title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 20. rujna 2017.#Ruxandra Paula Andriciuc i dr. protiv Banca Românească SA.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputila Curtea de Apel Oradea.#Zahtjev za prethodnu odluku – Zaštita potrošača – Direktiva 93/13/EEZ – Nepoštene odredbe u potrošačkim ugovorima – Članak 3. stavak 1. i članak 4. stavak 2. – Ocjena nepoštenosti ugovornih odredbi – Ugovor o kreditu sklopljen u stranoj valuti – Tečajni rizik koji u potpunosti snosi potrošač – Znatnija neravnoteža u pravima i obvezama stranaka, proizašlima iz ugovora – Vrijeme u koje se mora ocijeniti neravnoteža – Doseg pojma odredbi koje su ‚jasno i razumljivo sastavljene’ – Razina informiranja koju mora pružiti banka.#Predmet C-186/16.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      20. rujna 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Zaštita potrošača – Direktiva 93/13/EEZ – Nepoštene odredbe u potrošačkim ugovorima – Članak 3. stavak 1. i članak 4. stavak 2. – Ocjena nepoštenosti ugovornih odredbi – Ugovor o kreditu sklopljen u stranoj valuti – Tečajni rizik koji u potpunosti snosi potrošač – Znatnija neravnoteža u pravima i obvezama stranaka, proizašlima iz ugovora – Vrijeme u koje se mora ocijeniti neravnoteža – Doseg pojma odredbi koje su ‚jasno i razumljivo sastavljene’ – Razina informiranja koju mora pružiti banka”
      U predmetu C‑186/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputila Curtea de Apel Oradea (Žalbeni sud u Oradei, Rumunjska), odlukom od 3. ožujka 2016., koju je Sud zaprimio 1. travnja 2016., u postupku

         Ruxandra Paula Andriciuc i dr.

      protiv

         Banca Românească SA,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, A. Prechal (izvjestiteljica), A. Rosas, C. Toader i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: L. Carrasco Marco, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 9. veljače 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Ruxandru Paulu Andriciuc i dr., G. Piperea, A. Dimitriu, L. Hagiu i C. Șuhan, avocaţi,

               –

               za Banca Românească SA, R. Radu Tureac, V. Rădoi i D. Nedea, avocaţi,

               –

               za rumunjsku vladu, R.-H. Radu, L. Liţu, M. Chicu, E. Gane u svojstvu agenata,

               –

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               –

               za Europsku komisiju, C. Gheorghiu, G. Goddin i D. Roussanov, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 27. travnja 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 3. stavka 1. i članka 4. stavka 2. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima (SL 1993., L 95, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 24.).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između, s jedne strane, Ruxandre Paule Andriciuc i 68 drugih osoba i, s druge strane, Banca Românească SA (u daljnjem tekstu: banka) u vezi s navodnom nepoštenosti odredbi iz ugovora o kreditu koje predviđaju, među ostalim, vraćanje kreditâ u istoj stranoj valuti kao u onoj u kojoj su bili odobreni.

         Pravni okvir
      Pravo Unije

               3

               Članak 1. Direktive 93/13 propisuje:
               „1.   Svrha ove Direktive je uskladiti zakone i druge propise država članica koji se odnose na nepoštene odredbe u ugovorima koji se sklapaju između prodavatelja robe ili pružatelja usluga i potrošača.
               2.   Ugovorne odredbe koje su odraz obaveznih zakonskih ili regulatornih odredaba i odredaba ili načela međunarodnih konvencija u kojima su države članice ili Zajednica stranke, posebno u području prijevoza, ne podliježu odredbama ove Direktive.”

               4

               U skladu s člankom 3. stavkom 1. te direktive:
               „1.   Ugovorna odredba o kojoj se nisu vodili pojedinačni pregovori smatra se nepoštenom ako u suprotnosti s uvjetom o dobroj vjeri, na štetu potrošača prouzroči znatniju neravnotežu u pravima i obvezama stranaka, proizašlima iz ugovora.”

               5

               Članak 4. navedene direktive glasi kako slijedi:
               „1.   Ne dovodeći u pitanje članak 7., nepoštenost ugovorne odredbe procjenjuje se tako da se u obzir uzimaju priroda robe ili usluga na koje se ugovor odnosi u vrijeme kada je ugovor sklopljen, sve popratne okolnosti sklapanja ugovora i sve ostale odredbe tog ugovora ili nekog drugog ugovora o kojem on ovisi.
               2.   Procjena o tome jesu li neke odredbe nepoštene ne odnosi se na definiciju glavnog predmeta ugovora ni na primjerenost cijene i naknade na jednoj strani, i isporučene usluge i robu, na drugoj, sve dok su te odredbe jasno i razumljivo sastavljene.”

               6

               Članak 5. iste direktive određuje:
               „U slučaju ugovora u kojima se potrošaču sve ili određene odredbe nude u pisanom obliku, te odredbe uvijek moraju biti sročene jasno i razumljivo. […]”

         Rumunjsko pravo

               7

               Članak 1578. Cod Civil (Građanski zakonik), u verziji koja je bila na snazi na datum sklapanja tih ugovora, propisuje:
               „Obveza koja proizlazi iz novčanog zajma uvijek je ograničena na isti iznos naveden u ugovoru.
               Ako se vrijednost valute poveća ili smanji prije roka za otplatu, dužnik mora vratiti posuđeni iznos i obvezan je vratiti samo taj iznos u valuti koja se koristila prilikom plaćanja.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               8

               Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da su tijekom godina 2007. i 2008. tužitelji u glavnom postupku, koji su u tom razdoblju svoj dohodak primali u rumunjskim lejima (RON), s bankom sklopili ugovore o kreditu u švicarskim francima (CHF) za stjecanje nekretnina, refinanciranje drugih kredita ili za osobne potrebe.

               9

               U skladu s člankom 1. stavkom 2. svakog od tih ugovora, tužitelji u glavnom postupku bili su dužni vraćati mjesečne rate kredita u istoj valuti kao u onoj u kojoj su ugovori o kreditu bili sklopljeni, to jest u švicarskim francima, uz tu posljedicu da su tečajni rizik, koji podrazumijeva da se rata povećava u slučaju pada tečaja rumunjskog leja u odnosu na švicarski franak, u potpunosti snosili oni. Osim toga, ti ugovori u članku 9. stavku 1. odnosno u članku 10. stavku 3. točki 9. sadržavaju dvije odredbe kojima se, po dospijeću mjesečne rate ili u slučaju da korisnik kredita ne poštuje obveze koje proizlaze iz navedenih ugovora, dopuštalo banci da tereti račun korisnika kredita i da, ako je to potrebno, izvrši konverziju sredstava raspoloživih na njegovu računu u valutu ugovora, po deviznom tečaju koji je koristila banka na datum navedene transakcije. Na temelju tih odredbi svaka razlika u visini tečaja isključivo je bila na teret korisnika kredita.

               10

               Prema mišljenju tužiteljâ u glavnom postupku, banka je mogla predvidjeti promjene i fluktuacije tečaja švicarskog franka. U tom smislu tečajni rizik bio je prikazan nepotpuno s obzirom na to da, za razliku od drugih stranih valuta koje su korištene kao referentne u zajmovima, banka nije objasnila da švicarski franak znatno fluktuira u odnosu na rumunjski lej.

               11

               Općenito, prezentacija je napravljena na pristran način, s naglaskom na koristi od te vrste proizvoda i od korištene valute, pri čemu je zanemaren prikaz potencijalnih rizika kao i vjerojatnost njihova ostvarenja. U tom kontekstu tužitelji u glavnom postupku navode da je banka, time što ih nije informirala o navedenim fluktuacijama na transparentan način, povrijedila svoje obveze informiranja, upozoravanja i savjetovanja, kao i svoju obvezu sastavljanja ugovornih odredbi na jasan i razumljiv način kako bi korisnik kredita mogao ocijeniti opseg obveza koje proizlaze iz ugovora koji je sklopio.

               12

               Smatrajući da su ugovorne odredbe koje predviđaju otplatu kredita u švicarskim francima nepoštene, jer u skladu s njima tečajni rizik snose korisnici kredita, tužitelji u glavnom postupku podnijeli su pred Tribunalul Bihor (Sud u Bihoru, Rumunjska) tužbu kojom su zatražili poništenje tih odredbi i da banka izradi novi raspored plaćanja koji predviđa konverziju zajmova u rumunjske leje, po tečaju koji je bio na snazi u vrijeme sklapanja ugovorâ o kreditu o kojima je riječ u glavnom postupku.

               13

               Presudom od 30. travnja 2015. Tribunalul Bihor (Sud u Bihoru) odbio je tužbu. Taj je sud smatrao da ugovorna odredba koja predviđa otplatu kreditâ u istoj valuti kao u onoj u kojoj su sklopljeni ugovori o kreditu nije nepoštena, čak i ako nije bila predmet pregovaranja s korisnicima kredita.

               14

               Tužitelji u glavnom postupku podnijeli su žalbu protiv te odluke sudu koji je uputio zahtjev. Tvrde da je znatnija neravnoteža u pravima i obvezama stranaka uzrokovana deprecijacijom rumunjskog leja u odnosu na švicarski frank, do koje je došlo nakon sklapanja ugovora, i da se Sud nikada nije izjasnio o pitanju takve naravi u svojim presudama o tumačenju članka 3. stavka 1. Direktive 93/13, u vezi s pojmom „znatnija neravnoteža”.

               15

               Sud koji je uputio zahtjev napominje da je u predmetnom slučaju tečaj švicarskog franka od vremena dodjeljivanja zajmova o kojima je riječ u glavnom postupku znatno porastao i da su tužitelji u glavnom postupku pretrpjeli učinke takvog rasta. Taj sud zato smatra da je potrebno saznati je li banka u okviru obveze informiranja koju je imala u trenutku sklapanja ugovorâ o kreditu morala informirati klijente o eventualnom budućem padu ili rastu tečaja švicarskog franka i moraju li se u odredbi o kojoj je riječ u glavnom postupku također navesti sve posljedice koje bi ona mogla imati, a koje bi mogle utjecati na cijenu koju plaća korisnik kredita, poput tečajnog rizika, kako bi se moglo smatrati da je jasno i razumljivo sastavljena u smislu članka 4. stavka 2. Direktive 93/13.

               16

               Sud koji je uputio zahtjev smatra dakle da je potrebno pojasniti tumačenje članka 4. stavka 2. Direktive 93/13, koji predviđa iznimku od mehanizma nadzora sadržaja nepoštenih odredbi utvrđenog u okviru sustava zaštite potrošača uspostavljenog tom direktivom.

               17

               U tim je okolnostima Curtea de Apel Oradea (Žalbeni sud u Oradei, Rumunjska) odlučila prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 3. stavak 1. Direktive 93/13 tumačiti na način da znatniju neravnotežu u pravima i obvezama stranaka koje proizlaze iz ugovora treba ocjenjivati strogo se držeći vremena sklapanja ugovora ili je njime obuhvaćen i slučaj u kojem je tijekom izvršenja ugovora s periodičnim ili stalnim obvezama protučinidba potrošača, u usporedbi s onom na koju je bio obvezan u vrijeme sklapanja ugovora, postala preveliko opterećenje zbog velikih promjena deviznog tečaja?

                        2.

                        Treba li se smatrati da se jasno i razumljivo sastavljenom ugovornom odredbom u smislu članka 4. stavka 2. Direktive 93/13 moraju predviđati samo razlozi koji su doveli do uključivanja navedene odredbe u ugovor i njezin operativni mehanizam ili se njome moraju također predvidjeti sve moguće posljedice zbog kojih može varirati cijena koju potrošač plaća, primjerice rizik deviznog tečaja, te može li se s obzirom na Direktivu 93/13 smatrati da se obveza banke da informira klijenta u trenutku odobravanja kredita odnosi isključivo na kreditne uvjete, odnosno na kamate, troškove i jamstva na teret korisnika kredita, i da pritom u takvu obvezu ne ulazi moguća aprecijacija ili deprecijacija strane valute?

                        3.

                        Treba li članak 4. stavak 2. Direktive 93/13 tumačiti na način da izrazi ‚glavni predmet ugovora’ i ‚primjerenost cijene i naknade na jednoj strani, i isporučene usluge i roba, na drugoj’ obuhvaćaju odredbu sadržanu u ugovoru o kreditu u stranoj valuti sklopljenom između poslovnog subjekta i potrošača, koja nije bila predmetom pojedinačnih pregovora i na temelju koje se kredit mora vratiti u istoj valuti?”

         O prethodnim pitanjima
      Dopuštenost prethodnih pitanja

               18

               Banka osporava dopuštenost prethodnih pitanja. Naime, prema njezinu mišljenju, sudu koji je uputio zahtjev nije potrebno tumačenje odredbi Direktive 93/13 kako bi odlučio o glavnom sporu, a u tom području u svakom slučaju već postoji sudska praksa, tako da je tumačenje predmetnih pravnih pravila sada razjašnjeno. Osim toga, pitanja su postavljena na način da se njima zapravo želi dobiti individualno rješenje radi konkretnog rješavanja predmeta u glavnom postupku.

               19

               U tom pogledu najprije treba podsjetiti da je, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, u okviru postupka predviđenog člankom 267. UFEU‑a, koji se temelji na jasnom razdvajanju funkcija između nacionalnih sudova i Suda, nacionalni sud jedini ovlašten utvrditi i ocijeniti činjenice glavnog postupka te tumačiti i primijeniti nacionalno pravo. Isto je tako isključivo na nacionalnom sudu pred kojim se vodi postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da uvažavajući posebnosti predmeta ocijeni nužnost i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu. Posljedično, kada se postavljena pitanja odnose na tumačenje prava Unije, Sud je načelno obvezan donijeti odluku (presuda od 26. siječnja 2017., Banco Primus, C‑421/14, EU:C:2017:60, t. 29. i navedena sudska praksa).

               20

               Naime, u okviru mehanizma suradnje između Suda i nacionalnih sudova u obliku postupka uspostavljenog člankom 267. UFEU‑a pitanja koja se odnose na pravo Unije uživaju presumpciju relevantnosti. Sud može odbiti odlučiti o prethodnom pitanju koje je postavio nacionalni sud, u smislu članka 267. UFEU‑a, samo ako nisu ispunjeni uvjeti u vezi sa sadržajem zahtjeva za prethodnu odluku navedeni u članku 94. Poslovnika Suda ili ako je očito da tumačenje ili ocjena valjanosti pravila Unije koje je zatražio nacionalni sud nemaju nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora u glavnom postupku ili ako je problem hipotetski (presuda od 28. ožujka 2017., Rosneft, C‑72/15, EU:C:2017:236, t. 50. i navedena sudska praksa).

               21

               U predmetnom slučaju, s jedne strane, treba podsjetiti da, čak i uz postojanje sudske prakse Suda koja rješava predmetno pravno pitanje, nacionalni sudovi imaju potpunu slobodu obratiti se Sudu kada to smatraju svrsishodnim, a da okolnost što je odredbe čije se tumačenje traži Sud već tumačio ne sprečava da Sud o tome ponovno odlučuje (presuda od 17. srpnja 2014., Torresi, C‑58/13 i C‑59/13, EU:C:2014:2088, t. 32. i navedena sudska praksa).

               22

               S druge strane, iako je isključivo sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku dužan izraziti pravno stajalište u vezi s ocjenom navodne nepoštenosti ugovornih odredaba s obzirom na okolnosti konkretnog slučaja, Sud je nadležan izvesti kriterije iz odredbi Direktive 93/13, u konkretnom slučaju njezina članka 3. stavka 1. i članka 4. stavka 2., koje nacionalni sud može ili mora primijeniti prilikom ispitivanja ugovornih odredaba s obzirom na te odredbe (vidjeti u tom smislu presude od 21. ožujka 2013., RWE Vertrieb, C‑92/11, EU:C:2013:180, t. 48., i od 23. travnja 2015., Van Hove, C‑96/14, EU:C:2015:262, t. 28.).

               23

               Slijedom toga je zahtjev za prethodnu odluku dopušten.

         Treće pitanje

               24

               Svojim trećim pitanjem, na koje valja odgovoriti na prvom mjestu, sud koji je uputio zahtjev pita treba li članak 4. stavak 2. Direktive 93/13 tumačiti na način da pojmovi „glavni predmet ugovora” i „primjerenost cijene i naknade na jednoj strani, i isporučene usluge i roba, na drugoj” u smislu te odredbe obuhvaćaju odredbu iz ugovora o kreditu u stranoj valuti, sklopljenog između prodavača ili pružatelja usluga i potrošača, o kojoj se nisu vodili pojedinačni pregovori, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, u skladu s kojom se kredit mora vratiti u istoj valuti.

               25

               Najprije valja podsjetiti da okolnost da je nacionalni sud formalno sastavio zahtjev za prethodnu odluku pozivajući se na određene odredbe prava Unije ne sprečava Sud da tom sudu pruži sve elemente tumačenja koji mogu biti korisni za donošenje odluke u postupku koji se vodi pred njim, bez obzira na to je li se na njih pozvao u svojim pitanjima (presude od 10. rujna 2014., Kušionová, C‑34/13, EU:C:2014:2189, t. 71., i od 15. veljače 2017., W i V, C‑499/15, EU:C:2017:118, t. 45.).

               26

               U predmetnom slučaju rumunjska vlada i banka su u svojim očitovanjima iznijele tezu da je ugovorna odredba o kojoj je riječ u glavnom postupku samo odraz načela monetarnog nominalizma sadržanog u članku 1578. rumunjskog Građanskog zakonika, tako da ta odredba na temelju članka 1. stavka 2. Direktive 93/13 ne ulazi u njezino područje primjene.

               27

               U tom pogledu valja podsjetiti da se člankom 1. stavkom 2. Direktive 93/13 uspostavlja isključenje iz njezina područja primjene koje se odnosi na ugovorne odredbe koje su odraz obveznih zakonskih ili regulatornih odredbi (presuda od 10. rujna 2014., Kušionová, C‑34/13, EU:C:2014:2189, t. 76., kao i, u tom smislu, presuda od 21. ožujka 2013., RWE Vertrieb, C‑92/11, EU:C:2013:180, t. 25.).

               28

               Sud je već presudio da to isključenje pretpostavlja ispunjenje dvaju uvjeta. S jedne strane, ugovorna odredba mora biti odraz zakonske ili regulatorne odredbe, a, s druge strane, ta odredba mora biti obvezna (presuda od 10. rujna 2014., Kušionová, C‑34/13, EU:C:2014:2189, t. 78.).

               29

               Slijedom navedenog, kako bi se utvrdilo je li ugovorna odredba isključena iz područja primjene Direktive 93/13, na nacionalnom je sudu da provjeri je li ta ugovorna odredba odraz odredbi nacionalnog prava koje se primjenjuju na ugovorne strane neovisno o njihovoj volji ili onih koje su dispozitivne naravi i stoga automatski primjenjive, odnosno ako se ugovorne strane u tom smislu nisu drugačije sporazumjele (vidjeti u tom smislu presude od 21. ožujka 2013., RWE Vertrieb, C‑92/11, EU:C:2013:180, t. 26., i od 10. rujna 2014., Kušionová, C‑34/13, EU:C:2014:2189, t. 79.).

               30

               U predmetnom slučaju je, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 59. svojeg mišljenja, na sudu koji je uputio zahtjev da ocijeni, s obzirom na narav, opću strukturu i odredbe predmetnih ugovora o zajmu kao i na pravne i činjenične okolnosti tih ugovora, je li odredba o kojoj je riječ u glavnom postupku, u skladu s kojom se kredit mora vratiti u istoj valuti u kojoj je i odobren, odraz zakonskih odredbi nacionalnog prava u smislu članka 1. stavka 2. Direktive 93/13.

               31

               Kada provodi spomenute potrebne provjere, nacionalni sud mora voditi računa o tome da, osobito s obzirom na cilj navedene direktive, odnosno zaštitu potrošača od nepoštenih odredbi u ugovorima koje su prodavatelji robe ili pružatelji usluga sklopili s njima, iznimku uspostavljenu člankom 1. stavkom 2. iste direktive treba tumačiti usko (vidjeti u tom smislu presudu od 10. rujna 2014., Kušionová, C‑34/13, EU:C:2014:2189, t. 77.).

               32

               U slučaju da sud koji je uputio zahtjev utvrdi da ugovorna odredba o kojoj je riječ u glavnom postupku nije obuhvaćena spomenutom iznimkom, on mora ispitati je li obuhvaćena pojmovima „glavni predmet ugovora” ili „primjerenost cijene i naknade na jednoj strani, i isporučene usluge i roba, na drugoj” u smislu članka 4. stavka 2. Direktive 93/13.

               33

               Iako je točno da to ispitivanje, kao što je bilo navedeno u točki 22. ove presude, mora obaviti sud koji je uputio zahtjev, ipak je na Sudu da iz spomenute odredbe izvede kriterije primjenjive prilikom takvog ispitivanja.

               34

               U tom pogledu Sud je presudio da se člankom 4. stavkom 2. Direktive 93/13 propisuje iznimka od mehanizma sadržajne ocjene nepoštenih odredbi koji je predviđen u sklopu sustava zaštite potrošača što ga je uspostavila ta direktiva i da se zato takva odredba mora usko tumačiti (vidjeti u tom smislu presude od 30. travnja 2014., Kásler i Káslerné Rábai, C‑26/13, EU:C:2014:282, t. 42., i od 23. travnja 2015., Van Hove, C‑96/14, EU:C:2015:262, t. 31.). Osim toga, za izraze „glavni predmet ugovora” i „primjerenost cijene i naknade na jednoj strani, i isporučene usluge i robe na drugoj” iz članka 4. stavka 2. Direktive 93/13 u pravilu treba u cijeloj Europskoj uniji postići samostalno i ujednačeno tumačenje, do kojeg treba doći uzimajući u obzir kontekst te odredbe i zadani cilj propisa o kojem je riječ (presuda od 26. veljače 2015., Matei, C‑143/13, EU:C:2015:127, t. 50.).

               35

               Što se tiče kategorije ugovornih odredbi koje su obuhvaćene pojmom „glavni predmet ugovora” u smislu članka 4. stavka 2. Direktive 93/13, Sud je presudio da pod tim odredbama treba razumjeti one odredbe koje utvrđuju bitne činidbe tog ugovora koje ga kao takve određuju (presude od 3. lipnja 2010., Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid, C‑484/08, EU:C:2010:309, t. 34., i od 23. travnja 2015., Van Hove, C‑96/14, EU:C:2015:262, t. 33.).

               36

               Međutim, odredbe koje su akcesornog značaja u usporedbi s onima koje definiraju samu bit ugovornog odnosa ne mogu biti obuhvaćene pojmom „glavni predmet ugovora” u smislu tog članka (presude od 30. travnja 2014., Kásler i Káslerné Rábai, C‑26/13, EU:C:2014:282, t. 50., i od 23. travnja 2015., Van Hove, C‑96/14, EU:C:2015:262, t. 33.).

               37

               U ovom slučaju nekoliko elemenata iz spisa dostupnog Sudu upućuje na to da je ugovorna odredba, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, sadržana u ugovoru o kreditu sklopljenom u stranoj valuti između pružatelja usluga i potrošača, o kojoj se nisu vodili pojedinačni pregovori i na temelju koje se kredit mora vratiti u istoj valuti, obuhvaćena pojmom „glavni predmet ugovora” u smislu članka 4. stavka 2. Direktive 93/13.

               38

               U tom pogledu treba napomenuti da se ugovorom o kreditu zajmodavac prije svega obvezuje staviti na raspolaganje zajmoprimcu određeni iznos novaca, a potonji se pak ponajprije obvezuje taj iznos vratiti, uglavnom s kamatama, u skladu predviđenim rasporedom plaćanja. Bitne obveze takvog ugovora odnose se dakle na novčani iznos koji se mora odrediti u odnosu na ugovorom utvrđenu valutu isplate i otplate. Prema tome, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točkama 46. i sljedećima svojeg mišljenja, činjenica da se kredit mora vratiti u određenoj valuti načelno je povezana sa samom naravi obveze dužnika, a ne s akcesornim načinom plaćanja, što je čini bitnim elementom ugovora o zajmu.

               39

               Točno je da je Sud u točki 59. presude od 30. travnja 2014., Kásler i Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282), utvrdio da izraz „glavni predmet ugovora” obuhvaća odredbu iz ugovora o kreditu u stranoj valuti sklopljenom između prodavatelja robe ili pružatelja usluga i potrošača o kojoj se nije pojedinačno pregovaralo, a na temelju koje se prodajni tečaj za tu valutu primjenjuje na obračun rata otplate kredita samo ako se utvrdi da ta odredba predstavlja bitnu činidbu tog ugovora koja ga kao takva određuje, što je na nacionalnom sudu da provjeri.

               40

               Ipak, kao što je to uostalom naveo sud koji je uputio zahtjev, dok su se u predmetu u kojem je donesena presuda od 30. travnja 2014., Kásler i Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282), zajmovi, iako su bili izraženi u stranim valutama, morali vraćati u nacionalnoj valuti na temelju prodajnog tečaja strane valute koji je primjenjivala kreditna institucija, u glavnom se postupku zajmovi moraju vraćati u istoj stranoj valuti kao u onoj u kojoj su bili odobreni. Međutim, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 51. svojeg mišljenja, ugovori o kreditu koji su indeksirani u stranim valutama ne mogu se poistovjetiti sa ugovorima o kreditu u stranim valutama, poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku.

               41

               Uzimajući u obzir sva ta razmatranja, na treće pitanje valja odgovoriti da članak 4. stavak 2. Direktive 93/13 treba tumačiti na način da pojam „glavni predmet ugovora” u smislu te odredbe obuhvaća ugovornu odredbu, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, sadržanu u ugovoru o zajmu u stranoj valuti, o kojoj se nije pojedinačno pregovaralo i u skladu s kojom se zajam mora vratiti u istoj stranoj valuti kao u onoj u kojoj je ugovor o zajmu sklopljen s obzirom na to da se tom odredbom utvrđuje bitna obveza koja određuje taj ugovor. Slijedom toga, ta odredba ne može se smatrati nepoštenom ako je jasno i razumljivo sastavljena.

         Drugo pitanje

               42

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita treba li članak 4. stavak 2. Direktive 93/13 tumačiti na način da zahtjev prema kojem ugovorna odredba mora biti jasno i razumljivo sastavljena znači da se u odredbi ugovora o kreditu, na temelju koje se kredit mora vraćati u istoj stranoj valuti kao u onoj u kojoj je ugovor o kreditu sklopljen, moraju navesti samo razlozi njezina uključenja u ugovor i način njezine provedbe ili se u njoj također moraju navesti sve posljedice koje bi ona mogla imati po cijenu koju potrošač plaća, poput tečajnog rizika, i odnosi li se, s obzirom na spomenutu direktivu, obveza kreditne institucije da informira korisnika kredita u trenutku odobravanja kredita isključivo na kreditne uvjete, odnosno na kamate, troškove i jamstva na teret korisnika kredita, pri čemu u takvu obvezu ne ulazi moguća aprecijacija ili deprecijacija strane valute.

               43

               Najprije valja podsjetiti da je Sud već presudio da se obveza jasnog i razumljivog sastavljanja teksta primjenjuje čak i kad je ugovorna odredba obuhvaćena pojmom „glavni predmet ugovora” ili pojmom „primjerenost cijene i naknade na jednoj strani, i isporučene usluge i robe na drugoj” u smislu članka 4. stavka 2. Direktive 93/13 (vidjeti u tom smislu presudu od 30. travnja 2014., Kásler i Káslerné Rábai, C‑26/13, EU:C:2014:282, t. 68.). Naime, ugovorne odredbe iz tog članka izuzete su samo iz ocjene njihove nepoštenosti, i to ako nadležni nacionalni sud smatra, nakon ispitivanja na pojedinačnoj osnovi, da ih je prodavatelj robe ili pružatelj usluga sastavio jasno i razumljivo (presuda od 3. lipnja 2010., Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid, C‑484/08, EU:C:2010:309, t. 32.).

               44

               Kad je riječ o obvezi transparentnosti ugovornih odredbi, koja proizlazi iz članka 4. stavka 2. Direktive 93/13, Sud je istaknuo da se ta obveza, također istaknuta u članku 5. te direktive, ne može ograničiti isključivo na razumljivost tih odredbi na formalnoj i jezičnoj razini, nego da, naprotiv – s obzirom na to da se sustav zaštite uspostavljen spomenutom direktivom temelji na ideji da se potrošač nalazi u slabijem položaju u odnosu na prodavatelja robe ili pružatelja usluge, osobito u pogledu razine obaviještenosti – navedenu obvezu jasnog i razumljivog sastavljanja ugovornih odredbi i, slijedom toga, transparentnosti koja se utvrđuje tom direktivom treba shvatiti u širem smislu (vidjeti u tom smislu presude od 30. travnja 2014., Kásler i Káslerné Rábai, C‑26/13, EU:C:2014:282, t. 71. i 72., i od 9. srpnja 2015., Bucura, C‑348/14, neobjavljena, EU:C:2015:447, t. 52.).

               45

               Slijedom navedenog, zahtjev prema kojem ugovorna odredba mora biti jasno i razumljivo sastavljena podrazumijeva obvezu da ugovor transparentno izloži konkretno funkcioniranje mehanizma na koji upućuje dotična odredba kao i, ako je to potrebno, odnos između tog mehanizma i mehanizma utvrđenog drugim odredbama, tako da taj potrošač na temelju točnih i razumljivih kriterija bude u stanju procijeniti ekonomske posljedice koje iz toga za njega proizlaze (presude od 30. travnja 2014., Kásler i Káslerné Rábai, C‑26/13, EU:C:2014:282, t. 75., i od 23. travnja 2015., Van Hove, C‑96/14, EU:C:2015:262, t. 50.).

               46

               Sud koji je uputio zahtjev mora to pitanje ispitati s obzirom na sve relevantne elemente činjeničnog stanja, uključujući oglašavanje i obavijesti koje je davatelj kredita učinio dostupnima u sklopu pregovora o sklapanju ugovora o zajmu (vidjeti u tom smislu presudu od 26. veljače 2015., Matei, C‑143/13, EU:C:2015:127, t. 75.).

               47

               Konkretnije, na nacionalnom sudu je da provjeri, kada razmatra sve okolnosti sklapanja ugovora, jesu li u predmetnom slučaju potrošaču bili priopćeni svi elementi koji bi mogli imati utjecaja na opseg njegove obveze, a na temelju kojih on može ocijeniti osobito ukupnu cijenu svojega zajma. Odlučujuću ulogu u toj ocjeni ima, s jedne strane, pitanje jesu li odredbe sastavljene jasno i razumljivo, tako da prosječnom potrošaču, odnosno uobičajeno obaviještenom potrošaču koji postupa s dužnom pažnjom i razboritošću, omoguće procijeniti tu cijenu i, s druge strane, okolnost povezana s nenavođenjem u ugovoru o kreditu informacija koje se smatraju bitnima s obzirom na narav robe ili usluga koje su predmet tog ugovora (vidjeti u tom smislu presudu od 9. srpnja 2015., Bucura, C‑348/14, neobjavljena, EU:C:2015:447, t. 66.).

               48

               Osim toga, ustaljena je sudska praksa Suda da je informiranje prije sklapanja ugovora o ugovornim uvjetima i posljedicama sklapanja od temeljne važnosti za potrošača. On osobito na osnovi te informacije donosi odluku o tome želi li biti obvezan uvjetima koje su prethodno sastavili prodavatelj robe ili pružatelj usluga (presuda od 21. ožujka 2013., RWE Vertrieb, C‑92/11, EU:C:2013:180, t. 44., kao i od 21. prosinca 2016., Gutiérrez Naranjo i dr., C‑154/15, C‑307/15 i C‑308/15, EU:C:2016:980, t. 50.).

               49

               U predmetnom slučaju, u pogledu zajmova u stranim valutama poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, treba istaknuti, kao što je podsjetio Europski odbor za sistemske rizike u svojoj Preporuci CERS/2011/1 od 21. rujna 2011. o kreditiranju u stranim valutama (SL 2011., C 342, str. 1.), da financijske institucije moraju korisnicima kredita pružiti dovoljno informacija kako bi mogli donositi razborite i informirane odluke, pri čemu te informacije moraju barem uključivati utjecaj koji na rate ima znatna deprecijacija zakonskog sredstva plaćanja u državi članici u kojoj korisnik kredita ima prebivalište i povećanje strane kamatne stope (Preporuka A – Osvješćivanje korisnika kredita o rizicima, točka 1.).

               50

               Stoga, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točkama 66. i 67. svojeg mišljenja, s jedne strane, zajmoprimac mora biti jasno obaviješten o činjenici da se, sklapajući ugovor o zajmu u stranoj valuti, izlaže određenom tečajnom riziku koji će gospodarski teško moći snositi u slučaju pada vrijednosti valute u kojoj ostvaruje svoje dohodak. S druge strane, pružatelj usluga, u ovom slučaju kreditna institucija, mora izložiti moguće promjene deviznog tečaja i rizike svojstvene uzimanju zajma u stranoj valuti, osobito ako potrošač koji je zajmoprimac ne ostvaruje svoj dohodak u toj valuti. Slijedom navedenog, nacionalni sud mora provjeriti je li pružatelj usluga predmetnim potrošačima priopćio sve relevantne informacije koje im omogućuju da ocijene ekonomske posljedice ugovorne odredbe, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, po njihove financijske obveze.

               51

               S obzirom na prethodno navedeno, na drugo pitanje valja odgovoriti da članak 4. stavak 2. Direktive 93/13 treba tumačiti na način da zahtjev prema kojem ugovorna odredba mora biti jasno i razumljivo sastavljena podrazumijeva da, u slučajevima ugovora o kreditu, financijske institucije moraju korisnicima kredita pružiti dovoljno informacija kako bi mogli donositi razborite i informirane odluke. U tom pogledu taj zahtjev znači da ugovornu odredbu prema kojoj se zajam mora vratiti u istoj valuti kao u onoj u kojoj je ugovor o zajmu sklopljen potrošač mora razumjeti na formalnoj i gramatičkoj razini, ali također u pogledu njezina konkretnog dosega, u smislu da prosječan potrošač, koji je uredno obaviješten i postupa s dužnom pažnjom i razboritošću, može ne samo znati za mogućnost aprecijacije ili deprecijacije strane valute u kojoj je ugovor o zajmu sklopljen, već može i procijeniti potencijalno znatne ekonomske posljedice koje bi takva odredba mogla imati za njegove financijske obveze. Na nacionalnom sudu je da izvrši potrebne provjere u tom pogledu.

         Prvo pitanje

               52

               Svojim prvim pitanjem, na koje valja odgovoriti na kraju, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li znatniju neravnotežu koju nepoštena odredba prouzroči u pravima i obvezama stranaka, proizašlima iz ugovora, u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 93/13, ispitati samo u vrijeme sklapanja tog ugovora.

               53

               Sud je u tom pogledu već presudio da nacionalni sud, kako bi ocijenio treba li ugovornu odredbu smatrati nepoštenom, kao što je to navedeno u članku 4. Direktive 93/13, mora uzeti u obzir narav robe ili usluga koji su predmet ugovora, oslanjajući se na sve okolnosti povezane sa sklapanjem ugovora „u vrijeme sklapanja ugovora” (vidjeti u tom smislu presudu od 9. srpnja 2015., Bucura, C‑348/14, neobjavljena, EU:C:2015:447, t. 48. i navedenu sudsku praksu).

               54

               Slijedi da se, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 78., 80. i 82. svojeg mišljenja, nepoštenost ugovorne odredbe treba ocijeniti s obzirom na vrijeme sklapanja predmetnog ugovora, uzimajući u obzir sve okolnosti za koje je prodavatelj robe ili pružatelj usluga mogao znati u to vrijeme i koje su mogle utjecati na naknadno izvršenje spomenutog ugovora s obzirom na to da ugovorna odredba može unositi neravnotežu između stranaka koja se očituje tek tijekom izvršenja ugovora.

               55

               U predmetnom slučaju, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da se odredbom o kojoj je riječ u glavnom postupku, sadržanom u ugovorima o zajmu u stranoj valuti, određuje da se mjesečne rate zajma moraju plaćati u istoj valuti. U skladu s takvom odredbom tečajni rizik u slučaju pada vrijednosti nacionalne valute u odnosu na tu valutu snosi potrošač.

               56

               U tom pogledu, na sudu koji je uputio zahtjev je da procijeni, s obzirom na sve okolnosti glavnog postupka i uzimajući u obzir osobito stručnost i znanja pružatelja usluga, u ovom slučaju banke, u vezi s mogućim promjenama tečaja i rizicima svojstvenima sklapanju ugovora o zajmu u stranoj valuti, kao prvo, moguće nepoštovanje zahtjeva postupanja u dobroj vjeri i, kao drugo, postojanje eventualne znatnije neravnoteže u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 93/13.

               57

               Naime, kako bi utvrdio je li odredba poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku na štetu potrošača prouzročila, usprkos zahtjevu postupanja u dobroj vjeri, znatniju neravnotežu u pravima i obvezama stranaka, proizašlima iz ugovora, nacionalni sud mora provjeriti je li prodavatelj robe ili pružatelj usluga, pod uvjetom da je na pošten i pravedan način poslovao s potrošačem, mogao razumno očekivati da će potonji prihvatiti takvu odredbu slijedom pojedinačnih pregovora (vidjeti u tom smislu presudu od 14. ožujka 2013., Aziz, C‑415/11, EU:C:2013:164, t. 68. i 69.).

               58

               S obzirom na prethodno navedeno, na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 3. stavak 1. Direktive 93/13 treba tumačiti na način da se nepoštenost ugovorne odredbe treba ocijeniti s obzirom na vrijeme sklapanja predmetnog ugovora, uzimajući u obzir sve okolnosti za koje je pružatelj usluga mogao znati u to vrijeme i koje su mogle utjecati na naknadno izvršenje spomenutog ugovora. Na sudu koji je uputio zahtjev je da procijeni, s obzirom na sve okolnosti glavnog postupka i uzimajući u obzir osobito stručnost i znanja pružatelja usluga, u ovom slučaju banke, u vezi s mogućim promjenama tečaja i rizicima svojstvenima sklapanju ugovora o zajmu u stranoj valuti, postojanje eventualne neravnoteže u smislu spomenute odredbe.

         Troškovi

               59

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 4. stavak 2. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima treba tumačiti na način da pojam „glavni predmet ugovora” u smislu te odredbe obuhvaća ugovornu odredbu, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, sadržanu u ugovoru o zajmu u stranoj valuti, o kojoj se nije pojedinačno pregovaralo i u skladu s kojom se zajam mora vratiti u istoj stranoj valuti kao u onoj u kojoj je ugovor o zajmu sklopljen s obzirom na to da se tom odredbom utvrđuje bitna obveza koja određuje taj ugovor. Slijedom toga, ta odredba ne može se smatrati nepoštenom ako je jasno i razumljivo sastavljena.

                           2.

                           Članak 4. stavak 2. Direktive 93/13 treba tumačiti na način da zahtjev prema kojem ugovorna odredba mora biti jasno i razumljivo sastavljena podrazumijeva da, u slučajevima ugovora o kreditu, financijske institucije moraju korisnicima kredita pružiti dovoljno informacija kako bi mogli donositi razborite i informirane odluke. U tom pogledu taj zahtjev znači da ugovornu odredbu prema kojoj se zajam mora vratiti u istoj valuti kao u onoj u kojoj je ugovor o zajmu sklopljen potrošač mora razumjeti na formalnoj i gramatičkoj razini, ali također u pogledu njezina konkretnog dosega, u smislu da prosječan potrošač, koji je uredno obaviješten i postupa s dužnom pažnjom i razboritošću, može ne samo znati za mogućnosti aprecijacije ili deprecijacije strane valute u kojoj je ugovor o zajmu sklopljen, već može i procijeniti potencijalno znatne ekonomske posljedice koje bi takva odredba mogla imati za njegove financijske obveze. Na nacionalnom sudu je da s tim u vezi izvrši potrebne provjere.

                           3.

                           Članak 3. stavak 1. Direktive 93/13 treba tumačiti na način da se nepoštenost ugovorne odredbe treba ocijeniti s obzirom na vrijeme sklapanja predmetnog ugovora, uzimajući u obzir sve okolnosti za koje je pružatelj usluga mogao znati u to vrijeme i koje su mogle utjecati na naknadno izvršenje spomenutog ugovora. Na sudu koji je uputio zahtjev je da procijeni, s obzirom na sve okolnosti glavnog postupka i uzimajući u obzir osobito stručnost i znanja pružatelja usluga, u ovom slučaju banke, u vezi s mogućim promjenama tečaja i rizicima svojstvenima sklapanju ugovora o zajmu u stranoj valuti, postojanje eventualne neravnoteže u smislu spomenute odredbe.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: rumunjski


title: Presuda Suda od 28. ožujka 2000.#Dieter Krombach protiv André Bamberski.#Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesgerichtshof - Njemačka.#Bruxelleska konvencija.#Predmet C-7/98.

text:
PRESUDA SUDA28. ožujka 2000.(*)„Bruxelleska konvencija ─ Izvršenje odluka ─ Javni poredak“U predmetu C-7/98,povodom
 zahtjeva za prethodnu odluku koji je Sudu uputio Bundesgerichtshof
(Njemačka), na temelju Protokola od 3. lipnja 1971. o tumačenju
Konvencije od 27. rujna 1968. o nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u
 građanskim i trgovačkim stvarima od strane Suda, u sporu koji se pred
tim sudom vodi izmeđuDieter KrombachiAndré Bamberskio
 tumačenju članka 27. točke 1. gore navedene konvencije od 27.
rujna 1968. (SL 1972., L 299, str. 32.), kako je izmijenjena
Konvencijom od 9. listopada 1978. o pristupanju Kraljevine Danske, Irske
 i Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske (SL L 304,
str. 1. i ─ izmijenjeni tekst ─ str. 77.) i Konvencijom od 25. listopada
 1982. o pristupanju Helenske Republike (SL L 388, str. 1.),SUD,u
 sastavu: G. C. Rodríguez Iglesias, predsjednik, J. C. Moitinho de
Almeida, D. A. O. Edward, L. Sevón i R. Schintgen,
predsjednici vijeća, P. J. G. Kapteyn, C. Gulmann, J.-P.
Puissochet, G. Hirsch, P. Jann (izvjestitelj) i H. Ragnemalm,
suci, nezavisni odvjetnik: A. Saggio,tajnik: L. Hewlett, administratorica,uzimajući u obzir pisana očitovanja koja su podnijeli:–        za A. Bamberskog, H. Klingelhöffer, odvjetnik iz Ettlingena,–        za njemačku vladu, R. Wagner, Regierungsdirektor u saveznom ministarstvu pravosuđa, u svojstvu agenta,–        za
 francusku vladu, K. Rispal-Bellanger, zamjenica ravnatelja uprave za
pravne poslove u ministarstvu vanjskih poslova, i R. Loosli-Surrans,
savjetnica u istoj upravi, u svojstvu agenata,–        za
 Komisiju Europskih zajednica, J. L. Iglesias Buhigues, pravni
savjetnik, u svojstvu agenta, uz asistenciju B. Wägenbaura, odvjetnika
pri odvjetničkoj komori u Bruxellesu,uzimajući u obzir izvještaj za raspravu,saslušavši usmena očitovanja francuske vlade i Komisije na raspravi održanoj 2. ožujka 1999., saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 23. rujna 1999.,donosi sljedećuPresudu1        Rješenjem
 od 4. prosinca 1997., koje je Sud zaprimio 14. siječnja 1998.,
Bundesgerichtshof je, na temelju Protokola od 3. lipnja 1971. o
tumačenju Konvencije od 27. rujna 1968. o nadležnosti i izvršenju
sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima od strane Suda,
postavio tri pitanja o tumačenju članka 27. točke 1. gore navedene
konvencije od 27. rujna 1968. (SL 1972., L 299, str. 32.), kako je
izmijenjena Konvencijom od 9. listopada 1978. o pristupanju Kraljevine
Danske, Irske i Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske
(SL L 304, str. 1. i ─ izmijenjeni tekst ─ str. 77.) i Konvencijom od
25. listopada 1982. o pristupanju Helenske Republike (SL L 388, str. 1, u
 daljnjem tekstu: Konvencija).2        Ta
 su pitanja postavljena u okviru spora između A. Bamberskog, sa
stalnom adresom u Francuskoj, i D. Krombacha, sa stalnom adresom u
Njemačkoj, radi izvršenja u toj državi ugovornici presude Cour d'assises
 u Parizu (Francuska) od 13. ožujka 1995. kojom se potonjem nalaže da
povodom građanskopravnog zahtjeva A. Bamberskom isplati naknadu
štete u iznosu od 350.000 francuskih franaka. Konvencija3        U
 skladu s člankom 1. stavkom 1., Konvencija „se primjenjuje u građanskim
 i trgovačkim stvarima, bez obzira na vrstu suda“.4        U
 odnosu na nadležnost, načelno pravilo iz članka 2. stavka 1. Konvencije
 određuje da se osobama s domicilom u nekoj državi ugovornici sudi pred
sudovima te države ugovornice, bez obzira na njihovo državljanstvo.
Članak 3. stavak 2. podnositelju zahtjeva zabranjuje da se pozove na
neke dodatne propise o nadležnosti, osobito na one koji se u odnosu na
Francusku temelje na državljanstvu i proizlaze iz članaka 14. i 15.
Građanskog zakonika.5        Konvencija
 također predviđa posebna pravila o nadležnosti. Tako članak 5.
Konvencije određuje:„Tuženik s domicilom u državi ugovornici može u drugoj državi ugovornici biti tužen:...4)      ako
 je riječ o privatnoj tužbi zbog odštete ili za povrat u prijašnje
stanje koje se temelji na djelu zbog kojega je pokrenut kazneni
postupak, na sudu na kojemu je pokrenut postupak, u onoj mjeri u kojoj
taj sud ima nadležnost da vodi građanski postupak u skladu s vlastitim
pravom“.6        U
 odnosu na priznanje i izvršenje sudskih odluka, načelno pravilo iz
članka 31. stavka 1. Konvencije predviđa da se sudske odluke donesene u
državi ugovornici koje su i izvršive u toj državi izvršavaju u drugoj
državi članici ako su, po zahtjevu bilo koje zainteresirane stranke, u
njoj dobile potvrdu izvršivosti.7        U
 skladu s člankom 34. stavkom 2., „zahtjev se može odbiti samo na
temelju jednog od razloga iz članaka 27. i 28.“.8        Članak 27. točka 1. Konvencije određuje:„Sudske se odluke ne priznaju:1)      ako
 bi takvo priznanje bilo u suprotnosti s javnim poretkom u državi u
kojoj se traži priznanje“.9        Članak 28. stavak 3. Konvencije predviđa:„Ne
 dovodeći u pitanje odredbe stavka 1., ne može se provjeravati
nadležnost suda države ugovornice u kojoj je donesena sudska odluka;
pravila kojima je uređena nadležnost ne odnose se na javni poredak iz
članka 27. stavka 1.“.10      U skladu s člancima 29. i 34. stavkom 3. Konvencije:„Ni pod kakvim se uvjetima strane sudske odluke ne mogu preispitivati s obzirom na svoj meritum.“ 11      Članak
 II. Protokola u prilogu Konvenciji (u daljnjem tekstu: Protokol), koji u
 skladu s njezinim člankom 65. čini njezin sastavni dio, propisuje:„Ne
 dovodeći u pitanje povoljnije odredbe nacionalnih zakona, osobe s
domicilom u državi članici protiv kojih se vodi postupak pred kaznenim
sudovima druge države članice, koje one nisu državljani, zbog kaznenog
djela koje nije počinjeno s namjerom, u njihovoj nenazočnosti mogu
zastupati za to ovlaštene osobe.Unatoč
tome, sud pred kojim se vodi postupak može zatražiti njihovu nazočnost. U
 slučaju da se takva osoba ne pojavi pred sudom, sudska odluka u
građanskom postupku donesena bez nazočnosti te osobe, kojoj nije bila
pružena mogućnost pripreme vlastite obrane, ne treba biti priznata ni
izvršena u drugim državama članicama.“ Glavni postupak 12      Nakon
 što je u Njemačkoj umrla četrnaestogodišnja francuska državljanka, u
toj je državi pokrenuta istraga protiv D. Krombacha. Istraga je dovršena
 obustavom postupka.13      Na
 temelju prijave A. Bamberskog, oca mlade djevojke, pokrenuta je istraga
 u Francuskoj jer su francuska pravosudna tijela svoju nadležnost
utemeljila na francuskom državljanstvu žrtve. Nakon završetka navedene
istrage, optužno vijeće Cour d'appel u Parizu (žalbenog suda u Parizu)
presudom je odlučilo da će se D. Krombachu suditi pred Cour d'assises u
Parizu.14      Ta
 presuda kao i građanskopravni zahtjev žrtvina oca dostavljeni su D.
Krombachu. Iako mu je naloženo da bude osobno nazočan, D. Krombach nije
pristupio raspravi. Cour d'assises u Parizu zbog toga je primijenio
odredbe postupka o suđenju u odsutnosti predviđene člankom 627. i
pratećima francuskog zakona o kaznenom postupku. U skladu s njegovim
člankom 630., kojim je propisano da nijedan branitelj ne može pristupiti
 umjesto odsutnog okrivljenika, Cour d'assises donio je odluku a da nije
 saslušao branitelje koje je D. Krombach ovlastio da ga zastupaju.15      Presudom
 od 9. ožujka 1995. Cour d'assises osudio je D. Krombacha, koji je
proglašen krivim za nasilje koje je dovelo do smrti iz nehaja, na kaznu
zatvora u trajanju od petnaest godina. Presudom od 13. ožujka 1995.,
odlučujući o građanskopravnom zahtjevu, naložio je D. Krombachu, također
 u njegovoj odsutnosti, da A. Bamberskom isplati naknadu štete u
iznosu od 350.000 francuskih franaka.16      Na
 temelju zahtjeva A. Bamberskog, predsjednik građanskog vijeća
Landgerichta Kempten, mjesno nadležnog suda, proglasio je presudu od 13.
 ožujka 1995. izvršivom u Njemačkoj. Nakon što je Oberlandesgericht
odbio žalbu D. Krombacha, on je Bundesgerichtshofu podnio Rechtsbeschwerde kojim je tvrdio da se protiv osuđujuće presude francuskog suda nije mogao učinkovito braniti.17      U
 tim je okolnostima Bundesgerichtshof odlučio prekinuti postupak i
uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:„1)      Mogu
 li se pravila o nadležnosti odnositi na javni poredak iz članka 27.
točke 1. Bruxelleske konvencije kada je u odnosu na osobu s domicilom u
drugoj državi ugovornici (članak 2. stavak 1. Bruxelleske konvencije)
sud države u kojoj je donesena sudska odluka svoju nadležnost utemeljio
isključivo na žrtvinu državljanstvu (kako je to predviđeno člankom 3.
stavkom 2. Bruxelleske konvencije u odnosu na Francusku)?U slučaju da je odgovor na prvo pitanje negativan:2)      Može
 li sud države u kojoj se zahtijeva priznanje (članak 31. stavak 1.
Bruxelleske konvencije), u okviru javnog poretka iz članka 27. točke 1.
Bruxelleske konvencije, uzeti u obzir činjenicu da kazneni sud države u
kojoj je donesena sudska odluka dužniku nije omogućio da ga glede
građanskopravnog zahtjeva za naknadu štete zastupa odvjetnik (članak II.
 Protokola od 27. rujna 1968. o tumačenju Bruxelleske konvencije), zbog
toga što se okrivljenika, s domicilom u drugoj državi ugovornici,
proganja zbog kaznenog djela počinjenog s namjerom i zbog toga što nije
osobno pristupio?U slučaju negativnog odgovora na drugo pitanje:3)      Može
 li sud države u kojoj se zahtijeva priznanje, u okviru javnog poretka
iz članka 27. točke 1. Bruxelleske konvencije, uzeti u obzir činjenicu
da je sud države u kojoj je donesena sudska odluka utemeljio svoju
nadležnost isključivo na žrtvinu državljanstvu (vidjeti gornje prvo
pitanje) i usto nije odnosnom tuženiku dopustio da ga zastupa odvjetnik
(vidjeti gornje drugo pitanje)?“ Uvodna očitovanja18      Tim
 pitanjima sud koji je uputio zahtjev u biti pita Sud kako treba
tumačiti pojam „javnog poretka države u kojoj se zahtijeva priznanje“ iz
 članka 27. točke 1. Konvencije.19      Treba
 podsjetiti da je svrha Konvencije olakšati, koliko je to moguće,
slobodu kretanja presuda predviđajući jednostavan i brz postupak
izvršenja (osobito vidjeti presude od 2. lipnja 1994., Solo
Kleinmotoren, C-414/92, Zb., str. I-2237., t. 20. i od 29. travnja
1999., Coursier, C-267/97, Zb., str. I-2543., t. 25.).20      Iz
 sudske prakse Suda proizlazi da je taj postupak autonoman i cjelovit
sustav neovisan o pravosudnim sustavima država ugovornica te da načelo
pravne sigurnosti u pravnom poretku Zajednice i ciljevi Konvencije, u
skladu s člankom 220. Ugovora o EZ-u (koji je postao članak 293. UEZ-a),
 na kojem se ona temelji, zahtijevaju ujednačenu primjenu pravila
Konvencije i sudske prakse Suda koja se na nju odnosi u svim državama
ugovornicama (osobito vidjeti presudu od 11. kolovoza 1995., SISRO,
C-432/93, Zb., str. I-2269., t. 39.).21      Što
 se tiče članka 27. Konvencije, Sud je presudio da ga je potrebno usko
tumačiti jer predstavlja prepreku ostvarenju jednog od temeljnih ciljeva
 Konvencije (gore navedena presuda Solo Kleinmotoren, t. 20.). Kada je
konkretno riječ o primjeni odredbe o javnom poretku iz članka 27. točke
1. Konvencije, Sud je precizirao da se primjenjuje samo u iznimnim
slučajevima (presude od 4. veljače 1988., Hoffmann, 145/86, Zb., str.
645., t. 21. i od 10. listopada 1996., Hendrikman i Feyen, C-78/95, Zb.,
 str. I-4943., t. 23.). 22      Iz
 toga slijedi da, iako države ugovornice na temelju rezerve propisane
člankom 27. točkom 1. Konvencije u načelu ostaju slobodne odrediti što u
 skladu s njihovim nacionalnim poimanjem zahtijeva javni poredak,
granice tog pojma potpadaju pod tumačenje Konvencije. 23      Stoga,
 iako nije na Sudu da definira sadržaj javnog poretka države ugovornice,
 on je dužan nadzirati granice u okviru kojih se sudac države ugovornice
 može pozvati na taj pojam kako bi odbio priznati odluku suda druge
države ugovornice.24      U
 tom pogledu valja istaknuti da su, s obzirom na to da je Konvencija
sklopljena na temelju članka 220. Ugovora i okvira koji on definira,
njezine odredbe vezane za Ugovor (presuda od 10. veljače 1994., Mund
& Fester, C-398/92, Zb., str. I-467., t. 12.).25      Sukladno
 ustaljenoj sudskoj praksi, temeljna prava sastavni su dio temeljnih
pravnih načela čije poštovanje jamči Sud (osobito vidjeti mišljenje 2/94
 od 28. ožujka 1996., Zb., str. I-1759., t. 33.). U tom se cilju Sud
nadahnjuje ustavnim tradicijama zajedničkima državama članicama kao i
smjernicama koje pružaju međunarodni instrumenti o zaštiti ljudskih
prava u kojima su države članice sudjelovale ili su im pristupile.
Europska konvencija za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (u
daljnjem tekstu: EKLJP) u tom pogledu ima posebno značenje (osobito
vidjeti presudu od 15. svibnja 1986., Johnston, 222/84, Zb., str. 1651.,
 t. 18.).26      Sud
 je tako, inspiriran tim temeljnim pravima, izričito priznao kao opće
načelo prava Zajednice da svaka osoba ima pravo na pravičan postupak
(presude od 17. prosinca 1998., Baustahlgewebe/Komisija, C-185/95 P,
Zb., str. I-8417., t. 20. i 21. i od 11. siječnja 2000., Nizozemska
 i Van der Wal/Komisija, C-174/98 P i C-189/98 P, još neobjavljena u
Zb., t. 17.).27      Članak
 F stavak 2. Ugovora o Europskoj uniji (koji je nakon izmjena postao
članak 6. stavak 2. UEU-a) prenio je tu sudsku praksu. U skladu s tom
odredbom, „Unija poštuje temeljna prava zajamčena Europskom konvencijom
za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda potpisanom u Rimu 4.
studenoga 1950. i ona koja proizlaze iz ustavnih tradicija zajedničkih
državama članicama kao opća načela prava Zajednice“.28      Na prethodna pitanja potrebno je odgovoriti uzimajući u obzir ta razmatranja. Prvo pitanje29      Prvim
 pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita može li sud države u
kojoj se zahtijeva priznanje u pogledu odredbe o javnom poretku iz
članka 27. točke 1. Konvencije u odnosu na okrivljenika s domicilom na
njezinom području uzeti u obzir činjenicu da je sud države u kojoj je
donesena sudska odluka svoju nadležnost utemeljio na državljanstvu žrtve
 kaznenog djela.30      Prije
 svega treba podsjetiti da se Konvencija, u skladu s odredbama svojeg
članka 1. stavka 1., primjenjuje na odluke u građanskim stvarima koje je
 donio kazneni sud (presuda od 21. travnja 1993., Sonntag, C-172/91, Zb., str. I-1963., t. 16.).31      U
 sustavu Konvencije, osim u nekim ograničenim slučajevima koji su
taksativno nabrojeni u njezinom članku 28. stavku 1., od kojih nijedan
ne odgovara činjeničnom stanju u glavnom postupku, sud države u kojoj se
 zahtijeva priznanje ne može provjeravati nadležnost sudova države u
kojoj je donesena sudska odluka. To temeljno načelo propisano u članku
28. stavku 3. prvoj rečenici navedene konvencije ojačano je pojašnjenjem
 iz druge rečenice iste odredbe, prema kojem „se ispitivanje javnog
poretka iz članka 27. stavka 1. ne odnosi na pravila o nadležnosti“.32      Iz
 toga slijedi da se javni poredak države u kojoj se zahtijeva priznanje
ne može smatrati preprekom za priznanje ili izvršenje odluke donesene u
drugoj državi ugovornici samo zbog toga što sud države u kojoj je
donesena sudska odluka nije poštovao pravila Konvencije koja se odnose
na nadležnost.33      Uzimajući
 u obzir opći izričaj članka 28. stavka 3. Konvencije, takvo se rješenje
 treba smatrati načelno primjenjivim i u slučaju kada je sud države u
kojoj je donesena sudska odluka svoju nadležnost u odnosu na tuženika
koji ima domicil na području države u kojoj se zahtijeva priznanje
pogrešno utemeljio na pravilu koje upućuje na kriterij državljanstva.34      Stoga
 na prvo pitanje valja odgovoriti da u pogledu odredbe o javnom poretku
iz članka 27. točke 1. Konvencije sud države u kojoj se zahtijeva
priznanje ne može u odnosu na tuženika s domicilom na njezinom području
uzeti u obzir činjenicu da je sud države u kojoj je donesena sudska
odluka utemeljio svoju nadležnost na državljanstvu žrtve kaznenog djela. Drugo pitanje35      Drugim
 pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita može li sud države u
kojoj se zahtijeva priznanje, u pogledu odredbe o javnom poretku iz
članka 27. točke 1. Konvencije, u odnosu na okrivljenika s domicilom na
području te države kojeg se progoni zbog kaznenog djela počinjenog s
namjerom uzeti u obzir činjenicu da je sud države u kojoj je donesena
sudska odluka uskratio potonjem pravo da ga se zastupa u njegovoj
nenazočnosti.36      Treba
 istaknuti da, zabranjujući preispitivanje strane odluke s obzirom na
njezin meritum, članci 29. i 34. stavak 3. Konvencije zabranjuju sudu
države u kojoj se zahtijeva priznanje da odbije priznati ili izvršiti tu
 odluku samo zbog toga što postoji razlika između pravnog pravila koje
je primijenio sud države u kojoj je donesena sudska odluka i onog koje
bi primijenio sud države u kojoj se zahtijeva priznanje da je odlučivao o
 sporu. Na isti način, sud države u kojoj se zahtijeva priznanje ne može
 nadzirati ispravnost pravne ili činjenične ocjene suda države u kojoj
je donesena sudska odluka.37      Pozivanje
 na odredbu o javnom poretku iz članka 27. točke 1. Konvencije moguće je
 samo u slučaju u kojem bi priznanje ili izvršenje odluke donesene u
drugoj državi ugovornici bilo na neprihvatljiv način protivno pravnom
poretku države u kojoj se zahtijeva priznanje jer krši neko temeljno
načelo. Kako bi se poštovala zabrana ispitivanja strane odluke s obzirom
 na njezin meritum, povreda mora predstavljati očito kršenje pravnog
pravila koje se smatra temeljnim u pravnom poretku države u kojoj se
zahtijeva priznanje ili prava koje je u tom pravnom poretku priznato kao
 temeljno.38      Što
 se tiče prava na zastupanje na koje upućuje zahtjev za prethodnu
odluku, treba istaknuti da ono zauzima istaknuto mjesto u organizaciji i
 odvijanju pravičnog postupka te da pripada među temeljna prava koja
proizlaze iz ustavnih tradicija zajedničkih državama članicama.39      Još
 preciznije, Europski sud za ljudska prava u kaznenim stvarima u više je
 navrata presudio da je, premda nije apsolutno, pravo svake osobe koja
je optužena za počinjenje kaznenog djela da je učinkovito brani
odvjetnik, koji je, ako je potrebno, imenovan po službenoj dužnosti,
jedno od temeljnih obilježja poštenog suđenja i da osoba optužena za
počinjenje kaznenog djela to pravo ne gubi samo zbog toga što nije
pristupila raspravama (vidjeti presude Europskog suda za ljudska prava
Poitrimol protiv Francuske od 23. studenoga 1993., serija A,
br. 277-A; Pelladoah protiv Nizozemske od 22. rujna
1994., serija A, br. 297-B i Van Geyseghem protiv Belgije od 21.
siječnja 1999., još neobjavljena).40      Iz
 te sudske prakse proizlazi da nacionalni sudac države ugovornice ima
pravo smatrati da odbijanje da se sasluša obrana osobe koja je optužena
za počinjenje kaznenog djela, a koja nije pristupila raspravama,
predstavlja očitu povredu temeljnog prava.41      Sud
 koji je uputio zahtjev pita se, međutim, može li, s obzirom na izričaj
članka II. Protokola, sud države u kojoj se zahtijeva priznanje uzeti u
obzir povredu takve prirode uzimajući u obzir članak 27. točku 1.
Konvencije. Članak II. Protokola, koji proširuje područje primjene
Konvencije na kaznene stvari zbog posljedica koje u građanskim ili
trgovačkim stvarima mogu proizići iz presude kaznenog suda (presuda od
26. svibnja 1981., Rinkau, 157/80, Zb., str. 1391., t. 6.), priznaje
pravo na zastupanje pred kaznenim sudovima jedne države ugovornice
nenazočnih osoba koje nisu državljani te države i s domicilom u drugoj
državi ugovornici samo u slučaju kada se progone za kazneno djelo
počinjeno iz nehaja. To je ograničenje tumačeno tako da je Konvencija
očito tražila način da isključi pravo da se osobe koje se progone zbog
kaznenih djela čija težina to opravdava mogu zastupati u njihovoj
nenazočnosti (gore navedena presuda Rinkau, t. 12.).42      Međutim,
 iz sudske prakse koju je Sud razvio na temelju načela spomenutih u
točkama 25. i 26. ove presude proizlazi da je poštovanje prava obrane u
svim postupcima pokrenutima protiv osobe koji mogu dovesti do akta koji
na nju negativno utječe temeljno načelo prava Zajednice koje se treba
jamčiti i kada za to nema postupovnih pravila (osobito vidjeti presude
od 29. lipnja 1994., Fiskano/Komisija, C-135/92, Zb., str. I-2885., t.
39. i od 24. listopada 1996., Komisija/Lisrestal i dr., C-32/95 P, Zb.,
str. I-5373., t. 21.).43      Usto,
 Sud je također presudio da se, iako je cilj Konvencije osigurati
pojednostavnjenje formalnosti za uzajamno priznanje i izvršenje sudskih
odluka, taj cilj ne može postići smanjujući prava obrane (presuda od 11.
 lipnja 1985., Debaecker i Plouvier, 49/84, Zb., str. 1779., t. 10.).44      Iz
 tog razvoja sudske prakse proizlazi da se pozivanje na odredbu o javnom
 poretku mora smatrati mogućim u iznimnim slučajevima u kojima jamstva
propisana u zakonodavstvu države u kojoj je donesena sudska odluka kao i
 Konvencijom nisu bila dovoljna da se okrivljenika zaštiti od očite
povrede njegova prava na obranu pred sudom na kojem je donesena sudska
odluka, kako je priznato EKLJP-om. Stoga se članak II. Protokola ne može
 tumačiti na način da mu je protivno da sud države u kojoj se zahtijeva
priznanje može, s obzirom na javni poredak iz članka 27. točke 1.
Konvencije, uzeti u obzir činjenicu da je u okviru tužbe za naknadu
štete prouzrokovane kaznenim djelom sud u kojem je donesena sudska
odluka odbio saslušati obranu okrivljenika koji se progoni zbog kaznenog
 djela počinjenog s namjerom samo zbog toga što nije pristupio
raspravama. 45      Stoga
 na drugo pitanje treba odgovoriti da sud države u kojoj se zahtijeva
priznanje može, s obzirom na odredbu o javnom poretku iz članka 27.
točke 1. Konvencije, u odnosu na okrivljenika s domicilom na njezinom
području i koji se progoni zbog kaznenog djela počinjenog s namjerom
uzeti u obzir činjenicu da je sud države u kojoj je donesena sudska
odluka potonjem uskratio pravo da ga u njegovoj nenazočnosti zastupa
branitelj. Treće pitanje 46      Uzevši u obzir odgovor dan na drugo pitanje, nije potrebno odgovoriti na treće pitanje. Troškovi47      Troškovi
 njemačke i francuske vlade te Komisije, koji su Sudu podnijeli
očitovanja, ne nadoknađuju se. Budući da ovaj postupak ima značaj
prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio
 zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Slijedom navedenoga,SUD,odgovarajući na pitanja koja mu je rješenjem od 4. prosinca 1997. uputio Bundesgerichtshof, odlučuje:Članak
 27. točku 1. Konvencije od 27. rujna 1968. o nadležnosti i izvršenju
sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima, kako je izmijenjena
Konvencijom od 9. listopada 1978. o pristupanju Kraljevine Danske, Irske
 i Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske te
Konvencijom od 25. listopada 1982. o pristupanju Helenske Republike,
treba tumačiti na sljedeći način:1.      U
 pogledu odredbe o javnom poretku iz članka 27. točke 1. Konvencije, sud
 države u kojoj se zahtijeva priznanje ne može u odnosu na okrivljenika s
 domicilom na njezinom području uzeti u obzir činjenicu da je sud države
 u kojoj je donesena sudska odluka utemeljio svoju nadležnost na
državljanstvu žrtve kaznenog djela.2.      Sud
 države u kojoj se zahtijeva priznanje može, s obzirom na odredbu o
javnom poretku iz članka 27. točke 1. Konvencije, u odnosu na
okrivljenika s domicilom na njezinom području i koji se progoni zbog
kaznenog djela počinjenog s namjerom uzeti u obzir činjenicu da je sud
države u kojoj je donesena sudska odluka potonjem uskratio pravo da ga u
 njegovoj nenazočnosti zastupa branitelj.Rodríguez IglesiasMoitinho de AlmeidaEdwardSevónSchintgen KapteynGulmannPuissochetHirschJann       RagnemalmObjavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 28. ožujka 2000.Tajnik       PredsjednikR. Grass        G. C. Rodríguez Iglesias* Jezik postupka: njemački


title: Presuda Suda od 19. siječnja 1982. # Ursula Becker protiv Finanzamt Münster-Innenstadt. # Zahtjev za prethodnu odluku: Finanzgericht Münster - Njemačka. # Predmet 8/81.

text:
PRESUDA SUDAod 19. siječnja 1982.(*)„Učinak direktiva“U predmetu C‑8/81,povodom
 zahtjeva koji je na temelju članka 177. Ugovora o EEZ-u Sudu uputio
Finanzgericht (Financijski sud) iz Münstera s ciljem da u sporu koji se
vodi pred tim sudom izmeđuUrsule Becker, samostalnog ugovaratelja kredita, s adresom u MünsteruiFinanzamt Münster-Innenstadt (porezni ured Münster – Centar),donese
 odluku o prethodnom pitanju o tumačenju članka 13. dijela B. točke (d)
točke 1. Direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju
 zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet –
zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena osnovica za
razrezivanje, SUD,u
 sastavu: M. J. Mertens de Wilmars, predsjednik, G. Bosco, A. Touffait i
 O. Due, predsjednici vijeća, P. Pescatore, Mackenzie Stuart, A.
O'Keeffe, T. Koopmans, U. Everling, A. Chloros i F. Grévisse, suci, nezavisni odvjetnik: sir Gordon Slynn,tajnik: M. A. Van Houtte,donosi sljedećuPresudu1        Rješenjem
 od 27. studenoga 1980., koje je na Sudu zaprimljeno 14. siječnja 1981.,
 Finanzgericht iz Münstera uputio je Sudu prethodno pitanje na temelju
članka 177. Ugovora o EEZ-u o tumačenju članka 13. dijela B točke (d)
točke 1. Direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju
 zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet –
zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena osnovica za
razrezivanje (SL L 145, str. 1.) (u daljnjem tekstu: Šesta direktiva)
(nesl. prij.) kako bi utvrdio može li se od 1. siječnja 1979. ta odredba
 smatrati izravno primjenjivom u Saveznoj Republici Njemačkoj s obzirom
na činjenicu da ta država članica nije u propisanom roku donijela mjere
potrebne za osiguranje njezine provedbe. Okolnosti spora2        Treba
 podsjetiti da je Šesta direktiva, koja je donesena 17. svibnja 1977., u
 svom članku 1. predvidjela da države članice trebaju najkasnije do 1.
siječnja 1978. donijeti potrebne zakone, propise i upravne odredbe kako
bi svoje sustave poreza na dodanu vrijednost uskladile sa zahtjevima
Direktive. Određeni broj država članica, uključujući i Saveznu Republiku
 Njemačku, nije uspio u propisanome roku provesti potrebne prilagodbe,
pa je stoga Vijeće Devetom direktivom 78/583/EEZ od 26. lipnja 1978. o
usklađivanju zakonodavstava država članica o porezima na promet (SL L
194, str. 16.) (nesl. prij.) za te države članice produljilo rok utvrđen člankom 1. Šeste direktive do 1. siječnja 1979.3        Savezna
 Republika Njemačka osigurala je provedbu Šeste direktive tek donošenjem
 zakona od 26. studenoga 1979. (Bundesgesetzblatt I, str. 1953.), koji
se počeo primjenjivati 1. siječnja 1980.4        Iz
 rješenja kojim je prethodno pitanje upućeno Sudu vidljivo je kako je u
svojim mjesečnim prijavama poreza na promet za razdoblje od ožujka do
lipnja 1979. tužiteljica u glavnom postupku, koja obavlja samostalnu
djelatnost ugovaranja kredita, podnosila zahtjeve za izuzeće od plaćanja
 poreza na svoje poslove, tvrdeći da članak 13. dio B točka (d) točka 1.
 Šeste direktive obvezuje države članice da od plaćanja poreza na dodanu
 vrijednost, među ostalim, izuzmu i „odobravanje i ugovaranje kredita“
te da je ta direktiva dio nacionalnoga prava od 1. siječnja 1979.5        Iz
 spisa predmeta vidljivo je da je tužiteljica u glavnom postupku
obavijestila Finanzamt o iznosu svoga prometa i o ulaznom porezu koji je
 platila, pozivajući se na pravo na izuzeće predviđeno člankom 13.
dijelom B točkom (d) točkom 1. Direktive. Stoga je svaki put u odnosu na
 iznos porezne obveze i odbitak ulaznog poreza navela „0“.6        Finanzamt
 nije prihvatio te prijave te je u privremenim obavijestima o razrezu za
 mjesece o kojima je riječ zaračunao porez na promet na poslove
tužiteljice u glavnom postupku, u skladu s nacionalnim zakonodavstvom
koje tada još nije bilo izmijenjeno, podložno odbitku ulaznoga poreza.7        Nakon
 što joj je odbijen prigovor, tužiteljica u glavnom postupku podnijela
je tužbu protiv tih obavijesti o razrezu Finanzgerichtu, pozivajući se
na gore navedenu odredbu Direktive.8        U
 svojoj obrani pred Finanzgerichtom Finanzamt je istaknuo kako u
razdoblju o kojemu je riječ Šesta direktiva još nije bila provedena u
Saveznoj Republici Njemačkoj. Uz to je tvrdio kako sve države članice
dijele mišljenje o tome da se članak 13. dio B ne može smatrati odredbom
 koja stvara izravno primjenjivo pravo, s obzirom na činjenicu da je tom
 odredbom državama članicama ostavljena diskrecijska ovlast.9        Radi
 rješavanja tog spora Finanzgericht je Sudu uputio sljedeće pitanje: „Je
 li odredba o izuzeću poslova ugovaranja kredita od plaćanja poreza na
promet, sadržana u Glavi X. članku 13. dijelu B točki (d) točki 1.
Direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju
zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet –
zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena osnovica za
razrezivanje u Saveznoj Republici Njemačkoj, postala izravno primjenjiva
 od 1. siječnja 1979.?“.10      Tužiteljica
 u glavnom postupku nije imala punomoćnika u postupku pred Sudom.
Njezino je mišljenje poduprla Komisija, koja je Sudu podnijela argumente
 kojima je željela dokazati da su pojedinci mogli zatražiti korištenje
pogodnostima iz članka 13. dijela B točke (d) točke 1. Šeste direktive.11      Finanzamt
 i Vlada Savezne Republike Njemačke, s druge strane, iznijeli su
nekoliko argumenata kojima su željeli dokazati kako se na odredbu o
kojoj je riječ nije moglo pozvati u razdoblju prije nego što su u
Saveznoj Republici Njemačkoj stupile na snagu odgovarajuće provedbene
odredbe, to jest tijekom porezne godine 1979. Vlada Francuske Republike
izrazila je isto mišljenje. O meritumu12      Finanzamt,
 Vlada Savezne Republike Njemačke i Vlada Francuske Republike ne
osporavaju činjenicu da se pojedinci u određenim okolnostima mogu
pozvati na odredbe direktiva, što proizlazi iz sudske prakse Suda, ali
tvrde kako se takav učinak ne može priznati odredbi o kojoj je riječ u
glavnome sporu.13      Francuska
 vlada smatra kako je cilj poreznih direktiva postupno uskladiti
različite nacionalne sustave oporezivanja, ali ne zamijeniti ih sustavom
 oporezivanja Zajednice. To vrijedi i za Šestu direktivu, koja sadrži
skup odredaba za koje se uvjeti provedbe u velikoj mjeri prepuštaju
diskreciji država članica. S obzirom na osobito velik broj mogućnosti
koje su prema Direktivi otvorene državama članicama, francuska je vlada
mišljenja da Direktiva u cjelini ne može proizvoditi nikakve učinke u
državama članicama prije donošenja odgovarajućih nacionalnih
zakonodavnih mjera.14      U
 svakom slučaju, a to mišljenje dijeli i Vlada Savezne Republike
Njemačke, zbog margine prosudbe, ovlasti i mogućnosti koje članak 13.
daje državama članicama, odredbama toga članka ne može se priznati
nikakav izravan učinak.15      Finanzamt,
 koji je poduprla Vlada Savezne Republike Njemačke, skreće pozornost i
na koherentnost poreznog sustava uspostavljenog Direktivom, a osobito na
 probleme koji proizlaze iz lanca oporezivanja, koji je značajka poreza
na dodanu vrijednost. Finanzamt smatra kako se izuzeće poput onoga koje
je predviđeno člankom 13. dijelom B točkom (d) točkom 1. ne može
odvojiti od svoga konteksta a da se pritom ne poremeti cijeli mehanizam
poreznoga sustava o kojemu je riječ.16      U
 odgovoru na te argumente i s obzirom na sudsku praksu Suda o učinku
direktiva, problem koji se javio potrebno je razmotriti u vezi sa samom
Direktivom i s predmetnim sustavom oporezivanja. Učinak direktiva općenito17      Prema
 članku 189. stavku 3. Ugovora, „Direktiva je obvezujuća, u pogledu
rezultata koji je potrebno postići, za svaku državu članicu kojoj je
upućena, a odabir oblika i metoda postizanja tog rezultata prepušten je
nacionalnim tijelima.“18      Iz
 te je odredbe jasno kako države kojima je direktiva upućena imaju
obvezu ostvariti određeni rezultat koji se mora ispuniti prije isteka
roka utvrđenog samom direktivom.19      Iz
 toga slijedi da se učinci direktive, kad god je ona pravilno provedena,
 proširuju na pojedince putem provedbenih mjera koje donese dotična
država članica (presuda od 6. svibnja 1980., Komisija/Belgija, 102/79, Recueil, str. 1473.).20      Ipak,
 posebni se problemi javljaju kada država članica ne provede pravilno
direktivu, a osobito kada se odredbe direktive ne provedu do isteka roka
 propisanog u tu svrhu.21      Iz
 ustaljene sudske prakse Suda kao i iz najnovije presude od 5. travnja
1979. (Ratti, 148/78, Recueil, str. 1629.) proizlazi da, ako su
na temelju članka 189. uredbe neposredno primjenjive i, prema tome,
takve naravi da mogu proizvoditi izravne učinke, iz toga ne proizlazi da
 druge vrste akata navedene u tom članku nikada ne mogu proizvoditi
slične učinke.22      Bilo
 bi nespojivo s obvezujućim učinkom koji se člankom 189. priznaje
direktivi načelno onemogućiti zainteresiranim pojedincima da se pozovu
na obvezu koja se njome utvrđuje.23      Osobito
 bi, u slučajevima kad su tijela Zajednice direktivom obvezala države
članice na određeno djelovanje, koristan učinak takvog akta bio
oslabljen ako bi se strankama onemogućilo da se na njega pozivaju u
postupku pred nacionalnim sudovima i tim sudovima da ga uzmu u obzir kao
 element prava Zajednice.24      Stoga
 se država članica koja u propisanom roku nije donijela mjeru koju
zahtijeva direktiva ne može braniti protiv pojedinaca pozivajući se na
vlastito neispunjavanje obveza koje proizlaze iz direktive.25      Dakle,
 kad god se odredbe direktive sadržajno gledajući čine bezuvjetnima i
dovoljno preciznima, a provedbene mjere nisu donesene u propisanom roku,
 na te se odredbe može pozvati protiv bilo koje nacionalne odredbe koja
nije u skladu s direktivom, odnosno u slučaju kad te odredbe definiraju
prava koja pojedinci mogu ostvarivati u odnosu na državu.26      Pitanjem
 što ga je Finanzgericht postavio Sudu nastoji se utvrditi može li se za
 članak 13. dio B točku (d) točku 1. Direktive smatrati da ima takvu
narav. Prema toj odredbi „države članice izuzimaju sljedeće poslove pod
uvjetima koje propisuju kako bi osigurale pravilnu i jednostavnu
primjenu izuzeća i spriječile svaku mogućnost utaje, izbjegavanja ili
zloporabe: …(d): 1. Odobravanje i ugovaranje kredita …“. Sustav predviđen Direktivom i kontekst27      Budući
 da određuje izuzetu uslugu i osobu koja ima pravo na izuzeće, odredba
je sama po sebi dovoljno precizna da se na nju pojedinac može pozvati te
 da je sudac može primijeniti. Međutim, ostaje za razmotriti može li se
pravo na izuzeće koje ona daje smatrati bezuvjetnim, uzimajući u obzir
opći sustav predviđen Direktivom, kontekst članka 13. kao i posebnosti
sustava oporezivanja u okviru kojega se to izuzeće treba primijeniti.28      Kad
 je riječ o općem sustavu predviđenom Direktivom, prvi argument koji
treba razmotriti temelji se na činjenici da je odredba o kojoj je
mišljenje zatražio nacionalni sud sastavni dio usklađujuće direktive
koja u različitim aspektima državama članicama daje marginu prosudbe
koja podrazumijeva ovlasti i mogućnosti izbora.29      Iako
 Šesta direktiva državama članicama nedvojbeno daje veću ili manju
marginu prosudbe u pogledu provedbe nekih njezinih odredaba, pojedincima
 se zbog toga ne može uskratiti pravo pozivanja na one odredbe koje se s
 obzirom na svoj konkretan sadržaj mogu odvojiti od cjeline te
samostalno primijeniti. To minimalno jamstvo za osobe koje trpe štetu
zbog neprovedbe direktive posljedica je obvezujuće naravi obveze koju
državama članicama nalaže članak 189. stavak 3. Ugovora o EEZ-u. Ta bi
obveza postala potpuno nedjelotvorna kad bi se državama članicama
dopustilo da, zbog svog nedjelovanja, ponište i one učinke koje određene
 odredbe direktive mogu proizvoditi na temelju svoga sadržaja.30      Dakle,
 ne može se pozvati na opću narav direktive o kojoj je riječ i slobodu
izbora koju ona u drugim područjima ostavlja državama članicama da bi se
 zanijekao bilo kakav učinak onim odredbama na koje se sadržajno
gledajući pojedinac može pozvati u svoju korist u sudskom postupku čak i
 ako direktiva kao cjelina nije provedena.31      Kad
 je riječ o kontekstu članka 13., Finanzamt, koji podupiru Vlada Savezne
 Republike Njemačke i francuska vlada, osobito skreće pozornost na
marginu prosudbe koju državama članicama pridržava uvodna rečenica
dijela B toga članka, u kojoj se navodi da države članice priznaju pravo
 na izuzeće „pod uvjetima koje propisuju“ kako bi „osigurale pravilnu i
jednostavnu primjenu izuzeća“ i „spriječile svaku mogućnost utaje,
izbjegavanja ili zloporabe“. Tvrdi se da zbog tog dodatka odredbe o
izuzeću sadržane u članku 13. nisu bezuvjetne. Dakle, na njih se ne može
 pozvati dok se ne propišu spomenuti uvjeti.32      U
 tom pogledu prvo treba primijetiti kako spomenuti „uvjeti“ ni na koji
način ne utječu na definiciju sadržaja predviđenog izuzeća.33      S
 jedne strane, spomenuti „uvjeti“ imaju za cilj osigurati pravilnu i
jednostavnu primjenu izuzeća. U sporu s poreznim obveznikom koji može
dokazati da je njegov porezni položaj zapravo obuhvaćen jednom od
kategorija izuzeća utvrđenih u Direktivi, država članica ne može se
pozvati na svoj propust donošenja upravo onih odredaba kojima je cilj
olakšati primjenu toga izuzeća.34      S
 druge strane, „uvjeti“ se odnose na mjere namijenjene sprječavanju
svake mogućnosti utaje, izbjegavanja ili zloporabe. Država članica koja
nije poduzela mjere predostrožnosti koje su u tu svrhu potrebne ne može
se braniti vlastitim propustom kako bi poreznome obvezniku odbila
priznati izuzeće koje on može legitimno tražiti prema Direktivi, osobito
 zbog toga što, u pomanjkanju posebnih odredaba o tom pitanju, nema
ničega što bi tu državu spriječilo da primijeni bilo koju mjerodavnu
odredbu svoga općeg poreznog zakonodavstva namijenjenu suzbijanju utaje
poreza.35      Argument koji se temelji na uvodnoj rečenici članka 13. dijela B stoga valja odbiti.36      U
 prilog mišljenju da se na odredbu o kojoj je riječ nije moguće pozvati,
 Finanzamt, Vlada Savezne Republike Njemačke i francuska vlada upućuju i
 na dio C članka 13. koji glasi: „Mogućnost izbora. Države članice mogu
poreznim obveznicima dati mogućnost izbora u pogledu oporezivanja u
slučaju: … (b) poslova obuhvaćenih dijelom B točkom (d), … Države
članice mogu ograničiti opseg tog prava izbora te utvrđuju uvjete
njegove primjene.“37      Njemačka
 vlada naglašava kako je mogućnost izbora predviđena tom odredbom
„pridržana za države članice“ i kako je Savezna Republika Njemačka tu
ovlast iskoristila tek u članku 9. provedbenoga zakona. Nije dopušteno
unaprijed iskoristiti tu pravnu mogućnosti izbora. Njemačka vlada tvrdi
kako se, s obzirom na to da je ta ovlast pridržana za države članice i
na mogućnost ograničavanja opsega prava izbora i utvrđivanja uvjeta
njegove primjene, ne može smatrati kako je odredba na koju se
tužiteljica u glavnom postupku poziva bezuvjetno pravilo.38      Ovi
 argumenti temelje se na netočnom shvaćanju značenja članka 13. dijela
C. Na temelju ovlasti koje ta odredba daje, države članice mogu
dopustiti osobama koje imaju pravo na izuzeća predviđena Direktivom da
se odreknu svog prava na izuzeće u svim slučajevima ili u određenim
granicama ili podložno određenim uvjetima. Treba, međutim, naglasiti
kako spomenuta odredba predviđa da, u slučaju kad država članica
upotrijebi tu ovlast, ostvarivanje prava izbora koje je priznato uz te
uvjete predstavlja pitanje o kojemu odlučuje sâm porezni obveznik, a ne
država.39      Iz
 toga slijedi da članak 13. dio C na države članice ni na koji način ne
prenosi pravo postavljanja uvjeta glede izuzeća predviđenih dijelom B,
niti ikakvoga njihovog ograničavanja. On državama članicama samo
pridržava pravo da osobama koje imaju pravo na ta izuzeća u većoj ili
manjoj mjeri dopuste da se same odluče za oporezivanje ako smatraju da
je to u njihovom interesu.40      Iz
 tog razloga odredba na koju su se pozvali Finanzamt i Vlada Savezne
Republike Njemačke da bi dokazali uvjetovanost izuzeća nije mjerodavna
za položaj poreznoga obveznika koji je jasno izrazio svoju namjeru da
iskoristi izuzeće predviđeno Direktivom jer izražavanje te namjere nužno
 isključuje ostvarivanje prava izbora predviđenog člankom 13. dijelom C. Sustav poreza na dodanu vrijednost41      U
 prilog mišljenju da se pojedinci ne mogu pozvati na članak 13. dio B
točku (d) točku 1., Finanzamt, koji podupire Vlada Savezne Republike
Njemačke, iznosi razne iscrpne argumente na temelju posebnih značajki
dotičnoga poreznog sustava, a to je lanac oporezivanja koji je svojstven
 porezu na dodanu vrijednost i koji proizlazi iz mehanizma prava na
odbitak. Finanzamt smatra kako prekidanje tog lanca učinkom izuzeća može
 imati negativne posljedice za interese kako same osobe koja je izuzeta
od plaćanja poreza tako i poreznih obveznika koji tu osobu slijede ili
joj čak prethode u lancu isporuke. Finanzamt dodatno skreće pozornost i
na teškoće koje bi mogle nastati za porezne vlasti zbog primjene
odredaba Direktive prije ikakve prilagodbe mjerodavnoga nacionalnog
prava.42      U
 vezi s time, Finanzamt prvo tvrdi kako bi, ovisno o okolnostima,
izuzeće predviđeno Direktivom moglo ići na štetu same osobe koja na
njega ima pravo svaki put kada pruža usluge poreznim obveznicima koji
ispunjavaju uvjete za odbitak. Štete mogu nastati i za osobu koja
iskoristi izuzeće u slučaju korekcije odbitaka za kapitalna dobra koja
se prema članku 20. Direktive mogu izvršiti tijekom razdoblja od pet
godina. Finanzamt spominje i teškoće koje mogu proizići iz primjene
odredaba koje se odnose na izdavanje računa iz članka 22. stavka 3.
točke (b) Direktive, prema kojima se na računima koji se odnose na
oporezive isporuke usluga mora jasno iskazati iznos poreza na dodanu
vrijednost. Prema članku 21. stavku 1. točki (c), u slučaju izuzetih
isporuka usluga takvo iskazivanje dovodi do neovisne porezne obveze. U
skladu s člankom 17. stavkom 2., primatelj isporučenih usluga ne može ni
 pod kojim uvjetima oduzeti porez koji se duguje prema toj odredbi kao
ulazni porez. Stoga priznanje izuzeća predstavlja značajan nedostatak za
 ugovaratelje kredita koji su izdali račune na kojima je iskazan iznos
poreza.43      Finanzamt
 osobito stavlja naglasak na poremećaj uzrokovan činjenicom da bi se
izuzeće moglo tražiti a posteriori, na štetu poreznih obveznika
koji su u poslovnom odnosu s osobom izuzetom od plaćanja poreza te je u
lancu poslova bilo slijede ili joj prethode.44      U
 tom je pogledu potrebno istaknuti kako se u sustavu predviđenom
Direktivom osobe koje imaju pravo na izuzeće u trenutku kad to izuzeće
iskoriste s jedne strane nužno odriču prava na odbitak ulaznog poreza, a
 s druge strane, budući da su izuzete od plaćanja poreza, na osobu koja
ih slijedi u lancu isporuke ne mogu prenijeti nikakav teret, tako da to u
 načelu ne može utjecati na prava trećih osoba.45      Argumenti
 koje su iznijeli Finanzamt i Vlada Savezne Republike Njemačke u pogledu
 remećenja uobičajenog obrasca prijenosa obveze poreza na dodanu
vrijednost su prema tome neutemeljeni ako je porezni obveznik izrazio
namjeru iskoristiti mogućnost izuzeća priznatog Direktivom te snositi
posljedice svoga izbora.46      I
 konačno, kad je riječ o argumentu što ga je iznio Finanzamt u pogledu
poremećaja koji nastaje kad porezni obveznici traže izuzeće prema
Direktivi a posteriori, potrebno je primijetiti kako taj prigovor
 nije relevantan za slučaj poreznog obveznika koji je zatražio pogodnost
 izuzeća prilikom podnošenja porezne prijave i koji zbog toga ne
zaračunava porez primateljima svojih usluga, pa to ne utječe na treće
osobe.47      U
 pogledu administrativnih teškoća općenitije naravi koje bi navodno
mogle nastati zbog primjene izuzeća predviđenog Direktivom, u situaciji
kad porezno zakonodavstvo i upravna praksa još nisu prilagođeni tako da
uzmu u obzir nove čimbenike koje uvodi pravo Zajednice, dovoljno je
istaknuti da, kad bi se takve teškoće javile, one bi bile posljedica
neprovedbe Direktive o kojoj je riječ od strane države članice u roku
koji je u tu svrhu propisan. Posljedice te situacije mora snositi
nacionalna administracija i one se ne mogu prebaciti na porezne
obveznike koji se oslanjaju na ispunjenje točno određene obveze koju ta
država ima prema pravu Zajednice od 1. siječnja 1979.48      Iz
 svega ranije navedenog proizlazi da se moraju odbiti i argumenti
izneseni glede sustava oporezivanja koji je predmet Direktive.49      Stoga
 na postavljeno pitanje treba odgovoriti da se nakon 1. siječnja 1979.
ugovaratelj kredita koji nije prenio porez na promet na osobe koje ga
slijede u lancu isporuke mogao pozvati na odredbu o izuzeću od plaćanja
tog poreza na poslove ugovaranja kredita iz članka 13. B (d) 1. Šeste
direktive Vijeća od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava
država članica koja se odnose na poreze na promet – zajednički sustav
poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena osnovica za određivanje poreza,
 ako ta direktiva nije bila provedena, a država se protiv njega ne može
pozvati na neprovedbu Direktive. Troškovi50      Troškovi
 nastali Vladi Savezne Republike Njemačke, Vladi Francuske Republike,
Vijeću i Komisiji Europskih zajednica, koji su podnijeli očitovanja
Sudu, ne nadoknađuju se. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog
pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev,
na tom je sudu da odluči o troškovima postupka.Slijedom navedenog,SUD,odlučujući o pitanju koje mu je uputio Finanzgericht iz Münstera rješenjem od 27. studenoga 1980., presuđuje:Ugovaratelj
 kredita koji nije prenio porez na promet na osobe koje ga slijede u
lancu isporuke mogao se nakon 1. siječnja 1979. pozvati na odredbu o
izuzeću od plaćanja tog poreza na poslove ugovaranja kredita iz članka
13. dijela B točke (d) točke 1. Direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17.
svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se
odnose na poreze na promet – zajednički sustav poreza na dodanu
vrijednost: jedinstvena osnovica za razrezivanje, ako ta direktiva nije
bila provedena, a država se protiv njega ne može pozvati na neprovedbu
Direktive.Mertens de Wilmars Bosco      TouffaitDuePescatore      MackenzieStuartO'KeeffeKoopmansEverling      ChlorosGrévisseObjavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 19. siječnja 1982.Tajnik       PredsjednikA. Van Houtte       J. Mertens de Wilmars* Jezik postupka: njemački.