title: Presuda Suda (šesto vijeće) od 7. prosinca 2016.#Vodoopskrba i odvodnja d.o.o. protiv Željke Klafurić.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Općinski sud u Velikoj Gorici.#Zahtjev za prethodnu odluku – Okoliš – Direktiva 2000/60/EZ – Okvir za djelovanje Europske unije u području vodne politike – Povrat troškova vodnih usluga – Izračun iznosa koji plaća potrošač – Varijabilni dio prema stvarnoj potrošnji i fiksni dio koji ne ovisi o toj potrošnji.#Predmet C-686/15.

text:
         PRESUDA SUDA (šesto vijeće)
      7. prosinca 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Okoliš — Direktiva 2000/60/EZ — Okvir za djelovanje Europske unije u području vodne politike — Povrat troškova vodnih usluga — Izračun iznosa koji plaća potrošač — Varijabilni dio prema stvarnoj potrošnji i fiksni dio koji ne ovisi o toj potrošnji“
      U predmetu C-686/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU-a, koji je uputio Općinski sud u Velikoj Gorici (Hrvatska), odlukom od 10. prosinca 2015., koju je Sud zaprimio 18. prosinca 2015., u postupku

         Vodoopskrba i odvodnja d.o.o.

      protiv

         Željke Klafurić,

      SUD (šesto vijeće),
      u sastavu: J.-C. Bonichot (izvjestitelj), u svojstvu predsjednika vijeća, A. Arabadjiev i C. G. Fernlund, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Vodoopskrbu i odvodnju d.o.o., D. Crnković, odvjetnik,

               —

               za hrvatsku vladu, A. Metelko-Zgombić, u svojstvu agenta,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju F. Varrone, avvocato dello Stato,

               —

               za Europsku komisiju, E. Manhaeve i M. Mataija, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive 2000/60/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. listopada 2000. o uspostavi okvira za djelovanje Zajednice u području vodne politike (SL 2000., L 327, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 1., str. 48.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Vodoopskrbe i odvodnje d.o.o. i Željke Klafurić zbog odbijanja potonje da plati fiksni dio cijene svoje potrošnje vode.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               U uvodnim izjavama 1., 11., 19. i 38. Direktive 2000/60 navodi se:

                        „(1)

                        Voda nije kao drugi komercijalni proizvodi, već je naslijeđe koje treba čuvati, zaštititi i postupati s njome kao takvom.

                  [...]

                        (11)

                        Kako je utvrđeno u članku 174. Ugovora, politika Zajednice u odnosu na okoliš [treba] ostvariti ciljeve očuvanja, zaštite i poboljšanja kvalitete okoliša, uz razborito i racionalno korištenje prirodnih bogatstava; politika se mora temeljiti na načelu opreznosti te na načelu preventivnog djelovanja, načelu da se šteta nanesena okolišu popravlja ponajprije na samom izvoru te na načelu da onečišćivač plaća.

                  [...]

                        (19)

                        Cilj ove Direktive je održavanje i unapređivanje vodenog okoliša u Zajednici. Ovaj cilj se u prvom redu odnosi na kvalitetu dotičnih voda. Kontrola količine je dopunski element u osiguravanju dobre kvalitete voda, i stoga bi trebalo uspostaviti i mjere za osiguranje količina u svrhu postizanja dobre kvalitete.

                  [...]

                        (38)

                        Korištenje gospodarskih instrumenata u državama članicama može biti primjereno kao dio programa mjera. Trebalo bi uzeti u obzir načelo povrata troškova korištenja voda, uključujući i troškove za zaštitu okoliša i korištenje resursa povezane sa štetama ili negativnim posljedicama po vodni okoliš, posebno u skladu s načelom da zagađivač plaća. U tu svrhu bit će potrebna gospodarska analiza vodoopskrbe temeljena na dugoročnim projekcijama ponude i potražnje vode u slivnom području.

                  [...]“

               4

               Prema članku 2. Direktive 2000/60, naslovljenom „Definicije“:
               „Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
               [...]

                        38.

                        ‚Vodne usluge’ znači sve usluge koje za kućanstva, javne ustanove ili bilo koju gospodarsku aktivnost osiguravaju:

                                 a)

                                 zahvaćanje, akumuliranje, skladištenje, pročišćavanje i distribuciju površinske ili podzemne vode,

                                 b)

                                 prikupljanje i pročišćavanje otpadnih voda koje se zatim ispuštaju u površinske vode.

                        39.

                        ‚Korištenje vode’ znači vodne usluge zajedno s bilo kojom drugom aktivnošću utvrđenom u članku 5. i Prilogu II., koje imaju znatan utjecaj na stanje voda.
                        Ovaj koncept vrijedi za potrebe članka 1. i ekonomske analize provedene prema članku 5. i Prilogu III., točki (b).

                  [...]“

               5

               U članku 9. Direktive 2000/60, naslovljenom „Povrat troškova za vodne usluge“, određuje se:
               „1.   Države članice uzimaju u obzir načelo povrata troškova od vodnih usluga, uključujući i okolišne troškove i troškove resursâ, imajući u vidu ekonomsku analizu provedenu sukladno Prilogu III., i posebno u skladu s načelom da onečišćivač plaća.
               Države su članice do 2010. godine dužne osigurati:

                        —

                        da politika cijena vode predstavlja odgovarajući poticaj korisnicima da koriste vodne resurse učinkovito i da time doprinesu ostvarenju okolišnih ciljeva ove Direktive,

                        —

                        odgovarajući doprinos raznih korisnika, podijeljenih najmanje na industriju, domaćinstva i poljoprivredu, povratu troškova vodnih usluga, na temelju ekonomske analize provedene sukladno Prilogu III., i uzimajući u obzir načelo da onečišćivač plaća.

                  Države članice mogu pri tome voditi računa o socijalnim, okolišnim i gospodarskim učincima povrata, kao i zemljopisnim i klimatskim uvjetima u dotičnoj regiji ili regijama.
               2.   Države članice u planu upravljanja riječnim slivom izvješćuju o planiranim koracima za provedbu stavka l. koji će doprinijeti ostvarenju ciljeva ove Direktive, kao i o sudjelovanju raznih korisnika vode u povratu troškova vodnih usluga.
               3.   Ništa što je sadržano u ovom članku ne sprečava financiranje određenih preventivnih ili korektivnih mjera radi postizanja ciljeva ove Direktive.
               4.   Države članice ne čine povredu ove Direktive ako odluče, u skladu s ustaljenom praksom, da ne primjenjuju odredbe stavka l. druge rečenice i za tu svrhu odgovarajuće odredbe stavka 2., za neku djelatnost korištenja vode, u mjeri u kojoj se time ne dovode u pitanje svrha i postizanje ciljeva ove Direktive. Države članice dužne su navesti razloge neprimjenjivanja stavka l., druge rečenice, u planovima upravljanja riječnim slivovima.“

               6

               U Prilogu III. Direktivi 2000/60, naslovljenom „Gospodarska analiza“, navodi se sljedeće:
               „Gospodarska analiza mora sadržavati dovoljno informacija, i dovoljno detaljnih, (vodeći računa o troškovima prikupljanja podataka) za:

                        a)

                        izradu odgovarajućih proračuna potrebnih radi uzimanja u obzir, na temelju članka 9., načela povrata troškova vodnih usluga, vodeći računa o dugoročnim prognozama ponude i potražnje vode u vodnom području i, gdje je to potrebno:

                                 —

                                 procjene količine, cijena i troškova povezanih s vodnim uslugama, i

                                 —

                                 procjene odgovarajućih investicija, uključujući i prognoze takvih investicija;

                        b)

                        prosudbu o ekonomski najisplativijim kombinacijama mjera u pogledu korištenja voda, koje će se uključiti u programe mjera iz članka 11. na temelju procjena potencijalnih troškova tih mjera.“

         Hrvatsko pravo

      ZOV

               7

               Prema članku 197. stavku 5. Zakona o vodama (Narodne novine br. 153/09, 63/11, 130/11, 56/13 i 14/14; u daljnjem tekstu: ZOV):
               „Cijene vodnih usluga određuju se prema načelima punoga povrata troškova kako je utvrđeno zakonom kojim se uređuje financiranje vodnog gospodarstva, socijalne prihvatljivosti cijene vode i zaštite od monopola.
               [...]“

               8

               U skladu s člankom 205. stavcima 1. i 2. ZOV-a:
               „Sredstva za obavljanje djelatnosti javne vodoopskrbe i javne odvodnje osiguravaju se iz cijene vodne usluge.
               Cijena vodnih usluga prihod je isporučitelja vodne usluge, a obveznik plaćanja je vlasnik ili drugi zakoniti posjednik nekretnine u kojoj se usluga koristi (korisnik).
               [...]“

               9

               U članku 206. stavcima 1., 2. i 7. ZOV-a navodi se:
               „Visinu cijene vodnih usluga odlukom određuje isporučitelj vodne usluge, uz suglasnost jedinice lokalne samouprave.
               Cijena vodne usluge ne može biti niža od one određene primjenom mjerila iz propisa iz stavka 7. ovoga članka.
               [...]
               Vlada Republike Hrvatske, na prijedlog Vijeća za vodne usluge, uredbom propisuje mjerila za izračun najniže osnovne cijene vodnih usluga i vrste troškova koje cijena vodnih usluga pokriva. Uredbom se propisuje i najniža količina isporučene vode nužna za osnovne potrebe kućanstva.
               [...]“

         Uredba o najnižoj osnovnoj cijeni vodnih usluga i vrsti troškova koje cijena vodnih usluga pokriva

               10

               Članak 6. Uredbe o najnižoj osnovnoj cijeni vodnih usluga i vrsti troškova koje cijena vodnih usluga pokriva, donesene 16. rujna 2010. (Narodne novine br. 112/10), propisuje da se najniža osnovna cijena vodnih usluga sastoji od varijabilnog i fiksnog dijela, pri čemu se fiksni dio odnosi na priključenje nekretnine na komunalne vodne građevine vodoopskrbe i odvodnje i uključuje troškove očitanja vodomjera, obrade očitanih podataka, umjeravanja i servisiranja vodomjera, tekućeg i investicijskog održavanja priključka nekretnine na navedene komunalne vodne građevine, redovitog održavanja funkcionalne ispravnosti tih komunalnih vodnih građevina te ispitivanja i održavanja zdravstvene ispravnosti vode za piće.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               11

               Vodoopskrba i odvodnja isporučitelj je komunalnih vodoopskrbnih usluga na području više hrvatskih gradova, uključujući Zagreb.

               12

               To je društvo pred sudom koji je uputio zahtjev pokrenulo postupak zbog neplaćanja računa protiv Ž. Klafurić, koja osporava dio iznosa računa za vodne usluge za razdoblje od prosinca 2013. do lipnja 2014.

               13

               Ž. Klafurić protivi se plaćanju fiksnog dijela cijene vodnih usluga koji se izračunava neovisno o stvarnoj potrošnji vode.

               14

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da potrošač treba platiti samo svoju potrošnju vode onako kako je očitana na vodomjeru, što odgovara varijabilnom dijelu njegova računa. Smatra da u pogledu određivanja cijene vode i načina plaćanja mjerodavno nacionalno zakonodavstvo „nije bilo usklađeno“ s Direktivom 2000/60.

               15

               U tim okolnostima Općinski sud u Velikoj Gorici (Hrvatska) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Kako se vrši obračun naknade za isporučenu vodu po stanu u stambenim zgradama i po obiteljskim kućama po pravu [Unije]?

                        2.

                        Kako građani [Unije] plaćaju račune za potrošnju vode tj. da li plaćaju samo stvarno očitanu potrošnju vode na vodomjeru ili plaćaju uz to i neke druge stavke odnosno naknade?“

         O prethodnim pitanjima

               16

               Najprije valja podsjetiti da je u okviru suradnje između nacionalnih sudova i Suda ustanovljene u članku 267. UFEU-a na Sudu da nacionalnom sudu pruži koristan odgovor koji će mu omogućiti da riješi spor koji se pred njim vodi. U tom smislu na Sudu je da prema potrebi iz svih podataka koje je dostavio nacionalni sud, a posebno iz obrazloženja zahtjeva za prethodnu odluku, izvuče one dijelove prava Unije koje je potrebno tumačiti imajući u vidu predmet spora (vidjeti osobito presudu od 14. travnja 2016., Cervati i Malvi, C-131/14, EU:C:2016:255, t. 26.).

               17

               U konkretnom slučaju sud koji je uputio zahtjev, imajući u vidu obrazloženje njegove odluke, svojim dvama pitanjima, koja valja razmotriti zajedno, u biti pita treba li Direktivu 2000/60 tumačiti na način da joj se protivi nacionalni propis koji predviđa da cijena vodnih usluga koju plaća potrošač ne uključuje samo varijabilni dio koji se izračunava prema količini vode koju je dotični korisnik stvarno potrošio, nego i fiksni dio koji odgovara troškovima priključenja nekretnine na komunalne vodne građevine vodoopskrbe i odvodnje te troškovima usko povezanima, među ostalim, s njihovim održavanjem, očitavanjem vodomjera, obradom očitanih podataka, umjeravanjem i servisiranjem vodomjera te ispitivanjem i održavanjem zdravstvene ispravnosti vode za piće.

               18

               Kao što je to Sud već podsjetio, Direktiva 2000/60 okvirna je direktiva koja je usvojena na temelju članka 175. stavka 1. UEZ-a (koji je postao članak 192. UFEU-a). Njome se postavljaju zajednička načela i opći okvir djelovanja za zaštitu voda te se osigurava koordinacija, integracija, a dugoročno i razvoj općih načela i struktura koji omogućuju zaštitu i ekološki održivo korištenje vode u Europskoj uniji. Države članice moraju naknadno pretočiti zajednička načela i opći okvir djelovanja propisan tom direktivom tako što će usvojiti niz pojedinačnih mjera u skladu s rokovima predviđenima tom direktivom. Tom se direktivom, međutim, ne predviđa potpuno usklađivanje propisa država članica u području vodne politike (vidjeti osobito presude od 30. studenoga 2006., Komisija/Luksemburg,C-32/05, EU:C:2006:749, t. 41. i od 11. rujna 2014., Komisija/Njemačka,C-525/12, EU:C:2014:2202, t. 50.).

               19

               Iz uvodne izjave 19. Direktive 2000/60 vidljivo je da je njezin cilj održavanje i unapređivanje vodnog okoliša u Uniji. Taj se cilj u prvom redu odnosi na kvalitetu tih voda. Kontrola količine dopunski je element u jamčenju dobre kvalitete vode, pa u cilju postizanja dobre kvalitete treba uspostaviti i mjere u pogledu količine.

               20

               U tom smislu, članak 9. Direktive 2000/60 određuje da države članice moraju voditi računa o načelu povrata troškova vodnih usluga, uključujući troškove zaštite okoliša i troškove korištenja resursâ, imajući pritom u vidu ekonomsku analizu koju treba provesti u skladu s Prilogom III. toj direktivi i posebno u skladu s načelom da onečišćivač plaća. Države članice dužne su posebice osigurati da politika određivanja cijena vode potiče korisnike da se resursima koriste učinkovito i da time doprinose ostvarivanju ciljeva zaštite okoliša određenih Direktivom 2000/60.

               21

               Dakle, sredstva kojima će se omogućiti postizanje cilja određenog radi osiguravanja da politika određivanja cijena vode potiče korisnike da se vodnim resursima koriste učinkovito ostavljena su na odluku državama članicama. U tom smislu, ne može se osporiti da je određivanje cijene vodnih usluga prema količini stvarno potrošene vode jedno od mogućih sredstava da se korisnike potakne na učinkovito korištenje resursima.

               22

               No, prilikom usklađivanja s obvezom povrata troškova vodnih usluga propisanom pravom Unije države članice mogu se odlučiti i za druge načine određivanja cijene vode kojima se, među ostalim, omogućuje povrat troškova koje vodoopskrbne službe snose da bi korisnicima stavile na raspolaganje vodu u zadovoljavajućoj količini i kvaliteti, neovisno o njihovoj stvarnoj potrošnji.

               23

               Naime, sve dok poštuju obvezu povrata troškova vodnih usluga, uključujući troškove zaštite okoliša i korištenja resursima, na koju se podsjeća u točki 20. ove presude, države članice imaju u okviru diskrecijske ovlasti što im ostavlja Direktiva 2000/60 mogućnost izbora između različitih načina određivanja cijena prema onome što najviše odgovara njihovoj situaciji, pri čemu im ta direktiva ne nameće nikakav precizno definiran način određivanja cijena.

               24

               U tom smislu, ni iz članka 9. Direktive 2000/60 ni iz bilo koje druge njezine odredbe ne proizlazi da je zakonodavac Unije želio spriječiti da države članice prihvate politiku određivanja cijena vode koja počiva na cijeni vode potraživanoj od korisnika koja se sastoji od varijabilnog dijela vezanog uz stvarno potrošenu količinu vode i fiksnog dijela koji s njome nema veze.

               25

               Nadalje, iz ispitivanja različitih nacionalnih zakonodavstava proizlazi – kao što to navodi Komisija, pozivajući se u tom pogledu na svoju komunikaciju Vijeću, Europskom parlamentu i Europskom gospodarskom i socijalnom odboru od 26. srpnja 2000. naslovljenu „Određivanje cijena i održivo gospodarenje vodom (Com (2000) 477 final)“ i na tehničko izvješće Europske agencije za okoliš (EEA 16/2013) naslovljeno „Assessment of cost recovery through water pricing“ – da je u državama članicama uobičajena praksa da se cijene vodnih usluga sastoje od fiksnog i varijabilnog dijela.

               26

               U tom smislu, iz relevantnih odredbi nacionalnog propisa o kojem je riječ u glavnom postupku razvidno je da on uzima u obzir načelo punog povrata troškova vezanih uz dostupnost i zaštitu vode te izgradnju, upravljanje i održavanje sustava opskrbe vodom. Tim se odredbama konkretno predviđa da je svrha fiksnog dijela cijene vodnih usluga, među ostalim, pokrivanje troškova vezanih uz održavanje komunalnih vodnih građevina za vodoopskrbu te troškova ispitivanja i održavanja zdravstvene ispravnosti vode za piće.

               27

               Slijedom navedenoga, na postavljena pitanja valja odgovoriti da Direktivu 2000/60 treba tumačiti na način da joj se ne protivi nacionalni propis poput onoga iz glavnog postupka, koji predviđa da cijena vodnih usluga isporučenih potrošaču uključuje ne samo varijabilni dio koji se izračunava prema količini vode koju je dotični korisnik stvarno potrošio nego i fiksni dio koji nije vezan uz tu količinu.

         Troškovi

               28

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (šesto vijeće) odlučuje:

                     Direktivu 2000/60/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. listopada 2000. o uspostavi okvira za djelovanje Zajednice u području vodne politike treba tumačiti na način da joj se ne protivi nacionalni propis poput onoga iz glavnog postupka, koji predviđa da cijena vodnih usluga isporučenih potrošaču uključuje ne samo varijabilni dio koji se izračunava prema količini vode koju je dotični korisnik stvarno potrošio nego i fiksni dio koji nije vezan uz tu količinu.

                           Bonichot

                           Arabadjiev

                           Fernlund

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 7. prosinca 2016.

                           Tajnik
                           A. Calot Escobar

                           U svojstvu predsjednika šestog vijeća
                           J.-C. Bonichot

            (
            *1
         )	Jezik postupka: hrvatski


Presuda Općeg suda (žalbeno vijeće) od 26. studenoga 2015.#Rhys Morgan protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žalba – Javna služba – Dužnosnici – Izvješće o ocjeni karijere – Razdoblje ocjenjivanja 2010./2011. – Iskrivljavanje – Obveza obrazlaganja – Očita pogreška u ocjeni.#Predmet T-683/14 P.


title: Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 25. lipnja 2015.#Iranian Offshore Engineering & Construction Co. protiv Vijeća Europske unije.#Zajednička vanjska i sigurnosna politika – Mjere ograničavanja protiv Irana s ciljem sprječavanja širenja nuklearnog oružja – Zamrzavanje financijskih sredstava – Pogreška u ocjeni – Obveza obrazlaganja – Pravo na djelotvornu sudsku zaštitu – Zlouporaba ovlasti – Pravo vlasništva – Jednako postupanje.#Predmet T-95/14.

text:
               Stranke
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu T‑95/14,
            Iranian Offshore Engineering & Construction Co., sa sjedištem u Teheranu (Iran), koji zastupaju J. Viñals Camallonga, L. Barriola Urruticoechea i J. Iriarte Ángel, avocats ,
            tužitelj,
            protiv
            Vijeće Europske unije, koje zastupaju Á. de Elera i V. Piessevaux, u svojstvu agenata,
            tuženika,
            povodom zahtjeva za poništenje Odluke Vijeća 2013/661/ZVSP od 15. studenoga 2013. o izmjeni Odluke 2010/413/ZVSP o mjerama ograničavanja protiv Irana (SL L 306, str. 18.) i Provedbene uredbe Vijeća (EU) br. 1154/2013 od 15. studenoga 2013. o provedbi Uredbe (EU) br. 267/2012 o mjerama ograničavanja protiv Irana (SL L 306, str. 3.), u dijelu u kojem se ti akti odnose na tužitelja,
            OPĆI SUD (sedmo vijeće),
            u sastavu: M. van der Woude (izvjestitelj), predsjednik, I. Wiszniewska‑Białecka i I. Ulloa Rubio, suci,
            tajnik: J. Palacio González, glavni administrator,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 22. siječnja 2015.,
            donosi sljedeću
            Presudu (1)
            Okolnosti spora
            1. Tužitelj, Iranian Offshore Engineering & Construction Company, sa sjedištem u Teheranu (Iran), djeluje u području inženjerstva, graditeljstva i postavljanja infrastrukture u moru i na kopnu na naftnim i plinskim projektima.
            2. Dana 9. lipnja 2010. Vijeće sigurnosti Ujedinjenih naroda usvojilo je Rezoluciju Vijeća sigurnosti UN‑a 1929 (2010) (u daljnjem tekstu: Rezolucija 1929) kojom se proširuje opseg primjene mjera ograničavanja određenih Rezolucijom Vijeća sigurnosti UN‑a 1737 (2006), Rezolucijom Vijeća sigurnosti UN‑a 1747 (2007) i Rezolucijom Vijeća sigurnosti UN‑a 1803 (2008) te je uvelo dodatne mjere ograničavanja protiv Islamske Republike Iran.
            3. Dana 17. lipnja 2010. Europsko vijeće naglasilo je svoju pojačanu zabrinutost u pogledu nuklearnog programa Irana i pozdravilo usvajanje Rezolucije Vijeća sigurnosti UN‑a 1929. Podsjećajući na svoju Deklaraciju od 11. studenoga 2009., Europsko Vijeće pozvalo je Vijeće Europske unije na usvajanje mjera kako o provođenju mjera koje su sadržane u Rezoluciji Vijeća sigurnosti UN‑a 1929 (2010) tako i onih popratnih s ciljem podupiranja rješavanja kroz pregovore svih otvorenih pitanja u pogledu razvoja osjetljivih tehnologija od strane Irana radi potpore njegovim nuklearnim i raketnim programima. Te bi mjere trebale biti usmjerene ka trgovini, financijskom sektoru, prometnom sektoru Irana, ključnim sektorima naftne i plinske industrije te dodatnim uvrštenjima na popis, posebno vezano uz Islamsku revolucionarnu gardu (IRGC).
            4. Dana 26. srpnja 2010. Vijeće je usvojilo Odluku 2010/413/ZVSP o mjerama ograničavanja protiv Irana i stavljanju izvan snage Zajedničkog stajališta 2007/140/ZVSP (SL L 195, str. 39.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 3., str. 220.) u čijem se Prilogu II. navode osobe i subjekti ‐ koje na popis nije uvrstilo Vijeće sigurnosti Ujedinjenih naroda ili Odbor za sankcije Rezolucijom 1737 (2006.), a koja su spomenuta u Prilogu I. ‐ čija se financijska sredstva zamrzavaju. Uvodna izjava 22. navedene odluke upućuje na Rezoluciju 1929 i spominje kako ta rezolucija naglašava moguću povezanost prihoda koje u Iranu ostvaruje energetski sektor i financiranja osjetljivih djelatnosti širenja nuklearnog oružja.
            5. U okviru sankcija koje je posljednjih godina Europska unija poduzela protiv Irana, Odluka Vijeća 2011/783/ZVSP od 1. prosinca 2011. (SL L 319, str. 71.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 11., str. 104.) izmijenila je Odluku 2010/413/ZVSP uvrštavanjem imena novih osoba i subjekata na popis osoba koje podliježu mjerama ograničavanja navedenima u Prilogu II. Odluke 2010/413.
            6. Tako je Odlukom 2011/783 ime tužitelja uvršteno na popis prvi puta u Prilogu II. Odluke 2010/413 iz sljedećih razloga:
            „Društvo koje posluje u energetskom sektoru uključeno u izgradnju objekta za obogaćivanje urana na lokaciji Qom/Fordow. Zabranjen mu je izvoz u Ujedinjenu Kraljevinu, Italiju i Španjolsku.“
            7. Isto tako, Vijeće je 1. prosinca 2011. usvojilo Provedbenu uredbu (EU) br. 1245/2011 o provedbi Uredbe (EU) br. 961/2010 o mjerama ograničavanja protiv Irana (SL L 319, str. 11.) kojom se sukladno Odluci 2011/783 izmjenjuje Prilog VIII. Uredbe Vijeća (EU) br. 961/2010 od 25. listopada 2010. o mjerama ograničavanja protiv Irana i stavljanju izvan snage Uredbe (EZ) br. 423/2007 (SL L 281, str. 1.), uvrštavajući u prilog ime tužitelja iz istih razloga koji su navedeni u Odluci 2011/783.
            8. Tužitelj je 27. veljače 2012. osporio uvrštenje svojeg imena na predmetne popise, podnijevši tužbu za poništenje protiv Odluke 2011/783 i Provedbene uredbe br. 1245/2011 u dijelu u kojem se ti akti odnose na tužitelja. Ta tužba se vodila pod referentnim brojem T‑110/12.
            9. Dana 23. siječnja 2012. Vijeće je usvojilo Oduku 2012/35/ZVSP o izmjeni Odluke 2010/413/ZVSP (SL L 19, str. 22.) (SL L 19, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 12., str. 170.). Uvodna izjava 8. ove odluke preuzima u biti sadržaj uvodne izjave 22. Odluke 2010/413 (gore navedena točka 4.). Nadalje, sukladno uvodnoj izjavi 13. Odluke 2012/35, trebalo bi uvesti ograničavanja na ulaz i zamrzavanje financijskih sredstava i gospodarskih izvora za dodatne osobe i subjekte koje pružaju potporu iranskoj vladi pri izvršavanju aktivnosti štetnih s aspekta širenja nuklearnog oružja ili razvoja sustava za lansiranje nuklearnog oružja, posebno za osobe i subjekte koji osiguravaju financijsku, logističku ili materijalnu potporu iranskoj vladi.
            10. Članak 1. stavak 7. točka (a) podtočka (ii) Odluke 2012/35 dodao je jednu točku članku 20. stavku 1. Odluke 2010/413 koja predviđa zamrzavanje financijskih sredstava koja su u vlasništvu slijedećih osoba i subjekata:
            „(c) druge osobe i subjekti koji nisu navedeni u Prilogu I. koji podupiru iransku vladu te s njima povezane osobe i subjekti kako su navedeni u Prilogu II.“
            11. Stoga je Vijeće 23. ožujka 2012. usvojilo Uredbu (EU) br. 267/2012 o mjerama ograničavanja protiv Irana i stavljanju izvan snage Uredbe br. 961/2010 (SL L 88, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 4., str. 194.). U cilju provedbe članka 1. stavka 7. točke (a) podtočke (ii) Odluke 2012/35, članak 23. stavak 2. Uredbe br. 267/2012 predviđa zamrzavanje svih financijskih sredstava osoba, subjekata i tijela navedenih u njezinom Prilogu IX., koji su određeni kao:
            „(d) druge osobe, subjekti ili tijela koji osiguravaju potporu, kao što je npr. materijalna, logistička ili financijska potpora iranskoj vladi te osobe i subjekti koji su s njima povezani.“
            12. Vijeće je 15. listopada 2012. donijelo Odluku 2012/635/ZVSP o izmjeni Odluke 2010/413/ZVSP o mjerama ograničavanja protiv Irana (SL L 282, str. 58.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 14., str. 129.). Prema uvodnoj izjavi 16. te odluke, na popis osoba i subjekata iz Priloga II. Odluci 2010/413 koji podliježu mjerama ograničavanja treba uvrstiti dodatne osobe i subjekte, osobito iranske subjekte u državnom vlasništvu koji su uključeni u naftni i plinski sektor zato što osiguravaju znatan izvor prihoda za iransku vladu.
            13. Članak 20. stavak 1. točka (c) Odluke 2010/413 izmijenjen je člankom 1. stavkom 8. točkom (a) Odluke 2012/635 te predviđa da su predmet mjera ograničavanja:
            „(c) druge osobe i subjekti koji nisu navedeni u Prilogu I. koji daju potporu iranskoj vladi i subjekti u njihovu vlasništvu ili pod njihovim nadzorom ili s njima povezane osobe i subjekti, navedeni [...] u Prilogu II.”.
            14. Vijeće je 21. prosinca 2012. donijelo Uredbu (EU) br. 1263/2012 o izmjeni Uredbe br. 267/2012 (SL L 356, str. 34.). Člankom 1. stavkom 11. Uredbe br. 1263/2012 mijenja se članak 23. stavak 2. točka (d) Uredbe br. 267/2012 koji predviđa zamrzavanje financijskih sredstava osoba, subjekata i tijela nabrojenih u njezinom Prilogu IX., koji su određeni kao:
            „(d) druge osobe, subjekti ili tijela koji osiguravaju potporu, posebice materijalnu, logističku ili financijsku, iranskoj vladi te kao subjekti u njihovu vlasništvu, kao i osobe i subjekti koji su s njima povezani”.
            15. U svojoj presudi od 6. rujna 2013., Iranian Offshore Engineering & Construction/Vijeće (T‑110/12, Zb., u daljnjem tekstu: presuda od 6. rujna 2013., EU:T:2013:411), Opći sud poništio je Odluku 2011/783 i Uredbu br. 1245/11 u dijelu u kojem su se ti akti odnosili na tužitelja.
            16. Dana 10. listopada 2013. Vijeće je uputilo pismo tužitelju kojim ga obavještava da je primilo na znanje presudu od 6. rujna 2013., točka 15. supra  (EU:2013:411), i da ono smatra da tužitelj ispunjava uvjete potrebne da bude predmet navedenih mjera ograničavanja sukladno članku 20. stavku 1. točki (c) Odluke 2010/413 i članku 23. stavku 2. točki (d) Uredbe br. 267/2012 namijenjenih osobama ili subjektima koji osiguravaju potporu, posebice financijsku i logističku, iranskoj vladi zbog svojih aktivnosti u području energije, osobito zbog njegove važne uloge u razvoju nalazišta u South Parsu .
            17. Dana 14. listopada 2013. tužitelj je zatražio od Vijeća da mu dopusti uvid u spis koji sadrži dokaze na temelju kojih je Vijeće odlučilo ponovno uvrstiti njegovo ime na popise sankcioniranih osoba i subjekata (u daljnjem tekstu: sporni popisi).
            18. Dana 31. listopada 2013. tužitelj je podnio svoja očitovanja i izjavio je da nije postojao pravni ili činjenični razlog koji bi opravdao uvrštenje njegovog imena na sporne popise na temelju obrazloženja koje je navelo Vijeće.
            19. Dana 15. studenoga 2013. Vijeće je donijelo Odluku 2013/661/ZVSP o izmjeni Odluke 2010/413/ZVSP (SL L 306, str. 18.). Tom odlukom ime tužitelja uvršteno je na popis Priloga II. Odluci 2010/413.
            20. Istog dana Vijeće je donijelo Provedbenu uredbu (EU) br. 1154/2013 o provedbi Uredbe (EU) br. 267/2012 (SL L 306, str. 3.) koja je uvrstila ime tužitelja u Prilog II. Uredbi br. 267/12.
            21. U Odluci 2013/661 i Uredbi br. 1154/2013 (u daljnjem tekstu: pobijani akti) uvrštavanje imena tužitelja na sporne popise obrazloženo je kako slijedi:
            „Važan subjekt u energetskom sektoru koji osigurava značajne prihode Vladi Irana. Kao takav, IOEC pruža financijsku i logističku potporu Vladi Irana.“
            22. Dana 18. studenoga 2013. Vijeće je poslalo pismo tužitelju u kojem potvrđuje svoje stajalište da su postojali razlozi ponovnog uvrštenja imena tužitelja na sporne popise.
            Postupak i zahtjevi stranaka
            23. Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 7. veljače 2014. tužitelj je pokrenuo ovaj postupak.
            24. Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:
            – poništi pobijane akte u dijelu u kojem se ti akti odnose na njega;
            – izbriše njegovo ime iz odgovarajućih priloga spomenutih akata;
            – naloži Vijeću snošenje troškova.
            25.  Vijeće od Općeg suda zahtijeva da:
            – odbije tužbu;
            – naloži tužitelju snošenje troškova.
            Pravo
            26. U prilog osnovanosti svoje tužbe tužitelj u biti ističe sljedeća tri tužbena razloga. Kao prvo, tužitelj ističe da pobijani akti nisu obrazloženi, što dakle upućuje na povredu članka 296. UFEU‑a i načela djelotvorne sudske zaštite. Kao drugo, tužitelj prigovara Vijeću da je pogriješilo u ocjeni i da je zloporabilo ovlast kao i da je povrijedilo mjerodavna pravna pravila i načelo jednakog postupanja tako što je uvrstilo njegovo ime na sporne popise bez činjenične osnove i bez dostave ijednog dokaza. Kao treće, tužitelj tvrdi da je Vijeće, provodeći po drugi puta ovo uvrštavanje, povrijedilo tužiteljevo pravo vlasništva i načelo proporcionalnosti.
            27. Prije razmatranja ovih različitih tužbenih razloga valja napomenuti da drugim dijelom tužbenog zahtjeva tužitelj zahtijeva od Općeg suda da izbriše njegovo ime iz priloga pobijanih akata. U tom pogledu treba napomenuti da su, sukladno članku 263. UFEU‑a, ovlasti Općeg suda ograničene na ispitivanje zakonitosti akata institucija i, sukladno članku 266. UFEU‑a, institucija čiji je akt proglašen ništavim dužna je poduzeti potrebne mjere kako bi postupila sukladno presudi Općeg suda. S obzirom na te odredbe koje ne dopuštaju Općem sudu povlačenje akta, drugi dio tužbenog zahtjeva treba tumačiti na način da samo pruža pojašnjenje prvog dijela tužbenog zahtijeva.
            Prvi tužbeni zahtjev koji se odnosi na obrazloženje pobijanih akata
            [ omissis ]
            Drugi tužbeni zahtjev koji se odnosi na osnovanost obrazloženja pobijanih akata
            40. Tužitelj osporava osnovanost obrazloženja pobijanih akata navodeći tri argumenta. Kao prvo, tužitelj tvrdi da on nije poduzeće u energetskom sektoru već poduzeće u području inženjerstva i montaže specijaliziran za izgradnju i održavanje statičnih i mobilnih morskih postrojenja. Kao drugo, tužitelj tvrdi da je u potpunosti privatiziran od 2010. godine. Njegova financijska potpora iranskoj vladi je ograničena, kao i svim drugim poduzećima, na plaćanje poreza i svog dijela socijalnih doprinosa. Tužitelj navodi da u tom pogledu zakonodavstvo Unije ne dopušta sankcioniranje poduzeća samo na temelju toga što ispunjava zakonske obveze. Kao treće, tužitelj smatra da Vijeće nije dostavilo nikakav dokaz koji omogućuje da se utvrdi da je tužitelj pružao logističku potporu iranskoj vladi.
            41. Što se tiče prvog argumenta, točno je da tužitelj ne prodaje i ne stavlja na tržište energente kao što su nafta i plin. Činjenica je da su njegove djelatnosti inženjerstva, graditeljstva i održavanja neophodne za iskorištavanje tih resursa. Naime, kako proizlazi s internetske stranice, primjerci koje se dostavljaju u prilogu tužbe, i iz statuta tužitelja, osobito d rugog članka tog statuta, područje stručnog znanja potonjeg odnosi se na vađenje i dostavu nafte i plina ponajprije gradnjom platformi u moru i gradnjom plinovoda i naftovoda. Ne navode samo ovi izvaci da je tužitelj prvi iranski izvođač za proizvodnju i postavljanje infrastrukture u moru za iransku plinsku i naftnu industriju te da on također nudi morske i kopnene usluge na međunarodnoj razini već izvaci također pružaju mnogobrojne primjere projekata kao što je razvoj nalazišta u South Parsu.
            42. Stoga valja odbiti prvi argument tužitelja prema kojemu on nije „važan subjekt u energetskom sektoru“ kako tvrdi Vijeće u obrazloženju pobijanih akata.
            43. Što se tiče drugog argumenta koji se odnosi na financijsku potporu iranskoj vladi, najprije treba podsjetiti da ovaj kriterij ne smjera na svaki oblik potpore iranskoj vladi, nego samo na one oblike potpore koji svojom kvantitativnom ili kvalitativnom važnošću pridonose nastavku iranskih nuklearnih aktivnosti.
            44. Takva potpora može proizići osobito iz povezanosti kapitala između poduzeća i iranske države, tako da ona ima na kraju korist od dividendi i dobiti koje su rezultat djelatnosti koje obavlja to poduzeće.
            45. Nadalje, iz sudske prakse proizlazi da je na nadležnom tijelu Unije da u slučaju osporavanja utvrdi osnovanost razloga iznesenih protiv osobe koje se to tiče, a ne na njoj samoj da pruži negativan dokaz o neosnovanosti spomenutih razloga (presuda od 18. srpnja 2013., Komisija i dr./Kadi, C 584/10 P, C 593/10 P i C 595/10 P, Zb., EU:C:2013:518, t. 121.).
            46. Naposljetku, treba podsjetiti da se zakonitost pobijanih akata može ocjenjivati samo na temelju činjeničnih i pravnih elementa na temelju kojih su doneseni, a ne na temelju elemenata o kojima je Vijeće obaviješteno nakon donošenja tih akata, čak i ako bi potonje smatralo da se na tim elementima može valjano temeljiti donošenje navedenih akata. Naime, Opći sud ne može udovoljiti zahtjevu Vijeća za izmjenu razloga na kojima se ti akti temelje (vidjeti u tom smislu presudu od 26. listopada 2012., Oil Turbo Compressor/Vijeće, T‑63/12, Zb., EU:T:2012:579, t. 29.).
            47. U ovom slučaju Vijeće priznaje da iranska država više nije bila jedini dioničar tužitelja u trenutku kad je Vijeće uvrstilo njegovo ime na sporne popise. Međutim, Vijeće ističe da je tužitelj podnio dokaze o točnom sastavu svojih dioničara tek u stadiju replike. Iz zakašnjelih informacija proizlazi da 51 % dionica tužitelja ima društvo Oil Pension Fund Investment Company, koje je također subjekt čije je ime uvršteno na sporne popise zbog financijske podrške koju pruža iranskoj vladi. Vijeće dakle smatra da je tužitelj pod nadzorom paradržavnog subjekta koji je u konačnici pod nadzorom iranske vlade, što tužitelj osporava.
            48. U smislu sudske prakse navedene gore u točki 46., treba utvrditi da se argumentacija Vijeća ne može prihvatiti.
            49. Naime, iz neujednačene argumentacije Vijeća proizlazi da ono nije imalo jasnu predodžbu o sastavu dioničara tužitelja u trenutku donošenja pobijanih akata i da ono u biti zahtijeva od Općeg suda da zamijeni početno obrazloženje pobijanih akata obrazloženjem koje je izloženo u odgovoru na repliku.
            50. Iz toga slijedi da Vijeće nije dovoljno potkrijepilo pravnu osnovu obrazloženja prema kojemu tužitelj osigurava značajne prihode iranskoj vladi.
            51. Međutim, u mjeri u kojoj se obrazloženje pobijanih akata temelji ne samo na razlogu koji se odnosi na financijsku podršku iranskoj vladi, već također na razlogu koji se odnosi na logističku podršku, potrebno je još ispitati taj potonji razlog. Naime, u pogledu nadzora zakonitosti odluke o određivanju mjera ograničavanja Sud je već presudio da, s obzirom na njihovu preventivnu narav, ako sud Unije smatra da je barem jedan od spomenutih razloga dovoljno precizan i konkretan, da je dokazan i da predstavlja dovoljnu osnovu za tu odluku, tada okolnost da ostali razlozi to nisu ne opravdava poništenje spomenute odluke (presuda od 28. studenoga 2013., Vijeće/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft, C 348/12 P, Zb., EU:C:2013:776, t. 72.).
            52. Što se tiče trećeg argumenta, tužitelj ističe da on nije poduzeće koje se bavi logistikom, tako da ne može biti optužen za pružanje logističke podrške iranskoj vladi.
            53. U tom pogledu, suprotno onome što smatra tužitelj, potrebno je utvrditi da se definicija pojma „logistički“ navedena u članku 20. stavku 1. točki (c) Odluke 2010/413 i u članku 23. stavku 2. točki (d) Uredbe br. 267/2012 ne ograničava na prijevoz robe ili osoba. Taj pojam naime obično se tumači kao pojam koji obuhvaća svaku djelatnost koja se odnosi na organizaciju i provedbu operacije ili složenog postupka. Logistika je dakle interdisciplinaran pojam koji podrazumijeva različite vrste operacija kao što su opskrba sirovinama, upravljanje materijalima, isporuka robe ili održavanje. Stoga se logističkom podrškom u smislu gore navedenih odredaba treba smatrati svaka aktivnost koja, iako ona kao takva nema nikakvu izravnu ili neizravnu povezanost sa širenjem nuklearnog oružja, može međutim svojom kvantitativnom ili kvalitativnom važnošću poticati širenje nuklearnog oružja omogućavajući iranskoj vladi da zadovolji određene logističke potrebe, kao u ovom slučaju u naftnom i plinskom sektoru koji stvara značajan prihod spomenutoj vladi.
            54. Međutim, kao što je već gore utvrđeno, djelatnosti inženjerstva, graditeljstva i održavanja tužitelja ‐ koji se predstavlja kao prviiranski izvođač u području graditeljstva i postavljanja infrastrukture u moru ‐ neophodne su za dobro funkcioniranje plinske i naftne industrije u Iranu. Bez postrojenja za bušenje, vađenje i prijenos, osobito plinovoda i naftovoda, ova industrija ne bi funkcionirala. Postrojenja i izvršenja tužitelja svojom kvantitativnom i kvalitativnom važnošću nužna su da bi zadovoljila potrebe plinskog i naftnog sektora u Iranu koji je pod kontrolom iranske vlade putem različitih državnih poduzeća. Takva logistička podrška koju pruža tužitelj spomenutoj vladi ispunjava dakle kriterije predviđene u članku 20. stavku 1. točki (c) Odluke 2010/413 i članku 23. stavku 2. točki (d) Uredbe br. 267/2012 zbog toga što, sukladno uvodnoj izjavi 22. Odluke 2010/413 i uvodnoj izjavi 8. Odluke 2012/35, Iran ostvaruje od svojeg energetskog sektora značajne prihode koji mu omogućavaju da financira svoje nuklearne aktivnosti koje predstavljaju rizik širenja nuklearnog oružja.
            55. Vijeće nije počinilo nijednu pogrešku u ocjeni uvrštavajući ime tužitelja na sporne popise zato što on pruža logističku podršku iranskoj vladi.
            56. Stoga također treba odbiti navode tužitelja prema kojima je Vijeće zloupotrijebilo ovlast i povrijedilo načelo jednakog postupanja. Naime, ti se navodi uglavnom temelje na činjenici da nijedan razlog ne opravdava zamrzavanje sredstava tužitelja. Međutim, kako je zaključeno gore u točki 55., uvrštavajući ime tužitelja na sporne popise zato što pruža logističku podršku iranskoj vladi Vijeće je pravilno primijenilo kriterij uvrštavanja predviđen u članku 20. stavku 1. točki (c) Odluke 2010/413, kako je izmijenjena Odlukom 2012/635 (vidjeti gore točku 13.) i članku 23. stavku 2. točki (d) Uredbe br. 267/2012 (vidjeti gore točku 14.).
            57. Iz toga slijedi da drugi tužbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.
            Treći tužbeni razlog koji se odnosi na pravo vlasništva i načelo proporcionalnosti
            [ omissis ]
            67. Tužbu stoga treba odbiti u cijelosti.
            Troškovi
            68. Članak 87. stavak 2. Poslovnika Općeg suda propisuje da je stranka koja ne uspije u postupku dužna, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da tužitelj nije uspio sa svojim zahtjevom, treba mu naložiti snošenje troškova sukladno zahtjevu Vijeća.
            (1) .
            (1) Objavljuju se samo one točke presude čije objavljivanje Opći sud smatra potrebnim.

            Operativni dio
            Slijedom navedenog,
            OPĆI SUD (sedmo vijeće)
            proglašava i presuđuje:
            1. Tužba se odbija.
            2. Društvo Iranian Offshore Engineering & Construction Co. snosit će, osim vlastitih troškova, i troškove Vijeća Europske unije.
            Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 25. lipnja 2015.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 10. rujna 2014.#Mohamed Ali Ben Alaya protiv Bundesrepublik Deutschland.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Verwaltungsgericht Berlin.#Zahtjev za prethodnu odluku – Područje slobode, sigurnosti i pravde – Direktiva 2004/114/EZ – Članci 6., 7. i 12. – Uvjeti za prihvat državljana trećih zemalja u svrhu studija – Odbijanje prihvata osobe koja udovoljava uvjetima predviđenima navedenom direktivom – Diskrecijska ovlast nadležnih tijela.#Predmet C‑491/13.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      10. rujna 2014. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Područje slobode, sigurnosti i pravde — Direktiva 2004/114/EZ — Članci 6., 7. i 12. — Uvjeti za prihvat državljana trećih zemalja u svrhu studija — Odbijanje prihvata osobe koja udovoljava uvjetima predviđenima navedenom direktivom — Diskrecijska ovlast nadležnih tijela“
      U predmetu C‑491/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio le Verwaltungsgericht Berlin (Njemačka), odlukom od 5. rujna 2013., koju je Sud zaprimio 13. rujna 2013., u postupku

         Mohamed Ali Ben Alaya

      protiv

         Bundesrepublik Deutschland,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, C. G. Fernlund, A. Ó Caoimh (izvjestitelj), C. Toader i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za njemačku vladu, T. Henze, u svojstvu agenta,

               —

               za belgijsku vladu, L. Van den Broeck i C. Pochet, u svojstvu agenata,

               —

               za estonsku vladu, N. Grünberg, u svojstvu agenta,

               —

               za grčku vladu, T. Papadopoulou, u svojstvu agenta,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, L. Christie, u svojstvu agenta, uz asistenciju J. Holmesa, barrister,

               —

               za Europsku komisiju, G. Wils i M. Condou‑Durande, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 12. lipnja 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 12. Direktive Vijeća 2004/114/EZ od 13. prosinca 2004. o uvjetima prihvata državljana trećih zemalja u svrhu studija, razmjene učenika, osposobljavanja bez naknade ili volonterstva (SL L 375, str. 12.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 12., str. 78.).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između M. Ben Alaye i Bundesrepublik Deutschland u pogledu odbijanja potonje da mu izda vizu u svrhu studija.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodne izjave 6., 7., 14., 15. i 24. Direktive 2004/114 određuju:

                        „(6)

                        Jedan od ciljeva djelovanja Zajednice u području obrazovanja jest promicanje Europe u cjelini kao svjetskog središta izvrsnosti za studije i strukovnu izobrazbu. Promicanje mobilnosti državljana trećih zemalja u Zajednicu u svrhe studiranja, ključni je čimbenik u toj strategiji. Njen je dio i usklađivanje nacionalnih zakonodavstava država članica o uvjetima ulaska i boravka.

                        (7)

                        Migracija u svrhe predviđene ovom Direktivom, koja je po definiciji privremena i ne ovisi o situaciji na tržištu rada u državi domaćinu, predstavlja oblik uzajamnog obogaćivanja za migrante, njihovu zemlju podrijetla, državu članicu domaćina te pomaže u promicanju boljeg razumijevanja među kulturama.

                  [...]

                        (14)

                        Prihvat u svrhe utvrđene ovom Direktivom može biti odbijen na osnovi opravdanih razloga. Prihvat se posebno može odbiti ako država članica smatra, na osnovi procjene činjenica, da određeni državljanin treće države predstavlja moguću prijetnju općem interesu i javnoj sigurnosti. Pojam općeg interesa može obuhvaćati presudu za počinjeno teško kazneno djelo. U tom smislu treba napomenuti da pojmovi opći interes i javna sigurnost obuhvaćaju i slučajeve u kojima državljanin treće države pripada ili je pripadao udrugama koje podupiru terorizam, podupru ili su podupirale takve udruge, ili ima ili je imao ekstremistička usmjerenja.

                        (15)

                        U slučaju dvojbi u vezi osnova zahtjeva za prihvat, države članice trebale bi imati mogućnost traženja svih potrebnih dokaza za procjenu njene vjerodostojnosti, posebno na osnovi studija koje je predložio podnositelj zahtjeva, s ciljem sprečavanja zlouporabe i pogrešne uporabe postupaka utvrđenih u ovoj Direktivi.

                  [...]

                        (24)

                        Budući da države članice ne mogu na zadovoljavajući način ostvariti ciljeve ove Direktive, a posebno određivanje uvjeta prihvata državljana trećih zemalja u svrhe studija, razmjene učenika, neplaćene izobrazbe i dobrovoljnog rada, već se oni zbog svoj opsega ili učinaka mogu bolje ostvariti na razini Zajednice, Zajednica može usvojiti mjere, sukladno načelu supsidijarnosti, kako je utvrđeno u članku 5. Ugovora. Sukladno načelu proporcionalnosti utvrđenome u tome članku, ova Direktiva ne izlazi iz okvira onoga što je potrebno za postizanje tog cilja.“

               4

               Na temelju članka 1. Direktive 2004/114, naslovljenog „Predmet“:
               „Svrha je ove Direktive odrediti:

                        (a)

                        uvjete za prihvat državljana treće države na državno područje država članica na razdoblje duže od tri mjeseca u svrhe studija, razmjene učenika, neplaćene izobrazbe i dobrovoljnog rada;

                        (b)

                        pravila za postupke prihvata državljana trećih zemalja na državno područje država članica u te svrhe.“

               5

               Članak 3. te direktive naslovljen „Područje primjene“ u svom stavku 1. predviđa da se primjenjuje „na državljane trećih zemalja koji su podnijeli zahtjev za prihvat na državno područje države članice u svrhe studija“ i da „države članice mogu odlučiti hoće li ovu Direktivu primjenjivati i na državljane trećih zemalja koji podnesu zahtjev za prihvat u svrhe razmjene učenika, neplaćene izobrazbe ili dobrovoljnog rada“.

               6

               Članak 4. te direktive naslovljen „Povoljnije odredbe“ u svom stavku 2. određuje:
               „Ova Direktiva ne dovodi u pitanje pravo država članica da donesu ili zadrže odredbe koje su povoljnije za osobe na koje se primjenjuju.”

               7

               Poglavlje II. Direktive 2004/114 naslovljeno „Uvjeti prihvata“ sadrži članke 5. do 11.

               8

               Članak 5. tog poglavlja naslovljen „Načelo“ glasi:
               „Prihvat državljanina treće države na temelju ove Direktive podliježe provjeri pisanih dokaza koji pokazuju da udovoljava uvjetima utvrđenim u članku 6. i s člancima od 7. do 11. koji se primjenjuju na relevantnu kategoriju.“

               9

               Na temelju članka 6. tog poglavlja naslovljenog „Opći uvjeti“:
               „Državljanin treće države koji podnese zahtjev za prihvat u svrhe utvrđene u člancima 7. do 11.:

                        (a)

                        mora predočiti valjanu putnu ispravu sukladno nacionalnom zakonodavstvu. Države članice mogu zahtijevati da rok važenja putne isprave obuhvaća najmanje trajanje planiranog boravka;

                        (b)

                        ako je osoba maloljetna na temelju nacionalnog zakonodavstva države članice domaćina, mora predočiti suglasnost roditelja za planirani boravak;

                        (c)

                        mora imati zdravstveno osiguranje koje uključuje sve rizike protiv kojih su obično osigurani državljani određene države članice;

                        (d)

                        ne smije se smatrati prijetnjom općem interesu, javnoj sigurnosti ili javnom zdravlju;

                        (e)

                        mora osigurati dokaz, ako to traži država članica, da je platio pristojbu za obradu zahtjeva na temelju članka 20.

                  2.   Države članice olakšavaju postupke prihvata za državljane trećih zemalja iz članaka 7. do 11. koji sudjeluju u programima Zajednice za jačanje mobilnosti prema ili unutar Zajednice.“

               10

               Članci 7. do 11. Poglavlja II. Direktive 2004/114 odnose se na posebne uvjete primjenjive na studente, učenike, neplaćene pripravnike i dobrovoljce. Članak 7. te direktive naslovljen „Posebni uvjeti za studente“ u svojem stavku 1. određuje:
               „Uz opće uvjete iz članka 6., državljanin treće države koji je podnio zahtjev za prihvat u svrhe studija:

                        (a)

                        mora biti primljen na visokoškolsku ustanovu s ciljem pohađanja studijskog programa;

                        (b)

                        mora predočiti dokaze koje zahtijeva država članica da će tijekom boravka imati dostatna sredstva za uzdržavanje, troškove studija i povratak. Države članice javno objavljuju minimalna mjesečna sredstva potrebna u svrhe ove odredbe, ne dovodeći u pitanje pojedinačna razmatranja svakoga slučaja;

                        (c)

                        mora predočiti dokaze, ako to traži država članica, dostatnog znanja jezika za studijski program koji je upisao;

                        (d)

                        mora predočiti dokaz, ako to traži država članica, da je platio pristojbe koje zaračunava ustanova.“

               11

               Poglavlje III. Direktive 2004/114 naslovljeno „Dozvola boravka“ sadrži odredbe koje se odnose na dozvolu boravka izdanu svakoj od kategorija osoba obuhvaćenih tom direktivom. Članak 12. te direktive naslovljen „Dozvola boravka za studente“ predviđa:
               „1.   Dozvola boravka se izdaje studentu na razdoblje od najmanje godinu dana s mogućnošću produženja ako vlasnik i dalje udovoljava uvjetima iz članaka 6. i 7. Ako studij traje manje od godinu dana, dozvola boravka ima rok važenja za razdoblje trajanja studijskog programa.
               2.   Ne dovodeći u pitanje članak 16., produženje dozvole boravka može biti odbijeno ili se odobrenje otkazuje ako vlasnik:

                        (a)

                        na poštuje ograničenja u vezi s pristupom gospodarskim djelatnostima na temelju članka 17.;

                        (b)

                        ne postiže zadovoljavajući napredak u studiju sukladno nacionalnom zakonodavstvu ili upravnoj praksi.“

         Njemačko pravo

               12

               Članak 6., naslovljen „Viza“, Zakona o boravku, radu i integraciji stranaca na saveznom području (Gesetz über den Aufenthalt, die Erwerbstätigkeit und die Integration von Ausländern im Bundesgebiet, u daljnjem tekstu: AufenthG), u svojoj verziji od 25. veljače 2008. (BGBl. I, str. 162.), u svom stavku 3., predviđa:
               „Za dugotrajne boravke potrebno je ishoditi vizu za savezno područje (nacionalnu vizu), koja mora biti izdana prije ulaska na isto. Ta se viza izdaje sukladno s važećim propisima u području dozvola boravka, europske plave karte, dozvole poslovnog nastana i dozvole trajnog boravka EU‑a. [...]“

               13

               Članak 16. tog zakona, naslovljen „Studij, tečajevi jezika, školovanje“, u svom stavku 1. određuje:
               „Stranac može ishoditi dozvolu boravka u svrhu studija na državnoj visokoškolskoj ustanovi, odnosno na onoj koju je država odobrila ili na usporedivoj ustanovi za osposobljavanje. Boravak za potrebe studija uključuje boravak u svrhu pripremnih tečajeva jezika, kao i pohađanja pripremne škole za sveučilišni studij za strane studente (pripreme za sveučilišni studij). Dozvola boravka u svrhu studija može se izdati samo ako je strani državljanin primljen u obrazovnu ustanovu, za što je dovoljan uvjetni prijem. Nije potreban dokaz poznavanja jezika na kojem se izvodi nastava, ako je ono već uzeto u obzir prilikom odlučivanja o prijemu ili ako je predviđeno da će se steći tijekom priprema za studij. Prilikom prvog odobravanja, kao i kod produženja, trajanje valjanosti dozvole boravka u svrhu studija iznosi najmanje godinu dana i ne može premašiti dvije godine za studij i pripreme; ona se može produžiti ako još nije postignut cilj obrazovanja, a postoji mogućnost da se on postigne u dogledno vrijeme.“

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               14

               M. Ben Alaya, rođen 19. veljače 1989. u Njemačkoj, tuniški je državljan. Njemačku je napustio 1995. da bi otišao živjeti u Tunis.

               15

               Nakon što je 2010. maturirao i upisao se na studij informatike na sveučilištu u Tunisu, M. Ben Alaya poduzeo je korake za dobivanje pristupa visokom obrazovanju u Njemačkoj. Tako je nekoliko puta primljen na studij matematike na Technische Universität Dortmund. M. Ben Alaya podnio je više zahtjeva pred nadležnim njemačkim tijelima za studentsku vizu u svrhu sudjelovanja u tom programu, odnosno jezičnoj naobrazbi koju to sveučilište organizira za strance koji žele pristup visokom obrazovanju. Svi su njegovi zahtjevi bili odbijeni.

               16

               Posljednja odluka o odbijanju izdavanja vize M. Ben Alayi od 23. rujna 2011. temelji se na sumnjama u njegov razlog za studiranje, osobito uzimajući u obzir loš prosjek ocjena, slabo poznavanje njemačkog jezika i nepostojanje veze između željene naobrazbe i profesionalnih planova.

               17

               M. Ben Alaya pokrenuo je 1. studenoga 2011. postupak pred sudom koji je uputio zahtjev tužbom protiv navedene odluke s ciljem dobivanja vize u svrhu studija na temelju članka 16. stavka 1. AufenthG‑a. On ističe da je njegovo znanje dovoljno za pohađanje studija matematike i da će ga za vrijeme trajanja studija uzdržavati otac, koji boravi u Njemačkoj.

               18

               Sud koji je uputio zahtjev pita se, pod pretpostavkom da je udovoljeno uvjetima za prihvat propisanima u člancima 6. i 7. Direktive 2004/114, daje li ta direktiva pravo na izdavanje vize u svrhu studija na temelju članka 12., ne ostavljajući nacionalnim upravnim tijelima diskrecijske ovlasti. U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev ističe da su njemački sudovi dodijelili nacionalnoj upravi diskrecijski prostor za odbijanje izdavanja vize u svrhu studija, s obzirom na to da uvjete za izdavanje te vize uređuje članak 16. stavak 1. AufenthG‑a.

               19

               Prema tom sudu, Direktiva 2004/114 priznaje pravo pristupa državljanima trećih zemalja na državno područje države članice u svrhu studija ako je udovoljeno spomenutim uvjetima, bez mogućnosti za državna tijela da izvršavaju diskrecijske ovlasti u pogledu odluke o prihvatu.

               20

               U tim je uvjetima Verwaltungsgericht Berlin odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Utemeljuje li Direktiva [2004/114] pravo na izdavanje vize u svrhu studija i odgovarajuće dozvole boravka sukladno s člankom 12. te direktive, ako je udovoljeno uvjetima za prihvat, odnosno uvjetima iz članaka 6. i 7. [te direktive], i ako ne postoji razlog za odbijanje pristupa na temelju članka 6. stavka 1. točke (d) [iste] direktive?“

         O prethodnom pitanju

               21

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 12. Direktive 2004/114 tumačiti u smislu da je dotična država članica obvezna prihvatiti na svoje državno područje državljanina treće zemlje koji na njemu želi boraviti više od tri mjeseca u svrhu studija kada taj državljanin udovoljava uvjetima prihvata predviđenima u člancima 6. i 7. te direktive.

               22

               U skladu s ustaljenom sudskom praksom, prilikom tumačenja odredbe prava Unije valja uzeti u obzir ne samo formulaciju te odredbe već i njen kontekst te cilj propisa čijih je ta odredba dio (vidjeti osobito presudu Koushkaki, C‑84/12, EU:C:2013:862, t. 34. i navedenu sudsku praksu).

               23

               U prvom redu, što se tiče opće strukture Direktive 2004/114, najprije valja istaknuti da njen članak 5. predviđa da prihvat državljanina treće države na državno područje države članice na temelju ove direktive podliježe provjeri pisanih dokaza koji pokazuju da on udovoljava uvjetima utvrđenima u članku 6. te direktive i, u slučaju državljanina trećih zemalja koji traži prihvat u svrhu studija, posebnim uvjetima predviđenim u članku 7. iste direktive.

               24

               Države članice mogu napose provjeriti postoje li razlozi na temelju članka 6. stavka 1. točke (d) Direktive 2004/114 tumačeni u kontekstu uvodne izjave 14. te direktive, vezani uz postojanje prijetnje općem interesu, javnoj sigurnosti ili javnom zdravlju, koji mogu opravdati odbijanje prihvata takvog državljana.

               25

               Nadalje, ako je udovoljeno općim i posebnim uvjetima utvrđenima u člancima 6. i 7. navedene direktive, država članica izdaje studentu dozvolu boravka u skladu s člankom 12. te iste direktive.

               26

               Naposljetku, valja napomenuti da članak 3. Direktive 2004/114 razlikuje, s jedne strane, odredbe o državljanima trećih zemalja koji traže prihvat na državno područje države članice u svrhu studija i, s druge strane, odredbe o državljanima trećih zemalja koji traže prihvat u svrhu razmjene učenika, osposobljavanja bez naknade ili volonterstva. Iako su prve odredbe obvezne za države članice, prenošenje drugih prepušteno je njihovim diskrecijskim ovlastima. Ta razlika upućuje na pronalaženje određene razine usklađivanja nacionalnih zakonodavstava država članica u području uvjeta za ulazak i boravak.

               27

               Prema tome, iz zajedničkog tumačenja tih odredbi Direktive 2004/114 i uz primjenu njenog članka 12. proizlazi da se studentima iz trećih zemalja mora izdati dozvola boravka ako su udovoljili općim i posebnim uvjetima taksativno navedenima u člancima 6. i 7. te direktive.

               28

               Kao drugo, što se tiče ciljeva Direktive 2004/114, iz njenog članka 1. točke (a), tumačenog zajedno s njenom uvodnom izjavom 24., proizlazi da je cilj te direktive odrediti uvjete prihvata državljana trećih zemalja na državno područje država članica u svrhu studija u trajanju duljem od tri mjeseca.

               29

               U tom pogledu, Sud je već utvrdio kako je, sukladno s uvodnim izjavama 6. i 7. Direktive 2004/114, cilj iste pogodovati mobilnosti studenata državljana trećih zemalja u odnosu na odredišta Unije u svrhu obrazovanja, s obzirom na to da je cilj te mobilnosti promidžba Europe kao svjetskog središta izvrsnosti za studij i profesionalno osposobljavanje (presuda Sommer, C‑15/11, EU:C:2012:371, t. 39.). Osobito uvodna izjava 6. navedene direktive određuje kako je jedan od njenih ciljeva i usklađivanje nacionalnih zakonodavstava država članica o uvjetima ulaska i boravka.

               30

               Međutim, dopuštanje državi članici da u pogledu prihvata državljana trećih zemalja u svrhu studija uvede dodatne uvjete uz one predviđene u člancima 6. i 7. Direktive 2004/114 protivno je cilju te direktive koji teži tome da pogoduje mobilnosti takvih državljana.

               31

               Prema tome, iz opće strukture i ciljeva Direktive 2004/114 proizlazi da su prilikom primjene članka 12. te direktive države članice obvezne izdati dozvolu boravka u svrhu studija podnositelju zahtjeva koji je udovoljio uvjetima iz članka 6. i 7. navedene direktive jer te odredbe taksativno predviđaju opće i posebne uvjete koje podnositelj zahtjeva za dozvolu boravka u svrhu studija treba ispuniti, kao i razloge koji mogu opravdati odbijanje prihvata potonjeg.

               32

               Nadalje, takvo tumačenje članka 12. Direktive 2004/114 potvrđuje mogućnost predviđenu u njenom članku 4. stavku 2., prema kojem države članice mogu donijeti odredbe koje su povoljnije za osobe na koje se primjenjuju. Međutim, treba uzeti u obzir da bi države članice mogle dodati uvjete za prihvat različite od onih koji su predviđeni Direktivom 2004/114., što bi moglo dovesti do postroženja uvjeta za te osobe, a to bi bilo protivno cilju navedenog članka 4. stavka 2.

               33

               Točno je da Direktiva 2004/114 priznaje državama članicama diskrecijsku ovlast prilikom ispitivanja zahtjeva za prihvat. Međutim, važno je istaknuti da se, kao što je napomenuo i nezavisni odvjetnik u točki 49. svojeg mišljenja, manevarski prostor nacionalnih tijela odnosi samo na uvjete predviđene u člancima 6. i 7. te direktive kao i, u tom kontekstu, na ocjenu relevantnih činjenica u cilju određivanja jesu li zadovoljeni uvjeti iz tih članaka i osobito postoje li razlozi koji se protive prihvatu državljana trećih zemalja, a koji se odnose na prijetnju općem interesu, javnoj sigurnosti ili javnom zdravlju.

               34

               Prema tome, u kontekstu ispitivanja uvjeta prihvata na temelju Direktive 2004/114, države članice ništa ne sprečava da sukladno uvodnoj izjavi 15. te direktive zahtijevaju sve potrebne dokaze za ocjenu koherentnosti zahtjeva za prihvat kako bi izbjegle zlouporabu postupka ustanovljenog tom direktivom.

               35

               U ovom slučaju, čini se da iz spisa kojim Sud raspolaže u glavnom predmetu proizlazi da M. Ben Alaya udovoljava općim i posebnim uvjetima predviđenima u člancima 6. i 7. Direktive 2004/114. Osobito, njemačka se tijela ne mogu protiv njega pozvati ni na jedan razlog iz članka 6. stavka 1. točke (d). Stoga, u situaciji poput ove iz glavnog postupka, čini se da mu nacionalna tijela moraju izdati dozvolu boravka, a što treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

               36

               Imajući u vidu prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 12. Direktive 2004/114 treba tumačiti u smislu da je dotična država članica obvezna na svoje državno područje prihvatiti državljanina treće zemlje koji na njemu želi boraviti dulje od tri mjeseca u svrhu studija jer taj državljanin udovoljava uvjetima za prihvat koje taksativno predviđaju članci 6. i 7. te direktive i jer se država protiv njega ne poziva ni na jedan od u direktivi izričito navedenih razloga koji opravdavaju odbijanje dozvole boravka.

         Troškovi

               37

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Članak 12. Direktive Vijeća 2004/114/EZ od 13. prosinca 2004. o uvjetima prihvata državljana trećih zemalja u svrhu studija, razmjene učenika, osposobljavanja bez naknade ili volonterstva treba tumačiti u smislu da je dotična država članica obvezna na svoje državno područje prihvatiti državljanina treće zemlje koji na njemu želi boraviti dulje od tri mjeseca u svrhu studija jer taj državljanin udovoljava uvjetima za prihvat koje taksativno predviđaju članci 6. i 7. te direktive i jer se država protiv njega ne poziva ni na jedan od u direktivi izričito navedenih razloga koji opravdavaju odbijanje dozvole boravka.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka:njemački.


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 3. listopada 2013.#BKK Mobil Oil Körperschaft des öffentlichen Rechts protiv Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs eV.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bundesgerichtshof.#Direktiva 2005/29/EZ – Nepoštena poslovna praksa – Područje primjene – Zavaravajuće informacije koje je prenio fond zdravstvenog osiguranja iz zakonskog sustava socijalnog osiguranja – Fond ustanovljen kao javnopravno tijelo.#Predmet C-59/12.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      3. listopada 2013. (
            *1
         )
      „Direktiva 2005/29/EZ — Nepoštena poslovna praksa — Područje primjene — Zavaravajuće informacije koje je prenio fond zdravstvenog osiguranja iz zakonskog sustava socijalnog osiguranja — Fond ustanovljen kao javnopravno tijelo“
      U predmetu C‑59/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Bundesgerichtshof (Njemačka), odlukom od 18. siječnja 2012., koju je Sud zaprimio 6. veljače 2012., u postupku koji je pokrenuo

         BKK Mobil Oil Körperschaft des öffentlichen Rechts

      protiv

         Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs eV,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: A. Tizzano, predsjednik vijeća, M. Berger, A. Borg Barthet, E. Levits i J.-J. Kasel (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs eV, C. von Gierke, Rechtsanwältin,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju W. Ferrante, avvocato dello Stato,

               —

               za Europsku komisiju, M. van Beek i V. Kreuschitz, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 4. srpnja 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive 2005/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2005. o nepoštenoj poslovnoj praksi poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču na unutarnjem tržištu i o izmjeni Direktive Vijeća 84/450/EEZ, direktiva 97/7/EZ, 98/27/EZ i 2002/65/EZ Europskog parlamenta i Vijeća, kao i Uredbe (EZ) br. 2006/2004 Europskog parlamenta i Vijeća („Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi”) (SL L 149, str. 22.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 8., str. 101.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između BKK Mobil Oil Körperschaft des öffentlichen Rechts (u daljnjem tekstu: BKK) i Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs eV (udruga za borbu protiv nepoštene poslovne prakse, u daljnjem tekstu: Wettbewerbszentrale) u vezi s informacijama koje je BKK prenio svojim članovima.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               U uvodnim izjavama 5. do 8., 11., 12. i 14. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi navodi se:

                        „(5)

                        [...] [p]repreke slobodnom prekograničnom kretanju usluga i robe te slobodi poslovnog nastana [...] trebalo [bi] ukloniti. Te se prepreke mogu ukloniti jedino tako da se na razini Zajednice ustanove jednoobrazna pravila koja utvrđuju visoku razinu zaštite potrošača, kao i tako da se razjasne određeni pravni koncepti na razini Zajednice, u mjeri koja je nužna za uredno funkcioniranje unutarnjeg tržišta i zadovoljavanje zahtjeva pravne sigurnosti.

                        (6)

                        Ovom se Direktivom stoga usklađuju zakoni država članica u području nepoštene poslovne prakse, uključujući nepošteno oglašavanje, koja izravno nanosi štetu gospodarskim interesima potrošača i na taj način neizravno šteti gospodarskim interesima legitimnih konkurenata. [...]

                        (7)

                        Ova se Direktiva tiče poslovne prakse koja je u izravnom odnosu s utjecajem na potrošačev[e] odluk[e] o transakcijama vezanim uz proizvode. [...]

                        (8)

                        Ova Direktiva izravno štiti gospodarske interese potrošača od nepoštene poslovne prakse poslovnog subjekta prema potrošaču. Pri tome, ona također neizravno štiti legitimne poslovne subjekte od njihovih konkurenata na tržištu koji se ne ponašaju u skladu s pravilima ove Direktive te na taj način jamči pošteno tržišno natjecanje u područjima koja uređuje. [...]

                  [...]

                        (11)

                        Visoki stupanj usklađenosti postignut usklađivanjem nacionalnih odredaba putem ove Direktive stvara zajednički visok stupanj zaštite potrošača. Ovom Direktivom utvrđuje se jedinstvena opća zabrana nepoštene poslovne prakse kojom se narušava gospodarsko ponašanje potrošača. [...]

                        (12)

                        Usklađivanje će u znatnoj mjeri povećati pravnu sigurnost kako za potrošače, tako i za poslovne subjekte. Obje će se skupine moći oslanjati na jedinstven pravni okvir temeljen na jasno utvrđenim pravnim konceptima koji uređuju sve aspekte nepoštene poslovne prakse u cijeloj Europskoj uniji. [...]

                  [...]

                        (14)

                        Poželjno je da se zavaravajućom poslovnom praksom smatra i praksa, uključujući zavaravajuće oglašavanje, pri kojoj se zavaravanjem sprečava potrošača da izvrši izbor temeljen na informacijama, odnosno učinkoviti izbor. [...]”

               4

               U skladu s člankom 1. navedene direktive:
               „Svrha je ove Direktive da doprinese urednom funkcioniranju unutarnjeg tržišta i postigne visok stupanj zaštite potrošača putem usklađivanja zakona i drugih propisa država članica o nepoštenoj poslovnoj praksi koja šteti gospodarskim interesima potrošača.”

               5

               Članak 2. iste Direktive glasi kako slijedi:
               „Za potrebe ove Direktive:

                        (a)

                        ‚potrošač’ znači svaka fizička osoba koja, u poslovnoj praksi na koju se odnosi ova Direktiva, djeluje u svrhe koje sežu izvan njezine trgovačke odnosno poslovne djelatnosti, obrta ili slobodnog zanimanja;

                        (b)

                        ‚trgovac’ znači svaka fizička ili pravna osoba koja, u poslovnoj praksi na koju se odnosi ova Direktiva, djeluje u svrhe vezane uz njezinu trgovačku odnosno poslovnu djelatnost, obrt ili slobodno zanimanje, kao i svaka osoba koja djeluje u ime ili za račun trgovca;

                        (c)

                        ‚proizvod’ znači svu robu ili usluge [...];

                        (d)

                        ‚poslovna praksa poslovnog subjekta prema potrošaču’ (u daljnjem tekstu također: poslovna praksa) znači svaka radnja, izostavljanje, tijek postupanja ili zastupanja, tržišno komuniciranje, uključujući oglašavanje i stavljanje proizvoda na tržište koje izvrši trgovac, a u izravnoj je vezi s promocijom, prodajom ili dobavljanjem proizvoda potrošačima;

                  [...]”

               6

               U članku 3. stavku 1. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi predviđeno je:
               „Ova se Direktiva primjenjuje na nepoštenu poslovnu praksu [poslovnog subjekta] prema potrošaču, kako je utvrđena u članku 5., prije, tijekom i nakon posla u vezi s proizvodom.”

               7

               Članak 5. navedene direktive, naslovljen „Zabrana nepoštene poslovne prakse” glasi kako slijedi:
               „1.   Nepoštena poslovna praksa se zabranjuje.
               2.   Poslovna praksa je nepoštena:

                        (a)

                        ako je u suprotnosti sa zahtjevima u pogledu profesionalne pažnje;
                        i

                        (b)

                        ako bitno narušava ili je vjerojatno da će narušiti gospodarsko ponašanje prosječnog potrošača do kojeg dopire odnosno kojem je namijenjena, u odnosu na proizvod, odnosno gospodarsko ponašanje prosječnog člana skupine ako je poslovna praksa usmjerena određenoj skupini potrošača.

                  [...]
               4.   Nepoštenom poslovnom praksom smatra se posebno:

                        (a)

                        zavaravajuća poslovna praksa kako je određena u člancima 6. i 7.;

                  [...]”

               8

               Članak 6. stavak 1. iste direktive predviđa:
               Poslovna praksa smatra se zavaravajućom ako sadrži lažne informacije te je stoga neistinita ili ako na bilo koji način, uključujući sveukupno predstavljanje, zavarava ili je vjerojatno da će zavarati prosječnog potrošača, čak i ako je informacija činjenično točna, i to u odnosu na jedan ili više sljedećih čimbenika, te ako u bilo kojem od spomenutih slučajeva potrošača navodi ili je vjerojatno da će ga navesti da donese odluku o poslu koju inače ne bi donio:
               [...]”

         Njemačko pravo

               9

               Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi u njemačko nacionalno pravo prenesena je Zakonom o suzbijanju nepoštene poslovne prakse (Gesetz gegen den unlauteren Wettbewerb, BGBl. 2004 I, str. 1414., u daljnjem tekst: UWG).

               10

               Članak 2. UWG‑a glasi kako slijedi:
               „(1)   U smislu ovog zakona primjenjuju se sljedeće definicije:

                        1.

                        ‚poslovna praksa’: znači svako ponašanje osobe za račun vlastitog ili nekog trećeg poduzetnika prije, tijekom ili nakon sklapanja posla i koje je objektivno vezano za promociju prodaje ili kupnje proizvoda ili usluga ili za sklapanje ili provedbu ugovora koji se odnosi na roba ili usluge; pod robom se također podrazumijevaju nekretnine, a pod uslugama prava i obveze;

                  [...]

                        6.

                        ‚poduzetnik’: svaka fizička ili pravna osoba koja poduzima poslovne radnje u okviru svoje trgovinske, poslovne ili stručne djelatnosti te svaka osoba koja posluje u ime ili za račun takve osobe;

                  [...]”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               11

               BKK je fond za zdravstveno osiguranje iz njemačkog zakonskog sustava koji je ustanovljen kao javnopravno tijelo.

               12

               Svojom prvostupanjskom tužbom Wettbewerbszentrale želio je postići da se BKK‑u naloži da prestane širiti sljedeće informacije, objavljene tijekom mjeseca prosinca 2008. na internetskoj stranici BKK‑a:
               „Ako odlučite izaći iz BKK‑a sada [...], morat ćete biti članom novog [fonda za obvezno zdravstveno osiguranje] sljedećih 18 mjeseci. Što znači da više nećete imati pravo na privlačne ponude BKK‑a [...] tijekom sljedeće godine, a možda ćete morati još nešto i doplatiti ako iznos uplaćen u novi fond ne bude dovoljan i ako zbog toga bude potrebna dodatna uplata.”

               13

               Wettbewerbszentrale smatra da su te informacije zavaravajuće i da su dakle zabranjene Direktivom o nepoštenoj poslovnoj praksi kao i nacionalnim pravom o tržišnom natjecanju. Naime, BKK nije naveo da u slučaju dodatne uplate njemački zakon dodjeljuje osiguraniku pravo izvanrednog raskida ugovora.

               14

               Posljedično, Wettbewerbszentrale je dopisom od 17. prosinca 2008. opomenuo BKK da prestane širiti spomenute informacije te je od potonjeg zatražio da potpiše obvezu u tom pogledu, uz odredbu o kazni, kao i povrat izvansudskih troškova.

               15

               BKK je zatim povukao predmetne informacije sa svoje internetske stranice. Dopisom od 6. siječnja 2009. priznao je da je objavio netočne informacije i obvezao se da više neće promicati svoje usluge dajući izjave zbog kojih mu se prigovara. S druge strane, BKK je naveo da se ne želi ni obvezati na način na koji od njega traži Wettbewerbszentrale, uz odredbu o kazni, ni preuzeti izvansudske troškove.

               16

               Prema BKK‑u, ni odredbe UWG‑a niti one Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi nisu primjenjive na glavni postupak. Naime, iz članka 2. točke (d) te direktive proizlazi da se ona primjenjuje samo na „poslovn[u] praks[u] poslovnog subjekta” u smislu članka 2. točke (b) iste direktive, a članak 2. stavak 1. točke 1. i 6. UWG‑a sadržavaju tekst istovjetan onomu iz spomenutih odredaba gore navedene direktive. Međutim, u ovom slučaju ti kriteriji nisu ispunjeni jer BKK‑u, kao javnopravnom tijelu, nije cilj stjecanje dobiti.

               17

               Prvostupanjski sud je BKK‑u naložio da prestane, pod prijetnjom novčane kazne, širiti predmetne informacije radi reklamiranja i iz razloga tržišnog natjecanja u okviru svojih djelatnosti te mu je naložio plaćanje Wettbewerbszentrali iznosa od 208,65 eura, uvećano za kamate.

               18

               Žalba koju je protiv prvostupanjske odluke podnio BKK odbijena je. Svojim zahtjevom za reviziju, koji je odobrio drugostupanjski sud, BKK traži da se tužba koju je podnio Wettbewerbszentrale odbije.

               19

               Bundesgerichtshof je mišljenja da su marketinške informacije koje BKK širi zavaravajuća praksa u smislu Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi i smatra da bi je trebalo zabraniti kao povredu UWG‑a.

               20

               Ipak, takvu se povredu može utvrditi samo ako se predmetnu praksu može ocijeniti u pogledu pravila spomenute direktive na kojoj se UWG temelji.

               21

               Međutim, nije jasno utvrđeno treba li Direktivu o nepoštenoj poslovnoj praksi tumačiti na način da je subjekt kao što je BKK, koji ima obilježja javnopravnog tijela da bi mogao ispuniti zadaće javnog zdravstvenog osiguranja, prilikom širenja informacija zbog kojih mu se prigovara djelovao kao „poduzetnik”. Moglo bi se naime tvrditi da se takvo tijelo ne bavi ekonomskom djelatnošću nego da ima isključivo socijalni cilj.

               22

               U tim je okolnostima Bundesgerichtshof odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li članak 3. stavak 1. u vezi s člankom 2. točkom (d) [Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi] tumačiti u smislu da činjenica da je fond javnog zdravstvenog osiguranja davao svojim članovima informacije (zavaravajuće) o nepogodnostima koje bi potonji mogli imati u slučaju promjene fonda javnog zdravstvenog osiguranja također tužba poslovnog subjekta (koja je nepoštena poslovna praksa prema potrošačima)?”

         O prethodnom pitanju

               23

               Najprije valja utvrditi da iz spisa proizlazi da Bundesgerichtshof smatra da informacije koje su uzrok spora u glavnom postupku treba kvalificirati kao zavaravajuću praksu u smislu članka 6. stavka 1. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi te da predlaže da je se zabrani u skladu s člankom 5. stavkom 1. te direktive kao i UWG‑om.

               24

               U tom pogledu se sud koji je uputio zahtjev ipak pita potpada li autor takvih informacija, u ovom slučaju BKK, pod područje primjene spomenute direktive ratione personae, iako je taj autor tijelo javnog prava koje obavlja djelatnost od općeg interesa kao što je upravljanje sustavom javnog zdravstvenog osiguranja.

               25

               Kako bi se odlučilo treba li nacionalno tijelo kao što je BKK, koje ima status javnopravnog tijela i koje je zaduženo za upravljanje sustavom javnog zdravstvenog osiguranja, smatrati „poduzetnikom” u smislu Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi te primjenjuju li se na njega kao takvog pravila propisana spomenutom direktivom u slučaju kada ono, kao ovdje, daje svojim članovima zavaravajuće informacije, valja odmah podsjetiti da prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda iz zahtjeva za ujednačenu primjenu prava Unije kao i načela jednakosti proizlazi da se izrazi odredbe prava Unije, koja ne sadržava nikakvo izravno upućivanje na pravo država članica radi utvrđenja njezina smisla i dosega, moraju u pravilu autonomno i ujednačeno tumačiti u cijeloj Europskoj uniji uzimajući u obzir kontekst odredbe i cilj koji se želi postići propisom o kojem je riječ (vidjeti osobito presude od 19. rujna 2000., Linster, C287/98, Zb., str. I‑6917., t. 43.; od 11. ožujka 2003., Ansul, C‑40/01, Zb., str. I‑2439., t. 26., i od 30. lipnja 2011., VEWA, C‑271/10, Zb., str. I‑5815., t. 25.).

               26

               Stoga za potrebe tumačenja spomenute direktive od strane Suda i da bi potonji dao odgovor na pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev nisu relevantni ni kvalifikacija, ni pravni status kao ni posebna obilježja tijela u pitanju na temelju nacionalnog prava.

               27

               Kako bi se dao takav odgovor, valja utvrditi da iako Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi uvijek koristi izraz „potrošač” da bi označila drugu stranu u poslovnom odnosu u vezi s proizvodom, ona koristi izraze „poduzetnik” ili „trgovac”.

               28

               Tako se, u skladu s njezinim člankom 3. stavkom 1., spomenuta direktiva „primjenjuje na nepoštenu poslovnu praksu [poslovnog subjekta] prema potrošaču [...] prije, tijekom i nakon posla”.

               29

               Što se tiče članka 2. točke (d) iste direktive, on predviđa da pojam „poslovna praksa poslovnog subjekta prema potrošaču” znači „svaka radnja, izostavljanje, tijek postupanja ili zastupanja, tržišno komuniciranje uključujući oglašavanje i stavljanje proizvoda na tržište koje izvrši trgovac, a u izravnoj je vezi s promocijom, prodajom ili dobavljanjem proizvoda potrošačima”. Izraz „proizvod” određen je u istom članku točki (c) na način da obuhvaća svu robu ili usluge a da pritom nije isključen nijedan sektor djelatnosti.

               30

               Spomenuti članak 2. točka (b) određuje pojam „trgovac” kao „svak[u] fizičk[u] ili pravn[u] osob[u] koja, u poslovnoj praksi na koju se odnosi [ta ista] [d]irektiva, djeluje u svrhe vezane uz njezinu trgovačku odnosno poslovnu djelatnost, obrt ili slobodno zanimanje, kao i svaka osoba koja djeluje u ime ili za račun trgovca”.

               31

               S obzirom na prethodno navedeno, valja smatrati da za potrebe primjene Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi, dva izraza „poduzetnik” i „trgovac” imaju isto značenje i istovjetan pravni opseg. Konačno, u odredbama te direktive češće se koristi potonji izraz.

               32

               U tom pogledu, iz početnog dijela članka 2. točke (b) Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi proizlazi da je zakonodavac Unije pojmu „trgovac” dao osobito široko značenje, koje obuhvaća „svaku fizičku ili pravnu osobu” koja obavlja lukrativnu djelatnost i koje ne isključuje iz svojeg područja primjene ni tijela koja obavljaju djelatnost od općeg interesa ni ona koja imaju status javnopravnih tijela.

               33

               Štoviše, u pogledu samog teksta definicija navedenih u članku 2. točkama (a) i (b) spomenute direktive, smisao i doseg pojma „trgovac” kako je predviđen potonjom moraju biti određeni s obzirom na povezani, ali suprotni pojam „potrošača”, koji označava svakog pojedinca koji se ne bavi trgovačkim ili profesionalnim djelatnostima (vidjeti analogijom presudu od 19. siječnja 1993., Shearson Lehman Hutton, C‑89/91, Zb., str. I‑139., t. 22.).

               34

               Kao što proizlazi iz njezina članka 1. i uvodne izjave 23. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi, njezin je cilj osigurati zajednički visoki stupanj zaštite potrošača dovođenjem do potpunog usklađivanja pravila koja se odnose na nepoštene poslovne prakse, uključujući i nepošteno oglašavanje poslovnih subjekata u odnosu na potrošače, koja nanose štetu ekonomskim interesima potonjih (vidjeti u tom smislu presudu od 9. studenoga 2010., Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag, C‑540/08, Zb., str. I‑10909., t. 27.).

               35

               Taj cilj Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi, koji se sastoji u tome da se potrošače u potpunosti zaštiti od prakse te vrste, počiva na činjenici da se potrošač nalazi u podređenom položaju u odnosu na trgovca pa ga stoga treba smatrati ekonomski slabijom i pravno manje iskusnom stranom u odnosu na njegova suugovaratelja (vidjeti analogijom gore navedenu presudu Shearson Lehman Hutton, t. 18.).

               36

               Stoga je Sud već presudio da je u svrhu tumačenja spomenute direktive pojam potrošač od temeljne važnosti i da su njezine odredbe zapravo osmišljene iz perspektive potrošača kao adresata i žrtve nepoštene poslovne prakse (vidjeti u tom smislu presude od 12. svibnja 2011., Ving Sverige, C‑122/10, Zb., str. I‑3903., t. 22. i 23., i od 19. rujna 2013., CHS Tour Services, C‑435/11, t. 43.).

               37

               Međutim, u situaciji poput one iz glavnog postupka, članovi BKK‑a, koje očito valja smatrati potrošačima u smislu Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi mogu biti dovedeni u zabludu zbog zavaravajućih informacija koje to tijelo širi, čime ih sprječava da donesu informirani odabir (vidjeti uvodnu izjavu 14. te direktive) i tako ih navodi da donesu odluku koju ne bi donijeli da nije bilo takvih informacija, kao što to predviđa članak 6. stavak 1. iste direktive. U tom kontekstu, nisu relevantni javni ili privatni karakter predmetnog tijela kao ni specifična djelatnost kojom se potonje bavi.

               38

               Vodeći računa o prethodnom, tijelu kao što je BKK valja priznati svojstvo „trgovca” u smislu spomenute direktive.

               39

               Prethodno tumačenje je zapravo jedino koje može dati puni učinak Direktivi o nepoštenoj poslovnoj praksi na način da jamči, u skladu sa zahtjevom visoke razine zaštite potrošača, učinkovito suzbijanje nepoštene poslovne prakse.

               40

               Takvo tumačenje je također u skladu s vrlo širokim opsegom koji je već priznat istoj direktivi u pogledu njezina materijalnog područja primjene (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag, t. 21.).

               41

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje treba odgovoriti tako da Direktivu o nepoštenoj poslovnoj praksi treba tumačiti na način da tijelo javnog prava koje obavlja djelatnost od općeg interesa kao što je upravljanje sustavom javnog zdravstvenog osiguranja potpada pod područje primjene Direktive ratione personae.

         Troškovi

               42

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                     Direktivu 2005/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2005. o nepoštenoj poslovnoj praksi poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču na unutarnjem tržištu i o izmjeni Direktive Vijeća 84/450/EEZ, direktiva 97/7/EZ, 98/27/EZ i 2002/65/EZ Europskog parlamenta i Vijeća kao i Uredbe (EZ) br. 2006/2004 Europskog parlamenta i Vijeća („Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi”) valja tumačiti u smislu da tijelo javnog prava koje obavlja djelatnost od općeg interesa kao što je upravljanje sustavom javnog zdravstvenog osiguranja potpada pod područje primjene Direktive ratione personae.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački