...]
               3.   Ova se Uredba ne primjenjuje na:
               [...]

                        (e)

                        obveze uzdržavanja;

                  [...]“

               5

               Člankom 2. točkom (7) te uredbe, u svrhu te uredbe, izraz „‚roditeljska odgovornost’ označava prava i obveze koje se odnose na dijete ili njegovu imovinu, koja su sudskom odlukom dodijeljena fizičkoj ili pravnoj osobi, primjenom prava ili sporazumom s pravnim učinkom. Ovaj izraz uključuje i prava roditeljske skrbi i odgoja djeteta te prava na kontakt s djetetom“.

               6

               Poglavlje II. Uredbe br. 2201/2003, naslovljeno „Nadležnost“, sastoji se od tri odjeljka. U odjeljku I. tog poglavlja, pod naslovom „Razvod, zakonska rastava i poništaj braka“, nalaze se članci 3. do 7. te uredbe. Njezinim člankom 3. utvrđena su mjerila za određivanje, prije svega, sudova država članica nadležnih za predmete koji se odnose na razvod, zakonsku rastavu i poništaj braka. Člankom 7. te uredbe uređeno je pitanje supsidijarne nadležnosti u predmetima razvoda, zakonske rastave i poništaja braka.

               7

               U odjeljku II. istog poglavlja Uredbe br. 2201/2003, koji se odnosi na nadležnost u području roditeljske odgovornosti, nalaze se članci 8. do 15. Člankom 8., naslovljenim „Opća nadležnost“, predviđeno je:
               „1.   Sudovi države članice nadležni su u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću prema djetetu koje ima uobičajeno boravište u državi članici u trenutku pokretanja postupka.
               2.   Stavak 1. podložan je primjeni odredaba članaka 9., 10. i 12.“

               8

               Članak 12. te uredbe, naslovljen „Prorogacija nadležnosti“, u stavku 1. predviđa da „[s]udovi države članice, nadležni prema odredbama članka 3. za rješavanje zahtjeva za razvod, zakonsku rastavu ili poništaj braka, nadležni su i za sve predmete koji se odnose na roditeljsku odgovornost povezanu s takvim zahtjevom“ ako su ispunjeni zahtjevi koje nabraja.

               9

               Člankom 12. stavkom 2. Uredbe br. 2201/2003 precizirano je:
               „Nadležnost dodijeljena u stavku 1. prestaje kada:

                        (a)

                        sudska odluka kojom se dopušta ili odbija razvod, zakonska rastava ili poništaj braka postane pravomoćna;

                        (b)

                        u onim predmetima u kojima je postupak koji se odnosi na roditeljsku odgovornost na dan iz točke (a) još u tijeku, sudska odluka u tome postupku postane pravomoćna;

                        (c)

                        postupak iz točaka (a) i (b) bude završen zbog nekog drugog razloga.“

               10

               Članak 12. stavak 3. te uredbe glasi:
               „Sudovi države članice nadležni su za roditeljsku odgovornost u postupcima, osim onih iz stavka 1., ako:

                        (a)

                        postoji bitna veza djeteta i te države članice, posebno zbog činjenice da jedan od nositelja roditeljske odgovornosti ima uobičajeno boravište u toj državi članici ili da je dijete državljanin te države članice;

                        (b)

                        su nadležnost sudova izričito ili na neki drugi nedvosmisleni način prihvatile sve stranke u postupku u trenutku pokretanja postupka pred sudom, a to je i u interesu djeteta.“

               11

               Člankom 15. Uredbe br. 2201/2003, naslovljenim „Prijenos nadležnosti na sud koji je primjereniji za rješavanje“, precizirani su uvjeti pod kojima iznimno stvarno nadležni sudovi države članice mogu prenijeti nadležnost za rješavanje predmeta ili nekog njegovog dijela na sud druge države članice, s kojom je dijete posebno povezano, ako smatraju da bi taj sud mogao bolje rješavati predmet, ili neki posebni dio predmeta.

               12

               Članak 16. te uredbe, naslovljen „Pokretanje postupka pred sudom“, određuje:
               „1.   Smatra se da je pred sudom pokrenut postupak:

                        (a)

                        u trenutku u kojemu je pismeno kojim se pokreće postupak, ili jednakovrijedno pismeno, predano sudu, pod uvjetom da osoba koja pokreće postupak nije nakon toga propustila poduzeti radnje koje je morala poduzeti u vezi s dostavom pismena protustranci;
                        ili

                        (b)

                        ako pismeno treba dostaviti prije njegova podnošenja sudu, u trenutku kad ga zaprimi tijelo nadležno za dostavu, pod uvjetom da tužitelj nije kasnije propustio poduzeti radnje koje je morao poduzeti u vezi s podnošenjem pismena sudu.“

         Uredba (EZ) br. 4/2009

               13

               Uredba Vijeća (EZ) br. 4/2009 od 18. prosinca 2008. o nadležnosti, mjerodavnom pravu, priznavanju i izvršenju sudskih odluka te suradnji u stvarima koje se odnose na obvezu uzdržavanja (SL 2009., L 7, str. 1. i ispravak SL 2011., L 131, str. 26.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 5., str. 138.) primjenjuje se, u skladu sa svojim člankom 1. stavkom 1., „na obveze uzdržavanja koje proizlaze iz obiteljskog odnosa, roditeljstva, braka ili tazbine“.

               14

               Člankom 3. te uredbe, naslovljenim „Opće odredbe“, predviđeno je:
               „U stvarima koje se odnose na obveze uzdržavanja u državama članicama sudsku nadležnost ima:
               [...], ili

                        (d)

                        sud koji je u skladu sa svojim pravom nadležan za postupke o roditeljskoj odgovornosti, [ako je zahtjev koji se odnosi na uzdržavanje sporedan u odnosu na te postupke] osim ako nadležnost nije utemeljena isključivo na državljanstvu jedne od strana.

         Češko pravo

               15

               Člankom 39. stavkom 1. Zakona br. 97/1963 o međunarodnom privatnom pravu i postupovnom pravu predviđeno je:
               „U području roditeljske skrbi i uzdržavanja za maloljetnu djecu i u drugim područjima koja se na njih odnose, ako su potonji češki državljani, nadležni su češki sudovi, čak i ako spomenuti žive u inozemstvu. [...]“ [neslužbeni prijevod]

               16

               Člankom 104. stavkom 1. Zakonika o građanskom parničnom postupku propisano je:
               „Kad nije ispunjena nužna postupovna pretpostavka, sud će odbaciti tužbu. Ako predmet ne ulazi u nadležnost suda ili prethodno treba provesti drugi postupak, sudac, nakon pravomoćnosti rješenja o odbacivanju tužbe, predmet prosljeđuje nadležnom tijelu; pravni učinci podnošenja tužbe (zahtjeva kojim se pokreće postupak) zadržavaju se“. [neslužbeni prijevod]

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               17

               Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da L. i M., koji su bili nevjenčani par, imaju dvoje zajedničke djece, R. i K. To dvoje djece rođeno je u Češkoj Republici i ima državljanstvo te države članice. Do veljače 2010. godine roditelji i djeca živjeli su u Češkoj Republici. Od veljače L. radi u Austriji, a djeca su živjela naizmjenično s majkom pa s ocem, koji živi i radi u Českom Krumlovu (Češka Republika).

               18

               Dana 20. svibnja 2012. L. je prijavila boravište djece u Austriji, a u rujnu iste godine obavijestila je M. da se djeca neće vratiti u Češku Republiku. Djeca su se u to vrijeme školovala u Austriji. O pitanju je li preseljenje djece u Austriju izvršeno uz pristanak M. raspravljalo se u okviru postupka o roditeljskoj skrbi za djecu.

               19

               M. je, kako bi ostvario pravo na roditeljsku skrb i uzdržavanje, 26. listopada 2012. pred Okresní soud (općinski sud) u Českom Krumlovu podnio zahtjev za „uređenje odnosa između roditelja i djece“.

               20

               Dana 28. listopada 2012., M., kršeći dogovor postignut s L., nije L. vratio djecu koja su bila kod njega u posjetu.

               21

               Dana 29. listopada 2012. L. je Okresnom soudu u Českom Krumlovu također podnijela zahtjev za ostvarenje prava na roditeljsku skrb i uzdržavanje. Naknadno je podnijela sličan zahtjev i pred austrijskim tijelima.

               22

               Dana 1. studenoga 2012. na temelju privremene mjere koju je donio Okresní soud u Českom Krumlovu djeca su vraćena majci u Austriju, gdje su nastavila školovanje. Krajský soud (županijski sud) u Českim Budějovicama (Češka Republika) donio je 12. prosinca 2012. godine odluku kojom potvrđuje tu privremenu mjeru.

               23

               Odlukom od 1. veljače 2013. Okresní soud u Českom Krumlovu utvrdio je svoju nenadležnost i odbacio tužbu, sukladno članku 104. stavku 1. Zakonika o građanskom parničnom postupku, s obrazloženjem da su, s obzirom na to da su djeca u trenutku pokretanja postupka imala boravište u Austriji, na temelju članka 8. stavka 1. Uredbe br. 2201/2003 nadležni austrijski sudovi.

               24

               Dana 19. ožujka 2013. središnje austrijsko tijelo primilo je zahtjev M. za predaju djece, na temelju Haške konvencije o građanskopravnim aspektima međunarodne otmice djece od 25. listopada 1980. (Zbirka međunarodnih ugovora Ujedinjenih naroda, sv. 1343, br. 22514).

               25

               Odlukom od 11. travnja 2013. Krajský soud u Českim Budějovicama preinačio je odluku koju je 1. veljače 2013. donio Okresní soud u Českom Krumlovu, na način da se tužba ne odbacuje. Taj je sud smatrao da je međunarodna nadležnost čeških sudova uspostavljena na temelju članka 12. stavka 3. Uredbe br. 2201/2003 s obzirom na to da su djeca usko povezana s Češkom Republikom, da su oba roditelja prihvatila međunarodnu nadležnost tih sudova, jednako kao i skrbnik djece imenovan kasnije tijekom postupka te da je nadležnost Okresnog souda u Českom Krumlovu u interesu djece.

               26

               Kad je riječ o samom pitanju prihvaćanja međunarodne nadležnosti čeških sudova, Krajský soud u Českim Budějovicama istaknuo je da je zahtjev M. od 26. listopada 2012. podnesen pred češkim sudom, da je 29. listopada 2012. i L. podnijela zahtjev istom sudu te da je tek naknadno podnijela zahtjev austrijskom sudu i isticala da je M. svoj zahtjev trebao podnijeti austrijskom sudu.

               27

               L. je podnijela reviziju protiv te odluke pred sudom koji je uputio zahtjev te je tražila da on odgodi odluke Krajskog suda u Českim Budějovicama. Taj je zahtjev prihvaćen odlukom od 31. srpnja 2013.

               28

               U prilog svojoj reviziji L., među ostalim, ističe da uvjet prihvaćanja međunarodne nadležnosti čeških sudova, predviđen člankom 12. stavkom 3. Uredbe br. 2201/2003, u ovom slučaju nije ispunjen. Svoj je zahtjev podnijela Okresnom soudu u Českom Krumlovu po preporuci češkog ureda za pravnu i socijalnu zaštitu djece jer nije znala gdje se nalaze njezina djeca. Pokrenula je postupak i pred nadležnim austrijskim tijelima, a 31. listopada 2012., čim je saznala cjelokupno činjenično stanje, jasno je izrazila svoje neslaganje s međunarodnom nadležnošću čeških sudova.

               29

               Sud koji je uputio zahtjev ističe da bi se, s jedne strane, prema jednom tumačenju koje je vrlo restriktivno, ali koje bi jamčilo ostvarenje punog učinka članka 15. Uredbe br. 2201/2003, moglo smatrati da članak 12. stavci 1. i 3. te uredbe dopuštaju prorogaciju nadležnosti samo u korist suda pred kojim je već u tijeku postupak razvoda ili poništaja braka kad je njegova nadležnost utemeljena na članku 7. spomenute uredbe. S druge strane, moguće je smatrati da se taj članak 12. stavak 3. može primijeniti i kad ne postoji nikakav drugi postupak povezan s postupkom o roditeljskoj skrbi.

               30

               Taj se sud pita može li se smatrati da je, u okolnostima poput onih u ovom slučaju, L. „izričito ili na neki drugi nedvosmisleni način prihvatila“ nadležnost čeških sudova. Navodi da je Krajský soud u Českim Budějovicama svoj zaključak o prihvaćanju nadležnosti čeških sudova od strane L. utemeljio na tome što je ona 29. listopada 2012. podnijela zahtjev Okresnom soudu u Českom Krumlovu. Sud koji je uputio zahtjev međutim navodi da ne uočava nedvosmislenu narav takve manifestacije volje. Osobito primjećuje da se čini životno uvjerljivim da je L. Okresnom soudu u Českom Krumlovu zahtjev podnijela samo kako bi dobila informacije o stanju djece. Sud koji je uputio zahtjev stoga smatra da u ovom slučaju ne postoji takvo prihvaćanje. U tom pogledu, ističe i da je u svojem prvom podnesku u postupku koji je pokrenuo M., L. osporila nadležnost suda pred kojim je postupak pokrenut.

               31

               Utvrdivši da se Sud još nije izjasnio o tumačenju članka 12. stavka 3. Uredbe br. 2201/2003, Nejvyšší soud (Vrhovni sud) odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
               „1.   Treba li članak 12. stavak 3. [Uredbe br. 2201/2003] tumačiti na način da se njime uspostavlja nadležnost u postupcima o roditeljskoj odgovornosti čak i kad nije u tijeku nikakav povezani postupak (to jest, „postupci osim onih iz stavka 1.“)?
               2.   U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje:
               Treba li članak 12. stavak 3. [Uredbe br. 2201/2003] tumačiti na način da se pod izričitim prihvaćanjem ili prihvaćanjem danim na neki drugi nedvosmisleni način podrazumijeva i situacija u kojoj stranka koja nije pokrenula postupak podnese zaseban zahtjev za pokretanje postupka u istom predmetu, ali potom prilikom podnošenja prvog podneska uloži prigovor nenadležnosti suda u postupku koji je prethodno pokrenula druga stranka?“

         Postupak pred Sudom

               32

               Na traženje suda koji je uputio zahtjev, nadležno je vijeće ispitalo potrebu odlučivanja o predmetu po hitnom postupku predviđenom člankom 107. Poslovnika Suda. Navedeno je vijeće, saslušavši nezavisnog odvjetnika, odlučilo ne udovoljiti tom zahtjevu.

               33

               Predsjednik suda odlučio je 8. siječnja 2014., na temelju članka 53. stavka 3. Poslovnika, ovom predmetu dati prednost pri odlučivanju.

         O prethodnim pitanjima

               34

               Uvodno, valja podsjetiti da, u skladu s člankom 2. točkom 7. Uredbe br. 2201/2003, izraz „roditeljska odgovornost” označava prava i obveze koji se odnose na dijete ili njegovu imovinu, koji su sudskom odlukom dodijeljeni fizičkoj ili pravnoj osobi, primjenom prava ili sporazumom s pravnim učinkom. Taj izraz uključuje i prava roditeljske skrbi i odgoja djeteta te prava na kontakt s djetetom. Budući da su se L. i M. sporili, među ostalim, oko roditeljske skrbi za svoju djecu, glavni postupak ulazi u područje primjene spomenute uredbe, u skladu s člankom 1. stavcima 1. i 2. točkom (a).

               35

               Na navedeno ne utječe činjenica da se glavni postupak o kojem je riječ odnosi i na zahtjev za uzdržavanje. Točno je da su na temelju članka 1. stavka 3. točke (e) Uredbe br. 2201/2003 obveze uzdržavanja isključene iz područja primjene te uredbe. Međutim, člankom 3. točkom (d) Uredbe br. 4/2009 predviđeno je da u stvarima koje se odnose na obveze uzdržavanja u državama članicama sudsku nadležnost može imati sud koji je u skladu sa svojim pravom nadležan za postupke o roditeljskoj odgovornosti [ako je zahtjev za uzdržavanje povezan s tim postupkom], osim ako nadležnost nije utemeljena isključivo na državljanstvu jedne od strana. Na temelju te odredbe, sud koji je nadležan na temelju članka 12. stavka 3. Uredbe br. 2201/2003 bit će u načelu nadležan i za odlučivanje o zahtjevu za uzdržavanje koji je povezan s postupkom o roditeljskoj odgovornosti pokrenutim pred tim sudom.

         Prvo pitanje

               36

               Prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 12. stavak 3. Uredbe br. 2201/2003 tumačiti na način da on omogućava da se za postupak o roditeljskoj odgovornosti uspostavi nadležnost suda države članice koji nije sud uobičajenog boravišta djeteta iako pred izabranim sudom nije u tijeku nijedan drugi postupak.

               37

               M., zastupnik R. i K. kao i češka i poljska vlada ističu da na to pitanje treba odgovoriti potvrdno. S druge strane, Europska komisija tvrdi da na to pitanje treba odgovoriti niječno, pojašnjavajući da postupak koji je u tijeku, s kojim je postupak o roditeljskoj odgovornosti povezan, mora biti različit od onih navedenih u članku 12. stavku 1. Uredbe br. 2201/2003.

               38

               U skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, prilikom tumačenja odredbe prava Unije valja uzeti u obzir ne samo formulaciju te odredbe već i njezin kontekst te cilj propisa kojih je ta odredba dio (presude Merck, 292/82, EU:C:1983:335, t. 12. kao i Detiček, C‑403/09 PPU, EU:C:2009:810, t. 33. i navedena sudska praksa).

               39

               U tom pogledu, valja upozoriti da je člankom 12. stavkom 3. Uredbe br. 2201/2003 predviđeno da su sudovi države članice nadležni za roditeljsku odgovornost „u postupcima, osim onih iz stavka 1.“ istog članka, ako, s jedne strane, postoji bitna veza djeteta i te države članice, posebno zbog činjenice da jedan od nositelja roditeljske odgovornosti ima uobičajeno boravište u toj državi članici ili da je dijete državljanin te države članice i ako su, s druge strane, nadležnost tih sudova izričito ili na neki drugi nedvosmisleni način prihvatile sve stranke u postupku u trenutku pokretanja postupka pred sudom, a to je i u interesu djeteta. Stavkom 1. istog članka precizirano je da su sudovi države članice, nadležni prema odredbama članka 3. za rješavanje zahtjeva za razvod, zakonsku rastavu ili poništaj braka, nadležni i za sve predmete koji se odnose na roditeljsku odgovornost povezanu s takvim zahtjevom ako je udovoljeno zahtjevima navedenima u tom stavku.

               40

               Formulacija članka 12. stavka 3. Uredbe br. 2201/2003. sama po sebi ne omogućava da se utvrdi je li uvjet za primjenu prorogacije nadležnosti predviđene tom odredbom to da je pred sudom čija se nadležnost želi prorogirati već u tijeku drugi postupak.

               41

               Međutim, valja podsjetiti na kontekst članka 12. stavka 3. Uredbe br. 2201/2003, odnosno na to da ta odredba, zajedno s onom iz stavka 1. istog članka, predstavlja jednu od dvije mogućnosti koje Uredba br. 2201/2003 pruža kad je riječ o prorogaciji nadležnosti u području roditeljske odgovornosti.

               42

               Kad je riječ o članku 12. stavku 1. Uredbe br. 2201/2003, iz formulacije te odredbe jasno proizlazi da se njome predviđena mogućnost prorogacije nadležnosti može ugovoriti samo u korist sudova države članice, nadležnih prema odredbama članka 3. iste uredbe za rješavanje zahtjeva za razvod, zakonsku rastavu ili poništaj braka. Stavak 2. članka 12. pak pojašnjava u kojem trenutku nadležnost uspostavljena u skladu sa spomenutim stavkom 1. prestaje, odnosno kad sudska odluka kojom se dopušta ili odbija razvod, zakonska rastava ili poništaj braka postane pravomoćna; ili u onim predmetima u kojima je postupak koji se odnosi na roditeljsku odgovornost na prethodno spomenuti dan još u tijeku, kad sudska odluka u tome postupku postane pravomoćna ili kad, u dva prethodno spomenuta slučaja, postupak bude završen zbog nekog drugog razloga.

               43

               Nijedna odredba ekvivalentna tom stavku 2. nije predviđena za mogućnost prorogacije nadležnosti koju pruža članak 12. stavak 3. Uredbe br. 2201/2003.

               44

               Također, Sud je već presudio da sporazum o prorogaciji nadležnosti u području roditeljske odgovornosti u skladu s člankom 12. stavkom 3. Uredbe br. 2201/2003, kojim je ugovorena nadležnost suda države članice pred kojim su nositelji roditeljske odgovornosti sporazumno pokrenuli postupak, prestaje u trenutku pravomoćnosti odluke donesene u tom postupku (presuda E, C‑436/13, EU:C:2014:2246, t. 50.). To podrazumijeva da nadležnost izabranog suda može biti ugovorena čak i samo za taj postupak o roditeljskoj odgovornosti.

               45

               Iz navedenoga proizlazi da se prorogacija nadležnosti predviđena člankom 12. stavkom 3. Uredbe br. 2201/2003 u području roditeljske odgovornosti može primijeniti i u slučaju da se taj postupak ne nadovezuje na drugi ranije pokrenuti postupak pred sudom čija se nadležnost želi ugovoriti.

               46

               U vezi s time, valja upozoriti da se jedino takvim tumačenjem neće ugroziti koristan učinak te odredbe. Naime, ograničavanjem njezinog područja primjene na situacije u kojima se postupak o roditeljskoj odgovornosti nadovezuje na drugi postupak koji je već u tijeku znatno bi se smanjila mogućnosti korištenja te prorogacije, s obzirom na to da do potrebe pokretanja postupaka o roditeljskoj odgovornosti može doći neovisno o bilo kakvom drugom postupku.

               47

               Takvo je tumačenje ujedno jedino kojim se može jamčiti poštovanje ciljeva Uredbe br. 2201/2003.

               48

               Nesporno je da se, s jedne strane, sukladno njezinoj uvodnoj izjavi 12., pravila o nadležnosti koja utvrđuje Uredba br. 2201/2003 temelje, u svjetlu zaštite interesa djeteta, posebno na kriteriju blizine. Iz navedenoga proizlazi da ta uredba slijedi načelo prema kojem je interes djeteta na prvom mjestu (vidjeti u tom smislu presudu Rinau, C‑195/08 PPU, EU:C:2008:406, t. 51.). Međutim, kao što je to već utvrđeno u točki 46. ove presude, ograničavanjem mogućnosti korištenja prorogacije nadležnosti predviđene člankom 12. stavkom 3. Uredbe br. 2201/2003 na slučajeve u kojima se postupak o roditeljskoj odgovornosti nadovezuje na neki drugi postupak isključila bi se mogućnost korištenja spomenute prorogacije u brojnim situacijama, iako bi ta prorogacija možda bila u interesu djeteta o kojem je riječ.

               49

               U vezi s tim, važno je istaknuti da, kao što to proizlazi iz članka 12. stavka 3. točke (b) Uredbe br. 2201/2003, koji u svakom slučaju primjenjivost prorogacije nadležnosti uvjetuje ne samo izričitim ili drugim nedvosmislenim prihvaćanjem spomenute prorogacije od strane svih stranaka postupka u trenutku pokretanja postupka pred sudom nego i time da je nadležnost sudova izabrane države članice u interesu djeteta, korištenje te prorogacije ni u kojem slučaju ne može biti protivno tom interesu.

               50

               S druge strane, uvodnom izjavom 5. Uredbe br. 2201/2003 predviđeno je da se, s ciljem osiguravanja jednakosti svakog djeteta, ta uredba odnosi na sve odluke o roditeljskoj odgovornosti, uključujući mjere za zaštitu djeteta, neovisno o bilo kakvoj vezi s bračnim predmetom. Isključenjem svake mogućnosti prorogacije nadležnosti u području roditeljske odgovornosti samo zbog toga što se taj postupak ne može nadovezati na drugi postupak koji je već u tijeku ugrozilo bi se potpuno ostvarenje tog cilja. Takav bi bio slučaj osobito ako bi se, kao što to navodi sud koji je uputio zahtjev, pojam „postupci osim onih iz stavka 1.“, u smislu članka 12. stavka 3. te uredbe, tumačio na način da obuhvaća zahtjeve za razvod, zakonsku rastavu i poništaj braka za koje nadležnost države članice nije uspostavljena na temelju članka 3. iste uredbe, već na temelju drugog pravila o nadležnosti predviđenog tom uredbom. Naime, takvim bi se tumačenjem isključila mogućnost prorogacije nadležnosti na temelju spomenutog stavka 3. za pitanja roditeljske odgovornosti kad je riječ o djeci čiji se roditelji nikada nisu vjenčali ili su već razvedeni, zakonski rastavljeni ili im je brak poništen, što bi bilo protivno spomenutom cilju jednakosti sve djece.

               51

               S druge strane, tumačenjem iz točke 45. ove presude ne može se ugroziti koristan učinak članka 15. Uredbe br. 2201/2003, kao što to smatra sud koji je uputio zahtjev, s obzirom na to da je u tom članku precizirano da se on primjenjuje samo „iznimno“. On dakle ne može ispraviti nedostatke kad je riječ o ostvarenju ciljeva Uredbe br. 2201/2003 koji bi proizašli iz tumačenja članka 12. stavka 3. te uredbe, koje isključuje primjenjivost te odredbe kad ne postoji drugi ranije pokrenuti postupak na koji se postupak o roditeljskoj odgovornosti može nadovezati.

               52

               Imajući u vidu sva prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 12. stavak 3. Uredbe br. 2201/2003 treba tumačiti na način da on omogućava da se za postupak o roditeljskoj odgovornosti uspostavi nadležnost suda države članice koji nije sud uobičajenog boravišta djeteta iako pred izabranim sudom nije u tijeku nijedan drugi postupak.

         Drugo pitanje

               53

               Drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 12. stavak 3. točku (b) Uredbe br. 2201/2003 tumačiti na način da su, u smislu te odredbe, nadležnost suda pred kojim je jedna stranka pokrenula postupak o roditeljskoj odgovornosti „izričito ili na drugi nedvosmisleni način prihvatile sve stranke u postupku“ kad osoba koja je u tom prvom postupku tužena naknadno pred istim sudom pokrene drugi postupak, a u okviru prvog postupka u prvom podnesku uloži prigovor nenadležnosti tog suda.

               54

               M. i zastupnik R. i K. drže da na to pitanje treba odgovoriti potvrdno, dok su češka vlada i Europska komisija drukčijeg mišljenja.

               55

               Sukladno formulaciji članka 12. stavka 3. točke (b) Uredbe br. 2201/2003, nadležnost izabranog suda moraju „izričito ili na neki drugi nedvosmisleni način prihvatiti sve stranke u postupku u trenutku pokretanja postupka pred sudom.“ Člankom 16. te uredbe precizirano je da se smatra da je pred sudom pokrenut postupak, u pravilu, u trenutku u kojemu je pismeno kojim se pokreće postupak, ili jednakovrijedno pismeno, predano sudu.

               56

               Jasna formulacija te odredbe, čitana zajedno sa spomenutim člankom 16., stoga zahtijeva da se između svih stranaka u postupku utvrdi postojanje izričitog ili barem nedvosmislenog sporazuma o navedenoj prorogaciji nadležnosti, najkasnije na dan kad je pismeno kojim se pokreće postupak, ili jednakovrijedno pismeno, predano izabranom sudu.

               57

               To očito ne može biti slučaj kad je postupak pred sudom o kojem je riječ pokrenut na inicijativu samo jedne stranke, a druga stranka pred istim sudom naknadno pokrene drugi postupak i već u svojem prvom podnesku u okviru prvospomenutog postupka osporava nadležnost dotičnog suda.

               58

               Valja dodati da se, kad je pred sudom pokrenut postupak u skladu s člankom 12. stavkom 3. Uredbe br. 2201/2003, interes djeteta može osigurati samo tako da se u svakom pojedinačnom slučaju provjeri je li tražena prorogacija nadležnosti u skladu s tim interesom i tako da prorogacija nadležnosti na temelju članka 12. stavka 3. Uredbe br. 2201/2003 vrijedi samo za određeni postupak pokrenut pred sudom čija je nadležnost prorogirana (vidjeti u tom smislu presudu E, EU:C:2014:2246, t. 47. i 49.).

               59

               Iz navedenoga proizlazi da na drugo pitanje valja odgovoriti tako da članak 12. stavak 3. točku (b) valja tumačiti na način da se ne može smatrati, u smislu te odredbe, da su nadležnost suda pred kojim je jedna stranka pokrenula postupak o roditeljskoj odgovornosti „izričito ili na drugi nedvosmisleni način prihvatile sve stranke u postupku“ kad osoba koja je u tom prvom postupku tužena naknadno pred istim sudom pokrene drugi postupak, a u okviru prvog postupka u prvom podnesku uloži prigovor nenadležnosti tog suda.

         Troškovi

               60

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 12. stavak 3. Uredbe Vijeća (EZ) br. 2201/2003 od 27. studenoga 2003. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u bračnim sporovima i u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću, kojom se stavlja izvan snage Uredba (EZ) br. 1347/2000, valja tumačiti na način da on omogućava da se za postupak o roditeljskoj odgovornosti uspostavi nadležnost suda države članice koji nije sud uobičajenog boravišta djeteta iako pred izabranim sudom nije u tijeku nijedan drugi postupak.

                           2.

                           Članak 12. stavak 3. točku (b) Uredbe br. 2201/2003 valja tumačiti na način da se ne može smatrati, u smislu te odredbe, da su nadležnost suda pred kojim je jedna stranka pokrenula postupak o roditeljskoj odgovornosti „izričito ili na drugi nedvosmisleni način prihvatile sve stranke u postupku“ kad osoba koja je u tom prvom postupku tužena naknadno pred istim sudom pokrene drugi postupak, a u okviru prvog postupka u prvom podnesku uloži prigovor nenadležnosti tog suda.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: češki


title: Presuda Suda (deseto vijeće) od 6. studenog 2014. # Agenzia delle Dogane i Ufficio di Verona dell’Agenzia delle Dogane protiv ADL American Dataline Srl. # Zahtjev za prethodnu odluku: Corte suprema di cassazione - Italija. # Zahtjev za prethodnu odluku - Uredba (EEZ) br. 2658/87 - Zajednička carinska tarifa - Tarifno razvrstavanje - Kombinirana nomenklatura - Tarifni brojevi 8471 i 8518 - Zvučničke kutije koje reproduciraju zvuk pretvaranjem elektromagnetskog signala u zvučne valove, mogu se priključiti jedino na računalo i prodaju se odvojeno. # Predmet C-546/13.

text:
         PRESUDA SUDA (deseto vijeće)
      6. studenoga 2014. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Uredba (EEZ) br. 2658/87 — Zajednička carinska tarifa — Tarifno razvrstavanje — Kombinirana nomenklatura — Tarifni brojevi 8471 i 8518 — Zvučničke kutije koje reproduciraju zvuk pretvaranjem elektromagnetskog signala u zvučne valove, mogu se priključiti jedino na računalo i prodaju se odvojeno“
      U predmetu C‑546/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Corte suprema di cassazione (Italija), odlukom od 19. ožujka 2013., koju je Sud zaprimio 22. listopada 2013., u postupku

         Agenzia delle Dogane,

         Ufficio di Verona dell’Agenzia delle Dogane

      protiv

         ADL American Dataline Srl,

      SUD (deseto vijeće),
      u sastavu: C. Vajda (izvjestitelj), predsjednik vijeća, A. Rosas i E. Juhász, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju F. Urbanija Nerija, avvocato dello Stato,

               —

               za Europsku komisiju, A. Caeiros i G. Gattinara, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon saslušanja nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje podbrojeva 8471 60 90 i 8518 22 90 Kombinirane nomenklature (u daljnjem tekstu: KN) iz Priloga I. Uredbi Vijeća (EEZ) br. 2658/87 od 23. srpnja 1987. o tarifnoj i statističkoj nomenklaturi i o Zajedničkoj carinskoj tarifi (SL L 256, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 12., str. 3.), kako je naknadno izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 2388/2000 od 13. listopada 2000. (SL L 256, str. 1.), Uredbom (EZ) Komisije br. 2031/2001 od 6. kolovoza 2001. (SL L 279, str. 1.), Uredbom (EZ) Komisije br. 1832/2002 od 1. kolovoza 2002. (SL L 290, str. 1.) i Uredbom (EZ) Komisije br. 1789/2003 od 11. rujna 2003. (SL L 281, str. 1.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Agenzia delle Dogane (Carinska agencija) i Ufficio di Verona dell’Agenzia delle Dogane (Ured Carinske agencije u Veroni, u daljnjem tekstu: Ured u Veroni) s jedne i društva ADL American Dataline Srl (u daljnjem tekstu: ADL) s druge strane o carinskom razvrstavanju zvučničkih kutija u KN‑u.

         Pravni okvir

         Harmonizirani sustav nazivlja i brojčanog označavanja robe

               3

               Vijeće za carinsku suradnju, koje je postalo Svjetska carinska organizacija (WCO) uspostavljeno je Konvencijom o osnivanju navedenog vijeća sklopljenom u Bruxellesu 15. prosinca 1950. Harmonizirani sustav nazivlja i brojčanog označavanja robe (u daljnjem tekstu: HS) koji je izradio WCO uspostavljen je Međunarodnom konvencijom o Harmoniziranom sustavu nazivlja i brojčanog označavanja robe (u daljnjem tekstu: Konvencija o HS‑u) sklopljenom u Bruxellesu 14. lipnja 1983. i prihvaćenom zajedno s Protokolom o njezinim izmjenama od 24. lipnja 1986. u ime Europske ekonomske zajednice Odlukom Vijeća 87/369/EEZ od 7. travnja 1987. (SL L 198, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 6., str. 3.).

               4

               Na temelju članka 3. stavka 1. Konvencije o HS‑u, svaka ugovorna stranka obvezuje se uskladiti svoje tarifne i statističke nomenklature s HS‑om, koristiti se svim njegovim brojevima i podbrojevima bez dodavanja ili izmjena s pripadajućim oznakama te slijediti brojčano označavanje istog sustava. Svaka ugovorna stranka također se obvezuje primjenjivati opća pravila tumačenja HS‑a kao i sve napomene u odsjecima, poglavljima i podbrojevima HS‑a te ne mijenjati njihov opseg.

               5

               WCO dopušta, pod uvjetima određenima u članku 8. Konvencije o HS‑u, napomene s objašnjenjem i mišljenja o razvrstavanju koja usvaja Odbor HS‑a.

               6

               Na datum nastanka činjenica u glavnom postupku Napomene s objašnjenjem HS‑a o broju 8471 KN‑a glasile su kako slijedi:
               „I. Strojevi za automatsku obradu podataka i njihove jedinice
               Postupak obrade podataka sastoji se od obrade podataka svih vrsta prema prethodno utvrđenim logičnim koracima i u jednu ili više određenih svrha.
               [...]“ [neslužbeni prijevod]

               7

               Napomene s objašnjenjem HS‑a o tarifnom broju 8471 koja je stupila na snagu 1. veljače 2002. na temelju članka 8. stavka 2. Konvencije o HS‑u glasila je kako slijedi:
               „D. Jedinice koje se pojavljuju zasebno
               [...]
               Jedinica se može smatrati dijelom potpunog sustava za automatsku obradu podataka ako ispunjava sve sljedeće uvjete:

                        a)

                        da je vrste koju se rabi isključivo ili uglavnom u sustavu za automatsku obradu podataka;

                        b)

                        da je se može povezati na središnju jedinicu bilo izravno bilo preko jedne ili više drugih jedinica, i

                        c)

                        da može prihvaćati ili slati podatke u obliku (kodova ili signala) koji sustav može koristiti.

                  Ako jedinica obavlja posebnu funkciju različitu od obrade podataka, razvrstava se u tarifne brojeve koji odgovaraju njezinoj dotičnoj funkciji ili, ako takvi ne postoje, u tarifne brojeve za ostale nespomenute jedinice (vidjeti napomenu 5. E ovog poglavlja).
               [...]“ [neslužbeni prijevod]

               8

               Napomena s objašnjenjem HS‑a o tarifnom broju 8518 koja je stupila na snagu 1. veljače 2004. na temelju članka 8. stavka 2. Konvencije o HS‑u glasila je kako slijedi:
               „B. Zvučnici, neovisno jesu li ugrađeni u zvučničkim kutijama ili ne
               [...]
               Ovisno o svrsi korištenja za koju su namijenjeni, zvučnici mogu biti ugrađeni u okvire ili kućišta različitih oblika, uglavnom akustičnih svojstava, ili i u proizvode za unutarnje opremanje. Tako sastavljena roba ostaje razvrstana ovdje, pod uvjetom da je njezina glavna funkcija koja je obilježava ona zvučnika. Okvire i kućišta isporučena posebno također se razvrstava u ovaj tarifni broj kada ih se može identificirati kao konstuirana prvenstveno za montažu zvučnika, osim u slučajevima u kojima se radi o pokućstvu u smislu Poglavlja 94., koje je pored svoje uobičajene uporabe opremljeno za primanje zvučnika.
               Ovaj tarifni broj uključuje zvučnike konstruirane za povezivanje sa strojem za automatsku obradu podataka ako se isporučuju odvojeno.“
               [neslužbeni prijevod]

         Uredba br. 2658/87

               9

               Članak 10. stavak 2. Uredbe br. 2658/87, kako je izmijenjen Uredbom Vijeća (EZ) br. 254/2000 od 31. siječnja 2000. (SL L 28, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 2., str. 216.), određuje:
               „Prilikom pozivanja na ovaj stavak, primjenjuju se članci 4. i 7. Odluke [Vijeća] 1999/468/EZ [od 28. lipnja 1999. o utvrđivanju postupaka za izvršavanje provedbenih ovlasti dodijeljenih Komisiji (SL L 184, str. 23.)].
               Razdoblje propisano u članku 4. stavku 3. Odluke 1999/468/EZ iznosi tri mjeseca.“

               10

               Članak 12. navedene Uredbe, kako je izmijenjen, glasi:
               „1.   Komisija svake godine donosi uredbu kojom se reproducira cjelokupna verzija [KN‑a], zajedno s carinskim stopama u skladu s člankom 1., kako proizlazi iz mjera koje su usvojili Vijeće ili Komisija. Navedena Uredba objavljuje se najkasnije do 31. listopada u Službenom listu Europskih zajednica i primjenjuje se od 1. siječnja sljedeće godine.
               2.   Mjere i informacije koje se odnose na Zajedničku carinsku tarifu ili TARIC [(integrirana carinska tarifa Europskih zajednica)], kada je to moguće, šalju se u elektroničkom obliku.
               3.   Kako bi se osigurala jednaka primjena Zajedničke carinske tarife i TARIC‑a, Komisija promiče koordinaciju i usklađivanje prakse u carinskim laboratorijima država članica, koristeći, kada je to moguće, elektronički oblik“.

         KN

               11

               Carinsko razvrstavanje robe uvezene u Europsku uniju uređeno je KN‑om. Njegove mjerodavne verzije koje su primjenjive na činjenice u vezi s glavnim postupkom koji obuhvaća razdoblje od 2001. do 2003. jesu one iz Uredbi br. 2388/2000, 2031/2001, 1832/2002 i 1789/2003. U svakoj verziji iz tih uredbi, opća pravila i tarifni brojevi Poglavlja 84. KN‑a kao i napomene navedenog poglavlja obuhvaćene prethodnim pitanjem glase identično.

               12

               Opća pravila za tumačenje KN‑a iz njegovog prvog dijela Odsjeka I. A. određuju:
               „Razvrstavanje robe u [KN] uređuju sljedeća načela.

                        1.

                        Naslovi odsjeka, poglavlja i potpoglavlja služe samo za lakše snalaženje; za zakonske potrebe, razvrstavanje se vrši na temelju naziva tarifnih brojeva i svih odgovarajućih napomena uz odsjeke i poglavlja, te na temelju sljedećih pravila pod uvjetom da iz naziva tarifnih brojeva ili napomena ne proizlazi drukčije.

                  [...]

                        3.

                        Proizvode koje bi se [...] ili zbog bilo kojeg drugog razloga, na prvi pogled moglo razvrstati u dva ili više tarifnih brojeva, razvrstava se na sljedeći način:

                                 (a)

                                 tarifni broj koji sadrži najodređeniji opis ima prednost u odnosu na tarifne brojeve s općenitijim opisom. Međutim, ako se u nazivu svakog od tih tarifnih brojeva navodi samo dio materijala ili tvari sadržanih u mješavini ili složenoj robi ili samo dio proizvoda pripremljenih u setu za pojedinačnu prodaju, te se tarifne brojeve smatra podjednako određenima u odnosu na predmetnu robu, čak i kada jedan od njih sadrži potpuniji ili određeniji opis robe;

                                 (b)

                                 mješavine, složenu robu koja se sastoji od različitih materijala ili je izrađena od različitih komponenti i proizvode pripremljene u setovima za pojedinačnu prodaju, koje se ne može razvrstati primjenom općeg pravila 3.a, razvrstava se kao da se sastoje od materijala ili komponente koja im daje bitnu značajku, u mjeri u kojoj se taj kriterij može primijeniti;

                                 (c)

                                 ako se robu ne može razvrstati pozivanjem na opće pravilo 3(a) ili 3(b) razvrstava je se u tarifni broj koji dolazi posljednji po redu od onih tarifnih brojeva koji podjednako dolaze u obzir.

                           [...]

                        6.

                        Za zakonske potrebe, razvrstavanje robe u podbrojeve tarifnog broja vrši se sukladno nazivu tih podbrojeva i svih odgovarajućih napomena za podbrojeve te, mutatis mutandis, u skladu s gore navedenim pravilima, podrazumijevajući da se može uspoređivati samo podbrojeve na istoj razini. U smislu ovog pravila, primjenjuju se i odgovarajuće napomene uz odsjeke i poglavlja, osim ako iz konteksta ne proizlazi drukčije.“

               13

               Drugi dio KN‑a sadrži odjeljak XVI. naslovljen „Strojevi, aparati i mehanički uređaji; električna oprema; njihovi dijelovi; aparati za snimanje i reprodukciju zvuka, aparati za snimanje i reprodukciju televizijske slike i zvuka, njihovi dijelovi i pribor“.

               14

               Napomene 3, 4 i 5 odjeljka XVI. KN‑a glase kako slijedi:

                        „3.

                        Ako iz konteksta ne proizlazi drukčije, složene (kombinirane) strojeve koji se sastoje od dvaju ili više strojeva spojenih zajedno u cjelinu i druge strojeve konstruirane za obavljanje dvaju ili više funkcija koje se nadopunjuju ili izmjenjuju, razvrstava se kao da se sastoje samo od one komponente ili kao da predstavljaju samo onaj stroj koji obavlja glavnu funkciju.

                        4.

                        Kad se stroj (uključujući kombinaciju strojeva) sastoji od više pojedinačnih komponenti (neovisno jesu li odvojene ili su međusobno povezane cijevima, prijenosnim (transmisijskim) uređajima, električnim kabelima ili drugim uređajima) namijenjenih da zajedno pridonose jasno definiranoj funkciji koja je obuhvaćena jednim od tarifnih brojeva poglavlja 84 ili 85, tada se cjelinu razvrstava u tarifni broj koji odgovara toj funkciji.

                        5.

                        U smislu ovih napomena, pod pojmom „stroj” podrazumijeva se bilo koji stroj, uređaj, postrojenje, opremu, aparat ili spravu navedene u tarifnim brojevima poglavlja 84 ili 85.“

               15

               Odjeljak XVI. KN‑a sadrži Poglavlje 84. naslovljeno „Nuklearni reaktori, kotlovi, strojevi, aparati i mehanički uređaji; njihovi dijelovi“. To poglavlje među ostalim sadrži sljedeće tarifne brojeve:
               „8471 Strojevi za automatsku obradu podataka i njihove jedinice; magnetni ili optički čitači, strojevi za bilježenje podataka u kodiranom obliku na nosače podataka i strojevi za obradu takvih podataka, nespomenuti niti uključeni na drugom mjestu:
               [...]

                        —

                        ostali strojevi za automatsku obradu podataka:

                  [...]
               8471 60 – ulazne ili izlazne jedinice, neovisno sadrže li u istom kućištu memorijske jedinice ili ne:
               [...]
               8471 60 90 – – – ostalo“
               [...]“

               16

               Napomena 5 toga Poglavlja 84. glasi kako slijedi:
               „[...]

                        B.

                        Strojevi za automatsku obradu podataka mogu biti u obliku sustava kojeg čini različit broj posebnih jedinica. Uzimajući u obzir sljedeći odlomak E., jedinicu se može smatrati dijelom sustava za automatsku obradu podataka ako ispunjava sve sljedeće uvjete:

                                 a)

                                 da je vrste koju se rabi isključivo ili uglavnom u sustavu za automatsku obradu podataka;

                                 b)

                                 da je se može povezati na središnju jedinicu bilo izravno bilo preko jedne ili više drugih jedinica
                                 i

                                 c)

                                 da može prihvaćati ili slati podatke u obliku (kodova ili signala) koji sustav može koristiti.

                  [...]

                        E.

                        strojevi koji obavljaju posebne funkcije različite od obrade podataka, u koje su ugrađeni ili koji rade povezani sa strojem za automatsku obradu podataka, razvrstava se u tarifne brojeve koji odgovaraju njihovoj dotičnoj funkciji ili, ako takvi ne postoje, u tarifne brojeve za ostale nespomenute strojeve.“

               17

               Napomena 5 C. i D. Poglavlja 84. KN‑a bila je potom izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 1549/2006 od 17. listopada 2006. (SL L 301, str. 1.), koja je stupila na snagu 1. siječnja 2007. Napomena 5 C navedenog poglavlja glasi kako slijedi:
               „Uzimajući u obzir sljedeće odlomke D. i E., jedinicu se može smatrati dijelom sustava za automatsku obradu podataka ako ispunjava sve sljedeće uvjete:

                        1)

                        da je vrste koju se rabi isključivo ili uglavnom u sustavu za automatsku obradu podataka;

                        2)

                        da je se može povezati na središnju jedinicu bilo izravno bilo preko jedne ili više drugih jedinica;

                  i

                        3)

                        da može prihvaćati ili slati podatke u obliku (kodova ili signala) koji sustav može koristiti.

                  Posebno podnesene jedinice stroja za automatsku obradu podataka razvrstava se u tarifni broj 8471.
               [...]“

               18

               Napomena 5 D. Poglavlja 84. KN‑a, kako je izmijenjena Uredbom br. 1549/2006, glasi kako slijedi:
               „U tarifni se broj 8471 ne razvrstava sljedeće jedinice kada su podnesene posebno, čak i kada one zadovoljavaju sve uvjete navedene prethodno u napomeni 5 C.:
               [...]

                        3)

                        zvučnike i mikrofone;

                  [...]“

               19

               Odjeljak XVI. KN‑a također sadrži Poglavlje 85. naslovljeno „Električni strojevi i oprema i dijelovi za njih; aparati za snimanje i reprodukciju zvuka, aparati za snimanje i reprodukciju televizijske slike i zvuka te dijelovi i pribor za te proizvode“.

               20

               U verziji KN‑a iz Uredbe broj 2388/2000 njezin tarifni broj 8518 glasi kako slijedi:
               „8518 Mikrofoni i stalci za njih; zvučnici, neovisno jesu li ugrađeni u zvučničkim kutijama ili ne; slušalice, neovisno jesu li kombinirane s mikrofonom ili ne, te setovi koji se sastoje od mikrofona i jednog ili više zvučnika; audiofrekventna električna pojačala; setovi za električno pojačanje zvuka:
               [...]
               8518 22 – – višestruki zvučnici, ugrađeni u zvučničkim kutijama:
               [...]
               8518 22 90 – – – ostalo“

               21

               I u verziji KN‑a iz Uredbe br. 2031/2001 i u onoj iz Uredbe br. 1832/2002 broj 8518 KN‑a glasi:
               „8518 Mikrofoni i stalci za njih; zvučnici, neovisno jesu li ugrađeni u zvučničkim kutijama ili ne; naglavne slušalice i slušalice, neovisno jesu li kombinirane s mikrofonom ili ne, te setovi koji se sastoje od mikrofona i jednog ili više zvučnika; audiofrekventna električna pojačala; setovi za električno pojačanje zvuka:
               [...]
               8518 22 – – višestruki zvučnici, ugrađeni u zvučničkim kutijama:
               [...]
               8518 22 90 – – – ostalo“

               22

               U verziji KN‑a koja proizlazi iz Uredbe br. 1789/2003 njezin broj 8518 glasi kako slijedi:
               „8518 Mikrofoni i stalci za njih; zvučnici, neovisno jesu li ugrađeni u zvučničkim kutijama ili ne; naglavne slušalice i slušalice, neovisno jesu li kombinirane s mikrofonom ili ne, te setovi koji se sastoje od mikrofona i jednog ili više zvučnika; audiofrekventna električna pojačala; setovi za električno pojačanje zvuka:
               [...]
               8518 22 – – višestruki zvučnici, ugrađeni u zvučničkim kutijama:
               [...]
               8518 22 90 – – – ostalo“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               23

               Tijekom razdoblja od prosinca 2001. do listopada 2003. društvo ADL uvezlo je u Uniju zvučničke kutije koje je proizvelo društvo Harman Multimedia sa sjedištem u Sjedinjenim Američkim Državama i koje su namijenjene isključivoj uporabi kao periferne izlazne jedinice za računala marke Apple.

               24

               U svojoj carinskoj deklaraciji društvo ADL je uvezene zvučničke kutije razvrstalo u podbroj 8471 60 90 KN‑a kao priključnike za računala, profitirajući tako od nulte stope carine. Tijekom kontrole robe koju su nad pojedinim uvozima izvršili Ufficio di Verona i Carinski ured u Trevisu (Italija) nije dana nijedna primjedba u vezi s tim razvrstavanjem.

               25

               Tijekom 2005., nakon revizijskog postupka provedenog nad pravomoćnim carinskim rješenjem, Ufficio di Verona odredio je a posteriori carinu koju je trebalo platiti društvo ADL, ističući da su navedene zvučničke kutije bile pogrešno razvrstane u podbroj 8471 60 90 KN‑a kao priključnici za računala, što je za posljedicu imalo nultu stopu carine, umjesto da se svrstaju u podbroj 8518 22 90 KN‑a kao zvučnici, što bi dovelo do primjene carinske stope u visini od 4,5%.

               26

               Nadležni Commissioni tributarie (porezni sud), koji se u meritumu bavio tužbom čiji je predmet bio poništenje odluka koje određuju carine na teret društva ADL, prihvatio je njegove zahtjeve.

               27

               U presudi donesenoj 10. srpnja 2009. Commissione tributaria della regione Veneto (porezni sud regije Veneto) smatrao je da su zvučničke kutije o kojima je riječ bile ispravno razvrstane u podbroj 8471 60 90 KN‑a u dijelu u kojem su one prema svojim uputama za uporabu „prikladne za uporabu isključivo ako su povezane kabelom USB na računalo opremljeno operativnim sustavom MAC OS 9.04 ili nekim naprednijim sustavom“ i nekompatibilne „kako s audio opremom koja se razlikuje od osobnih računala tako i s osobnim računalom čiji se rad temelji na operativnim sustavima različitima od sustava MAC OS 9“.

               28

               Agenzia delle Dogane osporila je tu presudu pred sudom koji je uputio zahtjev, ističući među ostalim pogrešno carinsko razvrstavanje navedenih zvučničkih kutija. U bitnome je smatrala da su uvezeni proizvodi bili opisani kao zvučničke kutije („speakers multimediali“) čija je funkcija bila reprodukcija zvuka pretvaranjem elektromagnetskog signala u zvučne valove, a koji se mogu povezati samo na osobno računalo. Prema mišljenju Agenzije delle Dogane, uvezeni proizvodi imali su sva obilježja prema kojima su mogli biti razvrstani i u broj 8518 KN‑a kao zvučnici i u podbroj 8471 60 KN‑a kao izlazne jedinice strojeva za automatsku obradu podataka.

               29

               Sud koji je uputio zahtjev s jedne strane smatra da tehnički element koji je utvrdio sudac koji sudi u glavnom postupku, a prema kojem uvezeni proizvodi mogu biti korišteni jedino ako su povezani na računalo i rade samo na posebnom operativnom sustavu, potvrđuje osnovanost razvrstavanja u podbroj 8471 60 90 KN‑a. S druge strane smatra da funkcionalni element zvučničkih kutija u dijelu u kojem su namijenjene reprodukciji zvuka upućuje na razvrstavanje u podbroj 8518 22 90 KN‑a, pod uvjetom da se ta posebna funkcija priznaje kao funkcija „različita od obrade podataka“, kao što proizlazi iz napomene 5 E. Poglavlja 84. KN‑a.

               30

               U tim je okolnostima Corte suprema di cassazione (Kasacijski sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Protive li se članak 10. stavak 2. i članak 12. Uredbe [br. 2658/87] kao i načelo pravne sigurnosti tome da se iz tumačenja izmjena dodanih napomenama Poglavlja 84. carinske tablice koja čini drugi dio Priloga I. Uredbi [br. 1549/2006] (koje su isključile zvučničke kutije iz broja 8471 [KN‑a] kada su isporučene odvojeno od strojeva za automatsku obradu podataka) zaključi da proizvodi koje je uvezlo društvo [ADL] [...] imaju vlastitu funkciju (reprodukcija i pojačavanje zvuka) ‘ostalo’ koja je različita od funkcije obrade podataka?

                        2.

                        Treba li proizvode koje je društvo [ADL] [...] uvezlo ‘u njihovom svojstvu zvučničkih kutija’ i koji se prodaju odvojeno od stroja za automatsku obradu podataka smatrati uređajima ‘koji obavljaju vlastitu funkciju različitu od funkcije obrade podataka’ ako se takvom funkcijom treba smatrati reprodukcija ili pojačavanje zvuka ili se mogu smatrati jedinicama sustava koji obavlja vlastitu funkciju različitu od one obrade podataka u tom smislu da s obzirom na vlastite tehničke karakteristike (povezivanje isključivo putem kabela USB; nužnost operativnog sustava MAC OS 9) ne obavljaju funkciju koju bi mogli obavljati bez pomoći takvoga stroja [to jest stroja za automatsku obradu podataka]’ (naime, u presudama [Peacock, C‑339/98, EU:C:2000:573], t. 14. i 15., kao i [Olicom, C‑142/06, EU:C:2007:449], t. 20., 29. i 30., iako se te presude odnose na druge vrste uređaja, to jest mrežne kartice i ‘kombinirane kartice’, čini se da Sud o nepostojanju vlastite funkcije ‘ostalo’ može zaključiti na temelju dvaju elemenata, a to su rad uređaja isključivo putem računala i sposobnost primanja i pretvaranja signala koje odašilje digitalni uređaj)?“

         O prethodnim pitanjima

         Drugo pitanje

               31

               Svojim drugim pitanjem, koje treba ispitati kao prvo, sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita treba li proizvode o kojima je riječ razvrstati kao izlazne jedinice stroja za automatsku obradu podataka u podbroj 8471 60 90 KN‑a ili kao zvučnike u podbroj 8518 22 90 KN‑a.

               32

               Stalna je sudska praksa da, u interesu pravne sigurnosti i jednostavnijeg nadzora, odlučujući uvjet za razvrstavanje robe u carinsku tarifu u načelu treba tražiti na temelju njezinih osobina i objektivnih svojstava kako su određeni tekstom tarifnog broja KN‑a i napomenama odjeljka ili poglavlja (presuda Delphi Deutschland, C‑423/10, EU:C:2011:315, t. 23. i navedena sudska praksa).

               33

               Treba podsjetiti na to da Napomene s objašnjenjem koje je, kad je riječ o KN‑u, sastavila Komisija i, kad je riječ o HS‑u, WCO, značajno doprinose tumačenju opsega različitih tarifnih brojeva a da ipak nemaju obvezujuću pravnu snagu (presuda Delphi Deutschland, EU:C:2011:315, t. 24. i navedena sudska praksa).

               34

               Osim toga, namjena proizvoda može predstavljati objektivan kriterij razvrstavanja ako je svojstvena tom proizvodu te se ta svojstvenost procjenjuje na temelju njegovih osobina i objektivnih svojstava (vidjeti presudu Olicom, C‑142/06, EU:C:2007:449, t. 18.).

               35

               Valja istaknuti da tekst podbroja 8471 60 90 KN‑a glasi „ostalo“. Međutim, kao što proizlazi iz teksta podbroja koji prethodi podbroju 8471 60, podbroj 8471 60 90 KN‑a odnosi se na „druge digitalne strojeve za automatsku obradu podataka“. Također treba istaknuti da tekst podbroja 8518 22 90 KN‑a jest „ostalo“. Međutim, iz teksta podbroja 8518 22 KN‑a proizlazi da se njegov podbroj 8518 22 90 odnosi na višestruke zvučnike ugrađene u svoje zvučničke kutije.

               36

               U tom pogledu treba podsjetiti da u skladu s napomenom 5 E. Poglavlja 84. KN‑a, „[s]trojeve koji obavljaju posebne funkcije različite od obrade podataka, u koje su ugrađeni ili koji rade povezani sa strojem za automatsku obradu podataka, razvrstava se u tarifne brojeve koji odgovaraju njihovoj dotičnoj funkciji ili, ako takvi ne postoje, u tarifne brojeve za ostale nespomenute strojeve“.

               37

               Iz teksta te napomene proizlazi da „vlastita funkcija“ koju obavlja stroj koji radi povezan sa strojem za automatsku obradu podataka mora biti funkcija „različita od obrade podataka“ (presuda Kip Europe i dr., C‑362/07 i C‑363/07, EU:C:2008:710, t. 32. i navedena sudska praksa).

               38

               Osim toga, iz opće strukture i krajnjeg cilja navedene napomene proizlazi da se njezinim izrazom „razvrstava se u tarifne brojeve koji odgovaraju njihovoj dotičnoj funkciji“ ne namjerava dati prednost jednoj funkciji nad drugima koje stroj koji je potrebno treba razvrstati također obavlja i koje pripadaju funkciji obrade podataka, nego spriječiti da uređaji čija funkcija nema nikakve veze s obradom podataka bude razvrstana u broj 8471 KN‑a samo zato što je u njih ugrađen stroj za automatsku obradu podataka ili rade povezani s takvim uređajem (presuda Kip Europe i dr., EU:C:2008:710, t. 33.).

               39

               Što se tiče pojma „obrada podataka“, prvi odlomak Poglavlja I. Napomena s objašnjenjem HS‑a u vezi s brojem 8471 KN‑a s jedne strane propisuje da se takva obrada sastoji od obrade podataka svih vrsta prema prethodno utvrđenim logičnim koracima i u jednu ili više određenih svrha. S druge strane, s obzirom na opću strukturu navedene napomene s objašnjenjem za koju se u kontekstu u kojem je smještena čini da taj pojam treba proširiti tako da načelno uključuje iskorištavanje podataka, kao što bi bilo njihovo snimanje, izmjena, održavanje, pretvaranje ili uređivanje (vidjeti presudu Data I/O, C‑370/08, EU:C:2010:284, t. 35.).

               40

               Iz toga proizlazi da proizvodi o kojima je riječ u glavnom postupku, a čija se vlastita funkcija sastoji od reprodukcije zvuka pretvaranjem elektromagnetskog signala u zvučne valove, obavljaju funkciju različitu od funkcije obrade podataka. Kao što proizlazi iz točke 38. ove presude, činjenica da zvučnik treba biti spojen na drugi uređaj, poput stroja za automatsku obradu podataka koji ulazi u broj 8471 KN‑a, ne sprečava njegovo uvrštavanje u broj koji odgovara njegovoj vlastitoj funkciji.

               41

               Osim toga, kada je riječ o tumačenju pojma „zvučnik“ iz broja 8518 KN‑a, treba uzeti u obzir točku B Napomene s objašnjenjem HS‑a koja se odnosi na taj broj 8518, pa čak i za razdoblje uvoza predmetnih proizvoda prije stupanja na snagu te napomene s objašnjenjem. Naime, s obzirom na to da je tekst toga broja što se tiče „zvučnika“, u verziji iz Uredbe br. 1789/2003, identičan onome istoga broja KN‑a u njihovim verzijama iz Uredbi br. 2388/2000, 2031/2001 i 1832/2002, pojmu „zvučnik“ načelno ne treba dati drukčiji smisao od onog koji mu treba dati uzimajući u obzir točku B navedene napomene s objašnjenjem (vidjeti u tom smislu presudu Delphi Deutschland, EU:C:2011:315, t. 26.).

               42

               Iz točke B navedene napomene s objašnjenjem koja se odnosi na tarifni broj 8518 KN‑a proizlazi da ona sadrži zvučnike konstruirane za povezivanje sa strojem za automatsku obradu podataka kada se isporučuju odvojeno.

               43

               S obzirom na sva prethodna razmatranja na drugo pitanje valja odgovoriti da KN treba tumačiti tako da proizvodi, kao što su oni o kojima je riječ u glavnom postupku, a koji su povezani na računalo opremljeno operativnim sustavom „MAC OS 9“ ili nekim naprednijim sustavom trebaju biti razvrstani kao zvučnici u podbroj 8518 22 90 te nomenklature.

         Prvo pitanje

               44

               Uzimajući u obzir odgovor dan na drugo pitanje, nije potrebno odgovoriti na prvo pitanje.

         Troškovi

               45

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (deseto vijeće) odlučuje:

                     Kombiniranu nomenklaturu iz Priloga I. Uredbi Vijeća (EEZ) br. 2658/87 od 23. srpnja 1987. o tarifnoj i statističkoj nomenklaturi i o Zajedničkoj carinskoj tarifi, kako je naknadno izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 2388/2000 od 13. listopada 2000., Uredbom (EZ) Komisije br. 2031/2001 od 6. kolovoza 2001., Uredbom (EZ) Komisije br. 1832/2002 od 1. kolovoza 2002. i Uredbom (EZ) Komisije br. 1789/2003 od 11. rujna 2003. treba tumačiti tako da proizvodi kao što su oni o kojima je riječ u glavnom postupku, a koji su povezani na računalo opremljeno operativnim sustavom „MAC OS 9“ ili nekim naprednijim sustavom trebaju biti razvrstani kao zvučnici u podbroj 8518 22 90 te nomenklature.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 15. srpnja 2015. # Knauf Insulation Technology protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-323/12.


Presuda Suda (treće vijeće) od 27. rujna 2007.#Albert Collée protiv Finanzamt Limburg an der Lahn.#Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesfinanzhof - Njemačka.#Šesta direktiva o PDV-u.#Predmet C-146/05.


Presuda Općeg suda (peto vijeće)od 1. prosinca 2016.#EK/servicegroup eG protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Prijava verbalnog žiga Europske unije FERLI – Zahtjev jasnoće – Članak 28. Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Prava obrane – Članak 75. druga rečenica Uredbe br. 207/2009.#Predmet T-775/15.


Presuda Suda (treće vijeće) od 27. rujna 2007.#Twoh International BV protiv Staatssecretaris van Financiën.#Zahtjev za prethodnu odluku: Hoge Raad der Nederlanden - Nizozemska.#Šesta direktiva o PDV-u - Direktiva 77/799/EEZ.#Predmet C-184/05.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 2012. prosinac 13.#Caves Krier Frères SARL protiv Directeur de l'Administration de l'emploi.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Cour administrative.#Predmet C-379/11.


Presuda Suda (treće vijeće) od 10. rujna 2009.#Komisija Europskih zajednica protiv Helenske Republike.#Povreda obveze države članice - Direktive 91/628/EEZ i 93/119/EZ.#Predmet C-416/07.


Presuda Suda (treće vijeće) od 27. travnja 2006.#Levi Strauss & Co. protiv Casucci SpA.#Zahtjev za prethodnu odluku: Cour de cassation - Belgija.#Direktiva 89/104/EEZ.#Predmet C-145/05.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 9. studenoga 2016.#Trivisio Prototyping GmbH protiv Europske komisije.#Financijska potpora – Šesti okvirni program za istraživanje, tehnološki razvoj i demonstracijske aktivnosti – Ugovori vezani uz projekte ULTRA, CINeSPACE i IMPROVE – Djelomična preinaka tužbe – Odluka koja je izvršna isprava – Članak 299. UFEU‑a – Arbitražna klauzula – Prihvatljivi troškovi – Povrat isplaćenih sredstava.#Predmet T-184/15.


title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 1. travnja 2014.#Felixstowe Dock and Railway Company Ltd i dr. protiv The Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio First‑tier Tribunal (Tax Chamber).#Zahtjev za prethodnu odluku – Sloboda poslovnog nastana – Porez na dobit – Porezna olakšica – Grupe društava i konzorciji – Nacionalno zakonodavstvo koje omogućuje prijenos gubitaka između društva koje pripada konzorciju i društva koje pripada grupi, a koja su međusobno povezana ,društvom poveznicom’ koje je istovremeno i član grupe i član konzorcija – Uvjet rezidentnosti ,društva poveznice’ – Diskriminacija na temelju sjedišta trgovačkog društva – Društvo majka grupe koje ima sjedište u trećoj državi i koje putem društava koja imaju sjedište u trećim državama drži temeljni kapital društava koja žele međusobno zamijeniti gubitke – Zahtjev za prethodnu odluku – Sloboda poslovnog nastana – Porez na dobit – Porezna olakšica.#Predmet C‑80/12.

text:
         PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      1. travnja 2014. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Sloboda poslovnog nastana — Porez na dobit — Porezna olakšica — Grupe društava i konzorciji — Nacionalno zakonodavstvo koje omogućuje prijenos gubitaka između društva koje pripada konzorciju i društva koje pripada grupi, a koja su međusobno povezana „društvom poveznicom“ koje je istovremeno i član grupe i član konzorcija — Uvjet rezidentnosti „društva poveznice“ — Diskriminacija na temelju sjedišta trgovačkog društva — Društvo majka grupe koje ima sjedište u trećoj državi i koje putem društava koja imaju sjedište u trećim državama drži temeljni kapital društava koja žele međusobno zamijeniti gubitke“
      U predmetu C‑80/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio First‑tier Tribunal (Tax Chamber) (Ujedinjena Kraljevina), odlukom od 19. prosinca 2011., koju je Sud zaprimio 15. veljače 2012., u postupku

         Felixstowe Dock and Railway Company Ltd,

         Savers Health and Beauty Ltd,

         Walton Container Terminal Ltd,

         WPCS (UK) Finance Ltd,

         AS Watson Card Services (UK) Ltd,

         Hutchison Whampoa (Europe) Ltd,

         Kruidvat UK Ltd,

         Superdrug Stores plc

      protiv

         The Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs,

      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: V. Skouris, predsjednik, K. Lenaerts, potpredsjednik, M. Ilešič, L. Bay Larsen, T. von Danwitz, A. Borg Barthet, M. Safjan, predsjednici vijeća, A. Rosas, J. Malenovský, E. Levits, A. Ó Caoimh, J.‑C. Bonichot (izvjestitelj), A. Arabadjiev, D. Šváby i A. Prechal, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Jääskinen,
      tajnik: L. Hewlett, glavni administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 3. rujna 2013.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Felixstowe Dock and Railway Company Ltd, Savers Health and Beauty Ltd, Walton Container Terminal Ltd, WPCS (UK) Finance Ltd, AS Watson Card Services (UK) Ltd, Hutchison Whampoa (Europe) Ltd, Kruidvat UK Ltd i Superdrug Stores plc, P. Baker, QC, i N. Shaw, QC,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, J. Beeko i A. Robinson, u svojstvu agenata, uz asistenciju D. Goy, QC, kao i G. Facenna, barristera,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze, u svojstvu agenta,

               —

               za francusku vladu, D. Colas i J.-S. Pilczer, u svojstvu agenata,

               —

               za nizozemsku vladu, J. Langer kao i C. Schillemans i C. Wissels, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, W. Mölls i R. Lyal, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 24. listopada 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 49. UFEU‑a i 54. UFEU‑a.

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između Felixstowe Dock and Railway Company Ltd, Savers Health and Beauty Ltd, Walton Container Terminal Ltd, WPCS (UK) Finance Ltd, AS Watson Card Services (UK) Ltd, Hutchison Whampoa (Europe) Ltd, Kruidvat UK Ltd i Superdrug Stores plc i Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs, povodom primjene zakonodavstva koje se odnosi na grupnu poreznu olakšicu u okviru konzorcija.

         Pravni okvir

               3

               Zakon iz 1988. o porezu na dohodak i porezu na dobit (Income and Corporation Taxes Act 1988), u svojoj verziji koja se primjenjuje u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: ICTA), u svojem članku 402. određuje:
               „1.   Uz rezerve sadržane u ovoj glavi kao i u članku 492. stavku 8., društvo (nazvano ‘društvo ustupitelj’) može – u slučajevima pobliže određenima u stavcima 2. i 3. – ustupiti porezne olakšice zbog poslovnih gubitaka kao i ostale iznose izuzete od poreza na dobit, te se iste može na zahtjev drugog društva (nazvanog ‘društvo podnositelj’) priznati u formi porezne olakšice nazvane ‘grupna olakšica’ društvu podnositelju u okviru obračuna poreza na dobit.
               2.   Grupna se olakšica može ostvariti jedino ako su društvo ustupitelj i društvo podnositelj članovi iste grupe društava. Zahtjev podnesen sukladno ovom stavku zove se ‘grupni zahtjev’.
               3.   Grupna se olakšica može ostvariti i u slučaju kada je društvo podnositelj ili društvo ustupitelj član konzorcija, a drugo je:

                        a)

                        trgovačko društvo u vlasništvu konzorcija, i u kojem neko društvo ne drži 75% temeljnog kapitala; ili

                        b)

                        trgovačko društvo:

                                 i)

                                 u kojem holding društvo koje je u vlasništvu konzorcija drži 90% temeljnog kapitala i

                                 ii)

                                 u kojem društvo različito od holdinga ne drži više od 75% temeljnog kapitala; ili

                        c)

                        holding društvo koje je u vlasništvu konzorcija i u kojem neko drugo društvo ne drži 75% temeljnog kapitala;

                  ili, sukladno članku 406., kada je neko od njih član grupe društava a drugo je u vlasništvu konzorcija dok je treće istovremeno i član grupe i član konzorcija. Zahtjev koji se podnosi sukladno ovom članku zove se ‘konzorcijalni zahtjev’.
               3A.   Grupna se olakšica priznaje samo ako i društvo ustupitelj i društvo podnositelj ispunjavaju sljedeći uvjet.
               3B.   Taj je uvjet da društvo ima sjedište u Ujedinjenoj Kraljevini ili, ako to nije slučaj, da u njoj obavlja poslovnu djelatnost putem trajnog poslovnog nastana.
               4.   Konzorcijalni zahtjev nije dopušten ako bi se dobit člana od prodaje dionica drugog društva ili njegovog holding društva trebalo smatrati poslovnim primitkom tog člana.
               5.   Uz pridržaj odredaba ove glave, dva ili više društava podnositelja mogu podnijeti zahtjeve koji se odnose na isto društvo ustupitelja i na isto obračunsko razdoblje tog društva.
               6.   Iznosi plaćeni kao protuvrijednost grupne olakšice:

                        a)

                        ne uzimaju se u obzir prilikom izračuna dobiti ili gubitka jednog ili drugog društva u svrhu izračuna poreza na dobit i

                        b)

                        ne mogu se smatrati raspodjelom za potrebe zakona o porezu na dobit [...];

                  te se, u smislu ovog stavka, izraz ‘iznosi plaćeni kao protuvrijednost grupne olakšice’ odnosi na iznose koje je platilo društvo podnositelj društvu ustupitelju u skladu s međusobnim sporazumom koji se odnosi na iznos koji je ustupljen na ime grupne olakšice, ako plaćeni iznosi ne premašuju ustupljeni iznos.“

               4

               Članak 406. stavci 1. i 2. ICTA‑e predviđaju:
               „1.   Za potrebe ovog članka sljedeći izrazi imaju značenje:

                        a)

                        ‘društvo poveznica’, društvo koje je istodobno i član konzorcija i član grupe društava;

                        b)

                        ‘društvo konzorcija’, u odnosu na društvo poveznicu – društvo koje je u vlasništvu konzorcija čiji je član društvo poveznica i

                        c)

                        ‘član grupe’, u odnosu na društvo poveznicu – društvo koje je član grupe kojoj pripada društvo poveznica, a da nije član konzorcija kojeg je potonje član.

                  2.   Sukladno stavcima 3. i 4., ako društvo poveznica može (bez obzira na nepostojanje dobiti) podnijeti konzorcijalni zahtjev radi uzimanja u obzir gubitka ili nekog drugog iznosa koji za društvo koje je član konzorcija predstavlja odbitak tijekom obračunskog razdoblja, svaki član grupe može podnijeti konzorcijalni zahtjev koji je moglo podnijeti društvo poveznica; [...]“

               5

               Sukladno članku 413. stavku 3. točki (a) ICTA‑e:
               „Smatra se da su dva društva članovi grupe društava ako jedno drži 75% temeljnog kapitala u drugom ili ako 75% temeljnog kapitala u oba društva drži treće društvo ; [...]“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               6

               Hutchison Whampoa Ltd (u daljnjem tekstu: društvo majka koncerna) je društvo sa sjedištem u Hong Kongu.

               7

               Društva podnositelji su društva sa sjedištem u Ujedinjenoj Kraljevini. Ta društva – čijih 75% temeljnog kapitala neizravno drži društvo majka koncerna – pripadaju grupi u smislu članka 413. stavka 3. točke (a) ICTA‑e.

               8

               Hutchison 3G UK Ltd (u daljnjem tekstu: društvo ustupitelj gubitaka) je društvo koje također ima sjedište u Ujedinjenoj Kraljevini. Neizravno ga drži konzorcij pa je ono, po toj osnovi, član konzorcija u smislu članka 406. stavka 1. točke (b) ICTA‑e.

               9

               Navedeni konzorcij uključuje među ostalim i Hutchison 3G UK Investment Sàrl (u daljnjem tekstu: društvo poveznica), društvo sa sjedištem u Luksemburgu. Budući da je istovremeno član grupe i član konzorcija navedenih u točkama 7. i 8. ove presude, to je društvo društvo poveznica u smislu članka 406. stavka 1. točke (a) ICTA‑e. Drugim riječima, društva podnositelji su – u smislu poreznog zakonodavstva Ujedinjene Kraljevine koje se odnosi na grupnu poreznu olakšicu u okviru konzorcija ‐ putem tog društva povezana s društvom koje ustupa gubitke.

               10

               Cjelinu temeljnog kapitala društva poveznice drži društvo Hutchison Europe Telecommunications Sàrl, koje ima sjedište u Luksemburgu.

               11

               Temeljni kapital Hutchison Europe Telecommunications Sàrl neizravno drži društvo majka koncerna putem raznih društava od kojih neka imaju sjedište u trećim državama.

               12

               Budući da je predmet poslovanja društva koje ustupa gubitke izgradnja i iskorištavanje mreže mobilne telefonije, ono je pristupilo velikim investicijama koje su opteretile njegov poslovni račun između 2002. i 2005.

               13

               Gubici koji su time nastali mogli su, na temelju članaka 402. do 413. ICTA‑e, biti obračunati zajedno s dobiti drugih rezidentnih društava koja su članovi grupe ili konzorcija.

               14

               Društva podnositelji, koja su tijekom tih razdoblja ostvarila dobit, nastojala su iskoristiti navedenu mogućnost pa su u tu svrhu od poreznih vlasti Ujedinjene Kraljevine zatražila priznavanje grupne porezne olakšice u okviru konzorcija na temelju članaka 402. stavka 3. i 406. ICTA‑e.

               15

               Njihov je zahtjev odbijen iz razloga što društvo poveznica nije bilo porezni rezident u Ujedinjenoj Kraljevini, niti je u njoj obavljalo poslovnu aktivnost putem trajnog poslovnog nastana. Taj je razlog osporen u postupku pred First‑tier Tribunalom (Tax Chamber), koji je stoga odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Protive li se članci 49. i 54. UFEU‑a određivanju uvjeta da društvo poveznica mora imati sjedište u Ujedinjenoj Kraljevini ili da tamo mora obavljati poslovnu aktivnost putem trajnog poslovnog nastana, u okolnostima u kojima:

                                 a)

                                 propisi neke države članice (kao što je Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske) predviđaju da trgovačko društvo [...] može zatražiti grupnu poreznu olakšicu na temelju gubitaka društva člana konzorcija [...], pod uvjetom da društvo koje je član iste grupe društava kao i društvo podnositelj bude i samo član konzorcija [...], i u kojima

                                 b)

                                 društvo majka grupe društava (koje samo nije društvo podnositelj, društvo član konzorcija ni društvo poveznica) nema državnu pripadnost Ujedinjene Kraljevine ni neke druge države članice?

                        2.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje, je li Ujedinjena Kraljevina obvezna ispraviti situaciju u kojoj se nalazi društvo podnositelj (npr. priznajući mu poreznu olakšicu zbog gubitaka društva člana konzorcija) ako:

                                 a)

                                 je društvo poveznica iskoristilo svoju slobodu poslovnog nastana iako društvo član konzorcija i društva podnositelji nisu iskoristili nijednu od sloboda koje omogućuje pravo Unije,

                                 b)

                                 se veza/veze između društva ustupitelja i društva podnositelja ostvaruje/u putem društava koja nemaju sva sjedište u [Europskoj] uniji [ili u Europskom gospodarskom prostoru]?“

         O prethodnim pitanjima

               16

               Svojim pitanjima, koja valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u osnovi pita treba li članke 49. i 54. UFEU‑a tumačiti na način da se protive zakonodavstvu države članice koje dopušta rezidentnom društvu koje pripada grupi prijenos gubitaka koje je pretrpilo drugo društvo rezident koje pripada konzorciju u slučaju kada je i „društvo poveznica“ koje istodobno pripada i grupi i konzorciju također rezident u toj istoj državi članici, i to bez obzira na rezidentnost društava koja sama ili putem društava posrednika drže temeljni kapital društva poveznice i drugih društava koja sudjeluju u prijenosu gubitaka, dok se takva mogućnost isključuje kada društvo poveznica ima sjedište u nekoj drugoj državi članici.

               17

               Sloboda poslovnog nastana koju članak 49. UFEU‑a priznaje državljanima Unije uključuje pravo pokretanja i obavljanja djelatnosti u svojstvu samozaposlenih osoba te pravo osnivanja i upravljanja poduzećima sukladno uvjetima koje zakonodavstvo države članice u kojoj se taj poslovni nastan ostvaruje utvrđuje za svoje državljane. Ona, sukladno članku 54. UFEU‑a, trgovačkima društvima osnovanima sukladno pravu neke države članice, a čije se registrirano sjedište, središnja uprava ili glavno mjesto poslovanja nalazi unutar Unije, priznaje pravo da svoju djelatnost u drugoj državi članici obavljaju putem društva kćeri, podružnice ili zastupništva (presude od 21. rujna 1999., Saint‑Gobain ZN, C‑307/97, EU:C:1999:438, t. 35., te od 13. prosinca 2005., Marks & Spencer, C–446/03, EU:C:2005:763, t. 30.).

               18

               Međutim, zakonodavstvo kakvo je ono iz glavnog postupka uvjetuje mogućnost prijenosa – putem porezne olakšice ‐ gubitaka koje je pretrpjelo društvo koje je porezni rezident u nekoj državi članici i koje pripada konzorciju na drugo društvo koje je porezni rezident u istoj državi članici i koje pripada grupi time da društvo poveznica – koje istovremeno pripada i tom konzorciju i toj grupi – mora biti rezident u toj državi članici ili u njoj mora obavljati poslovnu aktivnost putem trajnog poslovnog nastana.

               19

               Porezna olakšica kakva je ona iz glavnog postupka predstavlja poreznu prednost za društva u pitanju. Time što ubrzava pokrivanje gubitaka neuspješnih društava njihovim neposrednim pripisivanjem dobiti ostalih društava u grupi, ona poboljšava likvidnosnu situaciju grupe (presuda Marks & Spencer, EU:C:2005:763, t. 32.).

               20

               Uvjet rezidentnosti koji je propisan za društvo poveznicu time dovodi do različitog postupanja prema društvima rezidentima koja su, u smislu nacionalnog zakonodavstva, povezana putem društva poveznice koje ima sjedište u Ujedinjenoj Kraljevini i koja se mogu okoristiti predmetnom poreznom prednošću, i društvima rezidentima povezanima putem društva poveznice koje ima sjedište u nekoj drugoj državi članici, koja to ne mogu.

               21

               S poreznog stajališta ova razlika u postupanju čini manje privlačnim nastan društva poveznice u nekoj drugoj državi članici, s obzirom na to da primjenjivo nacionalno zakonodavstvo predmetnu poreznu prednost priznaje samo u slučaju da društva poveznice imaju sjedište u Ujedinjenoj Kraljevini.

               22

               Okolnost da, u glavnom postupku, društvima podnositeljima sa sjedištem u Ujedinjenoj Kraljevini nije ograničena sloboda poslovnog nastana nebitna je za utvrđenje iz prethodne točke glede postojanja različitog postupanja prema društvima koja su povezana putem društava poveznica sa sjedištima u Ujedinjenoj Kraljevini i prema društvima poveznicama koja su povezana putem društva poveznice koje ima sjedište u nekoj drugoj državi članici.

               23

               Naime, Sud je već ocijenio da se trgovačko društvo može u porezne svrhe pozvati na ograničavanje slobode poslovnog nastana drugog društva s kojim je povezano u mjeri u kojoj to ograničavanje utječe na njegovu vlastitu poreznu obvezu (u tom smislu vidjeti presudu Philips Electronics, C–18/11, EU:C:2012:532, t. 39.).

               24

               Shodno tome, da bi bila učinkovita, sloboda poslovnog nastana mora – u situaciji kakva je ona iz glavnog postupka – obuhvaćati i mogućnost za društva podnositelje da se na nju pozivaju ako tvrde da su u lošijem poreznom položaju nego što bi bila u slučaju da su s društvom ustupiteljem gubitaka povezana društvom poveznicom sa sjedištem u Ujedinjenoj Kraljevini.

               25

               Da bi takva razlika u postupanju bila sukladna odredbama UFEU‑a koje se odnose na slobodu poslovnog nastana, potrebno je ili da se odnosi na situacije koje se ne mogu objektivno uspoređivati, pri čemu bi onda usporedivost situacije s prekograničnim elementom i unutarnje situacije trebalo ispitivati vodeći računa o cilju predmetnih nacionalnih odredaba, ili da je opravdana nekim važnim razlogom u općem interesu (u tom smislu vidjeti presudu Philips Electronics, EU:C:2012:532, t. 17. i tamo navedenu sudsku praksu).

               26

               Kad je riječ o mogućnosti uspoređivanja, nesporno je da se društva porezni obveznici koja su povezana društvom poveznicom koje ima sjedište u Ujedinjenoj Kraljevini i ona koja su povezana društvom poveznicom koje ima sjedište u nekoj drugoj državi članici - u pogledu cilja poreznog režima kakav je onaj iz glavnog postupka, a glede mogućnosti međusobnog prijenosa unutar konzorcija gubitaka pretrpljenih u Ujedinjenoj Kraljevini putem grupne porezne olakšice - nalaze u objektivno usporedivim situacijama.

               27

               Što se tiče važnih razloga u općem interesu koji bi mogli opravdati ograničavanje slobode poslovnog nastana, treba istaknuti da se vlada Ujedinjene Kraljevine nije na njih pozvala ni u svojem pisanom očitovanju ni tijekom rasprave.

               28

               U tim uvjetima na sudu je koji je uputio zahtjev da provjeri koji su to ciljevi koje se želi postići nacionalnim zakonodavstvom kakvo je ono iz glavnog postupka.

               29

               S obzirom na to, a kako bi se dao koristan odgovor koji će sudu koji je uputio zahtjev omogućiti rješavanje predmeta koji se pred njim vodi, treba istaknuti da se u prilog takvom sistemu ne može valjano pozivati ni na očuvanje ovlasti oporezivanja između država članica ni na borbu protiv porezne evazije.

               30

               Naime, iako je cilj očuvanja ovlasti oporezivanja između država članica Sud priznao legitimnim (vidjeti među ostalim presudu National Grid Indus, C–371/10, EU:C:2011:785, t. 45.), u svrhu očuvanja ravnoteže između prava na oporezivanje dobiti i mogućnosti odbijanja gubitaka (vidjeti presudu Lidl Belgium, C–414/06, EU:C:2008:278, t. 33.), mora se ustvrditi da, u situaciji kakva je ona iz glavnog postupka, na ovlast oporezivanja od strane države članice primateljice na čijem se teritoriju obavlja gospodarska djelatnost iz koje proizlaze gubici društva člana konzorcija ni na koji način ne utječe postojanje mogućnosti prijenosa pretrpljenih gubitaka nekog društva na društvo rezidenta – putem porezne olakšice ‐ ako je i prvonavedeno društvo porezni rezident u toj državi članici (u tom smislu vidjeti presudu Philips Electronics, EU:C:2012:532, t. 25. i 26.).

               31

               Nacionalna mjera kojom se ograničava sloboda poslovnog nastana može se također opravdati i ako je usmjerena na borbu protiv potpuno umjetnih konstrukcija čiji je cilj izbjegavanje primjene zakonodavstva dotične države članice (u tom smislu vidjeti presudu ICI, C–264/96, EU:C:1998:370, t. 26.; Lankhorst‑Hohorst, C–324/00, EU:C:2002:749, t. 37.; od 11. ožujka 2004., de Lasteyrie du Saillant, C–9/02, EU:C:2004:138, t. 50., te Marks & Spencer, EU:C:2005:763, t. 57.).

               32

               Također, takvu se mjeru može opravdati i ciljem borbe protiv poreznih oaza.

               33

               Međutim, Sud je presudio da posebna svrha takvog ograničenja, kako bi se ograničenje slobode poslovnog nastana moglo opravdati takvim razlozima, mora biti sprečavanje stvaranja potpuno umjetnih konstrukcija bez ikakve veze s ekonomskom stvarnošću s ciljem izbjegavanja plaćanja poreza koji se uobičajeno mora platiti na dobit iz djelatnosti koje su obavljane na nacionalnom teritoriju (presuda Cadbury Schweppes i Cadbury Schweppes Overseas, C–196/04, EU:C:2006:544, t. 55.).

               34

               Ali to očito nije slučaj s nacionalnim zakonodavstvom kakvo je ono iz glavnog postupka koje ni u kojem slučaju ne promiče specijalni cilj borbe protiv potpuno umjetnih konstrukcija, već priznaje poreznu prednost društvima koja pripadaju općenito grupama, a osobito konzorcijima.

               35

               Iz svega prethodno iznesenoga slijedi da se ograničenje slobode poslovnog nastana na koje se žale društva podnositelji ne može opravdati važnim razlozima u općem interesu koji se temelje na cilju očuvanja ravnomjerne raspodjele ovlasti oporezivanja između država članica ili na borbi protiv potpuno umjetnih konstrukcija.

               36

               Stoga zakonodavstvo kakvo je ono iz glavnog postupka predstavlja ograničenje zabranjeno člancima 49. i 54. UFEU‑a.

               37

               Ovaj zaključak nije doveden u pitanje okolnošću koju je istaknuo sud koji je uputio zahtjev, da društvo majka grupe i konzorcija te neka od društava posrednika u vlasničkom lancu imaju sjedište u trećim državama.

               38

               Naime, takva okolnost nema utjecaja na primjenu slobode poslovnog nastana društava koja mogu imati koristi od porezne prednosti predviđene nacionalnim zakonodavstvom kakvo je ono iz glavnog postupka.

               39

               Dakako, poglavlje ugovora koje se odnosi na slobodu poslovnog nastana – za razliku od poglavlja koje se odnosi na slobodu kretanja kapitala – ne sadrži nijednu odredbu koja proširuje primjenu njegovih odredaba i na situacije koje se odnose na državljanina treće države koji ima sjedište izvan Unije. Na njegove se odredbe dakle ne bi moglo pozivati društvo sa sjedištem u trećoj državi (vidjeti, per analogiam, u pogledu slobode pružanja usluga, presudu Fidium Finanz, C–452/04, EU:C:2006:631, t. 25.).

               40

               Unatoč tome ni iz jedne odredbe prava Unije ne proizlazi da podrijetlo fizičkih ili pravnih osoba, dioničara društava koja imaju sjedište u Uniji, ima bilo kakav utjecaj na pravo tih osoba da se pozivaju na slobodu poslovnog nastana. Kako je istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 60. svojeg mišljenja, status trgovačkog društva Unije određuje se, sukladno članku 54. UFEU‑a, na temelju sjedišta i pravnog poretka koji se primjenjuje na to društvo, a ne na temelju državljanstva njegovih dioničara.

               41

               Povrh toga i u svakom slučaju, sustav grupne porezne olakšice u okviru konzorcija u Ujedinjenoj Kraljevini, onakav kakav proizlazi iz zakonodavstva o kojem je riječ u glavnom postupku, ne vodi računa o sjedištu društva majke koncerna i društava posrednika koja su vlasnici društava koja žele međusobno ustupiti gubitke. Naime, ako se zanemari uvjet sjedišta društva poveznice, ICTA, u svojoj verziji važećoj na dan pokretanja glavnog postupka, ne sadrži ništa o sjedištu ostalih društava koja se u vlasničkoj strukturi između društava koja preuzimaju i društava koja ustupaju dugove nalaze u bilo kojem svojstvu. Stoga, kako je na raspravi priznala i vlada Ujedinjene Kraljevine, poreznu bi se olakšicu kakva je ona koju se zahtijeva u glavnom postupku moglo na temelju istih odredaba priznati u slučaju da društvo poveznica ima sjedište u Ujedinjenoj Kraljevini, a da na to ne utječe činjenica da društvo majka koncerna i društva posrednici iz grupe imaju sjedište u trećoj državi.

               42

               Imajući navedeno u vidu, na upućena pitanja treba odgovoriti da članke 49. i 54. UFEU‑a treba tumačiti na način da se protive zakonodavstvu države članice koje dopušta rezidentnom društvu koje pripada grupi prijenos gubitaka koje je pretrpjelo drugo društvo rezident koje pripada konzorciju u slučaju kad je i „društvo poveznica“ koje istodobno pripada i grupi i konzorciju također rezident u toj istoj državi članici, i to bez obzira na rezidentnost društava koja sama ili putem društava posrednika drže temeljni kapital društva poveznice i drugih društava koja sudjeluju u prijenosu gubitaka, dok se takva mogućnost isključuje kada društvo poveznica ima sjedište u nekoj drugoj državi članici.

         Troškovi

               43

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) odlučuje:

                     Članke 49. i 54. UFEU‑a treba tumačiti na način da se protive zakonodavstvu države članice koje dopušta rezidentnom društvu koje pripada grupi prijenos gubitaka koje je pretrpjelo drugo društvo rezident koje pripada konzorciju u slučaju kad je i „društvo poveznica“ koje istodobno pripada i grupi i konzorciju također rezident u toj istoj državi članici, i to bez obzira na rezidentnost društava koja sama ili putem društava posrednika drže temeljni kapital društva poveznice i drugih društava koja sudjeluju u prijenosu gubitaka, dok se takva mogućnost isključuje kada društvo poveznica ima sjedište u nekoj drugoj državi članici.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 13. svibnja 2015.#Harper Hygienics S.A. protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Predmet T-364/12.