Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 6. listopada 2015.#Yury Aleksandrovich Chyzh i dr. protiv Vijeća Europske unije.#Zajednička vanjska i sigurnosna politika – Mjere ograničavanja protiv Bjelarusa – Zamrzavanje financijskih sredstava – Tužba za poništenje – Rok za prilagodbu tužbenog zahtjeva – Djelomična nedopuštenost – Subjekt koji je u vlasništvu ili pod kontrolom osobe ili subjekta na kojega se odnose mjere ograničavanja – Obveza obrazlaganja – Pogreška u ocjeni.#Predmet T-276/12.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 30. siječnja 2015. # Now Wireless Ltd protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-278/13.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 26. listopada 2006.#Komisija Europskih zajednica protiv Talijanske Republike.#Povreda obveze države članice - Direktiva 2000/35/EZ.#Predmet C-302/05.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 21. rujna 2017.#InvoiceAuction B2B GmbH protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Prijava figurativnog žiga Europske unije INVOICE AUCTION – Apsolutni razlog za odbijanje – Opisni karakter – Članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-789/16.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 11. svibnja 2010. # Abadía Retuerta, SA protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice. # Predmet T-237/08.


title: Presuda Suda (sedmo vijeće) od 17. prosinca 2015.#Virpi Komu i dr. protiv Pekka Komu i Jelena Komu.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Korkein oikeus.#Zahtjev za prethodnu odluku – Uredba (EZ) br. 44/2001 – Područje primjene – Isključive nadležnosti – Članak 22. točka 1. – Spor o stvarnim pravima na nekretninama – Pojam – Zahtjev za civilno razvrgnuće suvlasništva na nekretninama.#Predmet C-605/14.

text:
         PRESUDA SUDA (sedmo vijeće)
      17. prosinca 2015. (
            *
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Uredba (EZ) br. 44/2001 — Područje primjene — Isključive nadležnosti — Članak 22. točka 1. — Spor o stvarnim pravima na nekretninama — Pojam — Zahtjev za civilno razvrgnuće suvlasništva na nekretninama“
      U predmetu C‑605/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Korkein oikeus (Vrhovni sud, Finska), odlukom od 22. prosinca 2014., koju je Sud zaprimio 30. prosinca 2014., u postupku

         Virpi Komu,

         Hanna Ruotsalainen,

         Ritva Komu

      protiv

         Pekka Komu,

         Jelena Komu,

      SUD (sedmo vijeće),
      u sastavu: C. Toader (izvjestiteljica), predsjednica vijeća, A. Rosas i A. Prechal, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: A.Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za finsku vladu, H. Leppo, u svojstvu agenta,

               —

               za češku vladu, M. Smolek i J. Vláčil, u svojstvu agenata,

               —

               za vladu Helenske Republike, K. Georgiadis i S. Lekkou, u svojstvu agenata,

               —

               za španjolsku vladu, M. García‑Valdecasas Dorrego, u svojstvu agenta,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegova mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 22. točke 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001., L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između suvlasnika dviju nekretnina koje se nalaze u Španjolskoj, povodom civilnog razvrgnuća suvlasništva tih nekretnina.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodne izjave 4., 11. i 12. Uredbe br. 44/2001 glase kako slijedi:

                        „(11)

                        Propisi o nadležnosti moraju biti izuzetno predvidljivi i utemeljeni na načelu da se nadležnost uglavnom utvrđuje prema domicilu tuženika, pri čemu takva nadležnost mora uvijek postojati, osim u nekim točno određenim slučajevima, u kojima je zbog predmeta spora ili autonomije stranaka opravdana neka druga poveznica. [...]

                        (12)

                        Osim domicila tuženika, trebale bi postojati alternativne osnove za utvrđivanje nadležnosti, utemeljene na bliskoj vezi između suda i postupka ili radi olakšavanja ispravnog suđenja.“

               4

               Članak 2. te uredbe, koji pripada u odjeljak 1. njezina poglavlja II., naslovljen „Opće odredbe“, određuje:
               „Uz poštovanje odredaba ove Uredbe, osobama s domicilom u nekoj državi članici sudi se pred sudovima te države članice, bez obzira na njihovo državljanstvo.“

               5

               U skladu s člankom 3. stavkom 1. navedene uredbe:
               „Protiv osoba s domicilom u državi članici može se podnijeti tužba pred sudovima druge države članice samo na temelju pravila iz odjeljaka 2. do 7. ovog poglavlja.“

               6

               Članak 22. te uredbe, koji pripada u odjeljak 6. njezina poglavlja II., naslovljen „Isključiva nadležnost“, određuje:
               „Sljedeći sudovi imaju isključivu nadležnost, bez obzira na domicil:

                        1)

                        u postupcima čiji su predmet stvarna prava na nekretnine ili najam nekretnina, sudovi države članice u kojoj se nekretnina nalazi.“

               7

               Sukladno članku 25. Uredbe br. 44/2001, koji se nalazi u odjeljku 8. njezina poglavlja II., naslovljenom „Provjera nadležnosti i dopustivosti“:
               „Ako je pred sudom države članice uložena tužba koja se uglavnom tiče predmeta nad kojim sudovi druge države članice imaju isključivu nadležnost u skladu s odredbama članka 22., taj se sud po službenoj dužnosti proglašava nenadležnim.“

         Finsko pravo

               8

               U Finskoj su suvlasnički odnosi uređeni Zakonom br. 180/1958 o određenim suvlasničkim odnosima (Laki eräistä yhteisomistussuhteista, u daljnjem tekstu: Zakon o suvlasništvu), koji se primjenjuje na nekretnine i pokretnine.

               9

               Kada je riječ o razvrgnuću suvlasništva, članci 9. i 11. tog zakona određuju:
               „9. Svaki suvlasnik može zahtijevati da se njegov dio stvari u suvlasništvu izdvoji podjelom. Članak 4. poglavlja 12. Zakona o nasljeđivanju primjenjuje se mutatis mutandis.
               Ako se stvar ne može podijeliti, ili je to pretjerano skupo, ili podjela značajno umanjuje vrijednost stvari, sud može, na zahtjev svakog suvlasnika i nakon što su pozvani drugi suvlasnici radi saslušanja, naložiti prodaju stvari radi razvrgnuća suvlasništva.
               [...]
               11. Radi prodaje stvari i raspodjele ostvarenog iznosa, sud imenuje, ukoliko je to potrebno, zastupnika. Ako je naloženo da se stvar proda na javnoj dražbi, dužnost je zastupnika, nakon savjetovanja sa suvlasnicima, da utvrdi uvjete prodaje, ako sud to već nije učinio, da objavi javnu dražbu te da provede ili organizira njezinu provedbu. Zastupnik potpisuje ugovor o kupoprodaji, ako se takav ugovor sastavlja.“

         Španjolsko pravo

               10

               Članak 10. Građanskog zakonika (Código Civil) propisuje:
               „Posjed, vlasništvo i druga prava na nekretninama, kao i njihov publicitet, uređuju se zakonom mjesta u kojem se nalaze.“

               11

               U skladu s člankom 406. tog zakonika, „pravila koja uređuju podjelu ostavine primjenjuju se na podjelu suvlasništva“.

               12

               U pogledu nadležnosti španjolskih sudova, članak 52. Zakonika o građanskom postupku (Ley de Enjuiciamiento Civil), naslovljen „Mjesna nadležnost u posebnim slučajevima“, određuje:
               „1.   U sljedećim se slučajevima ne primjenjuju pravila o nadležnosti navedena u prethodnim člancima, već se nadležnost utvrđuje u skladu sa sljedećim odredbama:

                        1.

                        U nasljednopravnim sporovima u kojima su podnesene tužbe koje se odnose na nekretnine, nadležan je sud mjesta sporne nekretnine. Kada predmet stvarnopravne tužbe predstavljaju različite nekretnine, ili pak jedna nekretnina koja se nalazi u različitim okruzima, nadležan je sud koji je nadležan za bilo koju od njih, po izboru tužitelja.

                  [...]“

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               13

               Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da Pekka Komu, te Jelena Komu, Ritva Komu, Virpi Komu i Hanna Ruotsalainen, imaju boravište u Finskoj, te su suvlasnici – svaka od prve tri osobe u visini od 25%, a svaka od dvije posljednje navedene osobe u visini od 12,5% – kuće koja se nalazi u općini Torrevieja (Španjolska). Ritva Komu usto ima pravo korištenja na dijelovima koji pripadaju Virpi Komu i Hanni Ruotsalainen, koje je upisano u španjolsku zemljišnu knjigu.

               14

               Pekka Komu te Ritva Komu, Virpi Komu i Hanna Ruotsalainen su usto suvlasnici stana koji se nalazi u istoj općini, i to Pekka Komu u visini od 50%, Ritva Komu u visini od 25%, te Virpi Komu i Hanna Ruotsalainen svaka u visini od 12,5%. Ritva Komu ima i pravo korištenja na dijelovima koji pripadaju Virpi Komu i Hanni Ruotsalainen, koje je također upisano u zemljišnu knjigu.

               15

               Ritva Komu, Virpi Komu i Hanna Ruotsalainen su podnijeli Etelä-Savon käräjäoikeus (prvostupanjskom sudu pokrajine Južne Savonije, Finska), tužbu radi ishođenja razvrgnuća suvlasništva na navedene dvije nekretnine, a s obzirom da nije postignut sporazum o razvrgnuću suvlasništva, sa zahtjevom da se dade nalog odvjetniku za prodaju tih dviju nekretnina, i da se za svaku od njih utvrdi minimalna kupoprodajna cijena.

               16

               Pekka Komu i Jelena Komu, ističući da članak 22. stavak 1. Uredbe br. 44/2001 u postupcima čiji su predmet stvarna prava na nekretninama utvrđuje isključivu nadležnost sudova države članice u kojoj se nekretnina nalazi, su zahtijevali da se tužba utvrdi nedopuštenom, te napomenuli da se eventualna meritorna odluka Etelä-Savon käräjäoikeus‑a (prvostupanjskog suda pokrajine Južne Savonije), u skladu s navedenim odredbama, ne bi mogla priznati u Španjolskoj. Usto, navedene su stranke upozorile da je vlasništvo dviju nekretnina o kojima je riječ u glavnom postupku, opterećeno pravom korištenja upisanom u zemljišnu knjigu u korist Ritve Komu, te da ta okolnost može predstavljati zapreku prodaji navedenih nekretnina trećoj osobi.

               17

               Svojom je odlukom od 9. listopada 2012. Etelä-Savon käräjäoikeus (prvostupanjski sud pokrajine Južne Savonije), nakon što se proglasio nadležnim za odlučivanje o meritumu u glavnom postupku, usvojio tužbu te je odredio zastupnika, naložio mu da na javnoj dražbi proda navedene nekretnine i da ostvareni iznos podijeli između suvlasnika, a odredio je i najnižu cijenu za prodaju navedenih nekretnina.

               18

               Pekka Komu i Jelena Komu su protiv te odluke podnijeli žalbu Itä-Suomen hovioikeus (prizivnom sudu za istočnu Finsku).

               19

               Taj je sud u svojoj odluci od 7. svibnja 2013. smatrao da zahtjev za civilno razvrgnuće suvlasništva na nekretnini predstavlja tužbu čiji je predmet stvarno pravo na nekretninama, u smislu članka 22. točke 1. Uredbe br. 44/2001. Stoga je taj sud zaključio da su španjolski sudovi nadležni, ukinuo prvostupanjsku odluku te odbio zahtjev kao nedopušten.

               20

               Međutim, Korkein oikeus (Vrhovni sud), povodom pravnog sredstva koje su podnijeli tužitelji, i nakon što je naveo relevantnu sudsku praksu Suda u tom području, je smatrao da postoje sumnje o tome potpada li tužba kakva je ona iz glavnog postupka, u isključivu nadležnost sudova države članice u kojoj se dotična nekretnina nalazi. Stoga je taj sud odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:

         O prethodnom pitanju

               21

               Navedenim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 22. točku 1. prvu podtočku Uredbe br. 44/2001 tumačiti na način da u kategoriju „postupaka čiji su predmet stvarna prava na nekretninama“, u smislu te odredbe, potpada tužba za razvrgnuće suvlasništva na nekretnini, posredstvom prodaje čija je provedba povjerena zastupniku.

               22

               Uvodno valja podsjetiti da na temelju članka 22. točke 1. prve podtočke Uredbe br. 44/2001, sudovi države članice u kojoj se nekretnina nalazi (forum rei sitae) imaju isključivu nadležnost u postupcima čiji su predmet stvarna prava na nekretninama.

               23

               Sud je već imao prilike u svojoj sudskoj praksi koja se odnosi na članak 16. točku 1. podtočku (a) Konvencije od 27. rujna 1968. o nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 1972., L 299, str. 32., u daljnjem tekstu: Briselska konvencija), koja također važi i za tumačenje članka 22. točke 1. Uredbe br. 44/2001, istaknuti da se, kako bi se, koliko je to moguće, osigurala jednakost i ujednačenost prava i obveza koji proizlaze iz te konvencije za države članice i zainteresirane osobe, u pravu Unije smisao izraza „u postupcima čiji su predmet stvarna prava na nekretninama“ mora odrediti na autonoman način (presuda Weber, C‑438/12, EU:C:2014:212, t. 40. i navedena sudska praksa).

               24

               Isto tako, iz ustaljene sudske prakse Suda u pogledu Briselske konvencije, koju je moguće primijeniti na Uredbu br. 44/2001, proizlazi da odredbe članka 22. točke 1. navedene uredbe – s obzirom da sadržavaju iznimku od općih pravila o nadležnosti sadržanih u toj uredbi, a osobito od pravila navedenog u njezinu članku 2. stavku 1., prema kojem se, uz poštovanje odredaba te uredbe, osobama s domicilom u nekoj državi članici sudi pred sudovima te države članice – ne treba tumačiti šire nego što to zahtijeva njihov cilj. Naime, te odredbe imaju za posljedicu uskraćivanje strankama prava na izbor suda, koje bi u drugim okolnostima imali, te, u određenim slučajevima, njihovo suđenje pred sudom koji nije sud domicila niti jedne od njih (vidjeti po analogiji presudu ČEZ, C‑343/04, EU:C:2006:330, t. 26. i 27. i navedenu sudsku praksu).

               25

               Kada je riječ o cilju koji se ostvaruje prethodno navedenim odredbama, iz izvješća o Konvenciji o nadležnosti i izvršavanju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 1979., C 59, str. 1.), kao i iz ustaljene sudske prakse Suda u pogledu članka 16. točke 1. podtočke (a) Briselske konvencije, koja se može primijeniti i na članak 22. točku 1. prvu podtočku Uredbe br. 44/2001, proizlazi da osnovni razlog za isključivu nadležnost sudova države ugovornice u kojoj se nalazi nekretnina predstavlja okolnost da je sud rei sitae najbolje u stanju poznavati, uzimajući u obzir malu udaljenost, činjeničnu situaciju, te primijeniti pravila i običaje koji su, najčešće, one države u kojoj se nekretnina nalazi (vidjeti, po analogiji, presudu Weber, C‑438/12, EU:C:2014:212, t. 41. i navedenu sudsku praksu).

               26

               Usto, Sud je pojasnio da isključiva nadležnost sudova države ugovornice u kojoj se nekretnina nalazi ne obuhvaća sve radnje koje se odnose na stvarna prava na nekretninama, već samo one među njima koje istodobno ulaze u područje primjene odnosne konvencije ili odnosne uredbe, te pripadaju među one koje, s jedne strane, određuju opseg, stalnost, vlasništvo i posjedovanje jedne nekretnine ili postojanje drugih stvarnih prava na toj nekretnini te, s druge strane, osiguravaju nositeljima tih prava zaštitu prava vezanu uz njihov naslov (vidjeti, u tom smislu, presudu Weber, C‑438/12, EU:C:2014:212, t. 42. i navedenu sudsku praksu).

               27

               Potrebno je podsjetiti i da, na temelju ustaljene sudske prakse Suda, razlika između stvarnog prava i osobnog prava jest u činjenici da prvo opterećujući materijalnu imovinu proizvodi učinke prema svima, dok se na drugo može pozvati samo protiv dužnika (presuda Weber, C‑438/12, EU:C:2014:212, t. 43. i navedena sudska praksa).

               28

               U ovom predmetu, kako su ispravno istaknule države članice koje su predale pisana očitovanja, zahtjev za razvrgnuće suvlasništva nekretnina, kakav je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, predstavlja tužbu koja potpada pod kategoriju postupaka čiji su predmet stvarna prava na nekretninama, koji se nalaze u isključivoj nadležnosti sudova države članice u kojoj se nekretnina nalazi.

               29

               U tom se pogledu mora ustvrditi da se takav zahtjev – koji je namijenjen prijenosu prava vlasništva na nekretninama – odnosi na stvarna prava koja proizvode učinke prema svima, i predstavlja radnju kojoj je cilj nositeljima tih prava osigurati zaštita prava vezanih uz njihov naslov.

               30

               Isto je tako važno istaknuti da i razlozi dobrog sudovanja, koji prožimaju članak 22. točku 1. prvu podtočku Uredbe br. 44/2001, govore u prilog takvoj isključivoj nadležnosti kada je riječ o tužbi za razvrgnuće suvlasništva nekretnine, kakva je ona iz glavnog postupka.

               31

               Naime, prijenos prava vlasništva nekretnina o kojima je riječ u glavnom postupku implicira uvažavanje činjeničnih i pravnih okolnosti karakterističnih za poveznicu, kako je određena člankom 22. točkom 1. prvom podtočkom Uredbe br. 44/2001, odnosno mjesto u kojem se te nekretnine nalaze. To uključuje posebice okolnost da su prava vlasništva navedenih nekretnina, uključujući i prava korištenja koja opterećuju ta prava, predmeti upisa u španjolske zemljišne knjige, u skladu sa španjolskim pravom, ili činjenicu da su postupci kojima se uređuje prodaja tih nekretnina, u slučaju potrebe i na javnoj dražbi, postupci države članice u kojoj se one nalaze, ili pak činjenicu da će se – u slučaju osporavanja – dokazi lakše pribaviti zbog blizine tog mjesta mjestu na kojem se nekretnine nalaze. U tom je pogledu Sud već presudio da, kada je osobito riječ o sporovima čiji su predmet stvarna prava na nekretninama, njih valja prosuđivati u skladu s pravilima države u kojoj se nekretnina nalazi, te da prijepori koji se u okviru njih javljaju često zahtijevaju provjere, istrage i vještačenja koja treba provesti na licu mjesta (presuda ČEZ, C‑343/04, EU:C:2006:330, t. 29. i navedena sudska praksa).

               32

               Ta se sudska praksa može primijeniti i na predmet iz glavnog postupka u kojem – za razliku od predmeta u kojem je donesena presuda Lieber (C‑292/93, EU:C:1994:241, t. 21.), koja se odnosi na obeštećenje koje se duguje zbog korištenja stambene nekretnine – utvrđivanje dosega zakonskih uvjeta koji se odnose na razvrgnuće suvlasništva, i koje može proizvesti učinke prema svima, potpada pod nadležnost sudova države članice u kojoj se nekretnine o kojima je riječ u glavnom postupku nalaze, kako proizlazi iz sudske prakse navedene u točki 26. ove presude. Stoga, u slučaju da pravila materijalnog prava primjenjiva u glavnom postupku uključuju ocjenu mogućnosti podjele tih nekretnina u naravi prilikom razvrgnuća njezina suvlasništva, takva bi ocjena mogla također dovesti do provjera, putem vještačenja, koje bi sud države članice u kojoj se predmetne nekretnine nalaze mogao bolje naložiti.

               33

               Imajući prethodna razmatranja u vidu, na upućeno pitanje valja odgovoriti da članak 22. točku 1. prvu podtočku Uredbe br. 44/2001 treba tumačiti na način da u kategoriju „postupaka čiji su predmet stvarna prava na nekretninama“, u smislu te odredbe, potpada tužba za razvrgnuće suvlasništva na nekretnini, posredstvom prodaje čija je provedba povjerena zastupniku.

         Troškovi

               34

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (sedmo vijeće) odlučuje:

                     Članak 22. točku 1. prvu podtočku Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima, treba tumačiti na način da u kategoriju „postupaka čiji su predmet stvarna prava na nekretninama“, u smislu te odredbe, potpada tužba za razvrgnuće suvlasništva na nekretnini, posredstvom prodaje čija je provedba povjerena zastupniku.

                     Potpisi

            (
            *
         )   Jezik postupka: finski


title: Presuda Suda (deveto vijeće) od 30. lipnja 2016.#Selena România Srl protiv Direcția Generală Regională a Finanțelor Publice (DGRFP) București.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputila Curtea de Apel Bucureşti.#Zahtjev za prethodnu odluku – Trgovinska politika – Uredba (EZ) br. 1225/2009 – Članak 13. – Izbjegavanje mjera – Provedbena uredba (EU) br. 791/2011 – Tkanine otvorene mrežaste strukture od staklenih vlakana podrijetlom iz Narodne Republike Kine – Antidampinške pristojbe – Provedbena uredba (EU) br. 437/2012 – Otprema s Tajvana – Pokretanje ispitnog postupka – Provedbena uredba (EU) br. 21/2013 – Proširenje antidampinške pristojbe – Vremensko područje primjene – Načelo zabrane retroaktivnosti – Carinski zakonik Zajednice – Naknadna naplata uvoznih carina.#Predmet C-416/15.

text:
         PRESUDA SUDA (deveto vijeće)
      30. lipnja 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Trgovinska politika — Uredba (EZ) br. 1225/2009 — Članak 13. — Izbjegavanje mjera — Provedbena uredba (EU) br. 791/2011 — Tkanine otvorene mrežaste strukture od staklenih vlakana podrijetlom iz Narodne Republike Kine — Antidampinške pristojbe — Provedbena uredba (EU) br. 437/2012 — Otprema s Tajvana — Pokretanje ispitnog postupka — Provedbena uredba (EU) br. 21/2013 — Proširenje antidampinške pristojbe — Vremensko područje primjene — Načelo zabrane retroaktivnosti — Carinski zakonik Zajednice — Naknadna naplata uvoznih carina“
      U predmetu C‑416/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputila Curtea de Apel Bucureşti (žalbeni sud u Bukureštu, Rumunjska), odlukom od 20. travnja 2015., koju je Sud zaprimio 29. srpnja 2015., u postupku

         Selena România SRL

      protiv

         Direcția Generală Regională a Finanțelor Publice (DGRFP) București

      SUD (deveto vijeće),
      u sastavu: C. Lycourgos, predsjednik vijeća, C. Vajda i K. Jürimäe (izvjestiteljica), suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za rumunjsku vladu, R.-H. Radu i M. Bejenar, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, M. França i G.-D. Balan, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 1. stavka 1. Provedbene uredbe Vijeća (EU) br. 21/2013 od 10. siječnja 2013. o proširenju konačne antidampinške pristojbe uvedene Provedbenom uredbom Vijeća (EU) br. 791/2011 o uvozu određenih tkanina otvorene mrežaste strukture od staklenih vlakana podrijetlom iz Narodne Republike Kine na uvoz određenih tkanina otvorene mrežaste strukture od staklenih vlakana poslanih s Tajvana i Tajlanda, bez obzira na to imaju li deklarirano podrijetlo s Tajvana ili Tajlanda ili nemaju (SL 2013., L 11, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 129., str. 272.; u daljnjem tekstu: uredba o proširenju), donesene nakon ispitnog postupka na temelju članka 13. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1225/2009 od 30. studenoga 2009. o zaštiti od dampinškog uvoza iz zemalja koje nisu članice Europske zajednice (SL 2009., L 343, str. 51.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 30., str. 202., ispravak u SL 2010., L 7, str. 22.; u daljnjem tekstu: osnovna uredba).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društva Selena România SRL i Direcția Generală Regională a Finanțelor Publice București (DGRFP) (glavna regionalna uprava za javne financije u Bukureštu, Rumunjska) u vezi s odlukom o carini kojom je potonja društvu Selena România naložila plaćanje antidampinške pristojbe.

         Pravni okvir

         Uredba (EEZ) br. 2913/92

               3

               Članak 26. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice (SL 1992., L 302, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 2., str. 110.), kako je izmijenjen Uredbom Vijeća (EZ) br. 1186/2009 od 16. studenoga 2009. (SL 2009., L 324, str. 23.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 17., str. 260.; u daljnjem tekstu: Carinski zakonik), određuje:
               „1.   Carinsko zakonodavstvo ili drugo zakonodavstvo [Unije] koje uređuje posebna područja mogu predvidjeti obvezu predočenja isprave koja dokazuje podrijetlo robe.
               2.   Neovisno o predočenju te isprave, carinska tijela mogu, u slučaju ozbiljne sumnje, zahtijevati dodatni dokaz s ciljem osiguranja da navođenje podrijetla bude u skladu s pravilima propisanim odgovarajućim zakonodavstvom [Unije].”

               4

               Poglavlje 3. Glave VII. Carinskog zakonika zove se „Naplata iznosa carinskog duga”. Među ostalim, sadržava članke 217. do 221. tog zakonika.

         Osnovna uredba

               5

               U skladu s uvodnom izjavom 22. osnovne uredbe:
               „[...] neophodno je da zakonodavstvo [Unije] sadržava odredbe koje se bave ovom praksom, uključujući jednostavno sastavljanje roba u [Europskoj uniji] ili trećoj zemlji, a kojima je glavni cilj izbjegavanje antidampinških mjera.”

               6

               Članak 10. stavak 1. ove uredbe predviđa:
               „Privremene mjere i konačne antidampinške pristojbe primjenjuju se samo na proizvode koji uđu u slobodni promet nakon što je odluka, donesena sukladno članku 7. stavku 1. ili članku 9. stavku 4., ovisno o slučaju, stupila na snagu, i uz izuzeća utvrđena ovom Uredbom.”

               7

               Članak 13. te uredbe, pod naslovom „Izbjegavanje mjera”, glasi:
               „1.   Antidampinške pristojbe uvedene prema ovoj Uredbi mogu se proširiti i na uvoze iz trećih zemalja istovjetnih proizvoda, bilo [neznatno] modificiranih ili ne, ili na uvoze [neznatno] modificiranih istovjetnih proizvoda iz zemlje na koju se mjere primjenjuju ili na njihove dijelove, ako se mjere koje su na snazi izbjegavaju. Antidampinške pristojbe, koje ne prelaze preostalu antidampinšku pristojbu uvedenu u skladu s člankom 9. stavkom 5., mogu se proširiti na uvoze iz društava koja koriste pojedinačne pristojbe u zemljama na koje se mjere primjenjuju, ako se mjere koje su na snazi izbjegavaju. Izbjegavanj[e] mjera definira se kao promjena strukture trgovine između trećih zemalja i [Unije] ili između pojedinačnih društava u zemlji na koju se mjere primjenjuju i [Unije], a koja proizlazi iz prakse, obrade ili rada za koji ne postoji dostatni valjani uzrok ili ekonomska opravdanost osim uvođenja pristojbe, a ako postoji dokaz o šteti ili da su preostali učinci pristojbe narušeni u smislu cijena i/ili količina istovjetnog proizvoda i ako postoji dokaz o dampingu u odnosu na uobičajene vrijednosti koje su ranije uspostavljene za istovjetni proizvod, ako je potrebno u skladu s odredbama članka 2.
               Praksa, obrada ili rad iz prvog podstavka, između ostalog, uključuju neznatnu modifikaciju dotičnog proizvoda kako bi on dobio drugi carinski broj, a na koji se obično ne primjenjuju mjere, pod uvjetom da modifikacija ne mijenja njegova osnovna obilježja, slanje proizvoda na koji se primjenjuju mjere preko trećih zemalja, reorganizaciju strukture i kanala prodaje u zemlji na koju se primjenjuju mjere od strane izvoznika i proizvođača kako bi se po mogućnosti njihovi proizvodi izvozili u [Uniju] putem proizvođača koji koriste pojedinačnu stopu pristojbe koja je niža od one koja se primjenjuje na proizvode proizvođača i, u okolnostima navedenim u stavku 2., sklapanje dijelova postupcima sklapanja u [Uniji] ili u trećoj zemlji.
               [...]
               3.   Ispitni postupak pokreće se na temelju ovog članka na inicijativu [Europske] komisije, na zahtjev države članice ili dotične stranke na temelju dostatnih dokaza o čimbenicima navedenima u stavku 1. Postupci se pokreću nakon savjetovanja sa savjetodavnim odborom, na temelju uredbe Komisije koja također može sadržavati uputu carinskim tijelima da uvoz uvjetuju evidentiranjem sukladno članku 14. stavku 5. ili traženjem jamstava. Komisija provodi ispitni postupak, a u kojem joj mogu pomagati carinska tijela te koji završava u roku od devet mjeseci. Ako konačno utvrđene činjenice opravdavaju [proširenje] mjera, [proširuje] ih Vijeće [Europske unije] na temelju prijedloga Komisije nakon savjetovanja sa Savjetodavnim odborom. Vijeće donosi prijedlog, osim ako ne odluči, običnom većinom, odbiti prijedlog, u roku od mjesec dana od podnošenja prijedloga Komisije. [Proširenje] stupa na snagu na dan kada je evidentiranje prema članku 14. stavku 5. postalo obvezno ili na dan kada se zatraže jamstva. Relevantne postupovne odredbe ove Uredbe o pokretanju i vođenju ispitnog postupka primjenjuju se u skladu s ovim člankom.
               [...]”

               8

               U skladu s člankom 14. stavkom 5. iste uredbe:
               „Nakon konzultacija sa Savjetodavnim odborom, Komisija može narediti carinskim tijelima da poduzmu odgovarajuće mjere evidentiranja uvoza tako da se na te uvoze mjere mogu naknadno primijeniti od datuma evidencije. Na zahtjev industrije [Unije], koji sadrži dostatne dokaze za opravdanje mjera, uvoz može podlijegati evidentiranju. Evidentiranje se propisuje uredbom koja navodi ciljeve mjera i, ako je primjenjivo, procijenjeni iznos budućih obveza. Evidentiranje se primjenjuje na uvoze u razdoblju od devet mjeseci najviše.”

         Antidampinške uredbe koje se odnose na tkanine otvorene mrežaste strukture od staklenih vlakana

               9

               Nakon što su europski proizvođači tkanina otvorene mrežaste strukture od staklenih vlakana podnijeli pritužbu Komisiji donesena je Provedbena uredba Vijeća (EU) br. 791/11 od 3. kolovoza 2011. o uvođenju konačne antidampinške pristojbe i konačnoj naplati privremene pristojbe uvedene na uvoz određenih tkanina otvorene mrežaste strukture od staklenih vlakana podrijetlom iz Narodne Republike Kine (SL 2011., L 204, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 119., str. 227.; u daljnjem tekstu: izvorna uredba).

               10

               Prema članku 1. izvorne uredbe, antidampinška pristojba uvedena je na uvoz tkanina otvorene mrežaste strukture od staklenih vlakana otvora većeg od 1,8 mm po duljini i širini i mase veće od 35 g/m2, obuhvaćene oznakama KN ex 7019 51 00 i ex 7019 59 00 Kombinirane nomenklature iz Priloga I. Uredbi Vijeća (EEZ) br. 2658/87 od 23. srpnja 1987. o tarifnoj i statističkoj nomenklaturi i o Zajedničkoj carinskoj tarifi (SL 1987., L 256, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 12., str. 3.) (oznake TARIC 7019 51 00 10 i 7019 59 00 10) i podrijetlom iz Narodne Republike Kine.

               11

               Na temelju svojeg članka 4., izvorna uredba stupila je na snagu 10. kolovoza 2011., to jest sljedećeg dana od dana objave u Službenom listu Europske unije.

               12

               Nakon zahtjeva koji su podnijela četiri proizvođača tkanina otvorene mrežaste strukture od staklenih vlakana, u skladu s člankom 13. stavkom 3. i člankom 14. stavkom 5. osnovne uredbe, Komisija je donijela Uredbu (EU) br. 437/2012 od 23. svibnja 2012. o pokretanju ispitnog postupka o mogućem izbjegavanju antidampinških mjera uvedenih Provedbenom uredbom Vijeća (EU) br. 791/2011 i o uvjetovanju takvog uvoza evidentiranjem (SL L 134, str. 12.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 128., str. 255.; u daljnjem tekstu: uredba o pokretanju).

               13

               U skladu s člankom 1. uredbe o pokretanju, ispitni postupak pokrenut tom uredbom odnosi se na uvoze u Uniju tkanine otvorene mrežne strukture od staklenih vlakana, veličine stanice veće od 1,8 mm u duljinu i u širinu i mase veće od 35 g/m2, isključujući diskove od staklenih vlakana, koje se otpremaju iz Tajvana i Tajlanda, neovisno o tome je li njihovo podrijetlo deklarirano u Tajvanu i Tajlandu ili nije, koje su trenutačno obuhvaćene oznakama ex 7019 51 00 i ex 7019 59 00 KN‑a (oznake TARIC 7019510012, 7019510013, 7019590012 i 7019590013).

               14

               Članak 2. prvi stavak uredbe o pokretanju propisuje da se u skladu s člankom 13. stavkom 3. i člankom 14. stavkom 5. osnovne uredbe carinska tijela upućuju da poduzmu odgovarajuće korake kako bi evidentirala uvoz u Uniju utvrđen u članku 1. ove Uredbe.

               15

               U skladu sa svojim člankom 4. uredba o pokretanju stupila je na snagu 25. svibnja 2012., to jest sljedećeg dana od dana objave u Službenom listu Europske unije.

               16

               Nakon ispitnog postupka iz uredbe o pokretanju Vijeće je donijelo uredbu o proširenju.

               17

               Članak 1. stavak 1. uredbe o proširenju predviđa proširenje konačne antidampinške pristojbe uvedene člankom 1. stavkom 2. izvorne uredbe na uvoz tkanina otvorene mrežaste strukture od staklenih vlakana veličine stanice veće od 1,8 mm u duljinu i u širinu i mase veće od 35 g/m2 podrijetlom iz Narodne Republike Kine na uvoz tih istih proizvoda koji se otpremaju iz Tajvana i Tajlanda, neovisno o tome je li njihovo podrijetlo deklarirano u Tajvanu i Tajlandu ili nije.

               18

               Prema članku 1. stavku 2. uredbe o proširenju, pristojba proširena stavkom 1. ovog članka naplaćuje se na uvoz tkanina otvorene mrežaste strukture od staklenih vlakana poslanih iz Tajvana i Tajlanda, neovisno o tome je li njihovo podrijetlo deklarirano u Tajvanu i Tajlandu ili nije, evidentiran u skladu s člankom 2. uredbe o pokretanju kao i člankom 13. stavkom 3. te člankom 14. stavkom 5. osnovne uredbe.

               19

               Uredba o proširenju je na temelju članka 4. stupila na snagu 17. siječnja 2013., to jest sljedećeg dana od dana objave u Službenom listu Europske unije.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               20

               Selena România, društvo sa sjedištem u Rumunjskoj, je između 12. ožujka i 18. svibnja 2012. stavilo u slobodan promet u Uniju tkanine otvorene mrežaste strukture od staklenih vlakana veličine stanice veće od 1,8 mm u duljinu i u širinu i mase veće od 35 g/m2, uvezene od dobavljača sa sjedištem u Tajvanu (u daljnjem tekstu: uvoz o kojem je riječ).

               21

               Odlukom o carini od 5. veljače 2014. DGRFP je od društva Selena România zahtijevao plaćanje iznosa od 1151748 rumunjskih leva (RON) (oko 257970 eura), što odgovara antidampinškoj pristojbi i porezu na dodanu vrijednost koje potonje nije platilo za to stavljanje u slobodan promet, uz zatezne kamate i kazne za kašnjenje, uz obrazloženje da je nakon naknadnog nadzora izvršenog nad društvom Selena România i istrage Europskog ureda za borbu protiv prijevara (OLAF), utvrđeno da je uvoz o kojem je riječ zapravo podrijetlom iz Narodne Republike Kine i da je stoga podložan antidampinškoj pristojbi predviđenoj izvornom uredbom i uredbom o proširenju. DGRFP je ocijenio da je u izvješću o istrazi OLAF‑a utvrđeno da su pošiljke tkanina od staklenih vlakana koje su predmet uvoza o kojem je riječ otpremljene iz Narodne Republike Kine u Tajvan, a da tamo, prije nego što su otpremljene u Uniju, nisu ni pretvorene ni obrađene, tako da u odnosu na te pošiljke treba zadržati nepovlašteno kinesko podrijetlo.

               22

               Selena România je pokrenula upravni postupak protiv te odluke o carini pred Direcția Generală Regională a Finanțelor Publice Galați (glavna regionalna uprava za javne financije u Galați, Rumunjska), koja je potvrdila navedenu odluku.

               23

               Dana 22. srpnja 2014. Selena România je sudu koji je uputio zahtjev podnijela tužbu za poništenje odluke o carini. U prilog svojoj tužbi navela je, među ostalim, tužbeni razlog koji se odnosi na to da je DGRFP pogrešno retroaktivno primijenio uredbu o pokretanju i uredbu o proširenju. Naime, na dan kada je obavljen uvoz o kojem je riječ nijedna od tih uredaba nije bila na snazi.

               24

               Sud koji je uputio zahtjev pita se o vremenskom području primjene uredbe o proširenju. Konkretno, pita se može li se konačna antidampinška pristojba uvedena člankom 1. uredbe o proširenju primijeniti na uvoz u Uniju podrijetlom iz Tajvana, poput uvoza o kojem je riječ, koji je obavljen prije stupanja na snagu te uredbe, ali nakon stupanja na snagu izvorne uredbe.

               25

               U tom pogledu, taj sud ističe da je načelo zabrane retroaktivnosti akata Unije sadržano u sudskoj praksi Suda, osobito onoj uvedenoj presudama od 9. lipnja 1964., Capitaine/Komisija (69/63, EU:C:1964:38), i od 9. prosinca 1965., Singer (44/65, EU:C:1965:122), ali da su se od tog načela dopuštale određene iznimke.

               26

               U tim je okolnostima Curtea de Apel Bucureşti (žalbeni sud u Bukureštu, Rumunjska) odlučila prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li uredbu o proširenju tumačiti na način da se primjenjuje i na uvoz iz Tajvana koji su obavile osobe koje borave u Europskoj uniji prije 17. siječnja 2013., odnosno tijekom 2012., ali nakon donošenja izvorne uredbe?

                        2.

                        Primjenjuje li se antidampinška pristojba, kako je određena u članku 1. uredbe o proširenju i u slučaju uvoza iz Tajvana koji su obavile osobe koje borave u Europskoj uniji prije 17. siječnja 2013. i prije dana donošenja uredbe o pokretanju, ali nakon donošenja izvorne uredbe?”

         O prethodnim pitanjima

               27

               Svojim pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita može li se članak 1. stavak 1. uredbe o proširenju tumačiti na način da se konačnu antidampinšku pristojbu proširenu tom odredbom može retroaktivno primijeniti na proizvode poslane iz Tajvana, koji su stavljeni u slobodan promet u Uniju nakon dana stupanja na snagu izvorne uredbe, ali prije dana stupanja na snagu uredbe o pokretanju.

               28

               S obzirom na to da je uredba o proširenju donesena na temelju članka 13. osnovne uredbe, valja istaknuti da se u skladu sa stavkom 1. te odredbe antidampinške pristojbe uvedene prema toj uredbi mogu proširiti i na uvoze iz trećih zemalja istovjetnih proizvoda ili na njihove dijelove ako se mjere koje su na snazi izbjegavaju. Prema stavku 3. tog članka 13. ispitni se postupak pokreće na temelju uredbe Komisije, a koja također može sadržavati uputu carinskim tijelima da uvoz uvjetuje evidentiranjem sukladno članku 14. stavku 5. osnovne uredbe.

               29

               Konkretno, iz članka 13. stavka 3. osnovne uredbe proizlazi da, u slučaju izbjegavanja mjera, proširenje konačnih mjera koje su već uvedene proizvodi učinak od dana od kojeg je evidentiranje bilo obavezno u skladu s člankom 14. stavkom 5. osnovne uredbe (presuda od 6. lipnja 2013., Paltrade, C‑667/11, EU:C:2013:368, t. 26.).

               30

               Naime, iako članak 10. stavak 1. osnovne uredbe utvrđuje načelo zabrane retroaktivnosti antidampinških mjera koje se u načelu mogu primjenjivati samo na proizvode koji uđu u slobodan promet nakon datuma stupanja na snagu uredbe kojom su one uvedene, više odredaba osnovne uredbe odstupa od tog načela. Te odredbe, naime, dopuštaju primjenu antidampinških mjera na proizvode koji su ušli u slobodan promet prije stupanja na snagu uredbe kojom su uvedene, pod uvjetom da je uvoz o kojem je riječ evidentiran u skladu s člankom 14. stavkom 5. osnovne uredbe (presuda od 17. prosinca 2015., APEX, C‑371/14, EU:C:2015:828, t. 48.).

               31

               Kad je riječ o uredbi o proširenju, u članku 1. stavku 2. te uredbe izričito je navedeno da se pristojba proširena stavkom 1. ovog članka naplaćuje na uvoz tkanina otvorene mrežaste strukture od staklenih vlakana poslanih iz Tajvana i Tajlanda, neovisno o tome je li njihovo podrijetlo deklarirano u Tajvanu i Tajlandu ili nije, evidentiran u skladu s člankom 2. uredbe o pokretanju kao i člankom 13. stavkom 3. te člankom 14. stavkom 5. osnovne uredbe.

               32

               U ovom slučaju, nije sporno da je uvoz o kojem je riječ obavljen prije dana stupanja na snagu uredbe o pokretanju, odnosno 25. svibnja 2012., to jest prije nego što se uvoz mogao evidentirati u skladu s člankom 2. te uredbe.

               33

               Stoga iz prethodnih razmatranja proizlazi da se antidampinška pristojba proširena člankom 1. stavkom 1. uredbe o proširenju ne može retroaktivno primijeniti na uvoz, poput uvoza o kojem je riječ, koji je obavljen prije dana stupanja na snagu uredbe o pokretanju.

               34

               Međutim, kako bi se sudu koji je uputio zahtjev dao koristan odgovor, valja pojasniti da, kao što istaknule rumunjska vlada i Komisija u svojim pisanim očitovanjima, to tumačenje nije prepreka tomu da se konačna antidampinška pristojba uvedena člankom 1. stavkom 1. izvorne uredbe primijeni na takav uvoz ako je nakon naknadnog nadzora utvrđeno da je taj uvoz zapravo podrijetlom iz Narodne Republike Kine.

               35

               Naime, valja istaknuti da je prema članku 1. stavku 1. izvorne uredbe uvedena konačna antidampinška pristojba na uvoz tkanina otvorene mrežaste strukture od staklenih vlakana opisanih u toj odredbi i koje su podrijetlom iz Narodne Republike Kine.

               36

               Kao što proizlazi iz članka 26. Carinskog zakonika, iako zakonodavstvo Unije predviđa obvezu predočenja isprave koja dokazuje podrijetlo robe, predočenje tog dokumenta ne sprječava carinska tijela da u slučaju ozbiljne sumnje zahtijevaju dodatni dokaz s ciljem osiguranja da navođenje podrijetla bude u skladu s pravilima propisanima odgovarajućim zakonodavstvom Zajednice. S tim u vezi, Sud je već presudio da je svrha naknadnog nadzora provjeriti točnost podrijetla navedenog u potvrdi o podrijetlu (vidjeti po analogiji presudu od 8. studenoga 2012., Lagura Vermögensverwaltung, C‑438/11, EU:C:2012:703, t. 17. i navedenu sudsku praksu).

               37

               Iz toga proizlazi da to što su uz robu predočene potvrde o podrijetlu nije okolnost koja se može suprotstaviti naplati pristojbi koje se moraju platiti za uvoz te robe ako se nakon toga uvoza pokaže da su u tim potvrdama navedeni netočni podaci (vidjeti u tom smislu presudu od 17. srpnja 1997., Pascoal & Filhos, C‑97/95, EU:C:1997:370, t. 55. do 57. kao i navedenu sudsku praksu).

               38

               Što se tiče uvoza o kojem je riječ, sud koji je uputio zahtjev mora utvrditi raspolažu li carinska tijela, za svaku od tih pošiljaka tkanina otvorene mrežaste strukture od staklenih vlakana koje su stavljene u slobodan promet u Uniji, dovoljnim dokazima da mogu zaključiti da se za te pošiljke može smatrati da su zapravo podrijetlom iz Narodne Republike Kine, iako su poslane iz Tajvana i imaju deklarirano podrijetlo u toj zemlji, u kojem slučaju se na njih primjenjuje antidampinška pristojba iz članka 1. stavka 1. izvorne uredbe. U tom slučaju, kao što je i Komisija naglasila u svojim pisanim očitovanjima, naknadna naplata te pristojbe mora biti u skladu s pravilima koja se odnose na naplatu carinskog duga iz Carinskog zakonika.

               39

               S obzirom na prethodna razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti da članak 1. stavak 1. uredbe o proširenju valja tumačiti na način da se konačna antidampinška pristojba koja je proširena tom odredbom ne može retroaktivno primijeniti na proizvode poslane iz Tajvana, koji su stavljeni u slobodan promet u Uniju nakon dana stupanja na snagu izvorne uredbe, ali prije dana stupanja na snagu uredbe o pokretanju. Međutim, antidampinška pristojba uvedena člankom 1. stavkom 1. Uredbe br. 791/2011 može se primijeniti na uvoz takvih proizvoda ako je utvrđeno da su, iako su otpremljeni iz Tajvana i imaju deklarirano podrijetlo u toj zemlji, ti proizvodi zapravo podrijetlom iz Narodne Republike Kine.

         Troškovi

               40

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (deveto vijeće) odlučuje:

                     Članak 1. stavak 1. Provedbene uredbe Vijeća (EU) br. 21/2013 od 10. siječnja 2013. o proširenju konačne antidampinške pristojbe uvedene Provedbenom uredbom Vijeća (EU) br. 791/2011 o uvozu određenih tkanina otvorene mrežaste strukture od staklenih vlakana podrijetlom iz Narodne Republike Kine na uvoz određenih tkanina otvorene mrežaste strukture od staklenih vlakana poslanih s Tajvana i Tajlanda, bez obzira na to imaju li deklarirano podrijetlo s Tajvana ili Tajlanda ili nemaju, treba tumačiti na način da se konačna antidampinška pristojba koja je proširena tom odredbom ne može retroaktivno primijeniti na proizvode poslane iz Tajvana, stavljene u slobodan promet u Uniju nakon dana stupanja na snagu Provedbene uredbe Vijeća (EU) br. 791/2011 od 3. kolovoza 2011. o uvođenju konačne antidampinške pristojbe i konačnoj naplati privremene pristojbe uvedene na uvoz određenih tkanina otvorene mrežaste strukture od staklenih vlakana podrijetlom iz Narodne Republike Kine, ali prije dana stupanja na snagu Uredbe Komisije (EU) br. 437/2012 od 23. svibnja 2012. o pokretanju ispitnog postupka o mogućem izbjegavanju antidampinških mjera uvedenih Provedbenom uredbom br. 791/2011 i o uvjetovanju takvog uvoza evidentiranjem. Međutim, antidampinška pristojba uvedena člankom 1. stavkom 1. Uredbe br. 791/2011 može se primijeniti na uvoz takvih proizvoda ako je utvrđeno da su, iako su otpremljeni iz Tajvana i imaju deklarirano podrijetlo u toj zemlji, ti proizvodi zapravo podrijetlom iz Narodne Republike Kine.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: rumunjski


Presuda Prvostupanjskog suda (osmo vijeće) od 24. rujna 2008.#Reliance Industries Ltd protiv Vijeća Europske unije i Komisije Europskih zajednica.#Predmet T-45/06.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 25. lipnja 2015.#PT Perindustrian dan Perdagangan Musim Semi Mas (PT Musim Mas) protiv Vijeća Europske unije.#Damping – Uvoz određenih masnih alkohola i njihovih mješavina podrijetlom iz Indije, Indonezije i Malezije – Prilagodba – Članak 2. stavak 9. i stavak 10. točka (i) Uredbe (EZ) br. 1225/2009 – Funkcije slične funkcijama zastupnika koji posluje na temelju provizija – Jedinstveni gospodarski subjekt – Očita pogreška u ocjeni – Načelo dobre uprave – Jednakost i nediskriminacija.#Predmet T-26/12.


title: Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 8. listopada 2015.#Rosian Express SRL protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Prijava trodimenzionalnog žiga Zajednice – Oblik kutije za igru – Apsolutni razlog za odbijanje – Nepostojanje razlikovnoga karaktera – Članak 7. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Obveza obrazlaganja – Pravo na saslušanje – Članak 75. Uredbe br. 207/2009.#Predmet T-547/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu T‑547/13,
            Rosian Express SRL,  sa sjedištem u Mediasu (Rumunjska), koji zastupaju E. Grecu i A. Tigau, avocats ,
            tužitelj,
            protiv
            Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM),  koji zastupaju V. Melgar i A. Geavela, u svojstvu agenata,
            tuženik,
            povodom tužbe podnesene protiv odluke petog žalbenog vijeća OHIM‑a od 11. srpnja 2013. (predmet R 797/2013‑5), koja se odnosi na prijavu za registraciju trodimenzionalnog znaka u obliku kutije za igru kao žiga Zajednice,
            OPĆI SUD (osmo vijeće),
            u sastavu: D. Gratsias, predsjednik, M. Kančeva i C. Wetter (izvjestitelj), suci,
            tajnik: I. Dragan, administrator,
            uzimajući u obzir tužbu podnesenu tajništvu Općeg suda 8. listopada 2013.,
            uzimajući u obzir odgovor na tužbu podnesen tajništvu Općeg suda 7. veljače 2014.,
            uzimajući u obzir repliku podnesenu tajništvu Općeg suda 24. travnja 2014.,
            nakon rasprave održane 21. svibnja 2015.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            Okolnosti spora
            1. Tužitelj Rosian Express SRL podnio je 23. prosinca 2010. prijavu za registraciju žiga Zajednice Uredu za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM) na temelju Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Zajednice (SL L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.).
            2. Sljedeći trodimenzionalni znak prijavljen je za registraciju žiga:
            >image>3
            3. Proizvodi za koje je zatražena registracija odnose se na razrede 28 i 35 Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga radi registracije žigova od 15. lipnja 1957., kako je revidiran i izmijenjen, i koji odgovaraju sljedećem opisu:
            – razred 28: „Igre, igračke; gimnastički i sportski predmeti koji nisu obuhvaćeni drugim razredima; ukrasi za božićna drvca“;
            – razred 35: „Oglašavanje i reklamiranje; vođenje komercijalnih poslova; komercijalna administracija; uredski poslovi.“
            4. Ispitivač je 1. veljače 2013. odbio prijavu za registraciju za „igre i igračke“ koja se odnosi na razred 28, s naslova članka 7. stavka 1. točke (b) i članka 7. stavka 2. Uredbe br. 207/2009.
            5. Tužitelj je 28. ožujka 2013. OHIM‑u podnio žalbu protiv odluke ispitivača, na temelju članaka 58. do 64. Uredbe br. 207/2009.
            6. Odlukom od 11. srpnja 2013. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) peto žalbeno vijeće OHIM‑a odbilo je žalbu s obrazloženjem da, s obzirom na proizvode u pitanju, trodimenzionalni znak za koji je podnesena prijava za registraciju kao žig Zajednice nije imao razlikovni karakter u smislu članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009.
            Zahtjevi stranaka
            7. Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:
            – poništi pobijanu odluku i naloži registraciju prijavljenoga žiga za sve zatražene proizvode i usluge,
            – naloži OHIM‑u snošenje troškova.
            8. OHIM od Općeg suda zahtijeva da:
            – odbije tužbu,
            – naloži tužitelju snošenje troškova.
            Pravo
            9. Tužitelj ističe dva tužbena razloga, od kojih se prvi temelji na povredi članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009, a drugi, koji je istaknut u stadiju replike, na povredi obveze obrazlaganja i prava na saslušanje u smislu članka 75. navedene uredbe.
            10. Opći sud smatra primjerenim najprije ispitati drugi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 75. Uredbe br. 207/209.
            Drugi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 75. Uredbe br. 207/2009
            11. Kao prvo, tužitelj navodi da je žalbeno vijeće povrijedilo svoju obvezu obrazlaganja. U tom pogledu se oslanja na dva argumenta. Kao prvo, u spornoj odluci nije objašnjeno u pogledu na koje se oblike prijavljeni žig uspoređuje kako bi se utvrdilo da on nema razlikovni karakter. Kao drugo, nije precizirano niti u pogledu na koju relevantnu javnost se prijavljeni žig ocjenjuje.
            12. Kao drugo, tužitelj u biti tvrdi da je žalbeno vijeće povrijedilo njegovo pravo na saslušanje. Naime, tvrdi da je žalbeno vijeće utemeljilo svoju odluku na podacima nađenima na internetskim stranicama iako se taj sadržaj promijenio ili se mogao promijeniti nakon ispitivanja ispitivača ili žalbenog vijeća.
            13. Najprije valja istaknuti da je tužbeni razlog koji se temelji na povredi članka 75. Uredbe br. 207/2009 tužitelj istaknuo tek u stadiju replike. Međutim, valja podsjetiti da iz sudske prakse proizlazi da nepostojanje obrazloženja ili nedostatno obrazloženje predstavlja razlog javnog poretka na koji sud Unije mora paziti po službenoj dužnosti (presude od 2. travnja 1998., Komisija/Sytraval i Brink’s France, C‑367/95 P, Zb., EU:C:1998:154, t. 67. i od 12. ožujka 2014., Tubes Radiatori/OHIM – Antrax It (Radijator), T‑315/12, EU:T:2014:115, t. 96.). Taj se razlog stoga može ispitivati u bilo kojem stadiju postupka (presuda od 20. veljače 1997., Komisija/Daffix, C‑166/95 P, Zb., EU:C:1997:73, t. 25.).
            14. Na temelju članka 75. Uredbe br. 207/2009, u odlukama OHIM‑a navode se razlozi na kojima se te odluke temelje i one se mogu temeljiti samo na onim razlozima ili dokazima o kojima su se predmetne stranke imale mogućnost očitovati.
            15. Što se tiče obveze obrazlaganja, ona ima isti opseg kao i ona iz članka 296. UFEU‑a, prema kojoj se mora na jasan i nedvosmislen način navesti shvaćanje tvorca akta. Njezin dvostruki cilj jest, s jedne strane, omogućiti osobama na koje se odnosi da se upoznaju s obrazloženjima poduzetih mjera kako bi mogle zaštititi svoja prava i, s druge strane, omogućiti sudu Unije da izvršava nadzor nad zakonitošću odluke (presude od 19. svibnja 2010., Zeta Europe/OHIM (Superleggera), T‑464/08, EU:T:2010:212, t. 47. i od 21. svibnja 2014., Eni/OHIM – Emi (IP) (ENI), T‑599/11, EU:T:2014:269, t. 29.).
            16. Iz točke 12. pobijane odluke proizlazi da se žalbeno vijeće osobito oslonilo na standarde ili trgovačku praksu dotičnog sektora, u ovom slučaju sektora društvenih igara i igračaka, kako bi utvrdilo ima li prijavljeni žig razlikovni karakter u smislu članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009. Iz te točke također proizlazi da su prikaz igre i drveno pakiranje oblici i materijali uobičajeni u tome sektoru.
            17. U točki 13. pobijane presude žalbeno vijeće podsjeća da se može osloniti na općepoznate činjenice kako bi utvrdilo razlikovni karakter prijavljenoga žiga.
            18. U točki 14. pobijane presude žalbeno vijeće koristeći izraz „u svakom slučaju“ neizravno upućuje na internetske stranice na kojima se prodaju istovjetni proizvodi i zaključuje da „[…] tužitelj sam priznaje da internetsko pretraživanje otkriva dva proizvoda istoga oblika kao i onaj u odnosu na kojega je podnesena prijava“.
            19. Stoga valja smatrati da iz pobijane odluke proizlazi da je žalbeno vijeće zasnovalo svoju ocjenu na dobro poznatim činjenicama o tome da su drveno pakiranje kao i oblik prijavljenoga žiga uobičajeni u dotičnom sektoru i da prema tome prijavljeni žig nije imao razlikovni karakter. Slijedom toga, odluka je obrazložena na način koji omogućuje i da tužitelj sazna razloge i da Opći sud može izvršiti svoj nadzor u tom pogledu.
            20. Kad je riječ o navodnom nepostojanju definicije relevantne javnosti i njezine razine pažnje, valja podsjetiti da je, prema ustaljenoj sudskoj praksi, obveza obrazlaganja bitna procesna pretpostavka koju treba razlikovati od pitanja osnovanosti obrazloženja. Naime, eventualna pogreška u obrazloženju ne čini obrazloženje nepostojećim (presude od 17. svibnja 2011., Diagnostiko kai Therapeftiko Kentro Athinon „Ygeia“/OHIM (υγεία), T‑7/10, EU:T:2011:221, t. 59. i od 12. rujna 2012., Duscholux Ibérica/OHIM – Duschprodukter i Skandinavien (duschy), T‑295/11, EU:T:2012:420, t. 41.).
            21. Jasno je da su relevantna javnost i njezin stupanj pažnje pravilno definirani u točki 11. pobijane odluke (vidjeti točku 42. gore) i da je tužitelj to sam priznao kada je na raspravi osporavao osnovanost te definicije.
            22. Iz toga slijedi da je, bez obzira na ispitivanje njezine osnovanosti koje će se izvršiti u okviru tužbenoga razloga koji se temelji na povredi članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009, pobijana odluka dostatno obrazložena u vezi s relevantnom javnošću i njezinim stupnjem pažnje.
            23. S obzirom na prethodno navedeno, valja presuditi da, suprotno onomu što navodi tužitelj, članak 75 . Uredbe br. 207/2009, u skladu s kojim su odluke OHIM‑a obrazložene, nije povrijeđen.
            24. Druga rečenica članka 75. Uredbe br. 207/2009, u kontekstu prava žigova Zajednice, posvećena je općem načelu zaštite prava obrane koja obuhvaćaju i pravo na saslušanje. Na temelju toga općeg načela prava Unije, adresatima odluka javnih tijela koje značajno utječu na njihove interese mora se omogućiti da učinkovito iznesu svoja stajališta (presuda od 7. veljače 2007., Kustom Musical Amplification/OHIM (Oblik gitare), T‑317/05, Zb., EU:T:2007:39, t. 26.)
            25. U skladu s tom odredbom, žalbeno vijeće OHIM‑a može temeljiti svoju odluku samo na činjeničnim i pravnim elementima o kojima su se predmetne stranke imale mogućnost očitovati. Slijedom toga, u slučaju kad žalbeno vijeće po službenoj dužnosti prikupi činjenične elemente koji su namijenjeni tome da na njima zasnuje svoju odluku, obvezno ih je priopćiti strankama kako bi one mogle podnijeti svoja očitovanja (presuda od 21. listopada 2004., KWS Saat/OHIM, C‑447/02 P, Zb., EU:C:2004:649, t. 42. i 43.).
            26. Valja utvrditi da u tom pogledu, kako i proizlazi iz točaka 16. do 19. ove presude, odluka nije zasnovana na sadržaju internetskih stranica u pitanju, nego na općepoznatim činjenicama. Stoga valja odbiti navod koji se temelji na povredi prava na saslušanje.
            27. Iz odluke ispitivača proizlazi da su prikazi proizvoda s internetskih stranica u pitanju, za koje je on smatrao da su istovjetni, uključeni u tu odluku. Valja stoga smatrati da, čak i ako je pobijana odluka zasnovana na usporedbi prijavljenog žiga i proizvoda koji se nalaze na internetskim stranicama u pitanju i ako se sadržaj tih stranica u međuvremenu promijenio, tužitelj je mogao podnijeti svoja očitovanja o dotičnim prikazima jer su oni reproducirani u odluci ispitivača. Štoviše, žalbeno vijeće ispravno primjećuje u točki 13. pobijane odluke da je sam tužitelj priznao postojanje istovjetnih proizvoda na tržištu. Naime, iz spisa i iz argumentacije tužitelja pred Općim sudom proizlazi da je tužitelj podnio očitovanja o sadržaju koji se nalazi na internetskim stranicama u pitanju navodeći da su navedene stranice poznate po tome da se na njima prodaju krivotvoreni proizvodi. Tužitelj je stoga u potpunosti bio u mogućnosti podnijeti očitovanja o sadržaju tih stranica, što je i učinio.
            28. S obzirom na prethodno navedeno, valja presuditi, suprotno onomu što navodi tužitelj, da članak 75. Uredbe br. 207/2009 nije povrijeđen.
            Povreda članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009
            29. Tužitelj prigovara da žalbeno vijeće nije uzelo u obzir činjenicu da društvene igre kao što je igra remija nisu uobičajeni potrošački proizvodi, nego trajni proizvodi za dugotrajnu uporabu i da relevantna javnost, kad kupuje te proizvode, ima povećan stupanj pažnje.
            30. Kad je riječ o razlikovnom karakteru prijavljenog žiga, tužitelj osporava rasuđivanje žalbenog vijeća prema kojemu prosječni potrošači nemaju običaj zaključivati o podrijetlu proizvoda na temelju njihova oblika ili pakiranja, u nedostatku bilo kakvih grafičkih ili tekstualnih elemenata. On tvrdi da iz Uredbe br. 207/2009 nikako ne proizlazi da trodimenzionalne žigove treba tretirati drukčije od ostalih vrsta žigova i da bi, kad bi se slijedio taj pristup, trebalo odbiti svaku registraciju trodimenzionalnog žiga.
            31. Kako bi obrazložio argument prema kojemu prijavljeni žig ima razlikovni karakter, tužitelj se oslanja na OHIM‑ovu praksu odlučivanja koja, prema njegovu mišljenju, dokazuje da su trodimenzionalni žigovi slični prijavljenom žigu registrirani za proizvode na koje se odnosi razred 28 i da je žalbeno vijeće trebalo uzeti te odluke u obzir. On također tvrdi da se, nasuprot onomu što je žalbeno vijeće zaključilo u točki 12. pobijane odluke, to jest da je prijavljeni žig bio samo varijacija jednoga tipa prikaza i da je pakiranje posve uobičajeno za proizvode u pitanju, prijavljeni žig značajno razlikuje od standarda i trgovačkih običaja u sektoru igara. On navodi u tom pogledu da žalbeno vijeće nije objasnilo što podrazumijeva pod „osnovni oblici“ i da, u svakom slučaju, ne postoje „osnovni oblici“ igre remija, nego velik broj načina na koji se ta igra može prikazati i sastaviti. Slijedom toga, on smatra da je žalbeno vijeće trebalo posvetiti posebnu pažnju načinu na koji su različiti elementi igre remija u ovom slučaju izrađeni i sastavljeni.
            32. Tužitelj također prigovara da žalbeno vijeće nije potkrijepilo dokazima zaključak u točki 12. pobijane odluke prema kojemu „[je] uobičajeno da se društvene igre i igračke (primjerice, verzije igre remija u obliku igračke za djecu) pakiraju i prodaju u pakiranju izrađenom od različitih vrsta materijala, uključujući drvene kutije“ i slijedom kojega su „pakiranje i prikaz toga tipa zajednički navedenim igrama i relevantna javnost ih neće zamijeniti ni s čim osim s igrom i njezinim pakiranjem“. Žalbeno vijeće stoga nije uzelo u obzir sve relevantne čimbenike u ovom slučaju i osobito situaciju na tržištu kojom se dokazuje da se oblik prijavljenoga žiga značajno razlikuje od drugih oblika koji su prikazani.
            33. Prema mišljenju tužitelja proizvodi u pitanju, osobito igra remija, ne zahtijevaju određen oblik pakiranja. Stoga je žalbeno vijeće pogrešno zaključilo da je oblik prijavljenoga žiga uvjetovan naravi proizvoda u pitanju.
            34. Konačno, tužitelj prigovara da je žalbeno vijeće usporedilo prijavljeni žig s istovjetnim proizvodima koji se prodaju preko interneta te zaključilo da su postojali slični oblici na tržištu, iako se radilo o krivotvorinama. Kako bi potkrijepio te navode, tužitelj podnosi prvi put pred Opći sud priloge replici, članke koji su izdani u specijaliziranim uglednim časopisima koji upućuju na krivotvorine na internetskim stranicama na koje su uputili ispitivač i žalbeno vijeće.
            35. Valja najprije podsjetiti da se, sukladno članku 7. stavku 1. točki (b) Uredbe br. 207/2009, neće registrirati „žigovi koji nemaju nikakav razlikovni karakter“.
            36. Razlikovni karakter žiga u smislu članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009 znači da taj žig omogućava identifikaciju proizvoda za koji je registracija zatražena kao proizvoda koji potječe od određenog poduzetnika i time razlikovanje tog proizvoda od onih drugih poduzetnika (vidjeti presudu od 9. prosinca 2010., Wilo/OHIM (Fasetirano kućište elektromotora i prikaz zelenih faseta), T‑253/09 i T‑254/09, EU:T:2010:507, t. 17. i navedenu sudsku praksu).
            37. Taj razlikovni karakter žiga treba ocjenjivati, s jedne strane, u odnosu na proizvode i usluge za koje je podnesena prijava za registraciju i, s druge strane, u odnosu na percepciju relevantne javnosti koja se sastoji od prosječnih potrošača navedenih proizvoda ili usluga koji su uobičajeno obaviješteni, razumno pažljivi i oprezni (vidjeti presudu Fasetirano kućište elektromotora i prikaz zelenih faseta, t. 36. supra , EU:T:2010:507, t. 18. i navedenu sudsku praksu).
            38. Prema ustaljenoj sudskoj praksi, kriteriji ocjene razlikovnoga karaktera trodimenzionalnog žiga koji se sastoji od prikaza samog proizvoda nisu drukčiji od kriterija koji se primjenjuju na ostale kategorije žigova (vidjeti presudu Fasetirano kućište elektromotora i prikaz zelenih faseta, t. 36. supra , EU:T:2010:507, t. 19. i navedenu sudsku praksu).
            39. Međutim, u sklopu primjene tih kriterija percepcija relevantne javnosti u slučaju trodimenzionalnog žiga koji se sastoji od prikaza samog proizvoda nije nužno ista kao u slučaju verbalnog ili figurativnog žiga koji se sastoji od znaka neovisnog o izgledu proizvoda koji označuje. Naime, prosječni potrošači nemaju običaj dovoditi u vezu podrijetlo proizvodâ s njihovim oblikom ili pakiranjem bez ikakvog grafičkog ili tekstualnog elementa, tako da može biti teže utvrditi razlikovni karakter kada je riječ o trodimenzionalnom žigu nego kada je riječ o verbalnom ili figurativnom žigu (vidjeti presudu Fasetirano kućište elektromotora i prikaz zelenih faseta, t. 36. supra , EU:T:2010:507, t. 20. i navedenu sudsku praksu).
            40. Nadalje, prema sudskoj praksi, što je oblik za koji je zatražena registracija u svojstvu žiga bliži najvjerojatnijem obliku konkretnog proizvoda, to je više moguće da je taj oblik bez razlikovnoga karaktera u smislu članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009. U tim okolnostima, samo onaj žig koji znatno odstupa od standarda ili poslovne prakse u tom sektoru, pa prema tome može ispuniti bitnu funkciju u vezi s podrijetlom, nije bez razlikovnoga karaktera u smislu članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009 (vidjeti presudu Fasetirano kućište elektromotora i prikaz zelenih faseta, t. 36. supra , EU:T:2010:507, t. 21. i navedenu sudsku praksu).
            41. Pobijanu odluku treba ispitati s obzirom na ta razmatranja.
            42. Kad je riječ o relevantnoj javnosti, žalbeno vijeće pravilno je utvrdilo da se radi o javnosti ponajprije sastavljenoj od prosječnih potrošača, koji su uobičajeno obaviješteni, razumno pažljivi i oprezni i da, s obzirom na narav i cijenu proizvoda u pitanju, stupanj znanja relevantne javnosti može varirati od prosječnog do povećanoga (točka 11. pobijane presude). Naime, proizvodi u pitanju, s obzirom na njihov opis, pripadaju području igara i igračka. Oni su namijenjeni općoj potrošnji, a ne samo stručnjacima ili amaterima jer bilo koja osoba može u bilo koje vrijeme nabaviti takve proizvode stalno ili povremeno (vidjeti u tom smislu presudu od 24. ožujka 2011., Cybergun/OHIM – Umarex Sportwaffen (AK 47), T‑419/09, EU:T:2011:121, t. 37. i navedenu sudsku praksu). Tužitelj stoga pogrešno tvrdi da je žalbeno vijeće trebalo zaključiti da relevantna javnost raspolaže samo s povećanim stupnjem pažnje.
            43. Usto, argument koji se sastoji od tvrdnje da je žalbeno vijeće počinilo pogrešku u mjeri u kojoj ono nije pružilo nikakve dokaze o tome kakva je relevantna javnost i kakav je njezin stupanj pažnje treba također odbiti. Naime, od OHIM‑a se ne može zahtijevati da provede ekonomsku analizu tržišta, a ponajmanje istraživanje među potrošačima, kako bi utvrdio u kojoj mjeri oni pridaju pažnju proizvodima koji pripadaju određenoj kategoriji (presuda od 5. ožujka 2003., Unilever/OHIM (Ovalna tableta), T‑194/01, Zb., EU:T:2003:53, t. 48.)
            44. Kad je riječ o razlikovnom karakteru prijavljenoga žiga, valja se najprije vratiti tužiteljevu opisu prema kojemu je prijavljeni žig četvrtasti sklop izrađen od drva sa sustavom kliznih stalaka za spremanje predmeta i sustavom za zatvaranje tih stalaka na dva kraja sklopa. Prema tome, prijavljeni žig ima klizni sustav koji omogućuje da se slože četiri igraća stalka u taj sklop te dijelovi igre kao i potpornji stalaka, dodani između četiri stalka koji tvore potporne stijenke sklopa koje imaju dvije malene ploče, pričvršćene vijcima, koje tvore sustav zatvaranja, bez potrebe za dodatnim pakiranjem. Svaka bočna stijenka iznutra ima dva ureza koji omogućuju da se dva para stalaka kližu. Malene ploče, koje služe za zatvaranje, četvrtastog su oblika s oblim i uglatim krajevima, koji su vijkom spojeni s okvirom.
            45. S obzirom na taj opis, žalbeno vijeće je pravilno zaključilo u točki 12. pobijane odluke da prijavljeni žig „značajno ne odstupa od standarda ili trgovačkih običaja u dotičnom sektoru“ i da „[je] uobičajeno da se društvene igre i igračke (primjerice, verzije igračke za igru remija za djecu) pakiraju i prodaju u pakiranju pripremljenom od različitih vrsta materijala, uključujući drvene kutije“.
            46. Naime, opće je poznato da su proizvodi u pitanju često predstavljeni u četvrtastoj drvenoj kutiji. Također, način otvaranja i sastavljanja žiga u pitanju, to jest putem kliznog sustava stalaka koji omogućuje da se igra spremi ili sastavi, značajno ne odstupa od standarda i trgovačkih običaja u sektoru. Zapravo, opće je poznato da slični klizni sustavi postoje za spremanje i sastavljanje proizvoda u pitanju. Različite karakteristike prijavljenog žiga, uzete zajedno, kao što su opisane u točki 44. ove presude, ne omogućuju da se za prijavljeni žig zaključi da značajno odstupa od standarda i trgovačkih običaja dotičnog sektora. Slijedom toga, valja presuditi da prijavljeni žig nema razlikovni karakter koji omogućava relevantnoj javnosti identifikaciju proizvoda za koji je registracija zatražena kao proizvoda koji potječe od određenog poduzetnika i time razlikovanje tog proizvoda od onih drugih poduzetnika.
            47. Kad je riječ o navodu prema kojemu je žalbeno vijeće propustilo definirati izraz „osnovni oblici“ prilikom ocjene razlikovnoga karaktera prijavljenog žiga i zasnovati svoje zaključke na dokazima u tom pogledu, valja podsjetiti da je, na temelju članka 76. stavka 1. Uredbe br. 207/2009, OHIM dužan po službenoj dužnosti ispitati relevantne činjenice koje mogu dovesti do primjene apsolutnog razloga za odbijanje predviđenog člankom 7. stavkom 1. iste uredbe. Iz toga slijedi da OHIM može zasnovati svoju odluku na činjenicama koje podnositelj zahtjeva nije istaknuo (vidjeti u tom smislu presude od 19. travnja 2007., OHIM/Celltech, C‑273/05 P, Zb., EU:C:2007:224, t. 38. i navedenu sudsku praksu te od 14. srpnja 2014., BSH/OHIM (Wash & Coffee), T‑5/12, EU:T:2014:647, t. 46.).
            48. Iako je u načelu na OHIM‑u da u svojim odlukama utvrdi točnost takvih činjenica, on to ne treba učiniti prilikom utvrđivanja općepoznatih činjenica (vidjeti presudu OHIM/Celltech, t. 47. supra , EU:C:2007:224, t. 39. i navedenu sudsku praksu te presudu Wash & Coffee, t. 47. supra , EU:T:2014:647, t. 47.). Prema tome, ništa ne sprečava OHIM da u svojoj ocjeni razmotri općepoznate činjenice (vidjeti presudu od 25. ožujka 2014., Deutsche Bank/OHIM (Passion to Perform), T‑291/12, EU:T:2014:155, t. 51. i navedenu sudsku praksu). Iz toga u ovom slučaju slijedi da je žalbeno vijeće moglo s pravom utvrditi nepostojanje razlikovnoga karaktera prijavljenog žiga oslanjajući se na općepoznate činjenice koje proizlaze iz praktičnog iskustva stečenoga komercijalizacijom proizvoda za opću potrošnju a da pritom nije bilo potrebno dati konkretne primjere (vidjeti u tom smislu presudu od 10. studenoga 2004., Storck/OHIM (Oblik ovitka za bombon), T‑402/02, Zb., EU:T:2004:330, t. 58.). Štoviše, jasno je da iz točke 12. pobijane odluke proizlazi da žalbeno vijeće nije temeljilo ocjenu prijavljenoga žiga na usporedbi između njega i „osnovnih oblika“, nego s obzirom na standarde i trgovačke običaje dotičnog sektora, pritom se oslanjajući na sudsku praksu navedenu u točki 9. pobijane odluke. Žalbeno je vijeće u točki 10. pobijane odluke zaista spomenulo „osnovne oblike proizvoda u pitanju“. Međutim, taj navod je činio samo dio podsjećanja na načela navedena u sudskoj praksi koja treba uzeti u obzir prilikom ocjene razlikovnoga karaktera trodimenzionalnih žigova. Naime, žalbeno vijeće nije uputilo na njih tijekom ocjene razlikovnoga karaktera prijavljenoga žiga.
            49. Kad je riječ o dokazima koje je tužitelj podnio kako bi dokazao da ne postoje oblici slični prijavljenom žigu, valja podsjetiti da se nepostojanje razlikovnoga karaktera žiga ne može dovesti u pitanje brojem sličnih oblika koji su već prisutni na tržištu (presude od 29. travnja 2004., Henkel/OHIM, C‑456/01 P i C‑457/01 P, Zb., EU:C:2004:258, t. 62. i od 23. svibnja 2007., Procter & Gamble/OHIM (Četvrtasta bijela ploča s floralnim dizajnom u boji), T‑241/05, T‑262/05 do T‑264/05, T‑346/05, T‑347/05 i T‑29/06 do T‑31/06, Zb., EU:T:2007:151, t. 81.) niti nepostojanjem oblika istovjetnih onima čija je registracija prijavljena (vidjeti u tom smislu presudu od 31. svibnja 2006., De Waele/OHIM (Oblik kobasice), T‑15/05, Zb., EU:T:2006:142, t. 40.).
            50. U tom pogledu, valja istaknuti da prosječni potrošač, koji ne proučava tržište, unaprijed neće znati da samo jedan poduzetnik stavlja na tržište proizvod u određenom tipu ambalaže, dok njegovi konkurenti koriste druge načine pakiranja toga proizvoda (presuda od 12. siječnja 2006., Deutsche SiSi‑Werke/OHIM, C‑173/04 P, Zb., EU:C:2006:20, t. 34.).
            51. Iz toga također slijedi da, a da se pritom nije potrebno izjasniti o dopuštenosti dokaza podnesenih u tom pogledu, tužiteljevi navodi prema kojima je žalbeno vijeće počinilo pogrešku uputivši na druge proizvode koji postoje na tržištu, iako su oni bili krivotvorine, nisu relevantni.
            52. Kad je riječ o argumentu prema kojem je OHIM trebao prihvatiti zatraženu registraciju sličnih trodimenzionalnih žigova za proizvode na koje se odnosi razred 28, valja podsjetiti da je OHIM dužan izvršavati svoju nadležnost u skladu s općim načelima prava Unije. Imajući u vidu načelo jednakog postupanja i prava na dobru upravu, OHIM mora uzeti u obzir odluke donesene po sličnim prijavama i s osobitom pažnjom preispitati treba li odlučiti na isti način. Primjena tih načela treba, međutim, biti u skladu s načelom zakonitosti. Stoga se osoba koja podnosi prijavu za registraciju nekog znaka kao žiga ne može pozvati u svoju korist na možebitnu nezakonitost koja je počinjena u korist drugoga kako bi ishodila istovjetnu odluku. Uostalom, radi pravne sigurnosti i, točnije, dobre uprave, ispitivanje svih prijava za registraciju mora biti potpuno i cjelovito ne bi li se izbjegla nevaljana registracija žigova. Stoga takvo ispitivanje treba provoditi u svakom konkretnom slučaju. Naime, registracija znaka kao žiga ovisi o specifičnim kriterijima primjenjivim u okviru činjeničnih okolnosti predmetnog slučaja koji služe tomu da se provjeri je li predmetni znak obuhvaćen razlogom za odbijanje (vidjeti presudu od 14. siječnja 2015., Melt Water/OHIM (Oblik cilindrične prozirne boce), T‑70/14, EU:T:2015:9, t. 39. i navedenu sudsku praksu).
            53. U ovom predmetu, žalbeno vijeće je na temelju cjelovitog ispitivanja i uzevši u obzir percepciju relevantne javnosti zaključilo da prijavljeni žig nema razlikovni karakter. Kao što proizlazi iz točaka 42. do 51. ove presude, ta tvrdnja je dovoljna sama za sebe da se utvrdi kako se registracija trodimenzionalnog znaka u pitanju, što se tiče dotičnih proizvoda, sukobljava s apsolutnim razlogom za odbijanje iz članka 7. stavka 1. točaka (b) i (c) i stavka 2. Uredbe br. 207/2009.
            54. Prema tome, s obzirom na to da se zakonitost pobijane odluke u vezi s neprikladnošću prijavljenoga žiga da ga se registrira kao žig Zajednice za dotične proizvode utvrđuje neposredno na temelju članka 7. stavka 1. točaka (b) i (c) te stavka 2. Uredbe br. 207/2009, iz sudske prakse navedene u točki 52. ove presude proizlazi da se ta zakonitost ne može dovesti u pitanje samo na temelju činjenice da žalbeno vijeće u predmetnom slučaju nije slijedilo OHIM‑ovu praksu odlučivanja.
            55. Slijedom toga, žalbeno je vijeće pravilno utvrdilo da prijavljeni žig nema razlikovni karakter za sve dotične proizvode u smislu članka 7. stavka 1. Uredbe br. 207/2009.
            56. Slijedom toga, valja odbiti prvi tužbeni razlog, pri čemu nije potrebno izjasniti se o dijelu tužbenog razloga kojim tužitelj zahtijeva da Opći sud naloži registraciju žiga za sve prijavljene proizvode i usluge, te tužbu u cijelosti.
            Troškovi
            57. U skladu s člankom 134. stavkom 1. Poslovnika Općeg suda, stranka koja ne uspije u postupku snosi troškove ako je takav zahtjev postavljen.
            58. Budući da tužitelj nije uspio u postupku, valja mu naložiti snošenje troškova postupka, sukladno zahtjevu OHIM‑a.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga,
            OPĆI SUD (osmo vijeće)
            proglašava i presuđuje:
            1. Tužba se odbija.
            2. Rosian Express SRL snosit će troškove.


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 18. prosinca 2014.#Staatssecretaris van Financiën protiv X.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Hoge Raad der Nederlanden.#Zahtjev za prethodnu odluku – Sloboda poslovnog nastana – Porezno zakonodavstvo – Porez na dohodak – Porezni obveznik nerezident – Odbitak troškova za nekretninu koja se smatra povijesnim spomenikom, a u kojoj stanuje njezin vlasnik – Nepostojanje prava na odbitak samo zato što spomenik nije klasificiran kao povijesni u državi oporezivanja, ali jest u državi boravišta.#Predmet C‑87/13.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      18. prosinca 2014. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Sloboda poslovnog nastana — Porezno zakonodavstvo — Porez na dohodak — Porezni obveznik nerezident — Odbitak troškova za nekretninu koja se smatra povijesnim spomenikom, a u kojoj stanuje njezin vlasnik — Nepostojanje prava na odbitak samo zato što spomenik nije klasificiran kao povijesni u državi oporezivanja, ali jest u državi boravišta“
      U predmetu C‑87/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Hoge Raad der Nederlanden (Nizozemska), odlukom od 1. veljače 2013., koju je Sud zaprimio 21. veljače 2013., u postupku

         Staatssecretaris van Financiën

      protiv

         X,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, K. Lenaerts, potpredsjednik Suda, u svojstvu suca drugog vijeća, J.-C. Bonichot (izvjestitelj), A. Arabadjiev i J. L. da Cruz Vilaça, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za X, F. Engelen, S. Douma i G. Boulogne, u svojstvu savjetnika,

               —

               za nizozemsku vladu, B. Koopman i M. Bulterman, u svojstvu agenata,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i K. Petersen, u svojstvu agenata,

               —

               za španjolsku vladu, A. Rubio González, u svojstvu agenta,

               —

               za francusku vladu, D. Colas i J.‑S. Pilczer, u svojstvu agenata,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju P. Gentilija, avvocato dello Stato,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, S. Brighouse, u svojstvu agenta, uz asistenciju R. Hilla, barrister,

               —

               za Europsku komisiju, W. Roels i W. Mölls, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 4. rujna 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 49. i 63. UFEU‑a.

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između Staatssecretaris van Financiën (državni tajnik za financije) i X u vezi s odbijanjem nizozemskih poreznih tijela da priznaju odbitak određenih troškova vezanih uz održavanje njegova doma, dvorca smještenog u Belgiji, zaštićenog na temelju zakonodavstva o povijesnim spomenicima te države članice, od dohotka tog poreznog obveznika, s jedinim obrazloženjem da spomenuti dvorac nije zaštićen na temelju zakonodavstva o povijesnim spomenicima Kraljevine Nizozemske.

         Nizozemsko pravo

               3

               Člankom 2.5. stavkom 1. Zakona o porezu na dohodak iz 2001. (wet inkomstenbelasting 2001), u verziji primjenjivoj na glavni postupak (u daljnjem tekstu: Zakon o porezu na dohodak), propisano je:
               „Svaki domaći porezni obveznik koji u Nizozemskoj boravi samo dio kalendarske godine i svaki strani porezni obveznik koji boravi u drugoj državi članici Europske unije, na nizozemskim otocima Bonaire, Sveti Eustahije i Saba ili na državnom području treće države određene ministarskom odlukom s kojom je Kraljevina Nizozemska sklopila ugovor o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja kojim je predviđena razmjena informacija i koji je dužan plaćati porez u spomenutoj državi članici, na nizozemskim otocima Bonaire, Sveti Eustahije i Saba ili na državnom području spomenute treće države, može odabrati porezni režim koji ovaj zakon predviđa za domaće porezne obveznike. [...]“

               4

               U skladu s člankom 3.1. tog zakona:
               „1.   Oporezivi dohodak od rada i nekretnine za stanovanje čine prihodi od profesionalne djelatnosti i nekretnine za stanovanje, umanjeni za možebitne gubitke povezane uz profesionalnu djelatnost i nekretninu za stanovanje (odjeljak 3.13.).
               2.   Dohodak od rada i nekretnine za stanovanje čini kumulirani iznos:

                        a.

                        oporezive dobiti društva (odjeljak 3.2.),

                        b.

                        oporezive plaće (odjeljak 3.3.),

                        c.

                        oporezivih prihoda od različitih djelatnosti (odjeljak 3.4.),

                        d.

                        oporezivih periodičnih naknada i primanja (odjeljak 3.5.),

                        e.

                        oporezivog dohotka od nekretnine za vlastito stanovanje (odjeljak 3.6.),

                        f.

                        negativnih troškova vezanih uz isplatu prihoda (odjeljak 3.8.) i

                        g.

                        negativnih osobnih odbitaka (odjeljak 3.9.),

                  umanjen za:

                        h.

                        odbitak zbog nepostojanja dugovanja ili neznatnih dugovanja vezanih uz nekretninu za vlastito stanovanje (odjeljak 3.6. a),

                        i.

                        troškove vezane uz isplatu prihoda (odjeljak 3.7.) i

                        j.

                        osobne odbitke (poglavlje 6.).“

               5

               Iz odluke o upućivanju prethodnog pitanja proizlazi da se oporezivi dohodak od nekretnine za stanovanje poreznog obveznika određuje paušalno, prema postotku vrijednosti nekretnine.

               6

               Poglavlje 6. Zakona o porezu na dohodak sadrži, među ostalim, posebna pravila o odbijanju troškova vezanih uz građevine klasificirane kao povijesne. Mogućnost odbijanja postoji i za nekretnine za vlastito stanovanje i za građevine klasificirane kao povijesne koje generiraju prihode od štednje i ulaganja, poput onih iz poglavlja 5. spomenutog zakona, to jest nekretnine za sekundarno stanovanje i nekretnine kao investicije. Na temelju članka 6.31. Zakona o porezu na dohodak u vezi s člankom 6.1. stavkom 2. uvodnom rečenicom i točkom (g) spomenutog zakona, troškovi vezani uz građevine klasificirane kao povijesne, kad premašuju određeni iznos, mogu se pod određenim uvjetima uzeti u obzir kao osobni odbitak. Ti uvjeti nisu vezani uz poreznog obveznika ni uz njegovu mogućnost plaćanja poreza. U slučaju da se građevina klasificirana kao povijesna smatra nekretninom za vlastito stanovanje, cilj je tog uređenja da omogući odbitak troškova održavanja unutar granica paušalnog iznosa spomenutog u prethodnoj točki.

               7

               Slijedom toga, člankom 6.2. Zakona o porezu na dohodak, pod naslovom „Uzimanje u obzir osobnih odbitaka“, propisano je:
               „1.   Osobni odbici umanjuju dohodak od rada i nekretnine za stanovanje u poreznom razdoblju, pri čemu oni ne mogu biti manji od nule.
               2.   Ako se osobni odbitak ne primjeni za smanjenje dohotka od rada i nekretnine za stanovanje u poreznom razdoblju, koristit će se za smanjenje oporezivih prihoda od štednje i ulaganja u poreznom razdoblju, pri čemu oni ne mogu biti manji od nule.
               3.   Ako se osobni odbitak ne primjeni za smanjenje dohotka od rada i nekretnine za stanovanje ili oporezivih prihoda od štednje i ulaganja u poreznom razdoblju, koristit će se za smanjenje prihoda od kapitalnog ulaganja u poreznom razdoblju, pri čemu oni ne mogu biti manji od nule.
               4.   U svrhu primjene stavaka 1. i 3., dohodak od rada i nekretnine za stanovanje i prihodi od kapitalnog ulaganja u poreznom razdoblju određuju se ne vodeći računa o prihodu koji treba zadržati.
               5.   U slučaju smanjenja najprije se uzimaju u obzir posebni troškovi održavanja iz članka 6.1. stavka 2. točke (d).“

               8

               Člankom 6. Zakona o povijesnim spomenicima iz 1998. (Monumentenwet 1988), u verziji primjenjivoj na glavni postupak (u daljnjem tekstu: Zakon o povijesnim spomenicima), propisano je:
               „1.   Ministarstvo za svaku općinu vodi upisnik zaštićenih objekata. U upisnik upisuje povijesne spomenike koje je odredilo, ako protiv tog određivanja nije bilo podneseno nikakvo pravno sredstvo ili ako je takvo pravno sredstvo odbijeno.
               2.   Ministarstvo primjerak svakog upisa u upisnik šalje izvršnom tijelu provincije, načelniku i pomoćnicima.
               3.   Primjerak upućen načelniku i pomoćnicima pohranjuje se u tajništvu općine radi uvida. Svaki mu građanin može, o svojem trošku, pristupiti i dobiti njegovu presliku.“

               9

               Člankom 7. tog zakona predviđeno je:
               „1.   Članak 3. stavci 2. do 6., članak 4. i članak 6. ne primjenjuju se ako se povijesni spomenik ne nalazi na području općine.
               2.   Prije odlučivanja o spomeniku o kojem je riječ u stavku 1., ministarstvo saslušava Vijeće.
               3.   Ministarstvo vodi državni upisnik u koji upisuje spomenike koje je odredilo, o kojima je riječ u stavku 1., pod uvjetom da protiv određivanja nije podneseno nikakvo pravno sredstvo ili je to pravno sredstvo odbijeno. Primjerak upisa prosljeđuje se tijelu koje upravlja područjem o kojem je riječ kao i izvršnom tijelu provincije ako je spomenik smješten na području provincije.“

               10

               Člankom 3. istog zakona na sljedeći su način utvrđeni modaliteti priznavanja određenom dobru svojstva povijesnog spomenika:
               „1.   Ministarstvo može po službenoj dužnosti priznati nepokretnom spomeniku status zaštićenog spomenika.
               2.   Prije donošenja odluke o tom pitanju, ministarstvo će se savjetovati s načelnikom i pomoćnicima općine u kojoj se nalazi spomenik kao i s izvršnim tijelom provincije ako je spomenik smješten izvan naseljenih mjesta određenih na temelju Zakona o cestovnom prometu iz 1994.
               3.   Ministarstvo zahtjev za mišljenje o kojem je riječ u stavku 2. dostavlja osobama koje su u zemljišnim knjigama navedene kao vlasnici i ovlaštenici.
               4.   Načelnik i pomoćnici će zainteresiranima iz stavka 3. dati mogućnost da budu saslušani i organizirati savjetovanje iz članka 2. stavka 2.
               5.   Načelnik i pomoćnici priopćavaju svoje mišljenje u roku od pet mjeseci; izvršno tijelo provincije u roku od četiri mjeseca, od upućivanja zahtjeva za mišljenje iz stavka 2.
               6.   Ministarstvo odlučuje, nakon što je saslušalo Vijeće, u roku od deset mjeseci od datuma upućivanja zahtjeva za mišljenje načelniku i pomoćnicima.“

               11

               Iako Zakon o povijesnim spomenicima ne propisuje izričit uvjet sukladno kojem spomenik mora biti smješten na nizozemskom državnom području, sud koji je uputio zahtjev smatra nespornim da taj uvjet nužno proizlazi iz opće strukture spomenutog zakona, pojašnjene u pripremnim materijalima za njegovo donošenje.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               12

               X, nizozemski državljanin, preselio se tijekom 2004. iz Nizozemske u Belgiju kako bi tamo stanovao u dvorcu koji je u njegovu vlasništvu.

               13

               Taj je dvorac u Belgiji zaštićen kao povijesni spomenik. S druge strane, u Nizozemskoj nije upisan ni u jedan upisnik spomenut u članku 6. ili članku 7. Zakona o povijesnim spomenicima.

               14

               Tijekom poreznog razdoblja o kojem je riječ u glavnom postupku, X je u Nizozemskoj obavljao dužnost direktora društva u kojem je bio jedini dioničar. U Belgiji nije ostvarivao nikakve prihode od djelatnosti.

               15

               Budući da je odabrao režim predviđen za porezne obveznike nizozemske rezidente, prijavio je svoje prihode u toj državi članici odbivši pritom iznos od 18.140 eura na ime troškova održavanja i amortizacije dvorca, koji mu je služio kao nekretnina za vlastito stanovanje u smislu nizozemskog Zakona o porezu na dohodak.

               16

               Kad je riječ o tom odbitku, u odnosu na osobu X doneseno je rješenje o ponovnom razrezu poreza, s obrazloženjem da nije bio ispunjen uvjet iz članka 6.31. stavka 2. Zakona o porezu na dohodak sukladno kojem spomenik mora biti upisan u jedan od upisnika iz članaka 6. i 7. Zakona o povijesnim spomenicima.

               17

               Smatrajući da se pravo na odbitak o kojem je riječ ne može ograničiti na spomenike smještene u Nizozemskoj, Rechtbank Breda prihvatio je pravno sredstvo koje je X podnio protiv tog rješenja o ponovnom razrezu poreza. Gerechtshof te ‘s‑Hertogenbosch odbio je žalbu koju je podnijela nizozemska porezna uprava. Staatssecretaris van Financiën podnio je izvanredni pravni lijek Hoge Raadu der Nederlanden.

               18

               U tim je okolnostima Hoge Raad der Nederlanden odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Protivi li se pravu Unije, a osobito propisima u području slobode poslovnog nastana i slobodnoga kretanja kapitala da osoba koja je belgijski rezident, a koja je na svoj zahtjev oporezovana kao porezni obveznik nizozemski rezident i koja je imala troškove vezane uz dvorac koji koristi kao nekretninu za vlastito stanovanje, smještenu u Belgiji gdje se ona smatra zaštićenim spomenikom i ruralnim krajolikom, prilikom oporezivanja dohotka u Nizozemskoj ne može odbiti te troškove zato što taj dvorac u Nizozemskoj nije upisan kao zaštićeni povijesni spomenik?

                        2.

                        U vezi s tim, u kojoj je mjeri relevantno to da zainteresirana osoba, za potrebe oporezivanja dohotka u Belgiji, državi u kojoj je rezident, odabirom progresivnog oporezivanja tog dohotka može odbiti spomenute troškove od svojeg trenutačnog ili budućeg dohotka od pokretne imovine?“

         O prethodnim pitanjima

               19

               Svojim pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev zapravo pita treba li članke 49. i 63. UFEU‑a tumačiti na način da im je protivno zakonodavstvo države članice sukladno kojem, u okviru zaštite državne kulturne baštine, pravo odbijanja troškova učinjenih za spomenike klasificirane kao povijesne imaju samo vlasnici spomenika koji se nalaze na njezinu državnom području.

               20

               Prije svega valja pojasniti da, iako mogu biti ugrožene i sloboda kretanja kapitala i sloboda poslovnog nastana, na tako formulirana pitanja, u kontekstu glavnog postupka, valja odgovoriti u okviru slobode poslovnog nastana.

               21

               Naime, svaki rezident jedne države članice, neovisno o državljanstvu, koji ima udio u kapitalu društva sa sjedištem u drugoj državi članici na temelju kojeg ima odlučujući utjecaj na donošenje odluka tog društva i koji mu omogućuje određivanje njegove djelatnosti ulazi u područje primjene članka 49. UFEU‑a (vidjeti presudu N, C‑470/04, EU:C:2006:525, t. 27.).

               22

               Takav je slučaj osobe X, koja je, tijekom poreznog razdoblja o kojem je riječ u glavnom postupku, odlučila stanovati u Belgiji, a u Nizozemskoj vodila poslovanje društva nizozemskog prava u kojem je bila jedini dioničar.

               23

               Sukladno ustaljenoj sudskoj praksi, članku 49. UFEU‑a protivna je svaka nacionalna mjera koja, iako se primjenjuje bez razlike u odnosu na državljanstvo, građanima Unije može otežavati ili učiniti manje privlačnim izvršavanje prava poslovnog nastana zajamčenog UFEU‑om (vidjeti osobito presudu Attanasio Group, C‑384/08, EU:C:2010:133, t. 43. i navedenu sudsku praksu).

               24

               Valja utvrditi da zakonodavstvo o kojem je riječ u glavnom postupku predstavlja ograničenje slobode poslovnog nastana.

               25

               Naime, u situaciji poput one u kojoj se nalazi osoba X, koja ne stanuje u Nizozemskoj, ali je, zbog toga što cjelokupnu svoju djelatnost obavlja u toj državi članici, odabrala porezni režim za nizozemske rezidente, to zakonodavstvo dovodi do različitog postupanja prema poreznim obveznicima koji stanuju u nekretnini koja se smatra povijesnim spomenikom ovisno o tome stanuju li na nizozemskom državnom području ili ne.

               26

               Takva razlika u postupanju može porezne obveznike koji stanuju u nekretnini koja se smatra povijesnim spomenikom na državnom području jedne države članice odvratiti od toga da svoju djelatnost obavljaju u drugoj državi članici.

               27

               Međutim, diskriminacija u smislu Ugovora između rezidenata i nerezidenata bila bi moguća samo kad bi se, s obzirom na predmet i sadržaj nacionalnih odredaba o kojima je riječ, utvrdilo da se, unatoč tome što su rezidenti različitih država članica, te dvije kategorije poreznih obveznika nalaze u usporedivoj situaciji (vidjeti presudu Komisija/Estonija, C‑39/10, EU:C:2012:282, t. 51.).

               28

               Međutim, Sud smatra da to nije slučaj u glavnom postupku.

               29

               Naime, predmet nacionalnog zakonodavstva o kojem je riječ u glavnom postupku, kako proizlazi osobito iz obrazloženja prijedloga Zakona o porezu na dohodak, jest očuvanje i zaštita nizozemske kulturne i povijesne baštine, putem posebnog odbitka određenih troškova za spomenike klasificirane kao povijesni, osobito za one koji svojem vlasniku služe za stanovanje.

               30

               Upravo je s tim ciljem Kraljevina Nizozemska omogućila taj odbitak poreznim obveznicima koji imaju u vlasništvu spomenik klasificiran kao povijesni koji se nalazi u Nizozemskoj, čak i ako stanuju u drugoj državi članici, što proizlazi iz pisanih očitovanja koja je podnijela nizozemska vlada.

               31

               Slijedom toga, okolnost da se pravo na poreznu olakšicu čiji je cilj zaštita nizozemske kulturne i povijesne baštine priznaje samo vlasnicima spomenika koji su klasificirani kao povijesni i koji su smješteni na nizozemskom državnom području u skladu je s ciljem nacionalnog zakonodavca.

               32

               Razlika u postupanju koja iz tog proizlazi stoga se primjenjuje na kategorije poreznih obveznika za koje se ne može smatrati da se nalaze u objektivno usporedivim situacijama.

               33

               Drukčije bi bilo samo kad bi porezni obveznik dokazao da spomenik koji je u njegovu vlasništvu, iako smješten na državnom području neke druge države članice, a ne Kraljevine Nizozemske, ipak čini dio nizozemske kulturne i povijesne baštine te da zbog te okolnosti, unatoč tome što se ne nalazi na nizozemskom državnom području, može biti zaštićen na temelju nizozemskog Zakona o povijesnim spomenicima.

               34

               Imajući u vidu prethodna razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti tako da članak 49. UFEU‑a valja tumačiti na način da mu nije protivno zakonodavstvo države članice sukladno kojem, u okviru zaštite državne kulturne baštine, pravo na odbitak troškova učinjenih za spomenike klasificirane kao povijesne imaju samo vlasnici spomenika koji se nalaze na njezinu državnom području, pod uvjetom da tu mogućnost imaju vlasnici spomenika koji se mogu povezati s kulturnom i povijesnom baštinom te države unatoč tome što su smješteni na državnom području druge države članice.

         Troškovi

               35

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                     Članak 49. UFEU‑a valja tumačiti na način da mu nije protivno zakonodavstvo države članice sukladno kojem, u okviru zaštite državne kulturne baštine, pravo na odbitak troškova učinjenih za spomenike klasificirane kao povijesne imaju samo vlasnici spomenika koji se nalaze na njezinu državnom području, pod uvjetom da tu mogućnost imaju vlasnici spomenika koji se mogu povezati s kulturnom i povijesnom baštinom te države unatoč tome što su smješteni na državnom području druge države članice.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


Presuda Suda (osmo vijeće) od 18. srpnja 2007. # Komisija Europskih zajednica protiv Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske. # Povreda obveze države članice - Direktiva 96/29/Euratom. # Predmet C-155/06.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 14. prosinca 2011.#Nycomed Danmark ApS protiv Europske agencije za lijekove (EMA).#Predmet T-52/09.


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 12. listopada 2017.#Moravia Consulting spol. s r. o. protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Europske unije SDC‑444S – Raniji neregistrirani nacionalni verbalni žig SDC‑444S – Relativni razlog za odbijanje – Članak 8. stavak 4. Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 8. stavak 4. Uredbe (EU) 2017/1001) – Dokazi koji utvrđuju sadržaj nacionalnog prava – Pravilo 19. stavak 2. točka (d) Uredbe (EZ) br. 2868/95 (koje je postalo članak 7. stavak 2. točka (d) Delegirane uredbe (EU) 2017/1430) – Podnošenje dokaza prvi put pred žalbenim vijećem – Diskrecijska ovlast žalbenog vijeća – Članak 76. stavak 2. Uredbe br. 207/2009 (koji je postao članak 95. stavak 2. Uredbe (EU) 2017/1001).#Predmet T-318/16.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 12. rujna 2013.#Savezna Republika Njemačka protiv Europske komisije.#Državne potpore – Besplatan prijenos određenih područja nacionalne prirodne baštine – Mjere namijenjene financijskoj potpori velikih projekata za zaštitu okoliša – Odluka kojom se potpore proglašavaju spojivima sa zajedničkim tržištem– Pojam poduzeća – Obveza obrazlaganja.#Predmet T-347/09.