Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 15. srpnja 2015.#GEA Group AG protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje – Zabranjeni sporazumi – Europsko tržište toplinskih stabilizatora ESBO/esteri – Odluka kojom se utvrđuje povreda članka 81. UEZ‑a i članka 53. Sporazuma o EGP‑u – Utvrđivanje cijena, podjela tržištâ i razmjena osjetljivih poslovnih informacija – Novčane kazne – Pripisivanje povrede – Pretpostavka koja se odnosi na kapital – Trajanje i dokaz o povredi – Zastara – Trajanje upravnog postupka – Razuman rok – Pravo na obranu.#Predmet T-45/10.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 14. rujna 2017.#Università del Salento protiv Europske komisije.#Arbitražna klauzula – Opći program ‚Temeljna prava i pravosuđe’ – Posebni program ‚Kazneno pravosuđe’ – Povrat iznosa koji je Komisija isplatila na temelju ugovora o subvenciji – Prijeboj potraživanja – Djelomična preinaka tužbe – Zahtjev za utvrđivanje nepostojanja ugovornog potraživanja.#Predmet T-393/15.


title: Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 10. srpnja 2013.#Heinrich Kreyenberg protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak za proglašavanje žiga ništavim – Figurativni žig Zajednice MEMBER OF €e euro experts – Apsolutni razlog za odbijanje – Amblemi Unije i područje njihove primjene – Simbol eura – Članak 7. stavak 1. točka (i) Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-3/12.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu T‑3/12,
            Heinrich Kreyenberg,  sa stalnom adresom u Rattingenu (Njemačka), kojeg zastupa J. Krenzel, odvjetnica,
            tužitelj,
            protiv
            Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM), koji zastupa A. Poch, u svojstvu agenta,
            tuženik,
            a druga strana u postupku pred žalbenim vijećem OHIM‑a bila je
            Europska komisija,
            povodom tužbe podnesene protiv odluke drugog žalbenog vijeća OHIM‑a od 5. listopada 2011. (predmet R 1804/2010‑2) koja se odnosi na postupak za proglašavanje žiga ništavim između Europske komisije i Heinricha Kreyenberga,
            OPĆI SUD (treće vijeće),
            u sastavu: O. Czúcz, predsjednik, I. Labucka i D. Gratsias (izvjestitelj), suci,
            tajnik: E Coulon,
            uzimajući u obzir tužbu predanu tajništvu Općeg suda 3. siječnja 2012.,
            uzimajući u obzir odgovor na tužbu podnesen tajništvu Općeg suda 18. svibnja 2012.,
            uzimajući u obzir repliku podnesenu tajništvu Općeg suda 23. kolovoza 2012.,
            uzimajući u obzir odgovor na repliku podnesen tajništvu Općeg suda 12. prosinca 2012.,
            uzimajući u obzir da stranke nisu podnijele zahtjev za zakazivanje ročišta u roku od mjesec dana od dostave obavijesti o zaključenju pisanog dijela postupka i da je stoga odlučeno, na temelju izvještaja suca izvjestitelja, u skladu s člankom 135.a Poslovnika Općeg suda, da se odluka donese bez usmenog dijela postupka,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            Činjenična osnova spora
            1. Tužitelj Heinrich Kreyenberg podnio je 9. srpnja 2007. Uredu za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM) prijavu za registraciju žiga Zajednice, na temelju Uredbe Vijeća (EZ) br. 40/94 od 20. prosinca 1993. o žigu Zajednice (SL 1994, L 11, str.1.), kako je izmijenjena [zamijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Zajednice (SL L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.)].
            2. Žig za registraciju kojega je zahtjev podnesen jest sljedeći figurativni znak:
            >image>3
            3. Proizvodi za koje je podnesena prijava za registraciju žiga spadaju u razrede 9, 16, 35, 36, 39, 41, 42, 44 i 45 Međunarodne klasifikacije proizvoda i usluga (Nicanska klasifikacija) za registriranje žigova od 15. lipnja 1957., kako je izmijenjena i dopunjena, i odgovaraju, za svaki od tih razreda, sljedećem opisu:
            – razred 9: „Podloge za podatke i podloge za snimanje sa ili bez snimljenih podataka; podloge za podatke sa snimljenim informatičkim podacima (iz razreda 9);
            – razred 16: „Tiskarski proizvodi“;
            – razred 35: „Poslovno savjetovanje; savjetovanje u organizaciji poslova“;
            – razred 36: „Osiguranje; financijski poslovi; monetarni poslovi; upravljanje nekretninama“;
            – razred 39: „Prijevoz; ambalažiranje i uskladištenje proizvoda; organiziranje putovanja“;
            – razred 41: „Objava tiskovina (također i u elektroničkom obliku), osim reklamnih tekstova; obuka, programi za osobni razvoj (obuka i kontinuirana obuka), organiziranje i vođenje seminara“;
            – razred 42: „Kontrola kvalitete, tehnička vještačenja, znanstvena vještačenja znanstvena i industrijska istraživanja, izrada programa za obradu podataka“;
            – razred 44: „Medicinske i veterinarske usluge; higijenska njega i njega ljepote za ljude ili za životinje; poljoprivredne, povrtlarske i šumarske usluge“;
            – razred 45: „Usluge parbenih/nagodbenih ureda, usluge za zaštitu imovine i osoba; osobne i društvene usluge koje pružaju treći, namijenjene za zadovoljenje ljudskih potreba; pravne usluge“.
            4. Prijava žiga Zajednice objavljena je u Glasniku žigova Zajednice br. 5/2008 od 4. veljače 2008.
            5. Komisija Europskih zajednica podnijela je OHIM‑u 25. travnja 2008., u skladu s člankom 41. Uredbe br. 40/94 (koji je postao čl. 40. Uredbe br. 207/2009), pisano očitovanje u kojem je navela razloge zbog kojih bi, prema njenom mišljenju, trebalo po službenoj dužnosti odbiti prijavu žiga o kojemu je riječ.
            6. Usprkos ovom očitovanju žig o kojemu je riječ registriran je 4. kolovoza 2008. pod brojem 6110423 kao žig Zajednice.
            7. Komisija je, sukladno članku 55. Uredbe br. 44/94 (koji je postao članak 56. Uredbe br. 207/2009), 24. veljače 2009. podnijela zahtjev za proglašavanje predmetnog žiga ništavim. Prema njenom mišljenju, registracijom tog žiga prekršen je članak 7. stavak 1. točke (h), (i) i (c) Uredbe br. 44/94 (koji je postao članak 7. stavak 1. točke (h), (i) i (c) Uredbe br. 207/2009).
            8. Najprije, Komisija je u okviru argumentacije u svezi s člankom 7. stavkom 1. točkom (h) Uredbe br. 44/94 ukazala na ambleme s referentnim brojevima QO 188 i QO 189, za koje je 4. listopada 1979. zaštita dodijeljena Vijeću Europe. Ova dva amblema bila su u stvari, prema njenom mišljenju, zaštićena na temelju članka 6.ter Konvencije za zaštitu industrijskog vlasništva, potpisane 20. ožujka 1883. u Parizu, posljednji put revidirane u Stockholmu 14. srpnja 1967. i izmijenjene i dopunjene 28. rujna 1979. ( Zbornik ugovora Ujedinjenih naroda , svezak 828., br. 11851, str. 305., u daljnjem tekstu: Pariška konvencija).
            9. Amblemi iz prethodne točke, kako su prikazani u bazi podataka Međunarodnog ureda Svjetske organizacije za intelektualno vlasništvo (WIPO), prikazani su u nastavku:
            >image>4
            >image>5
            10. Nadalje, Komisija je u okviru argumentacije u svezi s člankom 7. stavkom 1. točkom (i) Uredbe br. 44/94 ukazala na simbol jedinstvene valute, euro, kako je prikazan u priopćenju Komisije od 23. srpnja 1997. pod naslovom „Uporaba simbola €uro“ [COM (97) 418] (u daljnjem tekstu: Priopćenje o uporabi simbola euro):
            >image>6
            11. Naposljetku, Komisija je u okviru argumentacije u svezi s člankom 7. stavkom 1. točkom (c) Uredbe br. 44/94 tvrdila da je cilj uporabe zvjezdane krune u žigu o kojemu je riječ bio obmanjivanje javnosti glede porijekla proizvoda i usluga označenih tim žigom.
            12. Odjel za poništaje odbio je 22. srpnja 2010. zahtjev za proglašavanje žiga ništavim. Kao prvo, smatrao je da zvjezdana polu‑kruna, koju je sadržavao žig o kojemu je riječ, ne može biti shvaćena od strane javnosti kao „imitacija“ amblema na koje je ukazala Komisija „u heraldičkom smislu“. Stoga je odbio prigovor zbog kršenja članka 7. stavka 1. točke (h) Uredbe br. 207/2009. Kao drugo, ocijenio je da žig o kojemu je riječ ne prikazuje istovjetno simbol eura, pa da stoga nije došlo do kršenja članka 7. stavka 1. točke (i) Uredbe br. 207/2009. Kao treće, utvrdio je da okolnost da bi žig mogao obmanuti javnost glede podrijetla njime označenih proizvoda i usluga ne znači povredu članka 7. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009.
            13. Komisija je, na temelju članaka 58. do 64. Uredbe br. 207/2009, podnijela 17. rujna 2010. žalbu protiv odluke Odjela za poništaje. Pri tome se pozvala na kršenje članka 7. stavka 1. točaka (h), (i) i (g) Uredbe br. 207/2009.
            14. Najprije, Komisija se u okviru argumentacije u svezi s člankom 7. stavkom 1. točkom (h) Uredbe br. 207/2009, nije više pozivala na ambleme navedene u zahtjevu za proglašavanje žiga ništavim. Pozvala se, međutim, na amblem Europske središnje banke (ESB). Ovaj amblem, zaštićen od 4. kolovoza 2004. člankom 6.ter Pariške konvencije, upisan je u bazi podataka Međunarodnog ureda WIPO‑a pod referentnim brojem QO 867 i odgovara sljedećem prikazu:
            >image>7
            15. Komisija je nadalje, u svezi s člankom 7. stavkom 1. točkom (i) Uredbe br. 207/2009, u bitnom ponovila argumentaciju iz zahtjeva za proglašavanje žiga ništavim.
            16. Naposljetku je, u okviru argumentacije u svezi s člankom 7. stavkom 1. točkom (g) Uredbe br. 207/2009, u bitnom ponovila argumentaciju navedenu u točki 11. ove presude, koja se odnosi na stavak 1. točku (c) istog članka.
            17. Odlukom od 5. listopada 2011. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) drugo žalbeno vijeće OHIM‑a poništilo je odluku Odjela za poništaje i proglasilo žig o kojem je riječ ništavim.
            18. Odjel za poništaje najprije je naveo da je žalba nedopuštena jer se temeljila na odredbama članka 7. stavka 1. točke (h) Uredbe br. 207/2009, pri čemu amblem koji je Komisija navela pred žalbenim vijećem na temelju navedene odredbe nije bio ranije naveden. Potom je naveo da je žig o kojem je riječ sadržavao element koji bi javnost mogla povezati s istovjetnim prikazom simbola eura ali i druge elemente, poput zvjezdane polu‑krune koja „ukazuje na ideju Europske unije“. Pored toga je naveo da je, s obzirom na „raznolikost usluga i roba koje proizlaze iz djelatnosti i nadležnosti institucija i drugih tijela Europske unije“, bilo moguće da ove odgovaraju proizvodima, odnosno uslugama koje navedeni žig označava. U tim je okolnostima ocijenio da se ne može isključiti da relevantna javnost vjeruje da postoji veza između podnositelja prijave za registraciju i institucija i tijela Europske unije. Taj je dojam pojačan verbalnim elementom „member of euro experts“, koji se po njegovom mišljenju odnosi na krug čiji su članovi službeno potvrđeni. Žalbeno vijeće stoga je zaključilo da žig o kojemu je riječ treba proglasiti ništavim na temelju članka 7. stavka 1. točke (i) Uredbe br. 207/2009 i da nema potrebe „ocjenjivati druge razloge na kojima se temelji zahtjev za proglašavanje žiga ništavim“.
            Tužbeni zahtjevi stranaka
            19. Tužitelj zahtijeva od Općeg suda da:
            – poništi pobijanu odluku;
            – naloži OHIM‑u snošenje troškova.
            20. Komisija zahtijeva od Općeg suda da:
            – odbije tužbu;
            – naloži tužitelju snošenje troškova.
            Pravo
            21. U prilog osnovanosti svoje tužbe tužitelj ističe tri tužbena razloga.
            22. Kao prvo, tužitelj tvrdi da prikaz simbola eura na žigu o kojemu je riječ nije jedan od onih koji su zabranjeni člankom 7. stavkom 1. točkom (i) Uredbe br. 207/2009.
            23. Kao drugo, navodi da, čak i kad bi takav prikaz eura bio zabranjen, ne bi postojala veza između, s jedne strane, nositelja žiga o kojemu je riječ i, s druge strane, tijela ekonomske i monetarne unije ili, općenitije, tijela Europske unije.
            24. Kao treće, iako je žalbeno vijeće pobijanom odlukom proglasilo žig o kojem je riječ ništavim isključivo na temelju članka 7. stavka 1. točke (i) Uredbe br. 207/2009, tužitelj „podredno“ ističe da se taj žig ne može proglasiti ništavim na temelju odredaba stavka 1. točke (g) istog članka.
            Uvodna očitovanja
            25. Članak 7. stavak 1. Uredbe br. 207/2009 glasi:
            „Neće se registrirati sljedeće:
            […]
             (h) žigovi koji nemaju odobrenje nadležnih tijela i koji moraju biti odbijeni prema članku 6.ter Pariške konvencije […];
             (i) žigovi koji sadržavaju službene znakove, ambleme ili grbove koji nisu obuhvaćeni člankom 6.ter Pariške konvencije, a koji su od posebnog javnog interesa, osim ako su odgovarajuća nadležna tijela odobrila njihovu registraciju;
             […]“
            26. Članak 7. stavak 2. Uredbe br. 207/2009 glasi:
            „Stavak 1. primjenjuje se neovisno o tome što razlozi za nemogućnost registracije postoje samo u jednom dijelu Zajednice.“
            27. Članak 6.ter Pariške konvencije glasi:
            „1. a) [Stranke ove konvencije] dogovorile su da će, ako nema ovlaštenja nadležnih ovlaštenih tijela, odbiti ili poništiti registraciju i zabraniti, odgovarajućim sredstvima, upotrebu kao žigova ili njihovih dijelova, grbova, zastava i drugih državnih amblema zemalja [stranaka], službenih znakova i punci za kontrolu i garanciju što su ih one prihvatile i svako oponašanje u heraldičkom pogledu.
            b) Odredbe gornje točke a) primjenjuju se i na grbove, zastave i druge ambleme, kratice i nazive međunarodnih međuvladinih organizacija članovi kojih su jedna zemlja [stranka] ili više njih, osim grbova, zastava i drugih amblema, kratica i naziva koji su već predmetom važećih međunarodnih sporazuma namijenjenih osiguranju njihove zaštite.
            c) […] od zemalja [stranaka] ne zahtijeva se da odredbe [gornje točke b)] primjenjuju […] kada upotreba ili registracija [iz gornje točke a)] nije takve naravi da javnost navede na misao da postoji veza između dotične organizacije i grbova, zastava, amblema, kratica i naziva, ili kada nije vjerojatno da je takva upotreba ili registracija takve naravi da bi javnost dovela u zabludu o postojanju veze između korisnika i organizacije.
            […]
            3) […]
            b) Odredbe iz [točke b), stavka 1.] ovoga članka primjenjuju se samo na grbove, zastave i druge ambleme, kratice i nazive međuvladinih organizacija što su ih te organizacije dostavile zemljama [strankama] preko Međunarodnog ureda.
            […]“
            28. Iz navedenog proizlazi da članak 7. stavak 1. točka (h) Uredbe br. 207/2009, u vezi s člankom 6.ter Pariške konvencije, na koju se poziva, štiti dvije kategorije amblema.
            29. Kao prvo, ova odredba zabranjuje registraciju državnih amblema ne samo kao žigova, nego i kao elemenata žigova, neovisno o tome jesu li ti amblemi prikazani istovjetno ili su samo predmet imitacije s heraldičkog gledišta (presuda Općeg suda od 5. svibnja 2011., SIMS – École de ski internationale/OHIM – SNMSF (esf école du ski français), T‑41/10, još neobjavljena u Zborniku, točka 21., i presuda od 15. siječnja 2013., Welte‑Wenu/OHIM – Komisija (EUROPEAN DRIVESHAFT SERVICES), T‑413/11, točka 36.).
            30. Kako bi se utvrdilo sadrži li neki žig imitaciju amblema s heraldičkog gledišta, potrebno je uzeti u obzir heraldički opis tog amblema. Međutim, prosječni potrošač neće nužno uočiti svaku razliku između navedenog žiga i amblema koju je učio stručnjak za heraldiku, pa bi on, usprkos razlikama na razini pojedinih heraldičkih detalja, mogao u žigu vidjeti imitaciju amblema o kojem je riječ (presuda EUROPEAN DRIVESHAFT SERVICES, točke 29. i 37. ove presude).
            31. Kao drugo, člankom 7. stavkom 1. točkom (h) Uredbe br. 207/2009 zabranjeno je registrirati žig koji sadržava prikaz ili imitaciju, s heraldičkog stajališta, amblema međunarodne međuvladine organizacije, ako je on priopćen državama strankama Pariške konvencije putem Međunarodnog ureda WIPO‑a. Ova zabrana primjenjuje se ipak samo u slučaju predviđenom u članku 6.ter stavku 1. točki (c) Pariške konvencije, dakle kada žig o kojemu je riječ, gledano u cjelini, u javnosti pobuđuje misao da postoji veza između nositelja ili korisnika žiga s jedne strane i međunarodne nevladine organizacije o kojoj je riječ s druge strane, ili dovodi javnost u zabludu o postojanju takve veze (vidjeti, u tom smislu, presudu EUROPEAN DRIVESHAFT SERVICES, točke 29. i 59. ove presude).
            32. Člankom 7. stavkom 1. točkom (i) Uredbe br. 207/2009 zabranjeno je registrirati žigove koji sadržavaju ambleme koji nisu obuhvaćeni člankom 7. stavkom 1. točkom (h) iste uredbe, dakle one koji nisu amblemi država ili međunarodnih međuvladinih organizacija koji se redovno priopćavaju državama strankama Pariške konvencije, jer ti amblemi, s jedne strane, predstavljaju poseban javni interes i jer, s druge strane, nadležno tijelo nije odobrilo navedenu registraciju.
            33. Potrebno je utvrditi moraju li za zaštitu uređenu zadnje navedenom odredbom biti ispunjeni isti uvjeti kao za ambleme na koje se odnosi članak 7. stavak 1. točka (h) Uredbe br. 207/2009.
            34. S tim u svezi potrebno je najprije navesti da člankom 7. stavkom 1. točkom (i) Uredbe br. 207/2009 nije izričito ograničeno područje zabrane koje je utvrđeno za žigove kojima je istovjetno prikazan amblem. Tekst ove odredbe omogućuje nam tumačiti ga kao da zabranjuje ne samo istovjetni prikaz, nego i imitaciju amblema nekim žigom. Ako se ovakvo tumačenje ne prihvati, praktični učinak članka 7. stavka 1. točke (i) Uredbe br. 207/2009 bit će vjerojatno znatno umanjen: da bi se amblem registrirao kao žig ili element žiga, bilo bi dostatno da se tek neznatno promijeni, čak i na način neprepoznatljiv za osobu koja nije stručnjak za heraldiku.
            35. Kao drugo, potrebno je naglasiti da zakonodavac Unije nije uopće precizirao da se na temelju članka 7. stavka 1. točke (i) Uredbe br. 207/2009 može zabraniti samo žig koji se sastoji isključivo od amblema. Upotrijebivši glagol „sadržavati“ u članku 7. stavku 1. točki (i) Uredbe br. 207/2009, naglasio je da je, pod uvjetima predviđenim navedenom odredbom, upotreba amblema različitih od onih iz članka 7. stavka 1. točke (h) Uredbe br. 207/2009 zabranjena, ne samo kao žiga, nego i kao elementa žiga. To je također u skladu s praktičnim učinkom navedene odredbe, kojom se želi osigurati najpotpunija zaštita amblema na koje se odnosi.
            36. Iz razmatranja navedenih u točkama 34. i 35. ove presude proizlazi da se člankom 7. stavkom 1. točkom (i) Uredbe br. 207/2009 zabranjuje da se kao žigovi ili elementi žigova registriraju amblemi različiti od onih iz članka 7. stavka 1. točke (h) iste uredbe, bilo da su ti amblemi prikazani istovjetno ili su samo predmetom imitacije.
            37. Međutim, ovakva zabrana nije bezuvjetna.
            38. U svezi s tim, kako je već rečeno u točki 31. ove presude, amblemi međunarodnih međuvladinih organizacija koji se državama strankama Pariške konvencije redovno priopćavaju, zaštićeni su člankom 7. stavkom 1. točkom (h) Uredbe br. 207/2009, kada žig o kojemu je riječ, gledano u cjelini, u javnosti pobuđuje misao da postoji veza između nositelja ili korisnika žiga s jedne strane i međunarodne nevladine organizacije s druge strane. Ako bi zaštita određena člankom 7. stavkom 1. točkom (i) Uredbe br. 207/2009 mogla biti učinkovita, čak i kada ovaj posljednji uvjet nije ispunjen, bila bi šira od one iz stavka 1. točke (h) istog članka, koja se odnosi na ambleme međunarodnih međuvladinih organizacija koji se državama strankama Pariške konvencije redovno priopćavaju.
            39. Međutim, nema naznaka da je zakonodavac Unije namjeravao za ambleme iz članka 7. stavka 1. točke ( i) Uredbe br. 207/2009 osigurati veću zaštitu nego za ambleme iz članka 7. stavka 1. točke (h) iste uredbe, tako da opseg zaštite iz članka 7. stavka 1. točke (i) Uredbe br. 207/2009 ne može biti veći od opsega zaštite iz članka 7. stavka 1. točke (h) te uredbe (vidjeti, u tom smislu, presudu Suda od 16. srpnja 2009. American Clothing Associates/OHIM i OHIM/American Clothing Associates, C‑202/08 P i C‑208/08 P, Zb., str. I‑6933., točku 80.).
            40. Treba stoga zaključiti da se zaštita osigurana za ambleme iz članka 7. stavka 1. točke (i) Uredbe br. 207/2009 može primijeniti samo kada je ispunjen uvjet iz točke 38. ove presude, to jest kada bi, uzevši u cjelini, žig koji sadrži takav amblem mogao dovesti javnost u zabludu glede postojanja veze između, s jedne strane, njegovog nositelja ili korisnika i, s druge strane, tijela na koje se odnosi amblem o kojem je riječ.
            41. S obzirom na ova uvodna očitovanja, potrebno je ispitati tri tužbena razloga koja je naveo tužitelj.
            Prvi tužbeni razlog: pogrešno tumačenje područja primjene članka 7. stavka 1. točke (h) Uredbe br. 207/2009
            42. U okviru svog prvog i glavnog tužbenog razloga tužitelj navodi da prikaz simbola eura koji sadržava žig o kojemu je riječ nije jedan od onih zabranjenih člankom 7. stavkom 1. točkom (i) Uredbe br. 207/2009. Ovaj tužbeni zahtjev sastoji se od četiri dijela.
            Prvi dio
            43. Tužitelj tvrdi da se „[članak 7. stavak 1. točka (i) Uredbe br. 207/2009] odnosi samo na simbole čija se zaštita temelji na sporazumu/ugovoru, stranke kojega su ugovorne strane“. Međutim, u ovom predmetu, budući da sve članice Europske unije „nisu članice europske monetarne unije“, članak 7. stavak 1. točka (i) Uredbe br. 207/2009. ne odnosi se na simbol eura.
            44. U svezi s tim, podsjetio je da članak 7. stavak 1. točka (i) Uredbe br. 207/2009 štiti ambleme, osim onih iz članka 7. stavka 1. točke (h) iste uredbe, to jest, ambleme različite od amblema država i međunarodnih međuvladinih organizacija koji se državama strankama Pariške konvencije redovno priopćavaju, pod uvjetom da su takvi grbovi od posebnog javnog interesa. S obzirom na široku formulaciju ove odredbe, treba uzeti u obzir da ona štiti ne samo ambleme međunarodnih međuvladinih organizacija koji nisu priopćeni državama strankama Pariške konvencije, nego i ambleme koji, unatoč tome što ne označavaju ukupnost djelatnosti međunarodne međuvladine organizacije, predstavljaju ipak posebnu vezu s jednom od njenih aktivnosti. Doista, činjenica da je amblem povezan s jednom od djelatnosti međunarodne međuvladine organizacije dostatna je da se pokaže kako je njegova zaštita u javnom interesu.
            45. Glede navedenoga u prethodnoj točki, treba uzeti u obzir da su člankom 7. stavkom 1. točkom (i) Uredbe br. 207/2009 zaštićeni, osobito, uz uvjet usklađenosti s drugim uvjetima propisanim tom odredbom, ne samo amblemi Europske unije kao takvi, nego i amblemi koji samo podsjećaju na jedno od područja djelovanja Unije.
            46. Nadalje, stavak 2. članka 7. Uredbe br. 207/2009 propisuje da će se stavak 1. ovoga članka primjenjivati neovisno o tome što razlozi nemogućnosti registracije postoje samo u jednom dijelu Europske unije. Treba stoga shvatiti da javni interes na koji se odnosi članak 7. stavak 1. točka (i) iste uredbe ne treba postojati na cijelom području Unije. Dovoljno je da postoji na jednom njegovom dijelu. U tim okolnostima treba utvrditi da članak 7. stavak 1. točka (i) navedene uredbe štiti osobito sve ambleme koji se, ne označavajući Uniju u cjelini, odnose na djelatnost koju ona obavlja, čak i kada se djelatnost o kojoj je riječ odnosi samo na neke članice Europske unije.
            47. U svezi s tim, članak 3. stavak 4. UEU‑a propisuje da „Unija uspostavlja ekonomsku i monetarnu uniju čija je valuta euro“. Simbol eura stoga je nedvojbeno simbol djelatnosti Europske unije. Dakle, iz same činjenice da pojedine članice Europske unije nemaju euro kao svoju valutu ne može se zaključiti da je ovaj simbol, za koji nijedan dokaz iz spisa ne ukazuje na to da je redovito priopćavan državama strankama Pariške konvencije, isključen iz područja zaštite koju pruža članak 7. stavak 1. točka (i) Uredbe br. 207/2009.
            48. Tužitelj iznosi tri argumenata kako bi pobio ovaj zaključak.
            49. Kao prvo, tvrdi da je OHIM u svom priručniku „Manual of Trade Mark Practice“ (u daljnjem tekstu: Priručnik OHIM‑a), koji je objavljen samo na engleskom jeziku (dio B pod naslovom „Examination“, točka 7.8.3.3.a) izričito potvrdio da su samo amblemi navedeni u točki 43. ove presude zaštićeni člankom 7. stavkom 1. točkom (i) Uredbe br. 207/2009. Međutim, treba prije svega primijetiti da se navedene odredbe priručnika OHIM‑a u svakom slučaju nisu više primjenjivale na dan donošenja pobijane odluke. Nadalje i prije svega, pozivanje na njih je bespredmetno. Priručnik OHIM‑a doista predstavlja samo kodifikaciju smjernica koje taj ured predlaže usvojiti. Dakle, njegove odredbe ne mogu biti nadređene odredbama Uredbe br. 207/2009 ni mijenjati njezino tumačenje od strane sudova Unije. Naprotiv, treba ih čitati u skladu s odredbama Uredbe br. 207/2009 (presuda Općeg suda od 27. lipnja 2012. Interkobo/OHIM - XXXLutz Marken (my baby), T‑523/10, još neobjavljena u Zborniku, točka 29.).
            50. Kao drugo, tužitelj tvrdi do sada postoji samo jedna odluka OHIM‑a u kojoj se navodi da je simbol eura zaštićen odredbama članka 7. stavka 1. točke (i) Uredbe br. 207/2009. Međutim, to činjenično stanje nema nikakvog utjecaja na tumačenje koje treba dati navedenim odredbama.
            51. Kao treće, tužitelj tvrdi da je OHIM odbio zaštitu propisanu člankom 7. stavkom 1. točkom (i) Uredbe br. 207/2009 za „druge važne simbole, kao što je međunarodni simbol koji označava proizvod koji se može reciklirati“. Međutim, zakonitost odluka žalbenih vijeća treba ocjenjivatui sključivo na temelju Uredbe br. 207/2009 i drugih odredaba koje se primjenjuju u sporu, kako ih tumači sud Unije, a ne na temelju prethodne prakse odlučivanja OHIM‑a (presude Suda od 26. travnja 2007. Alcon/OHIM, C‑412/05 P, Zb., str. I‑3569., točka 65., i presuda Općeg suda od 2. svibnja 2012. Universal Display/OHIM (UniversalPHOLED), T- 435/11, točka 37.), pogotovo jer tužitelj ne ukazuje na to da odluka OHIM‑a glede „međunarodnog simbola koji označava proizvod koji se može reciklirati“ može biti primjenjiva u konkretnom slučaju.
            52. Prvi dio tužbenog razloga stoga treba odbiti.
            Drugi dio
            53. Tužitelj navodi da se simbol eura „u javnosti svakodnevno doživljava kao jednostavan novčani znak“. Stoga, čak i ako prvi dio tužbenog razloga treba odbiti, ovaj simbol kao novčani znak po njegovom mišljenju ne može biti zaštićen člankom 7. stavkom 1. točkom (i) Uredbe br. 207/2009.
            54. Pored toga tvrdi da je Komisija u priopćenju o uporabi simbola eura „izričito odobrila uporabu simbola [eura] kao oznaku valute“.
            55. Međutim, najprije, ništa ne omogućuje isključivanje simbola eura, amblema vezanog za područje djelatnosti Europske unije, iz područja primjene članka 7. stavka 1. točke (i) Uredbe br. 207/2009, samo zato što on predstavlja „novčani znak“. Nadalje, priopćenje o uporabi simbola eura ne dopušta prikaz ili imitaciju simbola eura kao žiga ili dijela žiga. Komisija u tom dokumentu u stvari samo poziva „korisnike valute da koriste simbol [eura] uvijek kada je razlikovni simbol potreban za opis novčanih iznosa u eurima, na primjer za cjenike i račune, čekove i druge pravne instrumente“.
            56. Drugi dio tužbenog razloga stoga treba odbiti.
            Treći dio
            57. Tužitelj tvrdi da je žalbeno vijeće pogrešno primijenilo pravo utvrdivši da članak 7. stavak 1. točka (i) Uredbe br. 207/2009 ne štiti ambleme isključivo u odnosu na njihove istovjetne reprodukcije, nego i u odnosu na njihove imitacije.
            58. S tim u svezi navodi tri argumenta.
            59. Najprije, tvrdi da se žalbeno vijeće udaljilo od tumačenja članka 7. stavka 1. točke (i) Uredbe br. 207/2009 iz priručnika OHIM‑a (dio B pod naslovom „Examination“, točka 7.8.3.3.b).
            60. Kao drugo, navodi da iz razmatranja iz točke 80. presude American Clothing Associates/OHIM i OHIM/American Clothing Associates (točka 39. gore) proizlazi da članak 7. stavak 1. točka (i) Uredbe br. 207/2009 ima manji opseg od članka 7. stavka 1. točke (h) iste uredbe.
            61. Kao treće, tvrdi da je žalbeno vijeće pogrešno protumačilo tekst članka 7. stavka 1. točke (i) Uredbe br. 207/2009. Doista, uporaba glagola „sadržavati“ u ovoj bi odredbi jasno ukazivala na to da su obuhvaćene samo istovjetne reprodukcije amblema. Ovaj tekst razlikuje se od onoga iz članka 7. stavka 1. točke (h) Uredbe br. 207/2009, koji se poziva na članak 6.ter Pariške konvencije.
            62. Međutim, tužitelj pogrešno tumači opseg zaštite koju pruža članak 7. stavak 1. točka ( i) Uredbe br. 207/2009: kao što je navedeno u točki 34. ove presude, ta odredba zabranjuje registraciju žigova, uključujući ambleme koji nisu obuhvaćeni člankom 7. stavkom 1. točkom (h) iste uredbe, i u slučajevima kad nisu vjerno reproducirani nego samo predstavljaju imitaciju.
            63. Osim toga, treba s jedne strane napomenuti da se tužitelj ne može pozivati na priručnik OHIM‑a kako bi izmijenio smisao koji treba pridati toj odredbi (vidjeti točku 49. ove presude). S druge strane, treba navesti da je pogrešno protumačio točku 80. presude American Clothing Associates/OHIM i OHIM/American Clothing Associates (točka 39. gore): u njoj nije navedeno da je zaštita koju pružaju odredbe iz članka 7. stavka 1. točke (h) Uredbe br. 207/2009 nužno šira od one koju pružaju odredbe stavka 1. točke (i) istog članka, nego samo da je zaštita koju pruža stavak 1. točka (h) najmanje jednakog opsega kao i ona koju pruža stavak 1. točka (i).
            64. U tim okolnostima treba zaključiti da žalbeno vijeće nije pogrešno primijenilo pravo time što je u točki 28. pobijane odluke navelo da istovjetna reprodukcija amblema iz članka 7. stavka 1. točke (i) Uredbe br. 207/2009 „nije izričito propisana u tekstu ovoga članka“.
            65. Treći dio tužbenog razloga stoga treba odbiti.
            Četvrti dio
            66. Žalbeno vijeće je u točkama 29. do 31. pobijane odluke navelo da je žig o kojemu je riječ sadržavao prikaz simbola eura koji je javnost, usprkos tome što nije u cijelosti odgovarao tom simbolu, mogla zamijeniti s „istovjetnom reprodukcijom“ tog simbola.
            67. Tužitelj tvrdi da je žalbeno vijeće pogriješilo tako utvrdivši. Prema njegovom mišljenju, žig o kojemu je riječ u stvari ne sadrži „istovjetan“ prikaz simbola eura nego isključivo „izmijenjeni“ prikaz istog. Ovaj prikaz nije jednako obojen kao simbol eura koji je opisan u priopćenju o uporabi simbola eura. Za razliku od tog simbola, ovaj žig sadrži prelijevanje boja. Pored toga, on je „spojen“ sa slovom „e“. Naposljetku, njegova donja krivulja je dulja od navedenog simbola.
            68. Tužitelj tako u okviru argumentacije iz prethodne točke tvrdi da je žalbeno vijeće pogriješilo kada je zaključilo da žig o kojemu je riječ sadržava „istovjetan“ prikaz simbola eura.
            69. Međutim, takva se argumentacija temelji na pogrešnoj pretpostavci. Iz prve rečenice točke 29. pobijane odluke, kao i iz opće sheme te odluke, doista je jasno da žalbeno vijeće nije uzelo u obzir da je žig o kojemu je riječ sadržavao istovjetan prikaz simbola eura, nego je istaknulo da je sadržavalo imitaciju tog simbola, štoviše tako vjernu da su ga neupućene osobe mogle zamijeniti s identičnim prikazom navedenog simbola. Jer da je žalbeno vijeće namjeravalo utvrditi da žig o kojemu je riječ sadrži istovjetan prikaz simbola eura, ono ne bi u točki 28. pobijane odluke navelo da članak 7. stavak 1. točka (i) Uredbe br. 207/2009 zabranjuje ne samo istovjetne prikaze amblema koji nisu obuhvaćeni člankom 7. stavkom 1. točkom (h) Uredbe br. 207/2009, nego također i njihovu imitaciju. Tako ni u točki 29. pobijane odluke ne bi istaknulo da, po njegovom mišljenju, postoji „razlika“ između simbola eura i njegovog prikaza na žigu o kojem je riječ.
            70. U svakom slučaju, čak i da je tužitelj namjeravao tvrditi da je žalbeno vijeće pogriješilo zaključivši da žig o kojemu je riječ sadržava imitaciju simbola eura, njegovu bi argumentaciju trebalo odbiti.
            71. Doista, razlike između, s jedne strane, prikaza simbola eura u žigu o kojemu je riječ i, s druge strane, ovog simbola nisu tako značajne da bi se prikaz mogao opisati kao imitacija.
            72. Kao prvo, simbol prikazan u žigu o kojemu je riječ nema, dakako, u potpunosti jednake omjere koji su određeni u priopćenju o uporabi simbola eura: on sadržava, osobito, donju krivulju koja je dulja od krivulje u simbolu eura, kako je opisan u ovom priopćenju. Međutim, tu razliku koju stručnjak za heraldiku može uočiti, prosječan potrošač neće nužno opaziti.
            73. Kao drugo, iako se boja postupno mijenja prema nijansama narančaste, ili, prema navodima tužitelja, „smećkaste“, ona ostaje pretežito žuta. Osim toga, pozadina na koju je postavljen je plava, kao što je određeno u priopćenju o uporabi simbola eura.
            74. Kao treće, simbol prikazan u žigu o kojem je riječ je, svakako, priljubljen uz slovo „e“. Ali on nije, kako to tvrdi tužitelj, „spojen“ s tim slovom do te mjere da ga se ne bi moglo razlikovati od njega.
            75. Iz navedenog slijedi da prvi tužbeni razlog treba u cijelosti odbiti.
            Drugi tužbeni razlog: pogrešna primjena uvjeta iz članka 6.ter stavka 1. točke (c) Pariške konvencije
            76. Kao što je navedeno u točki 39. ove presude, uvjet iz članka 6.ter stavka 1. točke (c) Pariške konvencije primjenjiv je, mutatis mutandis, na slučaj amblema iz članka 7. stavka 1. točke (i) Uredbe br. 207/2009.
            77. Stoga se zaštita dodijeljena tim amblemima može koristiti samo pod pretpostavkom da bi, uzevši u cjelini, žig koji sadrži takav amblem mogao dovesti javnost u zabludu glede postojanja veze između, s jedne strane, njegovog nositelja ili korisnika i, s druge strane, tijela na koje se amblem o kojemu je riječ odnosi.
            78. Ova se zaštita dakle primjenjuje kada žig o kojemu je riječ dovodi potrošača u zabludu glede podrijetla proizvoda ili usluga koje označava, navodeći ga da vjeruje da ti proizvodi ili usluge potječu od tijela na koje se odnosi amblem čiju reprodukciju ili imitaciju sadrže. No zaštita se također treba primjenjivati u slučajevima kada javnost može povjerovati, zbog prisutnosti takve reprodukcije ili imitacije amblema u tom žigu, da su navedeni proizvodi ili usluge odobreni od strane tijela na koje se amblem odnosi ili da ono za njih jamči, ili da su na drugi način vezani s tim tijelom (vidjeti, po analogiji, presudu EUROPEAN DRIVESHAFT SERVICES, navedenu u točki 29. ove presude, točka 61.).
            79. U okviru drugog tužbenog razloga tužitelj podredno navodi da je žalbeno vijeće, u slučaju da je pravilno primijenilo, po analogiji, članak 6.ter stavak 1. točku (c) Pariške konvencije, svejedno pogrešno primijenilo tu odredbu na činjenice ovog predmeta.
            Prvi dio
            80. Iz točaka 40. do 44. pobijane odluke proizlazi da je žalbeno vijeće ocijenilo da se simbol eura odnosi na Europsku uniju.
            81. U prvom dijelu ovog tužbenog razloga tužitelj pobija ispravnost te ocjene. U svezi s tim navodi dva argumenta.
            82. Kao prvo, tužitelj tvrdi da se simbol eura ne odnosi ni na jednu organizaciju. Prema njegovom mišljenju, taj simbol javnost doživljava kao oznaku valute.
            83. Ovo, prema navodima tužitelja, potvrđuje „svakodnevno iskustvo svakog potrošača“ koji će, po svoj prilici, „prepoznati simbol [eura] u trgovini 'na svakom uglu' a da pritom uopće neće pomisliti na Europsku monetarnu uniju“. Simbol eura je također potpuno neutralan novčani znak, kao i simbol američkog dolara ili britanske funte. Pored toga, javnost je naviknuta na logotipe koji, kao u predmetnom slučaju, na „izmijenjen“ način prikazuju simbol eura i ne povezuje ga odmah s institucijama i drugim tijelima Unije.
            84. Kao drugo, tužitelj tvrdi da bi, čak i kad bi Opći sud ocijenio da se simbol eura veže uz „organizaciju koja 'stoji iza' njega“, trebalo utvrditi da ta organizacija nije Europska unija u cjelini nego samo „Europska monetarna unija“.
            85. Prema mišljenju tužitelja, simbol eura je „više povezan s aktivnostima monetarne unije u području ekonomske politike nego s možebitnim djelatnostima Europske unije u širem smislu, koje se svejedno a priori  odnose samo na zakonodavno/političko područje“.
            86. Međutim, kako je navedeno u točki 47. ove presude, članak 3. stavak 4. UEU‑a određuje da „Unija uspostavlja ekonomsku i monetarnu uniju čija je valuta euro“. Iz samog teksta ovog članka proizlazi da se, bez obzira na okolnost da simbol eura predstavlja novčani znak, on odnosi na posebnu pravnu osobu, odnosno Europsku uniju.
            87. Okolnost da se simbol eura odnosi konkretnije na ekonomsku i monetarnu uniju nije u suprotnosti sa zaključkom iz prijašnje točke. Naime, ekonomska i monetarna unija na koju se odnosi glava VIII. trećega dijela UFEU‑a i na koju se tužitelj očito poziva koristeći izraz „Europska monetarna unija“ predstavlja područje djelovanja Europske unije. Pored toga, ekonomska i monetarna unija nema pravnu osobnost odvojenu od pravne osobnosti Europske unije.
            88. Prvi dio tužbenog razloga stoga treba odbiti.
            89. Da bi osporio ovaj zaključak, tužitelj tvrdi da se „ne može donositi zaključak u svezi s Unijom […] u njenoj cjelini kroz zastavu Europske unije […], na koji se odnosi članak 7. stavak 1. točka (h) [Uredbe br. 207/2009] i koji [žalbeno vijeće] nije smatralo relevantnim“. Prema njegovom mišljenju, „reći da žig [o kojemu je riječ] ne dovodi u svijesti javnosti ni do kakve povezanosti s Unijom [...] ili s njenom [zastavom], a potom zaključiti da takva povezanost postoji kroz simbol [eura] bilo bi [...] iracionalno zaobilaženje te odredbe“.
            90. Međutim, činjenica, uz pretpostavku da je dokazana, da žig o kojemu je riječ ne sadrži istovjetnu reprodukciju ili imitaciju amblema zaštićenog člankom 7. stavkom 1. točkom (h) Uredbe br. 207/2009 ne dopušta isključiti da taj žig sadrži zaseban amblem, zaštićen člankom 7. stavkom 1. točkom (i) iste uredbe. U tim uvjetima činjenica da je u pobijanoj odluci žalbeno vijeće cenzuriralo povredu članka 7. stavka 1. točke (i) Uredbe br. 207/2009 ne predstavlja, u svakom slučaju, sama po sebi zaobilaženje odredbe stavka 1. točke (h) navedenog članka.
            Drugi dio
            91. Žalbeno vijeće je u točki 42 pobijane odluke navelo da je „glede velike raznolikosti usluga i proizvoda koji proizlaze iz djelatnosti i nadležnosti institucija i drugih tijela Europske unije moguće uočiti preklapanje između njih i onih obuhvaćenih registracijom žiga [o kojemu je riječ]“.
            92. Tužitelj u bitnome navodi da Opći sud, čak i ako prvi dio ovog tužbenog razloga bude odbijen, ne može propustiti uočiti da su razmatranja iz prethodne točke netočna. Prema njegovom mišljenju, područja aktivnosti „europske monetarne unije“ i Europske unije nemaju „nikakvu objektivnu vezu s proizvodima i uslugama [koje označava žig o kojemu je riječ]“. Nije, dakle, moguće da javnost poveže nositelja tog žiga s „europskom monetarnom unijom“ ili Europskom unijom.
            93. Kako bi objasnio svoje navode, tužitelj tvrdi da je očigledno da „podloge za podatke i podloge za snimanje“ iz razreda 9 i „tiskarski proizvodi“ iz razreda 16, kao i „medicinske i veterinarske usluge“ i „higijenska njega i njega ljepote za ljude ili za životinje“ iz razreda 44, „programi za osobni razvoj (obuka i kontinuirana obuka)“ iz razreda 41 i „izrada programa za obradu podataka“ ne potpadaju u područje djelatnosti „Europske monetarne unije“.
            94. Dodaje da javnost usluge iz razreda 35 i 36, kao što su „poslovno savjetovanje“, „financijski poslovi“ i „monetarni poslovi“ ne može povezati ni s „europskom monetarnom unijom“, „čije članice ne mogu biti privatna društva“, ni s Europskom unijom, „čija djelatnost nije privatno poslovno i financijsko savjetovanje“. Doista, javnost je posebno osjetljiva što se tiče tih usluga zbog svog interesa u „investiranju i oplođivanju svojih financijskih sredstava.“
            95. Taj argument treba u svakom slučaju odbiti.
            96. Najprij e, s jedne strane, treba naglasiti da se, suprotno mišljenju tužitelja, simbol eura odnosi na Europsku uniju u cjelini, a ne samo na „ekonomsku i monetarnu uniju“, što je samo jedno od njegovih područja djelovanja (vidjeti točku 87. ove presude). Stoga je žalbeno vijeće pravilno napravilo usporedbu između proizvoda i usluga označenih žigom o kojem je riječ i područja djelovanja Europske unije kao cjeline.
            97. S druge strane, kao što proizlazi iz točke 78. ove presude, zaštita dodijeljena temeljem članka 7. stavka 1. točke (i) Uredbe br. 207/2009 primjenjuje se i kada žig, bez dovođenja potrošača u zabludu o podrijetlu proizvoda ili usluga koje određuje, navodi javnost da vjeruje da proizvodi ili usluge koje označava imaju odobrenje ili jamstvo tijela na koje se odnosi amblem koji se žig odnosi ili da su na drugi način povezani s tim tijelom.
            98. U tim je okolnostima žalbeno vijeće pravilno utvrdilo da, u biti, zbog velike raznolikosti područja u kojima Unija izvršava nadležnost, nije moguće isključiti da bi javnost mogla smatrati da proizvodi i usluge označeni žigom o kojemu je riječ potpadaju u područje u kojem Unija djeluje.
            99. Pored toga, treba kao prvo naglasiti da „podloge za podatke i podloge za snimanje“ iz razreda 9, kao i „izrada programa za obradu podataka“ iz razreda 42 potpadaju u „tehnološki razvoj“, područje djelatnosti Unije iz glave XIX. trećeg dijela UFEU‑a, i u djelatnost Unije u području zaštite osobnih podataka, koja je navedena u članku 16. stavku 1. UFEU‑a. Kao drugo, „tiskarski proizvodi“ iz razreda 16 potpadaju u područje u kojem Unija djeluje, iako samo kroz djelatnosti Ureda za publikacije Europske unije (UP). Kao treće, „medicinske i veterinarske usluge“, kao i „higijenska njega i njega ljepote za ljude ili za životinje“ iz razreda 44 potpadaju u „javno zdravstvo“, područje iz glave XIV. trećega dijela UFEU‑a, i u okviru kojega se, u skladu s odredbama članka 168. stavka 4. točke (b) UFEU‑a, mogu usvojiti „mjere u veterinarskom i fitosanitarnom području, kojima je neposredni cilj zaštita javnog zdravlja“. Kao četvrto, „programi za osobni razvoj (obuka i kontinuirana obuka)“ iz razreda 41 mogu potpadati u sektore „obrazovanja“ ili „strukovnog obrazovanja“ navedene u glavi XII. navedenog dijela. Kao peto, usluge iz razreda 35 i 36, kao što su „poslovno savjetovanje“, „financijski poslovi“ i „monetarni poslovi“ nužno potpadaju, i to bez obzira na javnost na koju se odnose, u „ekonomsku i monetarnu politiku“, kojoj je posvećena glava VIII. trećeg dijela UFEU‑a.
            Treći dio
            100. Tužitelj tvrdi da žig o kojemu je riječ ne navodi javnost da vjeruje u to da postoji veza između, s jedne strane, njegovog nositelja i, s druge strane, „europske monetarne unije, čiji dio [ovaj potonji] ne može činiti zbog svoga položaja kao privatnog društva“ ili, općenitije, Europske unije.
            101. Prema njegovom mišljenju, čak i kada bi se simbol eura povezivao s Europskom unijom, prikaz tog simbola u žigu o kojemu je riječ nije dominantnog karaktera. Stoga taj žig treba općenito ispitati kako bi se utvrdilo postoji li veza između njegovog nositelja i Europske unije.
            102. Iz tog ispitivanja proizlazi da takvu vezu nije moguće dokazati.
            103. Kao prvo, plava podloga žiga o kojemu je riječ je „razbijena bijelim pravokutnikom koji sadrži riječi 'member of' kao i riječima 'euro experts', također u bijeloj boji“.
            104. Kao drugo, prikaz simbola eura „spojen“ je sa slovom „e“, u prelijevanju zlatnih tonova (koji se pretvaraju u smećkasti) koji su u jasnom kontrastu sa svijetložutom bojom službenog znaka „€“. Pored toga, „zbog prelijevanja u sve tamnije tonove, „e“ privlači više pozornosti nego [prikaz simbola eura]“.
            105. Kao treće, „zvijezde postavljene u oblik polumjeseca ne [predstavljaju] pokazatelj monetarne unije – ni Europske unije u cjelini“. Te zvijezde ne podsjećaju na „europsku zastavu“, „s obzirom na to da se opći kontekst udaljuje od ideje Europske unije i da polukrug ne prenosi točno središnju poruku 'jedinstva'“.
            106. Ovaj argument ne može se prihvatiti.
            107. Točno je da, kako tvrdi tužitelj, primjena članka 7. stavka 1. točke (i) Uredbe br. 207/2009 zahtijeva da se provede općenito ispitivanje žiga o kojemu je riječ, s obzirom na to da drugi elementi žiga mogu uzrokovati da on, gledano u cjelini, ne može navesti javnost na pomisao da postoji veza između, s jedne strane, njegovog nositelja i, s druge strane, tijela koje posjeduje ili koristi amblem koji čini dio ovog žiga, ni dovesti u zabludu javnost u tom pogledu (vidjeti, po analogiji, presudu EUROPEAN DRIVESHAFT SERVICES, navedenu u točki 29. gore, točka 59.).
            108. Međutim, kao što je žalbeno vijeće navelo u točkama 40. do 44. pobijane odluke, iz općenitog ispitivanja žiga o kojemu je riječ točno proizlazi da on navodi javnost na pomisao da postoji veza između njegovog nositelja i Europske unije.
            109. S jedne strane, kao što je navedeno u točki 71. ove presude, žig o kojemu je riječ sadrži osobito imitaciju simbola eura, smještenu u sredinu. Kako je navedeno u točki 86. ove presude, taj se simbol može povezati samo s Europskom unijom.
            110. S druge strane, ostala tri elementa žiga o kojemu je riječ ne mogu neutralizirati dojam koji prisutnost ove imitacije simbola eura stvara u javnosti.
            111. Kao prvo, dvanaest pretežito žutih zvijezda poredano je u polukrugu na plavoj podlozi, oko te imitacije simbola eura. Čak i da se prihvati da te zvijezde ne predstavljaju imitaciju europske zastave prikazane u točki 9. ove presude, treba utvrditi da one nikako ne mogu biti protuteža dojmu koji prisutnost navedene imitacije simbola eura u žigu u kojemu je riječ stvara u javnosti.
            112. Kao drugo, kao što je navedeno u točki 74. ove presude, simbol eura prikazan u žigu o kojemu je riječ priljubljen je uz slovo „e“, a nije „spojen“ s njim, kako tvrdi tužitelj. Navedeno slovo samo po sebi nema nikakvo značenje i stoga ne zabranjuje povezivanje nositelja žiga o kojemu je riječ s Europskom unijom.
            113. Kao treće, izraz „member of“ nalazi se na bijeloj podlozi, iznad imitacije simbola eura. Izraz „euro experts“ nalazi se također na bijeloj podlozi, ispod imitacije simbola eura. Kako je žalbeno vijeće posve ispravno istaknulo u točki 43. pobijane odluke, ova dva izraza, pročitana zajedno, navode na pomisao o ograničenom krugu službeno potvrđenih stručnjaka za euro. Oni, dakle, proizvode osjećaj da je Europska unija, na koju se, kako je maloprije spomenuto, simbol eura odnosi, odobrila žig o kojemu je riječ.
            114. Iz navedenog proizlazi da treći dio drugog tužbenog razloga treba odbiti. Drugi tužbeni razlog treba, stoga, odbiti u cijelosti.
            Treći tužbeni razlog, koji se odnosi na članak 7. stavak 1. točku (g) Uredbe br. 207/2009
            115. Tužitelj dalje podredno navodi da je odluka Odjela za poništaje kojom je odbijen zahtjev za proglašavanje žiga ništavim, utemeljena na članku 7. stavku 1. točki (c) Uredbe br. 207/2009, bila ispravna. Pored toga tvrdi da, budući da se Komisija pozvala na članak 7. stavak 1. točku (g) Uredbe br. 207/2009 samo pred žalbenim vijećem, taj prigovor treba proglasiti nepravovremenim i stoga nedopuštenim. Dodaje da žig o kojemu je riječ ne može biti proglašen ništavim na temelju ove zadnje navedene odredbe.
            116. Međutim, kako proizlazi iz točaka 44. i 45. pobijane odluke, žalbeno vijeće zaključilo je da žig o kojemu je riječ treba proglasiti ništavim na temelju članka 7. stavka 1. točke (i) Uredbe br. 207/2009 i da nema potrebe „ocjenjivati druge razloge na kojima se temelji zahtjev za proglašavanje žiga ništavim“.
            117. Žalbeno vijeće stoga nije poništilo odluku Odjela za poništaje i proglasilo žig ništavim na temelju toga da žig o kojemu je riječ nije bio u skladu s odredbama članka 7. stavka 1. točke (g) Uredbe br. 207/2009.
            118. Slijedom navedenog, treći tužbeni razlog treba odbiti kao bespredmetan.
            119. Iz svega navedenog proizlazi da tužbu treba odbiti.
            Troškovi
            120. U skladu s člankom 87. stavkom 2. Poslovnika Općeg suda, svakoj stranci koja ne uspije u postupku nalaže se snošenje troškova, ako je postavljen takav zahtjev. Budući da tužitelj nije uspio u postupku, treba mu naložiti da snosi troškove.

            Operativni dio
            Slijedom navedenog,
            OPĆI SUD (treće vijeće)
            proglašava i presuđuje:
            1. Tužba se odbija.
            2. Heinrichu Kreyenbergu nalaže se snošenje vlastitih troškova kao i troškova Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).


Presuda Općeg suda (drugo prošireno vijeće) od 22. siječnja 2013. # Salzgitter AG protiv Europske komisije. # Predmet T-308/00 RENV.


Presuda Suda (treće vijeće) od 16. srpnja 2009.#Laszlo Hadadi (Hadady) protiv Csille Marte Mesko, udane Hadadi (Hadady).#Zahtjev za prethodnu odluku: Cour de cassation - Francuska.#Predmet C-168/08.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 16. rujna 2013.#Orange, prije France Télécom protiv Europske komisije.#Državne potpore – Naknada troškova javne usluge u okviru projekta širokopojasne elektroničke komunikacijske mreže departmana Hauts-de-Seine – Odluka kojom se utvrđuje nepostojanje potpore – Neotvaranje formalnog postupka ispitivanja – Ozbiljne poteškoće – Presuda Altmark – Usluga od općeg gospodarskog interesa – Nedostatci tržišta – Prekomjerna naknada.#Predmet T-258/10.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 28. listopada 2016.#Unicorn a.s. protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Europske unije UNICORN – Raniji nacionalni verbalni žigovi i figurativni žig UNICORN te raniji nacionalni figurativni žig koji prikazuje glavu jednoroga – Relativni razlog za odbijanje – Ugled – Članak 8. stavak 5. Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-124/15.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 2012. prosinac 13.#Expedia Inc. protiv Autorité de la concurrence i drugi.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Cour de cassation.#Predmet C-226/11.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 3. prosinca 2009.#Europska komisija protiv Savezne Republike Njemačke.#Povreda obveze države članice - Direktiva 2002/19/EZ - Direktiva 2002/21/EZ - Direktiva 2002/22/EZ.#Predmet C-424/07.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 13. siječnja 2014. # LaserSoft Imaging AG protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-475/12.


title: Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 28. travnja 2017.#Irit Azoulay i dr. protiv Europskog parlamenta.#Javna služba – Dužnosnici – Privremeno osoblje – Primici od rada – Obiteljske naknade – Naknada za obrazovanje – Odbijanje naknade troškova obrazovanja – Članak 3. stavak 1. Priloga VII. Pravilniku o osoblju – Legitimna očekivanja – Jednako postupanje – Načelo dobre uprave.#Predmet T-580/16.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (osmo vijeće)
      28. travnja 2017. (
            *1
         )
      „Javna služba — Dužnosnici — Privremeno osoblje — Primici od rada — Obiteljske naknade — Naknada za obrazovanje — Odbijanje naknade troškova obrazovanja — Članak 3. stavak 1. Priloga VII. Pravilniku o osoblju — Legitimna očekivanja — Jednako postupanje — Načelo dobre uprave“
      U predmetu T‑580/16,

         Irit Azoulay, članica privremenog osoblja Europskog parlamenta, sa stalnom adresom u Bruxellesu (Belgija),

         Andrew Boreham, član privremenog osoblja Europskog parlamenta, sa stalnom adresom u Wansin‑Hannutu (Belgija),

         Mirja Bouchard, dužnosnica Europskog parlamenta, sa stalnom adresom u Villers‑la‑Villeu (Belgija),

         Darren Neville, dužnosnik Europskog parlamenta, sa stalnom adresom u Ohainu (Belgija),
      koje zastupa M. Casado García‑Hirschfeld, odvjetnica,
      tužitelji,
      protiv

         Europskog parlamenta, koji zastupaju E. Taneva i L. Deneys, u svojstvu agenata,
      tuženika,
      povodom zahtjeva na temelju članka 270. UFEU‑a radi poništenja pojedinačnih odluka Parlamenta od 24. travnja 2015. kojima je odbijena dodjela naknada za obrazovanje za godinu 2014./2015. te, po potrebi, poništenja pojedinačnih odluka Parlamenta od 17. i 19. studenoga 2015. kojima su djelomično odbijene žalbe tužiteljâ od 20. srpnja 2015.,
      OPĆI SUD (osmo vijeće),
      u sastavu: A. M. Collins, predsjednik, R. Barents (izvjestitelj) i J. Passer, suci,
      tajnik: M. Marescaux, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani dio postupka i nakon rasprave održane 14. prosinca 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

         Okolnosti spora

               1

               Prva tužiteljica, Irit Azoulay, ima dijete upisano od rujna 2014. u Athénée Ganenou u Bruxellesu (Belgija). Troje ostalih tužitelja, Andrew Boreham, Mirja Bouchard i Darren Neville, imaju djecu upisanu u École internationale Le Verseau u Biergesu (Belgija). Tužitelji koji su već imali djecu upisanu u te obrazovne ustanove prije 2014. za njih su primili, do školske godine 2014./2015., naknadu troškova obrazovanja u okviru mjesečnog gornjeg praga.

               2

               École internationale Le Verseau sekularna je škola koja je dio Fédération des établissements libres subventionnés indépendants (FELSI) (Federacija neovisnih subvencioniranih slobodnih ustanova), a subvencionira je Francuska zajednica. Predavanja na francuskom i engleskom od vrtića nadalje izvode profesori kojima su ti jezici materinski jezici. Ipak, ta škola nije financirana u cijelosti tom subvencijom. Ona raspolaže vlastitim sredstvima, koja joj, među ostalim, osigurava neprofitna organizacija Les Amis du Verseau.

               3

               Athénée Ganenou vjerska je škola koju subvencionira Francuska zajednica, čiji službeni obrazovni program primjenjuje u cijelosti, ali u koji je dodano nekoliko sati tjedno učenja hebrejskog jezika, povijesti židovstva, Biblije i engleskog jezika od prvog razreda. Ta škola međutim nije u cijelosti financirana tom subvencijom. Ona raspolaže vlastitim sredstvima, koja joj, među ostalim, osigurava neprofitna organizacija Les Amis de Ganenou.

               4

               U listopadu i studenome 2014. tužitelji su podnijeli zahtjeve za naknadu troškova obrazovanja koje su platili za svoju uzdržavanu djecu, zajedno s priloženim dokaznim dokumentima koje su im pružile predmetne škole, istovjetnima onima koji su bili priloženi njihovim prijašnjim, i odobrenim, zahtjevima za naknadu takvih troškova obrazovanja.

               5

               Tužitelji su 24. travnja 2015. primili obavijest o konačnom odbijanju svojih zahtjeva za naknadu troškova obrazovanja (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) zato što uvjeti iz članka 3. stavka 1. Priloga VII. Pravilniku o osoblju za dužnosnike Europske unije (u daljnjem tekstu: Pravilnik) nisu bili zadovoljeni jer dvije predmetne škole nisu bile ustanove za koje se plaćala školarina u smislu te odredbe, s obzirom na to da neobvezni doprinosi tužiteljâ predmetnim neprofitnim organizacijama izlaze izvan okvira obveznoga besplatnog obrazovanja kako je predviđeno belgijskim zakonodavstvom.

               6

               Svaki od tužitelja podnio je 20. srpnja 2015. žalbu sukladno članku 90. stavku 2. Pravilnika. Te su žalbe odbijene pojedinačnim odlukama glavnog tajnika Europskog parlamenta od 17. i 19. studenoga 2015. (u daljnjem tekstu: odluke o odbijanju žalbi). Međutim, glavni tajnik Parlamenta odlučio je tužiteljima „dobrovoljno i iznimno” dodijeliti naknadu za obrazovanje u École internationale Le Verseau i Athénée Ganenou za godinu 2014./2015., ali ne i za školske godine koje slijede.

         Zahtjevi stranaka i postupak

               7

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 17. veljače 2016. tužitelji su pokrenuli ovaj postupak.

               8

               U skladu s člankom 3. Uredbe (EU, Euratom) 2016/1192 Europskog parlamenta i Vijeća od 6. srpnja 2016. o prijenosu na Opći sud nadležnosti za odlučivanje u prvom stupnju o sporovima između Europske unije i njezinih službenika (SL 2016., L 200, str. 137.), predmeti koji su 31. kolovoza 2016. bili u tijeku pred Službeničkim sudom prenose se na Opći sud, koji nastavlja postupak u tim predmetima u stanju u kojem se oni nalaze na taj dan i u skladu sa svojim Poslovnikom.

               9

               Tužitelji od Općeg suda zahtijevaju da:

                        —

                        poništi pobijane odluke;

                        —

                        po potrebi, poništi odluke o odbijanju žalbi;

                        —

                        naloži Parlamentu da im plati naknadu za obrazovanje za godinu 2015./2016., uvećanu za kamate izračunate od datuma od kojih se duguju ti iznosi;

                        —

                        naloži Parlamentu snošenje troškova.

               10

               Parlament od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        odbije tužbu;

                        —

                        naloži tužiteljima snošenje troškova.

               11

               Na raspravi, i kao odgovor na pitanje Općeg suda, tužitelji su zatražili izmjenu druge točke svojih zahtjeva te od Općeg suda zahtijevaju da:

                        —

                        poništi pobijane odluke;

                        —

                        po potrebi, poništi „odluke o odbijanju žalbi, međutim, s iznimkom odluke glavnog tajnika Parlamenta da im dobrovoljno i iznimno isplati naknadu za obrazovanje za godinu 2014./2015.”;

                        —

                        naloži Parlamentu da im plati naknadu za obrazovanje za godinu 2015./2016., uvećanu za kamate izračunate od datuma od kojih se duguju ti iznosi;

                        —

                        naloži Parlamentu snošenje troškova.

         Pravo

         Zahtjevi kojima se traži poništenje odluka o odbijanju žalbi

               12

               Potrebno je primijetiti da, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, zahtjevi za poništenje formalno usmjereni protiv odluke o odbijanju žalbe dovode do toga, u slučaju kada ta odluka nema autonoman sadržaj, da Opći sud odlučuje o aktu protiv kojeg je žalba podnesena (presuda od 17. siječnja 1989., Vainker/Parlament, 293/87, EU:C:1989:8, t. 8.). Budući da odluke o odbijanju žalbi u ovom slučaju nemaju autonoman sadržaj, tužbu treba smatrati usmjerenom protiv pobijanih odluka.

         Zahtjevi za poništenje pobijanih odluka

               13

               U prilog tužbi tužitelji ističu tri tužbena razloga, koji se temelje, kao prvo, na povredi članka 3. stavka 1. Priloga VII. Pravilniku te na očitoj pogrešci u ocjeni, kao drugo, na povredi načela zaštite legitimnih očekivanja i, kao treće, na povredi načela jednakog postupanja i dobre uprave.

         Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 3. stavka 1. Priloga VII. Pravilniku te na očitoj pogrešci u ocjeni
      – Argumenti stranaka

               14

               Kao prvo, tužitelji primjećuju da pojam „troškovi obrazovanja” iz članka 3. stavka 1. Priloga VII. Pravilniku obuhvaća troškove upisa i pohađanja obrazovne ustanove. Prema njihovu mišljenju, uvjet koji se odnosi na to da se za školu koju se pohađa „plaća školarina” može dovesti u zabludu. Naime, neobveznost ili obveznost troškova obrazovanja nije relevantna jer se radi samo o troškovima obrazovanja koje plaćaju dužnosnici za svoju uzdržavanu djecu u školama koje nude obrazovni program po njihovu izboru. Navedena odredba ne čini dodjeljivanje naknade za obrazovanje ovisnim o postojećim nazivima ili klasifikaciji koja se primjenjuje na nacionalnoj razini, nego samo o prirodi troška koji treba nadoknaditi i o njegovim sastavnim dijelovima.

               15

               Kao drugo, tužitelji se pozivaju na to da je pojam „troškovi obrazovanja” autonoman pojam. U tom pogledu, oni priznaju da subvencionirano obrazovanje u Belgiji ne predviđa podučavanje engleskog kao materinskog jezika koje bi izvodili profesori koji su izvorni govornici, kao ni podučavanje kulturnog, vjerskog i povijesnog naslijeđa židovskog naroda. Jedini način na koji bi se ta poduka mogla osigurati jest dodatno financiranje. Troškovi koje vlastitim sredstvima pokrivaju predmetne škole i koji se financiraju zahvaljujući potpori neprofitnih organizacija doista su troškovi koji najprije omogućuju učeniku pristup posebnom obrazovnom programu, a potom sudjelovanje u programima i pohađanje predavanja te iste ustanove. Argument Parlamenta, prema kojem belgijsko zakonodavstvo određuje da obrazovna ustanova ne može uvjetovati upis plaćanjem određenog novčanog iznosa bilo samoj ustanovi ili bilo kojem drugom tijelu, zanemaruje autonomno značenje pojma „troškovi obrazovanja”. I dalje prema mišljenju tužiteljâ, iz izjave o visini školarine proizlazi da nastali troškovi točno odgovaraju sudjelovanju roditelja u financiranju neprofitne organizacije koja podupire subvencioniranu obrazovnu ustanovu i svojom svrhom i primjenom čine troškove obrazovanja za koje se može ostvariti povrat.

               16

               Kao treće, tužitelji primjećuju da troškovi isključeni iz naknade, nabrojani u članku 3. Općih provedbenih odredbi koje se odnose na dodjelu naknade za obrazovanje predviđene člankom 3. Priloga VII. Pravilniku, koji je Parlament usvojio 18. svibnja 2004. u skladu s člankom 110. Pravilnika (u daljnjem tekstu: OPO), nisu povezani s obrazovanjem, oni su dakle zapravo neobvezni. Nasuprot tomu, troškovi povezani sa sredstvima koja zahtijevaju neprofitne organizacije troškovi su koji se mogu platiti unaprijed, kao dio troškova upisa i pohađanja ustanove.

               17

               Prema Parlamentu, iz belgijskog zakonodavstva proizlazi da slobodne subvencionirane ustanove daju besplatnu poduku i nisu privatne škole koje nameću troškove obrazovanja koji uvjetuju upis učenika i pristup predavanjima. Iako se pod određenim uvjetima mogu tražiti određeni troškovi, njihovo neplaćanje ne može ni u kojem slučaju biti razlog za sankciju učenika kao odbijanje upisa ili isključenje. Popis troškova isključenih iz povrata troškova obrazovanja iz članka 3. OPO‑a nije iscrpan. Naime, troškovima obrazovanja mogu se smatrati samo oni troškovi koji uvjetuju upis učenika u školu i u njezin program. U ovom slučaju, upis učenika u predmetne škole nije bio uvjetovan plaćanjem troškova upisa. Doprinosi roditelja predmetnim neprofitnim organizacijama pokrivaju poseban program obiju škola.

               18

               Parlament također tvrdi da, sukladno zaključku voditelja administracije br. 012/77, članovi osoblja moraju predočiti račun iz kojega se jasno vide različite vrste troškova kako bi mogli dobiti naknadu za obrazovanje. Računi i potvrde koje su podnijeli tužitelji ne udovoljavaju tom uvjetu i ne omogućuju da se sa sigurnošću utvrdi namjena doprinosa koje su platili tužitelji.

         – Ocjena Općeg suda

               19

               Članak 3. stavak 1. Priloga VII. Pravilniku među ostalim predviđa da, „podložno uvjetima utvrđenima općim provedbenim odredbama [navedenog] članka, dužnosnik prima naknadu za obrazovanje u visini stvarnih troškova obrazovanja do najvećeg mjesečnog iznosa od 260,95 [eura], za svako uzdržavano dijete […] koje ima najmanje pet godina i redovno pohađa osnovnu ili srednju školu za koju se plaća školarina ili visokoškolsku ustanovu”.

               20

               Iz članka 3. stavka 1. Priloga VII. Pravilniku proizlazi da se pojam „troškovi obrazovanja” odnosi na troškove vezane uz redovno pohađanje „osnovne ili srednje škole za koju se plaća školarina” uzdržavanog djeteta dužnosnika.

               21

               Stoga je potrebno ispitati jesu li École internationale Le Verseau i Athénée Ganenou „osnovna ili srednja škola za koju se plaća školarina” u smislu članka 3. stavka 1. Priloga VII. Pravilniku.

               22

               Kao prvo, nije sporno da je prema zakonodavstvu primjenjivom u Francuskoj zajednici obvezno obrazovanje u Francuskoj zajednici besplatno i da se ne smije tražiti ni primiti nikakva školarina.

               23

               U tom pogledu, treba naglasiti da okružnica Francuske zajednice br. 4516 od 29. kolovoza 2013., naslovljena „Besplatan pristup obveznom obrazovanju” (u daljnjem tekstu: okružnica br. 4516), u poglavlju II., naslovljenom „Pravila koja se primjenjuju u pogledu besplatnog pristupa obrazovanju”, koje se nalazi u dijelu A naslovljenom „Troškovi koje škole ne smiju tražiti (članci 100. i 102. provedbene odluke „Zadaće” od 24. srpnja 1997.)” navodi sljedeće:
               „Obrazovne ustanove osnovnog i srednjoškolskog obrazovanja ne mogu od roditelja tražiti plaćanje određenih troškova. To su osobito:

                        1)

                        Izravna ili neizravna školarina
                        Članak 12. [stavak] 1. Zakona od 29. svibnja 1959. pod nazivom „Školski pakt” i članak 100. [stavak] 1. provedbene odluke od 24. srpnja 1997. određuju da se ne smije tražiti ili primiti nikakva izravna ili neizravna školarina.
                        U praksi:
                        To primjerice znači da obrazovna ustanova ne može uvjetovati upis plaćanjem određenoga novčanog iznosa, bilo samoj ustanovi ili kojem drugom tijelu ([neprofitna organizacija], društvena organizacija, de facto organizacija).”

               24

               Kao drugo, također nije sporno da, u skladu s gore navedenim pravilima u točkama 22. i 23., tužitelji nisu trebali platiti troškove upisa ili pohađanja nastave za svoju uzdržavanu djecu École internationale Le Verseau, Athénée Ganenou ili nekom trećem tijelu.

               25

               Naime, iz potvrda koje je podnijela École internationale Le Verseau proizlazi da će se „doprinos za godinu 2014./2015. […] koristiti isključivo za održavanje i razvoj obrazovnih programa [navedene škole] u koju [su] redovito upisana [uzdržavana djeca drugog, trećeg i četvrtog tužitelja] te koje ne subvencionira Francuska zajednica”. Athénée Ganenou „potvrđuje […] upis uzdržavanog djeteta prve tužiteljice u godinu 2014./2015.”, navodi da je ona „slobodna subvencionirana škola koja u cijelosti primjenjuje službeni program [Francuske zajednice]”, navodi da „participacija u posebnom obrazovnom programu i u nesubvencioniranom obrazovanju iznose 270 eura mjesečno, deset mjeseci godišnje” te ističe da „ti troškovi ne pokrivaju školski pribor i prehranu, koje treba platiti odvojeno”.

               26

               Slijedi da, u ovom slučaju, uvjet „osnovne ili srednje škole za koju se plaća školarina” u smislu članka 3. stavka 1. Priloga VII. Pravilniku nije ispunjen i da, prema tome, tužitelji nemaju pravo na naknadu za obrazovanje za svoju uzdržavanu djecu koja su upisana u École internationale Le Verseau i Athénée Ganenou.

               27

               Taj zaključak ne dovode u pitanje argumenti koje iznose tužitelji.

               28

               Najprije, tužitelji tvrde da se pojam „troškovi obrazovanja” odnosi na troškove koje dužnosnici imaju za svoju uzdržavanu djecu u školama koje nude obrazovni program po njihovu izboru”.

               29

               Članak 3. OPO‑a predviđa:
               „Do najvećih mjesečnih iznosa predviđenih u stavku 1. prvom i trećem podstavku članka 3. Priloga VII. Pravilniku, naknada za obrazovanje B pokriva:

                        (a)

                        troškove upisa i pohađanja obrazovne institucije[;]

                        (b)

                        troškove prijevoza[;]
                        uz iznimku svih ostalih troškova, osobito:

                                 —

                                 obveznih troškova kao što su troškovi kupovine knjiga, školskog pribora, sportske opreme, pokrivanje školskog osiguranja i zdravstvenih troškova, troškova ispita, troškova zajedničkih vanjskih školskih aktivnosti (kao što su ekskurzije, posjeti i školska putovanja, sportski treninzi itd.), kao i ostalih troškova koji se odnose na izvođenje školskog programa obrazovne ustanove koju se pohađa,

                                 —

                                 troškova sudjelovanja djeteta u školi skijanja, školi na moru, školi u prirodi, kao i u sličnim aktivnostima.”

               30

               Valja primijetiti da, prema članku 3. OPO‑a, troškovi obrazovanja obuhvaćaju „troškove upisa i pohađanja obrazovne ustanove”. Kao što je navedeno, troškovi obrazovanja obuhvaćaju kako troškove koji učeniku omogućuju pristup obrazovnoj ustanovi (troškovi upisa) tako i troškove koji mu omogućuju pohađanje predavanja i odgovarajuće sudjelovanje u programima te iste ustanove (troškovi pohađanja) (presuda od 8. rujna 2011., Bovagnet/Komisija, F‑89/10, EU:F:2011:129, t. 23.).

               31

               Međutim, treba naglasiti da, u ovom slučaju, upis i podučavanje u École internationale Le Verseau i Athénée Ganenou, koje se izvodi za uzdržavanu djecu tužiteljâ, nisu uvjetovani plaćanjem određenog novčanog iznosa tim ustanovama ili trećim tijelima, kao što su neprofitne organizacije, koji pokriva troškove upisa i pohađanja navedenih škola. Uostalom, suprotan slučaj ne bi bio u skladu sa zakonodavstvom koje se primjenjuje u Francuskoj zajednici, kao što proizlazi iz okružnice br. 4516.

               32

               Treba također utvrditi da tužitelji nisu proturječili očitovanju Parlamenta, prema kojem neplaćanje navedenih iznosa predmetnim neprofitnim organizacijama ne može ni u kojem slučaju biti razlog sankcije za učenika kao što je odbijanje upisa ili isključenje.

               33

               U tom pogledu također treba uputiti na okružnicu br. 4516 u kojoj je, kad je riječ o plaćanju troškova koje škole mogu tražiti, kao što su troškovi za „bazen te kulturne i sportske aktivnosti”, u poglavlju II., u rubrici „Neplaćanje troškova” navedeno sljedeće:
               „U slučaju neplaćanja ili odbijanja plaćanja, škola ne može odbiti upisati ili ponovno upisati učenika, niti ga definitivno isključiti, sankcionirati ili odbiti izdavanje prijepisa ocjena ili diplome. Po potrebi, predviđen je postupak povodom zahtjeva za naplatu u svakom od odgovornih tijela.”

               34

               Slijedi da argument koji proizlazi iz pojma „troškovi obrazovanja” ni u čemu ne mijenja okolnost prema kojoj se, u ovom slučaju, zbog nepostojanja troškova upisa i pohađanja École internationale Le Verseau i Athénée Ganenou ne mogu kvalificirati kao „osnovna ili srednja škola za koju se plaća školarina” u smislu članka 3. stavka 1. Priloga VII. Pravilniku.

               35

               Nadalje, tužitelji primjećuju da, s obzirom na to da je pojam „troškovi obrazovanja” autonoman pojam prava Europske unije, njegov sadržaj ne može ovisiti o postojećim nazivima ili klasifikacijama koji se primjenjuju na nacionalnoj razini, nego samo o pravoj prirodi troška koji se treba nadoknaditi i njegovim sastavnim dijelovima (presuda od 8. rujna 2011., Bovagnet/Komisija, F‑89/10, EU:F:2011:129, t. 22.).

               36

               Tužitelji s pravom primjećuju da je pojam „troškovi obrazovanja” autonoman pojma prava Unije pa, prema tome, nacionalni nazivi ili klasifikacije u pogledu troškova obrazovanja nisu odlučujući. Međutim, također slijedi da nazivi ili klasifikacija doprinosa koje su roditelji platili navedenim neprofitnim udrugama nimalo ne mijenjaju okolnost prema kojoj ni École internationale Le Verseau ni Athénée Ganenou ne zahtijevaju troškove upisa ni pohađanja. Nužno slijedi da se doprinosi koje traže navedene neprofitne organizacije na temelju sudjelovanja u određenom programu i na temelju nesubvencionirane školarine za te škole također ne mogu odnositi na troškove upisa i pohađanja navedenih škola, kako uostalom potvrđuje okružnica br. 4516. Stoga se doprinosi koje u ovom slučaju traže te neprofitne organizacije ne mogu ni u kojem slučaju klasificirati kao „troškovi obrazovanja” u smislu članka 3. stavka 1. Priloga VII. Pravilniku i kako to precizira članak 3. OPO‑a.

               37

               Konačno, tužitelji ističu da su troškovi isključeni iz naknade, nabrojani u članku 3. OPO‑a, troškovi koji nisu povezani s obrazovanjem i stoga zapravo izborni, dok su troškovi vezani uz sredstva koja zahtijevaju navedene neprofitne organizacije troškovi koji se mogu platiti unaprijed kao dio troškova upisa i pohađanja.

               38

               U tom pogledu, valja podsjetiti da članak 3. OPO‑a razlikuje „sve ostale troškove”, koje isključuje iz svake naknade i za koje daje pojedine primjere, od „troškova upisa i pohađanja obrazovnih ustanova” kao i od „troškova prijevoza”, za koje je moguća ograničena naknada. Osim toga, protivno onome što ističu tužitelji, izraz „svi ostali troškovi” ne odnosi se samo na „troškove koji nisu povezani s obrazovanjem”. Naime, ta se odredba izričito odnosi na „ostale troškove koji se odnose na izvođenje školskog programa obrazovne ustanove koju se pohađa”.

               39

               Konačno, tužitelji su izjavili da je u École internationale Le Verseau i Athénée Ganenou obvezno obrazovanje nadopunjeno podukom koja je dio obrazovnog programa svake od tih škola i da su oni u tu svrhu platili predmetnim neprofitnim organizacijama iznose koji pokrivaju sudjelovanje njihove djece u posebnom programu tih škola te u nesubvencioniranom obrazovanju.

               40

               Iz tih izjava proizlazi da, s obzirom na to da se doprinosi plaćeni predmetnim neprofitnim organizacijama ne mogu kvalificirati kao troškovi obrazovanja, oni čine troškove koji proizlaze iz zahtjeva i djelatnosti vezanih uz praćenje obrazovnog programa, posebice sudjelovanje djece u posebnom programu i nesubvencioniranom obrazovanju predmetnih škola te se moraju smatrati „drugim troškovima koji se odnose na praćenje programa obrazovne ustanove koju se pohađa”, u smislu članka 3. drugog stavka OPO‑a, koji, prema toj istoj odredbi, nisu pokriveni obrazovnom naknadom B.

               41

               Stoga prvi tužbeni razlog treba odbiti.

         Drugi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi načela zaštite legitimnih očekivanja
      – Argumenti stranaka

               42

               Prema tužiteljima, Parlament je dao precizna jamstva koja su kod njih stvorila nadu da će im se platiti naknade za obrazovanje jer su im ti troškovi bili vraćeni i prijašnjih godina. Oni opovrgavaju argument Parlamenta prema kojem je naknada za obrazovanje podvrgnuta godišnjoj procjeni. Prema njihovu mišljenju, više je riječ o godišnjem ispitivanju politike naknade troškova obrazovanja, što bi značilo da Parlament ima pravo korjenito izmijeniti stajalište uprave u posve identičnoj situaciji, što je protivno načelu pravne sigurnosti.

               43

               Komisija osporava argumentaciju tužiteljâ.

         – Ocjena Općeg suda

               44

               Pravo pozivanja na zaštitu legitimnih očekivanja pretpostavlja ispunjavanje triju pretpostavki. Kao prvo, uprava mora zainteresiranoj osobi pružiti precizna, bezuvjetna i podudarna jamstva koja proizlaze iz ovlaštenih i pouzdanih izvora. Kao drugo, ta jamstva moraju biti takva da kod osobe kojoj su upućena stvore legitimna očekivanja. Kao treće, dana jamstva moraju biti u skladu s primjenjivim pravilima (presuda od 7. studenoga 2002., G/Komisija, T‑199/01, EU:T:2002:271, t. 38.).

               45

               U ovom slučaju dovoljno je naglasiti da, čak i pod pretpostavkom da je Parlament dao precizna, bezuvjetna i podudarna jamstva tužiteljima kad je riječ o naknadi doprinosa koje su platili predmetnim neprofitnim organizacijama na temelju sudjelovanja njihove uzdržavane djece u posebnom programu i nesubvencioniranom obrazovanju predmetnih škola, takva jamstva ne bi poštovala odredbe Pravilnika, kako je gore navedeno u točkama 19. do 41. Prema tome, u ovom se slučaju ne može utvrditi nikakva povreda načela zaštite legitimnih očekivanja.

               46

               U svakom slučaju, ni iz jednog dijela dokumentacije ne proizlazi da je uprava dala precizna, bezuvjetna i podudarna jamstva tužiteljima. Svrha posebnog obrasca koji su upravna tijela pripremila za škole jest omogućiti tim tijelima da lakše ustanove, s pitanjima koja se odnose na različite troškove obrazovanja koje traže te škole te zbog nepostojanja detaljnog računa, jesu li škole zahtijevale troškove upisa i pohađanja koje bi uprava prema potrebi trebala nadoknaditi. Međutim, taj obrazac nije pokazao da su tužitelji platili troškove upisa.

               47

               Napokon, nedopuštena je argumentacija tužiteljâ prema kojoj je promjena upravnog postupanja protivna načelu pravne sigurnosti s obzirom na to da nije spomenuta u žalbi pa da stoga nije u skladu s pravilom sukladnosti između prethodne upravne žalbe i tužbe.

               48

               Naime, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, pravilo o sukladnosti između žalbe, u smislu članka 91. stavka 2. Pravilnika i kasnije podnesene tužbe, zahtijeva, kako bi tužba bila dopuštena, da je tužbeni razlog pred sudom Unije već bio iznesen u okviru predsudskog postupka kako bi tijelo za imenovanje moglo saznati za prigovore koje je zainteresirana osoba podnijela protiv pobijane odluke (vidjeti presudu od 7. srpnja 2004., Schmitt/AER, T‑175/03, EU:T:2004:214, t. 42. i navedenu sudsku praksu).

               49

               Drugi tužbeni razlog treba stoga odbiti u cijelosti.

         Treći tužbeni razlog, koji se temelji na povredi načela jednakog postupanja i dobre uprave

               50

               Ovaj se tužbeni razlog dijeli na dva dijela, prvi, koji se temelji na povredi načela jednakog postupanja i, drugi, koji se temelji na povredi načela dobre uprave.

         – Argumenti stranaka

               51

               Što se tiče navodne povrede načela jednakog postupanja, tužitelji ističu da se nalaze u činjenično i pravno jednakoj situaciji kao i roditelji koji su prethodnih godina primili naknadu troškova obrazovanja za svoju uzdržavanu djecu upisanu u predmetne škole te kao i oni roditelji koji rade u Europskoj komisiji i koji nastavljaju primati naknadu troškova obrazovanja za svoju uzdržavanu djecu upisanu u iste škole.

               52

               Kad je riječ o navodnoj povredi načela dobre uprave, tužitelji ističu da rok od šest mjeseci koji je protekao između zahtjeva za naknadu troškova i pobijanih odluka nije razuman s obzirom na to da ranije postupanje Parlamenta nije ostavljalo mjesta sumnji glede naknade predmetnih troškova. Osim toga, izražavaju sumnju glede objektivnosti i brižljivosti kojom je Parlament ocijenio činjenice, povezujući dodjelu naknade za obrazovanje s osobnim izborom roditelja za obrazovni program koji je odabrao za svoje dijete, što bi bilo protivno članku 22. Povelje Europske unije o temeljnim pravima i autonomnom značenju pojma „troškovi obrazovanja”.

               53

               Parlament osporava argumentaciju tužiteljâ.

         – Ocjena Općeg suda

               54

               Što se tiče prvog dijela trećega tužbenog zahtjeva, treba podsjetiti da načelo jednakog postupanja pripada temeljnim načelima prava Unije i da je ono povrijeđeno ako se na dvije kategorije osoba čija činjenična i pravna situacija ne pokazuju bitne razlike primjenjuje različito postupanje. To načelo stoga zahtijeva da se u usporedivim situacijama ne postupa na različit način, osim ako takvo razlikovanje nije objektivno opravdano. Kako bi bilo prihvaćeno, razlikovanje mora biti opravdano na osnovi objektivnog i razumnog kriterija te biti proporcionalno cilju koji se želi ostvariti (presuda od 30. siječnja 2003., C/Komisija, T‑307/00, EU:T:2003:21, t. 48.).

               55

               Međutim, ustaljena je sudska praksa da se dužnosnik ili član privremenog osoblja ne mogu pozvati na nezakonitost kako bi ostvarili korist. Naime, poštovanje načela jednakog postupanja mora se pomiriti s načelom poštovanja načela zakonitosti, prema kojem se nitko ne može u svoju korist pozivati na nezakonitost počinjenu u korist nekoga drugog (presude od 4. srpnja 1985., Williams/Revizorski sud, 134/84, EU:C:1985:297, t. 14.; od 2. lipnja 1994., de Compte/Parlament, C‑326/91 P, EU:C:1994:218, t. 51. i 52., i od 1. srpnja 2010., Časta/Komisija, F‑40/09, EU:F:2010:74, t. 88.).

               56

               Prema tome, budući da je prvi tužbeni razlog odbijen, prvi dio trećega tužbenog razloga, koji se temelji na povredi načela jednakog postupanja u odnosu na ostale dužnosnike, jest bespredmetan (vidjeti, u tom smislu, presudu od 21. siječnja 2014., Van Asbroeck/Parlament, F‑102/12, EU:F:2014:4, t. 37. i 38.).

               57

               U svakom slučaju, valja podsjetiti da iako su prema načelu jedinstvenosti javne službe, kako je navedeno u članku 9. stavku 3. Ugovora iz Amsterdama, svi dužnosnici Unije podvrgnuti jedinstvenom pravilniku, takvo načelo ne znači da institucije moraju jednako primjenjivati diskrecijsku ovlast koja im je priznata Pravilnikom s obzirom na to da, suprotno tome, prilikom upravljanja osobljem potonji uživaju „načelo autonomije” (presuda od 5. srpnja 2011., V/Parlament, F‑46/09, EU:F:2011:101, t. 135.).

               58

               Tako, u skladu s člankom 110. Pravilnika, OPO donosi tijelo za imenovanje svake pojedine institucije pa on dakle može biti različit u svakoj instituciji.

               59

               Kad je riječ o drugom dijelu trećeg tužbenog razloga, valja podsjetiti da je obveza poštovanja razumnog roka u vođenju upravnih postupaka opće načelo prava Unije čije poštovanje osigurava sud Unije i koje je ujedno i sastavni dio načela dobre uprave iz članka 41. stavka 1. Povelje o temeljnim pravima (vidjeti, u tom smislu, presudu od 11. travnja 2006., Angeletti/Komisija, T‑394/03, EU:T:2006:111, t. 162.).

               60

               Međutim, povreda načela dobre uprave u pravilu ne opravdava poništenje odluke donesene na kraju upravnog postupka. Naime, nepoštovanje načela razumnog roka utječe na valjanost upravnog postupka samo kad pretjerano dug protek vremena može imati utjecaj na sami sadržaj odluke donesene na kraju upravnog postupka.

               61

               U ovom predmetu, iz razmatranja prvoga tužbenog zahtjeva proizlazi (vidjeti točke 19. do 41. gore) da, čak i pod pretpostavkom da vrijeme koje Parlament utroši na obradu zahtjeva tužiteljâ za naknadu treba smatrati prekomjernim, to nije utjecalo na sam sadržaj pobijanih odluka. Osim toga, treba podsjetiti da je Parlament, zbog prekomjernog trajanja obrade zahtjeva, odlučio, dobrovoljno i iznimno, dodijeliti naknadu za obrazovanje za godinu 2014./2015.

               62

               Treći žalbeni razlog treba stoga također odbiti.

               63

               Posljedično, potrebno je odbiti zahtjeve za poništenje pobijanih odluka.

         Zahtjevi da se Parlamentu naloži da tužiteljima plate naknade za obrazovanje za godinu 2015./2016.

               64

               Tužitelji zahtijevaju od Općeg suda da naloži Parlamentu plaćanje naknade za obrazovanje za godinu 2015./2016.

               65

               Budući da su zahtjevi za poništenje pobijanih odluka odbijeni, o ovim zahtjevima više nije potrebno odlučiti.

               66

               Slijedom navedenog, tužbu valja odbiti u cijelosti.

         Troškovi

               67

               Sukladno članku 134. stavku 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.

               68

               Iz obrazloženja ove presude proizlazi da tužitelji nisu uspjeli u postupku. Također, Parlament je u svojem zahtjevu izrijekom zatražio da se tužiteljima naloži plaćanje troškova. Posljedično, tužiteljima se nalaže snošenje troškova.

               Slijedom navedenoga,
               OPĆI SUD (osmo vijeće),
               proglašava i presuđuje:

                           1)

                           Tužba se odbija.

                           2)

                           Irit Azoulay, Andrewu Borehamu, Mirji Bouchard i Darrenu Nevilleu nalaže se snošenje troškova.

                           Collins

                           Barents

                           Passer

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 28. travnja 2017.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	* Jezik postupka: francuski


Presuda Suda (treće vijeće) od 10. ožujka 1983. # Syndicat national des fabricants raffineurs d'huile de graissage i drugi protiv Groupement d'intérêt économique "Inter-Huiles" i dr. # Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunal de grande instance de Versailles - Francuska. # Slobodno kretanje robe. # Predmet 172/82.