title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 2. lipnja 2016.#Nabiel Peter Bogendorff von Wolffersdorff protiv Standesamt der Stadt Karlsruhe i Zentraler Juristischer Dienst der Stadt Karlsruhe.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Amtsgericht Karlsruhe.#Zahtjev za prethodnu odluku – Građanstvo Unije – Članak 21. UFEU‑a – Sloboda kretanja i boravka u državama članicama – Zakon države članice kojim se ukidaju povlastice i kojim se zabranjuje dodjela novih plemićkih titula – Prezime punoljetne osobe, državljanina navedene države, stečeno tijekom uobičajenog boravka u drugoj državi članici čiji je također državljanin – Ime koje sadržava elemente plemstva – Boravište u prvoj državi članici – Odbijanje tijela prve države članice da u matičnu knjigu upiše ime stečeno u drugoj državi članici – Opravdanje – Javni poredak – Nespojivost s temeljnim načelima njemačkog prava.#Predmet C-438/14.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      2. lipnja 2016. (
            *1
         )
      [Tekst ispravljen rješenjem od 6. listopada 2016.]
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Građanstvo Unije — Članak 21. UFEU‑a — Sloboda kretanja i boravka u državama članicama — Zakon države članice kojim se ukidaju povlastice i kojim se zabranjuje dodjela novih plemićkih titula — Prezime punoljetne osobe, državljanina navedene države, stečeno tijekom uobičajenog boravka u drugoj državi članici čiji je također državljanin — Ime koje sadržava elemente plemstva — Boravište u prvoj državi članici — Odbijanje tijela prve države članice da u matičnu knjigu upiše ime stečeno u drugoj državi članici — Opravdanje — Javni poredak — Nespojivost s temeljnim načelima njemačkog prava“
      U predmetu C‑438/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Amtsgericht Karlsruhe (regionalni sud u Karlsruheu, Njemačka), odlukom od 17. rujna 2014., koju je Sud zaprimio 23. rujna 2014., u postupku

         Nabiel Peter Bogendorff von Wolffersdorff

      protiv

         Standesamt der Stadt Karlsruhe,

         Zentraler Juristischer Dienst der Stadt Karlsruhe,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, C. Toader, A. Rosas (izvjestitelj), A. Prechal, i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: K. Malacek, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 12. studenoga 2015.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Nabiela Petera Bogendorffa von Wolffersdorffa, on sam i T. Donderer, Rechtsanwalt,

               —

               za Zentraler Juristischer Dienst der Stadt Karlsruhe, D. Schönhaar i P. Becker, u svojstvu agenata,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze, J. Kemper i K. Petersen, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, G. von Rintelen, M. Wilderspin i C. Tufvesson, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 14. siječnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 18. i 21. UFEU‑a.

               2

               Ovaj je zahtjev upućen u okviru spora između Nabiela Petera Bogendorffa von Wolffersdorffa, s jedne strane, i Standesamta der Stadt Karlsruhe (služba za građanska stanja grada Karlsruhea) i Zentraler Juristischer Diensta der Stadt Karlsruhe (središnja pravna služba grada Karlsruhea), s druge strane, povodom odbijanja tih tijela da izmijene imena i prezime upisano u rodni list tužitelja u glavnom postupku i da u matičnoj knjizi navedu elemente plemstva koji su dio njegova prezimena stečenog u drugoj državi članici.

         Njemačko pravo

               3

               Članak 123. stavak 1. Grundgesetza für die Bundesrepublik Deutschland (Temeljni zakon Savezne Republike Njemačke) od 23. svibnja 1949. (BGBI. 1949. I, str. 1., u daljnjem tekstu: Temeljni zakon) određuje da „pravo koje je na snazi prije prvog zasjedanja Bundestaga ostaje na snazi ako nije protivno Temeljnom zakonu”.

               4

               Članak 109. Verfassunga des Deutschen Reichs (Ustav Njemačkog Carstva), koji je donesen 11. kolovoza 1919. u Weimaru (Reichsgesetzblatt 1919., str. 1383., u daljnjem tekstu: Weimarski ustav) i koji je stupio na snagu 14. kolovoza 1919. određuje:
               „Svi su Nijemci jednaki pred zakonom.
               Žene i muškarci u načelu imaju ista građanska prava i obveze.
               Javnopravne povlastice i nejednakosti vezane za rođenje ili položaj trebaju se ukinuti. Plemićke oznake postoje samo kao dio imena i više se ne mogu dodjeljivati.
               Titule se mogu dodjeljivati samo kad označuju funkciju ili zanimanje; to se ne odnosi na sveučilišne titule.
               Država ne može dodjeljivati ni naslove ni odličja.
               Nijedan Nijemac ne smije prihvatiti ni titulu ni naslov strane vlade.”

               5

               Odlukama od 11. ožujka 1966. i od 11. prosinca 1996. Bundesverwaltungsgericht (Savezni upravni sud, Njemačka) utvrdio je kako je, na temelju članka 123. stavka 1. Temeljnog zakona, članak 109. Weimarskog ustava i dalje na snazi i u hijerarhiji pravnih akata ima položaj običnog saveznog zakona.

               6

               Naslovljen „Osobni status”, članak 5. Einführungsgesetza zum Bürgerlichen Gesetzbuch (Zakon o uvođenju Građanskog zakonika) od 21. rujna 1994. (BGBI. 1994. I, str. 2494., ispravak BGBI. 1997. I, str. 1061.), u verziji koja je bila na snazi kad su se dogodile činjenice u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: EGBGB), u stavku 1. određuje:
               „Ako se upućuje na pravo države koje je određena osoba državljanin i ako ona ima državljanstvo više država, primjenjuje se pravo države s kojom ima najužu vezu, osobito ako se radi o uobičajenom boravištu ili ako ondje živi. Ako je navedena osoba također njemački državljanin, ta pravna situacija ima prednost.”

               7

               Članak 6. EGBGB‑a, naslovljen „Javni poredak”, glasi:
               „Kad primjena pravne odredbe druge države dovodi do situacije koja je očito nespojiva s osnovnim načelima njemačkog prava, ta se odredba ne primjenjuje. Posebice se ne smije primijeniti odredba čija je primjena nespojiva s temeljnim pravima.”

               8

               Članak 10. EGBGB‑a, naslovljen „Ime”, u stavku 1. predviđa:
               „Ime osobe uređeno je pravom države koje je državljanin.”

               9

               Članak 48. EGBGB‑a, naslovljen „Izbor imena stečenog u drugoj državi članici Unije”, određuje:
               „Ako se njemačko pravo primjenjuje na ime osobe, ona izjavom u matičnom uredu može odabrati ime koje je stečeno tijekom uobičajenog boravka u drugoj državi članici i koje je upisano u matične knjige, ako nije očito nespojivo s osnovnim načelima njemačkog prava. Izbor imena ima retroaktivan učinak od datuma upisa u matične knjige druge države članice, osim ako osoba izričito izjavi da izbor imena treba imati učinak samo pro futuro. Izjava treba biti ovjerena ili biti dio vjerodostojne isprave. […]”

               10

               Članak 48. EGBGB‑a proizlazi iz usvajanja Gesetza zur Anpassung der Vorschriften des Internationalen Privatrechts an die Verordnung (EU) Nr. 1259/2010 und zur Änderung anderer Vorschriften des Internationalen Privatrechts (Zakon o prilagodbama određenih odredaba međunarodnog privatnog prava Uredbi br. 1259/2010 i o izmjenama drugih odredaba međunarodnog privatnog prava) od 23. siječnja 2013. (BGBI. 2013. I, str. 101.), koji je stupio na snagu 29. siječnja 2013. Ta je odredba u njemačko pravo uvedena slijedom presude Suda od 14. listopada 2008., Grunkin i Paul (C‑353/06, EU:C:2008:559).

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               11

               [Kako je ispravljeno rješenjem od 6 listopada 2016] Tužitelj u glavnom postupku je njemački državljanin, rođen 9. siječnja 1963. u Karlsruheu (Njemačka). Prilikom rođenja stekao je ime „Nabiel” i prezime „Bagdadi”, koji su upisani u matične knjige grada Karlsruhea.

               12

               Tužitelj u glavnom postupku kasnije je u upravnom postupku za promjenu imena pokrenutom u gradu Nürnbergu (Njemačka), s jedne strane, stekao prezime „Bogendorff” i, s druge strane, imenu „Nabiel” dodao ime „Peter”. Slijedom posvojenja, njemačko građansko stanje tužitelja u glavnom postupku opet je izmijenjeno na način da je on od tada, prema tom građanskom stanju, nosio imena „Nabiel Peter” i prezime „Bogendorff von Wolffersdorff”.

               13

               Tijekom 2001. tužitelj u glavnom postupku preselio se u Ujedinjenu Kraljevinu, gdje je od 2002. radio kao savjetnik u području nesolventnosti u Londonu.

               14

               Tijekom 2004. naturalizacijom je stekao britansko državljanstvo, zadržavajući pritom njemačko državljanstvo.

               15

               Izjavom (Deed Poll) od 26. srpnja 2004., registriranom 22. rujna 2004. pri službama Supreme Court of England and Wales (Vrhovni sud Engleske i Walesa, Ujedinjena Kraljevina) i objavljenom u The London Gazette od 8. studenoga 2004., tužitelj u glavnom postupku promijenio je svoje ime tako da se prema britanskom pravu zove „Peter Mark Emanuel Graf von Wolffersdorff Freiherr von Bogendorff”.

               16

               Tijekom 2005. tužitelj u glavnom postupku i njegova supruga napustili su London i nastanili se u Chemnitzu u Njemačkoj, gdje im se 28. veljače 2006. rodila kći. Od tada ondje borave.

               17

               Rođenje njihove kćeri, koja ima dvostruko, njemačko i britansko državljanstvo, prijavljeno je 23. ožujka 2006. Općem konzulatu Ujedinjene Kraljevine u Düsseldorfu (Njemačka). Imena i prezime njihove kćeri unesena u njezin rodni list i britansku putovnicu su: „Larissa Xenia Gräfin von Wolffersdorff Freiin von Bogendorff”.

               18

               Međutim, matični ured grada Chemnitza odbio ju je upisati pod njezinim britanskim imenom temeljeći svoju odluku na članku 10. EGBGB‑a. Tužitelj u glavnom postupku pokrenuo je postupak pred Oberlandesgerichtom Dresden (Visoki regionalni sud u Dresdenu, Njemačka), tražeći da navedenoj službi naloži da u matične knjige upiše ime njegove kćeri kako stoji u rodnom listu koji su izdala britanska tijela.

               19

               Odlukom od 6. srpnja 2011. Oberlandesgericht Dresden (Visoki regionalni sud u Dresdenu, Njemačka) udovoljio je tom zahtjevu.

               20

               Sukladno tom nalogu, grad Chemntiz izvršio je navedeni upis. Kći tužitelja u glavnom postupku slijedom toga, kao njemačka državljanka, nosi imena i prezime koji su istovjetni onima koje ima kao britanska državljanka, odnosno „Larissa Xenia Gräfin von Wolffersdorff Freiin von Bogendorff”.

               21

               Tužitelj u glavnom postupku 22. svibnja 2013. vjerodostojnom izjavom od matičnog ureda grada Karlsruhea na temelju članka 48. EGBGB‑a zatražio je upis u matične knjige svojih imena i prezimena koje je stekao na temelju britanskog zakonodavstva.

               22

               Kako je ta služba odbila izvršiti taj upis, tužitelj u glavnom postupku pokrenuo je postupak pred Amtsgerichtom Karlsruhe (regionalni sud u Karlsruheu, Njemačka) sa zahtjevom da se navedenoj službi naloži da, primjenjujući članak 49. stavak 1. Personenstandsgesetza (Zakon o građanskim stanjima), izmijeni njegov rodni list s retroaktivnim učinkom od 22. rujna 2004. na način da u njemu navedena imena i prezime glase „Peter Mark Emanuel Graf von Wolffersdorff Freiherr von Bogendorff”.

               23

               Matični ured grada Karlsruhea usprotivio se tom zahtjevu temeljeći se na prigovoru nespojivosti s temeljnim načelima njemačkog prava predviđenom u članku 48. EGBGB‑a.

               24

               Amtsgericht Karlsruhe (regionalni sud u Karlsruheu, Njemačka) u tom pogledu primjećuje da se, u okviru specijalizirane njemačke doktrine, pitanje područja primjene članka 48. EGBGB‑a, usvojenog slijedom presude od 14. listopada 2008., Grunkin i Paul (C‑353/06, EU:C:2008:559), koja omogućuje osobi čije je ime predmet njemačkog prava da nosi ime stečeno tijekom uobičajenog boravka u drugoj državi članici, razmatra osobito u slučaju kad je to ime stečeno neovisno o bilo kojoj promjeni osobnog statusa na temelju primjene odredaba obiteljskog prava. Sudska praksa Suda ne daje odgovor na to pravno pitanje. Također, različite su presude od 2. listopada 2003., Garcia Avello (C‑148/02, EU:C:2003:539) i od 14. listopada 2008., Grunkin i Paul (C‑353/06, EU:C:2008:559), koje se odnose na slučajeve u kojima su od rođenja stranaka nadležna tijela dotičnih država članica mogla priznati njihova imena. Predmet u kojemu je donesena presuda od 22. prosinca 2010., Sayn‑Wittgenstein (C‑208/09, EU:C:2010:806) razlikuje se od predmeta u glavnom postupku zbog činjenice da u prvom predmetu stranka nije imala dvostruko državljanstvo, da je razlika u imenima nastala zbog promjene osobnog statusa nastale slijedom primjene odredaba obiteljskog prava, u konkretnom slučaju posvojenja, i, napokon, da su, što se tiče plemićkih naslova, ustavne odredbe Republike Austrije i Savezne Republike Njemačke usporedive samo pod određenim uvjetima.

               25

               U tim je okolnostima Amtsgericht Karlsruhe (regionalni sud u Karlsruheu, Njemačka) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li članke 18. i 21. UFEU‑a tumačiti na način da su tijela države članice obvezna priznati promjenu imena državljanina te države, ako je on istodobno državljanin druge države članice i u toj je državi tijekom uobičajenog boravka promjenom imena koja nije u vezi s promjenom obiteljskopravnog statusa stekao slobodno odabrano ime koje se sastoji od više plemićkih titula, ako buduća bitna veza s tom državom eventualno ne postoji, a u prvoj je državi članici plemstvo ustavnopravno ukinuto, no oznake plemstva korištene u trenutku ukidanja smiju se i dalje koristiti kao dio imena?”

         O prethodnom pitanju

         Uvodna očitovanja

               26

               Uvodno valja napomenuti da je postupak pred sudom koji je uputio zahtjev N. P. Bogendorff von Wolffersdorff pokrenuo ne samo zbog promjene svojeg prezimena već i promjene imena iz „Nabiel Peter” u „Peter Mark Emanuel”. Posljedično, ono što se u pitanju navodi kao „promjena imena” treba shvatiti kao da obuhvaća to da su tijela države članice odbile istodobno priznati imena i prezime koje je državljanin te države stekao tijekom uobičajenog boravka u drugoj državi članici čije državljanstvo taj državljanin također ima.

               27

               Prema tome, valja navesti da svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članke 18. i 21. UFEU‑a tumačiti na način da su tijela države članice obvezna priznati promjenu prezimena i imena državljanina te države, ako je on istodobno državljanin druge države članice u kojoj je stekao ime koje je slobodno izabrao i koje sadržava više plemićkih elemenata. On osobito pita može li se, zbog razloga vezanih za ustavno rješenje prve države članice i ukidanje plemićkih titula, toj državi članici odobriti da ne prizna promjenu imena i prezimena stečenih u tim okolnostima.

               28

               Članak 20. UFEU‑a svakoj osobi koja ima državljanstvo države članice dodjeljuje status građanina Unije (vidjeti presudu od 12. svibnja 2011., Runevič-Vardyn i Wardyn, C‑391/09, EU:C:2011:291, t. 59.) Tužitelj u glavnom postupku, koji ima državljanstvo dviju država članica, ima taj status.

               29

               Sud je u više navrata istaknuo da status građanina Unije teži tomu da bude osnovni status državljana država članica (vidjeti presudu od 12. svibnja 2011., Runevič-Vardyn i Wardyn, C‑391/09, EU:C:2011:291, t. 60. i navedenu sudsku praksu).

               30

               Taj status omogućuje onim građanima koji se nalaze u istoj situaciji da se u području primjene ratione materiae Ugovora, neovisno o njihovu državljanstvu i iznimkama koje su u tom pogledu izričito predviđene, prema njima postupa na isti pravni način (vidjeti presudu od 12. svibnja 2011., Runevič-Vardyn i Wardyn, C‑391/09, EU:C:2011:291, t. 61. i navedenu sudsku praksu).

               31

               Među situacijama koje pripadaju području primjene ratione materiae prava Unije nalaze se one koje se odnose na izvršavanje temeljnih sloboda zajamčenih Ugovorom, osobito onih koje pripadaju slobodi kretanja i boravka na državnom području država članica, poput one koju dodjeljuje članak 21. UFEU‑a (vidjeti presude od 20. rujna 2001., Grzelczyk, C‑184/99, EU:C:2001:458, t. 33.; od 11. srpnja 2002., D’Hoop, C‑224/98, EU:C:2002:432, t. 29. kao i od 12. svibnja 2011., Runevič-Vardyn i Wardyn, C‑391/09, EU:C:2011:291, t. 62.).

               32

               Iako su prema trenutačnom stanju prava Unije pravila koja uređuju upis u knjige o građanskim stanjima prezimena i imena osobe u nadležnosti država članica, one ipak prilikom izvršavanja te nadležnosti moraju poštovati pravo Unije i osobito odredbe Ugovora koje se odnose na slobodu priznatu svakom građaninu Unije da se kreće i boravi na državnom području država članica (vidjeti presude od 2. listopada 2003., Garcia Avello, C‑148/02, EU:C:2003:539, t. 25.; od 14. listopada 2008., Grunkin i Paul, C‑353/06, EU:C:2008:559, t. 16.; od 22. prosinca 2010., Sayn‑Wittgenstein, C‑208/09, EU:C:2010:806, t. 38. i 39. kao i od 12. svibnja 2011., Runevič-Vardyn i Wardyn, C‑391/09, EU:C:2011:291, t. 63.).

               33

               U glavnom postupku nesporno je da tužitelj ima državljanstvo dviju država članica i da je u svojstvu građanina Unije izvršavao svoju slobodu kretanja i boravka u državi članici koja nije država članica njegova porijekla, sukladno članku 21. UFEU‑a.

               34

               Prema tome, uzimajući u obzir samo tu odredbu, valja ispitati odbijanje tijela države članice da prizna ime koje je državljanin te države stekao u drugoj državi članici čije državljanstvo također ima, u okolnostima poput ovih iz glavnog postupka (vidjeti po analogiji presudu od 12. svibnja 2011., Runevič-Vardyn i Wardyn, C‑391/09, EU:C:2011:291, t. 65.).

         Postojanje ograničenja

               35

               Uvodno valja istaknuti da su ime i prezime osobe konstitutivni element njezina identiteta i privatnog života, koji su zaštićeni člankom 7. Povelje EU‑a o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) kao i člankom 8. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu: EKLJP). Iako članak 7. Povelje to izričito ne spominje, ime i prezime osobe odnose se na privatni i obiteljski život kao sredstvo osobne identifikacije i povezanosti s obitelji (vidjeti, što se tiče članka 8. EKLJP‑a, presude od 22. prosinca 2010., Sayn‑Wittgenstein, C‑208/09, EU:C:2010:806, t. 52. i navedenu sudsku praksu kao i od 12. svibnja 2011., Runevič-Vardyn i Wardyn, C‑391/09, EU:C:2011:291, t. 66.).

               36

               Nacionalni propis koji određene svoje građane dovodi u nepovoljniji položaj samo zbog činjenice da su izvršavali svoju slobodu kretanja i boravka u drugoj državi članici čini ograničenje sloboda priznatih člankom 21. stavkom 1. UFEU‑a svakom građaninu Unije (vidjeti osobito presude od 14. listopada 2008., Grunkin i Paul, C‑353/06, EU:C:2008:559, t. 21.; od 22. prosinca 2010., Sayn‑Wittgenstein, C‑208/09, EU:C:2010:806, t. 53. i od 12. svibnja 2011., Runevič‑Vardyn i Wardyn, C‑391/09, EU:C:2011:291, t. 68.).

               37

               Iz sudske prakse Suda proizlazi da odbijanje tijela države članice da prizna ime državljanina te države koji je izvršavao svoju slobodu kretanja i boravka u drugoj državi članici, kako je to ime određeno u potonjoj državi članici, može biti zapreka izvršavanju prava slobodnog kretanja i boravka na državnom području država članica, utvrđenog u članku 21. UFEU‑a; naime, razlike u dvama imenima koja se primjenjuju na istu osobu mogu dovesti do zabuna i nepovoljnosti (vidjeti u tom smislu presudu od 22. prosinca 2010., Sayn‑Wittgenstein, C‑208/09, EU:C:2010:806, t. 39., 41., 42., 66. i 71.).

               38

               U ovom slučaju odbijanje njemačkih tijela da priznaju promjene imena i prezimena njemačkog državljanina stečenih na temelju zakonodavstva druge države članice čije državljanstvo također ima može predstavljati takvo ograničenje. Iz sudske prakse Suda, međutim, proizlazi da, kako bi odbijanje promjene imena državljanina države članice i priznanja imena i prezimena koje je stekao u drugoj državi članici činilo ograničenje sloboda priznatih člankom 21. UFEU‑a, ono za njega treba predstavljati „ozbiljne nepovoljnosti administrativne, profesionalne i privatne naravi” (vidjeti u tom smislu presudu od 12. svibnja 2011., Runevič-Vardyn i Wardyn, C391/09, EU:C:2011:291, t. 76. i navedenu sudsku praksu).

               39

               Prema tome, Sud je naveo da, svaki put kad prezime koje se koristi u konkretnoj situaciji ne odgovara onomu koje se nalazi u dokumentu koji je podnesen kao dokaz identiteta osobe ili kad prezime koje se nalazi u dvama istodobno podnesenim dokumentima nije isto, takva razlika u prezimenima može pobuditi sumnju u identitet te osobe kao i u vjerodostojnost podnesenih dokumenata odnosno u istinitost u njima sadržanih podataka (presuda od 14. listopada 2008., Grunkin i Paul, C‑353/06, EU:C:2008:559, t. 28.).

               40

               Sud je također naveo da je, kad je riječ o osobi koja je državljanin države članice koja odbija priznati ime koje je ta osoba stekla posvojenjem u drugoj državi članici, u kojoj boravi, konkretna opasnost od otklanjanja sumnji u identitet te osobe zbog razlike u imenima okolnost koja sprečava izvršavanje prava koje proizlazi iz članka 21. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presudu od 22. prosinca 2010., Sayn‑Wittgenstein, C‑208/09, EU:C:2010:806, t. 70.).

               41

               U konkretnom slučaju njemačka je vlada izrazila sumnje u štetne učinke za tužitelja u glavnom postupku u njegovu privatnom i poslovnom životu nepovoljnosti koje proizlaze iz razlika između imena i prezimena koje on nosi. Nijedan dokaz ne upućuje na to da bi ime stečeno u Ujedinjenoj Kraljevini imalo značajnu važnost za identifikaciju tužitelja u glavnom postupku i njegovu povezanost s obitelji.

               42

               Suprotno tomu, tužitelj u glavnom postupku je tijekom rasprave pred Sudom istaknuo da je bio pogođen ozbiljnim nepovoljnostima, u smislu sudske prakse navedene u točki 38. ove presude, osobito prilikom registracije u Njemačkoj podružnice društva s ograničenom odgovornošću koje je osnovao u Ujedinjenoj Kraljevini, u koju je svrhu kao njemački državljanin morao dokazati svoj identitet s pomoću njemačkih dokumenata u kojima se nalazi ime različito od onoga koje se nalazi u dokumentima iz Ujedinjene Kraljevine, kao i prilikom otvaranja bankovnog računa za to društvo, odnosno prilikom jednostavnih prometnih provjera tijekom kojih je trebao predočiti svoju britansku vozačku dozvolu i, sukladno njemačkom pravu o identifikacijskim dokumentima, njemačku identifikacijsku ispravu.

               43

               U tom pogledu valja podsjetiti da mnoge radnje u svakodnevnom životu, kako u javnoj tako i u privatnoj domeni, zahtijevaju predočavanje dokaza o identitetu te, što se tiče obitelji, dokaza o naravi obiteljskih veza koje postoje između različitih članova (presuda od 12. svibnja 2011., Runevič-Vardyn i Wardyn, C‑391/09, EU:C:2011:291, t. 73.).

               44

               Tužitelj u glavnom postupku ima dva državljanstva i njemačka tijela, kao i britanska, mogu mu izdati službene dokumente poput putovnice. Međutim, tužitelj u glavnom postupku u njemačke matične knjige upisan je pod imenom različitim od onoga pod kojim je upisan u iste knjige britanskih tijela. Naime, imena i prezime „Peter Mark Emmanuel Graf von Wolffersdorff Freiherr von Bogendorff”, koji se nalaze u njegovoj putovnici i britanskoj vozačkoj dozvoli, nisu istovjetni imenima i prezimenu „Nabiel Peter Bogendorff von Wolffersdorff”, koji su upisani u njemačke matične knjige i njemačke identifikacijske isprave.

               45

               Kao i u predmetu u kojem je donesena presuda od 22. prosinca 2010., Sayn‑Wittgenstein (C‑208/09, EU:C:2010:806), konkretna opasnost da će se, u okolnostima poput ovih u predmetu u glavnom postupku, zbog razlike u imenima morati otklanjati sumnje u identitet te osobe okolnost je koja sprečava izvršavanje prava koje proizlazi iz članka 21. UFEU‑a.

               46

               Osim toga, valja istaknuti da, s obzirom na to da maloljetna kći tužitelja u glavnom postupku ima dvije putovnice s imenom „Larissa Xenia Gräfin von Wolffersdorff Freiin von Bogendorff”, koje su izdala tijela Ujedinjene Kraljevine odnosno, slijedom presude Oberlandesgerichta Dresden (Viši regionalni sud u Dresdenu), njemačka tijela, za tužitelja u glavnom postupku također postoji opasnost da će se zbog svojeg prezimena, koje se razlikuje od onoga njegove kćeri, a koje se nalazi u njegovoj njemačkoj putovnici, susresti s teškoćama prilikom dokazivanja svoje obiteljske povezanosti s njom.

               47

               Slijedom toga, odbijanje tijela države članice da prizna imena i prezime državljanina te države, kako su oni određeni i upisani u drugoj državi članici čije državljanstvo također ima, jest ograničenje sloboda koje članak 21. UFEU‑a priznaje svim građanima Unije.

         Postojanje opravdanja

               48

               Sukladno ustaljenoj sudskoj praksi, ograničenje slobodnog kretanja osoba može se opravdati samo ako se temelji na objektivnim utvrđenjima i ako je proporcionalno cilju koji legitimno želi ostvariti nacionalno pravo (vidjeti presude od 14. listopada 2008., Grunkin i Paul, C‑353/06, EU:C:2008:559, t. 29. kao i od 22. prosinca 2010., Sayn‑Wittgenstein, C‑208/09, EU:C:2010:806, t. 81.).

               49

               Sud koji je uputio zahtjev spominje četiri razloga kojima bi se moglo opravdati odbijanje priznanja i upisa imena i prezimena koje je tužitelj u glavnom postupku stekao u Ujedinjenoj Kraljevini. Ti su razlozi vezani za načela određenosti i kontinuiteta imena, okolnost da je promjena imena u Ujedinjenoj Kraljevini bio namjeran izbor, neovisan i bez ikakve veze s promjenom osobnog statusa slijedom primjene odredaba obiteljskog prava, duljinu i složenost izabranog imena kao i za razloge povezane s njemačkim ustavnim izborom i ukidanjem plemićkih titula.

         Načela određenosti i kontinuiteta imena

               50

               Prema sudu koji je uputio zahtjev, razlog zbog kojeg promjena imena voljnim činom, neovisno o bilo kakvoj promjeni osobnog statusa slijedom primjene odredaba obiteljskog prava, nije dopuštena prema njemačkom pravu u osnovi počiva na načelima određenosti i kontinuiteta imena, koje treba predstavljati pouzdan i trajan identifikacijski element određene osobe.

               51

               Međutim, Sud je već presudio u točkama 30. i 31. presude od 14. listopada 2008., Grunkin i Paul (C‑353/06, EU:C:2008:559) – u kojoj su se njemačka tijela, kako bi poduprla povezanost određenja imena osobe s njezinim državljanstvom, pozvala na načela sigurnosti i kontinuiteta – da se tim načelima, iako legitimnima kao takvima, ne može pridati takva važnost kojom bi se moglo opravdati odbijanje nadležnih tijela države članice da priznaju ime dotične osobe kako je legitimno određeno i upisano u drugoj državi članici.

         Dobrovoljnost promjene imena

               52

               Prema sudu koji je uputio zahtjev, razlika između imena koja se nalaze u tužiteljevoj njemačkoj odnosno britanskoj putovnici ne može se pripisati ni okolnosti njegova rođenja, ni posvojenja, ni kojoj drugoj promjeni njegova osobnog statusa, već proizlazi iz njegove odluke da promijeni ime u Ujedinjenoj Kraljevini. Ta je odluka donesena isključivo zbog razloga osobne preferencije. Sud koji je uputio zahtjev pita se zaslužuje li takav izbor zaštitu.

               53

               Valja istaknuti da je tijekom rasprave pred Sudom njemačka vlada navela da se, suprotno onomu što ističe matični ured grada Karlsruhea, područje primjene članka 48. EGBGB‑a ne ograničuje na situacije koje pripadaju obiteljskom pravu. Prema toj vladi, ta je odredba, donesena slijedom presude od 14. listopada 2008., Grunkin i Paul (C‑353/06, EU:C:2008:559), stvorila pravni temelj koji omogućuje osobi na koju se primjenjuje njemačko pravo da izabere ime koje je stekla i upisala u drugoj državi članici, ako to nije nespojivo s osnovnim načelima njemačkog prava. Spomenuta vlada precizirala je da se upis tog imena mogao izvršiti jednostavnom izjavom dotične osobe u matičnom uredu u kojoj se navodi da ona umjesto imena koje proizlazi iz primjene njemačkog prava u području osobnog stanja želi nositi ime stečeno u drugoj državi članici, pod uvjetom da je ime stečeno u drugoj državi članici tijekom uobičajenog boravka, odnosno boravka određenog trajanja koji je doveo do određene društvene integracije. Svrha je tog uvjeta da spriječi to da njemački državljani isključivo u cilju zaobilaženja svojeg nacionalnog prava u području osobnog stanja kratko borave u drugoj državi članici s povoljnijim zakonodavstvom u svrhu stjecanja željenog imena.

               54

               U tom pogledu, kako se to ističe u točki 35. ove presude, ime osobe konstitutivan je element njezina identiteta i privatnog života, koji su zaštićeni člankom 7. Povelje kao i člankom 8. EKLJP‑a.

               55

               U svojoj presudi od 25. studenoga 1994., Stjerna/Finska (ECLI:CE:ECHR:1994:1125JUD001813191, § 38. i 39.) Europski sud za ljudska prava prepoznao je odlučujuću ulogu imena u identifikaciji osoba i utvrdio da se odbijanje finskih tijela da tužitelju odobre uzimanje novog specifičnog prezimena ne mora nužno smatrati uplitanjem u izvršavanje prava stranke na poštovanje njezina privatnog života, kao što bi to, primjerice, bilo određivanje obveze promjene prezimena. On je, međutim, priznao da mogu postojati stvarni razlozi koji mogu dovesti osobu do toga da poželi promijeniti ime, istodobno priznajući da se mogu opravdati zakonita ograničenja te mogućnosti koja su u javnom interesu; primjerice, u svrhu osiguranja točne evidencije stanovništva ili da bi se sačuvala sredstva osobne identifikacije odnosno da bi se nositelja danog imena moglo povezati s određenom obitelji.

               56

               U tim okolnostima, valja navesti da dobrovoljnost promjene imena ne ugrožava sama po sebi javni interes i, slijedom toga, ne može samostalno opravdati ograničenje članka 21. UFEU‑a. Međutim, njemačka tijela nisu smjela odbiti priznanje imena koje je zakonito stekao njemački državljanin u drugoj državi članici samo zato što je do te promjene došlo zbog razloga osobne preferencije a da nisu prethodno uzela u obzir razloge te promjene.

               57

               Što se osobito tiče zabrinutosti izražene u pogledu dobrovoljne promjene imena i namjere da se spriječi to da se sloboda kretanja i prava koje iz nje proizlaze koriste samo u svrhu zaobilaženja nacionalnog prava u području osobnog statusa, valja podsjetiti da je u točki 24. presude od 9. ožujka 1999., Centros (C‑212/97, EU:C:1999:126) Sud već presudio da država članica ima pravo poduzeti mjere u cilju sprečavanja da određeni njezini državljani zloporabno izbjegavaju svoje nacionalno zakonodavstvo u korist povoljnosti stvorenih na temelju Ugovora te da se pojedinci zloporabno ili prijevarno pouzdaju u norme prava Unije.

               58

               Iz toga proizlazi da se odbijanje priznavanja britanskog imena tužitelja u glavnom postupku ne može opravdati jednostavnom činjenicom da je do promjene imena došlo na njegovu inicijativu a da se ne uzmu u obzir razlozi za tu promjenu.

         Duljina imena

               59

               Prema sudu koji je uputio zahtjev, njemački pravni poredak također želi postići to da se izbjegnu neproporcionalno duga odnosno suviše složena imena. U tom pogledu, on ističe da se ime koje je izabrao tužitelj u glavnom postupku, konkretno „Peter Mark Emanuel Graf von Wolffersdorff Freiherr von Bogendorff”, u Njemačkoj smatra neuobičajeno dugim.

               60

               U tom pogledu, Sud je već utvrdio u točki 36. presude od 14. listopada 2008., Grunkin i Paul (C‑353/06, EU:C:2008:559), u odgovoru na argument njemačke vlade prema kojem njemačko pravo ne dopušta davanje složenih imena zbog praktičnosti, u cilju da se ograniči duljina imena, da takvi razlozi administrativnog pojednostavnjenja ne mogu biti dostatni da bi se opravdalo ograničenje slobodnog kretanja.

         Ukidanje privilegija i zabrana nošenja plemićkih titula odnosno stvaranja dojma plemićkog porijekla

               61

               Prema središnjoj pravnoj službi grada Karlsruhea i njemačkoj vladi, u predmetu u glavnom postupku objektivni razlog kojim se može opravdati ograničenje slobodnog kretanja može biti vezan za načelo jednakosti njemačkih građana pred zakonom kao i za ustavni odabir ukidanja privilegija i nejednakosti vezanih za rođenje ili stanje te zabranu nošenja plemićkih titula, konkretiziran člankom 109. trećim stavkom Weimarskog ustava, u vezi s člankom 123. Temeljnog zakona. Priznanje slobodno izabranog imena koje se sastoji od više plemićkih titula koje je stečeno u drugoj državi članici i čije stjecanje nije posljedica promjene osobnog statusa slijedom primjene odredaba obiteljskog prava podrazumijevalo bi stvaranje nove plemićke titule, što bi bilo protivno njemačkom javnom poretku.

               62

               Njemačka vlada navodi da su u Njemačkoj, sukladno članku 123. Temeljnog zakona u vezi s člankom 109. stavkom 3. Weimarskog ustava, ukinuti svi privilegiji i nejednakosti vezani za rođenje ili stanje. Iako se plemićke titule koje su se stvarno koristile prilikom stupanja na snagu Weimarskog ustava mogu zadržati kao elementi imena i mogu se prenositi zbog toga što pripadaju osobnom statusu, zabranjeno je stvaranje novih plemićkih titula kao i njihova dodjela. Njemačka vlada precizira da je, prema ustaljenoj nacionalnoj sudskoj praksi, dodjela imena zbog promjene imena koje kao svoj element sadržava plemićku titulu također obuhvaćena zabranom koju predviđa članak 109. stavak 3. Weimarskog ustava te da je također zabranjeno stvarati dojam plemićkog porijekla, osobito promjenom imena. Cilj je tih odredaba, koje su prema njemačkoj vladi dio njemačkog pravnog poretka, zajamčiti jednako postupanje prema svim njemačkim građanima.

               63

               Središnja pravna služba grada Karlsruhea i njemačka vlada u tom se pogledu pozivaju na točku 94. presude od 22. prosinca 2010., Sayn‑Wittgenstein (C‑208/09, EU:C:2010:806), u kojoj je Sud utvrdio da se odbijanje tijela države članice da sa svim elementima priznaju prezime državljanina te države, kako je u drugoj državi članici u kojoj taj državljanin boravi određeno prilikom njegova posvojenja u odrasloj dobi od državljanina te druge države članice, ako to prezime sadržava plemićku titulu koja nije dopuštena u prvoj državi članici po njezinu ustavnom pravu, ne može smatrati mjerom kojom se neopravdano ugrožava slobodno kretanje i slobodan boravak građana Unije.

               64

               U tom pogledu – čak i ako se, kako to ističe sud koji je uputio zahtjev, njemačko pravo razlikuje od odredaba austrijskog prava koje su ispitane u okviru predmeta koji je doveo do presude od 22. prosinca 2010., Sayn‑Wittgenstein (C‑208/09, EU:C:2010:806) jer ne predviđa strogu zabranu korištenja i prenošenja plemićkih titula te se one mogu koristiti kao sastavni dio imena – u ovom predmetu valja jednako tako priznati da se u kontekstu njemačkog ustavnog odabira članak 109. stavak 3. Weimarskog ustava kao element nacionalnog identiteta države članice iz članka 4. stavka 2. UEU‑a može uzeti u obzir kao opravdanje ograničenja prava slobodnog kretanja osoba koje priznaje pravo Unije.

               65

               Opravdanje koje se odnosi na načelo jednakosti njemačkih građana pred zakonom i na ustavni odabir ukidanja privilegija i nejednakosti te zabrane nošenja plemićkih titula kao takvih treba se tumačiti na način da se odnosi na razlog javnog poretka.

               66

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, objektivne okolnosti povezane s javnim poretkom mogu u državi članici opravdati odbijanje priznanja imena jednog od njezinih državljana i kad je dodijeljeno u drugoj državi članici (vidjeti u tom smislu presude od 14. listopada 2008., Grunkin i Paul, C‑353/06, EU:C:2008:559, t. 38. kao i od 22. prosinca 2010., Sayn‑Wittgenstein, C‑208/09, EU:C:2010:806, t. 85.).

               67

               Sud je u više navrata ponovio da pojam javnog poretka kao opravdanje za uskraćivanje temeljne slobode treba tumačiti strogo, na način da pojedina država članica ne može jednostrano odrediti njegov doseg bez kontrole institucija Europske unije. Iz toga proizlazi da se na javni poredak može pozivati samo u slučaju stvarne i dovoljno ozbiljne opasnosti koja utječe na temeljni interes društva (vidjeti presude od 14. listopada 2004., Omega, C‑36/02, EU:C:2004:614, t. 30. i navedenu sudsku praksu kao i od 22. prosinca 2010., Sayn‑Wittgenstein, C‑208/09, EU:C:2010:806, t. 86.).

               68

               Ostaje činjenica da se posebne okolnosti koje bi mogle opravdati primjenu pojma javnog poretka mogu razlikovati od jedne države članice do druge i od jednog razdoblja do drugog. Stoga je u tom pogledu nadležnim nacionalnim tijelima potrebno priznati marginu prosudbe u granicama koje postavlja Ugovor (vidjeti presude od 14. listopada 2004., Omega, C‑36/02, EU:C:2004:614, t. 31. i navedenu sudsku praksu kao i od 22. prosinca 2010., Sayn‑Wittgenstein, C‑208/09, EU:C:2010:806, t. 87.).

               69

               U ovom je slučaju njemačka vlada navela da se člankom 109. stavkom 3. Weimarskog ustava, koji ukida privilegije i plemićke titule kao takve te zabranjuje stvaranje titula koje stvaraju dojam plemićkog porijekla, čak i u obliku dijela imena, provodi općenitije načelo jednakosti pred pravom svih njemačkih građana.

               70

               Međutim, kao što je to Sud istaknuo u točki 89. presude od 22. prosinca 2010., Sayn‑Wittgenstein (C‑208/09, EU:C:2010:806), pravni poredak Unije nesporno teži osiguranju poštovanja načela jednakosti kao općeg načela prava. To je načelo također utvrđeno u članku 20. Povelje.

               71

               Nema, dakle, sumnje da je cilj poštovanja načela jednakosti legitiman cilj prema pravu Unije.

               72

               Mjere ograničavanja temeljne slobode mogu se opravdati razlozima vezanima za pravni poredak samo ako se njima jamči ostvarenje njihova cilja kao i ako su nužne za zaštitu interesa koje žele osigurati i samo ako se ti ciljevi ne mogu postići manje ograničavajućim mjerama (vidjeti presude od 14. listopada 2004., Omega, C‑36/02, EU:C:2004:614, t. 36.; od 10. srpnja 2008., Jipa, C‑33/07, EU:C:2008:396, t. 29. i od 22. prosinca 2010., Sayn‑Wittgenstein, C‑208/09, EU:C:2010:806, t. 90.).

               73

               Sud je u tom pogledu već precizirao da nije nužno da ograničavajuća mjera koju su donijela tijela države članice odgovara konceptu koji je zajednički svim državama članicama što se tiče načina zaštite dotičnih temeljnih prava ili legitimnog interesa i da, suprotno tomu, nisu isključene nužnost i proporcionalnost odredaba donesenih u tom području samo zbog toga što je država članica odabrala sustav zaštite drukčiji od onoga koji je usvojila druga država (presude od 14. listopada 2004., Omega, C‑36/02, EU:C:2004:614, t. 37. i 38. i od 22. prosinca 2010., Sayn‑Wittgenstein, C‑208/09, EU:C:2010:806, t. 91.). Također valja podsjetiti da, sukladno članku 4. stavku 2. UEU‑a, Unija poštuje nacionalni identitet svojih država članica, što također podrazumijeva republičko uređenje države (presuda od 22. prosinca 2010., Sayn‑Wittgenstein, C‑208/09, EU:C:2010:806, t. 92.).

               74

               U točki 93. presude od 22. prosinca 2010., Sayn‑Wittgenstein (C‑208/09, EU:C:2010:806) Sud je presudio da nije neproporcionalno da država članica želi ostvariti cilj očuvanja načela jednakosti zabranjujući svojim građanima svako stjecanje, posjedovanje ili korištenje plemićkih titula ili plemićkih elemenata koji bi mogli dovesti do uvjerenja da je nositelj tog imena nositelj određene časti. Također je utvrdio da odbijanjem priznanja plemićkih elemenata u imenu poput onoga o kojem je riječ u predmetu u kojem je donesena ta presuda austrijska tijela koja su nadležna u području osobnih stanja nisu prekoračila ono što je nužno za ostvarivanje postavljenih temeljnih ustavnih ciljeva.

               75

               Kao što to ističe sud koji je uputio zahtjev, iako su razlozi za upravnu praksu poput one iz glavnog postupka, koja se sastoji u odbijanju izjava o izboru imena, vezani za javni poredak slični onima na koje se pozivalo austrijsko zakonodavstvo spomenuto u prethodnoj točki ove presude, njemački pravni poredak, za razliku od austrijskoga, ne sadržava strogu zabranu zadržavanja plemićkih titula. Iako od stupanja na snagu Weimarskog ustava nisu dodjeljivane nove titule, one koje su na taj datum postojale zadržane su kao elementi imena. Slijedom toga, prihvaća se da, bez obzira na ukidanje plemstva, imena njemačkih građana zbog njihova porijekla sadržavaju elemente koji odgovaraju prijašnjim plemićkim titulama. Usto, prema njemačkom pravu u području osobnog stanja koje je trenutačno na snazi, takve je elemente u imenu također moguće steći posvojenjem.

               76

               Nasuprot tomu, bilo bi protivno namjeri njemačkog zakonodavca da njemački državljani korištenjem prava druge države članice ponovno stječu ukinute plemićke titule. Međutim, sustavno priznavanje promjene imena poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku moglo bi dovesti do takvog rezultata.

               77

               Budući da je u Njemačkoj dopušteno da određene osobe mogu u svojem imenu imati elemente koji odgovaraju prijašnjim plemićkim titulama, postavlja se pitanje jesu li zabrana slobodnog izbora novog imena koje sadržava prijašnje plemićke titule i praksa njemačkih tijela koja se sastoji u odbijanju priznanja takvog imena prikladne i potrebne da bi se osigurao cilj zaštite javnog poretka te države članice, koji karakterizira načelo jednakosti pred pravom svih njemačkih građana.

               78

               Za razliku od predmeta koji je doveo do presude od 22. prosinca 2010., Sayn‑Wittgenstein (C‑208/09, EU:C:2010:806), ocjena proporcionalnosti prakse poput ove iz glavnog postupka zahtijeva analizu i odvagivanje različitih pravnih i činjeničnih elemenata svojstvenih dotičnoj državi članici za koje je bolje da ih provede sud koji je uputio zahtjev nego Sud.

               79

               Osobito je na sudu koji je uputio zahtjev da ocijeni jesu li njemačka tijela nadležna u području osobnih stanja, odbijanjem priznanja imena koje je tužitelj u glavnom postupku stekao u Ujedinjenoj Kraljevini – jer ostvarenje cilja osiguranja načela jednakosti pred zakonom svih njemačkih državljana pretpostavlja da je njemačkim državljanima zabranjeno stjecati i koristiti, pod određenim uvjetima, plemićke titule ili plemićke elemente koji bi mogli dovesti do uvjerenja da je nositelj tog imena nositelj određene časti – prekoračila ono što je nužno za ostvarivanje postavljenih temeljnih ustavnih ciljeva.

               80

               U tom pogledu, prilikom odvagivanja prava na slobodno kretanje koje je građanima Unije dodijeljeno člankom 21. UFEU‑a i legitimnih interesa koji se štite ograničenjima koja je donio njemački zakonodavac u pogledu korištenja plemićkih titula te zabranom ponovnog stvaranja dojma plemićkog porijekla koji one ostavljaju, u obzir treba uzeti različite elemente. Iako ti elementi sami po sebi ne mogu predstavljati opravdanje, moraju se uzeti u obzir prilikom ocjene proporcionalnosti.

               81

               Dakle, s jedne strane, mora se uzeti u obzir činjenica da je tužitelj u glavnom postupku izvršavao svoje pravo i da ima dvostruko njemačko i britansko državljanstvo kao i da elementi imena stečenog u Ujedinjenoj Kraljevini koji, prema njemačkim tijelima, ugrožavaju javni poredak formalno nisu plemićka titula ni u Njemačkoj ni u Ujedinjenoj Kraljevini te da njemački sud koji je naložio nadležnim tijelima da provedu upis imena kćeri tužitelja u glavnom postupku koje se sastoji od plemićkih elemenata, kako su ga upisala britanska tijela, nije utvrdio da je taj upis protivan javnom poretku.

               82

               S druge strane, također treba uzeti u obzir činjenicu da je do promjene imena došlo zbog osobnih preferencija tužitelja u glavnom postupku, da se razlika u imenima koja je iz toga proizišla ne može pripisati ni okolnostima njegova rođenja, ni posvojenja, ni stjecanju britanskog državljanstva te da ime koje je odabrano u Ujedinjenoj Kraljevini sadržava elemente koji, iako formalno ne sadržavaju plemićke titule ni u Njemačkoj ni u Ujedinjenoj Kraljevini, stvaraju dojam plemićkog porijekla.

               83

               U svakom slučaju, valja istaknuti da, iako se tim objektivnim razlogom vezanim za javni poredak i načelo jednakosti pred pravom njemačkih državljana, ako se prihvati, može opravdati odbijanje priznanja promjene prezimena tužitelja u glavnom postupku, njime se ne može opravdati odbijanje priznanja promjene njegovih imena.

               84

               Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 21. UFEU‑a treba tumačiti na način da tijela države članice nisu obvezna priznati promjenu prezimena i imena državljanina te države, ako je on istodobno državljanin druge države članice u kojoj je stekao ime koje je slobodno izabrao i koje sadržava više plemićkih elemenata, a koji nisu prihvatljivi prema pravu prve države članice, ako se utvrdi, a to je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri, da je takvo odbijanje priznanja u tom kontekstu opravdano razlozima vezanima za javni poredak koji su prikladni i potrebni da bi se zajamčilo poštovanje načela jednakosti pred pravom svih građana navedene države članice.

         Troškovi

               85

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                     Članak 21. UFEU‑a treba tumačiti na način da tijela države članice nisu obvezna priznati promjenu prezimena i imena državljanina te države, ako je on istodobno državljanin druge države članice u kojoj je stekao ime koje je slobodno izabrao i koje sadržava više plemićkih elemenata, a koji nisu prihvatljivi prema pravu prve države članice, ako se utvrdi, a to je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri, da je takvo odbijanje priznanja u tom kontekstu opravdano razlozima vezanima za javni poredak koji su prikladni i potrebni da bi se zajamčilo poštovanje načela jednakosti pred pravom svih građana navedene države članice.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 16. lipnja 2011.#Ziegler SA protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje - Novčane kazne.#Predmet T-199/08.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 28. rujna 2017.#Bodegas Verdúguez, SL protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Prijava verbalnog žiga Europske unije TRES TOROS 3 – Apsolutni razlog za odbijanje – Žig za vino koji sadržava oznake zemljopisnog podrijetla – Članak 7. stavak 1. točka (j) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-206/16.


Presuda Suda (treće vijeće) od 3. ožujka 2011.#Direktsia "Obzhalvane i upravlenie na izpalnenieto"- Varna protiv Auto Nikolovi OOD.#Zahtjev za prethodnu odluku: Varhoven administrativen sad - Bugarska.#Direktiva 2006/112/EZ - Porez na dodanu vrijednost - Izravni učinak.#Predmet C-203/10.


Presuda Suda od 28. studenog 1991. # Komisija Europskih zajednica protiv Kraljevine Nizozemske. # Predmet C-198/90.


Presuda Suda (osmo vijeće) od 2. lipnja 2016.#Photo USA Electronic Graphic, Inc. protiv Vijeća Europske unije.#Žalba – Damping – Provedbena uredba (EU) br. 412/2013 – Uvoz keramičkih stolnih i kuhinjskih proizvoda podrijetlom iz Kine – Konačna antidampinška pristojba.#Predmet C-31/15 P.


Presuda Prvostupanjskog suda (četvrto vijeće) od 27. lipnja 2007.#Kraljevina Nizozemska protiv Komisije Europskih zajednica.#Usklađivanje zakonodavstava.#Predmet T-182/06.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 2012. srpanj 19.#SIA „Garkalns” protiv Rīgas Dome.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Augstākās tiesas Senāts.#Predmet C-470/11.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 21. lipnja 2007.#Komisija Europskih zajednica protiv Talijanske Republike.#Povreda obveze države članice - Članci 23., 25. i 133 UEZ-a.#Predmet C-173/05.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 28. veljače 2008.#AGST Draht- und Biegetechnik GmbH protiv Hauptzollamt Aachen.#Zahtjev za prethodnu odluku: Finanzgericht Düsseldorf - Njemačka.#Predmet C-398/05.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 3. travnja 2017.#Cop Vertriebs-GmbH protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak za proglašenje žiga ništavim – Međunarodna registracija u kojoj je naznačena Europska unija – Figurativni žig AMPHIBIAN – Apsolutni razlozi za odbijanje – Razlikovni karakter – Nepostojanje opisnog karaktera – Članak 7. stavak 1. točke (b) i (c) Uredbe [EZ] br. 207/2009.#Predmet T-215/16.


title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 18. listopada 2016.#Republik Griechenland protiv Grigoriosa Nikiforidisa.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bundesarbeitsgericht.#Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Mjerodavno pravo za ugovor o radu – Uredba (EZ) br. 593/2008 – Članak 28. – Područje primjene ratione temporis – Članak 9. – Pojam ‚prevladavajuće obvezne odredbe’ – Primjena prevladavajućih obveznih odredaba država članica koje nisu država pred čijim se sudom vodi postupak – Zakonodavstvo države članice koje predviđa smanjenje plaća u javnom sektoru zbog proračunske krize – Dužnost lojalne suradnje.#Predmet C-135/15.

text:
         PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      18. listopada 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Pravosudna suradnja u građanskim stvarima — Mjerodavno pravo za ugovor o radu — Uredba (EZ) br. 593/2008 — Članak 28. — Područje primjene ratione temporis — Članak 9. — Pojam ‚prevladavajuće obvezne odredbe’ — Primjena prevladavajućih obveznih odredaba država članica koje nisu država pred čijim se sudom vodi postupak — Zakonodavstvo države članice koje predviđa smanjenje plaća u javnom sektoru zbog proračunske krize — Dužnost lojalne suradnje“
      U predmetu C‑135/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Bundesarbeitsgericht (Savezni radni sud, Njemačka), odlukom od 25. veljače 2015., koju je Sud zaprimio 20. ožujka 2015., u postupku

         Republik Griechenland

      protiv

         Grigoriosa Nikiforidisa,

      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: K. Lenaerts, predsjednik, A. Tizzano, potpredsjednik, M. Ilešič, L. Bay Larsen, T. von Danwitz, predsjednici vijeća, A. Borg Barthet, A. Arabadjiev, E. Jarašiūnas, C. G. Fernlund, C. Vajda, S. Rodin, F. Biltgen i C. Lycourgos (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: K. Malacek, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 1. veljače 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za G. Nikiforidisa, G. Zeug, Rechtsanwalt,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze, J. Kemper i J. Mentgen, u svojstvu agenata,

               —

               za vladu Helenske Republike, S. Charitaki i A. Magrippi, u svojstvu agenata,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, J. Kraehling, u svojstvu agenta, i M. Gray, barrister,

               —

               za Europsku komisiju, M. Wilderspin, u svojstvu agenta,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 20. travnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 4. stavka 3. UEU‑a kao i članka 9. stavka 3. i članka 28. Uredbe (EZ) br. 593/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. lipnja 2008. o pravu koje se primjenjuje na ugovorne obveze (Rim I) (SL 2008., L 177, str. 6. i ispravak SL 2009., L 309, str. 87.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 6., str. 109.) (u daljnjem tekstu: Uredba Rim I), koja je pod uvjetima predviđenima u svojem članku 24. zamijenila između država članica Konvenciju o pravu koje se primjenjuje na ugovorne obveze, otvorenu za potpisivanje u Rimu 19. lipnja 1980. (SL 1980., L 266, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 13., str. 7.) (u daljnjem tekstu: Rimska konvencija).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Republik Griechenland (Helenska Republika) i Grigoriosa Nikiforidisa, grčkog državljanina koji je zaposlen kao profesor u grčkoj osnovnoj školi u Nürnbergu (Njemačka), u vezi s, među ostalim, smanjenjem njegove bruto plaće nakon što je Helenska Republika donijela dva zakona radi smanjenja svojeg javnog deficita.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Uredba Rim I

               3

               Uvodne izjave 6., 7., 16. i 37. Uredbe Rim I glase:

                        „(6)

                        Za pravilno funkcioniranje unutarnjeg tržišta, kako bi se unaprijedila predvidivost ishoda sudskog postupka, pogotovo u pogledu mjerodavnih zakona i slobodnog kretanja presuda, potrebna su pravila o sukobu zakona u državama članicama u svrhu utvrđivanja istog nacionalnog prava bez obzira na državu u kojoj je sjedište suda pred kojim se vodi postupak.

                        (7)

                        Sadržajni bi opseg i odredbe ove Uredbe trebali biti u skladu s Uredbom Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima [(SL 2001., L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.)] (Bruxelles I) i Uredbom (EZ) br. 864/2007 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. srpnja 2007. o pravu koje se primjenjuje na izvanugovorne obveze [(SL 2007., L 199, str. 40.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 6., str. 73.)] (Rim II).

                  [...]

                        (16)

                        U svrhu općeg cilja ove Uredbe, odnosno pravne sigurnosti u području europskog pravosuđa, pravila koja se odnose na sukob zakona bi trebala biti jasno utvrdiva. Sudovi bi, međutim, trebali zadržati stupanj slobode odlučivanja o pravu koje je u najužoj vezi s određenom situacijom.

                  [...]

                        (37)

                        Pitanja od javnog interesa opravdavaju, pod izuzetnim okolnostima, davanje mogućnosti sudovima država članica da primijene izuzetke na temelju javnog poretka i prevladavajućih obveznih odredaba. Pojam ‚prevladavajućih obveznih odredaba’ trebao bi se razlikovati od koncepta ‚odredaba od kojih se ne može odstupiti sporazumom’ te bi ga se trebalo restriktivnije tumačiti.”

               4

               Članak 3. Uredbe Rim I propisuje:
               „1.   Na ugovor se primjenjuje pravo koje su stranke izabrale. Izbor se navodi izrijekom ili jasno proizlazi iz odredaba ugovora ili okolnosti slučaja. Ugovorne stranke imaju mogućnost same izabrati mjerodavno pravo za cijeli ugovor odnosno jedan njegov dio.
               2.   Ugovorne se stranke mogu u svako doba dogovoriti da se na ugovor odnosi pravo koje do tada nije bilo mjerodavno, bilo zbog prijašnjeg izbora na temelju ovog članka ili drugih odredaba ove Uredbe. Svaka promjena prava koje se primjenjuje nakon sklapanja ugovora ne dovodi u pitanje njegovu formalnu valjanost na temelju članka 11. niti negativno utječe na prava trećih strana.
               3.   Kad se svi ostali elementi relevantni za situaciju u vrijeme izbora nalaze u državi koja nije država čije je pravo odabrano, izbor ugovornih stranaka ne dovodi u pitanje primjenu odredaba prava te druge države, od kojih se ne može sporazumno odstupiti.
               4.   Kad se svi ostali elementi relevantni za situaciju u vrijeme izbora nalaze u jednoj ili više država članica, mjerodavno pravo druge države članice koje odaberu ugovorne stranke ne dovodi u pitanje primjenu, prema potrebi, odredaba prava Zajednice od kojih se ne može sporazumno odstupiti, kako se primjenjuju u državi članici pred čijim se sudom vodi postupak.
               5.   Postojanje i valjanost suglasnosti ugovornih strana u pogledu izbora mjerodavnog prava utvrđuje se u skladu s odredbama članaka 10., 11. i 13.”

               5

               Članak 8. Uredbe Rim I, naslovljen „Pojedinačni ugovor o radu”, predviđa:
               „1.   Individualni ugovor o radu podliježe pravu koje odaberu ugovorne stranke u skladu s člankom 3. Međutim, takav izbor prava ne može za posljedicu imati lišavanje zaposlenika zaštite koju im osiguravaju odredbe od kojih se ne može sporazumno odstupiti na temelju prava koje bi, u slučaju da ono nije odabrano, bilo mjerodavno na temelju stavaka 2., 3. i 4. ovog članka.
               2.   Ako [ugovorne stranke nisu odabrale mjerodavno pravo za pojedinačni ugovor o radu], ugovor podliježe pravu države u kojoj, odnosno iz koje zaposlenik uobičajeno izvršava svoj posao na temelju ugovora. Ne smatra se da je država u kojoj se posao uobičajeno izvršava promijenjena, ako je zaposlenik privremeno zaposlen.
               3.   Ako se mjerodavno pravo ne može utvrditi na temelju stavka 2., ugovor podliježe pravu države u kojoj se nalazi mjesto poslovanja u kojoj je zaposlenik zaposlen.
               4.   Kad je jasno iz svih okolnosti slučaja da je ugovor u najbližoj vezi s državom koja nije država navedena u stavcima 2. i 3., mjerodavno je pravo te druge države.”

               6

               Članak 9. Uredbe Rim I, naslovljen „Prevladavajuće obvezne odredbe”, propisuje:
               „1.   Prevladavajuće obvezne odredbe su odredbe čije se poštovanje smatra ključnim u državi za zaštitu njezinih javnih interesa, poput političkog, socijalnog ili gospodarskog ustroja, u mjeri u kojoj ih je moguće primijeniti na bilo koju situaciju koju obuhvaćaju, bez obzira na pravo koje je inače mjerodavno za ugovor na temelju ove Uredbe.
               2.   Ničime se u ovoj Uredbi ne ograničava primjena prevladavajućih obveznih odredaba prava države pred čijim se sudom vodi postupak.
               3.   Moguće je priznati učinak prevladavajućih obveznih odredaba prava države u kojoj obveze koje proizlaze iz ugovora moraju biti ili su izvršene, u mjeri u kojoj te prevladavajuće obvezne odredbe provedbu ugovora čine nezakonitom. Pri odlučivanju o učinku tih odredaba mora se u obzir uzeti njihova priroda i svrha te posljedice njihove primjene odnosno neprimjene.”

               7

               Članak 10. navedene uredbe, naslovljen „Pristanak i materijalna valjanost”, propisuje:
               „1.   Postojanje i valjanost ugovora ili bilo koje odredbe ugovora utvrđuju se pravom kojem bi ugovor bio podložan na temelju ove Uredbe da je ugovor ili njegova odredba valjana.
               2.   Bez obzira na to, ugovorna stranka kako bi utvrdila da nije dala svoj pristanak, može se osloniti na pravo države u kojoj ima uobičajeno boravište ako iz okolnosti proizlazi da ne bi bilo razumno utvrđivati učinak njenih postupaka u skladu s pravom utvrđenim u stavku 1.”

               8

               Članak 28. te uredbe, naslovljen „Vremenska primjena”, propisuje:
               „Ova se Uredba primjenjuje na ugovore sklopljene počevši od 17. prosinca 2009.”

         Odluka 2010/320/EU

               9

               Vijeće je 10. svibnja 2010. donijelo Odluku 2010/320/EU upućenu Grčkoj u cilju pojačanja i produbljivanja nadzora proračunske discipline i kojom se Grčku opominje da poduzme mjere za smanjenje deficita, koje su nužne za uklanjanje stanja prekomjernog deficita (SL 2010., L 145, str. 6. i ispravak SL 2011., L 209, str. 63.) [neslužbeni prijevod].

               10

               Članak 2. Odluke 2010/320 nalagao je toj državi članici, među ostalim, da tijekom 2010. i 2011. provede reformu zakonodavstva o plaćama u javnom sektoru, uključujući osobito uvođenje jedinstvenih načela i hodograma za uspostavu jedinstvene i ujednačene ljestvice plaća u javnom sektoru u kojoj primici od rada odražavaju produktivnost i izvršavanje zadaća.

               11

               Odluka 2010/320 stavljena je izvan snage Odlukom Vijeća 2011/734/EU od 12. srpnja 2011. upućenom Grčkoj u cilju pojačanja i produbljivanja nadzora proračunske discipline i kojom se Grčku opominje da poduzme mjere za smanjenje deficita, koje su nužne za uklanjanje stanja prekomjernog deficita (preinaka) (SL 2011., L 296, str. 38.) [neslužbeni prijevod].

         Rimska konvencija

               12

               Članak 7. Rimske konvencije, naslovljen „Prisilne norme”, glasi kako slijedi:
               „1.   Kod primjene prava određene države na temelju ove Konvencije, mogu se primjenjivati prisilne norme druge države s kojom je situacija u bliskoj vezi ako se, na temelju zakona potonje države, ti propisi moraju primijeniti neovisno o pravu koje se primjenjuje na ugovor. Kod odlučivanja o primjeni tih prisilnih normi, u obzir se uzima njihova priroda i svrha, kao i posljedice njihove primjene odnosno neprimjene.
               2.   Ni jedna odredba ove Konvencije ne ograničava primjenu prava sudišta u situaciji kada je njihova primjena prinudna bez obzira na pravo koje je se inače primjenjuje na ugovor.”

               13

               Članak 17. navedene konvencije propisuje:
               „Ova se Konvencija primjenjuje u državama ugovornicama na ugovore sastavljene nakon dana stupanja na snagu ove Konvencije u toj državi.”

         Nacionalna prava

      Njemačko pravo

               14

               Iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da su do stupanja na snagu Uredbe Rim I članak 27. i sljedeći Einführungsgesetza zum Bürgerlichen Gesetzbuch (Uvodni zakon Građanskog zakonika, u daljnjem tekstu: EGBGB) sadržavali pravila njemačkog međunarodnog privatnog prava u području ugovornih odnosa. Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, članak 34. EGBGB‑a u biti nije isključivao mogućnost da se strane prevladavajuće obvezne odredbe uzmu u obzir barem kao činjenični elementi u okviru pravnih propisa materijalnog prava „koji se moraju pojasniti”.

         Grčko pravo

               15

               Tijekom krize povezane s financiranjem grčkog javnog duga, Helenska Republika donijela je Zakon br. 3833/2010 o hitnim mjerama za prevladavanje krize javnih financija (FEK A’ 40/15.03.2010, u daljnjem tekstu: Zakon br. 3833/2010). Članak 1. tog zakona, koji je stupio na snagu 1. siječnja 2010., predviđa 12-postotno smanjenje svih vrsta bonusa, naknada i primitaka od rada dužnosnika i zaposlenika u javnim službama. To smanjenje primjenjuje se i na osoblje koje se na temelju odredaba privatnog prava nalazi u radnom odnosu u javnom tijelu te je nadređeno svakoj odredbi kolektivnog ugovora, arbitražnog pravorijeka ili pojedinačnog ugovora o radu.

               16

               Osim toga, Helenska Republika donijela je Zakon br. 3845/2010, naslovljen „Mjere za primjenu mehanizma podrške zemalja članica europodručja i Međunarodnog monetarnog fonda grčkom gospodarstvu” (FEK A’ 65/6.05.2010, u daljnjem tekstu: Zakon br. 3845/2010). Članak 3. tog zakona, koji je stupio na snagu 1. lipnja 2010., u biti predviđa novo 3-postotno smanjenje primitaka od rada zaposlenika navedenih u članku 1. Zakona br. 3833/2010.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               17

               G. Nikiforidis od 1996. bio je zaposlen u svojstvu profesora u osnovnoj školi u Nürnbergu kojom upravlja Helenska Republika. S obzirom na to da je grčki zakonodavac donio zakone br. 3833/2010 i 3845/2010, Helenska Republika u razdoblju od listopada 2010. do prosinca 2012. smanjila je primitak od rada G. Nikiforidisa za 20262,32 eura, koji je prethodno bio računat u skladu s njemačkim ugovornim radnim pravom. Tim su zakonima provedeni sporazumi koje je Helenska Republika sklopila s Europskom komisijom, Europskom središnjom bankom i Međunarodnim monetarnim fondom (MMF) kao i Odluka 2010/320.

               18

               G. Nikiforidis pokrenuo je u Njemačkoj sudski postupak radi potraživanja dodatka na primitke od rada za razdoblje od listopada 2010. do prosinca 2012. kao i radi dobivanja obračunâ plaće.

               19

               Bundesarbeitsgericht (Savezni radni sud, Njemačka) odbio je argument Helenske Republike o postojanju zapreke za vođenje postupka koji se temeljio na imunitetu Helenske Republike jer je radni odnos o kojem je riječ u glavnom postupku bio uređen privatnim pravom. On je osim toga naveo da zakoni br. 3833/2010 i 3845/2010 smanjuju plaće svih zaposlenika u javnim službama Helenske Republike, neovisno o tome obavljaju li oni svoje dužnosti na grčkom državnom području ili u inozemstvu. On je smatrao da su relevantne odredbe tih zakona obuhvaćene definicijom prevladavajućih obveznih odredaba u smislu međunarodnog privatnog prava.

               20

               Prema mišljenju Bundesarbeitsgerichta (Savezni radni sud, Njemačka), za rješenje spora u glavnom postupku odlučujući je odgovor na pitanje mogu li se zakoni br. 3833/2010 i 3845/2010 izravno ili neizravno primijeniti na radni odnos koji je ostvaren u Njemačkoj i koji je podvrgnut njemačkom pravu, koje ne dopušta smanjenja primitaka od rada slična onima koja je provela Helenska Republika, osim ako ne postoji dodatak ugovoru ili Änderungskündigung (otkaz s ponudom izmijenjenog ugovora). Taj je sud s tim u vezi naveo da, ako se Uredba Rim I ne bi primjenjivala na predmet u glavnom postupku, tada bi ga članak 34. EGBGB‑a ovlastio da uzme u obzir prevladavajuće obvezne odredbe druge države.

               21

               Budući da trenutak kada je ugovor o radu sklopljen u smislu članka 28. te iste uredbe može biti predmet različitih tumačenja, osobito u slučaju dugotrajnih radnih odnosa, navedeni sud smatra da valja utvrditi odnosi li se ta odredba samo na početno sklapanje ugovora ili može obuhvaćati i određene promjene u radnom odnosu kao što su to ugovorna izmjena bruto primitka za rad ili obveze rada ili pak nastavak rada nakon raskida ugovora ili nakon druge vrste prekida izvršenja ugovora. Bundesarbeitsgericht (Savezni radni sud, Njemačka) u tom pogledu naglašava da je u ovom slučaju posljednja pisana izmjena ugovora o radu bila ugovorena 2008.

               22

               Usto, taj sud postavlja pitanje treba li članak 9. stavak 3. Uredbe Rim I ograničeno tumačiti na način da se može pozivati samo na prevladavajuće obvezne odredbe države pred čijim se sudom vodi postupak ili države izvršenja ugovora ili je posredno moguće uzeti u obzir prevladavajuće obvezne odredbe druge države članice.

               23

               Naposljetku, u slučaju pretpostavke primjene ranijih odredaba njemačkog međunarodnog privatnog prava kao i u slučaju pretpostavke da valja primijeniti članak 9. stavak 3. navedene uredbe, a neovisno o tome je li toj potonjoj odredbi protivno uzimanje u obzir prevladavajućih obveznih odredaba države članice koja nije država pred čijim se sudom vodi postupak odnosno koja nije država mjesta izvršenja ugovora, Bundesarbeitsgericht (Savezni radni sud, Njemačka) postavlja pitanje o posljedicama provedbe dužnosti lojalne suradnje, utvrđene u članku 4. stavku 3. UEU‑a, na rješenje spora u glavnom postupku. Prema mišljenju tog suda, taj bi zahtjev mogao proizlaziti iz obveze pružanja podrške Helenskoj Republici u provedbi sporazuma koje je sklopila s Komisijom, Međunarodnim monetarnim fondom (MMF) i Europskom središnjom bankom te u provedbi Odluke 2010/320, na način da se u okviru predmeta u glavnom postupku uzmu u obzir zakoni br. 3833/2010 i 3845/2010.

               24

               U tim je okolnostima Bundesarbeitsgericht (Savezni radni sud, Njemačka) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Primjenjuje li se Uredba Rim I prema članku 28. na radne odnose samo ako je pravni odnos nastao ugovorom o radu sklopljenim nakon 16. prosinca 2009. ili dolazi do primjene Uredbe i prilikom svakog naknadnog pristanka ugovornih stranaka da se njihov radni odnos nastavi u izmijenjenom ili neizmijenjenom obliku?

                        2.

                        Isključuje li članak 9. stavak 3. Uredbe Rim I samo izravnu primjenu prevladavajućih obveznih odredaba treće države u kojoj se obveze iz ugovora ne trebaju izvršiti ili nisu izvršene ili i neizravno uzimanje u obzir prava države čije se pravo primjenjuje na ugovor?

                        3.

                        Ima li načelo lojalne suradnje utvrđeno u članku 4. stavku 3. UEU‑a pravno značenje za odluku nacionalnih sudova o izravnoj ili neizravnoj primjeni prevladavajućih obveznih odredaba druge države članice?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               25

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 28. Uredbe Rim I tumačiti na način da se njezine odredbe primjenjuju samo na radne odnose nastale na temelju ugovora sklopljenog nakon 16. prosinca 2009. ili na način da se primjenjuju i na radne odnose zasnovane najkasnije na taj datum, a za koje su stranke suglasne da ih nakon navedenog datuma nastave ostvarivati u izmijenjenom ili neizmijenjenom obliku.

               26

               Valja navesti da članak 28. Uredbe Rim I predviđa da se ona primjenjuje na ugovore sklopljene počevši od 17. prosinca 2009., ne razlikujući pritom različite vrste ugovora koji ulaze u materijalno područje primjene navedene uredbe. Na taj su način radni odnosi koji se posebno navode u navedenom pitanju također obuhvaćeni tom odredbom.

               27

               U ovom slučaju iz naznaka koje je pružio sud koji je uputio zahtjev proizlazi da je ugovor o radu o kojem je riječ u glavnom postupku početno bio sklopljen tijekom 1996., odnosno prije početka primjene Uredbe Rim I.

               28

               S obzirom na to pojašnjenje, treba podsjetiti da prema ustaljenoj sudskoj praksi iz zahtjeva za ujednačenu primjenu prava Unije kao i načela jednakosti proizlazi da pojmovi iz odredbe prava Unije koja ne sadržava nikakvo izričito upućivanje na pravo država članica radi utvrđivanja svojeg smisla i dosega trebaju u cijeloj Uniji imati autonomno i ujednačeno tumačenje (vidjeti u tom smislu presude od 17. srpnja 2008., Kozłowski, C‑66/08, EU:C:2008:437, t. 42. i od 24. svibnja 2016., Dworzecki, C‑108/16 PPU, EU:C:2016:346, t. 28.).

               29

               S obzirom na to da članak 28. Uredbe Rim I ne sadržava nikakvo upućivanje na pravo država članica, treba ga, dakle, autonomno i ujednačeno tumačiti.

               30

               Taj zaključak nije doveden u pitanje člankom 10. Uredbe Rim I, na temelju kojeg se pitanja u vezi s postojanjem i valjanošću ugovora ili bilo koje njegove odredbe utvrđuju pravom kojem bi ugovor bio podložan na temelju te uredbe da je ugovor ili njegova odredba valjana. Naime, ta odredba, koja se ne odnosi na vremensko područje primjene Uredbe Rim I, nije relevantna u okviru odgovora na prvo postavljeno pitanje.

               31

               Na temelju članka 28. Uredbe Rim I, njezin je cilj primjena samo na ugovorne odnose nastale očitovanjem uzajamne suglasnosti ugovornih stranaka počevši od 17. prosinca 2009.

               32

               Uzimajući navedeno u obzir, a radi odgovora na prvo pitanje, treba utvrditi može li se smatrati da je izmjenom ugovora o radu sklopljenog prije 17. prosinca 2009., koju su stranke tog ugovora dogovorile nakon tog datuma, sklopljen novi ugovor o radu između tih stranaka počevši od navedenog datuma u smislu članka 28. Uredbe Rim I pa bi taj ugovor stoga bio obuhvaćen vremenskim područjem primjene te uredbe.

               33

               U tom pogledu valja navesti da je Unijin zakonodavac isključio trenutačnu primjenu Uredbe Rim I kojom bi budući učinci ugovora sklopljenih prije 17. prosinca 2009. bili obuhvaćeni njezinim područjem primjene.

               34

               Naime, iako je Komisijin Prijedlog COM(2005)650 final od 15. prosinca 2005. Uredbe Europskog parlamenta i Vijeća o pravu koje se primjenjuje na ugovorne obveze (Rim I) predviđao da se područjem primjene te uredbe obuhvate „ugovorne obveze nastale nakon njezina početka primjene”, upućivanje na te ugovorne obveze zamijenjeno je upućivanjem u članku 28. Uredbe Rim I na „ugovore” sklopljene počevši od 17. rujna 2009. Doista, iako bi upućivanje, kao što je to predložila Komisija, na ugovorne obveze nastale nakon početka primjene te uredbe obuhvaćalo, uz ugovore sklopljene nakon tog početka primjene, i buduće učinke ugovora sklopljenih prije tog početka primjene, odnosno obveze nastale iz tih potonjih ugovora nakon navedenog početka primjene, izričaj članka 28. Uredbe Rim I je drukčiji i odnosi se isključivo na ugovore sklopljene počevši od 17. prosinca 2009., datuma početka primjene te uredbe na temelju njezina članka 29. Iz toga slijedi da, suprotno onomu što navodi sud koji je uputio zahtjev, ne čini svaki pristanak ugovornih stranaka da se nakon 16. prosinca 2009. nastavi izvršavati prethodno sklopljen ugovor Uredbu Rim I mjerodavnom za taj ugovorni odnos jer bi se u protivnom povrijedila jasno izražena volja Unijina zakonodavca.

               35

               Taj bi odabir bio doveden u pitanje kada bi svaka izmjena, čak i najmanja, koju stranke provedu počevši od 17. prosinca 2009. u pogledu ugovora koji je početno sklopljen prije tog datuma bila dovoljna da taj ugovor uđe u područje primjene te uredbe.

               36

               Osim toga, bilo bi protivno načelu pravne sigurnosti i osobito unapređenju predvidivosti ishoda sudskih postupaka, pogotovo u pogledu mjerodavnih zakona, što je prema uvodnoj izjavi 6. Uredbe Rim I jedan od njezinih ciljeva, smatrati da svaka izmjena početnog ugovora koja nastupi zajedničkim sporazumom počevši od 17. prosinca 2009. uključuje taj ugovor u područje primjene te uredbe i, u konačnici, podvrgava navedeni ugovor drugim pravilima o rješavanju sukoba zakona od onih koja su mjerodavna u trenutku njegova početnog sklapanja.

               37

               Nasuprot tomu, nije isključeno, kao što je to navela Komisija u svojim pisanim očitovanjima, da se ugovor sklopljen prije 17. prosinca 2009. izmijeni nakon tog datuma sporazumom između ugovornih stranaka u tolikom opsegu da to ne predstavlja samo obično ažuriranje ili prilagodbu navedenog ugovora, nego nastanak novog pravnog odnosa između tih ugovornih stranaka na način da valja smatrati da je početni ugovor zamijenjen novim ugovorom koji je sklopljen nakon navedenog datuma u smislu članka 28. Uredbe Rim I.

               38

               Sud koji je uputio zahtjev dužan je utvrditi je li sporazumom između stranaka nakon 17. prosinca 2009. u ovom slučaju izmijenjen ugovor sklopljen između G. Nikiforidisa i njegova poslodavca u takvom opsegu. U slučaju negativnog odgovora, Uredba Rim I nije mjerodavna za predmet u glavnom postupku.

               39

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 28. Uredbe Rim I treba tumačiti na način da je radni ugovorni odnos koji je nastao prije 17. prosinca 2009. obuhvaćen područjem primjene te uredbe samo ako je taj odnos uzajamnom suglasnošću ugovornih stranaka nakon tog datuma izmijenjen u takvom opsegu da treba smatrati da je od navedenog datuma sklopljen novi ugovor o radu, a što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

         Drugo i treće pitanje

               40

               Svojim drugim i trećim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita, s jedne strane, treba li članak 9. stavak 3. Uredbe Rim I tumačiti na način da isključuje mogućnost da sud koji vodi postupak na temelju mjerodavnog prava za ugovor izravno ili neizravno uzme u obzir prevladavajuće obvezne odredbe država članica koje nisu država pred čijim se sudom vodi postupak ili koje nisu država u kojoj obveze koje proizlaze iz ugovora moraju biti izvršene ili su izvršene i, s druge strane, koji su mogući zahtjevi koji proizlaze iz načela lojalne suradnje, koje je utvrđeno u članku 4. stavku 3. UEU‑a, kada sud koji vodi postupak izravno ili neizravno uzima u obzir te druge prevladavajuće obvezne odredbe.

               41

               Prema članku 9. stavku 1. navedene uredbe, prevladavajuće obvezne odredbe su odredbe čije se poštovanje smatra ključnim u državi za zaštitu njezinih javnih interesa, u mjeri u kojoj ih je moguće primijeniti na bilo koju situaciju koju obuhvaćaju, bez obzira na pravo koje je inače mjerodavno za ugovor na temelju te uredbe. Stavak 2. tog članka propisuje da se odredbe Uredbe Rim I ne protive primjeni prevladavajućih obveznih odredaba prava države pred čijim se sudom vodi postupak. Stavak 3. spomenutog članka navodi da sud koji vodi postupak može priznati učinak prevladavajućih obveznih odredaba prava države u kojoj obveze koje proizlaze iz ugovora moraju biti izvršene ili su izvršene, u mjeri u kojoj te prevladavajuće obvezne odredbe provedbu ugovora čine nezakonitom. U tom stavku 3. također se navodi da pri odlučivanju o učinku tih odredaba sud koji vodi postupak mora u obzir uzeti njihovu prirodu i svrhu te posljedice njihove primjene odnosno neprimjene.

               42

               Radi utvrđivanja točnog dosega članka 9. navedene uredbe, valja navesti da iz članka 3. stavka 1. i, što se osobito tiče ugovora o radu, članka 8. stavka 1. te uredbe proizlazi da je autonomija volje ugovornih stranaka u vezi s odabirom mjerodavnog prava temeljno načelo utvrđeno u Uredbi Rim I.

               43

               Članak 9. Uredbe Rim I odstupa od navedenog načela da su ugovorne stranke slobodne odabrati mjerodavno pravo. Cilj tog izuzeća, kao što to navodi uvodna izjava 37. te uredbe, jest davanje mogućnosti sudu koji vodi postupak da uzme u obzir pitanja od javnog interesa.

               44

               Budući da je riječ o mjeri odstupanja, članak 9. navedene uredbe mora se strogo tumačiti (vidjeti analogijom presudu od 17. listopada 2013., Unamar, C‑184/12, EU:C:2013:663, t. 49.).

               45

               Osim toga, iz pripremnih akata te iste uredbe proizlazi da je Unijin zakonodavac želio ograničiti poremećaje u sustavu rješavanja sukoba zakona do kojih dolazi primjenom drugih prevladavajućih obveznih odredaba, a ne prevladavajućih obveznih odredaba države pred čijim se sudom vodi postupak. Na taj način, iako je Komisijin Prijedlog COM(2005) 650 final preuzeo mogućnost predviđenu Rimskom konvencijom davanja učinka prevladavajućim obveznim odredbama države koja je usko povezana s predmetnim ugovorom, Unijin zakonodavac uklonio je tu mogućnost (vidjeti nacrt izvješća Europskog parlamenta o prijedlogu Uredbe Europskog parlamenta i Vijeća o pravu koje se primjenjuje na ugovorne obveze (Rim I), 2005/0261(COD), str. 16.).

               46

               Usto, omogućavanje sudu koji vodi postupak da primijeni prevladavajuće obvezne odredbe pravnog poretka država članica koje nisu izričito navedene u članku 9. stavcima 2. i 3. Uredbe Rim I moglo bi ugroziti puno ostvarenje njezina općeg cilja, odnosno pravnu sigurnost u području europskog pravosuđa, kao što se to navodi u uvodnoj izjavi 16. te uredbe.

               47

               Naime, prihvaćanje da sud koji vodi postupak raspolaže takvom mogućnošću povećalo bi broj mjerodavnih prevladavajućih obveznih odredaba odstupanjem od općeg pravila iz članka 3. stavka 1. navedene uredbe i, što se osobito tiče ugovora o radu, iz članka 8. stavka 1. te iste uredbe pa bi to stoga moglo utjecati na predvidivost materijalnih pravila mjerodavnih za ugovor.

               48

               Naposljetku, priznavanje da sud koji vodi postupak može na temelju mjerodavnog prava za ugovor primijeniti prevladavajuće obvezne odredbe koje nisu predviđene u članku 9. navedene uredbe moglo bi utjecati na cilj koji se nastoji ostvariti u članku 8. Uredbe Rim I, odnosno na jamstvo, koliko je to moguće, poštovanja odredaba koje osiguravaju zaštitu radnika, a koje su predviđene pravom države u kojoj on obavlja svoje poslovne aktivnosti (vidjeti analogijom presudu od 15. ožujka 2011., Koelzsch, C‑29/10, EU:C:2011:151, t. 42.).

               49

               Iz prethodno navedenog proizlazi da su u članku 9. Uredbe Rim I taksativno navedene prevladavajuće obvezne odredbe kojima sud koji vodi postupak može dati učinak.

               50

               Iz toga slijedi da se članak 9. Uredbe Rim I mora tumačiti na način da isključuje mogućnost da sud koji vodi postupak primijeni kao pravna pravila druge prevladavajuće obvezne odredbe koje nisu prevladavajuće obvezne odredbe države pred čijim se sudom vodi postupak ili države u kojoj obveze koje proizlaze iz ugovora moraju biti izvršene ili su izvršene. Posljedično, s obzirom na to da je, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, ugovor o radu G. Nikiforidisa bio izvršen u Njemačkoj te da je riječ o njemačkom sudu koji je uputio zahtjev, taj sud u ovom slučaju ne može izravno ili neizravno primijeniti grčke prevladavajuće obvezne odredbe koje se navode u zahtjevu za prethodnu odluku.

               51

               Nasuprot tomu, članak 9. navedene uredbe ne protivi se tomu da se prevladavajuće obvezne odredbe države koja nije država pred čijim se sudom vodi postupak ili država u kojoj obveze koje proizlaze iz ugovora moraju biti izvršene ili su izvršene uzmu u obzir kao činjenični elementi ako to predviđa materijalno pravilo prava koje je na temelju odredaba te uredbe mjerodavno za ugovor.

               52

               Naime, Uredba Rim I usklađuje pravila o rješavanju sukoba zakona u odnosu na ugovorne obveze, a ne materijalna pravila ugovornog prava. Budući da materijalna pravila ugovornog prava predviđaju da sud koji vodi postupak uzima u obzir kao činjenični element prevladavajuću obveznu odredbu pravnog poretka države koja nije država pred čijim se sudom vodi postupak ili država izvršenja ugovornih obveza, članak 9. navedene uredbe ne sprečava postupajući sud da uzme u obzir taj činjenični element.

               53

               U tim je okolnostima na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri mogu li se zakoni br. 3833/2010 i 3845/2010 uzeti u obzir u okviru ocjene konkretnih činjenica koje su relevantne u pogledu mjerodavnog prava za ugovor o radu o kojem je riječ u glavnom postupku.

               54

               Ispitivanje načela lojalne suradnje, utvrđenog u članku 4. stavku 3. UEU‑a, ne omogućava drugi zaključak. Naime, to načelo ne dopušta državi članici izbjegavanje obveza koje joj nameće pravo Unije i stoga ne omogućuje sudu koji je uputio zahtjev zanemarivanje taksativnog karaktera navođenja u članku 9. Uredbe Rim I prevladavajućih obveznih odredaba kojima može dati učinak, a kako bi grčkim prevladavajućim obveznim odredbama o kojima je riječ u glavnom postupku dao učinak kao pravnim pravilima (vidjeti analogijom presudu od 23. siječnja 2014., Manzi i Compagnia Naviera Orchestra, C‑537/11, EU:C:2014:19, t. 40.).

               55

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na drugo i treće pitanje valja odgovoriti da članak 9. stavak 3. Uredbe Rim I treba tumačiti na način da isključuje mogućnost da sud koji vodi postupak primijeni kao pravna pravila druge prevladavajuće obvezne odredbe koje nisu prevladavajuće obvezne odredbe države pred čijim se sudom vodi postupak ili države u kojoj obveze koje proizlaze iz ugovora moraju biti izvršene ili su izvršene, ali se ne protivi tomu da sud koji vodi postupak uzme u obzir takve druge prevladavajuće obvezne odredbe kao činjenične elemente ako to predviđa nacionalno pravo koje je na temelju odredaba te uredbe mjerodavno za ugovor. Načelo lojalne suradnje utvrđeno u članku 4. stavku 3. UEU‑a ne dovodi u pitanje to tumačenje.

         Troškovi

               56

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 28. Uredbe (EZ) br. 593/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. lipnja 2008. o pravu koje se primjenjuje na ugovorne obveze (Rim I) treba tumačiti na način da je radni ugovorni odnos koji je nastao prije 17. prosinca 2009. obuhvaćen područjem primjene te uredbe samo ako je taj odnos uzajamnom suglasnošću ugovornih stranaka nakon tog datuma izmijenjen u takvom opsegu da treba smatrati da je od navedenog datuma sklopljen novi ugovor o radu, a što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

                           2.

                           Članak 9. stavak 3. Uredbe br. 593/2008 treba tumačiti na način da isključuje mogućnost da sud koji vodi postupak primijeni kao pravna pravila druge prevladavajuće obvezne odredbe koje nisu prevladavajuće obvezne odredbe države pred čijim se sudom vodi postupak ili države u kojoj obveze koje proizlaze iz ugovora moraju biti izvršene ili su izvršene, ali se ne protivi tomu da sud koji vodi postupak uzme u obzir takve druge prevladavajuće obvezne odredbe kao činjenične elemente ako to predviđa nacionalno pravo koje je na temelju odredaba te uredbe mjerodavno za ugovor. Načelo lojalne suradnje utvrđeno u članku 4. stavku 3. UEU‑a ne dovodi u pitanje to tumačenje.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Suda (drugo vijeće) od 14. veljače 1989. # Knoeckel, Schmidt & Cie, Papierfabriken AG protiv Hauptzollamt Landau/Pfalz. # Zahtjev za prethodnu odluku: Finanzgericht Rheinland-Pfalz - Njemačka. # Predmet 13/88.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 23. siječnja 2014.#SKW Stahl-Metallurgie Holding AG i SKW Stahl-Metallurgie GmbH protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje – Zabranjeni sporazumi – Tržište kalcijevog karbida i magnezija namijenjeno sektorima čelika i plina unutar EGP‑a, uz iznimku Irske, Španjolske, Portugala i Ujedinjene Kraljevine – Odluka kojom se utvrđuje povreda članka 81. UEZ‑a – Određivanje cijena i podjela tržišta – Pravo na obranu – Pripisivanje protupravnog ponašanja – Obveza obrazlaganja – Novčane kazne – Jednako postupanje – Olakotne okolnosti – Suradnja tijekom upravnog postupka – Proporcionalnost – Solidarna odgovornost za plaćanje novčane kazne – Vodeće smjernice za izračunavanje iznosa novčanih kazni u 2006.#Predmet T‑384/09.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 8. listopada 2015.#Société des produits Nestlé SA protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Međunarodna registracija u kojoj je naznačena Europska zajednica – Verbalni žig NOURISHING PERSONAL HEALTH – Apsolutni razlog za odbijanje – Nepostojanje razlikovnog karaktera – Članak 7. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Obveza obrazlaganja – Članak 75. Uredbe br. 207/2009 – Obveza ispitivanja činjenica po službenoj dužnosti – Članak 76. stavak 1. Uredbe br. 207/2009.#Predmet T-336/14.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 12. svibnja 2016.#Bank of Industry and Mine protiv Vijeća Europske unije.#Žalba – Mjere ograničavanja protiv Irana – Popis osoba i subjekata na koje se primjenjuje zamrzavanje financijskih sredstava i gospodarskih izvora – Provedbena uredba (EU) br. 945/2012 – Pravna osnova – Kriterij koji se odnosi na materijalnu, logističku ili financijsku potporu iranskoj vladi – Dio dobiti državnog društva isplaćen iranskoj državi.#Predmet C-358/15 P.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 2. listopada 2014.#Euro-Link Consultants Srl i European Profiles AE Meleton kai Symvoulon Epicheiriseon protiv Europske komisije.#Javna nabava usluga – Postupak javne nabave – Projekt podrške i diversifikacije turizma na Krimu – Odbijanje ponuditeljeve ponude – Tužba za poništenje – Akt koji se ne može pobijati – Potvrđujući akt – Djelomična nedopuštenost – Obveza obrazlaganja – Kriteriji za dodjelu – Očita pogreška u ocjeni – Zloporaba ovlasti – Jednakost postupanja.#Predmet T‑199/12.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 25. listopada 2007. # Komisija Europskih zajednica protiv Helenske Republike. # Povreda obveze države članice - Direktiva 79/409/EEZ - IBA 2000. # Predmet C-334/04.


Presuda Suda (treće vijeće) od 21. ožujka 1990. # Maria Ravida protiv Office national des pensions. # Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunal du travail de Nivelles - Belgija. # Socijalna sigurnost. # Predmet C-85/89.