title: Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 26. svibnja 2016.#International Management Group protiv Europske komisije.#Pristup dokumentima – Uredba (EZ) br. 1049/2001 – Dokumenti koji se odnose na OLAF‑ovu istragu – Odbijanje pristupa – Izuzeće koje se odnosi na zaštitu svrhe inspekcija, istraga i revizija – Obveza konkretnog i pojedinačnog ispitivanja – Kategorije dokumenata.#Predmet T-110/15.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (osmo vijeće)
      26. svibnja 2016. (
            *1
         )
      „Pristup dokumentima — Uredba (EZ) br. 1049/2001 — Dokumenti koji se odnose na OLAF‑ovu istragu — Odbijanje pristupa — Izuzeće koje se odnosi na zaštitu svrhe inspekcija, istraga i revizija — Obveza konkretnog i pojedinačnog ispitivanja — Kategorije dokumenata“
      U predmetu T‑110/15,

         International Management Group, sa sjedištem u Bruxellesu (Belgija), koji su zastupali M. Burgstaller, solicitor, i E. Wright, barrister, potom A. Tymen i L. Levi, odvjetnici,
      tužitelj,
      protiv

         Europske komisije, koju zastupaju J. Baquero Cruz i S. Bartelt, u svojstvu agenata,
      tuženika,
      povodom zahtjeva koji se temelji na članku 263. UFEU‑a za poništenje Odluke THOR/C4/LL/el/(S) (2015) 4287 Europskog ureda za borbu protiv prijevara (OLAF) od 6. veljače 2015. kojom je odbijen tužiteljev zahtjev za pristup dokumentima koji se odnose na istragu koja se protiv njega vodila,
      OPĆI SUD (osmo vijeće),
      u sastavu: D. Gratsias, predsjednik, M. Kancheva i C. Wetter (izvjestitelj), suci,
      tajnik: E. Coulon,
      donosi sljedeću

         Presudu

         Okolnosti spora

               1

               Dana 17. lipnja 2014. tužitelj International Management Group primio je obavijest da Europski ured za borbu protiv prijevara (OLAF) istražuje „moguće nepravilnosti u dodjeli sredstava iz europskih fondova [u njegovu korist], u vezi s pravnom naravi koja se, među ostalim, odnosi na primjenu članka 53. stavka 1. točke (c) Uredbe Vijeća (EZ, Euratom) br. 1605/2002 od 25. lipnja 2002. o Financijskoj uredbi koja se primjenjuje na opći proračun Europskih zajednica [(SL 2002., L 248, str. 1) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 2., str. 145.)]”.

               2

               U kontekstu OLAF‑ove istrage, u stadiju sažetka činjenica prema članku 9. stavku 4. Uredbe Europskog parlamenta i Vijeća (EU, Euratom) br. 883/2013 od 11. rujna 2013. o istragama koje provodi [OLAF] i stavljanju izvan snage Uredbe (EZ) br. 1073/1999 Europskog parlamenta i Vijeća te Uredbe Vijeća (Euratom) br. 1074/1999 (SL 2013., L 248, str. 1.), obavljen je obavijesni razgovor između OLAF‑a i predstavnika tužitelja, nakon kojega su uslijedili razmjena pismena i zahtjev za pristup određenim dokumentima koji su navedeni u spomenutom sažetku, a koji je OLAF odbio na temelju gore navedene uredbe.

               3

               Dana 30. listopada 2014. tužitelj je na temelju članka 2. stavka 1. Uredbe (EZ) br. 1049/2001 Europskog parlamenta i Vijeća od 30. svibnja 2001. o javnom pristupu dokumentima Europskog parlamenta, Vijeća i Komisije (SL L 145, str. 43.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 16., str. 70.) zatražio pristup sljedećim dokumentima:

                        „a)

                        svim dokumentima i informacijama u vezi s istragom kojih je OLAF u posjedu;

                        b)

                        svim ostalim dokumentima i informacijama kojih je OLAF u posjedu, a odnose se na [tužitelja];

                        c)

                        svoj korespondenciji obuhvaćenoj u ‚Sažetku činjenica’ sadržanom u prilogu [OLAF‑ovu] dopisu od 6. listopada 2014. ili koja je s njime povezana;

                        d)

                        svoj korespondenciji između OLAF‑a i država članica uključenih u istragu;

                        e)

                        svim dokumentima, izvješćima i informacijama vezanima uz istragu dostavljenima državama članicama ili koje su one dostavile, uključujući:

                                 i.

                                 ) navodne ‚službene izjave nadležnih tijela (uključujući ministarstva vanjskih poslova) određenih država’ (vidjeti točku 22. [OLAF‑ova] dokumenta pod nazivom ‚Sažetak činjenica’);

                                 ii.

                                 ) navodne ‚informacije zaprimljene od Ujedinjenih naroda i DG‑a ECHO (Glavna uprava za humanitarnu pomoć i civilnu zaštitu)’ (vidjeti točke 23. do 25. [OLAF‑ova] dokumenta pod nazivom ‚Sažetak činjenica’);

                        f)

                        svim dokumentima, izvješćima i informacijama vezanima uz istragu dostavljenima institucijama, tijelima, uredima i agencijama Unije kao i tijelima država nečlanica tijekom razdoblja od 2008. do 2014. ”

               4

               Dana 27. studenoga 2014. OLAF je tužitelju uskratio pristup svim traženim dokumentima zato što bi njihovo otkrivanje ugrozilo zaštitu svrhe inspekcija, istraga i revizija, kako je predviđeno člankom 4. stavkom 2. trećom alinejom Uredbe br. 1049/2001.

               5

               Dana 11. prosinca 2014. tužitelj je podnio ponovni zahtjev za pristup traženim dokumentima (u daljnjem tekstu: ponovni zahtjev), sukladno članku 7. stavku 2. Uredbe br. 1049/2001.

               6

               OLAF‑ova istraga koja nosi poslovni broj OF/2011/1002, pod kojim se vode dokumenti navedeni u točki 3. pod a) i c) do f) ove presude iz prvotnog tužiteljeva zahtjeva, završena je 12. prosinca 2014. te je OLAF završno izvješće uputio Europskoj komisiji 15. prosinca 2014.

               7

               Dana 6. veljače 2015. OLAF je donio odluku THOR/C4/LL/el/(S) (2015) 4287 kojom je odbio ponovni zahtjev (u daljnjem tekstu: pobijana odluka), navodeći kako se svi zahtijevani dokumenti odnose i na istrage koje su u tijeku i na one koje su završene, ali u pogledu kojih još nije protekao razuman rok u kojem su nadležna tijela Europske unije i nacionalna nadležna tijela dužna postupati, tako da bi njihovo otkrivanje ugrozilo zaštitu svrhe navedene istrage.

         Postupak i tužbeni zahtjev stranaka

               8

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 2. ožujka 2015. tužitelj je pokrenuo ovaj postupak.

               9

               Zasebnim aktom podnesenim istog dana tužitelj je zatražio da se o toj tužbi odlučuje u ubrzanom postupku, u skladu s člankom 76.a Poslovnika Općeg suda od 2. svibnja 1991.

               10

               Komisija je 24. travnja 2015. tajništvu Općeg suda podnijela odgovor na tužbu.

               11

               Odlukom od 5. svibnja 2015. Opći sud (osmo vijeće) odbio je zahtjev za provođenje ubrzanog postupka.

               12

               Replika je podnesena tajništvu Općeg suda 24. kolovoza 2015.

               13

               Odgovor na repliku podnesen je tajništvu Općeg suda 27. listopada 2015.

               14

               Tajništvo Općeg suda 27. studenoga 2015. obavijestilo je stranke o zaključenju pisanog dijela postupka. Stranke nisu podnijele zahtjev za raspravu u roku predviđenom člankom 106. stavkom 2. Poslovnika Općeg suda.

               15

               Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        poništi pobijanu odluku;

                        —

                        naloži Komisiji snošenje troškova.

               16

               Komisija od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        odbije tužbu kao neosnovanu;

                        —

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

         Pravo

               17

               U prilog svojoj tužbi tužitelj ističe četiri tužbena razloga; prvi se odnosi na povredu Komisijine obveze obrazlaganja kada se pozvala na opću pretpostavku primjenjivosti zaštite svrhe inspekcija, istraga i revizija, drugi se odnosi na postojanje prevladavajućeg javnog interesa za otkrivanje zahtijevanih dokumenata, treći se odnosi na nedostatak obrazloženja kad je riječ o zaštiti privatnog života i integritetu pojedinca, a četvrti na povredu načela dobre uprave.

         Prvi tužbeni razlog, koji se odnosi na Komisijinu povredu obveze obrazlaganja kada se pozvala na opću pretpostavku primjenjivosti zaštite svrhe inspekcija, istraga i revizija

               18

               Prvim tužbenim razlogom tužitelj tvrdi da Komisija nije poštovala svoju obvezu obrazlaganja kada se pozvala na opću pretpostavku primjenjivu na zahtijevane dokumente. U tom pogledu tužitelj podsjeća da je razlog koji omogućuje primjenu opće pretpostavke da se ista razmatranja primjenjuju na dokumente iste naravi. Međutim, iz razloga izloženih u pobijanoj odluci proizlazi da se različita mjerila primjenjuju na različite vrste dokumenata. Nadalje, predmetna istraga sada je završena. Osim toga, OLAF‑ov pristup koji se sastoji u primjeni opće pretpostavke protivi se cilju Uredbe br. 1049/2001.

               19

               Nadalje, nijedna opća pretpostavka nije primjenjiva u ovom slučaju, bilo u pogledu zakonodavstva bilo postojeće sudske prakse, te je Komisijina analogija u odnosu na druge opće pretpostavke bespredmetna.

               20

               Komisija ističe kako se čini da tužiteljevi argumenti sadržavaju prigovore koji se odnose na meritum koji nemaju nikakve veze s obvezom obrazlaganja. Naime, pobijana odluka dovoljno je obrazložena kad je riječ o ustaljenoj sudskoj praksi u području pristupa spisima OLAF‑ovih istraga i primjenjivosti sudske prakse koja se odnosi na opće „zakonske” pretpostavke u pogledu dokumenata koji se nalaze u njegovim spisima. Opća pretpostavka, koju je OLAF nedavno primijenio, temeljila se na primjeni prema analogiji sudske prakse do sada već utvrđene na tu temu. Prema Komisiji, OLAF‑ovi dokumenti koji se odnose na istrage koje on provodi moraju biti obuhvaćeni općom pretpostavkom koja je već priznata sudskom praksom. Priznavanje takve pretpostavke opravdano je potrebom održavanja korisnog učinka sektorskog pravnog okvira koji je zakonodavac Unije donio, a koji isključuje pravo na pristup spisu ili štiti povjerljivost dokumenata koji se nalaze u spisu, kako bi se izbjeglo da sustav javnog pristupa dokumentima služi zaobilaženju ili podrivanju sektorskih pravila.

               21

               Komisija u tom pogledu ističe da, kao i u predmetima iz područja prava tržišnog natjecanja, opća pretpostavka nemogućnosti pristupa proizlazi iz odredaba sektorskog zakonodavstva (Uredba br. 883/2013), koje predviđa stroga pravila povjerljivosti za postupanje s podacima dobivenima u okviru istrage (članak 10. i, općenitije, članci 3. do 16. navedene uredbe) i isključuje pravo na pristup spisu. Ako bi šira javnost i osobito umiješane osobe mogli ishoditi pristup spisu na temelju Uredbe br. 1049/2001, to bi izravno nanijelo štetu sektorskim propisima te bi učinkovitost istraga bila ozbiljno ugrožena. Štoviše, povjerljivost informacija koja je predviđena Uredbom br. 883/2013 odgovara vrlo specifičnom cilju nesmetanog provođenja istrage u javnom interesu i, s druge strane, zaštite legitimnih interesa umiješanih osoba, kako bi informacije koje su dostavile Komisiji bile korištene isključivo u svrhu istrage. Konačno, Komisija smatra da se opća pretpostavka mora primjenjivati ne samo prije nego i nakon konačnog završetka istrage te onoga što slijedi poslije nje.

               22

               Ponajprije treba podsjetiti na propise koji se primjenjuju u ovom slučaju kao i na načela sudske prakse ustanovljena u području pristupa dokumentima.

               23

               Najprije, na temelju članka 15. stavka 3. UFEU‑a i članka 42. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, svaki građanin Unije i svaka fizička ili pravna osoba s boravištem ili registriranim sjedištem u nekoj državi članici imaju pravo pristupa dokumentima institucija, tijela, ureda i agencija Unije, podložno načelima i uvjetima koji se utvrđuju u skladu s navedenim stavkom. Osobito, prema drugom podstavku tog stavka, navedena načela utvrđuju Europski parlament i Vijeće Europske unije uredbama, u skladu s redovnim zakonodavnim postupkom.

               24

               Kao drugo, treba istaknuti da, prema ustaljenoj praksi Suda, upravna aktivnost Komisije ne zahtijeva isti opseg pristupa dokumentima kao ona koju zahtijeva zakonodavna aktivnost institucije Unije (presuda od 27. veljače 2014., Komisija/EnBW, C‑365/12 P, EU:C:2014:112, t. 91.; vidjeti također u tom smislu presudu od 29. lipnja 2010., Komisija/Technische Glaswerke Ilmenau, C‑139/07 P, EU:C:2010:376, t. 60.).

               25

               Kao treće, cilj je Uredbe br. 1049/2001 dodijeliti javnosti najšire moguće pravo pristupa dokumentima institucija (presuda od 1. veljače 2007., Sison/Vijeće, C‑266/05 P, EU:C:2007:75, t. 61.). Iz te uredbe također slijedi da to pravo na pristup unatoč tome podliježe nekim ograničenjima koja se temelje na razlozima javnog ili privatnog interesa, posebno iz članka 4., kojim se u tom smislu predviđa sustav izuzeća (presude od 1. veljače 2007., Sison/Vijeće, C‑266/05 P, EU:C:2007:75, t. 62.; od 29. lipnja 2010., Komisija/Technische Glaswerke Ilmenau, C‑139/07 P, EU:C:2010:376, t. 51. i od 27. veljače 2014., Komisija/EnBW, C‑365/12 P, EU:C:2014:112, t. 61.).

               26

               Kao četvrto, na temelju izuzeća iz članka 4. stavka 2. treće alineje Uredbe br. 1049/2001, institucije, osim ako za otkrivanje predmetnog dokumenta postoji prevladavajući javni interes, uskraćuju pristup tom dokumentu ako bi njegovo otkrivanje ugrozilo zaštitu svrhe inspekcija, istraga i revizija.

               27

               Kao peto, točno je da, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, kako bi se moglo opravdati odbijanje pristupa dokumentu čije se otkrivanje zahtijeva, u načelu nije dovoljno da je taj dokument obuhvaćen aktivnošću navedenom u članku 4. stavcima 2. i 3. Uredbe br. 1049/2001. Predmetna institucija mora također pružiti objašnjenja o tome na koji bi način pristup spomenutom dokumentu mogao konkretno i stvarno ugroziti interes zaštićen izuzećem predviđenim u tom članku (presude od 1. srpnja 2008., Suède i Turco/Vijeće, C‑39/05 P i C‑52/05 P, EU:C:2008:374, t. 49. i od 27. veljače 2014., Komisija/EnBW, C‑39/05 P, Zb., EU:C:2008:374, t. 64.).

               28

               Međutim, Sud je prepoznao da je predmetnoj instituciji Unije dopušteno u tom smislu temeljiti se na općim pretpostavkama koje se primjenjuju na određene kategorije dokumenata, s obzirom na to da se slična općenita razmatranja mogu primjenjivati na zahtjeve za otkrivanje dokumenata iste naravi (presuda od 1. srpnja 2008., Suède i Turco/Vijeće, C‑39/05 P i C‑52/05 P, EU:C:2008:374, t. 50.; vidjeti također presudu Komisija/EnBW, C‑365/12 P, EU:C:2014:112, t. 65. i navedenu sudsku praksu).

               29

               Također, Sud je već presudio da takve opće pretpostavke postoje u četirima slučajevima, to jest kad je riječ o dokumentima upravnog spisa u vezi s postupkom nadzora državnih potpora (presuda od 29. lipnja 2010., Komisija/Technische Glaswerke Ilmenau, C‑139/07 P, EU:C:2010:376, t. 61.), dokumentima razmijenjenima između Komisije i podnositelja prijave ili trećih u okviru postupka nadzora koncentracija između poduzetnika (presude od 28. lipnja 2012., Komisija/Éditions Odile Jacob, C‑404/10 P, EU:C:2012:393, t. 123. i Komisija/Agrofert Holding, C‑477/10 P, EU:C:2012:394, t. 64.), podnescima koje je neka institucija podnijela u okviru sudskog postupka (presuda od 21. rujna 2010., Suède i dr./API i Komisija, C‑514/07 P, C‑528/07 P i C‑532/07 P, EU:C:2010:541, t. 94.), dokumentima u vezi s postupkom zbog povrede obveze u njegovoj predsudskoj fazi (presuda od 14. studenoga 2013., LPN i Finska/Komisija, C‑514/11 P i C‑605/11 P, EU:C:2013:738, t. 65.) kao i dokumentima iz spisa vezanog uz postupak primjene članka 101. UFEU‑a (presuda od 27. veljače 2014., Komisija/EnBW, C‑365/12 P, EU:C:2014:112, t. 93.).

               30

               Opći sud priznao je postojanje općih pretpostavki u četirima dodatnim slučajevima, to jest kad je riječ o ponudama ponuditelja u postupku javne nabave u slučaju kada drugi ponuditelj podnese zahtjev za pristup (presuda od 29. siječnja 2013., Cosepuri/EFSA, T‑339/10 i T‑532/10, EU:T:2013:38, t. 101.), dokumentima koji se odnose na postupak pod nazivom „EU Pilot” (presuda od 25. rujna 2014., Spirlea/Komisija, T‑306/12, u žalbenom postupku, EU:T:2014:816, t. 63.), dokumentima koje su na temelju članka 11. stavka 4. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1/2003 o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima [101. UFEU‑a] i [102. UFEU‑a] (SL 2003., L 1, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 165.) nacionalna tijela nadležna za tržišno natjecanje dostavila Komisiji (presuda od 12. svibnja 2015., Unión de Almacenistas de Hierros de España/Komisija, T‑623/13, EU:T:2015:268, t. 64.) kao i dokumentima koji su vezani uz Komisijinu pripremu analize učinka u svrhu elaboracije političkih stajališta (presuda od 13. studenoga 2015., ClientEarth/Komisija, T‑424/14 i T‑425/14, u žalbenom postupku, EU:T:2015:848, t. 97.).

               31

               Neovisno o činjenici da je u većini predmeta navedenih u točki 29. ove presude Sud ispitivao odnos između Uredbe br. 1049/2001 i druge uredbe koja uređuje poseban sustav pristupa te zaključio da je potrebno osigurati usklađenu primjenu svake od tih uredbi, iz te sudske prakse ipak proizlazi da odnos između tih dviju uredbi nije jedini kriterij koji opravdava primjenu tih općih pretpostavki.

               32

               Naime, iz sudske prakse navedene u točki 29. ove presude proizlazi da je ratio legis prisutan kod primjene tih općih pretpostavki povezan s imperativnom potrebom za osiguravanje dobrog funkcioniranja odnosnih postupaka i jamstvom da njihovi ciljevi neće biti ugroženi. Međutim, priznanje opće pretpostavke može se temeljiti na nespojivosti pristupa dokumentima u određenim postupcima s nesmetanim vođenjem tih postupaka i na opasnosti da im se nanese šteta, s obzirom na to da opće pretpostavke omogućuju očuvanje cjelovitosti odvijanja postupka ograničavajući ovlasti trećih strana (vidjeti u tom smislu presudu od 25. rujna 2014., Spirlea/Komisija, T‑306/12, u žalbenom postupku, EU:T:2014:816, t. 57. i 58. i mišljenje nezavisnog odvjetnika Watheleta u spojenim predmetima LPN i Finska/Komisija, C‑514/11 P i C‑605/11 P, EU:C:2013:528, t. 66., 68., 74. i 76.). Primjena posebnih pravila koja određeni pravni akt predviđa u vezi s postupkom koji se vodi pred institucijom Unije za potrebe kojega se dostavljaju zahtijevani dokumenti jedan je od kriterija koji opravdavaju priznavanje opće pretpostavke (vidjeti u tom smislu presudu od 11. lipnja 2015., McCullough/Cedefop, T‑496/13, neobjavljena, EU:T:2015:374, t. 91. i navedenu sudsku praksu te mišljenje nezavisnog odvjetnika Cruza Villalóna u predmetu Vijeće/Access Info Europe, C‑280/11 P, EU:C:2013:325, t. 75.).

               33

               Međutim, shvaćanje Suda u navedenim predmetima mora se primjenjivati i u aktivnostima OLAF‑ovih istraga. Drugim riječima, opći pristup, na temelju Uredbe br. 1049/2011, dokumentima sadržanima u OLAF‑ovu spisu kao i OLAF‑ovu postupku istrage koji je još u tijeku u načelu ugrožava nesmetano odvijanje istrage. Jednako vrijedi i ako je OLAF‑ova istraga završena (vidjeti točku 35. ove presude).

               34

               U tom pogledu treba zaključiti da postupak OLAF‑ove istrage također spada u posebna pravila u području pristupa i postupanja s podacima dobivenima ili utvrđenima u okviru takvog postupka. Prema Uredbi br. 883/2013, kojom su uređene OLAF‑ove istrage, on je pravno obvezan s informacijama koje je dobio tijekom svojih istraga postupati kao s povjerljivim informacijama obuhvaćenima profesionalnom tajnom u skladu s člankom 10. Uredbe br. 883/2013. Također treba primijetiti da za osobu umiješanu u OLAF‑ovu istragu, osim prava da dobije zapisnik svojeg razgovora s OLAF‑om (kako bi ga mogla potvrditi ili dodati primjedbe), sukladno članku 9. navedene uredbe, nije predviđen nikakav pristup dokumentima. Naime, pristup OLAF‑ovim spisima stvarno se odvija tijekom postupka nadzora. Konačna OLAF‑ova preporuka podnosi se nadležnim tijelima Unije ili nacionalnim tijelima. Ako ta tijela umiješanoj osobi, u ovom slučaju tužitelju, namjeravaju izreći sankciju, moraju joj pružiti mogućnost izvršavanja njezinih prava obrane u skladu s primjenjivim upravnim ili kaznenim postupkom.

               35

               Usto, kad je riječ o izuzeću iz članka 4. stavka 2. treće alineje Uredbe br. 1049/2001 koje se odnosi na zaštitu istraga, iz sudske prakse proizlazi da se zaštita OLAF‑ovih istraga proširuje i na njihove daljnje mjere, pod uvjetom da se one provode u razumnom roku (vidjeti u tom smislu presudu od 6. srpnja 2006., Franchet i Byk/Komisija, T‑391/03 i T‑70/04, EU:T:2006:190, t. 108. do 113.). Naime, prema toj sudskoj praksi, ako razuman rok za odlučivanje o daljnjim mjerama u vezi s informacijama koje je OLAF proslijedio nadležnim tijelima još nije protekao, davanje pristupa spisu OLAF‑ove istrage može ugroziti korisnu uporabu tih dokaza od nacionalnih tijela jer bi osobe osumnjičene za sudjelovanje u neregularnostima mogle postupati na način da spriječe nesmetano odvijanje različitih postupaka ili istraga koje ta tijela odluče provesti. Isto tako, treba primijetiti da OLAF‑ove istrage, kao i eventualni naknadni postupci, ovise o dostupnosti doušnika i svjedoka koji pružaju informacije. Mogućnost da će njihove informacije, objašnjenja ili hipoteze biti objavljene mogla bi ih potaknuti da cenzuriraju informacije koje daju ili da zadrže za sebe one osjetljive, što bi nanijelo štetu učinkovitosti politike Unije u području borbe protiv prijevara.

               36

               Ukratko, zakonodavni okvir koji se primjenjuje na OLAF u načelu isključuje pravo na pristup OLAF‑ovu spisu za umiješane osobe. Samo ako tijela koja su adresati završnog izvješća imaju namjeru donijeti akte kojima se odnosnim osobama nanosi šteta, ona moraju, sukladno postupovnim pravilima koja se na njih primjenjuju, dopustiti pristup OLAF‑ovu završnom izvješću kako bi omogućila tim osobama da ostvare pravo na obranu. Posljedično, davanje pristupa široj javnosti OLAF‑ovim spisima ili njegovim završnim izvješćima može ozbiljno uzdrmati sustav koji je uveden Uredbom br. 883/2013.

               37

               Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da je, u cilju tumačenja izuzeća predviđenog člankom 4. stavkom 2. trećom alinejom Uredbe br. 1049/2001, potrebno priznati postojanje opće pretpostavke prema kojoj otkrivanje dokumenata iz upravnog spisa u načelu nanosi štetu zaštiti ciljeva OLAF‑ovih istraga.

               38

               Međutim, ta opća pretpostavka ne isključuje pravo umiješanih osoba da dokazuju da konkretan dokument čije se otkrivanje zahtijeva nije obuhvaćen tom pretpostavkom ili da postoji prevladavajući javni interes koji opravdava otkrivanje navedenog dokumenta na temelju članka 4. stavka 2. Uredbe br. 1049/2001 (presude od 26. lipnja 2010., Komisija/Technische Glaswerke Ilmenau, C‑139/07 P, EU:C:2010:376, t. 62. i od 27. veljače 2014.Komisija/EnBW, C‑365/12 P, EU:C:2014:112, t. 100.).

               39

               S druge strane, zahtjev za utvrđivanje primjenjuje li se zaista opća pretpostavka o kojoj je riječ ne može se tumačiti na način da odnosna institucija mora pojedinačno ispitati sve dokumente zatražene u tom slučaju. Takav bi zahtjev tu opću pretpostavku lišio njezina korisnog učinka, a taj je da se Komisiji omogući da na cjelovit zahtjev za pristup odgovori na jednako cjelovit način (presude od 14. studenoga 2013., LPN i Finska/Komisija, C‑514/11 P i C‑605/11 P, EU:C:2013:738, t. 68. i od 27. veljače 2014., Komisija/EnBW, C‑365/12 P, EU:C:2014:112, t. 101.).

               40

               S obzirom na gore navedena načela sudske prakse treba ispitati je li OLAF počinio pogrešku u primjeni članka 4. stavka 2. treće alineje Uredbe br. 1049/2001.

               41

               U ovom slučaju nesporno je da se zahtjev za pristup koji je tužitelj podnio odnosi na dokumente koji su obuhvaćeni OLAF‑ovom istragom.

               42

               Iz pobijane odluke proizlazi, a tužitelj to ne osporava, da su dokumenti navedeni u točki 3. ove presude, koji se nalaze u prvotnom tužiteljevu zahtjevu pod a) te od c) do f), dio OLAF‑ove istrage OF/2011/1002 u pogledu tužitelja koja je završena 12. prosinca 2014. te da su dokumenti koji se nalaze u prvotnom tužiteljevu zahtjevu pod b) obuhvaćeni s više drugih istraga koje su još u tijeku.

               43

               OLAF smatra da – zbog činjenice da je istraga OF/2011/1002 završena 12. prosinca 2014., temeljeći se na sudskoj praksi prema kojoj dokumenti koji se odnose na istrage ostaju obuhvaćeni izuzećem iz članka 4. stavka 2. Uredbe br. 1049/2001 u slučaju kada je dovršetak pojedinačnih istraga doveo do izrade završnih izvješća, ali još nije protekao razuman rok za daljnje mjere – taj rok za odlučivanje o daljnjim mjerama u vezi s informacijama koje je proslijedio nadležnim tijelima u ovom slučaju još nije protekao. OLAF je također objasnio da su ti dokumenti bili obuhvaćeni općom pretpostavkom, koja se primjenjuje prije i nakon završetka istrage, pozivajući se na potrebu zaštite povjerljivosti podataka te osiguravanja suradnje s doušnicima. U tom pogledu, istaknuo je činjenicu da istrage kao i postupci koji nakon njih slijede uvelike ovise o informacijama koje pružaju doušnici koji su treće osobe i svjedoci te o njihovoj volji da te informacije daju, a kada one ne bi bile zaštićene povjerljivošću sposobnost tih stranaka da doprinesu istrazi bila bi dovedena u pitanje. U istom kontekstu naglasio je posebna sektorska pravila kojima su uređene OLAF‑ove istrage i obvezu povjerljivosti, kao što je to članak 10. Uredbe br. 883/2013.

               44

               Na temelju gore navedenih načela sudske prakse, treba smatrati da je OLAF pravilno primijenio opću pretpostavku povjerljivosti dokumenata koji se odnose na istrage.

               45

               U tom pogledu, tužiteljev argument prema kojem se takva pretpostavka ne može primijeniti na dokumente koji pripadaju u postupak istrage koji je završen ne može se prihvatiti.

               46

               Kao što je to već navedeno, nakon što OLAF dovrši svoje istrage i izradi završno izvješće, nadležno tijelo mora još odlučiti o postupcima koji će uslijediti. Stoga se opća pretpostavka također primjenjuje na postupak koji je već završen, s obzirom na to da zaštićeni javni interesi mogu biti povrijeđeni i nakon završetka OLAF‑ova postupka.

               47

               Osim toga, treba zaključiti da, s obzirom na to da je istraga završena 12. prosinca 2014. i da je završno izvješće OLAF uputio Komisiji 15. prosinca 2014., sukladno članku 11. stavku 3. Uredbe br. 883/2013, na dan donošenja pobijane odluke još nije protekao razuman rok za nastavak postupka, kao što je to istaknuo OLAF u toj odluci.

               48

               Također, tužitelj ne može iz predmeta u kojem je donesena presuda od 21. svibnja 2014., Catinis/Komisija (T‑447/11, EU:T:2014:267) izvoditi argument kako bi se pozvao na činjenicu da se opća pretpostavka ne primjenjuje i da zbog tog razloga OLAF nije oslobođen obveze obrazlaganja. U tom predmetu OLAF se nije pozvao na opću pretpostavku nedostupnosti, nego je nastavio s pojedinačnim i konkretnim ispitivanjem zatraženih dokumenata. Posljedično, Opći sud nije ispitivao može li se takva pretpostavka primijeniti.

               49

               Konačno, argument prema kojem prijedlog koji je Komisija sastavila 2008., a odnosi se na reviziju Uredbe br. 1049/2001 „s ciljem unošenja općih pretpostavki nedostupnosti”, bez pozivanja na namjenu OLAF‑ovih istraga, kao i argument prema kojem bi Komisijin zahtjev Općem sudu za priznavanje opće pretpostavke primjenjive na OLAF‑ove spise ponovno doveo Komisiju do toga da od Općeg suda zahtijeva da prekrši članak 17. stavak 2. UEU‑a, kojim su Europskom parlamentu i Vijeću povjerene zakonodavne ovlasti, nemaju značaja. U području pristupa dokumentima primjena opće pretpostavke potvrđena je sudskom praksom u više područja bez osporavanja zakonitosti takve pretpostavke u pogledu članka 14. i članka 17. stavka 2. UEU‑a. Stoga nema razloga za tvrdnju da bi proširenje te pretpostavke na spise OLAF‑ovih istraga moglo stvoriti teškoće u tom pogledu. U svakom slučaju, Komisijin prijedlog nije bio usvojen.

               50

               Kao zaključak, kad je riječ o navodnoj povredi obveze obrazlaganja, kako je predviđena člankom 296. UFEU‑a, te u odnosu na načela proizišla iz sudske prakse navedene u točkama 23. do 40. ove presude, treba zaključiti, kao što to također proizlazi iz točke 43. ove presude, da je OLAF postupio u skladu s tom obvezom.

         Drugi tužbeni razlog, koji se odnosi na postojanje prevladavajućeg javnog interesa za otkrivanje dokumenata

               51

               U okviru drugog tužbenog razloga tužitelj tvrdi da postoji prevladavajući javni interes koji opravdava otkrivanje zahtijevanih dokumenata, s obzirom na to da su prethodno bili podijeljeni trećim osobama, uključujući neovlaštene treće osobe, kao što je njemački časopis Der Spiegel. Postojanje interne istrage o davanju dokumenata neovlaštenim trećim osobama nedovoljno je da bi se Komisija isključila od odgovornosti za curenje dokumenata. Tužitelj tvrdi da mu je pristup traženim dokumentima nužan kako bi imao načina da se brani od iznimno teških optužbi iznesenih protiv njega, osobito časopisa Der Spiegel. Tužitelj ima legitiman interes za onim što mu omogućuje da se brani, također javno. Naime, takva obrana koja bi ponovno uspostavila ravnotežu između funkcija OLAF‑ove istrage moguća je samo s pomoću dokumenata koji su tužitelju do sada bili nedostupni.

               52

               Komisija ponajprije ističe da je do svakog otkrivanja OLAF‑ova završnog izvješća došlo zbog neovlaštenog curenja informacija, u vezi s čime je pokrenuta istraga. Takvo neovlašteno curenje informacija predstavlja činjenični element koji ne može utjecati na ocjenu postojanja prevladavajućeg javnog interesa za otkrivanje zatraženih dokumenata. Nadalje, Komisija ističe da tužitelj ima potpuno privatni interes za to otkrivanje, kao osoba umiješana u OLAF‑ovu istragu. Ta vrsta pojedinačnog interesa, koju ne dijele ostali građani, ne može predstavljati prevladavajući javni interes u smislu Uredbe br. 1049/2001. Konačno, Komisija podsjeća da je na tužitelju da dokaže da postoji prevladavajući interes za otkrivanje zahtijevanih dokumenata. Međutim, ponovni zahtjev ne sadržava gotovo ništa u vezi s postojanjem prevladavajućeg javnog interesa za to otkrivanje, koji bi po naravi neutralizirao opću pretpostavku nedostupnosti, osim općenitog i nejasnog pozivanja na tužiteljeva prava obrane. U odgovoru na repliku Komisija je dodala da potreba braniti se od „teških optužbi” iznesenih u tisku također predstavlja potpuno privatni, a ne prevladavajući javni interes.

               53

               Treba podsjetiti da se, sukladno članku 4. stavku 2. trećoj alineji Uredbe br. 1049/2001, primjena izuzeća koje taj članak predviđa odbacuje ako je otkrivanje odnosnog dokumenta opravdano prevladavajućim javnim interesom.

               54

               Treba primijetiti da, kada je riječ o potrebi ishođenja otkrivanja zahtijevanih dokumenata na osnovi prevladavajućeg interesa kako bi se moglo bolje braniti od optužbi sročenih nakon objave članka u časopisu Der Spiegel, taj argument kao takav ne dokazuje postojanje prevladavajućeg javnog interesa koji bi opravdavao otkrivanje zahtijevanih dokumenata koje bi moglo prevladati nad zaštitom povjerljivosti, u smislu članka 4. Uredbe br. 1049/2001. Uzimajući u obzir opće načelo pristupa dokumentima iz članka 15. UFEU‑a i uvodnih izjava 1. i 2. Uredbe br. 1049/2001, taj interes mora biti objektivnog i općenitog karaktera i ne smije biti pomiješan s pojedinačnim ili privatnim interesima.

               55

               Naime, na temelju članka 2. stavka 1. Uredbe br. 1049/2001, nositelj prava na pristup dokumentima institucija jest „[s]vaki građanin Unije i svaka fizička ili pravna osoba s boravištem ili registriranim sjedištem u državi članici”. Iz toga proizlazi da je cilj te uredbe jamčiti svima pristup javnim dokumentima, a ne samo podnositelju pristup dokumentima koje traži (presuda od 26. travnja 2005., Sison/Vijeće, T‑110/03, T‑150/03 i T‑405/03, EU:T:2005:143, t. 50.).

               56

               Stoga pojedinačni interes koji podnositelj zahtjeva može istaknuti u odnosu na dokumente koji ga se osobno tiču općenito ne može biti odlučujući u okviru i ocjene postojanja javnog interesa i uspostavljanja ravnoteže između suprotstavljenih interesa na temelju članka 4. stavka 2. treće alineje Uredbe br. 1049/2001 (vidjeti u tom smislu presude od 26. travnja 2005., Sison/Vijeće, T‑110/03, T‑150/03 i T‑405/03, EU:T:2005:143, t. 52.; od 20. ožujka 2014., Reagens/Komisija, T‑181/10, EU:T:2014:139, t. 144. i od 21. svibnja 2014., Catinis/Komisija, T‑447/11, EU:T:2014:267, t. 61. do 64.).

               57

               Stoga, čak i pod pretpostavkom da se potvrdi da su zahtijevani dokumenti nužni za tužiteljevu obranu u okviru postupka povodom tužbe, što je pitanje koje pripada u ispitivanje te tužbe, ta okolnost nije relevantna za ocjenu ravnoteže javnih interesa. Isto vrijedi i kad je riječ o argumentu prema kojem je pristup zahtijevanim dokumentima potreban kako bi se tužitelju omogućilo da se bolje obrani od optužbi objavljenih u njemačkom tisku.

               58

               Treba zaključiti da se – osim na te privatne interese, među kojima se na jedan, koji se odnosi na poštovanje prava obrane u vezi s OLAF‑ovom istragom, pozvao u ponovnom zahtjevu, dok se na drugi, koji se odnosi na tužiteljev interes moći se bolje obraniti od navoda obavljenih u Der Spiegelu, pozvao u okviru ovog spora – tužitelj nije pozvao na druge argumente kojima bi opravdao prevladavajući javni interes.

               59

               Nadalje, činjenica da jedan dio OLAF‑ova povjerljivog spisa može biti otkriven na nezakonit način sama po sebi ne opravdava odstupanje u korist umiješane osobe od pravila povjerljivosti koja se primjenjuju na spise OLAF‑ovih istraga (vidjeti u tom smislu rješenje od 18. prosinca 2003., Goméz‑Reino/Komisija, T‑215/02, EU:T:2003:352, t. 65.).

               60

               Stoga, s obzirom na prethodno navedeno, drugi tužbeni razlog ne može se prihvatiti.

         Treći tužbeni razlog, koji se odnosi na nedostatak obrazloženja kad je riječ o zaštiti privatnog života i integriteta pojedinca

               61

               U okviru trećeg tužbenog razloga tužitelj smatra da je, s obzirom na narav predmetnih dokumenata, malo vjerojatno da je ugrožena zaštita privatnog života i integriteta pojedinca. Osim toga, OLAF nije objasnio zašto ne može odobriti djelomičan pristup zahtijevanim dokumentima, poštujući privatni život i integritet osobnih podataka pojedinca.

               62

               Komisija je odgovorila da je točka pobijane odluke koja se odnosi na zaštitu osobnih podataka dodana radi cjelovitosti jer zahtijevani dokumenti također sadržavaju podatke koji su zaštićeni na temelju različite iznimke. Međutim, budući da se pobijana odluka pretežno temelji na primjeni opće pretpostavke, kao što to proizlazi iz točke pobijane odluke koja prethodi onoj o zaštiti osobnih podataka, koja omogućuje da se ne otkrivaju svi zahtijevani dokumenti te da se ne pokušava utvrditi može li biti dopušten djelomičan pristup, taj je razlog bespredmetan.

               63

               U ovom slučaju treba zaključiti, kao što je to zaključila i Komisija, da, s obzirom na to da je pobijana odluka već zakonski utemeljena razlozima koje sadržava i koji se odnose na izuzeće predviđeno člankom 4. stavkom 2. trećom alinejom Uredbe br. 1049/2001, ovaj tužbeni razlog treba odbiti kao u svakom slučaju bespredmetan.

         Četvrti tužbeni razlog, koji se odnosi na povredu načela dobre uprave

               64

               Tužitelj smatra da je OLAF povrijedio načelo dobre uprave iz članka 41. Povelje o temeljnim pravima, uzimajući u obzir način na koji je donio pobijanu odluku te zato što nije ispitivao sve relevantne aspekte predmeta pozivajući se na navodno postojanje opće pretpostavke prilikom donošenja pobijane odluke. Načelo dobre uprave također je povrijeđeno zbog otkrivanja OLAF‑ova završnog izvješća različitim osobama, uključujući autora članka koji se pojavio u Der Spiegelu kao i jednog zastupnika u Europskom parlamentu. Odbijanje davanja pristupa dokumentima koji bi tužitelju omogućili obranu od optužbi trećih osoba na temelju dokumenata stečenih njihovim curenjem također je nepravedno.

               65

               Komisija je odgovorila da je OLAF uzeo u razmatranje sve aspekte koje je trebalo ispitati kako bi donio odluku te je u tom pogledu dao potrebna obrazloženja, na temelju postojanja opće pretpostavke koja se odnosi na dokumente koji se odnose na njezine aktivnosti istrage. Zbog toga Komisija ne vidi zbog čega bi načelo dobre uprave bilo povrijeđeno. Ona još jednom podsjeća da je do navodnog otkrivanja OLAF‑ova završnog izvješća različitim osobama došlo, ako se i dogodilo, zbog neovlaštenog curenja informacija te da je u tijeku istraga o njegovim okolnostima.

               66

               Treba primijetiti da, primjenjujući opću pretpostavku, OLAF nije povrijedio načelo dobre uprave. Kao što je to već bilo utvrđeno u okviru prvog tužbenog razloga, OLAF je u pobijanoj odluci objasnio razlog zbog kojeg je ta pretpostavka primjenjiva te da se proteže na sve dokumente koji su povezani s istragom kako bi se zaštitio integritet posebnih sektorskih pravila koja je zakonodavac Unije usvojio kad je riječ o OLAF‑ovim aktivnostima.

               67

               Činjenica da je došlo do neovlaštenog curenja informacija zaštićenih člankom 10. Uredbe br. 883/2013 ne podrazumijeva da je OLAF‑ovo završno izvješće otkriveno te da je ušlo u javnu domenu u smislu Uredbe br. 1049/2001.

               68

               Osim toga, iako je to što je curenje informacija omogućilo njemačkom tisku da dođe do povjerljivih informacija vrijedno žaljenja, to samo po sebi ne opravdava otkrivanje zahtijevanih dokumenata u okviru postupka na temelju Uredbe br. 1049/2001.

               69

               Slijedom navedenog, četvrti tužbeni razlog, a stoga i tužbu u cijelosti, također treba odbiti.

         Troškovi

               70

               U skladu s člankom 134. stavkom 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da tužitelj nije uspio u postupku, treba mu naložiti snošenje troškova, sukladno Komisijinu zahtjevu.

               Slijedom navedenoga,
               OPĆI SUD (osmo vijeće),
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Tužba se odbija.

                           2.

                           International Management Groupu nalaže se snošenje troškova.

                           Gratsias

                           Kancheva

                           Wetter

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 26. svibnja 2016.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 9. rujna 2011.#Alliance One International, Inc. protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje - Novčane kazne.#Predmet T-25/06.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 23. veljače 2010. # London Borough of Harrow protiv Nimco Hassan Ibrahim i Secretary of State for the Home Department. # Zahtjev za prethodnu odluku: Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) - Ujedinjena Kraljevina. # Direktiva 2004/38/EZ. # Predmet C-310/08.


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 20. srpnja 2017.#Ornua Co-operative Ltd protiv Tindale & Stanton Ltd España SL.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Audiencia Provincial de Alicante.#Zahtjev za prethodnu odluku – Intelektualno vlasništvo – Žig Europske unije – Jedinstveni karakter – Uredba (EZ) br. 207/2009 – Članak 9. stavak 1. točke (b) i (c) – Jedinstvena zaštita prava koja proizlazi iz žiga Europske unije od vjerojatnosti dovođenja u zabludu i od štete za ugled – Mirno supostojanje tog žiga i nacionalnog žiga koji rabi treća strana u jednom dijelu Europske unije – Nepostojanje mirnog supostojanja drugdje u Uniji – Percepcija prosječnog potrošača – Razlike u percepciji koje mogu postojati u različitim dijelovima Unije.#Predmet C-93/16.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      20. srpnja 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Intelektualno vlasništvo – Žig Europske unije – Jedinstveni karakter – Uredba (EZ) br. 207/2009 – Članak 9. stavak 1. točke (b) i (c) – Jedinstvena zaštita prava koja proizlazi iz žiga Europske unije od vjerojatnosti dovođenja u zabludu i od štete za ugled – Mirno supostojanje tog žiga s nacionalnim žigom koji rabi treća strana u jednom dijelu Europske unije – Nepostojanje mirnog supostojanja drugdje u Uniji – Percepcija prosječnog potrošača – Razlike u percepciji koje mogu postojati u različitim dijelovima Unije”
      U predmetu C‑93/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputila Audiencia Provincial de Alicante (Okružni sud u Alicanteu, Španjolska), odlukom od 8. veljače 2016., koju je Sud zaprimio 15. veljače 2016., u postupku

         Ornua Co‑operative Ltd, ranije The Irish Dairy Board Co‑operative Ltd,
      protiv

         Tindale & Stanton Ltd España SL

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič (izvjestitelj), predsjednik vijeća, A. Prechal, A. Rosas, C. Toader i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 18. siječnja 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Ornua Co‑operative Ltd, ranije The Irish Dairy Board Co‑operative Ltd, E. Armijo Chávarri, abogado,

               –

               za Tindale & Stanton Ltd España SL, A. von Mühlendahl i J. Güell Serra, abogados,

               –

               za njemačku vladu, T. Henze i M. Hellmann, u svojstvu agenata,

               –

               za francusku vladu, D. Colas i D. Segoin, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, É. Gippini Fournier i T. Scharf kao i J. Samnadda, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 29. ožujka 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 9. Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Europske unije (SL 2009., L 78., str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.).

               2

               Taj zahtjev upućen je u okviru spora između društva Ornua Co‑operative Ltd, ranije The Irish Dairy Board Co‑operative Ltd (u daljnjem tekstu: društvo Ornua), i društva Tindale & Stanton Ltd España SL (u daljnjem tekstu: društvo T & S) povodom uporabe znaka od strane potonjeg društva koji, prema društvu Ornua, dovodi do vjerojatnosti dovođenja u zabludu sa žigom Europske unije čiji je društvo Ornua nositelj i šteti ugledu tih žigova.

         Pravni okvir

               3

               Uredba br. 207/2009, koja je stavila izvan snage i zamijenila Uredbu Vijeća (EZ) br. 40/94 od 20. prosinca 1993. o žigu Zajednice (SL 1994., L 11, str. 1.), izmijenjena je Uredbom (EU) 2015/2424 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2015. (SL 2015., L 341, str. 21.), koja je stupila na snagu 23. ožujka 2016. Međutim, s obzirom na vrijeme nastanka činjenica, ovaj zahtjev za prethodnu odluku ispituje se s obzirom na Uredbu br. 207/2009 kakva je bila na snazi prije te izmjene.

               4

               Sukladno uvodnoj izjavi 3. te uredbe:
               „Radi ostvarivanja […] ciljeva [Europske unije] bilo bi potrebno predvidjeti mehanizme […] s obzirom na žigove prema kojima bi poduzeća putem jedinstvenog postupka mogla stjecati žigove [Europske unije] kojima je dana jedinstvena zaštita i koji proizvode učinke na području cijele [Unije]. Trebalo bi primjenjivati tako navedeno načelo jedinstvenog karaktera žiga [Europske unije], osim ako je drukčije predviđeno ovom Uredbom.”

               5

               Članak 1. stavak 2. navedene uredbe koji se nalazi u glavi I. potonje pod nazivom „Opće odredbe” propisuje:
               „Žig [Europske unije] ima jedinstveni karakter. Ima jednak učinak u cijeloj [Uniji]: ne smije se registrirati, ne smije se prenositi ili ne smije ga se odreći, ne smije biti predmetom odluke kojom se opozivaju prava nositelja žiga ili odluke kojom se žig proglašava ništavim i njegova se uporaba ne smije zabraniti, osim u odnosu na cijelu [Uniju]. To se načelo primjenjuje, osim ako je drukčije određeno ovom Uredbom.”

               6

               Glava II. iste uredbe nosi naziv „Pravni propisi koji se odnose na žigove”. Njezin odjeljak 2., pod nazivom „Učinci žigova [Unije]” sadržava među ostalim članke 9. i 12. pod pripadajućim nazivima „Prava koja proizlaze iz žiga [Unije]” i „Ograničenje učinaka žiga [Europske unije]”.

               7

               U skladu s navedenim člankom 9. stavkom 1.:
               „Žig [Europske unije] nositelju daje isključiva prava u pogledu tog žiga. Nositelj žiga ima pravo spriječiti sve treće strane da bez njegova odobrenja u trgovačkom prometu rabe:

                        (a)

                        svaki znak koji je istovjetan sa žigom [Europske unije] u odnosu na proizvode ili usluge koje su istovjetne s onima za koje je žig [Europske unije] registriran;

                        (b)

                        svaki znak kad, zbog istovjetnosti sa žigom [Europske unije] ili sličnosti žigu [Europske unije] i istovjetnosti ili sličnosti proizvodima ili uslugama obuhvaćenima žigom [Europske unije] i tim znakom, postoji vjerojatnost dovođenja javnosti u zabludu; vjerojatnost dovođenja u zabludu uključuje vjerojatnost dovođenja u svezu tog znaka i žiga;

                        (c)

                        svaki znak koji je istovjetan sa žigom [Europske unije] ili sličan žigu [Europske unije] u odnosu na proizvode ili usluge koji nisu slični onima za koje je žig [Europske unije], kad taj potonji ima ugled u [Uniji] i kad uporaba tog znaka bez opravdanog razloga nepošteno iskorištava razlikovni karakter ili ugled žiga [Europske unije] unije ili im šteti.”

               8

               Navedeni članak 12. propisuje:
               „Žig [Europske unije] ne daje nositelju pravo zabraniti trećoj strani uporabu u trgovačkom prometu:

                        (a)

                        njezina imena ili adrese;

                        (b)

                        podataka koji se odnose na vrstu, kakvoću, količinu, namjenu, vrijednost, zemljopisno podrijetlo, vrijeme proizvodnje proizvoda ili pružanja usluge ili podataka koji se odnose na druge karakteristike proizvoda ili usluga;

                        (c)

                        žiga kada je tim žigom potrebno naznačiti namjenu proizvoda ili usluge, posebno ako je riječ o priboru ili rezervnim dijelovima,

                  pod uvjetom da ih treća strana rabi u skladu s poštenom praksom u industrijskoj ili trgovačkoj djelatnosti.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               9

               Društvo Ornua je društvo osnovano u skladu s irskim pravom koje obavlja gospodarske djelatnosti u prehrambenom sektoru. Među ostalim na tržište stavlja maslac i druge mliječne proizvode.

               10

               Nositelj je više žigova Europske unije, uključujući verbalni žig KERRYGOLD, registriran tijekom 1998. za proizvode iz razreda 29. u smislu Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga za registraciju žigova od 15. lipnja 1957., kako je revidiran i izmijenjen, a osobito za maslac i druge mliječne proizvode, te za sljedeća dva figurativna žiga, od kojih je jedan registriran tijekom 1998., a drugi tijekom 2011. za isti razred proizvoda (u daljnjem tekstu zajedno nazvani: žigovi Europske unije KERRYGOLD):

               11

               Proizvodi na kojima su prikazani ti žigovi izvoze se u različite zemlje. U Uniji se navedeni proizvodi ponajprije prodaju u Španjolskoj, Belgiji, Danskoj, Njemačkoj, Irskoj, Grčkoj, Francuskoj, Cipru, Luksemburgu, na Malti, u Nizozemskoj i Ujedinjenoj Kraljevini.

               12

               Društvo T & S je društvo osnovano u skladu sa španjolskim pravom koje u Španjolsku uvozi i u toj zemlji distribuira margarine označene znakom KERRYMAID. Te proizvode u Irskoj proizvodi društvo Kerry Group plc.

               13

               Društvo Kerry Group registriralo je u Irskoj i Ujedinjenoj Kraljevini nacionalni žig KERRYMAID.

               14

               Društvo The Irish Dairy Board Co‑operative, koje je 31. ožujka 2015. postalo društvo Ornua, podnijelo je 29. siječnja 2014. tužbu zbog povrede protiv društva T & S pred Juzgado de lo Mercantil de Alicante (Trgovački sud u Alicanteu, Španjolska), koji djeluje kao sud za žigove Europske unije, radi utvrđivanja da je društvo T & S, zbog toga što u Španjolsku uvozi i u njoj distribuira margarine pod znakom KERRYMAID, povrijedilo prava iz žiga Europske unije KERRYGOLD. Uporaba znaka KERRYMAID od strane društva T & S stvorila je vjerojatnost dovođenja u zabludu i nepošteno iskoristila razlikovni karakter i ugled navedenih žigova.

               15

               Taj sud u prvom dijelu navodi da se jedina sličnost između znaka KERRYMAID i žigova Europske unije KERRYGOLD odnosi na element „kerry”, koji se odnosi na jednu irsku grofoviju poznatu po govedarstvu.

               16

               Nadalje, navodi da je među strankama nesporno mirno supostojanje žigova Europske unije KERRYGOLD i nacionalnog žiga KERRYMAID u Irskoj i Ujedinjenoj Kraljevini.

               17

               Iz toga je navedeni sud zaključio da u Španjolskoj ne može postojati vjerojatnost dovođenja u zabludu između žigova Europske unije KERRYGOLD i znaka KERRYMAID. Naime, budući da su Irska i Ujedinjena Kraljevina, uzevši zajedno, iznimno demografski značajne u Uniji, mirno supostojanje tih žigova i tog znaka u tim dvjema državama članicama, imajući u vidu jedinstveni karakter žiga Europske unije, moralo je dovesti do zaključka da ne postoji vjerojatnost dovođenja u zabludu između navedenih žigova i navedenoga znaka na cijelom području Unije.

               18

               Konačno, isti sud je smatrao da zbog navedenog mirnog supostojanja u Irskoj i Ujedinjenoj Kraljevini nije moguće da je u Španjolskoj društvo T & S nepošteno iskoristilo razlikovni karakter ili ugled žigova Europske unije KERRYGOLD.

               19

               S obzirom na navedena razmatranja, Juzgado de lo Mercantil de Alicante (Trgovački sud u Alicanteu) je presudom od 18. ožujka 2015. odbio tužbu zbog povrede.

               20

               Protiv te presude podnesena je žalba pred sudom koji je uputio zahtjev.

               21

               Polazeći od utvrđenja da mirno supostojanje žigova Europske unije KERRYGOLD i znaka KERRYMAID postoji samo u Irskoj i Ujedinjenoj Kraljevini, sud koji je uputio zahtjev gaji dvojbu u pogledu sukladnosti zaključaka do kojih je došao prvostupanjski sud s Uredbom br. 207/2009. Prema sudu koji je uputio zahtjev, iz pretpostavke da mirno supostojanje tih žigova i tog znaka u Irskoj i Ujedinjenoj Kraljevini ne dovodi do vjerojatnosti dovođenja u zabludu u tim dvjema državama članicama ne proizlazi da ni u drugim državama članicama ne postoji vjerojatnost dovođenja u zabludu između navedenih žigova i navedenoga znaka. Naime, takav prijenos može prava koja su dodijeljena nositelju žiga Europske unije na temelju članka 9. Uredbe br. 207/2009 lišiti korisnog učinka.

               22

               U tim je okolnostima Audiencia Provincial de Alicante (Okružni sud u Alicanteu, Španjolska) odlučila prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Može li se članak 9. stavak 1. točku (b) [Uredbe br. 207/2009], u dijelu u kojem on zahtijeva postojanje vjerojatnosti dovođenja u zabludu kako bi nositelj žiga [Europske unije] mogao spriječiti treću stranu da bez njegova odobrenja u trgovačkom prometu rabi znak u slučajevima predviđenima u toj točki, tumačiti na način da dopušta isključenje vjerojatnosti dovođenja u zabludu kad je raniji žig [Europske unije] zbog tolerancije nositelja godinama mirno supostojao u dvjema državama članicama Unije sa sličnim nacionalnim žigovima tako da se, vodeći računa o jedinstvenom postupanju koje nameće žig [Europske unije], nepostojanje vjerojatnosti dovođenja u zabludu u tim dvjema državama prenosi na druge države članice ili na cijelu Uniju?

                        2.

                        Mogu li se u situaciji opisanoj u prethodnoj točki uzeti u obzir zemljopisne, demografske, gospodarske ili druge značajke država članica u kojima su žigovi supostojali kako bi se ocijenilo vjerojatnost dovođenja u zabludu tako da se nepostojanje te vjerojatnosti u tim državama članicama može prenijeti na drugu državu članicu ili na cijelu Uniju?

                        3.

                        Što se tiče situacije predviđene u članku 9. stavku 1. točki (c) [Uredbe br. 207/2009], treba li tu odredbu tumačiti na način da se, u slučaju u kojem je raniji žig supostojao sa spornim znakom tijekom određenog broja godina u dvjema državama članicama Unije bez prigovora nositelja ranijeg žiga, može navedenu toleranciju nositelja u odnosu na upotrebu kasnijeg znaka u tim dvjema državama članicama osobito prenijeti na ostalo područje Unije kako bi se zbog jedinstvenog postupanja koje nameće žig [Europske unije] utvrdilo upotrebljava li treća strana kasniji znak iz opravdanog razloga?”

               23

               Sud je sudu koji je uputio zahtjev poslao zahtjev za pojašnjenje kako bi saznao je li taj sud prilikom primjene Uredbe br. 207/2009 dužan ispitati ocjenu prvostupanjskog suda prema kojoj nikako ne može postojati vjerojatnost dovođenja u zabludu s obzirom na to da kod suprotstavljenih znakova postoje podaci o zemljopisnom podrijetlu „kerry” i da ne postoji sličnost između elemenata „gold” i „maid”.

               24

               Sud koji je uputio zahtjev potvrdno je odgovorio na taj zahtjev za pojašnjenje.

         O prethodnim pitanjima

            Prvo pitanje

               25

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 9. stavak 1. točku (b) Uredbe br. 207/2009 tumačiti na način da iz činjenice da u jednom dijelu Unije mirno supostoje žig Europske unije i nacionalni žig, s obzirom na jedinstveni karakter žiga Europske unije, proizlazi zaključak da u drugom dijelu Unije u kojem taj žig Europske unije i znak istovjetan tom nacionalnom žigu ne supostoje mirno, ne postoji vjerojatnost dovođenja u zabludu između navedenog žiga Europske unije i tog znaka.

               26

               Budući da je pitanje postavljeno iz kuta jedinstvenog karaktera žiga Europske unije, valja u prvom redu navesti da na temelju tog načela koje je izraženo u uvodnoj izjavi 3. Uredbe br. 207/2009 i pojašnjeno člankom 1. stavkom 2. te uredbe, žigovi Europske unije imaju jedinstvenu zaštitu i proizvode učinke na području cijele Unije. Prema toj odredbi, žig Europske unije, osim ako tom uredbom nije drugačije određeno, ne smije se registrirati, ne smije se prenositi, ne smije ga se odreći, ne smije biti predmetom odluke kojom se opozivaju prava nositelja žiga ili odluke kojom se žig proglašava ništavim i njegova se uporaba ne smije zabraniti, osim u odnosu na cijelu Uniju.

               27

               Iako članak 1. stavak 2. Uredbe br. 207/2009 spominje samo registraciju žiga, njegov prijenos, gubitak prava iz žiga i zabranu njegove uporabe, iz usporednog čitanja te odredbe s uvodnom izjavom 3. te uredbe proizlazi međutim da se učinci žiga Europske unije navedeni u glavi II. odjeljku 2. navedene uredbe također jedinstveno primjenjuju na području cijele Unije.

               28

               Naime, Sud je već presudio da isključivo pravo nositelja koje proizlazi iz žiga Europske unije na temelju članka 9. stavka 1. Uredbe br. 207/2009 načelno obuhvaća područje cijele Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 12. travnja 2011., DHL Express France, C‑235/09, EU:C:2011:238, t. 39.).

               29

               Što se tiče članka 9. stavka 1. točke (b) te uredbe, ustaljena je sudska praksa Suda da se tom odredbom pruža zaštita nositelju žiga Europske unije u odnosu na svaku uporabu koja negativno utječe ili može negativno utjecati na funkciju označavanja podrijetla tog žiga (presuda od 22. rujna 2016., combit Software, C‑223/15, EU:C:2016:719, t. 27. i navedena sudska praksa).

               30

               Jedinstvena zaštita koju tako ta odredba prenosi na nositelja žiga Europske unije sastoji se od ovlašćivanja tog nositelja da na području cijele Unije zabrani svim trećim stranama da bez njegova odobrenja u trgovačkom prometu rabe istovjetan ili sličan znak za istovjetne ili slične proizvode ili usluge na način koji negativno utječe ili može negativno utjecati na funkciju označavanja podrijetla tog žiga i time stvara vjerojatnost dovođenja u zabludu.

               31

               Kako bi nositelj žiga Europske unije mogao ostvarivati to pravo, nije uopće potrebno da uporaba istovjetnog ili sličnog znaka koji stvara vjerojatnost dovođenja u zabludu postoji na području cijele Unije.

               32

               Naime, ako bi nositelj žiga Europske unije bio zaštićen samo od negativnih utjecaja počinjenih na području cijele Unije, ne bi imao mogućnost protiviti se uporabi istovjetnih ili sličnih znakova koji stvaraju vjerojatnost dovođenja u zabludu u samo jednom dijelu tog područja, iako članak 9. stavak 1. točka (b) Uredbe br. 207/2009 ima za cilj zaštititi tog nositelja na području cijele Unije od svake uporabe koja negativno utječe na funkciju označavanja podrijetla njegova žiga.

               33

               Stoga, kada uporaba znaka dovodi do postojanja vjerojatnosti dovođenja u zabludu sa žigom Europske unije u jednom dijelu Unije, dok ista uporaba ne dovodi do postojanja takve vjerojatnosti u njezinu drugom dijelu, postoji povreda isključivog prava koje proizlazi iz tog žiga. U tom slučaju, sud za žigove Europske unije pred kojim se vodi postupak treba zabraniti stavljanje na tržište dotičnih proizvoda pod predmetnim znakom na području cijele Unije, uz iznimku dijela tog područja za koje je utvrđeno da vjerojatnost dovođenja u zabludu ne postoji (presuda od 22. rujna 2016., combit Software, C‑223/15, EU:C:2016:719, t. 25. i 36.).

               34

               U ovom predmetu iz spisa koji je podnesen Sudu proizlazi da su stranke u glavnom postupku suglasne oko toga da postoji mirno supostojanje žigova Europske unije KERRYGOLD i nacionalnog žiga KERRYMAID u Irskoj i Ujedinjenoj Kraljevini, tako da se društvo Ornua ne protivi uporabi tog nacionalnog žiga u tim državama članicama.

               35

               Stranke u glavnom postupku također su suglasne da takvo mirno supostojanje ne postoji u dijelu područja Unije na koje se odnosi tužba zbog povrede, odnosno na španjolskom državnom području, te da društvo T & S u toj zemlji rabi znak KERRYMAID bez suglasnosti društva Ornua.

               36

               U pogledu toga iz sudske prakse proizlazi da se ispitivanje postojanja vjerojatnosti dovođenja u zabludu u dijelu Unije mora temeljiti na općoj ocjeni svih relevantnih čimbenika u konkretnom slučaju i da ta ocjena mora obuhvatiti vizualnu, fonetsku i koncepcijsku usporedbu žiga i znaka koji rabi treća strana, što može dovesti, osobito iz jezičnih razloga, do različitih zaključaka u jednom i u drugom dijelu Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 22. rujna 2016., combit Software, C‑223/15, EU:C:2016:719, t. 31. i 33. i navedenu sudsku praksu).

               37

               Iz toga proizlazi, kao što je naveo nezavisni odvjetnik u točki 39. svojega mišljenja, da u situaciji poput one u glavnom postupku, u kojoj je u Irskoj i Ujedinjenoj Kraljevini već utvrđeno mirno supostojanje žigova Europske unije i znaka, sud za žigove Europske unije pred kojim se vodi postupak povodom tužbe zbog povrede u pogledu uporabe tog znaka u drugoj državi članici, u ovom slučaju Kraljevini Španjolskoj, ne može temeljiti svoju ocjenu samo na postojanju navedenog mirnog supostojanja u Irskoj i Ujedinjenoj Kraljevini. Upravo suprotno, taj sud mora učiniti opću ocjenu svih relevantnih čimbenika.

               38

               S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 9. stavak 1. točku (b) Uredbe br. 207/2009 treba tumačiti na način da iz činjenice da u jednom dijelu Europske unije mirno supostoje žig Europske unije i nacionalni žig, s obzirom na jedinstveni karakter žiga Europske unije, ne proizlazi zaključak da u drugom dijelu Unije u kojem nema mirnog supostojanja tog žiga Europske unije i znaka istovjetnog tom nacionalnom žigu, ne postoji vjerojatnosti dovođenja u zabludu između navedenog žiga Europske unije i tog znaka.

            Drugo pitanje

               39

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 9. stavak 1. točku (b) Uredbe br. 207/2009 tumačiti na način da sud za žigove Europske unije koji odlučuje u sporu povodom tužbe zbog povrede može uzeti u obzir elemente koji bi po njegovu mišljenju bili relevantni za ocjenu je li nositelj žiga Europske unije ovlašten zabraniti uporabu znaka u jednom dijelu Unije na koji se ne odnosi ta tužba kako bi ocijenio je li nositelj žiga ovlašten zabraniti uporabu tog znaka u dijelu Unije na koji se navedena tužba odnosi.

               40

               Kao što je već navedeno u točki 36. ove presude, ispitivanje kojem treba pristupiti nadležni sud za žigove Europske unije mora se temeljiti na općoj ocjeni svih relevantnih čimbenika u konkretnom slučaju u kojem odlučuje.

               41

               Što se tiče vizualne, fonetske i koncepcijske usporedbe dotičnog žiga Europske unije i znaka koji rabi treća strana, ta opća ocjena treba se temeljiti na ukupnom dojmu koji taj žig i taj znak stvaraju kod relevantne javnosti koju čini prosječni potrošač navedenih proizvoda i usluga, uobičajeno obaviješten i razumno pažljiv i oprezan (vidjeti u tom smislu presudu od 25. lipnja 2015., Loutfi Management Propriété intellectuelle, C‑147/14, EU:C:2015:420, t. 21. i 25. i navedenu sudsku praksu).

               42

               Kao što navodi nezavisni odvjetnik u točkama 41. i 42. svojega mišljenja, kad se tržišni uvjeti i društvenokulturne i druge okolnosti koje doprinose ukupnom dojmu što ga dotični žig Europske unije i znak stvaraju kod prosječnog potrošača ne razlikuju bitno u jednom dijelu Unije od drugog, nema zapreke da se uzmu u obzir mjerodavni čimbenici čije je postojanje u jednom dijelu Unije utvrđeno radi ocjene je li nositelj tog žiga ovlašten zabraniti uporabu tog znaka u drugom dijelu Unije ili na cijelom njezinu području.

               43

               U ovom slučaju, kao što proizlazi iz odgovora na zahtjev za pojašnjenje i iz očitovanja koja su podnesena Sudu, društvo T & S osobito smatra da znak KERRYMAID koji ono rabi u Španjolskoj nije sličan žigovima Europske unije KERRYGOLD društva Ornua pa, slijedom navedenog, ne može stvoriti vjerojatnost dovođenja u zabludu u smislu članka 9. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009 jer je element „kerry” podatak o zemljopisnom podrijetlu na koji se, na temelju članka 12. te uredbe, ne odnosi isključivo pravo koje društvo Ornua ima na temelju navedenog članka 9.

               44

               Međutim, ograničenje isključivog prava iz članka 9. Uredbe br. 207/2009 na koje se poziva društvo T & S uvjetovano je time da uporaba znaka koji sadržava podatak o zemljopisnom podrijetlu bude u skladu s poštenom praksom u industrijskoj ili trgovačkoj djelatnosti. Radi ispitivanja ispunjenosti tog uvjeta, koji je izraz obveze lojalnog postupanja prema legitimnim interesima nositelja žiga, sud pred kojim se vodi postupak mora obaviti opću ocjenu svih relevantnih činjenica (vidjeti osobito presude od7. siječnja 2004., Gerolsteiner Brunnen, C‑100/02, EU:C:2004:11, t. 24. i 26.; od 16. studenoga 2004., Anheuser‑Busch, C‑245/02, EU:C:2004:717, t. 82. i 84., i od 17. ožujka 2005., Gillette Company i Gillette Group Finland, C‑228/03, EU:C:2005:177, t. 41.).

               45

               U tom smislu valja osobito uzeti u obzir način na koji ga treća strana koja stavlja proizvod na tržište općenito prikazuje, uvjete u kojima postoji razlika između dotičnog žiga i znaka koji rabi ta treća strana kao i napor koji ulaže treća strana radi osiguranja toga da potrošači razlikuju njezine proizvode od proizvoda nositelja žiga (vidjeti u tom smislu presudu od 17. ožujka 2005., Gillette Company i Gillette Group Finland, C‑228/03, EU:C:2005:177, t. 46.).

               46

               Ako bi sud koji je uputio zahtjev radi ocjene je li društvo Ornua ovlašteno zabraniti uporabu znaka KERRYMAID u Španjolskoj morao uzeti u obzir elemente koji postoje u Irskoj i Ujedinjenoj Kraljevini, on bi ponajprije morao utvrditi da ne postoji znatna razlika između tržišnih uvjeta i društvenokulturnih okolnosti u dijelu Unije na koji se odnosi tužba zbog povrede u odnosu na dio u kojem se nalazi zemljopisno područje koje odgovara zemljopisnom pojmu sadržanom u dotičnom znaku. Naime, nije moguće isključiti da postupanje koje se može očekivati od treće strane kako bi njezina uporaba znaka bila u skladu s poštenom praksom u industrijskoj ili trgovačkoj djelatnosti treba analizirati drugačije u jednom dijelu Unije u kojem su potrošači posebno povezani sa zemljopisnim pojmom sadržanim u dotičnom žigu i znaku nego u drugom dijelu Unije u kojem je ta povezanost slabija.

               47

               Imajući u vidu sve navedeno, na drugo pitanje valja odgovoriti da članak 9. stavak 1. točku (b) Uredbe br. 207/2009 treba tumačiti na način da sud za žigove Europske unije koji odlučuje u sporu povodom tužbe zbog povrede može uzeti u obzir elemente koji bi po njegovu mišljenju bili relevantni za ocjenu je li nositelj žiga Europske unije ovlašten zabraniti uporabu znaka u jednom dijelu Europske unije na koji se ta tužba ne odnosi kako bi ocijenio je li nositelj žiga ovlašten zabraniti uporabu tog znaka u onom dijelu Unije na koji se navedena tužba odnosi, pod uvjetom da se između tih dvaju dijelova Unije tržišni uvjeti i društvenokulturne okolnosti ne razlikuju znatno.

            Treće pitanje

               48

               Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 9. stavak 1. točku (c) Uredbe br. 207/2009 tumačiti na način da iz činjenice da u jednom dijelu Unije mirno supostoje ugledni žig Europske unije i neki znak, s obzirom na jedinstveni karakter žiga Europske unije, proizlazi zaključak da u drugom dijelu Unije u kojem nema takvog mirnog supostojanja postoji opravdan razlog za uporabu tog znaka.

               49

               Kao što je navedeno u točki 28. ove presude, isključivo pravo koje žig Europske unije prenosi na svojeg nositelja na temelju članka 9. stavka 1. Uredbe br. 207/2009 načelno obuhvaća područje cijele Unije.

               50

               Proširena zaštita koju nositeljima uglednih žigova Europske unije pruža članak 9. stavak 1. točka (c) sastoji se u davanju ovlaštenja tim nositeljima da zabrane svim trećim stranama da bez njihova odobrenja u trgovačkom prometu bez opravdanog razloga rabe istovjetan ili sličan znak – bilo za slične proizvode ili usluge bilo za proizvode ili usluge koje nisu slične onima za koje su ti žigovi registrirani – koje nepošteno iskorištavaju razlikovni karakter ili ugled tih žigova ili nanose štetu tom razlikovnom karakteru ili tom ugledu (vidjeti u tom smislu presudu od 22. rujna 2011., Interflora i Interflora British Unit, C‑323/09, EU:C:2011:604, t. 68. i 70.).

               51

               Kako bi nositelj žiga Europske unije uživao takvu proširenu zaštitu potrebno je utvrditi, prema navedenom članku 9. stavku 1. točki (c), da taj žig „ima ugled u [Uniji]”. U tu svrhu dovoljno je utvrditi da navedeni žig ima takav ugled u znatnom dijelu područja Unije, koje može odgovarati, ovisno o slučaju, među ostalim, državnom području samo jedne države članice. Ako je taj uvjet ispunjen, treba smatrati da dotični žig Europske unije uživa ugled u cijeloj Uniji (presude od 6. listopada 2009., PAGO International, C‑301/07, EU:C:2009:611, t. 27., 29. i 30., i od 3. rujna 2015., Iron & Smith, C‑125/14, EU:C:2015:539, t. 19. i 20.).

               52

               Tom sudskom praksom osigurano je da se nositelj žiga Europske unije ili može pozvati na proširenu zaštitu iz članka 9. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009 u cijeloj Uniji ili ne može pozvati na nju uopće. Prema tome, doseg zaštite koja proizlazi iz svakog žiga Europske unije ima jedinstven karakter na području cijele Unije.

               53

               Nasuprot tomu, kako bi se nositelj žiga Europske unije koji uživa navedenu proširenu zaštitu mogao pozvati na svoje pravo iz članka 9. stavka 1. točke (c) nije uopće potrebno da se znak, čijom se uporabom nanosi šteta navedenom pravu, rabi na području cijele Unije.

               54

               Naime, ako bi nositelj bio samo zaštićen od povreda počinjenih na području cijele Unije, ne bi mu bilo moguće protiviti se povredama počinjenima u samo jednom dijelu tog područja, iako je cilj članka 9. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009 zaštita tog nositelja u čitavoj Uniji protiv svake uporabe bez opravdanog razloga istovjetnog ili sličnog znaka koji nepošteno iskorištava razlikovni karakter ili ugled tih žigova ili nanosi štetu tom razlikovnom karakteru ili tom ugledu.

               55

               U ovom slučaju, uz uvjet provjere koju treba učiniti sud koji je uputio zahtjev, čini se da nije sporno da žigovi Europske unije KERRYGOLD imaju ugled u smislu članka 9. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009.

               56

               Osim toga, iz spisa koji je upućen Sudu proizlazi da su stranke u glavnom predmetu suglasne da zbog mirnog supostojanja tih žigova i nacionalnog žiga KERRYMAID u Irskoj i Ujedinjenoj Kraljevini postoji opravdan razlog uporabe tog znaka u tom dijelu Unije.

               57

               Kao što je već navedeno u točki 35. ove presude, stranke u glavnom predmetu također su suglasne da takvo mirno supostojanje ne postoji u dijelu područja Unije na koje se odnosi tužba zbog povrede, odnosno na španjolskom državnom području, i da društvo T & S u toj zemlji rabi znak KERRYMAID bez suglasnosti društva Ornua.

               58

               U tom pogledu iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da se ispitivanje postojanja štete iz članka 9. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009 mora temeljiti na općoj ocjeni koja vodi računa o svim relevantnim čimbenicima konkretnog slučaja (presude od 18. lipnja 2009., L’Oréal i dr., C‑487/07, EU:C:2009:378, t. 44., i od 18. srpnja 2013., Specsavers International Healthcare i dr., C‑252/12, EU:C:2013:497, t. 39.).

               59

               Iz navedenog slijedi da u ovom slučaju, u kojem postoji opravdan razlog uporabe znaka KERRYMAID u Irskoj i Ujedinjenoj Kraljevini zbog mirnog supostojanja žigova Europske unije KERRYGOLD i dotičnog nacionalnog znaka u tim dvjema državama članicama, sud za žigove Europske unije pred kojim se vodi postupak povodom tužbe zbog povrede u pogledu uporabe tog znaka u drugoj državi članici ne može temeljiti svoju ocjenu samo na postojanju navedenog mirnog supostojanja u Irskoj i Ujedinjenoj Kraljevini, nego mora, upravo suprotno, učiniti opću ocjenu svih relevantnih čimbenika.

               60

               Zbog toga na treće pitanje treba odgovoriti da članak 9. stavak 1. točku (c) Uredbe br. 207/2009 treba tumačiti na način da iz činjenice da u jednom dijelu Europske unije mirno supostoje ugledni žig Europske unije i neki znak ne proizlazi zaključak da u drugom dijelu Unije u kojem nema takvog mirnog supostojanja postoji opravdan razlog za uporabu tog znaka.

         Troškovi

               61

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                        1.

                           Članak 9. stavak 1. točku (b) Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu [Europske unije] treba tumačiti na način da iz činjenice da u jednom dijelu Europske unije mirno supostoje žig Europske unije i nacionalni žig, s obzirom na jedinstveni karakter žiga Europske unije, ne proizlazi zaključak da u drugom dijelu Unije u kojem nema mirnog supostojanja tog žiga Europske unije i znaka istovjetnog tom nacionalnom žigu ne postoji vjerojatnost dovođenja u zabludu između navedenog žiga Europske unije i tog znaka.

                        2.

                           Članak 9. stavak 1. točku (b) Uredbe br. 207/2009 treba tumačiti na način da sud za žigove Europske unije koji odlučuje u sporu povodom tužbe zbog povrede može uzeti u obzir elemente koji bi po njegovu mišljenju bili relevantni za ocjenu je li nositelj žiga Europske unije ovlašten zabraniti uporabu znaka u jednom dijelu Unije na koji se ta tužba ne odnosi kako bi ocijenio je li nositelj žiga ovlašten zabraniti uporabu tog znaka u onom dijelu Unije na koju se navedena tužba odnosi, pod uvjetom da se između tih dvaju dijelova Unije tržišni uvjeti i društvenokulturne okolnosti ne razlikuju znatno.

                        3.

                           Članak 9. stavak 1. točku (c) Uredbe br. 207/2009 treba tumačiti na način da iz činjenice da u jednom dijelu Europske unije mirno supostoje ugledni žig Europske unije i neki znak ne proizlazi zaključak da u drugom dijelu Unije u kojem nema takvog mirnog supostojanja postoji opravdan razlog za uporabu tog znaka.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: španjolski


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 2012. ožujak 21.#Marine Harvest Norway AS, anciennement Fjord Seafood Norway AS i Alsaker Fjordbruk AS protiv Vijeće Europske unije.#Predmet T-113/06.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 13. rujna 2010.#Trioplast Wittenheim SA protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje - Novčane kazne.#Predmet T-26/06.


Presuda Suda od 25. srpnja 1991. # Marc Rich & Co. AG protiv Società Italiana Impianti PA. # Zahtjev za prethodnu odluku: Court of Appeal - Ujedinjena Kraljevina. # Bruxelleska konvencija. # Predmet C-190/89.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 13. srpnja 2011.#Schindler Holding Ltd i dr. protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje.#Predmet T-138/07.


Presuda Suda od 18. veljače 1975. # Auditeur du travail protiv Jean-Pierre Cagnon i Jean-Paul Taquet. # Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunal de police de Mons - Belgija. # Predmet 69-74.


Presuda Prvostupanjskog suda (šesto vijeće) od 7. svibnja 2009. # Calvin Klein Trademark Trust protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Postupak povodom prigovora. # Predmet T-185/07.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 2012. rujan 27.#Shell Petroleum NV i drugi protiv Europska komisija.#Predmet T-343/06.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 13. veljače 2012. # Budapesti Erőmű Zrt protiv Europske komisije. # Spojeni predmeti T-80/06 i T-182/09.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 15. prosinca 2016.#Aldi GmbH & Co. KG protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Europske unije ALDIANO – Raniji verbalni žig Europske unije ALDI – Stvarna uporaba ranijeg žiga – Članak 42. stavak 2. Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Pravilo 22. stavak 3. Uredbe (EZ) br. 2868/95.#Predmet T-391/15.


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 4. listopada 2017.#Commissioners for Her Majesty's Revenue & Customs protiv Mercedes-Benz Financial Services UK Ltd.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division).#Zahtjev za prethodnu odluku – Porez na dodanu vrijednost (PDV) – Direktiva 2006/112/EZ – Članak 14. stavak 2. točka (b) – Isporuka robe – Motorna vozila – Ugovor o financijskom leasingu s opcijom kupnje.#Predmet C-164/16.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      4. listopada 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Porez na dodanu vrijednost (PDV) – Direktiva 2006/112/EZ – Članak 14. stavak 2. točka (b) – Isporuka robe – Motorna vozila – Ugovor o financijskom leasingu s opcijom kupnje”
      U predmetu C‑164/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Žalbeni sud, Engleska i Wales, Građanski odjel, Ujedinjena Kraljevina), odlukom od 29. siječnja 2016., koju je Sud zaprimio 21. ožujka 2016., u postupku

         Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs

      protiv

         Mercedes‑Benz Financial Services UK Ltd,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, J.-C. Bonichot (izvjestitelj) i A. Arabadjiev, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: X. Lopez Bancalari, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 19. siječnja 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Mercedes‑Benz Financial Services UK Ltd, L. Allen, barrister, i K. Prosser, QC,

               –

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, G. Brown, J. Kraehling, S. Simmons i D. Robertson, u svojstvu agenata, uz asistenciju O. Thomasa, barrister,

               –

               za nizozemsku vladu, M. Bulterman i M. de Ree, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, L. Lozano Palacios i R. Lyal, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 31. svibnja 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 14. stavka 2. točke (b) Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL 2006., L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.; u daljnjem tekstu: Direktiva o PDV‑u).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između društva Mercedes‑Benz Financial Services UK Ltd i Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs (porezna i carinska uprava Ujedinjene Kraljevine) (u daljnjem tekstu: porezna uprava) u vezi s kvalifikacijom predaje vozila na temelju tipskog ugovora u kontekstu oporezivih transakcija po osnovi poreza na dodanu vrijednost (PDV).

         Pravni okvir
      Pravo Unije

               3

               U skladu s člankom 14. Direktive o PDV‑u:
               „1.   ‚Isporuka robe’ znači prijenos prava raspolaganja materijalnom imovinom kao vlasnik.
               2.   Uz transakciju iz stavka 1., sljedeće navedeno smatra se isporukom robe:

                        (a)

                        prijenos, na nalog ili u ime javnog tijela ili na temelju zakona, vlasništva nad imovinom u zamjenu za plaćanje naknade;

                        (b)

                        stvarna predaja robe u skladu s ugovorom za najam robe na određeno razdoblje ili za prodaju robe uz odgodu, kojim se utvrđuje prijenos vlasništva, pod uvjetom uobičajenog tijeka događaja, najkasnije po izvršenju konačne otplate;

                        (c)

                        prijenos robe slijedom ugovora prema kojem se plaća provizija na prodaju ili kupnju.

                  3.   Države članice mogu predaju određenih građevinskih radova smatrati isporukom robe.”

               4

               U skladu s člankom 24. stavkom 1. te direktive, „isporuka usluga” znači svaka transakcija koja ne čini isporuku robe.

               5

               Članak 63. navedene direktive propisuje:
               „Oporezivi događaj i obveza obračuna PDV‑a nastaju po isporuci robe ili usluga.”

               6

               Članak 64. stavak 1. te direktive glasi kako slijedi:
               „Kada uzrokuje niz izvoda iz računa ili niz plaćanja, isporuka robe, osim one koja se sastoji od najma robe na određeno razdoblje ili prodaje robe s odgodom plaćanja iz točke (b) članka 14. stavka 2., ili isporuka usluga, smatraju se završenim prilikom isteka razdoblja na koja se takvi izvodi iz računa ili plaćanja odnose.”

         Pravo Ujedinjene Kraljevine

               7

               Prilogom 4. točkom 1. Value Added Tax Acta 1994 (Zakon o porezu na dodanu vrijednost iz 1994.) prenosi se članak 14. stavak 2. točka (b) Direktive o PDV‑u.

               8

               Članak 189. Consumer Credit Acta 1974 (Zakon o potrošačkom kreditu iz 1974.) definira ugovor o najmu s opcijom kupnje kao ugovor na temelju kojeg se roba daje u najam u zamjenu za periodična plaćanja osobe kojoj je roba dana u najam i u skladu s kojim se vlasništvo nad robom prenosi na tu osobu ako se poštuju ugovorne odredbe i ako se ispuni jedan ili više određenih uvjeta, uključujući onaj da ta osoba izvrši opciju kupnje.

               9

               Članak 99. Zakona o potrošačkim kreditima iz 1974. propisuje da u bilo kojem trenutku prije dospijeća posljednje isplate dužnika na temelju ugovora o najmu s opcijom kupnje koji podliježe navedenom zakonu dužnik ima pravo raskinuti ugovor uz otkazni rok. Članak 100. spomenutog zakona određuje da u tom slučaju dužnik mora platiti vjerovniku iznos za koji polovica „ukupne cijene” prelazi iznos već plaćenih iznosa i dospjelih iznosa po osnovi ukupne cijene neposredno prije raskida, osim ako je ugovorom predviđeno plaćanje manjeg iznosa.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               10

               Mercedes‑Benz Financial Services UK, društvo kći društva Daimler AG sa sjedištem u Ujedinjenoj Kraljevini, nudi tri tipska ugovora za financiranje upotrebe motornih vozila: obični ugovor o najmu, nazvan „Leasing”, ugovor o leasingu, nazvan „Hire Purchase”, i ugovor o najmu s opcijom kupnje, nazvan „Agility”, u kojem se spajaju određene karakteristike dvaju prvonavedenih ugovora i koji klijentima omogućava da odgode izbor između najma i kupnje na kasniji datum nakon predaje vozila.

               11

               Zajedničko su obilježje tih triju tipskih ugovora činjenica da Mercedes‑Benz Financial Services UK zadržava vlasništvo nad vozilom tijekom trajanja ugovora i to da najmoprimac plaća mjesečne obroke.

               12

               Međutim, tipski se ugovori razlikuju u pogledu mogućnosti i načina stjecanja vozila.

               13

               Tipski ugovor „Leasing” isključuje svaki prijenos vlasništva i, osim toga, određuje najveću kilometražu; u slučaju njezina prekoračenja, klijent mora platiti kaznu.

               14

               Suprotno tomu, tipski ugovori „Hire Purchase” i „Agility” predviđaju prijenos vlasništva, ali pod drukčijim uvjetima.

               15

               U prvom tipskom ugovoru zbroj mjesečnih plaćanja načelno predstavlja cjelokupnu prodajnu cijenu vozila, uključujući trošak financiranja. Da bi se po isteku ugovora postalo vlasnik, potrebno je dodati samo malen iznos („troškovi opcije”). Ta posljednja isplata predviđena je ugovorom i ne ovisi o izvršavanju opcije. Troškovi opcije terete se s klijentova računa istodobno s posljednjim obrokom i prijenos vlasništva tada je izvršen. Međutim, propisi o zaštiti potrošača u Ujedinjenoj Kraljevini ograničavaju iznos koji prodavatelj može tražiti od kupca u okviru ugovora o najmu s opcijom kupnje, iako klijent u praksi može izbjeći posljednju isplatu tako da raskine ugovor prije njegova isteka.

               16

               U tipskom ugovoru „Agility” mjesečni obroci načelno su manji nego u slučaju tipskog ugovora „Hire Purchase”, tako da njihov ukupan iznos predstavlja samo oko 60 % prodajne cijene vozila, uključujući troškove financiranja. Stoga, ako korisnik želi izvršiti opciju kupnje vozila, treba platiti oko 40 % prodajne cijene. Ta balonska isplata predstavlja procjenu prosječne preostale vrijednosti vozila pri isteku ugovora. Klijentu se tri mjeseca prije kraja ugovora postavlja upit želi li izvršiti opciju. U skladu s utvrđenjima suda koji je uputio zahtjev, gotovo polovica primatelja leasinga odgovori potvrdno.

               17

               Sa stajališta PDV‑a nije sporno da tipski ugovor „Leasing” ulazi u kategoriju „isporuka usluga” i stoga se oporezuje prilikom svakog mjesečnog obroka na temelju članka 64. Direktive o PDV‑u, pri čemu je oporezivi iznos mjesečna isplata. Nadalje, s druge strane, nije sporno da tipski ugovor „Hire Purchase” predstavlja „isporuku robe” u smislu članka 14. stavka 2. točke (b) Direktive o PDV‑u. Slijedom navedenog, na temelju članka 63. te direktive, obveza obračuna poreza nastaje u cijelosti prilikom predaje vozila, pri čemu je oporezivi iznos ukupna cijena isporuke.

               18

               Porezna uprava smatra da tipski ugovor „Agility” predstavlja, kao i tipski ugovor „Hire Purchase”, „isporuku robe” u smislu članka 14. stavka 2. točke (b) Direktive o PDV‑u. Stoga je od društva Mercedes‑Benz Financial Services UK zatražila cjelokupno plaćanje poreza u trenutku predaja vozila izvršenih u skladu s tim ugovorom.

               19

               Društvo Mercedes‑Benz Financial Services UK osporilo je tu kvalifikaciju pred First‑tier Tribunalom (Tax Chamber) (Prvostupanjski sud, Odjel za poreze, Ujedinjena Kraljevina) tvrdeći da se tipski ugovor „Agility”, koji ne predviđa nužno prijenos vlasništva, mora smatrati „isporukom usluga” i da stoga obveza obračuna PDV‑a nastaje samo u odnosu na svaki mjesečni obrok.

               20

               First‑tier Tribunal (Tax Chamber) (Prvostupanjski sud, Odjel za poreze) odbio je njegov zahtjev, slijedom čega je društvo Mercedes‑Benz Financial Services UK podnijelo žalbu Upper Tribunalu (Tax and Chancery Chamber) (Viši sud, Odjel za poreze i Chancery, Ujedinjena Kraljevina), koji ju je prihvatio.

               21

               Porezna uprava podnijela je sudu koji je uputio zahtjev žalbu protiv te odluke. Taj sud smatra da je za rješenje predmetnog spora potrebno tumačenje prava Unije, a osobito članka 14. stavka 2. točke (b) Direktive o PDV‑u.

               22

               U tim je okolnostima Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Žalbeni sud, Engleska i Wales, Građanski odjel, Ujedinjena Kraljevina) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Koje je značenje izraza ‚s ugovorom […] kojim se utvrđuje prijenos vlasništva, pod uvjetom uobičajenog tijeka događaja, najkasnije po izvršenju konačne otplate’ iz članka 14. stavka 2. točke (b) Direktive [o PDV‑u]?

                        2.

                        Konkretnije, u okolnostima poput onih u ovom slučaju, nalaže li se izrazom ‚pod uvjetom uobičajenog tijeka događaja’ da porezno tijelo samo utvrdi postojanje opcije kupnje koju treba iskoristiti najkasnije po otplati posljednjeg obroka?

                        3.

                        Alternativno, nalaže li se izrazom ‚pod uvjetom uobičajenog tijeka događaja’ da nacionalno tijelo učini nešto više i utvrdi gospodarski cilj ugovora?

                        4.

                        Ako je odgovor na treće pitanje potvrdan:

                                 (a)

                                 Bi li analiza vjerojatnosti da kupac iskoristi takvu opciju trebala utjecati na tumačenje članka 14. stavka 2. Direktive [o PDV‑u]?

                                 (b)

                                 Je li iznos cijene koji se plaća pri izvršavanju opcije kupnje relevantan za utvrđivanje gospodarskog cilja ugovora?”

         O prethodnim pitanjima

               23

               Sud koji je uputio zahtjev svojim pitanjima, koja valja ispitati zajedno, u biti želi doznati treba li i u kojoj mjeri izraz „ugovor o najmu kojim se utvrđuje prijenos vlasništva, pod uvjetom uobičajenog tijeka događaja, najkasnije po izvršenju konačne otplate” iz članka 14. stavka 2. točke (b) Direktive o PDV‑u tumačiti na način da se primjenjuje na ugovor o najmu s opcijom kupnje poput tipskog ugovora o kojem je riječ u glavnom postupku.

               24

               Najprije valja istaknuti da ugovor o najmu motornog vozila s opcijom kupnje poput tipskog ugovora „Agility” koji nudi društvo Mercedes‑Benz Financial Services UK spada u takozvane ugovore o financijskom leasingu odnosno ugovore o financijskom najmu.

               25

               Kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točkama 22. i 23. svojeg mišljenja, posebnost je tih ugovora da služe kao zamjena za trenutačno stjecanje punog vlasništva, s obzirom na to da se najmoprimac ima pravo koristiti robom bez obveze plaćanja cjelokupne kupovne cijene u trenutku njezine predaje.

               26

               Taj tip ugovora može imati značajke slične stjecanju robe, ali i ne mora jer stranke mogu u njemu predvidjeti da najmoprimac ima izbor između toga da stekne ili ne stekne spomenutu robu po isteku razdoblja najma (vidjeti u tom smislu presudu od 16. veljače 2012., Eon Aset Menidjmunt, C‑118/11, EU:C:2012:97, t. 34. i 37.).

               27

               Činjenica da se prijenos vlasništva izvršava po isteku ugovora ili činjenica da je diskontirani iznos obroka praktično istovjetan tržišnoj vrijednosti robe predstavlja, svaka za sebe ili obje zajedno, kriterije na temelju kojih je moguće utvrditi može li se određeni ugovor okvalificirati kao „ugovor o financijskom leasingu” (vidjeti u tom smislu presude od 16. veljače 2012., Eon Aset Menidjmunt, C‑118/11, EU:C:2012:97, t. 38. i od 2. srpnja 2015., NLB Leasing, C‑209/14, EU:C:2015:440, t. 30.).

               28

               Međutim, kvalifikacija ugovora „ugovorom o financijskom leasingu” nije sama po sebi dovoljna da bi se stvarna predaja robe na temelju tog ugovora svrstala u kategoriju transakcija oporezivih po osnovi PDV‑a. Kako bi je se smatralo „isporukom robe” u smislu Direktive o PDV‑u, potrebno je dodatno utvrditi je li cilj takvog ugovora „najam kojim se utvrđuje prijenos vlasništva, pod uvjetom uobičajenog tijeka događaja, najkasnije po izvršenju konačne otplate” u smislu članka 14. stavka 2. točke (b) te direktive.

               29

               Ta pravna kvalifikacija zahtijeva ispunjenje dvaju uvjeta.

               30

               S jedne strane, tu odredba valja tumačiti na način da ugovor na temelju kojeg se izvršava predaja robe sadržava izričitu odredbu o prijenosu njezina vlasništva s davatelja leasinga na primatelja leasinga.

               31

               Naime, kao što to proizlazi iz samog teksta članka 14. stavka 2. točke (b) Direktive o PDV‑u, on se ne odnosi na prijenos prava raspolaganja robom kao vlasnik, kao što je to slučaj u stavku 1. tog članka, nego, eksplicitnije, na „prijenos vlasništva” nad tom robom.

               32

               Osim toga, valja napomenuti da se u toj odredbi upotrebljava izraz „otplate”, koji se upotrebljava u ugovorima o kreditu, ali je, s druge strane, neuobičajen u običnim ugovorima o najmu, u kojima je općenito riječ o „najamninama”.

               33

               Kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 50. svojeg mišljenja, može se smatrati da u ugovoru postoji izričita odredba o prijenosu vlasništva kada se njime predviđa opcija kupnje robe koja je predmet leasinga.

               34

               S druge strane, iz odredbi ugovora, objektivno ocijenjenih u trenutku njegova potpisivanja, mora jasno proizlaziti da primatelj leasinga automatski stječe vlasništvo nad robom ako izvršenje ugovora slijedi svoj uobičajeni tijek do isteka.

               35

               Naime, iz izraza „vlasništvo se, pod uvjetom uobičajenog tijeka događaja, prenosi najkasnije po izvršenju konačne otplate” može se samo zaključiti da plaćanje zadnjeg iznosa koji najmoprimac mora platiti na temelju ugovora ipso iure dovodi do prijenosa vlasništva nad robom koja je predmet ugovora.

               36

               Što se tiče, osobito, okolnosti da se ugovorom predviđa odredba koja određuje, kao u slučaju tipskog ugovora o kojem je riječ u glavnom postupku, da primatelj leasinga ima mogućnost izvršenja opcije kupnje, valja napomenuti da izraz „uobičajeni tijek događaja” treba shvatiti na način da upućuje na predvidljivo ispunjenje do isteka ugovora koji se u dobroj vjeri izvršava među njegovim strankama, u skladu s načelom pacta sunt servanda.

               37

               Kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točkama 51. i 53. svojeg mišljenja, taj ugovorom određen ishod u skladu s kojim dolazi do prijenosa vlasništva nespojiv je s postojanjem prave ekonomske alternative za najmoprimca, koja mu omogućava da se odluči za stjecanje robe ili za njezino vraćanje najmodavcu odnosno produljenje najma, ovisno o svojim interesima u trenutku kada treba donijeti tu odluku.

               38

               Drukčije bi bilo samo u situaciji u kojoj bi opcija kupnje, iako s formalnog stajališta fakultativne naravi, u stvarnosti s obzirom na financijske uvjete ugovora predstavljala jedinu ekonomski racionalnu odluku koju najmoprimac može donijeti. To osobito može biti slučaj ako iz ugovora proizlazi da, kada dođe do mogućnosti izvršenja opcije, zbroj iznosa ugovornih obroka odgovara tržišnoj vrijednosti robe, uključujući troškove financiranja, i ako izvršavanje opcije ne zahtijeva da primatelj leasinga plati znatan dodatan iznos.

               39

               Takvo tumačenje članka 14. stavka 2. točke (b) Direktive o PDV‑u potvrđuje opća struktura te direktive u pogledu klasifikacije oporezivih transakcija.

               40

               Naime, drukčije tumačenje prisililo bi nacionalna porezna tijela da u odnosu na ugovore koji na početku svojeg izvršavanja objektivno nisu povezani s oporezivim transakcijama, kao u predmetnom slučaju, provedu dodatna ispitivanja radi utvrđivanja namjere osobe koja je sklopila ugovor s poreznim obveznikom u trenutku izvršavanja opcije i, prema potrebi, poduzmu korektivne mjere.

               41

               Međutim, takav zahtjev bio bi protivan ciljevima sustava o PDV‑u da se postigne pravna sigurnost i olakšaju mjere povezane s primjenom poreza uzimanjem u obzir, osim u iznimnim slučajevima, objektivne naravi predmetne transakcije (vidjeti analogijom presudu od 6. travnja 1995., BLP Group, C‑4/94, EU:C:1995:107, t. 24.).

               42

               Na nacionalnom je sudu, koji je jedini nadležan ocijeniti činjenice, da u svakom slučaju zasebno i s obzirom na okolnosti svakog pojedinog slučaja utvrdi ispunjava li ugovor na temelju kojeg je vozilo predano korisniku uvjete navedene u ovoj presudi.

               43

               Iz svega prethodno navedenog slijedi da izraz „ugovor o najmu kojim se utvrđuje prijenos vlasništva, pod uvjetom uobičajenog tijeka događaja, najkasnije po izvršenju konačne otplate” iz članka 14. stavka 2. točke (b) Direktive o PDV‑u treba tumačiti na način da se primjenjuje na tipski ugovor o najmu s opcijom kupnje ako se iz financijskih uvjeta ugovora može zaključiti da je izvršavanje opcije jedina ekonomski racionalna odluka koju će primatelj leasinga moći donijeti u odgovarajućem trenutku ako se ugovor izvrši do kraja, što je na nacionalnom sudu da utvrdi.

         Troškovi

               44

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                     Izraz „ugovor o najmu kojim se utvrđuje prijenos vlasništva, pod uvjetom uobičajenog tijeka događaja, najkasnije po izvršenju konačne otplate” iz članka 14. stavka 2. točke (b) Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost treba tumačiti na način da se primjenjuje na tipski ugovor o najmu s opcijom kupnje ako se iz financijskih uvjeta ugovora može zaključiti da je izvršavanje opcije jedina ekonomski racionalna odluka koju će primatelj leasinga moći donijeti u odgovarajućem trenutku ako se ugovor izvrši do kraja, što je na nacionalnom sudu da utvrdi.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 12. travnja 2013. # Irish Music Rights Organisation Ltd protiv Europske komisije. # Tržišno natjecanje. # Predmet T-415/08.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 23. veljače 2006.#Siemens AG protiv VIPA Gesellschaft für Visualisierung und Prozeßautomatisierung mbH.#Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesgerichtshof - Njemačka.#Usklađivanje zakonodavstava - Direktive 84/450/EEZ i 97/55/EZ.#Predmet C-59/05.