title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 24. studenoga 2016.#Jürgen Webb-Sämann protiv Christophera Seagona.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Hessisches Landesarbeitsgericht.#Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Direktiva 2008/94/EZ – Članak 8. – Zaštita zaposlenika u slučaju insolventnosti njihova poslodavca – Odredbe koje se odnose na socijalno osiguranje – Doseg – Mjere nužne za zaštitu stečenih ili budućih prava zaposlenika u okviru dopunskog mirovinskog sustava – Obveza da se predvidi pravo na izdvajanje neplaćenih mirovinskih doprinosa iz stečajne mase – Nepostojanje.#Predmet C-454/15.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      24. studenoga 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Socijalna politika — Direktiva 2008/94/EZ — Članak 8. — Zaštita zaposlenika u slučaju insolventnosti njihova poslodavca — Odredbe koje se odnose na socijalno osiguranje — Doseg — Mjere nužne za zaštitu stečenih ili budućih prava zaposlenika u okviru dopunskog mirovinskog sustava — Obveza da se predvidi pravo na izdvajanje neplaćenih mirovinskih doprinosa iz stečajne mase — Nepostojanje“
      U predmetu C‑454/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Hessisches Landesarbeitsgericht (Zemaljski radni sud u Hessenu, Njemačka), odlukom od 1. travnja 2015., koju je Sud zaprimio 24. kolovoza 2015., u postupku

         Jürgen Webb‑Sämann

      protiv

         Christophera Seagona, u svojstvu stečajnog upravitelja društva Baumarkt Praktiker DIY GmbH
      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, A. Prechal (izvjestiteljica), A. Rosas, C. Toader i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Bobek,
      tajnik: V. Giacobbo‑Peyronnel, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 4. srpnja 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za J. Webb‑Sämanna, R. Buschmann i J. Schubert,

               —

               za C. Seagona, u svojstvu stečajnog upravitelja društva Baumarkt Praktiker DIY GmbH, E. Hess i L. Hinkel, Rechtsanwälte,

               —

               za njemačku vladu, R. Kanitz i T. Henze, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, M. Kellerbauer i T. Maxian Rusche, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 8. rujna 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive 2008/94/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2008. o zaštiti zaposlenika u slučaju insolventnosti njihova poslodavca (SL L 283, str. 36.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 128.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između J. Webb‑Sämanna i C. Seagona, koji djeluje u svojstvu stečajnog upravitelja društva Baumarkt Praktiker DIY GmbH (u daljnjem tekstu: Baumarkt Praktiker), povodom prava na izdvajanje iz stečajne mase mirovinskih doprinosa koje navedeno društvo nije platilo prije nastupanja njegove insolventnosti.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodna izjava 3. Direktive 2008/94 glasi:
               „Potrebno je osigurati zaštitu zaposlenika u slučajevima insolventnosti njihovih poslodavaca te osigurati minimalni stupanj zaštite, posebno kako bi se jamčila isplata njihovih nepodmirenih potraživanja, vodeći računa o potrebi uravnoteženoga gospodarskog i socijalnog razvoja u [Uniji]. […]“

               4

               Članak 3. te direktive glasi kako slijedi:
               „Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi osigurale da jamstvene ustanove jamče, ovisno o članku 4., isplatu nepodmirenih potraživanja zaposlenika koja su nastala iz ugovora o radu ili radnih odnosa, uključujući, gdje je to predviđeno nacionalnim zakonodavstvom, isplatu otpremnina nakon prestanka radnog odnosa.
               Zahtjevi za isplatu koje je preuzela jamstvena ustanova smatraju se nepodmirenim naknadama za rad u odnosu na razdoblje prije i/ili, prema potrebi, nakon datuma koji su odredile države članice.“

               5

               U skladu s člankom 4. navedene direktive:
               „1.   Države članice mogu ograničiti obvezu plaćanja jamstvenih ustanova iz članka 3.
               2.   Ako države članice iskoriste mogućnost iz stavka 1., one navode trajanje razdoblja za koje jamstvena ustanova treba podmiriti nepodmirena potraživanja. Ipak, to razdoblje ne može biti kraće od razdoblja koje pokriva naknada za rad za posljednja tri mjeseca radnog odnosa prije i/ili nakon datuma iz drugog stavka članka 3.
               […]
               3.   Države članice mogu odrediti gornje granice za plaćanja od strane jamstvene ustanove. Te gornje granice ne smiju pasti ispod razine koja je u skladu sa socijalnim ciljem ove Direktive.
               Ako države članice iskoriste tu mogućnost, obavješćuju Komisiju o metodama koje su koristile prilikom određivanja gornje granice.“

               6

               Članak 6. te direktive određuje:
               „Države članice mogu odrediti da se članci 3., 4. i 5. ne primjenjuju na doprinose unutar nacionalnog sustava zakonske socijalne sigurnosti ili unutar dopunskog strukovnog ili među‑strukovnog mirovinskog sustava izvan nacionalnih sustava zakonske socijalne sigurnosti.“

               7

               Članak 8. Direktive 2008/94 propisuje:
               „Države članice osiguravaju poduzimanje potrebnih mjera za zaštitu interesa zaposlenika i osoba koje su na dan nastanka insolventnosti poslodavca već napustile njegovo poduzeće ili pogon, koji se odnose na stečena ili buduća prava na davanja iz mirovinskog sustava, uključujući i davanja za nadživjele osobe, u okviru dopunskog strukovnog ili među‑strukovnog mirovinskog sustava, izvan nacionalnih sustava zakonske socijalne sigurnosti.“

               8

               Članak 11. stavak 1. te direktive glasi kako slijedi:
               „Ova Direktiva ne utječe na pravo država članica da primjene ili uvedu zakone i druge propise koji su povoljniji za zaposlenike.“

         Njemačko pravo

               9

               Članak 47. Insolvenzordnunga (Zakon o stečaju) određuje:
               „Svatko tko na temelju nekog stvarnog ili osobnog prava može dokazati da neki predmet ne ulazi u stečajnu masu nije vjerovnik u stečajnom postupku. Njegovo izlučno pravo uređeno je zakonima koji se primjenjuju izvan stečajnog postupka.“

               10

               Članak 165. treće knjige Sozialgesetzbucha (Zakonik o socijalnom osiguranju) glasi:
               „1.   Radnici imaju pravo na naknadu za slučaj stečaja ako su bili zaposleni u Njemačkoj i ako još uvijek imaju tražbine po osnovi plaća za tri mjeseca koji prethode stečaju.
               […]
               2.   Tražbine po osnovi plaća obuhvaćaju sva prava na naknadu koja se temelje na radnom odnosu. […] Ako je radnik jedan dio svoje plaće pretvorio, u skladu s člankom 1. stavkom 2. točkom 3. Betriebsrentengesetza (Zakon o strukovnim mirovinama), i ako je taj dio plaće stavljen u mirovinski fond ili proizvod izravnog osiguranja, pretvaranje plaće smatra se, za potrebe izračuna naknade za slučaj stečaja, kao da nije zaključeno, ako poslodavac nije podmirio uplate organizmu zaduženom za isplatu mirovine.“

         Glavni postupak

               11

               J. Webb‑Sämann bio je zaposlenik na nepuno radno vrijeme Baumarkt Praktiker od 18. studenoga 1996. Dana 1. listopada 2013. nad tim je poduzećem otvoren stečaj. C. Seagon imenovan je stečajnim upraviteljem.

               12

               J. Webb‑Sämann podnio je Arbeitsgerichtu Darmstadt (radnom sudu u Darmstadtu, Njemačka) tužbu radi nalaganja C. Seagonu, u svojstvu stečajnog upravitelja Baumarkt Praktikera, da mu isplati iznos od 1017,56 eura s kamatama. Tužitelj iz glavnog postupka objasnio je da taj iznos odgovara tražbinama po osnovi plaća koje je Baumarkt Praktiker trebao uplatiti na njegov individualni mirovinski račun kod Hamburger Pensionskassea na ime doprinosa za strukovnu mirovinu.

               13

               Tražbine, uključujući i tražbine koje se odnose na doprinose za strukovnu mirovinu, koje se odnose na razdoblje od tri mjeseca koji prethode otvaranju stečajnog postupka, podmirene su od strane jamstvenog tijela. Od tog trenutka, stranke glavnog postupka spore se samo o izdvajanju doprinosa za strukovnu mirovinu za razdoblje od siječnja do lipnja 2013., uključujući i te mjesece.

               14

               J. Webb‑Sämann u tom je kontekstu istaknuo da ima izlučno pravo u visini traženog iznosa, na temelju članka 47. zakona o stečaju. Dodao je da je taj iznos tuženik zadržao kao povjerenik, te da on stoga ne čini dio stečajne mase. J. Webb‑Sämann pozvao se i na članak 8. Direktive 2008/94, kako bi tvrdio da bi – ako mu se ne prizna izlučno pravo iz stečajne mase dugovanih iznosa – ta odredba u ovom slučaju bila prekršena.

               15

               C. Seagon tvrdio je da iznos koji potražuje J. Webb‑Sämann nikada nije izišao iz imovine Baumarkt Praktikera i da, osobito, između J. Webb‑Sämanna i Baumarkt Praktikera nikada nije zaključen ugovor o povjereništvu u pogledu tog iznosa. Stoga se, prema mišljenju C. Seagona, J. Webb‑Sämann ne može pozivati na članak 47. Zakona o stečaju kako bi tvrdio da posjeduje izlučno pravo.

               16

               Arbeitsgericht Darmstadt (Radni sud u Darmstadtu) odbio je tužbu J. Webb‑Sämanna. Taj je sud najprije istaknuo da on nema pravo ishoditi isplatu mirovinskih doprinosa na svoj vlastiti račun, i da može tražiti samo isplatu na individualni mirovinski račun. Potom je navedeni sud istaknuo da J. Webb‑Sämann nije podnio dokaz o postojanju ugovora o povjereništvu zaključenog s Baumarkt Praktikerom. Naposljetku, naglasio je da je – čak i pod pretpostavkom da je takav ugovor zaključen – izlučno pravo isključeno zbog neodredivosti imovine koja se nalazi u povjereništvu u odnosu na druge iznose u stečajnoj masi.

               17

               J. Webb‑Sämann podnio je žalbu protiv te presude sudu koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku. U nastavku diskusije između stranaka, kako je rezimirana u točkama 14. i 15. ove presude, sud koji je uputio zahtjev pita se je li članku 8. Direktive 2008/94 protivno tumačenje članka 47. Zakona o stečaju, prema kojem J. Webb‑Sämann ne bi imao izlučno pravo za iznose doprinosa neplaćenih od strane Baumarkt Praktikera u korist Hamburger Pensionskassea.

               18

               U tim je okolnostima Hessisches Landesarbeitsgericht (Zemaljski radni sud u Hessenu, Njemačka) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:

         O prethodnom pitanju

               19

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 8. Direktive 2008/94 tumačiti na način da nalaže – u slučaju insolventnosti poslodavca – da se zadržaji iz plaće pretvoreni u mirovinske doprinose bivšeg zaposlenika, koje je taj poslodavac morao isplatiti na mirovinski račun u korist tog zaposlenika, izdvoje iz stečajne mase.

               20

               Uvodno treba odgovoriti na pitanje koje su u svojim pisanim očitovanjima istaknuli C. Seagon i Komisija, o tome primjenjuje li se članak 8. Direktive 2008/94 u glavnom postupku, ili je u njemu bitan isključivo članak 3. navedene direktive, što zahtijeva da se odredi područje primjene svake od tih odredaba.

               21

               Člankom 3. Direktive 2008/94 nalaže se državama članicama da poduzimaju potrebne mjere kako bi osigurale da jamstvene ustanove jamče, ovisno o članku 4., isplatu nepodmirenih potraživanja zaposlenika.

               22

               U skladu s člankom 6. navedene direktive, države članice mogu odrediti da se njezini članci 3., 4. i 5. ne primjenjuju na doprinose unutar dopunskog mirovinskog sustava. Na taj način mogućnost isključenja tih doprinosa implicira da oni u načelu potpadaju pod članak 3. te direktive.

               23

               Međutim, iz prethodno navedenoga ne može se zaključiti da su neplaćeni mirovinski doprinosi isključeni iz područja primjene članka 8. Direktive 2008/94. Iz njegova teksta proizlazi da se tim člankom nameće obveza državama članicama da osiguravaju poduzimanje potrebnih mjera za zaštitu interesa zaposlenika, koji se odnose na stečena ili buduća prava na davanja iz mirovinskog sustava, u okviru dopunskog strukovnog ili među‑strukovnog mirovinskog sustava, izvan nacionalnih sustava zakonske socijalne sigurnosti.

               24

               Iako u članku 8. Direktive 2008/94 mirovinski doprinosi nisu izrijekom spomenuti, oni su usko povezani sa stečenim ili budućim pravima na davanja iz mirovinskog sustava, koja ta odredba štiti. Naime, ti doprinosi imaju za predmet financiranje prava stečenih u korist zaposlenika u trenutku njegova odlaska u mirovinu. U tom je pogledu Sud već smatrao da neisplata doprinosa od strane poslodavca može predstavljati razlog za nedovoljnu pokrivenost dopunskog strukovnog mirovinskog sustava, što potpada pod članak 8. navedene direktive (vidjeti u tom smislu presudu od 25. travnja 2013., Hogan i dr., C‑398/11, EU:C:2013:272, t. 37. do 40.). Iz navedenoga slijedi da su i članak 3. i članak 8. navedene direktive relevantni u slučaju neplaćanja mirovinskih doprinosa.

               25

               Isto je tako točno da članak 3. i članak 8. Direktive 2008/94 imaju različite svrhe i da se odnose na dva različita oblika zaštite.

               26

               Kada je riječ o članku 3. navedene direktive, on određuje da jamstvene ustanove jamče, ovisno o članku 6. navedene direktive, isplatu nepodmirenih potraživanja zaposlenika, uključujući, ne samo plaće, već i određene doprinose koji su izjednačeni s plaćama. Usto, članak 4. stavci 2. i 3. Direktive 2008/94 dodjeljuju državama članicama mogućnost ograničavanja područja primjene njezina članka 3. Takvo se ograničenje može odnositi kako na trajanje razdoblja koje daje pravo na isplatu neplaćenih tražbina od strane jamstvene ustanove, tako i na gornju granicu plaćanja od strane te ustanove. Osim toga, zaštita ustanovljena člankom 3. Direktive 2008/94 u načelu se odnosi na kratkoročna potraživanja, kako je istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 46. svojeg mišljenja.

               27

               Međutim, članak 8. Direktive 2008/94 ima ograničeniji materijalni doseg, u smislu da mu je cilj zaštita interesa zaposlenika na isplatu njihovih mirovinskih prava. Osim toga, taj članak, za razliku od članaka 3. i 4. navedene direktive, izrijekom ne predviđa mogućnost za države članice da ograniče razinu zaštite (presuda od 25. siječnja 2007., Robins i dr., C‑278/05, EU:C:2007:56, t. 43.). Naposljetku, za razliku od članka 3. te direktive, njezin članak 8. za cilj ima jamčenje zaštite dugoročnih interesa zaposlenika, s obzirom na to da se takvi interesi, što se tiče stečenih ili budućih prava, u načelu protežu na cijelo razdoblje mirovine.

               28

               Iz svega navedenoga proizlazi da se članak 8. Direktive 2008/94 primjenjuje u slučaju neplaćenih mirovinskih doprinosa, ako oni nisu kompenzirani u skladu s člankom 3. navedene direktive. Kako je istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 37. svojega mišljenja, zaštita koju jamči članak 8. navedene direktive jest komplementarna sa zaštitom koju jamči njezin članak 3., te se i jedna i druga odredba mogu zajednički primijeniti na jedan te isti slučaj.

               29

               U ovom slučaju iz spisa proizlazi da je J. Webb‑Sämann na temelju članka 165. treće knjige Zakona o socijalnom osiguranju, primio naknadu za slučaj stečaja na ime svojih neplaćenih tražbina po osnovi plaća za tri mjeseca koji su prethodili otvaranju stečajnog postupka nad Baumarkt Praktikerom. Usto, s obzirom na to da Savezna Republika Njemačka nije iskoristila mogućnost iz članka 6. Direktive 2008/94 da isključi mirovinske doprinose iz područja primjene njezina članka 3., tužitelj iz glavnog postupka je obeštećen i u pogledu njegovih mirovinskih doprinosa za ta tri mjeseca. Međutim, glavni se postupak odnosi na mirovinske doprinose dugovane za razdoblje od devet do tri mjeseci prije otvaranja navedenog stečajnog postupka. S obzirom na to da za te neplaćene doprinose nije isplaćeno nikakvo obeštećenje, te da se neplaćanje nužno odrazilo na iznos budućih prava, oni potpadaju pod područje primjene članka 8. navedene direktive.

               30

               Stoga, upućeno pitanje valja ispitati isključivo s obzirom na članak 8. Direktive 2008/94.

               31

               U skladu s njezinom uvodnom izjavom 3., cilj je te direktive „osigurati zaštitu zaposlenika u slučajevima insolventnosti njihovih poslodavaca“ te „osigurati minimalni stupanj zaštite, […] vodeći računa o potrebi uravnoteženoga gospodarskog i socijalnog razvoja u [Uniji].“

               32

               Na taj način navedena direktiva, koja nastoji pomiriti interese zaposlenika i uravnoteženi gospodarski i socijalni razvoj, za cilj ima jamčiti tim zaposlenicima – u okviru prava Unije – minimum zaštite u slučaju insolventnosti poslodavca, bez utjecaja, u skladu s njezinim člankom 11., na povoljnije propise koje države članice mogu primijeniti ili uvesti. Stupanj zaštite koji se navedenom direktivom zahtijeva za svako od specifičnih jamstava koja se njome uvode treba utvrditi s obzirom na izraze koji se koriste u odgovarajućoj odredbi, protumačene, u slučaju potrebe, u svjetlu prethodnih razmatranja (vidjeti u tom smislu presudu od 25. siječnja 2007., Robins i dr., C‑278/05, EU:C:2007:56, t. 39. do 41.).

               33

               Što se tiče teksta članka 8. Direktive 2008/94, u njemu se općenito navodi da države članice „osiguravaju poduzimanje potrebnih mjera za zaštitu interesa zaposlenika“.

               34

               U tom je pogledu Sud već presudio da države članice raspolažu širokom marginom prosudbe radi utvrđivanja kako mehanizma tako i razine zaštite prava na davanja iz mirovinskog sustava u okviru dopunskog strukovnog mirovinskog sustava u slučaju insolventnosti poslodavca, koji isključuje obvezu potpunog jamstva (presude od 25. siječnja 2007., Robins i dr., C‑278/05, EU:C:2007:56, t. 36. i 42. do 45. kao i od 25. travnja 2013., Hogan i dr., C‑398/11, EU:C:2013:272, t. 42.).

               35

               Iako stoga države članice raspolažu širokom marginom prosudbe prilikom provedbe članka 8. Direktive 2008/94, one su ipak obvezne, sukladno cilju koji se tom direktivom ostvaruje, jamčiti zaposlenicima minimum zaštite zahtijevane tom odredbom. U tom je pogledu Sud već presudio da pravilno prenošenje članka 8. Direktive 2008/94 zahtijeva da zaposlenik u slučaju insolventnosti svojeg poslodavca dobije barem polovicu davanja iz mirovinskog sustava koja proizlaze iz njegovih akumuliranih mirovinskih prava za koja je plaćao doprinose u okviru dopunskog strukovnog mirovinskog sustava (vidjeti u tom smislu presude od 25. siječnja 2007., Robins i dr., C‑278/05, EU:C:2007:56, t. 57., kao i od 25. travnja 2013., Hogan i dr., C‑398/11, EU:C:2013:272, t. 51.), a da se pri tome ne isključuje mogućnost da, u drugim okolnostima, i pretrpljeni gubici mogu – iako se njihov postotak razlikuje – biti smatrani očito neproporcionalnima, u odnosu na obvezu zaštite interesa zaposlenika iz članka 8. Direktive 2008/94.

               36

               U ovom slučaju iz spisa proizlazi, a osobito iz informacija koje je dostavio J. Webb‑Sämann, da bi njegova mirovinska prava bila – zbog neplaćanja mirovinskih doprinosa tijekom razdoblja o kojem je riječ u glavnom postupku – mjesečno umanjena za iznos od 5 do 7 eura. U tim okolnostima – čiju je točnost dužan provjeriti sud koji je uputio zahtjev – treba smatrati da članak 8. Direktive 2008/94 ne zahtijeva zaštitu koja premašuje zaštitu koja je u ovom slučaju već osigurana tužitelju iz glavnog postupka.

               37

               Stoga, ukoliko država članica ispuni obvezu osiguranja minimuma zaštite koju zahtijeva članak 8. Direktive 2008/94, njezina margina prosudbe u pogledu mehanizma za zaštitu prava na davanja iz mirovinskog sustava, u okviru dopunskog strukovnog mirovinskog sustava, u slučaju insolventnosti poslodavca, ne može biti umanjena.

               38

               Imajući sve prethodno izneseno u vidu, na upućeno pitanje valja odgovoriti da članak 8. Direktive 2008/94 treba tumačiti na način da on ne nalaže da se, u slučaju insolventnosti poslodavca, zadržaji iz plaće pretvoreni u mirovinske doprinose bivšeg zaposlenika, koje je taj poslodavac morao isplatiti na mirovinski račun u korist tog zaposlenika, izdvoje iz stečajne mase.

         Troškovi

               39

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                     Članak 8. Direktive 2008/94/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2008. o zaštiti zaposlenika u slučaju insolventnosti njihova poslodavca, treba tumačiti na način da ne nalaže da se, u slučaju insolventnosti poslodavca, zadržaji iz plaće pretvoreni u mirovinske doprinose bivšeg zaposlenika, koje je taj poslodavac morao isplatiti na mirovinski račun u korist tog zaposlenika, izdvoje iz stečajne mase.

                     Potpisi

            (
            *1
         )   Jezik postupka: njemački


Presuda Suda (prvo vijeće) od 23. veljače 1983. # Kommanditgesellschaft in der Firma Hans-Otto Wagner GmbH Agrarhandel protiv Bundesanstalt für landwirtschaftliche Marktordnung. # Zahtjev za prethodnu odluku: Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Njemačka. # Predmet 8/82.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 10. ožujka 2010. # Baid SARL protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice. # Predmet T-31/09.


Presuda Prvostupanjskog suda (četvrto vijeće) od 20. travnja 2005. # Krüger GmbH & Co. KG protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Postupak povodom prigovora. # Predmet T-273/02.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 18. studenoga 2015.#Research Engineering & Manufacturing, Inc. protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak za proglašavanje žiga ništavim – Verbalni žig Zajednice TRILOBULAR – Apsolutni razlog za odbijanje – Opisni karakter – Članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Članak 52. stavak 1. točka (a) Uredbe br. 207/2009.#Predmet T-558/14.


Presuda Službeničkog suda (prvo vijeće) od 2010. lipanj 09.#Luigi Marcuccio protiv Europska komisija.#Predmet F-56/09.


title: Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 24 listopada 2014. .#Technische Universität Dresden protiv Europske komisije.#Arbitražna klauzula – Akcijski program Zajednice u području javnog zdravstva – Ugovor o financiranju projekta – Tužba za poništenje – Obavijest o terećenju – Spor ugovorne naravi – Akt koji se ne može pobijati – Nedopuštenost – Preinaka tužbe – Prihvatljivi troškovi.#Predmet T‑29/11.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu T‑29/11,
            Technische Universität Dresden,  sa sjedištem u Dresdenu (Njemačka), koji zastupa G. Brüggen, odvjetnik,
            tužitelj,
            protiv
            Europske komisije, koju su zastupali M.W. Bogensberger i D. Calciu, a zatim M. Bogensberger i F. Moro, u svojstvu agenata, uz asistenciju R. Van der Houta i A. Köhlera, odvjetnikâ,
            tuženika,
            povodom zahtjeva za poništenje obavijesti o terećenju br. 3241011712 koju je izdala Komisija 4. studenoga 2010. u pogledu naknade iznosa od 55.377,62 eura uplaćenog tužitelju u okviru natječaja za financiranje u potporu projekta provedenog u sklopu akcijskog programa Zajednice u području javnog zdravstva (2003. – 2008.),
            OPĆI SUD (drugo vijeće),
            u sastavu: M. E. Martins Ribeiro, predsjednica, S. Gervasoni (izvjestitelj) i L. Madise, suci,
            tajnik: J. Weychert, administratorica,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 24. lipnja 2014.,
            donosi sljedeću

            Osnova
            Presudu
            Okolnosti spora
            1. Tužitelj, Technische Universität Dresden, javna je visokoškolska ustanova.
            2. Dana 21. travnja 2004. tužitelj je s Komisijom Europskih zajednica, koja je postupala u ime Europske zajednice, zaključio ugovor pod brojem 2003114 (SI2.377438) (u daljem tekstu: Ugovor o financiranju), koji se odnosi na financiranje projekta „Collection of European Data on Lifestyle Health Determinants – Coordinating Party (LiS)“ (u daljem tekstu: projekt) koji se provodio u sklopu akcijskog programa Zajednice u području javnog zdravstva (2003. – 2008.). Projekt je trajao 24 mjeseca, od 15. travnja 2004. do 15. travnja 2006.
            3. Ugovor o financiranju predviđao je dodjeljivanje tužitelju potpora u visini od 60 % ukupnog prihvatljivog procijenjenog troška projekta do iznosa od 327.150 eura.
            4. Prema članku I.8. stavku 1. Ugovora o financiranju dodjela potpora bila je uređena odredbama ugovora, primjenjivim propisima Zajednice i, podredno, belgijskim pravom koje se odnosi na dodjelu potpora. Inače, temeljem članka I.8. stavka 2. tog ugovora, korisnici potpora su Općem sudu mogli podnijeti tužbu protiv odluka Komisije koje su se odnosile na primjenu odredaba tog ugovora i načine njegove provedbe te žalbu Sudu.
            5. Između 14. svibnja 2004. i 13. prosinca 2006. Komisija je u korist tužitelja izvršila tri uplate u ukupnom iznosu od 326.555,84 eura. Taj je iznos odgovarao iznosu od 60 % ukupnog prijavljenog troška projekta, koji je dosegnuo 544.259,73 eura.
            6. Dana 16. i 17. srpnja 2007. nad tužiteljem je provedena financijska revizija.
            7. Dopisom od 11. siječnja 2008. Komisija je dostavila izvješće revizije tužitelju. Tim je izvješćem utvrđeno da je sveukupan iznos neprihvatljivih troškova 90.829,47 eura. Taj su iznos činili troškovi osoblja (46.125,66 eura), troškovi pružanja usluga (12.918,45 eura), administrativni troškovi (3030,83 eura) i troškovi povezani s pričuvom za nepredviđene izdatke (24.341,17 eura), kojima su dodani i posredni troškovi koji su se također smatrali neprihvatljivima (4413,36 eura). Nije uključivao putne troškove, s obzirom na to da je iz pojašnjenja u tom izviješću proizlazilo da putni troškovi u vezi s organiziranim posjetom Cipru u rujnu 2005. u iznosu od 638,04 eura nisu bili prihvatljivi.
            8. U skladu s preporukom iz izviješća revizije, Komisija je u dopisu od 11. siječnja 2008. od tužitelja zatražila povrat iznosa od 54.497,68 eura, koji je odgovarao razlici između financijske subvencije uplaćene na temelju ukupnog troška koji je prijavio tužitelj i maksimalnog financijskog doprinosa, koji je nakon revizije utvrđen u iznosu od 272.058,16 eura. Komisija je pozvala tužitelja da na ta utvrđenja podnese svoja očitovanja.
            9. Dopisom od 20. veljače 2008. tužitelj je prihvatio naknaditi 24.763,13 eura, osporavajući određene zaključke revizijskog izvješća te podnoseći Komisiji dokumente namijenjene dokazivanju prihvatljivosti određenih troškova koji su u tom izvješću smatrani neprihvatljivima.
            10. „Dopisom o prethodnoj obavijesti“ od 18. veljače 2009. (u daljnjem tekstu: dopis o prethodnoj obavijesti) Komisija je, nakon što je analizirala očitovanja i dokumente koje je dostavio tužitelj, odlučila da je iznos od 92.296,04 eura neprihvatljiv. U prilogu tom dopisu precizirala je da taj iznos osobito pokriva trošak osoblja (44.156,76 eura), troškove boravka i putne troškove (3.083,65 eura) te troškove plaćanja pruženih usluga (13.270,27 eura) i da odgovara ukupnom iznosu od 55.377,62 eura koji treba vratiti.
            11. Dopisima od 13. i 31. ožujka 2009. tužitelj je ta utvrđenja osporio te je podnio dodatne dokumente. Pristao je naknaditi samo iznos od 27.309,29 eura.
            12. Komisija je putem obavijesti o terećenju br. 3241011712 od 4. studenoga 2010. (u daljnjem tekstu: obavijest o terećenju), koja je tužitelju dostavljena poštom 11. studenoga 2010., zatražila povrat iznosa od 55.377,62 eura prije 20. prosinca 2010. Tužitelj je tu obavijest zaprimio 15. studenoga 2010.
            Postupak i zahtjevi stranaka
            13. Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 14. siječnja 2011. tužitelj je pokrenuo ovaj postupak.
            14. Zasebnim aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 31. ožujka 2011. Komisija je istaknula prigovor nedopuštenosti na temelju članka 114. stavka 1. Poslovnika Općeg suda. Tužitelj je svoja očitovanja na taj prigovor podnio u roku koji mu je određen.
            15. Nakon djelomične obnove Općeg suda predmet je dodijeljen novom sucu izvjestitelju. On je nakon toga raspoređen u drugo vijeće, kojem je slijedom navedenoga dodijeljen ovaj predmet.
            16. Rješenjem od 20. studenoga 2013. odlučivanje o prigovoru nedopuštenosti spojeno je s odlučivanjem o meritumu te će se odluka o troškovima donijeti naknadno.
            17. Sukladno članku 47. stavku 1. Poslovnika, Opći sud je odlučio da je dodatna razmjena podnesaka nepotrebna jer je spis dovoljno potpun kako bi stranke u usmenom dijelu postupka mogle iznijeti svoje tužbene razloge i argumente.
            18. Na temelju izvješća suca izvjestitelja, Opći sud (drugo vijeće) odlučio je otvoriti usmeni postupak te je u okviru mjera upravljanja postupkom predviđenih člankom 64. Poslovnika pozvao stranke da podnesu određene dokumente. Stranke su u određenom im roku postupile u skladu s tim zahtjevom.
            19. Saslušana su izlaganja stranaka i odgovori stranaka na pitanja koja je Opći sud postavio na raspravi održanoj 24. lipnja 2014.
            20. Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:
            – poništi obavijest o terećenju;
            – odbije prigovor nedopuštenosti koji je istaknula Komisija te, podredno, preinači ovu tužbu u tužbu ugovorne naravi na temelju članka 272. UFEU-a;
            – naloži Komisiji snošenje troškova.
            21. Komisija od Općeg suda zahtijeva da:
            – tužbu odbaci kao nedopuštenu;
            – podredno, tužbu odbije kao neosnovanu;
            – naloži tužitelju snošenje troškova.
            22. Tijekom rasprave tužitelj je u odgovoru na pitanje koje mu je postavio Opći sud naveo da bi, u slučaju preinake tužbe u tužbu utemeljenu na članku 272. UFEU-a, njegov tužbeni zahtjev trebao u biti sadržavati zahtjev Općem sudu da utvrdi prihvatljivost troškova u iznosu od 48.971,84 eura koje je Komisija pogrešno smatrala neprihvatljivima, tako da bi tražbina koju Komisija temelji na tim troškovima bila neosnovana.
            Pravo
            Nadležnost Općeg suda i dopuštenost tužbe
            23. Komisija se u biti poziva na nedopuštenost tužbe za poništenje zato što obavijest o terećenju nije akt koji bi se mogao pobijati u smislu članka 263. UFEU-a. Komisija ističe da obavijest o terećenju, s jedne strane, pripada isključivo ugovornom odnosu od kojega je neodvojiva i, s druge strane, predstavlja pripremni akt eventualnog postupka naplate i donošenja odluke u smislu članka 299. UFEU‑a.
            24. Najprije treba podsjetiti da tužitelj sam mora izabrati pravnu osnovu svoje tužbe jer Sud nije dužan odabrati koji je pravni temelj najprimjereniji (presuda od 15. ožujka 2005., Španjolska/Eurojust, C‑160/03, Zb., EU:C:2005:168, t. 35. i rješenje od 12. listopada 2011., Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisija, T‑353/10, Zb., EU:T:2011:589, t. 18.).
            25. U ovom slučaju, tužitelj je tužbeni zahtjev za poništenje podnio izričito na temelju članka 263. UFEU-a. Naime, s jedne strane, on izričito zahtijeva poništenje obavijesti o terećenju. S druge strane, članak 263. UFEU-a navodi se više puta kako u aktu kojim se pokreće postupak tako i u očitovanju tužitelja na prigovor nedopuštenosti koji je istaknula Komisija.
            26. Tužitelj je međutim u očitovanju na prigovor nedopuštenosti i tijekom usmene rasprave dodao da bi, u slučaju da Opći sud zaključi da je tužba za poništenje nedopuštena, ta tužba mogla biti preinačena u tužbu koja se temelji na članku 272. UFEU-a, o kojoj bi Opći sud mogao odlučivati na temelju arbitražne klauzule iz članka I.8. Ugovora o financiranju.
            27. Komisija se protivi takvom preinačenju tužbe tvrdeći da Opći sud nije nadležan odlučivati o tužbi koju je tužitelj podnio na temelju članka 272. UFEU-a s obzirom na to da se članak I.8. Ugovora o financiranju ne može kvalificirati kao arbitražna klauzula.
            28. Pod tim uvjetima, najprije treba ocijeniti dopuštenost ove tužbe u pogledu odredaba članka 263. UFEU-a, a zatim, po potrebi, ako se utvrdi da je tužba za poništenje nedopuštena, može li se bez obzira na to ta tužba preinačiti u tužbu koja se temelji na odredbama članka 272. UFEU-a.
            Dopuštenost tužbe u pogledu odredaba članka 263. UFEU-a
            29. Prema sudskoj praksi, akti koje donose institucije koji pripadaju isključivo ugovornom okviru od kojeg su neodvojivi zbog svoje naravi ne pripadaju u brojne akte čije se poništenje može zahtijevati na temelju članka 263. UFEU-a (vidjeti presudu od 17. lipnja 2010., CEVA/Komisija, T‑428/07 i T‑455/07, Zb., EU:T:2010:240, t. 52. i navedenu sudsku praksu).
            30. Međutim, iz dokaza u spisu proizlazi da obavijest o terećenju dužnika pripada kontekstu Ugovora o financiranju koji Komisiju povezuje s tužiteljem, s obzirom na to da joj je cilj naplata tražbine koja se temelji na odredbama ugovora.
            31. Naime, prvo, nesporno je da je iznos od 326.555,84 eura Komisija uplatila tužitelju na temelju Ugovora o financiranju. Drugo, isto tako nije sporno da je Komisija u skladu s člankom II.19. ugovora provela kod tužitelja financijsku reviziju projekta, na kraju utvrdivši neprihvatljivost dijela prijavljenih troškova. Treće, iz članka II.18.1. navedenog ugovora proizlazi da Komisija ima pravo od tužitelja zahtijevati povrat svih neprihvatljivo primljenih iznosa ili onih čiji je povrat prihvatljiv na temelju istog ugovora, što je Komisija i učinila zahtijevajući od tužitelja, upućivanjem obavijesti o terećenju, naknadu iznosa od 55.377,62 eura. Obavijest o terećenju izričito se navodi kako u Ugovoru o financiranju tako i u dopisu o prethodnoj obavijesti te se točno navodi da zahtjev za povrat slijedi nakon spomenute revizije.
            32. Neodvojivost obavijesti o terećenju od ugovornoga konteksta nije dovedena u pitanje argumentima tužitelja.
            33. Tužitelj smatra da njegov odnos s Komisijom ne treba smatrati isključivo ugovornim odnosom s obzirom na to da je Komisija u odnosu na njega djelovala kao tijelo javne vlasti, osobito izdavajući obavijest o terećenju kojom se utvrđuje postojanje tražbine te koja sadrži obračun kamata i potvrdu o izvršivosti, te je tužitelja u Ugovoru o financiranju sama odredila kao „korisnika“. Tužitelj je tijekom usmene rasprave dodao da je izdavši obavijest o terećenju Komisija izišla iz konteksta ugovornog odnosa te je prekoračila svoje ovlasti.
            34. Ti argumenti nisu osnovani.
            35. Naime, prije svega, odnosi između tužitelja i Komisije uređeni su Ugovorom o financiranju te si je Komisija u obavijesti o terećenju izričito pridržala pravo da naknadno može donijeti odluku koja je izvršiva u smislu članka 299. UFEU-a. Također, kao što se ističe u gornjim točkama 30. i 31. ove presude, Komisija je izdavanjem obavijesti o terećenju samo istaknula prava koja je imala na temelju ugovornih odredbi koje su joj omogućavale da od tužitelja zatraži povrat iznosa koje je neopravdano primio. Naprotiv, nijedan dokaz u spisu ne može navesti na zaključak da je Komisija time što je donijela taj akt prema tužitelju postupila kao tijelo javne vlasti.
            36. Nadalje, označavanje tužitelja kao „korisnika“ subvencije ne dokazuje da odnosi između tužitelja i Komisije nisu ugovorne prirode i da je obavijest o terećenju Komisija izdala izvan ugovornoga konteksta, kao tijelo javne vlasti. Naime, kao što to proizlazi iz prve stranice Ugovora o financiranju, to označavanje odgovara dogovorenom načinu pisanja. Predviđeno je da se taj ugovor sklapa između Komisije, koja postupa u ime Zajednice, i tužitelja, „dalje navedenoga kao glavni korisnik“, te sporednih korisnika koji su uz tužitelja određeni kao „korisnici“, pri čemu je pojašnjeno da je taj ugovor sklopljen između samog tužitelja i Komisije.
            37. Konačno, što se tiče tužiteljeve tvrdnje da je Komisija donijela obavijest o terećenju tijekom izvršenja svojih javnih ovlasti, koju je tužitelj istaknuo kako bi se pozvao na sudsku praksu prema kojoj akt koji je institucija donijela u ugovornom kontekstu treba smatrati odvojivim od ugovornoga konteksta kada ga je institucija donijela prilikom izvršenja svojih javnih ovlasti (vidjeti rješenje Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisija, t. 24. supra , EU:T:2011:589, t. 28. i navedenu sudsku praksu), te njegove argumente nije moguće prihvatiti. Naime, nijedan dokaz u spisu ne upućuje na zaključak da je Komisija postupila izvršavajući svoje javne ovlasti. Posebice, kao što se navodi u gornjim točkama 30. i 31. ove presude, jedini cilj obavijesti o terećenju jest isticanje prava koja Komisija ima na temelju odredbi Ugovora o financiranju, tako da se ne može tvrditi da je ta obavijest donesena prilikom izvršenja javnih ovlasti.
            38. U pogledu prethodno navedenoga treba zaključiti, bez potrebe za ispitivanjem predstavlja li obavijest o terećenju isključivo pripremni akt, kao što tvrdi Komisija, da navedena obavijest ne pripada aktima čije se poništenje može tražiti pred sudovima Unije na temelju članka 263. UFEU-a.
            39. Slijedi da je ova tužba u pogledu odredaba članka 263. UFEU-a nedopuštena.
            Zahtjev za preinačenje ove tužbe u tužbu koja je podnesena na temelju članka 272. UFEU-a
            40. Međutim, tužitelj smatra da se ova tužba može preinačiti u tužbu koja se temelji na članku 272. UFEU-a, o kojoj Opći sud može odlučivati na temelju arbitražne klauzule iz članka I.8. Ugovora o financiranju.
            41. Komisija je odgovorila da Opći sud ne bi trebao preinačiti ovu tužbu u tužbu podnesenu na temelju članka 272. UFEU-a s obzirom na to da Ugovor o financiranju ne sadrži nikakvu arbitražnu klauzulu. Komisija u biti smatra da članak I.8. stavak 2. Ugovora o financiranju predstavlja samo podsjetnik na nadležnost Općeg suda za odlučivanje o tužbama za poništenje. Naime, prema Komisiji navedeni članak odnosi se samo na tužbe „korisnika“, a ne i ugovornih stranaka. Tu analizu potvrđuje članak II.18.5. Ugovora o financiranju.
            42. Kao prvo, kada je riječ o mogućnosti preinake ove tužbe u tužbu podnesenu na temelju članka 272. UFEU-a, treba podsjetiti da, prema dobro utvrđenoj sudskoj praksi, kada je podnesena tužba za poništenje ili naknadu štete dok je spor, u biti, ugovorne naravi, Opći sud preinačuje tužbu ako su ispunjeni uvjeti za takvu preinaku (presuda od 19. rujna 2001., Lecureur/Komisija, T‑26/00, Zb., EU:T:2001:222, t. 38.; rješenje od 10. svibnja 2004., Musée Grévin/Komisija, T‑314/03 i T‑378/03, Zb., EU:T:2004:139, t. 88. i presuda CEVA/Komisija, t. 29. supra , EU:T:2010:240, t. 57.).
            43. Naprotiv, u slučaju spora ugovorne naravi Opći sud smatra da nije moguće preinačiti tužbu za poništenje kada se izričito izražena volja tužitelja da svoj zahtjev ne temelji na članku 272. UFEU-a protivi takvom preinačavanju ili kada se tužba ne temelji ni na jednom tužbenom razlogu zbog povrede pravila kojima se uređuje dotični ugovorni odnos, neovisno o tome radi li se o ugovornim odredbama ili odredbama nacionalnog zakona koji je naveden u ugovoru (vidjeti presudu CEVA/Komisija, t. 29. supra , EU:T:2010:240, t. 59. i navedenu sudsku praksu).
            44. Iz toga slijedi da je preinaka tužbe moguća ako se tome tužitelj izričito ne protivi i ako se u tužbi navodi barem jedan tužbeni razlog vezan uz povredu pravila kojima se uređuje dotični ugovorni odnos sukladno odredbama članka 44. stavka 1. točke (c) Poslovnika. Ta su dva uvjeta kumulativna.
            45. U ovom slučaju, s jedne strane, u svojem očitovanju na prigovor nedopuštenosti koji je podnijela Komisija, tužitelj izričito zahtijeva preinačenje ove tužbe u tužbu podnesenu na temelju članka 272. UFEU-a.
            46. S druge strane, tužitelj ističe u potporu svojoj tužbi dva tužbena razloga, od kojih se prvi temelji na „povredi prava Unije zbog pogrešne ili nepostojeće ocjene činjenica“, a drugi na povredi obveze obrazlaganja.
            47. Iako se drugi tužbeni razlog isključivo temelji na utvrđenjima koja se odnose na odnos upravnog prava te iako je svojstven tužbi za poništenje (vidjeti u tom smislu rješenje Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisija, t. 24. supra , EU:T:2011:589, t. 36. i 37.), valja međutim navesti da svojim prvim tužbenim razlogom tužitelj osporava, u biti, to što je financiranje Unije troškova osoblja, troškova boravka i putnih troškova kao i troškova povezanih s pružanjem usluga za koje smatra da su nastali u cilju provedbe projekta neprihvatljivo. Međutim, prihvatljivost troškova definirana je u članku II.14. Ugovora o financiranju, odredbe na koju se tužitelj pozvao prilikom izlaganja činjenica u tužbi. Iako se tužitelj ne poziva izričito na navedeni članak II.14. ugovora, prilikom izlaganja prvog tužbenog razloga argumentacija koja se ističe u potporu navedenog ne može se shvatiti drukčije nego kao dovođenje u pitanje, u biti, Komisijine ocjene u pogledu navedene odredbe. Usto, u odgovoru na pitanje koje joj je Opći sud postavio tijekom rasprave, Komisija nije osporila da joj je tužitelj tim tužbenim razlogom prigovorio da ne izvršava svoje ugovorne obveze.
            48. Pod tim uvjetima potrebno je, sukladno sudskoj praksi navedenoj u gornjim točkama 42. i 43. ove presude, preinačiti ovu tužbu u tužbu koja se temelji na članku 272. UFEU-a.
            49. Međutim, kao drugo, treba podsjetiti da Opći sud u prvom stupnju nije nadležan za odlučivanje o sporovima ugovorne naravi koje su pokrenule fizičke ili pravne osobe osim na temelju arbitražne klauzule. U nedostatku takve klauzule njegova bi se sudska nadležnost proširila i na druge sporove osim onih za čije je odlučivanje ograničeno nadležan (rješenja od 3. listopada 1997, Mutual Aid Administration Services/Komisija, T‑186/96, Zb., EU:T:1997:149, t. 47. i od 8. veljače 2010., Alisei/Komisija, T‑481/08, Zb., EU:T:2010:32, t. 58.).
            50. Nadležnost sudova Unije da na temelju arbitražne klauzule odlučuju o sporu o ugovoru se u skladu sa sudskom praksom ocjenjuje prema samim odredbama članka 272. UFEU-a i prema odredbama same klauzule (presuda od 8. travnja 1992., Komisija/Feilhauer, C‑209/90, Zb., EU:C:1992:172, t. 13.). Ta nadležnost odstupa od općih pravnih pravila i treba ju stoga restriktivno tumačiti (presuda od 18. prosinca 1986., Komisija/Zoubek, 426/85, Zb., EU:C:1986:501, t. 11.). Također, Opći sud može odlučivati o sporu o ugovoru samo u slučaju izričite volje stranaka da mu dodijele tu nadležnost [vidjeti presudu od 16. rujna 2013., GL2006 Europe/Komisija, T‑435/09, Zb. (Izvadci), EU:T:2013:439, t. 38. i navedenu sudsku praksu; vidjeti također, u tom smislu, rješenje Mutual Aid Administration Services/Komisija, t. 49. supra , EU:T:1997:149, t. 46.].
            51. Stoga, Opći sud može odlučivati o ovoj tužbi, kako je preinačena u točki 48. ove presude, samo ako Ugovor o financiranju sadrži arbitražnu klauzulu koja mu dodjeljuje nadležnost u tom pogledu. Dakle, potrebno je provjeriti sadrži li navedeni ugovor takvu klauzulu.
            52. U tom pogledu treba podsjetiti da, prema sudskoj praksi, s obzirom na to da ugovor ne propisuje nikakvu posebnu formulaciju koju treba koristiti za arbitražnu klauzulu, svaka formulacija koja naznačuje da stranke imaju namjeru izuzeti svoje međusobne sporove iz nadležnosti nacionalnih sudova i podvrgnuti ih nadležnosti sudova Unije može se smatrati dovoljnom kako bi oni prema članku 272. UFEU-a bili nadležni (presuda od 17. ožujka 2005., Komisija/AMI Semiconductor Belgium i dr., C‑294/02, Zb., EU:C:2005:172, t. 50.).
            53. U ovom slučaju, Ugovor o financiranju sadrži članak I.8. pod naslovom „Law applicable and competent court“ (Primjenjivo pravo i nadležni sud). Na temelju stavka 2. te odredbe „korisnici mogu pred [Općim sudom] podnijeti tužbu protiv odluka Komisije koje se odnose na primjenu odredaba [toga] ugovora i načine njegove provedbe te žalbu [Sudu]“.
            54. Iz toga slijedi da klauzula sadržana u članku I.8. stavku 2. Ugovora o financiranju predviđa da je Opći sud nadležan u prvom stupnju odlučivati o svim tužbama koje korisnik u smislu Ugovora o financiranju (u daljem tekstu: korisnik) (vidjeti točku 36. ove presude) podnosi protiv odluka Komisije koje se odnose na primjenu ugovora i načine njegove provedbe.
            55. Doista, u pogledu njegova izričaja, primjene pojma „korisnik“ i „odluke Komisije“ kao i nerecipročnoga karaktera klauzule sadržane u članku I.8. stavku 2. Ugovora o financiranju, koja ne predviđa nadležnost Općeg suda za odlučivanje o tužbama koje bi Komisija u kontekstu toga ugovora mogla podnijeti, izričaj te klauzule bitno se razlikuje od uobičajenih arbitražnih klauzula i može, kao što je to i Komisija potvrdila tijekom usmene rasprave, dovesti do konfuzije jer podsjeća na kontrolu zakonitosti putem tužbe za poništenje na temelju članka 263. UFEU-a.
            56. Ipak, bez obzira na dvosmislenost koju stoga stvara netipičan izričaj klauzule sadržane u članku I.8. stavku 2. Ugovora o financiranju, treba uzeti u obzir da, protivno onome što tvrdi Komisija, njezine karakteristike nisu takve da bi sprečavale kvalifikaciju te klauzule kao arbitražne klauzule.
            57. U tom pogledu, treba istaknuti, prvo, da naslov članka I.8. Ugovora o financiranju, to jest „Law applicable and competent court“, ponajprije znači da je predmet klauzule sadržane u stavku 2. određivanje nadležnog suda za rješavanje sporova koji se odnose na taj ugovor.
            58. Također, predviđajući da korisnici mogu u prvom stupnju podnijeti tužbu Općem sudu protiv odluka Komisije koje se odnose na primjenu odredaba Ugovora o financiranju i načine njegove provedbe, članak I.8. stavak 2. Ugovora o financiranju tom sudu daje nadležnost za odlučivanje o tužbama korisnika u okviru sporova povezanih s tim ugovorom sukladno članku 272. UFEU-a.
            59. Nadalje, valja istaknuti da se, sukladno članku I.8. stavku 2. Ugovora o financiranju, tužbe koje bi korisnici u prvom stupnju mogli podnijeti Općem sudu odnose na odluke Komisije koje su vezane uz primjenu Ugovora o financiranju i načine njegove provedbe, kao što to proizlazi iz samog izričaja te odredbe.
            60. Ta se odredba tako odnosi na odluke koje Komisija donosi na temelju odredaba ugovora i koje su neodvojive od ugovornog odnosa, poput obavijesti o terećenju o kojoj je riječ u ovom slučaju.
            61. S jedne strane, iz toga slijedi da se, protivno navodima Komisije, klauzula sadržana u članku I.8. drugom podstavku Ugovora o financiranju ne može smatrati samo podsjetnikom na nadležnost Općeg suda za odlučivanje o tužbama za poništenje podnesenima temeljem članka 263. UFEU-a.
            62. Naime, osim činjenice da ta klauzula uopće ne spominje članak 263. UFEU-a, iz sudske prakse navedene u točki 29. ove presude proizlazi da akti koje donose institucije koji pripadaju isključivo ugovornom okviru od kojeg su neodvojivi zbog svoje naravi ne pripadaju brojnim aktima čije se poništenje može zahtijevati na temelju članka 263. UFEU-a.
            63. Međutim, budući da klauzula sadržana u članku I.8. stavku 2. Ugovora o financiranju obuhvaća, kao što to također proizlazi iz točaka 59. i 60. ove presude, upravo tužbe koje se mogu podnijeti protiv odluka ili akata poput onih navedenih u točki 62. ove presude, tumačenje koje predlaže Komisija prema kojem bi članak I.8. stavak 2. Ugovora o financiranju predstavljao samo podsjećanje na tužbu za poništenje temeljem članka 263. UFEU-a predstavljalo bi ugovorno proširenje uvjeta dopuštenosti tužbe za poništenje utvrđenih člankom 263. UFEU-a i tumačenih u sudskoj praksi, čak i ako su ti uvjeti kogentne naravi (vidjeti rješenja od 15. travnja 2010., Makhteshim-Agan Holding i dr./Komisija, C‑517/08 P, EU:C:2010:190, t. 54. i navedenu sudsku praksu te od 15. prosinca 2010., Albertini i dr./Parlament, T-219/09 i T‑326/09, Zb., EU:T:2010:519, t. 56. i navedenu sudsku praksu) i ne mogu, stoga, biti prepušteni dispoziciji stranaka.
            64. S druge strane, protivno argumentima koje je Komisija izložila tijekom usmene rasprave, treba utvrditi da bi, u pogledu razmatranja iz gornjih točaka 59. i 60. ove presude, bilo protivno tekstu klauzule iz članka I.8. stavka 2. Ugovora o financiranju smatrati da je područje primjene te klauzule ograničeno na tužbe protiv odluka koje Komisija može donijeti na temelju članka 299. UFEU-a.
            65. U tom pogledu, treba dodati da su odluke koje se mogu donijeti na temelju članka 299. UFEU-a posebno navedene u članku II.18.5. Ugovora o financiranju, koji citira Komisija. Njime se korisnici obavještavaju o činjenici da povrat eventualne preplate mogu zahtijevati na temelju izvršne odluke u skladu s člankom 299. UFEU-a i da se protiv te odluke može podnijeti tužba pred Općim sudom. Međutim, osim činjenice da se u navedenom članku II.18.5. Ugovora o financiranju nigdje ne spominje članak I.8. stavak 2. istog ugovora, treba istaknuti da Komisija nije uspjela objasniti kako članak II.18.5. Ugovora o financiranju potvrđuje usko tumačenje članka I.8. stavka 2. navedenog ugovora. Naprotiv, postojanje te specifične klauzule u članku II.18.5. toga ugovora, koja se odnosi na izvršne akte, potvrđuje, a contrario , da se pojam „odluka koja se odnosi na primjenu odredbi ugovora“ naveden u članku I.8. stavku 2. istog ugovora ne odnosi na takve izvršne akte koje je moguće odvojiti od ugovornog odnosa.
            66. Konačno, kada je riječ o terminologiji koja se primjenjuje u članku I.8. stavku 2. i, preciznije, pojmovima „odluka“ i „korisnik“ kao i o jednostranom karakteru klauzule sadržane u tom članku, treba podsjetiti da, kao što to proizlazi iz točke 52. ove presude, svaka formulacija koja naznačuje da stranke imaju namjeru izuzeti svoje međusobne sporove iz nadležnosti nacionalnih sudova i podvrgnuti ih nadležnosti sudova Unije može se smatrati dovoljnom da bi ti sudovi bili nadležni prema članku 272. UFEU-a. Stoga, protivno argumentima koje iznosi Komisija, izričaj članka I.8. stavka 2. Ugovora o financiranju ne sprečava da se on kvalificira kao arbitražna klauzula.
            67. U pogledu svih prethodnih razmatranja, treba zaključiti, s jedne strane, da ovu tužbu treba preinačiti u tužbu podnesenu na temelju članka 272. UFEU-a i, s druge strane, da je Opći sud nadležan za odlučivanje o toj tužbi sukladno članku 272. i arbitražnoj klauzuli sadržanoj u članku I.8. stavku 2. Ugovora o financiranju.
            Osnovanost tužbe
            68. U prilog svojoj tužbi, kako je preinačena, tužitelj ističe dva tužbena razloga, od kojih se u biti prvi temelji na pogrešnoj ocjeni činjenica i povredi odredaba Ugovora o financiranju, a drugi na povredi obveze obrazlaganja.
            Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na pogrešnoj ocjeni činjenica i povredi odredaba Ugovora o financiranju
            69. U okviru prvog tužbenog razloga tužitelj prigovara Komisiji da je određene troškove, u ukupnom iznosu od 48.971,84 eura, smatrala neprihvatljivima. Radi se, prvo, o troškovima osoblja u visini od 44.156,76 eura, drugo, o troškovima boravka u iznosu od 638,04 eura i putnim troškovima u iznosu od 1.354,08 eura i treće, troškovima pruženih usluga u iznosu od 2.822,96 eura.
            70. Komisija je osporila osnovanost tog tužbenog razloga. Osobito smatra da je od tužitelja imala pravo zahtijevati povrat ukupnog iznosa od 55.490,39 eura.
             Uvodna očitovanja
            71. Najprije treba podsjetiti da, u skladu s temeljnim načelom kojim se uređuju financijske subvencije Unije, one subvencioniraju samo stvarno nastale troškove. Stoga, kako bi Komisija mogla izvršavati ulogu nadzora, korisnici takvih potpora moraju dokazati stvarnost troškova koji se pripisuju subvencioniranim projektima, s obzirom na to da je pružanje pouzdanih informacija neophodno za dobro funkcioniranje sustava nadzora i dokazivanja koji je uspostavljen kako bi se provjerilo jesu li ispunjeni uvjeti dodjele potpora. Stoga, nije dovoljno dokazati da je projekt realiziran kako bi se opravdala dodjela specifične subvencije. Korisnik subvencije mora, štoviše, dokazati da je prijavljene troškove snosio u skladu s uvjetima koji su propisani za dodjelu dotičnih potpora, pri čemu se samo opravdani troškovi mogu smatrati prihvatljivima. Njegova obveza poštovanja propisanih financijskih uvjeta predstavlja također jednu od njegovih bitnih dužnosti i, zbog toga, uvjetuje dodjelu financijskih potpora (presuda od 22. svibnja 2007., Komisija/IIC, T‑500/04, Zb., EU:T:2007:146, t. 94.; vidjeti, u tom smislu i po analogiji, presude od 19. siječnja 2006., Comunità montana della Valnerina/Komisija, C‑240/03 P, Zb., EU:C:2006:44, t. 69., 76., 78., 86. i 97.).
            72. Budući da se dodjeljivanje subvencija uređuje, kako to proizlazi iz članka I.8. Ugovora o financiranju, ugovornim odredbama, primjenjivim propisima prava Zajednice te podredno, belgijskim pravom koje se odnosi na dodjelu potpora, treba istaknuti da se načelo navedeno u točki 71. ove presude odražava u odredbama toga ugovora koje se odnose na načine dodjele financiranja. Tako, posebice iz članaka I.4.2. do I.4.5., I.5 i II.15.2. do II.15.4. navedenog ugovora proizlazi da je tužitelj obvezan predočiti Komisiji, u različitim stadijima projekta, obračun stvarno nastalih prihvatljivih troškova, a Komisija može, ako je potrebno, zatražiti dostavu dodatnih informacija i dokumenata. Na temelju dokumenata navedenih u članku II.15.4. Ugovora o financiranju, među kojima je osobito konačan obračun stvarno nastalih troškova, Komisija utvrđuje, sukladno članku II.17. toga ugovora i osim podataka zaprimljenih kasnije u okviru revizije provedene na temelju članka II.19. istog ugovora, konačan iznos subvencije.
            73. U tom kontekstu, također treba istaknuti da, što se tiče kriterija kojima se utvrđuje prihvatljivost troškova, članak II.14.1. Ugovora o financiranju previđa sljedeće:
            „Kako bi se mogli smatrati prihvatljivim troškovima aktivnosti, ti troškovi moraju ispunjavati sljedeće opće kriterije:
            – biti u vezi s predmetom ugovora i predviđeni privremenim proračunom koji mu je priložen;
            – biti nužni za provedbu aktivnosti koje čine predmet ugovora;
            – biti razumni i prihvatljivi te odgovarati načelima dobrog financijskog upravljanja, osobito u smislu isplativosti i troškovne učinkovitosti;
            – nastati tijekom trajanja aktivnosti kako je definirana člankom I.2.2. ugovora;
            – korisnicima stvarno nastati, biti zavedeni u njihovim poslovnim knjigama u skladu s računovodstvenim načelima koja se na njih primjenjuju te prijavljeni u skladu s važećim poreznim zakonima i zakonima o socijalnom osiguranju;
            – biti odredivi i provjerljivi.
            Računovodstveni postupci i postupci unutarnje kontrole korisnika moraju omogućiti izravnu korespondenciju između, s jedne strane, troškova i prihoda prijavljenih na temelju aktivnosti i, s druge strane, računovodstvenih izvještaja i odgovarajuće popratne dokumentacije koja je s njima povezana.“
            74. Usto, članak II.14.2. Ugovora o financiranju definira neposredno prihvatljive troškove kako slijedi:
            „Neposredno prihvatljivi troškovi su troškovi koje je, uz poštovanje uvjeta prihvatljivosti definiranih u članku II.14.1., moguće odrediti kao specifične troškove aktivnosti koji su neposredno povezani s realizacijom projekta i mogu biti predmet izravnog terećenja. Sljedeći troškovi su osobito neposredno prihvatljivi, pod uvjetom da odgovaraju kriterijima definiranima prethodnim stavkom:
            – troškovi osoblja koje sudjeluje u projektu, koji odgovaraju stvarnim plaćama uvećanim za doprinose za socijalno osiguranje i drugi propisani troškovi koji ulaze u naknadu, pod uvjetom da ne premašuju prosječne stope koje odgovaraju uobičajenoj politici naknada krajnjih korisnika;
            – troškovi putovanja i boravka osoblja koje sudjeluje u aktivnostima, pod uvjetom da odgovaraju uobičajenoj praksi korisnika glede putnih troškova te da ne prelaze ljestvicu tarife koju godišnje odobrava Komisija;
            – […]“
            75. U skladu s tim razmatranjima potrebno je ispitati utemeljenost prvog tužbenog razloga.
            – Troškovi osoblja
            76. Argumenti tužitelja koji se odnose na troškove osoblja tiču se, s jedne strane C. S. i J. S. (44.100 eura) i, s druge strane, H. (56,76 eura).
            77. Na prvome mjestu, kada je riječ o troškovima osoblja što se tiče C. S. i J. S., tužitelj tvrdi da ih je Komisija pogrešno smatrala neprihvatljivima. On procjenjuje, u biti, da je dokazao sudjelovanje tih suradnika u projektu obavještavajući o njihovim publikacijama, kratkom pregledu njihovih radova, prilozima u „Final Technical Implementation Report“ (Završno izvješće o tehničkoj provedbi) te pripremnim radovima za prezentacije koje je dostavio Komisiji nakon revizijskog izvješća i koje je također priložio tužbi.
            78. Komisija je osporila osnovanost tužiteljevih argumenata.
            79. Treba istaknuti da ni argumenti koje ističe tužitelj, a ni dokumenti koje je dostavio ne dokazuju da su C. S. i J. S. sudjelovali u projektu.
            80. Prvo, sve su publikacije C. S. i J. S. koje je tužitelj dostavio iz 2008. Međutim, iako je prema članku I.1.4. Ugovora o financiranju projekt trajao od 15. travnja 2004. do 15. travnja 2006. i prema članku II.14.1. ugovora prihvatljivi troškovi trebali su nastati tijekom trajanja projekta, tužitelj nije uspio dokazati da su pripremne radnje za te publikacije bile poduzete tijekom razdoblja provedbe navedenog projekta. Osim toga, iz publikacija ne proizlazi, kao što to tužitelj tvrdi, da je njihova objava kasnila zbog sustava ocjenjivanja doprinosa autora od strane stručnjaka istih kvalifikacija. Naime, s jedne strane, to je izričito navedeno u prvoj publikaciji od 8. veljače 2008., koja je prihvaćena 10. travnja 2008. i objavljena 6. svibnja iste godine. S druge strane, kada je riječ o drugim publikacijama istih autora, koje su priložene tužbi, treba istaknuti da one ne sadrže nikakvu naznaku što se tiče datuma podnošenja na objavu, dok samo spominjanje datuma objave u 2008. nije dovoljno ako bi se zaključilo da su navedene publikacije pripremljene tijekom trajanja projekta.
            81. Drugo, kao što to valjano tvrdi Komisija, kratak pregled radova C. S. i J. S. proveden je 8. veljače 2008., što je datum nakon dovršetka projekta. Dakle, iako činjenica na koju se poziva tužitelj, da su dokazi o sudjelovanju navedenih suradnika bili ocijenjeni nedovoljnima u revizijskom izvješću, doista omogućuje da se opravda dostava novih dokaza nakon završetka projekta, ipak se ne može opravdati, suprotno navodima tužitelja, njihovo utvrđivanje a posteriori , dvije godine nakon kraja projekta. S druge strane, kratak pregled radova ograničen je na ponavljanje popisa publikacija navedenih u točki 80. ove presude, uz dodatak da su C. S. i J. S. sudjelovali u projektu kao stručnjaci. Dakle, osim činjenice da, kao što je utvrđeno u točki 80. ove presude, priprema publikacija tijekom trajanja projekta nije dokazana, takav popis kao i sudjelovanje C. S. i J. S. kao stručnjaka, zbog njihove općenitosti i nedostatka bilo kakvog pojašnjenja što se tiče načina na koji su te osobe sudjelovale u projektu kao i bilo kakvoga konkretnog dokaza njihova sudjelovanja, nedovoljni su.
            82. Treće, prilozi u „Final Technical Implementation Report“ potpisani su svaki posebno 24. i 25. ožujka 2009. Ti dokumenti mogu, u biti, pružiti samo sljedeća tri pokazatelja. Ponajprije, C. S. i J. S. bili su uključeni u realizaciju projekta kao stručnjaci, bilo je navedeno kako bi bilo „očito nemoguće“ realizirati projekt europskog razmjera, poput tog projekta, bez korištenja znanstvene ekspertize u području interne medicine i farmakoterapije kao i u području farmacije, farmakologije i kliničke prehrane. Nadalje, C. S. i J. S. bili su uključeni u pripremne radove, među kojima osobito u one vezane za navedene publikacije. Konačno, C. S. i J. S. davali su savjete tijekom diskusija. Temeljem ta dva zadnja navoda, ti dokumenti ponovno upućuju na različite stranice „Interim Technical Implementation Report“ (Privremeno izvješće o tehničkoj provedbi ) i na „Završno izvješće o tehničkoj provedbi“.
            83. Dakle, s jedne strane, zbog razloga izloženih u točki 81. ove presude, općeniti navodi nakon završetka projekta nisu dovoljni kako bi se dokazalo stvarno sudjelovanje C. S. i J. S. u navedenom projektu. S druge strane, u dijelu u kojem dodatna dokumentacija upućuje na dva izvješća spomenuta u točki 82. ove presude, treba primijetiti da se ta izvješća ne nalaze u spisu ovog predmeta te tako Opći sud nije bio u mogućnosti provjeriti osnovanost tužiteljevih navoda u tom pogledu.
            84. Četvrto, dokumenti koje je tužitelj dostavio na temu „pripremnih radova na prezentacijama“ koje su obavili C. S. i J. S. nigdje ne spominju te osobe te se pomoću njih ne može dokazati sudjelovanje tih osoba na projektu.
            85. Osim toga, iz dijelova spisa proizlazi da ni C. S. ni J. S. nisu sudjelovali u sastanku koji je tužitelj u okviru projekta organizirao 2005. godine na Cipru.
            86. Slijedom navedenoga, tužitelj nije uspio dokazati stvarno sudjelovanje C. S. i J. S. u projektu te se troškovi osoblja koji se na njih odnose moraju smatrati neprihvatljivima.
            87. Nadalje, budući da su primjedbe i dokazi koje je izložio tužitelj u dopisima koji su 13. i 31. ožujka 2009. upućeni Komisiji bili ponovljeni pred Općim sudom i odbijeni u točkama 80. do 84. ove presude, argument tužitelja prema kojem je Komisija propustila uzeti u obzir njegove dokaze ne može dovesti u pitanje neopravdani karakter troškova osoblja što se tiče C. S. i J. S.
            88. Na drugome mjestu, tužitelj tvrdi da je Komisija, tijekom izračuna ukupnog neprihvatljivog iznosa, propustila podići iznos neprihvatljivih troškova osoblja za 56,76 eura, iznos koji se odnosi na H.
            89. Komisija je odgovorila da, iako su se troškovi osoblja koji se odnose na H. smatrali prihvatljivima, na iznos sveukupnih neprihvatljivih troškova osoblja valja pribrojiti iznos od 2025,67 eura. Budući da taj potonji iznos, koji je utvrđen u revizijskom izvješću, tužitelj nije osporio, sveukupni iznos od 44.156,76 eura utvrđen u dopisu o prethodnoj obavijesti ne bi bio potpun.
            90. U tom pogledu, prvo, treba utvrditi da se i tužitelj i Komisija slažu glede činjenice da su troškovi osoblja koji se odnose na H. u iznosu od 56,76 eura prihvatljivi.
            91. Drugo, argument Komisije koji se odnosi na to da ukupan iznos od 44.156,76 eura utvrđen u dopisu o prethodnoj obavijesti nije potpun bespredmetan je. Naime, čak i ako se pretpostavi da je Komisija imala pravo potraživati povrat troškova osoblja u iznosu koji je viši od onog iz obavijesti o terećenju, ta okolnost neće izmijeniti zaključak prema kojem je Komisija pogrešno smatrala druge troškove, to jest troškove osoblja koji se odnose na H., neprihvatljivima.
            92. Iz toga slijedi da ovaj prigovor treba usvojiti u dijelu u kojem se odnosi na troškove osoblja koji se tiču H., a da ga u preostalom dijelu treba odbiti.
            – Troškovi boravka i putni troškovi
            93. Tužitelj osporava neprihvatljivost, s jedne strane, troškova boravka u iznosu od 638,04 eura i, s druge strane, putnih troškova u visini od 1354,08 eura.
            94. Prvo, tužitelj smatra da je dokazao troškove boravka 20 sudionika sastanka na Cipru. Stoga je Komisija, koja je propustila uzeti u razmatranje dokaze koje je iznio tužitelj, pogrešno smatrala da trošak boravka u iznosu od 638,04 eura nije prihvatljiv. Tužitelj se u tom pogledu poziva na nekoliko dokumenata koji su u prilogu njegovoj tužbi.
            95. Komisija osporava osnovanost tih argumenata.
            96. Iz revizijskog izvješća proizlazi da je tužitelj prijavio trošak boravka u ukupnom iznosu od 9598,04 eura. Komisija je procijenila, temeljem podataka koji se odnose na putovanja zrakoplovom, da je 14 osoba provelo ukupno 56 dana na Cipru. Množeći taj broj dana s dnevnicom za Cipar (160 eura), Komisija je zaključila da bi samo iznos od 8960 eura bio prihvatljiv. Stoga je Komisija smatrala, kako u revizijskom izvješću tako i u dopisu o prethodnim obavijestima, da razlika između tih iznosa (638,04 eura) nije prihvatljiva.
            97. Prema članku II.14.1. petoj alineji Ugovora o financiranju, kako bi ih se moglo smatrati prihvatljivima, troškovi moraju korisniku stvarno nastati.
            98. Dakle, prvo, popis sudionika sastanka na Cipru koji navodi imena 20 osoba nije dovoljan kako bi se dokazalo da su sve osobe stvarno sudjelovale na tom sastanku niti kako bi se, štoviše, dokazalo da je troškove njihova boravka stvarno snosio tužitelj. Taj zaključak se dodatno nameće zbog toga što, s jedne strane, kao što to opravdano navodi Komisija, preslika popisa koju je dostavio tužitelj i sama sadrži rukom pisani navod iz kojeg proizlazi da četiri osobe nisu poslale zahtjev za naknadu troškova putovanja. S druge strane, tužitelj u tužbi navodi da „trošak boravka za taj sastanak također obuhvaća trošak osoba koje tamo nisu bile prisutne“.
            99. Drugo, kada je riječ o druga dva dokumenta koja je dostavio tužitelj, kojima se opravdava snošenje troška stavljanja na raspolaganje sale za sastanke u iznosu od 1010 eura i troška hotela za profesora K. u iznosu od 1843,96 eura, treba primijetiti da se, kao što to ističe Komisija, tim opravdanjima ne može dokazati broj stvarnih sudionika sastanka na Cipru. Inače, iz argumenata tužitelja ne proizlazi da on sada zahtijeva da se kao prihvatljivi troškovi uzmu u obzir troškovi stavljanja na raspolaganje sale za sastanke i troškovi hotela.
            100. Slijedi da tužitelj nije dostavio nijedan dokaz pomoću kojega bi se utvrdila prihvatljivost troškova boravka u iznosu od 638,04 eura. Pod tim uvjetima, argument prema kojem je Komisija propustila uzeti u obzir očitovanja i dokaze koje je u odnosu na to tužitelj izložio u dopisu od 31. ožujka 2009. treba odbiti iz istih razloga kao što su oni izneseni u točki 87. ove presude.
            101. Kao drugo, tužitelj smatra da je predočivši ukrcajne propusnice četiriju suradnika dokazao prihvatljivost putnih troškova u visini od 1354,08 eura.
            102. U tom pogledu, dostatno je utvrditi da iz Komisijinih pismena proizlazi da ona priznaje prihvatljivost putnih troškova u visini od 1354,08 eura, kako je to izričito priznala u odgovoru na pitanje koje joj je Opći sud postavio tijekom rasprave.
            103. Iz toga slijedi da taj prigovor treba usvojiti što se tiče putnih troškova, a da ga u preostalom dijelu treba odbiti.
            – Troškovi za plaćanje pruženih usluga
            104. Kada je riječ o troškovima pruženih usluga, tužitelj ističe, s jedne strane, da je troškove tiskanja članka „Public Health responses to extreme weather events“ (Intervencije javnog zdravstva u slučajevima ekstremnih vremenskih uvjeta, u daljnjem tekstu: članak „Public Health responses“) financirala Svjetska zdravstvena organizacija (WHO) samo do iznosa od 3522,86 eura, kako to proizlazi iz izvatka računa koji je on predočio, te je tako preostali iznos od 2471,14 eura prihvatljiv. S druge strane, Komisijin izračun neprihvatljivih troškova je pogrešan jer je iznos koji je prvotno u revizijskom izvješću utvrđen na 12.918,45 eura u dopisu o prethodnoj obavijesti bio povećan na 13.270,27 eura, bez ikakvog obrazloženja.
            105. Komisija uzvraća da su troškovi plaćanja pruženih usluga u iznosu od 12.918,45 eura neprihvatljivi, uključujući iznos od 2471,14 eura, koji tužitelj smatra prihvatljivim, s obzirom na to da je taj iznos neshvatljiv i nedovoljno dokazan.
            106. Prvo, kada se radi o razlici između neprihvatljivih iznosa za plaćanje drugih usluga iz revizijskog izvješća (12.918,45 eura) i iz dopisa o prethodnim obavijestima (13.270,27 eura), treba podsjetiti da je Komisija u odgovoru na tužbu svoju argumentaciju temeljila na sveukupnom neprihvatljivom iznosu navedenih troškova od 12.918,45 eura. Slijedi da Komisija priznaje, kao što je to i potvrdila u odgovoru na pitanje koje joj je Opći sud postavio tijekom rasprave, da je razlika od 351,82 eura između dva iznosa prihvatljiva.
            107. Stoga, treba prihvatiti argument koji je u tom pogledu iznio tužitelj i utvrditi da je trošak pruženih usluga u iznosu od 351,82 eura prihvatljiv.
            108. Drugo, kada je riječ o troškovima tiskanja članka „Public Health responses“, treba istaknuti da dijelovi spisa u ovom postupku, osobito sporazum između tužitelja i WHO-a za obavljanje zadataka koji se odnose na navedeni članak i izvadak iz računa kojim se potvrđuje da je tužitelj primio iznos od 3.522,86 eura, nisu takve naravi da bi dokazali prihvatljivost iznosa od 2471,14 eura.
            109. Naime, ti dokumenti omogućuju samo da se utvrdi da je tužitelj morao na temelju sporazuma koji je sklopio s WHO-om za obavljanje zadataka koji se odnose na članak, osobito, urediti članak „Public Health responses“ i dostaviti ga u European Journal of Public Health (Europski glasnik za javno zdravstvo) te da je primio iznos od 3522,86 eura od WHO-a. Naprotiv, ti dokumenti ne omogućuju da se utvrdi način na koji je taj iznos iskorišten ni činjenice da su ostali troškovi u iznosu od 2471,14 eura tužitelju stvarno nastali.
            110. Međutim, prema članku II.14.1. Ugovora o financiranju, da bi bili prihvatljivi, troškovi moraju ne samo nastati korisniku, već moraju, kao što to opravdano ističe Komisija, biti odredivi i provjerljivi.
            111. Osim toga, prema toj istoj odredbi, da bi bili prihvatljivi, troškovi moraju biti u vezi s predmetom Ugovora o financiranju. Međutim, iz dokumenata koje je tužitelj dostavio ne proizlazi da je uređivanje članka „Public Health responses“ zaista uključeno u projekt koji se financira navedenim ugovorom.
            112. Slijedi da, kada je riječ o troškovima plaćanja pruženih usluga, iznos od 351,82 eura treba proglasiti prihvatljivim, a da u preostalom dijelu prigovor koji je tužitelj istaknuo treba odbiti.
            113. Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, treba utvrditi da je tužitelj dokazao, u okviru prvog tužbenog razloga, prihvatljivost iznosa od ukupno 1762,66 eura, pri čemu taj iznos odgovara zbroju troškova osoblja za H. (56,76 eura), određenih putnih troškova (1354,08 eura) i određenih troškova plaćanja pruženih usluga (351,82 eura).
            114. Taj zaključak nije dovela u pitanje Komisijina argumentacija prema kojoj je ona imala pravo zahtijevati od tužitelja povrat iznosa od ukupno 55.490,39 eura, što je iznos viši od onoga koji se potražuje prema obavijesti o terećenju.
            115. Osim toga, ta argumentacija je bespredmetna zbog istih razloga kao što su oni izneseni u točki 91. ove presude.
            116. Osim toga, čak i pod pretpostavkom da je tom argumentacijom Komisija podnijela Općem sudu protutužbu i da je Opći sud, unatoč formulaciji iz arbitražne klauzule, nadležan za odlučivanje o toj protutužbi, u pogledu sudske prakse prema kojoj u sustavu pravnih sredstava prava Unije nadležnost za odlučivanje o tužbi u glavnom postupku podrazumijeva i nadležnost za odlučivanje o svim protutužbenim zahtjevima podnesenim tijekom istog postupka koji potječe od istog akta ili od iste činjenice koja čini predmet tužbe (vidjeti rješenje od 27. svibnja 2004., Komisija/IAMA Consulting, C‑517/03, EU:C:2004:326, t. 17. i navedenu sudsku praksu), taj protutužbeni zahtjev bi u svakom slučaju bio nedopušten u pogledu zahtjeva iz članka 46. stavka 1. točke (c) Poslovnika. Naime, takav zahtjev ne proizlazi dovoljno jasno ni iz Komisijinih podnesaka ni iz očitovanja koje je iznijela tijekom rasprave te ga slabo potkrjepljuju argumenti i dokazi koji Općem sudu omogućuju da ocjenjuje njegovu osnovanost, a tužitelju da pripremi svoju obranu.
            117. Uzimajući u obzir sva prethodna razmatranja, prvi tužbeni razlog treba djelomično usvojiti, i to u dijelu u kojem se njime dokazuje prihvatljivost troškova osoblja za H. (56,76 eura), određenih putnih troškova (1.354,08 eura) i određenih troškova plaćanja pruženih usluga (351,83 eura), dok ga u preostalom dijelu treba odbiti.
            Drugi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi obveze obrazlaganja
            118. U okviru drugog tužbenog razloga tužitelj ističe da je obavijest o terećenju zahvaćena pogreškom što se tiče nedostatka obrazloženja.
            119. Komisija osporava osnovanost tog tužbenog razloga.
            120. Obvezu obrazlaganja na koju se poziva tužitelj Komisiji nameće članak 296. stavak 2. UFEU-a. Ona se međutim odnosi samo na jednostrane aktivnosti te institucije. Ona ne obvezuje Komisiju na temelju Ugovora o financiranju (vidjeti u tom smislu presudu od 25. svibnja 2004., Distilleria Palma/Komisija, T‑154/01, Zb., EU:T:2004:154, t. 46.).
            121. Slijedom toga, tužbeni razlog koji se odnosi na nedostatak obrazloženja bespredmetan je u okviru tužbe podnesene na temelju članka 272. UFEU-a, s obzirom na to da eventualna povreda te obveze nema utjecaja na obveze koje za Komisiju proizlaze iz odnosnog ugovora (vidjeti u tom smislu presudu od 3. lipnja 2009., Komisija/Burie Onderzoek en Advies, T‑179/06, EU:T:2009:171, t. 117. i 118. te od 11. prosinca 2013., EMA/Komisija, T‑116/11, Zb., EU:T:2013:634, u žalbenom postupku, t. 275.).
            122. Taj zaključak nije doveden u pitanje argumentom tužitelja prema kojem se, na temelju sudske prakse, u pogledu činjenice da odluka kojom se umanjuje iznos financijskih potpora Unije dovodi do teških posljedica za korisnika tih potpora, u obrazloženju te odluke moraju jasno navesti razlozi koji opravdavaju smanjenje tih potpora u odnosu na prvotno dogovoreni iznos (presuda od 17. rujna 2003., Stadtsportverband Neuss/Komisija, T‑137/01, Zb., EU:T:2003:232, t. 53.). Naime, ta sudska praksa nije relevantna u ovom slučaju s obzirom na to da, za razliku od ovog predmeta, financijska potpora u predmetu u kojem je donesena gore navedena presuda Stadtsportverband Neuss/Komisija, (EU:T:2003:232) nije bila dodijeljena na temelju ugovora, nego na temelju odluke koju je Komisija donijela povodom zahtjeva koji je u tom smislu podnio Stadtsportverband Neuss i s obzirom na to da je Opći sud u tom predmetu odlučivao o tužbi za poništenje navedene odluke Komisije kojom se nalaže djelomičan povrat te financijske subvencije.
            123. Slijedi da se drugi tužbeni razlog koji ističe tužitelj treba odbaciti kao bespredmetan.
            124. U pogledu svih prethodnih razmatranja, tužbu treba djelomično usvojiti, i to u dijelu koji se tiče prihvatljivosti troškova osoblja za H. (56,76 eura), određenih putnih troškova (1354,08 eura) i određenih troškova plaćanja pruženih usluga (351,83 eura) te je u preostalom dijelu treba odbiti.
            Troškovi
            125. Sukladno odredbama članka 87. stavka 2. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku snosi troškove, ako je takav zahtjev postavljen.
            126. U ovom slučaju, tužitelj je tijekom rasprave zahtijevao da Komisija bez obzira na ishod postupka te čak i u slučaju odbijanja tužbe snosi sve troškove, s obzirom na to da ga je dvosmislena formulacija u članku I.8. stavku 2. Ugovora o financiranju dovela u zabludu što se tiče pravnih sredstava kojima je raspolagao.
            127. Ipak, treba podsjetiti da je tužitelj prvo temeljio svoju tužbu na odredbama članka 263. UFEU-a i da se tek u odgovoru na prigovor nedopuštenosti koji je istaknula Komisija pozvao na klauzulu u članku I.8. drugom podstavku Ugovora o financiranju zatraživši od Općeg suda preinačenje tužbe u tužbu na temelju članka 272. UFEU-a. Iz toga slijedi da dvosmislena formulacija klauzule, bez obzira na to što je takva, nije ni na koji način bila povod podnošenju tužbe koja se prvo temeljila na odredbama članka 263. UFEU-a. Uostalom, navedena klauzula nije ni na koji način spriječila preinačenje te tužbe u tužbu podnesenu na temelju članka 272. UFEU-a te ocjenjivanje njezine osnovanosti od strane Općeg suda.
            128. Pod tim uvjetima, s obzirom na to da tužitelj nije uspio u bitnom dijelu svojih zahtjeva, potrebno mu je, sukladno članku 87. stavku 2. Poslovnika, naložiti snošenje troškova u ovom postupku, u skladu sa zahtjevima Komisije.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga,
            OPĆI SUD (drugo vijeće)
            proglašava i presuđuje:
            1. Troškovi osoblja za H. u iznosu od 56,75 eura, putni troškovi u visini od 1354,08 eura i troškovi plaćanja pruženih usluga u visini od 351,82 eura, koji su Technische Universität Dresden nastali u okviru provedbe ugovora pod referentnim brojem 2003114 (SI2.377438), koji se odnosi na financiranje projekta „Collection of European Data on Lifestyle Health Determinants – Coordinating Party (LiS)“, koji se provodi u sklopu Akcijskog programa Zajednice u području javnog zdravstva (2003. – 2008.), opravdani su, tako da je tražbina koju Europska komisija temelji na tim iznosima te koja je navedena u obavijesti o terećenju br. 3241011712 od 4. studenoga 2010. neutemeljena.
            2. U preostalom dijelu tužba se odbija.
            3. Snošenje troškova nalaže se Technische Universität Dresden.
            Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 24. listopada 2014.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 4. lipnja 2015.#Andechser Molkerei Scheitz GmbH protiv Europske komisije.#Žalba – Javno zdravlje – Popis prehrambenih aditiva odobrenih za uporabu u hrani – Steviol glikozid – Pretpostavke za dopuštenost – Pravni interes.#Predmet C-682/13 P.


Presuda Suda od 4. prosinca 1986. # Država Nizozemska protiv Federatie Nederlandse Vakbeweging. # Zahtjev za prethodnu odluku: Gerechtshof 's-Gravenhage - Nizozemska. # Izravni učinak. # Predmet 71/85.


Presuda Službeničkog suda (treće vijeće) 22. listopada 2008.#Marie Tzirani protiv Europska komisija.#Predmet F-46/07.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 15. studenog 2011.#Murat Dereci i drugi protiv Bundesministerium für Inneres.#Zahtjev za prethodnu odluku: Verwaltungsgerichtshof - Austrija.#Predmet C-256/11.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 18. siječnja 2007.#Jean Auroux i drugi protiv Commune de Roanne.#Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunal administratif de Lyon - Francuska.#Direktiva 93/37/EZ.#Predmet C-220/05.


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 14. siječnja 2016.#«Ostas celtnieks» SIA protiv Talsu novada pašvaldība i Iepirkumu uzraudzības birojs.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Augstākā tiesa.#Zahtjev za prethodnu odluku – Javna nabava – Direktiva 2004/18/EZ – Ekonomska i financijska sposobnost – Tehnička i/ili stručna sposobnost – Članak 47. stavak 2. i članak 48. stavak 3. – Dokumentacija za nadmetanje koja za ponuditelja sadržava obvezu sklapanja ugovora o ortaštvu ili osnivanja javnog trgovačkog društva sa subjektima na čije se sposobnosti oslanja.#Predmet C-234/14.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      14. siječnja 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Javna nabava — Direktiva 2004/18/EZ — Ekonomska i financijska sposobnost — Tehnička i/ili stručna sposobnost — Članak 47. stavak 2. i članak 48. stavak 3. — Dokumentacija za nadmetanje koja za ponuditelja sadržava obvezu sklapanja ugovora o ortaštvu ili osnivanja javnog trgovačkog društva sa subjektima na čije se sposobnosti oslanja“
      U predmetu C‑234/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Augstākā tiesa (Vrhovni sud, Latvija), odlukom od 23. travnja 2014., koju je Sud zaprimio 12. svibnja 2014., u postupku

         „Ostas celtnieks“ SIA

      protiv

         Talsu novada pašvaldība,

         Iepirkumu uzraudzības birojs,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: A. Tizzano (izvjestitelj), potpredsjednik Suda, u svojstvu predsjednika prvog vijeća, F. Biltgen, E. Levits, M. Berger i S. Rodin, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: I. Illéssy, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 16. travnja 2015.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za „Ostas celtnieks“ SIA, J. Ešenvalds, advokāts,

               —

               za latvijsku vladu, I. Kalniņš i L. Skolmeistare, u svojstvu agenata,

               —

               za grčku vladu, K. Georgiadis i S. Lekkou, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, A. Tokár i A. Sauka, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 4. lipnja 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive Europskog parlamenta i Vijeća 2004/18/EZ od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima [o javnoj nabavi radova], ugovora o javnoj nabavi robe te ugovora o javnim uslugama [o javnoj nabavi usluga] (SL L 134, str. 114.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 1., str. 156.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između „Ostas celtnieks“ SIA (u daljnjem tekstu: Ostas celtnieks), s jedne strane, i Talsu novada pašvaldība (lokalno tijelo vlasti u županiji Talsi, Latvija) i Iepirkumu uzraudzības birojs (Ured za kontrolu postupaka javne nabave), s druge strane, u pogledu zahtjeva koji su predviđeni dokumentacijom za nadmetanje u postupku javne nabave radova.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodna izjava 32. Direktive 2004/18 navodi:
               „Kako bi se potaklo uključivanje malog i srednjeg poduzetništva u tržište ugovora o javnoj nabavi, preporučljivo je uključiti odredbe o podugovaranju.“

               4

               Člankom 7. te direktive određeni su pragovi od kojih se primjenjuju pravila o usklađivanju postupaka javne nabave radova, robe i usluga kako su propisana tom direktivom. U pogledu javne nabave radova, člankom 7. točkom (c) navedene direktive taj prag određen je u iznosu od 5.186.000 eura.

               5

               U skladu s člankom 44. iste direktive:
               „1.   Ugovori se sklapaju […] nakon što su javni naručitelji provjerili sposobnost gospodarskih subjekata koji nisu isključeni […] u skladu s kriterijima ekonomske i financijske sposobnosti, stručnog i tehničkog znanja ili sposobnosti navedenima u člancima 47. do 52. […]
               2.   Javni naručitelji mogu tražiti od natjecatelja i ponuditelja da zadovolje minimalne razine sposobnosti u skladu s člancima 47. i 48.
               Opseg informacija navedenih u člancima 47. i 48. i minimalne razine sposobnosti koje se zahtijevaju za određeni ugovor moraju biti vezani uz predmet ugovora te biti razmjerni predmetu ugovora.
               [...]“

               6

               Članak 47. Direktive 2004/18, pod naslovom „Ekonomska i financijska sposobnost“, u stavku 2. predviđa:
               „Gospodarski se subjekt može, prema potrebi i za određeni ugovor, osloniti na sposobnost drugih tijela, bez obzira na pravnu prirodu veza koje ima s njima. U tom slučaju mora javnom naručitelju dokazati da će imati na raspolaganju nužne resurse, primjerice, prihvaćanjem obveze drugih subjekata u tu svrhu.“

               7

               U članku 48. stavku 3. navedene direktive, pod naslovom „Tehnička i/ili stručna sposobnost“, propisuje se:
               „Gospodarski se subjekt može, prema potrebi i za određeni ugovor, osloniti na sposobnost drugih tijela, bez obzira na pravnu prirodu veza koje ima s njima. U tom slučaju mora dokazati javnom naručitelju da će imati na raspolaganju resurse nužne za izvršenje ugovora, primjerice, prihvaćanjem obveze tih subjekata da će te resurse staviti na raspolaganje gospodarskom subjektu.“

         Latvijsko pravo

               8

               Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da se ugovaratelj prema članku 41. stavku 3. („Ekonomska i financijska sposobnost“) i članku 42. stavku 3. („Tehničke i/ili stručne sposobnosti“) Zakona o javnoj nabavi (Publisko iepirkumu likums, Latvijas Vēstnesis, 2006., br. 65), kojim se u latvijsko pravo prenosi Direktiva 2004/18, ako je to nužno radi izvršenja određenog ugovora o javnoj nabavi, može osloniti na sposobnosti drugih subjekata, bez obzira na pravnu prirodu njihova međusobna odnosa. U tom slučaju ugovaratelj mora dokazati javnom naručitelju da će imati na raspolaganju nužne resurse podnošenjem potvrda ili ugovora s tim poduzetnicima u vezi s izvršenjem ugovora.

               9

               Osnovna pravila ugovora o ortaštvu propisana su u poglavlju 16. Građanskog zakonika, dok se uvjeti postavljeni gospodarskim subjektima u pogledu osnivanja i djelovanja javnog trgovačkog društva nalaze u glavi IX. Trgovačkog zakonika.

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               10

               Kako proizlazi iz spisa kojim raspolaže Sud, lokalno tijelo vlasti u županiji Talsi u studenome 2011. pokrenulo je postupak javne nabave radova u vezi s poboljšanjem cestovne infrastrukture kako bi se olakšao pristup gradu Talsiju (u daljnjem tekstu: predmetni ugovor o javnoj nabavi).

               11

               Točkom 9.5. dokumentacije za nadmetanje u tom postupku bilo je predviđeno:
               „[…] u slučaju da se ponuditelj oslanja na sposobnosti drugih poduzetnika, mora ih sve navesti i dokazati da će imati na raspolaganju nužne resurse. Ako se odluči sklopiti ugovor o javnoj nabavi s tim ponuditeljem, on će prije sklapanja tog ugovora morati sklopiti ugovor o ortaštvu s navedenim poduzetnicima i dostaviti potonji ugovor javnom naručitelju. [Taj ugovor] mora sadržavati:

                        1.

                        odredbu prema kojoj su svi pojedinačno i solidarno odgovorni za izvršenje ugovora;

                        2.

                        [imenovanje] glavnog gospodarskog subjekta koji će imati ovlast potpisati ugovor i upravljati njegovim izvršavanjem;

                        3.

                        opis dijela radova koje će izvesti svaki od sudionika;

                        4.

                        obujam poslova, izražen u postotku, koje treba izvršiti svaki od sudionika.

                  Sklapanje ugovora o ortaštvu može se zamijeniti osnivanjem javnog trgovačkog društva.“

               12

               Ostas celtnieks pred Uredom za kontrolu postupaka javne nabave ponajprije osporava valjanost točke 9.5. dokumentacije za nadmetanje. Međutim, odlukom od 13. veljače 2012. potonje tijelo odbilo je argumente koje je Ostas celtnieks naveo u prilog svojem prigovoru, smatrajući da je tom točkom javni naručitelj opravdano odredio način na koji ponuditelj mora dokazati da ima na raspolaganju nužne resurse za izvršenje predmetnog ugovora o javnoj nabavi.

               13

               Ostas celtnieks podnio je tužbu na Administratīvā rajona tiesa (Okružni upravni sud), koji je odlukom od 7. svibnja 2013. usvojio tu tužbu. U toj odluci navedeni je sud posebno u pogledu točke 9.5. dokumentacije za nadmetanje istaknuo da ni iz Zakona o javnoj nabavi ni iz Direktive 2004/18 ne proizlazi da javni naručitelj može obvezati ponuditelja da mora izjaviti da će s drugim subjektima na čije se sposobnosti oslanja radi izvršenja predmetnog ugovora o javnoj nabavi sklopiti ugovor o ortaštvu i zahtijevati da sklopi takav ugovor ili da s njima osnuje javno trgovačko društvo.

               14

               Lokalno tijelo vlasti u županiji Talsi i Ured za kontrolu postupaka javne nabave pokrenuli su protiv te odluke postupak revizije pred Augstākā tiesa (Vrhovni sud). U prilog reviziji ponajprije tvrde da su zahtjevi iz točke 9.5. dokumentacije za nadmetanje opravdani kako bi se smanjila opasnost od neizvršavanja predmetnog ugovora o javnoj nabavi.

               15

               Sud koji je uputio zahtjev u biti smatra da radi provedbe postupka javne nabave javni naručitelj mora provjeriti ponuditeljevu sposobnost za izvršenje predmetnog ugovora o javnoj nabavi. Međutim, dvoji o tome dopušta li u tu svrhu Direktiva 2004/18 da javni naručitelj obveže ponuditelje da s poduzetnicima na čije se sposobnosti oslanjaju u prilog svojoj ponudi sklope ugovor o ortaštvu ili osnuju društvo ili pak ti ponuditelji mogu slobodno odabrati način na koji će se udružiti s tim drugim poduzetnicima kako bi izvršili ugovor o javnoj nabavi.

               16

               U tim je okolnostima Augstākā tiesa (Vrhovni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Trebaju li se odredbe Direktive 2004/18 tumačiti na način da dopuštaju da se, radi smanjenja opasnosti od neizvršenja ugovora, u dokumentaciji za nadmetanje utvrdi pravilo da je, ako se ugovor dodijeli ponuditelju koji se poziva na sposobnosti ostalih subjekata, taj ponuditelj prije dodjele tog ugovora dužan s navedenim subjektima sklopiti ugovor o ortaštvu (u kojem moraju biti sadržane konkretne točke naznačene u dokumentaciji za nadmetanje) ili s njima osnovati javno trgovačko društvo?“

         O prethodnom pitanju

         Uvodna očitovanja

               17

               Pod pretpostavkom da se na predmet u glavnom postupku primjenjuje Direktiva 2004/18, na samom početku valja istaknuti da odluka o upućivanju zahtjeva ne sadržava nijedan element na temelju kojeg se može provjeriti doseže li vrijednost predmetnog ugovora o javnoj nabavi mjerodavni minimalni prag utvrđen člankom 7. točkom (c) navedene direktive.

               18

               Međutim, u odgovoru na pitanje koje je Sud postavio na raspravi latvijska je vlada pojasnila da se predmetni ugovor o javnoj nabavi odnosi na nabavu radova u vrijednosti od 3 milijuna eura, što je ispod navedenog minimalnog praga.

               19

               Usto, ta je vlada navela da se odredbe Zakona o javnoj nabavi primjenjuju i na javnu nabavu radova, poput predmetnog ugovora o javnoj nabavi, koji su niže vrijednosti od minimalnog praga određenog Direktivom 2004/18.

               20

               U tom pogledu i kako je to Sud već presudio, valja naglasiti da je tumačenje odredaba jednog akta Unije u situacijama koje nisu obuhvaćene njegovim područjem primjene opravdano kad je nacionalno pravo na izravan i bezuvjetan način te odredbe učinilo primjenjivima na takve situacije, kako bi se osiguralo istovjetno postupanje u tim situacijama i u onima koje su obuhvaćene područjem primjene spomenutog akta (presuda Generali‑Providencia Biztosító, C‑470/13, EU:C:2014:2469, t. 23. i navedena sudska praksa).

               21

               Slijedom toga i uz obvezu da sud koji je uputio zahtjev provede potrebne provjere, valja ispitati prethodno pitanje kako bi mu se pružio odgovor koji će biti koristan za rješenje glavnog postupka.

         O prethodnom pitanju

               22

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 47. stavak 2. i članak 48. stavak 3. Direktive 2004/18 tumačiti na način da se protive tomu da javni naručitelj u postupku javne nabave može obvezati ponuditelja koji se oslanja na sposobnosti drugih subjekata da prije sklapanja ugovora o javnoj nabavi s njima sklopi ugovor o ortaštvu ili da s njima osnuje javno trgovačko društvo.

               23

               Kako bi se odgovorilo na to pitanje, valja naglasiti da članak 47. stavak 2. i članak 48. stavak 3. Direktive 2004/18, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, priznaju svakom gospodarskom subjektu da se za određeni ugovor može osloniti na sposobnost drugih subjekata, „bez obzira na pravnu prirodu njihova međusobnog odnosa“, pod uvjetom da dokaže javnom naručitelju da će imati na raspolaganju resurse nužne za izvršenje ugovora (vidjeti u tom smislu presudu Swm Costruzioni 2 i Mannocchi Luigino, C‑94/12, EU:C:2013:646, t. 29. i 33.).

               24

               Takvo tumačenje, kako je to Sud već presudio, u skladu je s ciljem otvaranja tržišta javne nabave što većem tržišnom natjecanju, a koji se želi postići direktivama u tom području, ne samo u korist gospodarskih subjekata nego i javnih naručitelja. Osim toga, ono također malim i srednjim poduzetnicima olakšava pristup tržištu javne nabave, čemu teži i Direktiva 2004/18, a što se navodi u uvodnoj izjavi 32. (presuda Swm Costruzioni 2 i Mannocchi Luigino, C‑94/12, EU:C:2013:646, t. 34. i navedena sudska praksa).

               25

               Međutim, ako se neko trgovačko društvo radi dokazivanja svoje financijske i ekonomske sposobnosti kao i tehničke i/ili stručne sposobnosti, kako bi mu se dopustilo da sudjeluje u postupku javne nabave, poziva na sposobnosti subjekata ili poduzetnika s kojima je izravno ili neizravno povezano, bez obzira na pravnu prirodu te povezanosti, ono mora dokazati da „stvarno“ raspolaže resursima tih subjekata ili poduzetnika koji nisu njegovi, a nužni su za izvršenje tog ugovora (vidjeti u tom smislu presudu Holst Italia, C‑176/98, EU:C:1999:593, t. 29. i navedenu sudsku praksu).

               26

               U tom pogledu, valja istaknuti da je javni naručitelj u skladu s člankom 44. stavkom 1. Direktive 2004/18 dužan provjeriti ponuditeljevu sposobnost za izvršenje određenog ugovora. Cilj te provjere jest pružiti javnom naručitelju jamstvo da će se ponuditelj doista moći koristiti resursima bilo koje vrste na koje se oslanja tijekom razdoblja trajanja ugovora (vidjeti po analogiji presudu Holst Italia, C‑176/98, EU:C:1999:593, t. 28.).

               27

               U okviru te provjere, članak 47. stavak 2. i članak 48. stavak 3. Direktive 2004/18 ne dopuštaju da se pretpostavlja da ponuditelj ima ili pak da nema na raspolaganju nužne resurse za izvršenje ugovora pa tim više ni da se a priori isključe određeni načini dokazivanja (vidjeti po analogiji presudu Holst Italia, C‑176/98, EU:C:1999:593, t. 30.).

               28

               Slijedom toga, ponuditelj slobodno odabire, s jedne strane, vrstu pravnog odnosa koji kani uspostaviti s drugim subjektima na čije se sposobnosti oslanja radi izvršenja određenog ugovora i, s druge strane, način dokazivanja tog odnosa.

               29

               Nadalje, kao što je nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 43. svojeg mišljenja, članak 47. stavak 2. i članak 48. stavak 3. Direktive 2004/18 samo „primjerice“ navode podnošenje obvezujuće izjave tih subjekata da će nužne resurse staviti na raspolaganje ponuditelju kao jedan od načina prihvatljivog dokaza činjenice da će te resurse doista imati na raspolaganju. Stoga te odredbe uopće ne isključuju druge načine kojima ponuditelj može dokazati osnovu povezanosti s drugim subjektima na čije se sposobnosti oslanja radi urednog izvršenja ugovora za koji podnosi ponudu.

               30

               U konkretnom slučaju lokalno tijelo vlasti u županiji Talsi kao javni naručitelj obvezuje ponuditelja, odnosno Ostas celtnieks, koji se oslanja na sposobnosti drugih subjekata radi izvršenja predmetnog ugovora o javnoj nabavi da s njima uspostavi točno određene pravne odnose pa prema stajalištu javnog naručitelja samo ti odnosi mogu dokazati da ugovaratelj stvarno ima na raspolaganju nužne resurse za izvršenje tog ugovora.

               31

               Naime, u skladu s točkom 9.5. dokumentacije za nadmetanje, javni naručitelj zahtijeva da ponuditelj prije sklapanja ugovora o javnoj nabavi s tim subjektima sklopi ugovor o ortaštvu ili da s njima osnuje javno trgovačko društvo.

               32

               Točka 9.5. dokumentacije za nadmetanje stoga predviđa samo dva načina kojima ponuditelj može dokazati da ima na raspolaganju nužne resurse za izvršenje tog ugovora i isključuje bilo koji drugi način dokazivanja pravnog odnosa između tog ponuditelja i subjekata na čije se sposobnosti oslanja.

               33

               U tim okolnostima, pravilo poput onoga koje je predviđeno u točki 9.5. dokumentacije za nadmetanje očito dovodi do toga da članak 47. stavak 2. i članak 48. stavak 3. Direktive 2004/18 gube svaki koristan učinak.

               34

               Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, na upućeno pitanje valja odgovoriti da članak 47. stavak 2. i članak 48. stavak 3. Direktive 2004/18 treba tumačiti na način da se protive tomu da javni naručitelj u dokumentaciji za nadmetanje može obvezati ponuditelja koji se oslanja na sposobnosti drugih subjekata da prije sklapanja ugovora o javnoj nabavi s njima sklopi ugovor o ortaštvu ili da s njima osnuje javno trgovačko društvo.

         Troškovi

               35

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                     Članak 47. stavak 2. i članak 48. stavak 3. Direktive Europskog parlamenta i Vijeća 2004/18/EZ od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima [javnoj nabavi radova], ugovora o javnoj nabavi robe te ugovora o javnim uslugama [javnoj nabavi usluga] treba tumačiti na način da se protive tomu da javni naručitelj u dokumentaciji za nadmetanje može obvezati ponuditelja koji se oslanja na sposobnosti drugih subjekata da prije sklapanja navedenog ugovora o javnoj nabavi s njima sklopi ugovor o ortaštvu ili da s njima osnuje javno trgovačko društvo.

                     Potpisi

            (
            *1
         )   * Jezik postupka: latvijski


Presuda Suda (deveto vijeće) od 30. svibnja 2013.#Staatssecretaris van Financiën protiv X BV.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Hoge Raad der Nederlanden.#Predmet C-651/11.


Presuda Suda (osmo vijeće) od 2012. prosinac 19.#Mitteldeutsche Flughafen AG i Flughafen Leipzig-Halle GmbH protiv Europska komisija.#Predmet C-288/11 P.


Presuda Suda (peto vijeće) od 18. ožujka 2004. # Ludwig Leichtle protiv Bundesanstalt für Arbeit. # Zahtjev za prethodnu odluku: Verwaltungsgericht Sigmaringen - Njemačka. # Slobodno pružanje usluga. # Predmet C-8/02.


Presuda Suda (treće vijeće) od 16. listopada 2008.#R. H. H. Renneberg protiv Staatssecretaris van Financiën.#Zahtjev za prethodnu odluku: Hoge Raad der Nederlanden - Nizozemska.#Sloboda kretanja radnika - Članak 39. UEZ-a.#Predmet C-527/06.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 28. veljače 2008.#Paul Abraham i drugi protiv Région wallonne i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku: Cour de cassation - Belgija.#Direktiva 85/337/EEZ.#Predmet C-2/07.