title: Presuda Suda (peto vijeće) od 17. svibnja 2018.#Dávid Vámos protiv Nemzeti Adó- és Vámhivatal Fellebbviteli Igazgatósága.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Nyíregyházi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság.#Zahtjev za prethodnu odluku – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost – Direktiva 2006/112/EZ – Članci 282. do 292. – Posebno uređenje za mala poduzeća – Sustav izuzeća – Obveza odabira primjene posebnog sustava u referentnoj kalendarskoj godini.#Predmet C-566/16.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      17. svibnja 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost – Direktiva 2006/112/EZ – Članci 282. do 292. – Posebno uređenje za mala poduzeća – Sustav izuzeća – Obveza odabira primjene posebnih odredaba u referentnoj kalendarskoj godini”
      U predmetu C‑566/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Nyíregyházi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Upravni i radni sud u Nyíregyházi, Mađarska), odlukom od 25. listopada 2016., koju je Sud zaprimio 10. studenoga 2016., u postupku

         Dávid Vámos

      protiv

         Nemzeti Adó- és Vámhivatal Fellebbviteli Igazgatósága,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: J. L. da Cruz Vilaça, predsjednik vijeća, E. Levits (izvjestitelj), A. Borg Barthet, M. Berger i F. Biltgen, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za španjolsku vladu, M. Z. Fehér i E. E. Sebestyén, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, L. Lozano Palacios i B. Béres, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 23. studenoga 2017.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje prava Unije, točnije Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL 2006., L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.; u daljnjem tekstu: Direktiva o PDV‑u).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Dávida Vámosa i Nemzeti Adó- és Vámhivatal Fellebbviteli Igazgatósága (žalbeno vijeće Državne porezne i carinske uprave, Mađarska) (u daljnjem tekstu: žalbeno vijeće) u vezi s odlukom tog vijeća kojom se utvrđuje postojanje duga po osnovi poreza na dodanu vrijednost (PDV) na teret D. Vámosa i kojom mu se izriče novčana kazna zajedno sa zateznim kamatama.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               Člankom 9. Direktive o PDV‑u predviđa se:
               „1.   ‚Porezni obveznik’ znači svaka osoba koja samostalno provodi gospodarsku aktivnost na bilo kojem mjestu, bez obzira na svrhu ili rezultate te aktivnosti.
               Sve aktivnosti proizvođača, trgovaca ili osoba koje pružaju usluge, uključujući rudarstvo i poljoprivredne aktivnosti i aktivnosti samostalnih profesija, smatraju se ‚gospodarskom aktivnošću’. Korištenje materijalne ili nematerijalne imovine radi ostvarivanja prihoda, na kontinuiranoj osnovi, posebno se smatra gospodarskom aktivnošću.
               […]”

               4

               Članak 213. stavak 1. te direktive predviđa:
               „Svaki porezni obveznik obvezan je prijaviti početak, promjenu ili prestanak svoje djelatnosti kao poreznog obveznika.
               Države članice dopuštaju i mogu zahtijevati da se prijava podnese elektroničkim putem sukladno uvjetima koje propišu.”

               5

               U članku 214. navedene direktive određuje se:
               „1.   Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi osigurale identifikaciju sljedećih osoba putem jedinstvenog broja:

                        (a)

                        svakog poreznog obveznika, osim onih iz članka 9. stavka 2. koji na svojem području isporučuju robu i usluge vezano uz koje je moguć odbitak PDV‑a, osim isporuke robe i usluga vezano uz koje PDV može platiti isključivo kupac ili osoba kojoj su roba i usluge namijenjene sukladno člancima 194. do 197. i članku 199.;

                  […]”

               6

               Člankom 272. iste direktive propisano je:
               „1.   Države članice mogu osloboditi sljedeće porezne obveznike određenih ili svih obveza navedenih u poglavljima 2. do. 6.:
               […]

                        (d)

                        porezni obveznici koji su obuhvaćeni izuzećem za mala poduzeća, iz članaka 282. do 292.;

                  […]”

               7

               Člankom 273. Direktive o PDV‑u predviđa se:
               „Države članice mogu propisati i druge obveze koje smatraju potrebnima da bi osigurale pravilnu naplatu PDV‑a, te da bi spriječile utaju, uz poštivanje jednakog postupanja s domaćim transakcijama i transakcijama koje obavljaju porezni obveznici između država članica, te pod uvjetom da te obveze u trgovini između država članica ne uzrokuju formalnosti povezane s prelaskom preko granice.
               Mogućnost predviđena prvim podstavkom ne može se upotrebljavati za određivanje dodatnih obveza izdavanja računa, koje su veće od onih propisanih u poglavlju 3.”

               8

               Članak 281. te direktive određuje:
               „Države članice koje se mogu susresti s poteškoćama u primjeni uobičajenih odredaba za PDV za mala poduzeća, zbog djelatnosti ili strukture takvih poduzeća mogu primijeniti pojednostavljeni postupak, uz uvjete i ograničenja koje one eventualno odrede, te nakon savjetovanja s Odborom za PDV, kao što je paušalna odredba za obračun i naplatu PDV‑a, pod uvjetom da to ne dovodi do smanjenja poreza.”

               9

               U skladu s člankom 282. Direktive o PDV‑u, koji se nalazi u odjeljku 2. naslovljenom „Izuzeća i progresivne olakšice”, u poglavlju 1. glave XII. naslovljene „Posebne odredbe” te direktive:
               „Izuzeća i progresivne porezne olakšice propisane ovim odjeljkom primjenjuju se na isporuke robe i usluga od strane malih poduzeća.”

               10

               Članak 287. te direktive određuje:
               „Države članice koje su pristupile nakon 1. siječnja 1978., mogu izuzeti od poreza porezne obveznike čiji godišnji promet ne prelazi protuvrijednost u nacionalnoj valuti sljedećih iznosa, prema tečaju na dan njihovog pristupanja:
               […]

                        12.

                        Mađarska: 35000 [eura];

                  […]”

               11

               Članak 290. navedene direktive propisuje:
               „Porezni obveznici koji imaju pravo na izuzeće od PDV‑a mogu se odlučiti ili za uobičajene odredbe PDV‑a ili za pojednostavljene postupke navedene u članku 281. U tom slučaju oni imaju pravo na bilo koje progresivne porezne olakšice određene nacionalnim zakonodavstvom.”

            Mađarsko pravo

         Zakon o PDV‑u

               12

               Članak 2. az általános forgalmi adóról szóló 2007. évi CXXVII. törvény (Zakon br. CXXVII iz 2007. o porezu na dodanu vrijednost, u daljnjem tekstu: Zakon o PDV‑u) propisuje:
               „U skladu s ovim Zakonom, [PDV‑u] podliježe sljedeće:

                        (a)

                        isporuka robe ili usluga uz naknadu na državnom području koju obavlja porezni obveznik koji djeluje kao takav […]”

               13

               Člankom 187. tog zakona određuje se:

                        „(1)

                        Porezni obveznik koji u gospodarske svrhe ima poslovni nastan na državnom području ili koji nema takav poslovni nastan, ali čija je adresa ili mjesto uobičajenog boravišta na državnom području, ima pravo odlučiti se za osobno izuzeće u skladu s odredbama ovog poglavlja.

                        (2)

                        U slučaju da porezni obveznik iskoristi pravo odabira izuzeća navedenog u stavku 1., tijekom razdoblja osobnog izuzeća i u svojstvu izuzete osobe, on:

                                 (a)

                                 ne podliježe plaćanju poreza;

                                 (b)

                                 nije ovlašten odbiti pretporez;

                                 (c)

                                 može izdati račun samo ako u njemu nije iskazan iznos obračunatog poreza i stopa utvrđena u članku 83.”

               14

               Članak 188. stavak 1. navedenog zakona propisuje:
               „Osobno izuzeće može se odabrati ako gornju granicu utvrđenu u stavku 2. iznos naknade, koji je porezni obveznik platio ili duguje u odnosu na sve isporuke robe ili usluga u skladu s člankom 2. točkom (a) i koji je izražen u [mađarskim forintama (HUF)] i akumuliran godišnje, ne prelazi

                        (a)

                        ni stvarno u kalendarskoj godini koja prethodi referentnoj kalendarskoj godini,

                        (b)

                        ni stvarno niti razumno predvidljivo u referentnoj kalendarskoj godini.”

               15

               U članku 188. stavku 2. istog zakona, u verziji primjenjivoj do 31. prosinca 2012., navedeno je da najviši prag ispod kojeg postoji pravo na odabir osobnog izuzeća iznosi 5000000 mađarskih forinti (približno 16040 eura). Od 1. siječnja 2013. prag je podignut na 6000000 mađarskih forinti (približno 19250 eura).

         Zakon o poreznom postupku

               16

               Članak 16. adózás rendjéről szóló 2003. évi XCII. törvény (Zakon br. XCII iz 2003. o Zakoniku o poreznom postupku, u daljnjem tekstu: Zakon o poreznom postupku) glasi ovako:

                        „(1)

                        Samo porezni obveznik kojemu je izdan porezni identifikacijski broj može obavljati oporezivu djelatnost, ne dovodeći u pitanje odredbe članaka 20. i 21.

                        (2)

                        Porezni obveznik koji želi obavljati oporezivu djelatnost mora se registrirati kod državnog poreznog tijela kako bi mu se dodijelio porezni identifikacijski broj.”

               17

               U članku 17. stavku 1. točki (a) Zakona o poreznom postupku navedeno je da „ako porezni dug ili oporeziva djelatnost poreznog obveznika odgovara poreznoj obvezi ili oporezivoj djelatnosti trgovca pojedinca na temelju zakona koji uređuje djelatnosti trgovaca pojedinaca, ta osoba mora podnijeti zahtjev za porezni identifikacijski broj tako da se registrira kod tijela nadležnog za poslove vezane uz djelatnosti trgovaca pojedinaca (podnošenjem uredno ispunjenog obrasca za registraciju) te će na taj način postupiti u skladu s obvezom registriranja kod državnog poreznog tijela”.

               18

               Članak 22. stavak 1. točka (c) tog zakona glasi:
               „Prilikom navođenja trenutka u kojemu njegova oporeziva djelatnost počinje, osoba koja podliježe porezu na dodanu vrijednost navodi da odabire osobno izuzeće.”

               19

               Članak 172. stavak 1. točka (c) navedenog zakona određuje:
               „Osim u slučaju iz stavka 2., novčana kazna do 200000 mađarskih forinti [približno 640 eura] može se izreći u slučaju fizičkih osoba i do 500000 mađarskih forinti [približno 1600 eura] u slučaju drugih poreznih obveznika ako ne postupe u skladu s obvezom registriranja (prvotna registracija i obavijest o svakoj promjeni), dostavljanja podataka ili otvaranja tekućeg računa, ili u skladu s obvezom podnošenja poreznih prijava.”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               20

               Nakon provedenog nadzora, mađarsko porezno tijelo utvrdilo je da je između 2007. i 22. siječnja 2014. D. Vámos obavio 778 prodaja elektroničkih predmeta na dvjema internetskim platformama a da nije bio upisan u registar obveznika PDV‑a niti prijavio dohodak od tih prodaja pa mu je izreklo novčanu kaznu.

               21

               Navedeno porezno tijelo također je utvrdilo da je u razdoblju od 1. siječnja 2012. do 31. prosinca 2013. D. Vámos obavljao djelatnost prodaje od koje potječu prihodi koji ne prelaze gornji prag ispod kojeg postoji pravo na osobno porezno izuzeće iz članka 188. stavka 2. Zakona o PDV‑u te da je u razdoblju od 1. do 22. siječnja 2014. D. Vámos još uvijek obavljao djelatnost prodaje čiji su prihodi bili zanemarivi.

               22

               Dana 22. siječnja 2014. D. Vámos registrirao se kao obveznik PDV‑a i odabrao osobno porezno izuzeće, to jest mađarski sustav izuzeća od PDV‑a za mala poduzeća predviđen u članku 187. i sljedećim člancima Zakona o PDV‑u.

               23

               U postupku različitom od onog koji je doveo do izricanja novčane kazne D. Vámosu, mađarsko porezno tijelo provelo je naknadni porezni nadzor nad njegovim poreznim prijavama koje su se odnosile na sve poreze i proračunske potpore u vezi s fiskalnim godinama 2012. do 2014. Slijedom tog nadzora, porezno tijelo utvrdilo je postojanje duga D. Vámosa po osnovi PDV‑a za razdoblje između prvog tromjesečja 2012. i prvog tromjesečja 2014. te mu je naložilo plaćanje nove porezne novčane kazne zajedno sa zateznim kamatama na osnovicu tako utvrđenog poreznog duga.

               24

               D. Vámos podnio je upravnu žalbu protiv te odluke koju je žalbeno vijeće potvrdilo. Žalbeno vijeće je, s jedne strane, uputilo na članak 187. stavak 1. Zakona o PDV‑u na temelju kojeg je D. Vámos imao mogućnost odabrati osobno porezno izuzeće, istodobno navodeći, s druge strane, da članak 22. stavak 1. točka (c) Zakona o poreznom postupku daje mogućnost odabira osobnog poreznog izuzeća isključivo pri registraciji početka izvršavanja oporezivih djelatnosti i da se ta mogućnost ne može naknadno koristiti. Prema žalbenom vijeću, s obzirom na to da se registrirao kod porezne uprave i odabrao osobno porezno izuzeće tek 22. siječnja 2014., D. Vámos imao je pravo na osobno porezno izuzeće tek nakon tog datuma.

               25

               D. Vámos osporavao je tu odluku žalbenog vijeća pred sudom koji je uputio zahtjev, ističući da obavljanje gospodarske djelatnosti u smislu članka 6. Zakona o PDV‑u znači samo podlijeganje PDV‑u i slijedom toga podrazumijeva obvezu prijave, u skladu s člankom 213. stavkom 1. Direktive o PDV‑u i člankom 16. Zakona o poreznom postupku, a ne i obvezu plaćanja PDV‑a. S obzirom na to da prihodi D. Vámosa, kako ih je utvrdilo mađarsko porezno tijelo, ni u 2012. ni u 2013. nisu prelazili gornji prag ispod kojeg postoji pravo na osobno porezno izuzeće, mađarsko porezno tijelo nije ga moralo obvezati na plaćanje PDV‑a za porezne godine 2012. i 2013., već je bilo dužno priupitati ga, u okviru naknadnog poreznog nadzora, želi li odabrati osobno porezno izuzeće.

               26

               U tim okolnostima Nyíregyházi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Upravni i radni sud u Nyíregyházi, Mađarska) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Protivi li se pravu Unije nacionalna odredba u skladu s kojom porezna uprava može, prilikom naknadnog poreznog nadzora, isključiti mogućnost poreznog obveznika da se odluči za osobno izuzeće jer porezni obveznik ima tu mogućnost samo u trenutku prijave početka svoje oporezive djelatnosti?”

         O prethodnom pitanju

               27

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li pravo Unije tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis koji isključuje primjenu posebnih odredaba o oporezivanju PDV‑om kojima se predviđa izuzeće za mala poduzeća – donesenih u skladu s odredbama odjeljka 2. poglavlja 1. glave XII. Direktive o PDV‑u – na poreznog obveznika koji ispunjava sve materijalne pretpostavke, ali koji nije iskoristio mogućnost odabira primjene tih odredaba istodobno s prijavom početka obavljanja svoje gospodarske djelatnosti poreznoj upravi.

               28

               U tom pogledu najprije valja podsjetiti da članci 282. do 292., a osobito članak 287. točka 12. Direktive o PDV‑u predviđaju mogućnost za države članice da odobre izuzeće od PDV‑a malim poduzećima.

               29

               Valja zatim podsjetiti da članak 290. te direktive predviđa da se porezni obveznik koji ima pravo na izuzeće od PDV‑a može odlučiti ili za uobičajene odredbe PDV‑a ili za pojednostavljene postupke navedene u članku 281. te direktive.

               30

               Nadalje, u skladu s tekstom članaka 281. i 284. do 287. navedene direktive, države članice mogu uvesti i održavati posebne odredbe oporezivanja PDV‑om ako su te odredbe u skladu sa sustavom PDV‑a. Usto, uvodna izjava 49. iste direktive predviđa da, kad je riječ o malim poduzećima, državama članicama treba dopustiti daljnju primjenu njihovih posebnih programa za mala poduzeća.

               31

               Konačno, sustav osobnog poreznog izuzeća, predviđen mađarskim pravom, predstavlja posebne odredbe koje omogućuju poduzećima čiji promet ne prelazi određeni gornji prag da se oslobode od PDV‑a. Taj sustav izuzeća, primjenjiv na mala poduzeća, podrazumijeva – u skladu s člankom 187. stavkom 2. Zakona o PDV‑u – da porezni obveznik nije dužan plaćati PDV, nema pravo na odbitak PDV‑a plaćenog kao pretporez i pazi na to da izdaje isključivo račune na kojima nije naveden PDV. U svojim očitovanjima pred Sudom mađarska je vlada istaknula da se mogućnost odabira osobnog poreznog izuzeća još uvijek može iskoristiti nakon prijave početka djelatnosti, ali to može proizvoditi učinke samo u budućnosti.

               32

               U ovom slučaju, porezni obveznik je zatražio osobno porezno izuzeće, što mu je odbijeno uz obrazloženje da se pravo na to izuzeće trebalo ostvariti tijekom kalendarske godine u kojoj je htio imati koristi od tog izuzeća.

               33

               Kad je riječ o obvezi prijave početka gospodarske djelatnosti, Sud je već presudio da se Direktivi o PDV‑u ne protivi nacionalno zakonodavstvo koje poreznom obvezniku nameće takvu prijavu ako prihod od te djelatnosti ne prelazi gornji prag ispod kojeg postoji pravo na izuzeće za mala poduzeća (vidjeti u tom smislu rješenje od 30. rujna 2015., Balogh, C‑424/14, neobjavljeno, EU:C:2015:708, t. 30.). Također je presudio da se Direktivi o PDV‑u ne protivi to da se neispunjavanje obveze prijave poreznog obveznika sankcionira upravnom novčanom kaznom, pod uvjetom da je ona proporcionalna (vidjeti u tom smislu rješenje od 30. rujna 2015., Balogh, C‑424/14, neobjavljeno, EU:C:2015:708, t. 37.).

               34

               U ovom predmetu valja ispitati može li država članica uvjetovati primjenu sustava izuzeća time da se porezni obveznik istodobno s prijavom početka gospodarske djelatnosti treba odlučiti za taj sustav, a u slučaju da on to ne učini, po službenoj dužnosti primijeniti opći sustav oporezivanja PDV‑om.

               35

               Valja navesti da, s jedne strane, uzimajući u obzir odredbe navedene u točki 30. ove presude, primjena posebnih odredaba za mala poduzeća čini fakultativnu mogućnost kojom raspolažu države članice prilikom organiziranja svojeg poreznog sustava.

               36

               Sukladno članku 273. prvom stavku Direktive o PDV‑u, države članice mogu propisati i druge obveze osim onih predviđenih tom direktivom ako ih smatraju potrebnima kako bi osigurale pravilnu naplatu PDV‑a i spriječile utaju.

               37

               U vezi s tim Sud je pojasnio da iz te odredbe proizlazi da je svaka država članica obvezna poduzeti sve potrebne zakonodavne i upravne mjere kojima se može osigurati cjelovita naplata PDV‑a koji se duguje na njezinu državnom području i borba protiv utaje (presuda od 9. srpnja 2015., Cabinet Medical Veterinar Dr. Tomoiagă Andrei, C‑144/14, EU:C:2015:452, t. 25. i navedena sudska praksa).

               38

               Sud je također presudio da, osim granica koje propisuju, odredbe članka 273. Direktive o PDV‑u ne određuju pobliže ni uvjete ni obveze koje države članice mogu propisati i potonjima dakle daju marginu prosudbe u vezi sa sredstvima kojima se nastoji postići naplata ukupnog PDV‑a na njihovu državnom području i borba protiv utaje (presuda od 26. listopada 2017., BB construct, C‑534/16, EU:C:2017:820, t. 21. i navedena sudska praksa).

               39

               Točno je da, u skladu s člankom 272. stavkom 1. točkom (d) Direktive o PDV‑u, države članice mogu porezne obveznike koji su obuhvaćeni sustavom izuzeća za mala poduzeća osloboditi određenih ili svih obveza navedenih u poglavljima 2. do 6. glave XI. Direktive o PDV‑u. Međutim, riječ je samo o mogućnosti tako da države članice nisu dužne osloboditi porezne obveznike takvih obveza.

               40

               Slijedom toga, valja utvrditi, kao što to proizlazi iz točaka 34. i 46. mišljenja nezavisnog odvjetnika, da odluka mađarskog zakonodavca o uspostavi sustava izuzeća uz uvjetovanje njegove primjene određenim postupovnim zahtjevima potpada pod marginu prosudbe koju Direktiva o PDV‑u daje državama članicama.

               41

               Međutim, iako države članice raspolažu marginom prosudbe prilikom odabira mjera koje će poduzeti kako bi osigurale pravilnu naplatu PDV‑a i spriječile utaju, ipak su dužne izvršavati svoje ovlasti uz poštovanje prava Unije i njegovih općih načela, a osobito načela proporcionalnosti (vidjeti u tom smislu presudu od 9. srpnja 2015., Salomie i Oltean, C‑183/14, EU:C:2015:454, t. 50. i navedenu sudsku praksu) kao i načela porezne neutralnosti i pravne sigurnosti.

               42

               Tako kad je, kao prvo, riječ o načelu proporcionalnosti, valja utvrditi da, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točkama 57. i 58. svojeg mišljenja, obveza plaćanja PDV‑a za ostvarene prodaje nije sankcija zbog povrede obveze prijave početka djelatnosti i toga što nije izvršen odabir sustava izuzeća, već je riječ o naplati PDV‑a koji je dospio kad je subjekt poput D. Vámosa počeo obavljati svoju gospodarsku djelatnost.

               43

               Osim toga, u presudi od 9. rujna 2004., Vermietungsgesellschaft Objekt Kirchberg (C‑269/03, EU:C:2004:512), Sud je presudio da se pravu Unije, a osobito načelu proporcionalnosti, ne protivi to da država članica, iskoristivši mogućnost da svojim poreznim obveznicima dodijeli pravo na odabir posebnog sustava oporezivanja, donese propis koji cjelokupni odbitak PDV‑a plaćenog kao pretporez uvjetuje prethodnim, neretroaktivnim odobrenjem od strane porezne uprave.

               44

               Sud je u tom pogledu pojasnio da to što postupak odobrenja nije retroaktivan ne čini taj postupak neproporcionalnim (presuda od 9. rujna 2004., Vermietungsgesellschaft Objekt Kirchberg, C‑269/03, EU:C:2004:512. t. 29.)

               45

               Iz točke 34. ove presude proizlazi da, u situaciji poput one u glavnom postupku, opći sustav oporezivanja PDV‑om postaje primjenjiv kad se porezni obveznik nije odlučio za sustav osobnog izuzeća. Prema tome, nacionalno zakonodavstvo koje uskraćuje pravo na izuzeće od PDV‑a, u situaciji poput one u glavnom postupku, ne prekoračuje ono što je nužno za pravilnu naplatu PDV‑a.

               46

               Kao drugo, što se tiče načela porezne neutralnosti, koje je u području PDV‑a uveo zakonodavac Unije kao izraz općeg načela jednakog postupanja (presuda od 26. listopada 2017., BB construct, C‑534/16, EU:C:2017:820, t. 29.), već je presuđeno da se mjere koje države članice mogu donijeti kako bi osigurale pravilnu naplatu PDV‑a i spriječile utaju ne smiju upotrebljavati na način da dovedu u pitanje neutralnost PDV‑a (vidjeti u tom smislu presudu od 11. travnja 2013., Rusedespred, C‑138/12, EU:C:2013:233, t. 28. i 29. i navedenu sudsku praksu).

               47

               U tom pogledu, valja smatrati da bi dopuštanje poreznim obveznicima da se odluče za sustav izuzeća nakon dodijeljenog roka tim obveznicima dalo nepoštenu konkurentsku prednost, na štetu subjekata koji su uredno poštovali postupovne obveze predviđene predmetnim nacionalnim zakonodavstvom. Naime, ti porezni obveznici bili bi u mogućnosti odabrati a posteriori, što znači uz mogućnost oslanjanja na konkretne rezultate svoje djelatnosti, ono porezno uređenje koje im se čini najpovoljnijim.

               48

               Međutim, načelu porezne neutralnosti osobito se protivi to da se prema poreznim obveznicima koji se nalaze u usporedivim situacijama i koji si stoga međusobno konkuriraju postupa na različit način u pogledu PDV‑a.

               49

               Iz toga slijedi da se načelu porezne neutralnosti i, općenitije, načelu jednakog postupanja prema poreznim obveznicima ne protivi nacionalni propis koji ne odobrava izuzeće od PDV‑a poreznim obveznicima koji su propustili odlučiti se za jedan od sustava izuzeća u isto vrijeme kad su prijavili početak svoje gospodarske djelatnosti, čak i ako njihovi prihodi od rada ne prelaze gornji prag ispod kojeg postoji pravo na izuzeće za mala poduzeća.

               50

               Kao treće, valja navesti da načelo pravne sigurnosti moraju poštovati institucije Europske unije, ali i države članice u izvršavanju ovlasti koje im dodjeljuju direktive Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 9. srpnja 2015., Salomie i Oltean, C‑183/14, EU:C:2015:454, t. 30. i navedenu sudsku praksu).

               51

               To načelo iziskuje da se porezna situacija poreznog obveznika ne smije vremenski neograničeno dovoditi u pitanje (vidjeti u tom smislu presudu od 6. veljače 2014., Fatorie, C‑424/12, EU:C:2014:50, t. 46.).

               52

               Nadalje, kao što je navedeno u točki 31. ove presude, s obzirom na to da korisnici osobnog poreznog izuzeća ne plaćaju PDV pa ga stoga ne trebaju prenositi na svoje klijente, može se pokazati neophodnim za porezne uprave da unaprijed znaju koji su se porezni obveznici odlučili za taj sustav izuzeća.

               53

               Slijedom toga, nacionalno zakonodavstvo u pitanju u glavnom postupku u skladu je s načelom pravne sigurnosti.

               54

               Uzimajući u obzir sva prethodna razmatranja, na upućeno pitanje valja odgovoriti da pravo Unije treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis koji isključuje primjenu posebnih odredaba o oporezivanju PDV‑om kojima se predviđa izuzeće za mala poduzeća – donesenih u skladu s odredbama odjeljka 2. poglavlja 1. glave XII. Direktive o PDV‑u – na poreznog obveznika koji ispunjava sve materijalne pretpostavke, ali koji nije iskoristio mogućnost odabira primjene tih odredaba istodobno s prijavom početka obavljanja svoje gospodarske djelatnosti poreznoj upravi.

         Troškovi

               55

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                     Pravo Europske unije treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis koji isključuje primjenu posebnih odredaba o oporezivanju PDV‑om kojima se predviđa izuzeće za mala poduzeća – donesenih u skladu s odredbama odjeljka 2. poglavlja 1. glave XII. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost – na poreznog obveznika koji ispunjava sve materijalne pretpostavke, ali koji nije iskoristio mogućnost odabira primjene tih odredaba istodobno s prijavom početka obavljanja svoje gospodarske djelatnosti poreznoj upravi.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: mađarski


title: Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 17. svibnja 2018.#Basil BV protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Dizajn Zajednice – Postupak za proglašavanje dizajna ništavim – Registrirani dizajn Zajednice koji prikazuje košare prilagođene za bicikle – Razlog ništavosti – Nedopuštenost zahtjeva za proglašavanje dizajna ništavim – Članak 52. stavak 3. i članak 86. stavak 5. Uredbe (EZ) br. 6/2002 – Otkrivanje ranijeg dizajna – Individualni karakter – Drukčiji ukupni dojam – Članak 6. i članak 25. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 6/2002.#Predmet T-760/16.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (deveto vijeće)
      17. svibnja 2018. (
            *1
         )
      „Dizajn Zajednice – Postupak za proglašavanje dizajna ništavim – Registrirani dizajn Zajednice koji prikazuje košare prilagođene za bicikle – Razlog ništavosti – Nedopuštenost zahtjeva za proglašavanje dizajna ništavim – Članak 52. stavak 3. i članak 86. stavak 5. Uredbe (EZ) br. 6/2002 – Otkrivanje ranijeg dizajna – Individualni karakter – Drukčiji ukupni dojam – Članak 6. i članak 25. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 6/2002”
      U predmetu T‑760/16,

         Basil BV, sa sjedištem u Silvoldeu (Nizozemska), koji zastupaju N. Weber i J. von der Thüsen, odvjetnici,
      tužitelj,
      protiv

         Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO), koji zastupaju S. Hanne i D. Walicka, u svojstvu agenata,
      tuženika,
      druga stranka u postupku pred žalbenim vijećem EUIPO‑a, intervenijent pred Općim sudom, jest

         Artex SpA, sa sjedištem u San Zenu di Cassola (Italija), koji zastupa J. Vogtmeier, odvjetnik,
      povodom tužbe protiv odluke trećeg žalbenog vijeća EUIPO‑a od 7. srpnja 2016. (predmet R 535/2015‑3) koja se odnosi na postupak za proglašavanje dizajna ništavim između društava Artex i Basil,
      OPĆI SUD (deveto vijeće),
      u sastavu: S. Gervasoni (izvjestitelj), predsjednik, K. Kowalik‑Bańczyk i C. Mac Eochaidh, suci,
      tajnik: J. Plingers, administrator,
      uzimajući u obzir tužbu podnesenu tajništvu Općeg suda 4. studenoga 2016.,
      uzimajući u obzir EUIPO‑ov odgovor na tužbu podnesen tajništvu Općeg suda 12. siječnja 2017.,
      uzimajući u obzir odgovor na tužbu intervenijenta podnesen tajništvu Općeg suda 16. siječnja 2017.,
      nakon rasprave održane 7. prosinca 2017.,
      donosi sljedeću

         Presudu

         Okolnosti spora

               1

               Tužitelj Basil BV podnio je 13. veljače 2004. Uredu Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) prijavu za registraciju dizajna Zajednice na temelju Uredbe Vijeća (EZ) br. 6/2002 od 12. prosinca 2001. o dizajnu Zajednice (SL 2002., L 3, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 24., str. 45. i ispravak SL 2018., L 72, str. 42.).

               2

               Dizajn za koji je zatražena registracija (u daljnjem tekstu: osporavani dizajn) prikazan je u nastavku:

               3

               Osporavani dizajn registriran je pod brojem 142245‑0001. Njegova registracija objavljena je u Službenom glasniku dizajna Zajednice br. 47/2004 od 15. lipnja 2004. Ta je registracija kasnije produljena do 13. veljače 2019.

               4

               Osporavani dizajn namijenjen je primjeni na „košare prilagođene za bicikle” iz razreda 03‑01 u smislu Sporazuma iz Locarna kojim se ustanovljuje Međunarodna klasifikacija za industrijski dizajn od 8. listopada 1968., kako je izmijenjen.

               5

               Intervenijent Artex SpA je 17. lipnja 2013. podnio EUIPO‑u zahtjev za proglašavanje osporavanog dizajna ništavim na temelju članka 52. Uredbe br. 6/2002. Zahtjev za proglašavanje dizajna ništavim istaknut je na temelju razloga navedenog u članku 25. stavku 1. točki (b) Uredbe br. 6/2002.

               6

               U svojem zahtjevu za proglašavanje dizajna ništavim intervenijent je tvrdio, među ostalim, da osporavani dizajn nema individualni karakter u smislu članka 6. Uredbe br. 6/2002 te se u prilog svojim tvrdnjama pozvao na više dokumenata koji su namijenjeni dokazivanju da je raniji dizajn učinjen dostupnim javnosti (u daljnjem tekstu: raniji dizajn), uključujući:

                        –

                        jedan od njegovih kataloga u kojemu se nalazi slika košare prilagođene za bicikle; uz tu je sliku naveden broj artikla 34.54.50, oznaka veličine predmetnog proizvoda i njegov opis, „stražnja mrežasta košara Speedy”, na četiri jezika; ta slika i popratne oznake prikazane su u nastavku:

                        –

                        nekoliko računa koji datiraju iz razdoblja od 2000. do 2002. i koji se odnose na prodaju košara prilagođenih za bicikle poduzetnicima na kojima je navedeno ime Speedy;

                        –

                        katalog iz 2001. i tri kataloga iz 2002. različitih talijanskih poduzetnika koji sadržavaju sliku košare prilagođene za bicikle koja je prikazana u nastavku:

                        –

                        račun i otpremnica od 20. srpnja 2000. jednog tajlandskog poduzetnika kojemu su upućeni;

                        –

                        reprodukcija štanda jednog poduzetnika na kojemu je bila izložena košara prilagođena za bicikle kao i račun za sajam u Kölnu (Njemačka) u 2002.

               7

               Nakon što je priznao dopuštenost zahtjeva za proglašavanje dizajna ništavim, Odjel za poništaje je odlukom od 13. siječnja 2015. proglasio osporavani dizajn ništavim zbog nedostatka njegova individualnog karaktera.

               8

               Tužitelj je 11. ožujka 2015. podnio žalbu protiv odluke Odjela za poništaje.

               9

               Odlukom od 7. srpnja 2016. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) treće žalbeno vijeće EUIPO‑a odbilo je žalbu. Smatralo je u bitnome, kao prvo, da je zahtjev za proglašavanje dizajna ništavim koji je u predmetnom slučaju podnio intervenijent, protivno tvrdnjama tužitelja, dopušten, kao drugo, da je raniji dizajn bio otkriven prije datuma podnošenja prijave za registraciju osporavanog dizajna 13. veljače 2004. i, kao treće, da je Odjel za poništaje pravilno proglasio osporavani dizajn ništavim zbog nedostatka njegova individualnog karaktera.

         Postupak i zahtjevi stranaka

               10

               Opći je sud mjerom upravljanja postupkom uputio strankama pitanja koje su na njih odgovorile u dodijeljenim rokovima.

               11

               Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                        –

                        poništi pobijanu odluku;

                        –

                        EUIPO‑u i po potrebi ostalim strankama naloži snošenje troškova.

               12

               EUIPO i intervenijent od Općeg suda zahtijevaju da:

                        –

                        odbije tužbu;

                        –

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

         Pravo

               13

               Tužitelj je u prilog svojoj tužbi iznio tri tužbena razloga, kao prvo, povredu članka 52. stavka 3. Uredbe br. 6/2002 koji se odnosi na nedopuštenost zahtjeva za proglašavanje dizajna ništavim pod određenim uvjetima, kao drugo, povredu članka 7. Uredbe br. 6/2002 koji se odnosi na otkrivanje dizajna i, kao treće, povredu članka 6. Uredbe br. 6/2002 koji se odnosi na individualni karakter dizajna.

            Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 52. stavka 3. Uredbe br. 6/2002

               14

               Tužitelj u bitnome smatra da je EUIPO primjenom članka 52. stavka 3. Uredbe br. 6/2002 ili članka 86. stavka 5. iste uredbe morao zahtjev za proglašavanje dizajna ništavim koji je podnio intervenijent proglasiti nedopuštenim.

               15

               U tom pogledu, tužitelj se poziva na odluku žalbenog vijeća koja je prethodila pobijanoj odluci, kojom je žalbeno vijeće već odbilo jedan zahtjev za proglašavanje dizajna ništavim podnesen protiv osporavanog dizajna. Tužitelj ističe da je taj prethodni postupak za proglašavanje dizajna ništavim vodio poduzetnik podnositelj zahtjeva zajedno s intervenijentom.

               16

               EUIPO i intervenijent osporavaju te argumente.

               17

               U tom pogledu, valja podsjetiti, kao prvo, da članak 52. stavak 3. Uredbe br. 6/2002 određuje da zahtjev za proglašavanje ništavosti podnesen EUIPO‑u nije dopušten ako je sud za dizajn Zajednice već prije pravomoćno odlučio u vezi sa zahtjevom koji se odnosi na isti predmet i iste razloge za podnošenje tužbe te koji je uključivao iste stranke.

               18

               Međutim, odredbe članka 52. stavka 3. Uredbe br. 6/2002 nisu primjenjive u ovom slučaju.

               19

               Naime, kao prvo, stavkom 1. članka 80. Uredbe br. 6/2002 pod naslovom „Sudovi za dizajn Zajednice” određeno je da države članice na svojim područjima određeni broj nacionalnih sudova i vijeća prvog i drugog stupnja imenuju sudovima za dizajn Zajednice, koji obavljaju zadaće koje su im dodijeljene tom uredbom. Iz odredbi tog članka dakle proizlazi da je sud za dizajn Zajednice nužno nacionalni sud države članice.

               20

               To znači da se članak 52. stavak 3. Uredbe br. 6/2002 ne primjenjuje u slučaju kada je EUIPO već odlučivao, već samo kada je odlučivao nacionalni sud.

               21

               Kao drugo, tužitelj nije dokazao da je stranka koja je u ovom predmetu protiv osporavanog dizajna podnijela zahtjev za proglašavanje ništavosti ista stranka kao i ona koja je zahtjev za proglašavanje ništavosti protiv osporavanog dizajna podnijela u prethodnom predmetu.

               22

               Naime, ne može se izvesti zaključak o postojanju istovjetnosti stranaka iz okolnosti da postoji uska povezanost između dva predmeta o kojima je riječ i bliska suradnja između dviju stranaka koje su podnijele zahtjev za proglašavanje dizajna ništavim u obama predmetima koja, među ostalim, proizlazi iz identiteta njihovih zastupnika i njihovih argumenata.

               23

               U tom je pogledu intervenijent naveo, a da to na raspravi nije osporeno, da je poduzetnik koji je podnio prethodni zahtjev za proglašavanje dizajna ništavim bio samo njegov klijent, što nije dovoljno da bi se njega i tog poduzetnika moglo smatrati jednom te istom strankom.

               24

               Nadalje, okolnost navedena u gornjoj točki 22. ne dopušta zaključak o zloporabnom karakteru predmetnih zahtjeva za proglašavanje dizajna ništavim.

               25

               Konačno, u pogledu argumenta prema kojem je žalbeno vijeće povrijedilo tužiteljevo pravo da bude dostatno saslušan u vezi s postupanjem intervenijenta koje navodno čini zloporabu, tužitelj nije podnio nikakav dokaz na temelju kojeg se može zaključiti da mu žalbeno vijeće nije dopustilo da se očituje o tome.

               26

               Usto, iako tužitelj, pozivajući se na članak 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima i članak 6. stavak 1. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950., ističe povredu prava na pošteno suđenje, potrebno je pojasniti da je Opći sud isključio primjenu takvog prava na žalbena vijeća EUIPO‑a s obzirom na to da postupak pred žalbenim vijećima nije sudske naravi, već upravne (presude od 20. travnja 2005., Krüger/OHIM – Calpis (CALPICO), T‑273/02, EU:T:2005:134, t. 62. i od 12. prosinca 2014., Comptoir d’Épicure/OHIM – A‑Rosa Akademie (da rosa), T‑405/13, neobjavljena, EU:T:2014:1072, t. 71.; vidjeti također u tom smislu presudu od 12. prosinca 2002., Procter & Gamble/OHIM (Oblik sapuna), T‑63/01, EU:T:2002:317, t. 23.).

               27

               Kao drugo, odredbama članka 86. stavka 5. Uredbe br. 6/2002, prema kojima se ne može podići protutužba za proglašavanje ništavosti registriranog dizajna Zajednice ako je EUIPO već pravomoćno odlučio o zahtjevu koji se odnosi na isti predmet i pravni temelj i koji uključuje iste stranke, nisu uređeni postupci pred EUIPO‑om i, osobito, njegovim žalbenim vijećima, već postupci pred sudovima za dizajn Zajednice, za koje je u gornjoj točki 19. rečeno da se radi o nacionalnim sudovima.

               28

               Iako je točno da su odredbe članka 52. stavka 3. Uredbe br. 6/2002 i one članka 86. stavka 5. Uredbe br. 6/2002 namijenjene sprečavanju mogućih sukoba u području ništavosti dizajna između odluka EUIPO‑a i odluka sudova za dizajn Zajednice, iz tih se istih odredbi ne može zaključiti da se Uredbom br. 6/2002 uspostavlja istovjetni mehanizam za sprečavanje sukoba između odluka EUIPO‑a.

               29

               Kao treće, analogna primjena članka 52. stavka 3. Uredbe br. 6/2002 na slučajeve u kojima je EUIPO već odlučivao o zahtjevu za proglašavanje dizajna ništavim je isključena.

               30

               Naime, nije utvrđeno da ta odredba sadržava pravnu prazninu nespojivu s općim načelom prava koja bi se mogla popuniti analognom primjenom (vidjeti u tom smislu presudu od 12. prosinca 1985., Krohn, 165/84, EU:C:1985:507, t. 13. i 14.).

               31

               Točno je da je Uredbom Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Europske unije (SL 2009., L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.), kako je izmijenjena (zamijenjena Uredbom (EU) 2017/1001 Europskog parlamenta i Vijeća od 14. lipnja 2017. o žigu Europske unije (SL 2017., L 154, str. 1.)), konkretno člankom 56. stavkom 3. navedene uredbe (kasnije članak 63. Uredbe 2017/1001) na koji upućuje tužitelj u svojoj tužbi (upućujući, pogreškom u pisanju koju je potvrdio na raspravi, na članak 60. stavak 3. Uredbe br. 6/2002), kako je izmijenjen Uredbom (EU) br. 2424/2015 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2015. (SL 2015., L 341, str. 21.), propisano da zahtjev za proglašavanje ništavosti nije dopušten ako je o meritumu zahtjeva koji se odnosi na isti predmet i iste razloge za podnošenje tužbe te koji je uključivao iste stranke već odlučio ili EUIPO ili sud za žigove EU‑a te ako je odluka EUIPO‑a ili suda o tom zahtjevu postala pravomoćna.

               32

               Međutim, ako je zakonodavac u području žiga Europske unije smatrao potrebnim donijeti izričitu odredbu na temelju koje pravomoćnost prethodnih odluka EUIPO‑a dovodi do odbacivanja zahtjeva za proglašavanje žiga ništavim bez ispitivanja njegova merituma, takva izričita odredba bila bi dakle jednako tako potrebna i u području dizajna. Zato nedostatak takve odredbe nije moguće nadomjestiti analognom primjenom članka 52. stavka 3. Uredbe br. 6/2002 na odluke EUIPO‑a.

               33

               Osim toga, izričita pisana odredba još je potrebnija za analognu primjenu odredbi koje se primjenjuju na sudske odluke „koje su postale pravomoćne” na odluke EUIPO‑a jer iz ustaljene sudske prakse proizlazi da su postupci pred EUIPO‑om upravnog, a ne sudskog karaktera (presuda od 15. srpnja 2015., TVR Automotive/OHIM – TVR Italia (TVR ITALIA), T‑398/13, EU:T:2015:503, t. 38.; vidjeti također u tom smislu presudu od 12. prosinca 2002., Oblik sapuna, T‑63/01, EU:T:2002:317, t. 22. i 23.).

               34

               Valja dodati da je u području dizajna Zajednice meritorno ispitivanje prijave za registraciju na temelju članka 47. stavka 1. Uredbe br. 6/2002 ograničeno na provjeru usklađenosti te prijave s definicijom dizajna iz članka 3. točke (a) te uredbe kao i s javnim poretkom. Osim toga, primjenjuju se formalni uvjeti iz članka 45. Uredbe br. 6/2002. Nasuprot tomu, člancima 7. i 8. Uredbe br. 207/2009 (kasnije članci 7. i 8. Uredbe 2017/1001) uvodi se, prije registracije žiga, suštinska provjera njegove valjanosti koja se u slučaju članka 8. Uredbe br. 207/2009 temelji na postojanju postupka povodom prigovora. Stoga, s obzirom na stupanj provjere valjanosti dizajnâ prije njihove registracije, postupak za proglašavanje dizajna ništavim, kojim se takva provjera osigurava nakon te registracije, u strukturi Uredbe br. 6/2002 nužno zauzima različito mjesto od onog koje zauzima u strukturi Uredbe br. 207/2009 za koju je taj stupanj provjere različit. Zbog toga je bilo kakva analogna primjena članka 52. stavka 3. Uredbe br. 6/2002 na odluke EUIPO‑a koja se oslanja na odredbe članka 56. stavka 3. Uredbe br. 207/2009 još teža.

               35

               S obzirom na prethodna razmatranja, ovaj tužbeni razlog treba odbiti.

            Drugi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 7. Uredbe br. 6/2002

               36

               Svojim drugim tužbenim razlogom tužitelj prigovara žalbenom vijeću da je utvrđenjem da je raniji dizajn bio učinjen dostupnim javnosti povrijedilo odredbe članka 7. Uredbe br. 6/2002. Taj tužbeni razlog uključuje više prigovora koji se temelje, kao prvo, na zakašnjelom priopćenju EUIPO‑u prijevoda dokaza koje je podnio intervenijent u svrhu dokazivanja da je raniji dizajn bio učinjen dostupnim javnosti, kao drugo, na neprikladnosti dokaza na kojima je žalbeno vijeće utemeljilo zaključak da je raniji dizajn bio učinjen dostupnim javnosti prije osporavanog dizajna i, kao treće, na tome da je žalbeno vijeće počinilo pogrešku pri utvrđivanju relevantnih specijaliziranih poslovnih krugova.

         Zakašnjelo priopćenje prijevoda dokaza koje je intervenijent podnio EUIPO‑u

               37

               Tužitelj, koji je u svojoj tužbi naveo da su dokazi koje je intervenijent podnio s ciljem dokazivanja otkrivanja ranijeg dizajna bili prevedeni na jezik postupka za proglašavanje dizajna ništavim tek nakon isteka roka iz članka 29. stavka 5. Uredbe Komisije (EZ) br. 2245/2002 od 21. listopada 2002. o provedbi Uredbe br. 6/2002 (SL 2002., L 341, str. 28.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 42., str. 70.), kao što proizlazi iz zapisnika s rasprave, povukao je taj prigovor o kojemu stoga više nije potrebno odlučiti.

         Neprikladnost dokaza na temelju kojih je žalbeno vijeće zaključilo da je raniji dizajn bio učinjen dostupnim javnosti

               38

               Tužitelj u bitnome ističe da se na temelju dokaza na koje se poziva žalbeno vijeće ne može zaključiti da je raniji dizajn bio otkriven prije podnošenja prijave za registraciju osporavanog dizajna 13. veljače 2004. On tako tvrdi da se na temelju kataloga intervenijenta, računa, reprodukcije štanda poduzetnika i drugih kataloga koje je intervenijent podnio ne može sa sigurnošću utvrditi ranije otkrivanje.

               39

               EUIPO i intervenijent zahtijevaju da se taj prigovor odbije.

               40

               Prema članku 7. Uredbe br. 6/2002, u smislu primjene članaka 5. i 6., smatra se da je dizajn bio učinjen dostupnim javnosti ako je objavljen nakon registracije ili na drugi način, ili izložen, upotrijebljen u trgovini ili drukčije otkriven prije datuma podnošenja prijave za registraciju, osim ako ti događaji poslovnim krugovima specijaliziranim u odnosnom sektoru, a koji posluju unutar Europske unije, iz opravdanih razloga nisu mogli objektivno biti poznati u redovitom poslovanju. Međutim, također u skladu s člankom 7. Uredbe br. 6/2002, ne smatra se da je dizajn učinjen dostupnim javnosti ako je samo otkriven trećoj osobi pod izričitim ili prešutnim uvjetima tajnosti.

               41

               U Uredbi br. 2245/2002 nema napomene o dokazima koje podnositelj zahtjeva za proglašavanje dizajna ništavim mora podnijeti u vezi s otkrivanjem ranijeg dizajna. Konkretnije, člankom 28. stavkom 1. točkom (b) podtočkom v. Uredbe br. 2245/2002 samo je predviđeno da zahtjev za proglašavanje ništavosti kada se, među ostalim, temelji na nedostatku individualnog karaktera dizajna Zajednice za koji je zatražena zaštita, mora sadržavati naznaku i reprodukciju dizajna podnositelja zahtjeva za proglašavanje ništavosti koji bi mogli činiti prepreku individualnom karakteru dizajna Zajednice za koji je zatražena zaštita kao i dokumente koji dokazuju da je raniji dizajn prije učinjen dostupnim javnosti. Nadalje, ni Uredba br. 6/2002 ni Uredba br. 2245/2002 ne navode obvezni oblik dokaza koje podnositelj zahtjeva za proglašavanje ništavosti mora podnijeti kako bi dokazao otkrivanje svojeg dizajna prije datuma podnošenja prijave za registraciju dizajna za koji je zatražena zaštita. Tako prema podtočkama v. i vi. članka 28. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 2245/2002 zahtjev za proglašavanje ništavosti samo mora sadržavati „dokumente koji dokazuju postojanje [tog ranijeg dizajna]” kao i „naznaku činjenica, dokaza i argumenata dostavljenih kako bi potkrijepili ove razloge”. Isto tako, člankom 65. stavkom 1. Uredbe br. 6/2002 predviđen je samo netaksativni popis mogućih mjera izvođenja dokaza u postupcima pred EUIPO‑om. Iz toga slijedi da podnositelj zahtjeva za proglašavanje dizajna ništavim slobodno bira dokaze za koje smatra da ih je korisno podnijeti EUIPO‑u u prilog svojem zahtjevu za proglašavanje dizajna ništavim (presuda od 14. srpnja 2016., Thun 1794/EUIPO – Adekor (Dekorativni grafički simboli), T‑420/15, neobjavljena, EU:T:2016:410, t. 26.).

               42

               Nadalje, otkrivanje ranijeg dizajna ne može se dokazati vjerojatnostima ili predmnijevama, već se mora zasnivati na konkretnim i objektivnim dokazima koji dokazuju stvarno otkrivanje ranijeg dizajna na tržištu. Osim toga, dokazi koje pruža podnositelj zahtjeva za proglašavanje dizajna ništavim moraju se ocijeniti jedni u odnosu na druge. Naime, iako neki od tih dokaza sami za sebe mogu biti nedostatni kako bi se dokazalo otkrivanje ranijeg dizajna, oni mogu, kada su povezani ili uzeti zajedno s drugim dokumentima ili podacima, doprinijeti formiranju dokaza o otkrivanju. Konačno, kako bi se ocijenila dokazna vrijednost nekog dokumenta, prvo valja provjeriti vjerodostojnost i istinitost podataka koje on sadržava. U obzir se osobito mora uzeti tko je izdao dokument, okolnosti njegova nastanka i komu je upućen te razmotriti doima li se on u pogledu svojeg sadržaja smislenim i pouzdanim (presuda od 14. srpnja 2016., Dekorativni grafički simboli, T‑420/15, neobjavljena, EU:T:2016:410, t. 27.).

               43

               U ovom je slučaju žalbeno vijeće istaknulo da je intervenijent dostavio katalog u svojem izvorniku. Taj katalog sadržava sliku košare za bicikle pod nazivom Speedy. Uz tu je sliku naveden broj artikla 34.54.50. Intervenijent je također dostavio više od 100 računa izdanih različitim poduzetnicima sa sjedištem osobito u Italiji. Ti računi datiraju iz razdoblja od 2000. do 2002. i odnose se na prodaju više od 25000 košara prilagođenih za bicikle na kojima je naznačen kako broj artikla 34.54.50 tako i ime Speedy.

               44

               Žalbeno vijeće je navelo da se košara prilagođena za bicikle istovjetna onoj navedenoj u gornjoj točki 43. pojavljuje i u četiri kataloga drugih poduzetnika koji datiraju iz 2001. i 2002. te u reprodukciji štanda jednog poduzetnika za sajam u Kölnu u 2002.

               45

               Na temelju svih tih dokaza promatranih zajedno, žalbeno je vijeće moglo pravilno zaključiti da je raniji dizajn o kojemu je riječ u ovom slučaju bio otkriven.

               46

               Argumenti koje je istaknuo tužitelj ne mogu dovesti u pitanje prethodni zaključak.

               47

               Naime, tužitelj je iznio samo sumnje ili rezerve, među ostalim, u pogledu datuma i distribucije kataloga navedenog u gornjoj točki 43. kao i u pogledu samog postojanja kataloga navedenih u gornjoj točki 44., u pogledu veze između broja artikla naznačenog u katalogu navedenom u gornjoj točki 43. i istovjetnog broja naznačenog na računima također navedenima u gornjoj točki 43. te u pogledu činjenice da su predmetni katalozi distribuirani i da su proizvodi koji su u njima prikazani doista proizvedeni.

               48

               Takve sumnje nisu dovoljne da dovedu u pitanje skup podudarajućih indicija koji je pružio intervenijent i na temelju kojeg je žalbeno vijeće zaključilo da je došlo do otkrivanja.

               49

               Osim toga, valja podsjetiti, što se tiče tužiteljeva argumenta koji se temelji na nepozivanju svjedoka, da podnositelj zahtjeva za proglašavanje dizajna ništavim slobodno bira dokaze za koje smatra da ih je korisno podnijeti EUIPO‑u u prilog svojem zahtjevu (vidjeti gornju točku 41.).

               50

               Isto tako valja podsjetiti, što se tiče argumenata koji se temelje na nedostatnosti dokazne snage bilo kojeg od dokaza koje je žalbeno vijeće uzelo u obzir, da je prilikom ispitivanja je li došlo do otkrivanja dizajna potrebno provesti sveobuhvatnu ocjenu imajući u vidu sve relevantne faktore konkretnog slučaja (vidjeti gornju točku 42.).

               51

               Valja također istaknuti da navod tužitelja prema kojem je u predmetnom sektoru uobičajeno upotrebljavati istovjetne brojeve artikla za proizvod prethodnog modela i za onaj sljedećeg modela nije ničime dokazan.

               52

               Štoviše, EUIPO uvjerljivo navodi da iako se takva tvrdnja ne može isključiti kada se radi o nazivu artikla, ona nije realistična u pogledu broja artikla jer uporaba istog broja artikla za proizvode uzastopnih modela onemogućuje svako razlikovanje između tih proizvoda u praćenju prodaje, poslovnim knjigama ili u slučaju jamstava.

               53

               Nadalje, što se tiče tužiteljevih navoda u odnosu na moguću manipulaciju dokumentima koje je dostavio intervenijent, oni nisu dokazani.

               54

               Konačno, što se tiče tužiteljeva pozivanja na prethodnu odluku jednog od žalbenih vijeća EUIPO‑a, u dijelu u kojem takav prigovor nije u vezi s prvim tužbenim razlogom koji je odbijen u gornjoj točki 35., nego u vezi s pozivanjem na raniju praksu žalbenih vijeća EUIPO‑a, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da se odluke o registraciji znaka kao žiga Europske unije koje ta žalbena vijeća trebaju donijeti u skladu s Uredbom br. 207/2009 donose na temelju ograničene nadležnosti, a ne diskrecijske ovlasti. Stoga se zakonitost navedenih odluka mora ocjenjivati samo na temelju te uredbe, a ne na temelju njihove ranije prakse u odlučivanju. Presuđeno je da, s obzirom na načela jednakosti postupanja i dobre uprave, EUIPO mora u okviru ispitivanja prijave za registraciju žiga Europske unije uzeti u obzir već donesene odluke o sličnim prijavama i s osobitom pažnjom preispitati treba li ili ne odlučiti na isti način. Međutim, dodano je da načela jednakog postupanja i dobre uprave moraju biti usklađena s poštovanjem zakonitosti. Slijedom toga, osoba koja podnosi prijavu za registraciju nekog znaka kao žiga ne može se pozvati u svoju korist na možebitnu nezakonitost koja je počinjena u korist drugoga kako bi ishodila istovjetnu odluku. Uostalom, zbog razloga pravne sigurnosti i, točnije, dobre uprave, ispitivanje svake prijave za registraciju mora biti potpuno i cjelovito kako bi se izbjegla nevaljana registracija žigova. To ispitivanje treba provoditi u svakom konkretnom slučaju. Naime, registracija znaka kao žiga ovisi o specifičnim kriterijima primjenjivima u okviru činjeničnih okolnosti predmetnog slučaja koji služe tomu da se provjeri je li predmetni znak obuhvaćen jednim od razloga za odbijanje (vidjeti presudu od 16. veljače 2017., Antrax It/EUIPO – Vasco Group (Termosifoni za radijatore), T‑828/14 i T‑829/14, EU:T:2017:87, t. 93. i navedenu sudsku praksu).

               55

               Međutim, sudska praksa navedena u gornjoj točki 54. koja se odnosi na sustav žiga Europske unije analogno je primjenjiva na ispitivanje zahtjeva za proglašavanje dizajna ništavim (presuda od 16. veljače 2017., Termosifoni za radijatore, T‑828/14 i T‑829/14, EU:T:2017:87, t. 93.).

               56

               U ovom slučaju, kao što to proizlazi iz gornjih točaka 43. do 45., žalbeno vijeće je pravilno zaključilo da je raniji dizajn bio otkriven. Tužitelj se stoga ne može s uspjehom pozivati na prethodnu odluku EUIPO‑a kako bi opovrgnuo taj zaključak.

               57

               U svakom slučaju, ovaj se predmet u više elemenata razlikuje od predmeta na koji se poziva tužitelj. Naime, intervenijent je u navedenom postupku podnio znatno veći broj računa nego podnositelj zahtjeva za proglašavanje dizajna ništavim. Štoviše, ti su računi sadržavali ime ranijeg dizajna i broj artikla koji su naznačeni u izvornom katalogu u kojem je dizajn bio predstavljen. Naposljetku, podneseni su i drugi katalozi drugih poduzetnika.

               58

               Stoga je žalbeno vijeće u točki 29. pobijane odluke pravilno zaključilo da takvi elementi omogućavaju razlikovanje tih dvaju predmeta u dovoljnoj mjeri kako bi donošenje različitih zaključaka u tim predmetima bilo opravdano.

               59

               Iz prethodno navedenog proizlazi da ovaj prigovor treba odbiti.

         Pogreška u utvrđivanju relevantnih specijaliziranih poslovnih krugova

               60

               Tužitelj u bitnome tvrdi da je žalbeno vijeće počinilo pogrešku u utvrđivanju relevantnih specijaliziranih poslovnih krugova.

               61

               Tužitelj u okviru prvog argumenta navodi da je žalbeno vijeće pogrešno utvrdilo da trgovci pripadaju specijaliziranim poslovnim krugovima.

               62

               Tužitelj također ističe i drugi argument koji se temelji na tome da se žalbeno vijeće nije dostatno izjasnilo o tome je li znatan dio specijaliziranih poslovnih krugova imao mogućnost upoznati se s dizajnom, čime je povrijedilo njegovo pravo na saslušanje.

               63

               EUIPO i intervenijent traže odbijanje svih prigovora.

               64

               Što se tiče tužiteljeva prvog argumenta, Sud je već presudio kako članak 11. stavak 2. Uredbe br. 6/2002 – prema kojem se smatra da je dizajn unutar Unije učinjen dostupnim javnosti ako je objavljen, izložen, korišten u trgovini ili drukčije otkriven na takav način da su ovi događaji u redovitom poslovanju objektivno mogli biti poznati poslovnim krugovima specijaliziranim u odnosnom sektoru, a koji posluju unutar Unije – treba tumačiti na način da se može smatrati da je neregistrirani dizajn mogao u redovitom poslovanju objektivno biti poznat poslovnim krugovima specijaliziranima u odnosnom sektoru, a koji posluju unutar Unije, ako su prikazi navedenog dizajna bili distribuirani trgovcima koji posluju u tom sektoru (presuda od 13. veljače 2014., H. Gautzsch Großhandel, C‑479/12, EU:C:2014:75, t. 30.). Takvo se tumačenje analogno primjenjuje kada je riječ o članku 7. stavku 1. Uredbe br. 6/2002 čiji je tekst sličan onom članka 11. stavka 2. navedene uredbe i koji je također usmjeren na utvrđivanje elemenata relevantnih za utvrđenje postojanja ili nepostojanja otkrivanja, čime se štiti neregistrirani dizajn.

               65

               Stoga prvi argument valja odbiti.

               66

               Što se tiče drugog argumenta, valja podsjetiti da se smatra da je dizajn otkriven kad stranka koja tvrdi da je otkriven dokaže postojanje činjenica kojima se čini to otkrivanje. Kako bi se pobila ta pretpostavka, stranka koja osporava otkrivanje treba u dovoljnoj pravnoj mjeri dokazati da su okolnosti u tom slučaju mogle opravdano činiti prepreku tomu da te činjenice budu objektivno poznate poslovnim krugovima specijaliziranima u odnosnom sektoru u redovitom poslovanju (presuda od 21. svibnja 2015., Senz Technologies/OHIM – Impliva (Kišobrani), T‑22/13 i T‑23/13, EU:T:2015:310, t. 26.).

               67

               U ovom je slučaju intervenijent, kao što je navedeno u gornjoj točki 45., u dovoljnoj mjeri dokazao otkrivanje ranijeg dizajna. Nasuprot tomu, tužitelj nije pružio dokaz da su okolnosti u ovom slučaju činile prepreku tomu da činjenice kojima se čini otkrivanje budu objektivno poznate poslovnim krugovima specijaliziranima u odnosnom sektoru. Budući da tužitelj snosi teret dokazivanja te činjenice i da on ne dokazuje da je to učinio pred žalbenim vijećem, ne može se s uspjehom pozivati na činjenicu da se žalbeno vijeće nije očitovalo o tom pitanju niti da je povrijedilo njegovo pravo da bude dostatno saslušan.

               68

               Usto, argument koji se temelji na povredi prava na saslušanje nije popraćen pojašnjenjima dostatnim za ocjenu njegove osnovanosti. Taj argument stoga treba u svakom slučaju odbiti.

               69

               Štoviše, iako tužitelj – pozivajući se na članak 47. Povelje o temeljnim pravima i članak 6. stavak 1. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda – ističe povredu prava na pošteno suđenje, takav argument treba odbiti upućujući na razmatranja iznesena u gornjoj točki 26.

               70

               Valja stoga odbiti drugi argument, zajedno s trećim prigovorom u cijelosti.

               71

               S obzirom na prethodna razmatranja, treba zaključiti da je žalbeno vijeće pravilno utvrdilo da je raniji dizajn bio učinjen dostupnim javnosti na datum podnošenja prijave za registraciju osporavanog dizajna 13. veljače 2004.

               72

               Stoga taj tužbeni razlog valja odbiti u cijelosti.

            Treći tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 6. Uredbe br. 6/2002

               73

               Tužitelj tvrdi da je žalbeno vijeće povrijedilo članak 6. Uredbe br. 6/2002 smatrajući da osporavani dizajn nema individualni karakter.

               74

               Tužitelj tako tvrdi da upućeni korisnik primjećuje različita obilježja dvaju osporavanih dizajna, odnosno dvije vodoravne pruge na dnu košare i pravokutnik na stražnjoj stranici, koja dominiraju ukupnim dojmom koji osporavani dizajn na njega ostavlja.

               75

               EUIPO i intervenijent zahtijevaju da se ovaj tužbeni razlog odbije.

               76

               Iz teksta članka 6. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 6/2002 proizlazi da individualni karakter kod registriranog dizajna Zajednice treba ocjenjivati s obzirom na ukupan dojam koji ostavlja na upućenog korisnika. Ukupan dojam upućenog korisnika treba biti različit od onoga koji ostavlja svaki dizajn koji je učinjen dostupnim javnosti prije datuma podnošenja prijave za registraciju ili, ako je bilo zatraženo pravo prvenstva, prije datuma priznatog prvenstva. Člankom 6. stavkom 2. Uredbe br. 6/2002 propisano je da se pri ocjeni individualnog karaktera mora uzeti u obzir stupanj slobode koju je imao dizajner u razvoju dizajna (presuda od 29. listopada 2015., Roca Sanitario/OHIM – Villeroy & Boch (Slavina s jednom ručkom), T‑334/14, neobjavljena, EU:T:2015:817, t. 15.).

               77

               Sukladno sudskoj praksi, individualni karakter dizajna proizlazi iz različitog ukupnog dojma ili iz činjenice da kod upućenog korisnika nije nastao dojam „već viđenog” u odnosu na sve ono što je postojalo ranije u okviru skupnosti dizajna, bez uzimanja u obzir razlika koje se ne ističu dovoljno da bi utjecale na navedeni ukupni dojam, iako premašuju beznačajne detalje, ali uzimajući u obzir razlike koje se dovoljno ističu da bi stvorile različite dojmove o cjelini (presuda od 29. listopada 2015., Slavina s jednom ručkom, T‑334/14, neobjavljena, EU:T:2015:817, t. 16.).

               78

               Kod procjene toga ima li određeni dizajn individualni karakter u odnosu na skupnost postojećih dizajna, valja uzeti u obzir prirodu proizvoda na koji je dizajn primijenjen ili u kojem je on sadržan, a posebno industrijski sektor kojemu on pripada (vidjeti uvodnu izjavu 14. Uredbe br. 6/2002), stupanj slobode dizajnera u razvoju dizajna, moguće zasićenje stanja tehnike koje može biti takvo da upućenog korisnika učini osjetljivijim na razlike između uspoređenih dizajna kao i način na koji se koristi predmetnim proizvodom, osobito s obzirom na rukovanje kojemu je uobičajeno podvrgnut tom prilikom (presuda od 29. listopada 2015., Slavina s jednom ručkom, T‑334/14, neobjavljena, EU:T:2015:817, t. 17.).

               79

               Konačno, prilikom ocjene individualnog karaktera dizajna valja također uzeti u obzir stajalište upućenog korisnika. Prema ustaljenoj sudskoj praksi, upućeni korisnik je osoba koja primjenjuje poseban oprez i raspolaže određenim znanjem o prijašnjem stanju tehnike, odnosno o skupnosti postojećih dizajna koji se odnose na predmetni proizvod i koji su bili učinjeni dostupnima javnosti na dan podnošenja prijave osporavanog dizajna ili, ovisno o slučaju, na dan kada je zatraženo pravo prvenstva (vidjeti presudu od 29. listopada 2015., Slavina s jednom ručkom, T‑334/14, neobjavljenu, EU:T:2015:817t. 18. i navedenu sudsku praksu).

               80

               U ovom je slučaju žalbeno vijeće pravilno definiralo upućenog korisnika, što tužitelj ne osporava, kao osobu koja je upoznata s košarama prilagođenima za bicikle a da nije dizajner ili tehnički stručnjak, koja poznaje različite dizajne koji postoje u predmetnom sektoru i raspolaže određenim stupnjem znanja u odnosu na obilježja koja ti dizajni uobičajeno sadržavaju (t. 32. pobijane odluke).

               81

               Osim toga, žalbeno vijeće je također pravilno zaključilo, što tužitelj ne osporava, da je sloboda dizajnera u razvoju košara prilagođenih za bicikle bila definirana tehničkim ograničenjima, s obzirom na to da košare prilagođene za bicikle moraju biti pričvršćene za bicikl i moraju moći nositi predmete a da oni tijekom vožnje biciklom iz njih ne ispadaju, ali da je dizajner mogao izabrati između velikog broja boja, materijala (na primjer plastike, metala, šiba ili tkanine) i oblika (okruglog, ovalnog ili pravokutnog) košare (t. 33. pobijane odluke).

               82

               Žalbeno vijeće je potom navelo, a da nije pogriješilo, da se predmetne košare podudaraju u barem nekoliko obilježja (t. 35. pobijane odluke), zbog činjenice da:

                        –

                        je materijal obiju košara gusta metalna rešetka;

                        –

                        su obje košare, prilagođene za bicikle, pravokutnog oblika;

                        –

                        su gornji rubovi obiju bočnih stranica nakošeni prema van;

                        –

                        je prednja stranica dvaput niža od stražnje stranice;

                        –

                        obrub koji okružuje cijelu košaru ide do vrha najniže male stranice.

               83

               Žalbeno vijeće je također pravilno utvrdilo da se suprotstavljeni dizajni razlikuju po tome što osporavani dizajn sadržava dva obilježja, odnosno dvije horizontalne pruge na dnu i pravokutnik na maloj stražnjoj stranici, koja raniji dizajn nije imao (t. 36. pobijane odluke).

               84

               Žalbeno vijeće smatra da upućeni korisnik dvije horizontalne pruge na dnu osporavanog dizajna doživljava kao pojačanje košare. Ono također smatra da se pravokutnik na maloj stražnjoj stranici osporavanog dizajna doživljava kao identifikacijska pločica, da ta obilježja ne dominiraju ukupnom slikom košare prilagođene za bicikle i da upućeni korisnik stoga u suprotstavljenim dizajnima vidi isti oblik, isti materijal i iste estetske značajke. Žalbeno vijeće je zaključilo da suprotstavljeni dizajni ostavljaju isti ukupni dojam i da se zbog njihovih ograničenih razlika ne može utvrditi postojanje individualnog karaktera osporavanog dizajna (t. 37. pobijane odluke).

               85

               S obzirom na sva razmatranja iz prethodnih točaka, koja treba potvrditi, valja utvrditi da je žalbeno vijeće na temelju elemenata koje je uzelo u obzir moglo pravilno zaključiti da suprotstavljeni dizajni na upućenog korisnika ostavljaju isti ukupni dojam te da osporavani dizajn nema individualni karakter.

               86

               Tužitelj u svojoj tužbi ne ističe nijedan argument kojim bi doveo u pitanje zaključak iz gornje točke 85.

               87

               Stoga ovaj tužbeni razlog valja odbiti.

               88

               Što se tiče argumenata iznesenih u postupku pred EUIPO‑om, na koje upućuje tužitelj osobito u točkama 61., 66. i 82. svoje tužbe, valja dodati da iako se pojedina pitanja tužbe mogu potkrijepiti i dopuniti upućivanjem na dijelove dokumenata koji su joj priloženi, prilozi imaju isključivo dokaznu i pomoćnu funkciju. Prilozi stoga ne mogu poslužiti za razradu nekog razloga koji je sažeto izložen u tužbi na način da se u njima ističu prigovori i argumenti koji u tužbi nisu navedeni (presuda od 30. siječnja 2007., France Télécom/Komisija, T‑340/03, EU:T:2007:22, t. 167.). Te argumente zato treba odbaciti kao nedopuštene.

               89

               Iz svega navedenog proizlazi da tužbu treba odbiti.

         Troškovi

               90

               Sukladno članku 134. stavku 1. Poslovnika Općeg suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da tužitelj nije uspio u postupku, valja mu naložiti snošenje troškova, sukladno zahtjevu EUIPO‑a i intervenijenta.

               Slijedom navedenog,
               OPĆI SUD (deveto vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Tužba se odbija.

                           2.

                           Nalaže se društvu Basil BV snošenje troškova.

                           Gervasoni

                           Kowalik‑Bańczyk

                           Mac Eochaidh

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 17. svibnja 2018.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački