title: Presuda Općeg suda (četvrto vijeće)od 18. studenoga 2015. (Ulomci).#d.d. Synergy Hellas Anonymi Emporiki Etaireia Parochis Ypiresion Pliroforikis protiv Europske komisije.#Arbitražna klauzula – Šesti i sedmi okvirni program za istraživanja, tehnološki razvoj i demonstracijske aktivnosti – Prijevremeni raskid ugovora – Legitimna očekivanja – Proporcionalnost – Dobra vjera – Izvanugovorna odgovornost – Preinaka tužbe – Istodobno postojanje zahtjevâ za naknadu ugovorne i izvanugovorne štete – Sustav ranog upozoravanja (SRU) – Dovoljno ozbiljna povreda pravnog pravila kojim se dodjeljuju prava pojedincima – Uzročna veza.#Predmet T-106/13.

text:
               Stranke
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu T‑106/13,
            d.d. Synergy Hellas Anonymi Emporiki Etaireia Parochis Ypiresion Pliroforikis , sa sjedištem u Ateni (Grčka), koji zastupaju M. Angelopoulos i K. Damis, odvjetnici,
            tužitelj,
            protiv
            Europske komisije , koju zastupaju R. Lyal i A. Sauka, u svojstvu agenata, uz asistenciju L. Athanassioua i G. Gerapetritisa, odvjetnika,
            tuženika,
            povodom zahtjeva za naknadu ugovorne i izvanugovone štete postavljenih u okviru izvršenja više ugovora koje je Komisija sklopila s tužiteljem na temelju šestog i sedmog okvirnog programa za istraživanja, tehnološki razvoj i demonstracijske aktivnosti kojim se pridonosi stvaranju Europskog istraživačkog prostora i inovaciji,
            OPĆI SUD (četvrto vijeće),
            u sastavu: M. Prek, predsjednik, I. Labucka i V. Kreuschitz (izvjestitelj), suci,
            tajnik: S. Spyropoulos, administratorica,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 29. travnja 2015.,
            donosi sljedeću
            Presudu (1)
             [omissis]
            Pravo
            I Zahtjev za naknadu ugovorne štete
             [ omissis ]
            B Dopuštenost
             [ omissis ]
            2. Dopuštenost argumenata koji se odnose na projekt različit od projekta ARTreat
            44. Komisija smatra da se tužitelj ne može valjano pozvati na argumente koji se odnose na projekt različit od projekta ARTreat, koji je predmet ovog postupka. Usto, smatra da su navodi koji se odnose na projekt J‑WeB već bili izneseni u okviru tužbe ponesene u predmetu Τ-365/12, u kojem je tužitelj povukao tužbu (rješenje Synergy Hellas/Komisija, t. 22. supra , EU:T:2012:461). Smatra da bi dopuštanje strankama da ponovno podnesu zahtjeve i ponovno iznesu navode od kojih su odustale bilo protivno dobrom sudovanju i načelu ekonomičnosti postupka. Tužitelj je tako izgubio svaki legitimni interes za isticanje prigovora protiv zaključaka revizije provedene u okviru ugovora J‑WeB. Tužitelj osporava nedopuštenost tih argumenata.
            45. S obzirom na te argumente, valja podsjetiti da je Komisija raskinula ugovor ARTreat sklopljen s tužiteljem primjenom njegova članka II.38. stavka 1. točke (c) zbog nepravilnosti koje je tužitelj počinio prilikom izvršenja ugovora J‑WeB. Budući da je neprimjereno izvršenje ugovora J‑WeB uzrok raskida ugovora ARTreat, tužitelj mora moći osporavati navedeno izvršenje tužbom zbog ugovorne odgovornosti protiv navedene odluke o raskidu. Stoga Komisija pogrešno navodi da se tužitelj ne može pozvati na argumente vezane uz projekt J‑WeB u okviru tužbe zbog ugovorne odgovornosti koja se temelji na ugovoru ARTreat.
            46. Tužiteljevo povlačenje tužbe u predmetu T‑365/12, Synergy Hellas/Komisija (vidjeti točku 22. supra ), koji se odnosio na ugovor J‑WeB, ne utječe na njegovo pravo u okviru ovog očitovanja koje se odnosi na Komisijinu ugovornu odgovornost zbog raskida ugovora ARTreat da se pozove na nepravilnosti vezane uz izvršenje ugovora J‑WeB.
            47. Naime, u slučaju povlačenja tužbe, Opći sud ne donosi odluku ni o dopuštenosti ni o meritumu, već utvrđuje tužiteljevu volju da ne nastavi sa sudskim postupkom. Rješenje o povlačenju tužbe nema snagu pravomoćnosti. Tako je već bilo presuđeno da, kada tužitelj u tijeku postupka povuče tužbu, spor koji je bio posljedica te tužbe prestaje postojati i stoga situacija litispendencije s drugom tužbom nestaje. Sud je pojasnio da interes da se izbjegne to da se pojedinci koriste tom mogućnošću na način koji je protivan načelu ekonomičnosti postupka ne zahtijeva da se održi situacija litispendencije i u odnosu na tužbu koju je tužitelj povukao, s obzirom na to da je taj interes dovoljno zaštićen nalaganjem tužitelju da nadoknadi troškove postupka (vidjeti u tom smislu presudu od 9. lipnja 2011., Comitato „Venezia vuole vivere“ i dr./Komisija, C‑71/09 P, C‑73/09 P i C‑76/09 P, Zb., EU:C:2011:368, t. 32.).
            3. 	Dopuštenost drugog dijela prvog tužbenog zahtjeva
            48. Komisija smatra da tužbeni zahtjev koji se odnosi na isplatu iznosa od 343.828,88 eura treba odbaciti kao nedopušten jer je revizija projekta ARTreat još u tijeku. Komisija navodi da nadležni revizori ispituju očitovanja, nove prijave troškova i opsežnu dodatnu dokumentaciju koje je tužitelj podnio nakon što mu je dostavljeno privremeno izvješće o reviziji za projekt ARTreat. Komisija iz toga zaključuje da je na dan podnošenja ove tužbe njezina neisplata zahtijevanog iznosa od 343.828,88 eura neizvjesna i hipotetska (vidjeti u tom smislu rješenje od 9. rujna 2013., Planet/Komisija, T‑489/12, EU:T:2013:496, t. 38. i 42.). Međutim, tužitelj se ne može pozivati na buduće i neizvjesne situacije kako bi opravdao postojeći i konkretan interes za rješavanje spora. Usto, tako bi se od Općeg suda zahtijevalo da odluči o nepostojećem pitanju, odnosno o nepostojećem aktu. Tužitelj osporava tu ocjenu i smatra da mu je iznos od 343.828,88 trebalo isplatiti.
            49. U tom pogledu valja podsjetiti da svaka osoba koja podnosi tužbu mora imati postojeći i konkretan pravni interes (presuda od 30. rujna 2009., Lior/Komisija i Komisija/Lior, T‑192/01 i T‑245/04, EU:T:2009:365, t. 247.) i da se taj legitimni interes mora shvatiti kao korist koju tužba svojim ishodom može donijeti tužitelju (vidjeti u tom smislu presudu od 6. listopada 2009., GlaxoSmithKline Services i dr./Komisija i dr., C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P i C‑519/06 P, Zb., EU:C:2009:610, t. 23. i navedenu sudsku praksu).
            50. U ovom slučaju cilj je predmetnog tužbenog zahtjeva nalaganje Komisiji isplate na ime izvršenja ugovora ARTreat. Naime, tužitelj od Općeg suda zahtijeva da Komisiji naloži da mu isplati iznos od 343.828,88 eura na ime isplate koju je bila dužna izvršiti u okviru projekta ARTreat, zajedno s kamatama.
            51. Činjenica da je Komisijina ocjena o tome jesu li troškovi koje je tužitelj zahtijevao prihvatljivi i je li stoga dužna isplatiti iznos od 343.828,88 eura u tijeku ne omogućuje utvrđenje da ne postoji tužiteljev postojeći i konkretan pravni interes u smislu gore navedene sudske prakse. Naime, već je prilikom podnošenja tužbe očito da bi tužitelj imao koristi od toga da uspije sa svojom tužbom. Stoga tužitelj ima postojeći i konkretan interes da Opći sud Komisiji naloži plaćanje iznosa od 343.828,88 eura uvećanog za kamate na ime izvršenja ugovora ARTreat.
            52. Usto, Komisija se ne može pozvati na to da ne postoji tužiteljev pravni interes jer je u trenutku podnošenja tužbe njezina neisplata tužitelju iznosa od 343.828,88 eura bila neizvjesna ili hipotetska. Naime, u trenutku podnošenja tužbe bilo je izvjesno da Komisija nije isplatila predmetni iznos.
            53. Pitanja je li Komisija bila dužna isplatiti predmetni iznos prije podnošenja tužbe, je li mogla suspendirati njegovu isplatu zbog toga što je revizija bila u tijeku i je li Opći sud trebao prekinuti sudski postupak do dovršetka Komisijine revizije ili je, nasuprot tomu, trebao izravno odlučiti o prihvatljivosti troškova odnose se na ocjenu elemenata vezanih uz meritum tužbe, a ne njezinu dopuštenost. Tako je u kontekstu tužbe ponesene na temelju arbitražne klauzule već bilo presuđeno da postojanje tražbine koja je sigurna, točno određena i ovršna, prema pravu primjenjivom na spor, predstavlja uvjet osnovanosti zahtjeva za plaćanje koji je podnio nositelj navedene tražbine (vidjeti u tom smislu presudu od 16. srpnja 2014., Isotis/Komisija, T‑59/11, Zb., EU:T:2014:679, t. 280.).
            54. Dopuštenost tužiteljeva zahtjeva da se Komisiji naloži plaćanje novčanog iznosa nije dovedena u pitanje rješenjem Planet/Komisija (t. 48. supra , EU:T:2013:496), na koje se Komisija pozvala. Naime, za razliku od ovog slučaja, u kojem tužitelj tužbom od Komisije zahtijeva izvršenje činidbe, tužbom koju je podnio Općem sudu u predmetu Planet tužitelj je zahtijevao da sud Unije utvrdi da mu je dopušteno zadržati iznose koje je Komisija već isplatila na temelju odnosnih ugovora (vidjeti presudu od 26. veljače 2015., Planet/Komisija, C‑564/13 P, EU:C:2015:124, t. 18.).
            55. Međutim, kako je to navela nezavisna odvjetnica Kokott u mišljenju u predmetu Planet/Komisija (C‑564/13 P, Zb., EU:C:2014:2352), iako se, kada je riječ o kondemnatornim tužbama, kojima se traži ispunjenje konkretnih zahtjeva, pravni interes može u pravilu bez daljnjeg izvesti iz konteksta tužbenog zahtjeva, interes tužitelja za zaštitom kod apstraktnog sudskog utvrđenja u odnosu na postojanje ili nepostojanje pravnog odnosa, odnosno postojanje ili nepostojanje određenog prava, zahtijeva u pravilu posebno obrazloženje. Naime, sudovi Unije nemaju zadaću sastavljati apstraktna pravna mišljenja (gore navedeno mišljenje nezavisne odvjetnice Kokott u predmetu Planet/Komisija, EU:C:2014:2352, t. 41.).
            56. Stoga prigovor nedopuštenosti koji je u tom pogledu istaknula Komisija valja odbiti.
            C Meritum
            1. 	Prethodna razmatranja
            57. Članak II.38. stavak 1. priloga II. ugovoru ARTreat određuje da:
            „[…] Komisija može raskinuti sporazum o bespovratnim sredstvima ili okončati sudjelovanje korisnika u sljedećim slučajevima: […]
            (c) kada je korisnik namjerno ili nepažnjom počinio nepravilnost u izvršenju bilo kojeg sporazuma o bespovratnim sredstvima sklopljenog s Komisijom.“
            58. Pojam nepravilnosti definiran je u članku II.1. stavku 10. priloga II. ugovoru ARTreat kao „svako kršenje odredbe prava Zajednice ili svaka povreda ugovorne obveze počinjena radnjom ili propustom ugovaratelja koja ima ili bi mogla imati za posljedicu da neopravdanim izdacima nanese štetu općem proračunu Europskih zajednica ili proračunima kojima one upravljaju“.
            59. Komisija je raskinula ugovor koji je sklopila s tužiteljem za projekt ARTreat primjenom gore navedenog članka II.38. jer je financijska revizija ugovora J‑WeB koju je u njezino ime provelo društvo Kypris & Associates pokazala da je velik dio troškova koje je tužitelj prijavio bio neprihvatljiv (vidjeti konačno izvješće o reviziji ugovora J‑WeB).
            60. Tužitelj smatra da je taj raskid nezakonit jer je Komisija pogrešno smatrala da su njegovi troškovi za projekt J‑WeB neprihvatljivi. Svoj zahtjev za naknadu ugovorne štete temelji na navodu da navedeni raskid povređuje, s jedne strane, načelo zaštite legitimnih očekivanja i, s druge strane, načelo proporcionalnosti (vidjeti gornju točku 42.). Tužitelj smatra da mu je nezakonit raskid ugovora ARTreat prouzrokovao štetu koja doseže 343.828,88 eura. Od tog iznosa 94.112,93 eura treba isplatiti na ime izgubljene zarade za razdoblje između datuma raskida ugovora ARTreat i okončanja projekta ARTreat, a 249.715,95 eura na ime troškova nastalih prije raskida ugovora ARTreat.
            2. 	Povreda načela zaštite legitimnih očekivanja
            61. U prilog svojem tužbenom razlogu u skladu s kojim raskid ugovora ARTreat povređuje načelo zaštite legitimnih očekivanja tužitelj, kao prvo, osporava pouzdanost konačnog izvješća o reviziji u vezi s projektom J‑WeB. Naime, izvješća o reviziji društva Ernst & Young u vezi s projektom Metabo i izvješća društva BDO u vezi s projektom J‑WeB potvrđuju pouzdanost tužiteljeva sustava bilježenja utrošenog vremena i prihvatljivost njegovih troškova. Kao drugo, tužitelj smatra da Opći sud, kako bi mogao odlučiti o potrebi da zaštiti njegova legitimna očekivanja, mora uzeti u obzir činjenicu da odbijanje njegovih prijava troškova šesnaest mjeseci nakon revizije ugovora Metabo, koju je provelo društvo Ernst & Young, prekoračuje razuman rok. Kao treće, tužitelj smatra da je, kao što su to pokazali zapisnik sa sastanka 22. kolovoza 2012. i poruka elektroničke pošte od 24. rujna 2012., s Komisijom postigao sporazum o neraskidanju ugovora ARTreat. Komisija je, međutim, nezakonito odustala od tog sporazuma uzrokujući mu tako znatnu materijalnu i nematerijalnu štetu.
            62. Komisija osporava tužiteljeve argumente. Najprije, uzimajući u obzir njezin očit ugovorni odnos s tužiteljem, Komisija smatra da joj tužitelj ne može prigovoriti povredu načela zaštite legitimnih očekivanja koje je dužna poštovati kao upravno tijelo u odnosima sa svojim građanima. Usto, smatra da tužitelj nije istaknuo nijedan tužbeni razlog koji se odnosi na iskazivanje zaštite legitimnih očekivanja u ugovornom pravu. Nadalje, prigovori koji se temelje na povredi načela dobre vjere i na zloporabi prava nedopušteni su jer su prvi put izneseni u stadiju replike i jer su suviše nejasni. Naposljetku i u svakom slučaju, Komisija smatra da ona kod tužitelja nije pobudila nikakvo legitimno očekivanje i da nije povrijedila razuman rok.
            63. S obzirom na te argumente, valja podsjetiti da je Ugovor o FEU‑u uspostavio autonoman sustav pravnih sredstava. Članak 272. UFEU‑a propisuje da je Sud nadležan donositi presude na temelju svake arbitražne klauzule sadržane u ugovoru sklopljenom od strane Unije ili u njezino ime, bez obzira na to radi li se o javnopravnom ili privatnopravnom ugovoru.
            64. Tužitelj je podnio zahtjev za naknadu ugovorne štete na temelju arbitražne klauzule sadržane u članku 9. ugovora ARTreat, koji predviđa da je Opći sud jedini nadležan odlučivati u prvom stupnju o svim sporovima između Komisije i korisnika kada je riječ o tumačenju, primjeni i valjanosti navedenog ugovora o bespovratnim sredstvima (vidjeti gornju točku 38.).
            65. U kontekstu tog zahtjeva za naknadu ugovorne štete, tužitelj je istaknuo, zbog razloga navedenih u gornjoj točki 61., povredu načela zaštite legitimnih očekivanja. Tužitelj pojašnjava da se legitimna očekivanja na koja se poziva „ispituju s točke gledišta građanina“ i da ona „zahtijevaju zaštitu povjerenja potonjeg u kontinuirano i pouzdano djelovanje države, na koje se on može osloniti za poduzimanje određenih radnji i utemeljenje određenih očekivanja“. Usto, tužitelj smatra da to načelo predstavlja „ograničenje prava povlačenja nezakonitih upravnih akata“.
            66. U tom pogledu valja smatrati da načelo zaštite legitimnih očekivanja, kako se na njega poziva tužitelj, uređuje odnos podređenosti građana administraciji i podsjetiti da, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, pravo pozivanja na zaštitu legitimnih očekivanja protiv administracije Unije pripada svakom pojedincu koji se nalazi u situaciji iz koje proizlazi da je navedena administracija, dajući mu precizna jamstva, kod njega stvorila utemeljena nadanja. Precizne, bezuvjetne i usuglašene obavijesti koje dolaze iz ovlaštenih i pouzdanih izvora predstavljaju takva jamstva, kakav god bio oblik u kojem su priopćena. Suprotno tomu, nitko se ne može pozvati na povredu tog načela ako ne postoje precizna jamstva koja je dala administracija (vidjeti presudu od 19. ožujka 2003., Innova Privat‑Akademie/Komisija, T‑273/01, Zb., EU:T:2003:78, t. 26. i navedenu sudsku praksu). Stoga je to načelo obuhvaćeno nadzorom zakonitosti koji primjenom članka 263. UFEU‑a Opći sud može provoditi nad aktima koje su donijele institucije.
            67. Međutim, u predmetnom je slučaju pred Općim sudom pokrenut postupak zbog njegovog svojstva suda koji je nadležan odlučivati o ugovoru. Doista, iako je na temelju članka 9. ugovora ARTreat (vidjeti gornju točku 39.), taj ugovor uređen osobito pravom Unije, ta okolnost ne omogućuje da se izmjeni nadležnost Općeg suda kako je definirana pravnim sredstvom koje je tužitelj odabrao. Stoga tužitelj u svojem zahtjevu za naknadu ugovorne štete Komisiji može prigovarati samo zbog povreda prava koje se primjenjuju na ugovor, to jest zbog povrede ugovornih odredaba, financijske uredbe ili načelâ ugovornog prava Unije i, podredno, načelâ belgijskog ugovornog prava (vidjeti, u tom smislu, presudu od 3. lipnja 2009., Komisija/Burie Onderzoek en Advies, T‑179/06, EU:T:2009:171, t. 118.).
            68. Stoga, u okviru zahtjeva za naknadu ugovorne štete koji je postavio tužitelj, Opći sud mora proglasiti nedopuštenim prigovor koji se temelji na Komisijinoj povredi načela zaštite legitimnih očekivanja, kako je definirano u gornjoj točki 66., tijekom njezina izvršenja ugovora ARTreat.
            69. Međutim, tužitelj u replici pojašnjava da njegov prigovor koji se temelji na povredi načela zaštite legitimnih očekivanja treba razmotriti u okviru izvršenja ugovora u dobroj vjeri i zabrane primjene nepoštenih ugovornih odredbi.
            70. Suprotno onomu što navodi Komisija u svojim odgovorima na pisana pitanja Općeg suda, taj navod nije nedopušten zbog nepravodobnosti ili nepreciznosti. Naime, tužbeni razlog ili argument koji predstavlja proširenje ranije navedenog tužbenog razloga, izravno ili neizravno, u aktu kojim se pokreće postupak i koji je usko vezan uz taj tužbeni razlog treba proglasiti dopuštenim (vidjeti presudu od 14. ožujka 2007., Aluminium Silicon Mill Products/Vijeće, T‑107/04, Zb., EU:T:2007:85, t. 60. i navedenu sudsku praksu). Međutim, u predmetnom slučaju tužitelj se u svojoj tužbi pozvao na primjenu članka 1134. belgijskog Građanskog zakonika, koji se na ugovor ARTreat primjenjuje na temelju njegova članka 9. Taj članak belgijskog Građanskog zakonika utvrđuje obvezu ugovornih strana da ga izvrše u dobroj vjeri. Usto, u ugovornom pravu može se pozvati na određeni oblik legitimnog očekivanja ako on utječe na poštovanje obveze ugovornih strana da ga izvrše u dobroj vjeri.
            71. Nadalje, Komisija se ne može pozivati na manjak preciznosti tužiteljeva prigovora, s obzirom na to da je u odgovoru na repliku navela da se korisnik financijske potpore Unije koji ne poštuje osnovni uvjet čijem ispunjenju podliježe dodjela potpore ne može pozvati na načelo zaštite legitimnih očekivanja kako bi osporavao Komisijino odbijanje da mu dodijeli prvotno ugovoreni iznos i da se tužitelj ne može pozvati na načelo zaštite legitimnih očekivanja ako nije poštovao financijske obveze kojima podliježe financijska potpora.
            72. To da se ne može isključiti da se u ugovornom pravu može pozvati na određeni oblik legitimnog očekivanja ako on utječe na poštovanje obveze ugovornih strana da ga izvrše u dobroj vjeri proizlazi iz činjenice da to načelo izvršenja ugovora u dobroj vjeri sprečava izvršenja ugovora koja predstavljaju zloporabu prava.
            73. Belgijski Cour de cassation tako je presudio da načelo utvrđeno u članku 1134. belgijskog Građanskog zakonika, na temelju kojeg ugovore treba izvršavati u dobroj vjeri, zabranjuje jednoj ugovornoj strani da zlorabi pravo koje joj je priznato ugovorom. Zloporaba prava sastoji se u ostvarenju prava na način koji očito prelazi granice uobičajenog ostvarenja tog prava oprezne i pažljive osobe (Cass od 16. studenoga 2007., AR nr C.06.0349.F.1). Međutim, ne može se isključiti da činjenica da se nositelj određenog prava na njega pozove nakon što je kod druge strane stvorio legitimna očekivanja da se njime neće koristiti tako da postupi na način koji objektivno nije u skladu s uobičajenim korištenjem tim pravom predstavlja zloporabu prava.
            74. Međutim, u predmetnom slučaju Komisija kod tužitelja nikako nije pobudila legitimna očekivanja da nakon rezultata revizije ugovora J‑WeB koju je provelo društvo Kypris & Associates i kojom je otkriven velik broj neprihvatljivih troškova ona neće raskinuti ugovor ARTreat primjenom članka II.38. stavka 1. točke (c) priloga II. navedenom ugovoru.
            75. Naime, budući da tužitelj smatra da je mogao imati legitimna očekivanja da će njegovi troškovi za projekt J‑Web biti prihvatljivi jer je društvo Ernst & Young provelo sličnu reviziju u vezi s projektom Metabo i ocijenilo da su njegovi troškovi prihvatljivi, valja navesti da je izvješće o reviziji u vezi s projektom Metabo, na koje se tužitelj poziva, bilo samo nacrt izvješća o reviziji. Privremena narav tog izvješća prepreka je stvaranju ikakvih tužiteljevih legitimnih očekivanja.
            76. Usto, tužitelj ne iznosi dovoljno precizno zbog čega smatra da se procjena troškova ugovora Metabo može primijeniti na troškove projekta J‑WeB. Također ne navodi na temelju čega smatra da je to izvješće o reviziji u vezi s projektom Metabo Komisija prihvatila. Taj nacrt izvješća o reviziji upućuje na to da je navedeno izvješće pripremljeno na Komisijin zahtjev, ali da su u njemu iznesena stajališta nezavisnih revizora koja ne predstavljaju službeno Komisijino stajalište. Usto, Komisija je u odgovoru na repliku navela da taj nacrt izvješća nikada nije dovršen, s obzirom na to da nije bio prihvaćen, i da je trebao biti zamijenjen izvješćem o reviziji projekta ARTreat.
            77. Ti zaključci nisu dovedeni u pitanje okolnošću koju je istaknuo tužitelj, u skladu s kojom je od dana kada je društvo Ernst & Young izradilo nacrt izvješća o reviziji u vezi s izvršenjem ugovora Metabo do dana odbijanja velikog broja troškova nakon revizije izvršenja ugovora J‑WeB proteklo šesnaest mjeseci. Naime, rok koji je protekao između tih dviju procjena ne utječe na točnost ocjena sadržanih u predmetnim revizijama. Protek navedenog roka ne daje veću vjerodostojnost ocjeni sadržanoj u prvom izvješću o reviziji.
            [ omissis ]
            3. 	Povreda načela proporcionalnosti
            a) 	Proporcionalnost raskida
            87. Tužitelj u bitnome smatra da je raskid ugovora ARTreat nakon izvješća o reviziji ugovora J‑Web neproporcionalan. U prilog tom prigovoru, kao prvo, navodi da se izvješćem o reviziji u vezi s projektom J‑WeB pogrešno utvrđuju financijske nepravilnosti, kako to pokazuju izvješća o reviziji koju su provela društva BDO i Ernst & Young, te da je izvješće o reviziji u vezi s projektom J‑WeB rezultat arbitrarne ocjene jer društvo Kypris & Associates nije bilo nepristrano. Kao drugo, tužitelj smatra da se predmetni raskid protivio onomu što je bio dogovorio s Komisijom na sastanku 22. kolovoza 2012. Kao treće, navodi povredu rokova predviđenih, s jedne strane, u točki 5.3. priloga odluci 2011/161, za preispitivanje žalbenog odbora raskida ugovora ARTreat, i, s druge strane, u članku II.22. priloga II. ugovoru ARTreat, za dostavu konačnog izvješća o reviziji. Kao četvrto, tužitelj smatra da je raskid ugovora ARTreat i Metabo nezakonit jer je do njega došlo kako prije isteka roka za podnošenje žalbe žalbenom odboru tako i prije odluke tog odbora. Komisija osporava te navode i smatra da je taj raskid bio proporcionalan.
            88. S obzirom na te prigovore, valja podsjetiti da je načelo proporcionalnosti opće načelo prava Unije, utvrđeno u članku 5. stavku 4. UEU‑a. To načelo zahtijeva da akti institucija Unije ne prelaze granice onoga što je prikladno i nužno za ostvarenje željenog cilja (vidjeti presudu od 13. rujna 2013., Makhlouf/Vijeće, T‑383/11, Zb., EU:T:2013:431, t. 98. i navedenu sudsku praksu).
            89. To načelo namijenjeno je uređenju svih načina djelovanja Unije, kako ugovornih tako i izvanugovornih (presuda od 25. svibnja 2004., Distilleria Palma/Komisija, T‑154/01, Zb., EU:T:2004:154, t. 44.). Naime, u okviru izvršenja ugovornih obveza, poštovanje tog načela dio je općenitije obveze ugovornih strana da ga izvrše u dobroj vjeri. Na temelju belgijskog prava koje se primjenjuje na ugovor ARTreat (vidjeti gornju točku 39.), obveza da se ugovori izvrše u dobroj vjeri zabranjuje jednoj strani da ostvari pravo na način koji očito prelazi granice uobičajenog ostvarenja tog prava oprezne i pažljive osobe (vidjeti gornju točku 73.).
            90. U predmetnom slučaju Komisija je primjenom članka II.38. stavka 1. točke (c) priloga II. ugovoru ARTreat nakon konačnog izvješća o reviziji ugovora J‑WeB jednostrano raskinula tužiteljevo sudjelovanje u tom ugovoru. Komisija je smatrala da je konačno izvješće o reviziji u vezi s projektom J‑WeB dokazalo da je tužitelj počinio nepravilnost u smislu članka II.1. priloga II. ugovoru ARTreat koja joj omogućuje da primjenom njegova članka II.38. stavka 1. točke (c) priloga II. jednostrano raskine navedeni ugovor.
            91. Kako bi se ocijenilo je li Komisija članak II.38. stavak 1. točku (c) priloga II. ugovoru ARTreat primijenila proporcionalno, treba navesti da su u konačnom izvješću o reviziji u vezi s ugovorom koji je Komisija sklopila s tužiteljem za subvencioniranje projekta J‑WeB revizori društva Kypris & Associates odbili sve prijavljene troškove osoblja smatrajući ih neprihvatljivima. Do tog su zaključka došli uzimajući u obzir sljedeća utvrđenja:
            – nepouzdanost tužiteljeva sustava evidencije radnog vremena;
            – nepostojanje dovoljnih i prikladnih dokaza koji omogućuju da se potvrdi broj sati i sudjelovanje u izvršenju projekta osoblja koje je tužitelj prijavio, i
            – postojanje podugovora sklopljenog između tužitelja i trećeg društva koji je doveo do izdavanja računa u kojima se pozivalo na ugovor J‑WeB, o kojem Komisija nije obaviještena niti ga je odobrila i zbog kojeg postoje sumnje o subjektu koji je uistinu izvršio projekt J‑WeB.
            92. Iz toga slijedi da tužiteljeva prijava tih troškova kako bi ih Komisija naknadila nije bila pouzdana i da je tužitelj povrijedio svoje ugovorne obveze da će prijaviti samo prihvatljive troškove. Te povrede predstavljaju nepravilnosti u smislu članka II.1. stavka 10. priloga II. ugovoru ARTreat. Naime, njihov učinak jest ili bi mogao biti nanošenje štete općem proračunu Unije. One, primjenom članka II.38. stavka 1. točke (c) priloga II. ugovoru ARTreat, opravdavaju raskid tog ugovora a da se taj raskid ne može smatrati neproporcionalnim ili takvim da predstavlja zloporabu prava. Tužitelj nije doveo u pitanje zakonitost uzroka za raskid predviđenih člankom II.38. stavkom 1. točkom (c) priloga II. ugovoru ARTreat. Usto, nepravilnosti utvrđene revizijom dovoljno su ozbiljne, tako da raskid ugovora ARTreat ne predstavlja jednostrano ostvarenje prava na raskid koje očito prelazi granice uobičajenog ostvarenja tog prava oprezne i pažljive osobe.
            [ omissis ]
            II Zahtjev za izvanugovornu naknadu štete
             [ omissis ]
            C Meritum
             [ omissis ]
            2. 	Povreda obveze povjerljivosti i povreda sporazuma spomenutog u zapisniku od 22. kolovoza 2012., neprihvaćanje očitovanja na privremenu reviziju ugovora ARTreat i Metabo, nedonošenje konačnog izvješća o reviziji i povreda načela „dobre uprave“
            141. Komisija smatra da se u predmetnom slučaju predmet tužiteljeva zahtjeva za naknadu izvanugovorne štete odnosi na ugovornu štetu. Iz toga zaključuje da će se tužiteljevi navodi u prilog njegovu zahtjevu za naknadu izvanugovorne štete trebati ocijeniti s obzirom na ugovorne odredbe.
            142. U tom pogledu valja podsjetiti da Ugovor o FEU‑u ustanovljuje cjelovit sustav pravnih sredstava. Svako je od tih pravnih sredstava autonomno, s posebnom ulogom u okviru sustava pravnih lijekova, i podliježe uvjetima korištenja koji su osmišljeni sukladno njegovu posebnom cilju (vidjeti u tom smislu presude od 23. ožujka 2004., Ombudsman/Lamberts, C‑234/02 P, Zb., EU:C:2004:174, t. 59. i od 3. rujna 2008., Kadi i Al Barakaat International Foundation/Vijeće i Komisija, C‑402/05 P i C‑415/05 P, Zb., EU:C:2008:461, t. 281.).
            143. Predmet je tužbe zbog izvanugovorne odgovornosti utvrđene u članku 268. UFEU‑a zahtjev za naknadu štete nastale radnjom ili protupravnim postupanjem koje se može pripisati instituciji ili tijelu Unije (presuda Ombudsman/Lamberts, t. 142. supra , EU:C:2004:174, t. 59.). Kako je to navedeno u gornjoj točki 124., da bi se utvrdila izvanugovorna odgovornost Unije, moraju se kumulativno ispuniti uvjeti koji se odnose na nezakonitost postupanja institucije Unije, stvarnost štete i postojanje uzročne veze između postupanja navedene institucije i štete na koju se poziva.
            144. Predmet je tužbe zbog ugovorne odgovornosti iz članka 272. UFEU‑a zahtjev za naknadu štete nastale zbog ugovora sklopljenog od strane Unije ili u njezino ime. Nadležnost suda Unije i odgovornost ugovornih strana ovisi o opsegu ugovornih odredaba, a osobito odredaba o dodjeljivanju nadležnosti i određivanju prava primjenjivog na ugovor. Ta nadležnost odstupa od općih pravnih pravila i stoga je treba usko tumačiti (presude od 18. prosinca 1986., Komisija/Zoubek, 426/85, Zb., EU:C:1986:501, t. 11. i od 16. prosinca 2010., Komisija/Arci Nuova associazione comitato di Cagliari i Gessa, T‑259/09, EU:T:2010:536, t. 39.). Stoga Opći sud može odlučivati samo o zahtjevima koji proizlaze iz ugovora koji sadržava arbitražnu klauzulu ili su izravno vezani uz obveze koje iz njega proizlaze (gore navedena presuda Komisija/Zoubek, EU:C:1986:501, t. 11.).
            145. S obzirom na autonomiju gore navedenih pravnih sredstava i uvjeta za utvrđenje odgovornosti svojstvene svakoj od tih tužbi, Opći je sud dužan utvrditi je li predmet tužbe o kojoj odlučuje zahtjev za naknadu štete koji se objektivno temelji na ugovornim ili izvanugovornim pravima i obvezama (vidjeti analogijom presudu od 18. travnja 2013., Komisija/Systran i Systran Luxembourg, C‑103/11 P, Zb., EU:C:2013:245, t. 66.).
            146. Stoga je presuđeno da samo pozivanje na pravna pravila ili načela koja ne proizlaze iz ugovora koji obvezuje stranke, ali koja im se nameću, ne može imati za posljedicu izmjenu ugovorne naravi spora (vidjeti presude od 20. svibnja 2009., Guigard/Komisija, C‑214/08 P, EU:C:2009:330, t. 43.; Komisija/Systran i Systran Luxembourg, t. 145. supra , EU:C:2013:245, t. 65. i od 19. svibnja 2010., Nexus Europe (Irska)/Komisija, T‑424/08, EU:T:2010:211, t. 60.).
            147. Međutim, budući da su na temelju Ugovora o FEU‑u sudovi Unije u načelu nadležni odlučivati kako o tužbi zbog izvanugovorne odgovornosti institucija tako i o tužbi zbog ugovorne odgovornosti institucija kada su one sklopile ugovor koji sadržava arbitražnu klauzulu, presuđeno je da, kada odlučuje o tužbi zbog izvanugovorne odgovornosti, a spor je u biti ugovorne naravi, Opći sud preinačuje tužbu ako su ispunjeni uvjeti za takvu preinaku (presuda od 19. rujna 2001., Lecureur/Komisija, T‑26/00, Zb., EU:T:2001:222, t. 38.; rješenje od 10. svibnja 2004., Musée Grévin/Komisija, T‑314/03 i T‑378/03, Zb., EU:T:2004:139, t. 88. i presuda od 24. listopada 2014., Technische Universität Dresden/Komisija, T‑29/11, Zb., EU:T:2014:912, t. 42.).
            148. Konkretnije, kako je to potvrđeno sudskom praksom, kada odlučuje o sporu takve naravi, Opći sud ne može preinačiti tužbu kada se izričito izražena volja tužitelja da svoj zahtjev ne temelji na članku 272. UFEU‑a protivi takvom preinačavanju (vidjeti u tom smislu rješenje Musée Grévin/Komisija, t. 147. supra , EU:T:2004:139, t. 88.; presudu CEVA/Komisija, t. 99. supra , EU:T:2010:240, t. 59. i rješenje od 6. rujna 2012., Technion i Technion Research & Development Foundation/Komisija, T‑657/11, EU:T:2012:411, t. 55.) ili kada se tužba ne temelji ni na jednom tužbenom razlogu zbog povrede pravila kojima se uređuje dotični ugovorni odnos, neovisno o tome radi li se o ugovornim odredbama ili odredbama nacionalnog zakona koji je naveden u ugovoru (vidjeti presudu od 16. listopada 2014., Federación Española de Hostelería/EACEA, T‑340/13, EU:T:2014:889, t. 35. i navedenu sudsku praksu).
            149. Usto valja navesti da kršenje ugovorne odredbe institucije ne može samo za sebe dovesti do nastanka njezine izvanugovorne odgovornosti prema jednoj od stranaka s kojom je sklopila ugovor koji sadržava navedenu odredbu. Naime, u takvom slučaju nezakonitost koja se može pripisati navedenoj instituciji potječe isključivo iz ugovora i proizlazi iz njezina obvezivanja kao ugovorne strane, a ne iz bilo kakvog drugog svojstva kao što je, primjerice, svojstvo upravnog tijela. Slijedom toga, u takvim okolnostima navod o povredi ugovorne odredbe u prilog zahtjevu za naknadu izvanugovorne štete treba proglasiti bespredmetnim.
            150. Međutim, ne može se isključiti da ugovorna i izvanugovorna odgovornost institucije Unije mogu istodobno postojati u pogledu jednog od njezinih suugovaratelja. Naime, narav protupravnih postupanja koja se mogu pripisati instituciji i koja uzrokuju štetu te mogu biti predmet zahtjeva za izvanugovornu naknadu štete nije predodređena (vidjeti u tom smislu presude Ombudsman/Lamberts, t. 142. supra , EU:C:2004:174, t. 59. i navedenu sudsku praksu i od 18. prosinca 2009., Arizmendi i dr./Vijeće i Komisija, T‑440/03, T‑121/04, T‑171/04, T‑208/04, T‑365/04 i T‑484/04, Zb., EU:T:2009:530, t. 65). Pod pretpostavkom da takvo istodobno postojanje odgovornosti institucija postoji, ono je moguće samo pod uvjetom da, s jedne strane, nezakonitost koja se pripisuje predmetnoj instituciji predstavlja povredu ne samo ugovorne obveze već i opće obveze koju je dužna ispuniti i, s druge strane, da je ta nezakonitost u odnosu na navedenu opću obvezu prouzrokovala drugu štetu, različitu od one koja je nastala zbog lošeg izvršenja ugovora.
            151. U predmetnom slučaju tri od četiri prigovora koja je tužitelj istaknuo u prilog svojem zahtjevu za naknadu izvanugovorne štete, sažeta u gornjoj točki 125. i pratećim točkama, objektivno se temelje na navodnim povredama ugovora i ne ističe se nikakva šteta osim one koja je nastala zbog lošeg izvršenja ugovora.
            152. Naime, kada je riječ o Komisijinu navodnom otkrivanju povjerljivih informacija, valja navesti da se ono sastoji u tome da je koordinatore projekata ARTreat i Metabo obavijestila o raskidu ugovora ARTreat i ugovora Metabo. Navodno povjerljiva informacija, to jest Komisijin raskid ugovora ARTreat i Metabo, sklopljenih s tužiteljem, potječe od Komisije i ona njome raspolaže kao ugovorna strana, a ne kao upravno tijelo. Nadalje, koordinatori predmetnih projekata koji su obaviješteni o navodnoj povjerljivoj informaciji s gledišta predmetnih ugovora nisu treće osobe. Oni su tužiteljevi i Komisijini suugovaratelji. Naposljetku, tužitelj se u prilog tom prigovoru sam poziva na povredu članka II.22. stavka 8. priloga II. tim ugovorima, u skladu s kojim Komisija može provesti inspekcije na licu mjesta u skladu s uredbama br. 2185/96 i (EZ) br. 1073/1999 Europskog parlamenta i Vijeća od 25. svibnja 1999. o istragama koje provodi OLAF (SL L 136, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 2., str. 100.), te propušta u obzir uzeti činjenicu da članak II.38. stavak 2. priloga II. navedenim ugovorima predviđa da se o prestanku sudjelovanja jednog ili više korisnika na Komisijinu inicijativu obavještavaju predmetni korisnici, uz primjerak obavijesti koordinatoru. Stoga se obveza povjerljivosti, za koju tužitelj Komisiji prigovara da ju je povrijedila, objektivno temelji na ugovornim pravima i obvezama, a ne na obvezama predviđenima člankom 339. UFEU‑a i člankom 41. Povelje o temeljnim pravima, na koje se također poziva.
            153. Nadalje, Opći sud utvrđuje da tužitelj ne pojašnjava, a još manje dokazuje, da mu je navedeno otkrivanje navodne povjerljive informacije koordinatorima ugovorâ prouzrokovalo drugu štetu osim one koja je posljedica lošeg izvršenja ugovora, osobito članaka II.22. i II.38. priloga II. navedenim ugovorima.
            154. Kada je riječ o povredi navodnog sporazuma sklopljenog između tužitelja i Komisije, navedenog u zapisniku sa sastanka od 22. kolovoza 2012., treba utvrditi da se taj prigovor odnosi na način na koji su stranke izvršile ugovore ARTreat i Metabo. Činjenica da tužitelj smatra da je Komisija svojim nepoštovanjem ugovora povrijedila pravila dobre vjere i lojalnosti, zloporabila svoju ovlast, počinila diskriminaciju i povrijedila načela proporcionalnosti i administrativnog kontinuiteta ne dovodi u pitanje to utvrđenje. Ti prigovori u biti se odnose na navodne povrede koje su objektivno povezane s ugovornim pravima i obvezama. Usto, tužitelj u svakom slučaju ne pojašnjava, a još manje dokazuje, da su mu navedene povrede prouzrokovale drugu štetu osim one koja je posljedica lošeg izvršenja navedenih ugovora.
            155. Naposljetku, kada je riječ o navodnom neprihvaćanju očitovanja na privremena izvješća o reviziji projekata ARTreat i Metabo kao i o navodnom kašnjenju u donošenju konačnih izvješća o reviziji u vezi s izvršenjem ugovora ARTreat i Metabo, ti se prigovori u biti odnose na Komisijino izvršenje predmetnih ugovora u svojstvu ugovorne strane. Uostalom, tužitelj se u prilog tim prigovorima poziva na povredu članka II.22. stavka 5. predmetnih ugovora. Samo pozivanje na to da Komisija treba poštovati načela razumnog roka i prava obrane ne može imati za posljedicu izmjenu ugovorne naravi spora. Naposljetku i u svakom slučaju, tužitelj ne pojašnjava, a još manje dokazuje, da su mu navedene povrede prouzrokovale drugu štetu osim one koja je posljedica lošeg izvršenja navedenih ugovora.
            156. Opći je sud na raspravi tužitelju postavio pitanje protivi li se tomu da preinači njegov zahtjev za naknadu izvanugovorne štete u zahtjev za naknadu ugovorne štete, u odnosu na dio njegova zahtjeva za naknadu izvanugovorne štete koji se temelji na prigovorima vezanima uz povredu pravila predmetnih ugovora. U odgovoru na navedeno pitanje tužitelj je izjavio da se protivi takvoj preinaci.
            157. S obzirom na takvo tužiteljevo protivljenje preinaci i na to da se tri prigovora navedena u gornjoj točki 151. i pratećim točkama, istaknuta u prilog tužiteljevu zahtjevu za naknadu izvanugovorne štete, objektivno odnose na izvršenje predmetnih ugovora, tužiteljev zahtjev za naknadu izvanugovorne štete koji se temelji na navedenim prigovorima valja odbiti kao bespredmetan.
             [ omissis ]
            (1) .
            (1) Navedene su samo one točke presude za koje Opći sud smatra da ih je korisno objaviti.

            Operativni dio
             Slijedom navedenoga,
            OPĆI SUD (četvrto vijeće),
            proglašava i presuđuje:
            1. Tužba se odbija.
            2. Društvu d.d. Synergy Hellas Anonymi Emporiki Etaireia Parochis Ypiresion Pliroforikis nalaže se snošenje troškova.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 16. rujna 2004.#Cimber Air A/S protiv Skatteministeriet.#Zahtjev za prethodnu odluku: Vestre Landsret - Danska.#Šesta direktiva o PDV-u.#Predmet C-382/02.


title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 26. studenoga 2014.#Europski parlament i Europska komisija protiv Vijeća Europske unije.#Tužba za poništenje – Odluka 2012/19/EU – Pravna osnova – Članak 43. stavci 2. i 3. UFEU-a – Bilateralni sporazum kojim se odobrava iskorištavanje viška dopustivog ulova – Izbor zainteresirane treće zemlje kojoj Unija odobrava iskorištavanje živih bogatstava – Isključivi gospodarski pojas – Politička odluka – Utvrđivanje ribolovnih mogućnosti.#Spojeni predmeti C‑103/12 i C‑165/12.

text:
         PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      26. studenoga 2014. (
            *1
         )
      „Tužba za poništenje — Odluka 2012/19/EU — Pravna osnova — Članak 43. stavci 2. i 3. UFEU‑a — Bilateralni sporazum kojim se odobrava iskorištavanje viška dopustivog ulova — Izbor zainteresirane treće zemlje kojoj Unija odobrava iskorištavanje živih bogatstava — Isključivi gospodarski pojas — Politička odluka — Utvrđivanje ribolovnih mogućnosti“
      U spojenim predmetima C‑103/12 i C‑165/12,
      povodom tužbi za poništenje na temelju članka 263. UFEU‑a, podnesenih 24. veljače i 3. travnja 2012.,

         Europski parlament, koji zastupaju L. G. Knudsen, I. Liukkonen i I. Díez Parra, u svojstvu agenata (C‑103/12),

         Europska komisija, koju zastupaju A. Bouquet i E. Paasivirta, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu (C‑165/12),
      tužitelji,
      protiv

         Vijeća Europske unije, koje zastupaju A. Westerhof Löfflerová i A. de Gregorio Merino, u svojstvu agenata,
      tuženika,
      koje podupiru:

         Češka Republika, koju zastupaju M. Smolek, E. Ruffer i D. Hadroušek, u svojstvu agenata,

         Kraljevina Španjolska, koju zastupa N. Díaz Abad, u svojstvu agenta,

         Francuska Republika, koju zastupaju G. de Bergues, D. Colas i N. Rouam, u svojstvu agenata,

         Republika Poljska, koju zastupaju B. Majczyna i M. Szpunar, u svojstvu agenata,
      intervenijenti,
      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: V. Skouris, predsjednik, K. Lenaerts, potpredsjednik, R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič, L. Bay Larsen, predsjednici vijeća, A. Rosas, A. Borg Barthet, J. Malenovský (izvjestitelj), C. Toader, C. G. Fernlund i J. L. da Cruz Vilaça, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: V. Tourrès, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 19. studenoga 2013.,
      saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 15. svibnja 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Svojim zahtjevima Europski parlament i Europska komisija traže poništenje Odluke Vijeća 2012/19/EU od 16. prosinca 2011. o odobrenju, u ime Europske unije, Izjave o odobrenju ribolovnih mogućnosti ribarskim plovilima koja plove pod zastavom Bolivarske Republike Venezuele u isključivom gospodarskom pojasu uz obalu Francuske Gvajane (SL 2012., L 6, str. 8.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 4., svezak 10., str. 87.; u daljnjem tekstu: pobijana odluka).

         Pravni okvir

         Međunarodno pravo

               2

               Konvencija Ujedinjenih naroda o pravu mora, potpisana u Montego Bayu 10. prosinca 1982. (u daljnjem tekstu: Konvencija iz Montego Baya), stupila je na snagu 16. studenoga 1994. Odobrena je u ime Europske zajednice Odlukom Vijeća 98/392/EZ od 23. ožujka 1998. (SL L 179, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 4., svezak 2., str. 86.).

               3

               Bolivarska Republika Venezuela nije stranka navedene konvencije.

               4

               Članci 55. do 75. Konvencije iz Montego Baya nalaze se u njezinu dijelu V., naslovljenom „Isključivi gospodarski pojas“.

               5

               Članak 55. navedene konvencije predviđa:
               „Isključivi gospodarski pojas je područje koje se nalazi izvan teritorijalnog mora i uz njega, podvrgnuto posebnom pravnom režimu ustanovljenom u ovome dijelu, na temelju kojega su prava i jurisdikcija obalne države i prava i slobode drugih država uređeni relevantnim odredbama Konvencije.“

               6

               U skladu s člankom 56. stavkom 1. Konvencije:
               „U isključivom gospodarskom pojasu obalna država ima:

                        (a)

                        suverena prava radi istraživanja i iskorištavanja, očuvanja i gospodarenja živim i neživim prirodnim bogatstvima voda nad morskim dnom i onih morskog dna i njegova podzemlja […]

                  […]“

               7

               Članak 61. stavak 1. Konvencije iz Montego Baya propisuje da „[o]balna država određuje dopustivi ulov živih bogatstava u svome isključivom gospodarskom pojasu“.

               8

               Članak 62. navedene konvencije, naslovljen „Iskorištavanje živih bogatstava“, predviđa u stavcima 1. do 4. sljedeće:
               „1.   Obalna se država zalaže za optimalno iskorištavanje živih bogatstava u isključivom gospodarskom pojasu ne dirajući u članak 61.
               2.   Obalna država određuje svoju sposobnost iskorištavanja živih bogatstava isključivoga gospodarskog pojasa. Ako obalna država nema sposobnost iskorištavanja cjelokupnoga dopustivog ulova, ona će sporazumima ili drugim aranžmanima, a u skladu s načinima, uvjetima, zakonima i drugim propisima navedenima u stavku 4. odobriti drugim državama pristup višku dopustivog ulova, vodeći posebice računa o odredbama članaka 69. i 70., osobito prema tamo spomenutim državama u razvoju.
               3.   Prilikom odobravanja pristupa drugim državama svome isključivom gospodarskom pojasu na temelju ovog članka, obalna država vodi računa o svim relevantnim činiteljima, uključujući, pored ostaloga, važnost živih bogatstava toga područja za njezino gospodarstvo i druge njezine nacionalne interese, odredbe članaka 69. i 70., potrebe država u razvoju u subregiji ili regiji za iskorištavanjem dijela viška i potrebu svođenja na najmanju moguću mjeru gospodarskih poremećaja u državama čiji su državljani uobičajeno ribarili u tome pojasu ili koje su znatno pridonijele istraživanju i identificiranju ribljih naselja.
               4.   Državljani drugih država koji ribare u isključivom gospodarskom pojasu pridržavaju se mjera očuvanja i drugih načina i uvjeta utvrđenih u zakonima i drugim propisima obalne države. Ti zakoni i drugi propisi moraju biti u skladu s Konvencijom […]“

         Pravo Unije

               9

               Uredba Vijeća (EZ) br. 1006/2008 od 29. rujna 2008. o odobravanju ribolovnih aktivnosti koje ribarska plovila Zajednice obavljaju izvan voda Zajednice i o pristupu plovila trećih zemalja vodama Zajednice te o izmjeni uredaba (EEZ) br. 2847/93 i (EZ) br. 1627/94 i stavljanju izvan snage Uredbe (EZ) br. 3317/94 (SL L 286, str. 33.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 4., svezak 3., str. 207.) predviđa u svojem članku 18. stavku 1. točki (a) da „[r]ibarska plovila trećih zemalja imaju pravo […] baviti se ribolovnim aktivnostima u vodama [Europske unije] pod uvjetom da im je izdano ribolovno odobrenje […]“.

               10

               Članak 21. točka (a) te uredbe propisuje da „[K]omisija izdaje ribolovna odobrenja samo onim ribarskim plovilima treće zemlje […] koja imaju pravo na ribolovno odobrenje u skladu s predmetnim sporazumom i koja su, tamo gdje je to primjenljivo, uključena u popis plovila prijavljenih za obavljanje ribolovnih aktivnosti na temelju tog ugovora“.

               11

               U skladu s člankom 22. navedene uredbe:
               „Ribarska plovila trećih zemalja kojima su izdana ribolovna odobrenja u skladu s ovim poglavljem moraju ispunjavati odredbe [zajedničke ribarstvene politike] koje se tiču mjera očuvanja i nadzora i druge odredbe kojima se uređuje ribolov ribarskih plovila [Unije] u ribolovnoj zoni u kojoj ona djeluju, kao i odredbe predmetnog sporazuma.“

               12

               Uredbama o dopuštenom ulovu i kvotama Vijeće Europske unije svake godine utvrđuje ribolovne mogućnosti koje se primjenjuju u vodama Unije te za plovila Unije u određenim vodama izvan nje.

               13

               Među tim se uredbama nalazi i Uredba Vijeća (EU) br. 44/2012 od 17. siječnja 2012. o utvrđivanju ribolovnih mogućnosti za 2012. u vodama Unije te za plovila Unije u određenim vodama izvan Unije za određene riblje stokove i skupine ribljih stokova koje podliježu međunarodnim pregovorima ili sporazumima (SL L 25, str. 55.).

               14

               Članak 36. stavak 1. te uredbe propisuje da se „[u] Prilogu VIII. utvrđuje najveći broj ribolovnih odobrenja dostupnih plovilima trećih zemalja koja obavljaju ribolov u vodama [Unije]“. [neslužbeni prijevod]

               15

               Što se tiče voda prekomorskog departmana Francuske Gvajane (u daljnjem tekstu: Gvajana), u tom je prilogu broj ribolovnih odobrenja za plovila koja plove pod venezuelskom zastavom utvrđen na 45. Usto je u bilješci na dnu stranice spomenutog priloga u pogledu Bolivarske Republike Venezuele precizirano to da se „[z]a izdavanje tih ribolovnih odobrenja mora osigurati dokaz o postojanju valjanog ugovora između brodovlasnika koji podnosi zahtjev za ribolovno odobrenje i poduzeća za preradu koje se nalazi [u Gvajani], pri čemu navedeni ugovor uključuje obvezu iskrcavanja u tom departmanu najmanje 75% svih ulova ribe iz porodice Lutjanidae s dotičnih plovila tako da se mogu preraditi u pogonu dotičnog poduzeća. […]“ [neslužbeni prijevod]

         Okolnosti spora

               16

               Vijeće je 30. rujna 1977. donijelo Uredbu (EEZ) br. 2159/77 o izmjeni Uredbe (EEZ) br. 1014/77 o utvrđivanju određenih privremenih mjera za očuvanje i gospodarenje ribolovnim resursima koje se primjenjuju na plovila koja plove pod zastavom određenih trećih zemalja u pojasu širine 200 milja uz obalu francuskog departmana Gvajana (SL L 250, str. 15). Tom je uredbom Vijeće odobrilo plovilima koja plove pod venezuelskom zastavom obavljanje ribolova u isključivom gospodarskom pojasu uz obalu Gvajane (u daljnjem tekstu: isključivi gospodarski pojas Gvajane).

               17

               To je odobrenje periodično produljivano uredbama o dopuštenom ulovu i kvotama kojima su dodjeljivane takve ribolovne mogućnosti unatoč činjenici da s Bolivarskom Republikom Venezuelom nije sklopljen nijedan međunarodni sporazum u području ribolova.

               18

               Komisija je takvu situaciju okarakterizirala kao pravnu prazninu koja u svjetlu članka 21. točke (a) Uredbe br. 1006/2008 predstavlja prepreku izdavanju ribolovnih odobrenja plovilima koja plove pod venezuelskom zastavom za isključivi gospodarski pojas Gvajane. Stoga je Komisija 7. siječnja 2011. usvojila Prijedlog odluke Vijeća o pristupu ribarskih plovila koja plove pod zastavom Bolivarske Republike Venezuele isključivom gospodarskom pojasu uz obalu francuskog departmana Gvajane [COM(2010) 807]. Tim se prijedlogom nastojalo uspostaviti međunarodnopravnu osnovu za aktivnosti dotičnih plovila u tom pojasu. Komisija je predložila donošenje spomenute odluke na temelju članka 43. stavka 2., u vezi s člankom 218. stavkom 6. točkom (a) podtočkom (v) UFEU‑a.

               19

               Nakon što je ispitalo navedeni prijedlog, Vijeće je odlučilo izmijeniti pravnu osnovu za donošenje odluke, temeljeći je na članku 43. stavku 3., u vezi s člankom 218. stavkom 6. točkom (b) UFEU‑a.

               20

               U skladu s potonjim odredbama Vijeće je zatražilo mišljenje Parlamenta.

               21

               Osporavajući odabir navedene pravne osnove, Parlament je sugerirao Vijeću da je izmijeni i podnese mu novi prijedlog utemeljen na onoj pravnoj osnovi koju je prvotno predložila Komisija.

               22

               Vijeće je odbilo izmijeniti pravnu osnovu namjeravane odluke i dopisima od 28. listopada i 1. prosinca 2011. Parlamentu je uputilo dva zahtjeva za hitno razmatranje prijedloga. Parlament je te zahtjeve odbio 15. studenoga i 13. prosinca 2011. U oba je navrata istaknulo to da se odluci ne protivi u meritumu, ali da smatra pogrešnom njezinu pravnu osnovu.

               23

               Ne čekajući očitovanje Parlamenta, Vijeće je 16. prosinca 2011. donijelo pobijanu odluku, i to na temelju članka 43. stavka 3. i članka 218. stavka 6. točke (b) UFEU‑a.

               24

               Članak 1. pobijane odluke glasi:
               „Ovime se u ime Europske unije odobrava Izjava upućena Bolivarskoj Republici Venezueli o odobrenju ribolovnih mogućnosti u vodama Europske unije ribarskim plovilima koja plove pod zastavom Bolivarske Republike Venezuele u isključivom gospodarskom pojasu [Gvajane] [u daljnjem tekstu: sporna izjava].“

               25

               Ta izjava, koja se nalazi u prilogu navedenoj odluci, glasi kako slijedi:

                        „1.

                        Europska unija izdaje ribolovne dozvole ograničenom broju ribarskih plovila koja plove pod zastavom Bolivarske Republike Venezuele radi ribarenja u dijelu isključivoga gospodarskog pojasa [Gvajane] koji je udaljen više od 12 nautičkih milja od temeljnih crta, pod uvjetima navedenima u ovoj Izjavi.

                        2.

                        U skladu s člankom 22. [Uredbe br. 1006/2008] ribarska plovila koja plove pod zastavom Bolivarske Republike Venezuele i kojima je izdana ribolovna dozvola, trebaju se prilikom ribolova u području iz stavka 1. pridržavati odredaba zajedničke ribarstvene politike Europske unije o zaštitnim i kontrolnim mjerama te drugih odredaba Europske unije o ribolovnim aktivnostima u tom području.

                        3.

                        Ribarska plovila koja plove pod zastavom Bolivarske Republike Venezuele i kojima je izdana ribolovna dozvola trebaju se posebno pridržavati mjerodavnih pravila ili propisa Europske unije o, između ostalog, ribljim stokovima za koje je dopušten ribolov, najvećem broju ribarskih plovila s ribolovnom dozvolom i udjelu ulova koji se treba iskrcati u lukama [Gvajane].

                        4.

                        Ne dovodeći u pitanje povlačenje ribolovnih dozvola izdanih pojedinačnim ribarskim plovilima koja plove pod zastavom Bolivarske Republike Venezuele zbog nepoštivanja mjerodavnih pravila ili propisa Europske unije, Europska unija može u svakom trenutku jednostranom izjavom povući posebnu obvezu izraženu u ovoj Izjavi o odobrenju ribolovnih mogućnosti.“

               26

               Vijeće je 16. prosinca 2011. uputilo spornu izjavu Bolivarskoj Republici Venezueli, koja je istoga dana potvrdila njezin primitak.

               27

               Vijeće je 17. siječnja 2012. donijelo Uredbu br. 44/2012 čija je pravna osnova članak 43. stavak 3. UFEU‑a.

               28

               Dopisom od 30. siječnja 2012. Bolivarska Republika Venezuela zatražila je od Vijeća informacije o tome može li namjera Parlamenta da ospori valjanost pobijane odluke utjecati na ribolovne aktivnosti plovila koja plove pod venezuelskom zastavom u isključivom gospodarskom pojasu Gvajane.

               29

               Navedena je država 20. ožujka 2012. posredstvom nadležnih francuskih tijela predala Komisiji zahtjeve za izdavanje ribolovnih odobrenja u tom pojasu za plovila koja plove pod venezuelskom zastavom, kojima su priloženi ugovori sklopljeni s poduzećima za preradu koja se nalaze u Gvajani.

               30

               Komisija je 26. ožujka 2012. donijela odluku C(2012) 2162 kojom je izdala ribolovna odobrenja u isključivom gospodarskom pojasu Gvajane za 38 plovila koja plove pod venezuelskom zastavom i koja su taksativno navedena u prilogu toj odluci. U skladu s njezinim člankom 2., odluka je dostavljena Bolivarskoj Republici Venezueli, kao državi zastave, i Republici Francuskoj, kao obalnoj državi navedenog pojasa.

               31

               Parlament i Komisija podnijeli su 24. veljače i 3. travnja 2012. predmetne tužbe.

               32

               Rješenjem predsjednika Suda od 2. svibnja 2012. predmeti C‑103/12 i C‑165/12 spojeni su u svrhu usmenog i pisanog dijela postupka te donošenja presude.

               33

               Rješenjem predsjednika Suda od 29. kolovoza 2012. Češkoj Republici, Kraljevini Španjolskoj, Francuskoj Republici i Republici Poljskoj odobrena je intervencija u potporu zahtjevu Vijeća.

         O tužbi

               34

               U predmetu C‑103/12 Parlament ističe dva tužbena razloga. U okviru prvog navodi da je pobijana odluka utemeljena na pogrešnoj pravnoj osnovi. U okviru drugog tužbenog razloga podredno ističe da je odluka donesena na temelju pogrešne postupovne odredbe.

               35

               U predmetu C‑165/12 Komisija ističe tri tužbena razloga. Prvi tužbeni razlog podijeljen je u tri dijela. U okviru prvog i drugog dijela prvog tužbenog razloga Komisija smatra pogrešnom pravnu osnovu pobijane odluke. U prvom dijelu navodi da je Vijeće pogriješilo izjednačavajući spornu izjavu s odvojenim utvrđivanjem ribolovnih mogućnosti. U drugom dijelu tvrdi da je ono pogriješilo smatrajući da je podvrgavanje plovila koja plove pod venezuelskom zastavom odredbama zajedničke ribarstvene politike posljedica spomenutog odvojenog utvrđivanja ribolovnih mogućnosti. Treći dio prvog tužbenog razloga koji je istaknula Komisija tiče se nedostatka u obrazloženju navedene odluke. U okviru drugog tužbenog razloga Komisija ističe da je Vijeće zanemarilo institucionalne ovlasti Parlamenta. Treći tužbeni razlog temelji se na iskrivljavanju Prijedloga odluke od 7. siječnja 2011.

         Argumentacija stranaka

               36

               Parlament u okviru svojeg prvog tužbenog razloga, a Komisija u okviru prvog i drugog dijela svojeg prvog tužbenog razloga tvrde da je Vijeće pogriješilo donoseći pobijanu odluku na temelju članka 43. stavka 3. i članka 218. stavka 6. točke (b) UFEU‑a, a ne na temelju članka 43. stavka 2., u vezi s člankom 218. stavkom 6. točkom (a) podtočkom (v) UFEU‑a.

               37

               Parlament i Vijeće smatraju, na prvome mjestu, da članak 43. stavak 3. UFEU‑a predstavlja iznimku od opće pravne osnove iz članka 43. stavka 2. UFEU‑a, tako da stavak 3. treba, kao i svaku iznimku od pravila, restriktivno tumačiti u pogledu njegova područja primjene. Prema njihovu je mišljenju na osnovi navedenog stavka 3. moguće donijeti samo mjere koje se izričito odnose na utvrđivanje i raspodjelu konkretnih ribolovnih mogućnosti. Te su mogućnosti nužno količinski izražena ribolovna prava. Na osnovi članka 43. stavka 2. UFEU‑a tako treba, smatraju, donositi akte koji slijede cilj zajedničke ribarstvene politike, a ne svode se na puko odobravanje ribolovnih mogućnosti kvantitativne i zemljopisne naravi.

               38

               Takav je slučaj, mišljenja su, kada je riječ o pobijanoj odluci i spornoj izjavi. Naime, smatraju da se potonjom Unija obvezala izdati ribolovna odobrenja plovilima koja plove pod venezuelskom zastavom, namećući pritom dotičnim subjektima obvezu poštovanja pravila koja je Unija donijela u području zaštite ribljih resursa te obvezu iskrcavanja dijela svojeg ulova u Gvajani. Takvim uvjetima pristupa nastoji se osigurati ostvarivanje ciljeva zajedničke ribarstvene politike, tako da su cilj i sadržaj navedene odluke povezani s tim ciljevima i nadilaze puko utvrđivanje i raspodjelu ribolovnih mogućnosti u smislu članka 43. stavka 3. UFEU‑a.

               39

               Na drugome mjestu, Parlament i Komisija smatraju da valja razlikovati pristup vodama u svrhu ribolova i pristup ribljim resursima u smislu odobravanja konkretnih ribolovnih mogućnosti u tim vodama (u daljnjem tekstu: „pristup vodama“ i „pristup resursima“). Regulatorni okvir s dva sastavna dijela uspostavlja se, prema njihovu mišljenju, onda kada Unija želi subjektima iz trećih zemalja omogućiti da na temeljima zajedničke ribarstvene politike pristupe njezinim vodama i resursima koji se ondje nalaze. U prvoj fazi, trećoj se zemlji pristup odobrava međunarodnim sporazumom u postupku koji je propisan člankom 218. stavkom 6. točkom (a) podtočkom (v) UFEU‑a. U drugoj fazi, Vijeće donosi odluku o odobravanju ribolovnih mogućnosti na temelju članka 43. stavka 3. UFEU‑a.

               40

               Parlament i Komisija navode da u ovom slučaju spornu izjavu treba smatrati dijelom prve faze jer je njome Unija odobrila pristup svojim vodama, ne odobravajući pritom konkretne ribolovne mogućnosti plovilima koja plove pod venezuelskom zastavom. Te su mogućnosti utvrđene nakon usvajanja navedene izjave, što je za 2012. Vijeće učinilo Uredbom br. 44/2012.

               41

               Vijeće ističe, u čemu ga podupiru Češka Republika, Kraljevina Španjolska, Francuska Republika i Republika Poljska, da je pobijana odluka pravilno utemeljena na članku 43. stavku 3., u vezi s člankom 218. stavkom 6. točkom (b) UFEU‑a.

               42

               Navedena institucija i gore spomenute države članice smatraju, kao prvo, neprirodnim razlikovanje između pristupa vodama i pristupa resursima. Spornom se izjavom, naime, nije mogao odobriti pristup vodama Unije bez istodobnog odobravanja pristupa resursima.

               43

               Kao drugo, pojam „ribolovne mogućnosti“ u smislu članka 43. stavka 3. UFEU‑a obuhvaća, prema njihovu mišljenju, i ribolovna odobrenja. Sam tekst pobijane odluke pokazuje da se ona odnosi na izdavanje tih odobrenja. Tako se cilj i sadržaj sporne izjave sastoje, prema njihovu mišljenju, u odobravanju ribolovnih mogućnosti plovilima koja plove pod venezuelskom zastavom, a ne u odobravanju pristupa vodama Unije.

               44

               Kao treće, smatraju da područje primjene članka 43. stavka 3. UFEU‑a omogućava donošenje mjera koje se ne ograničavaju na utvrđivanje brojčano izraženih ribolovnih mogućnosti. Takvo tumačenje prema njihovu mišljenju u skladu je i s tekstom i s duhom te odredbe jer se njome Vijeće ovlašćuje na donošenje svih mjera „koje se odnose na“ utvrđivanje i raspodjelu ribolovnih mogućnosti.

               45

               Iako se u ovom slučaju samom pobijanom odlukom ne odobravaju brojčano izražene ribolovne mogućnosti ona, smatraju, predstavlja takvu mjeru. Njome se, naime, stvara međunarodna osnova za utvrđivanje i raspodjelu ribolovnih mogućnosti na razini unutarnjih pravila Unije jer njome potonja iskazuje Bolivarskoj Republici Venezueli svoju daljnju spremnost za odobravanje ribolovnih mogućnosti plovilima koja plove pod venezuelskom zastavom.

               46

               Kao četvrto, sadržaj pobijane odluke, prema njihovu mišljenju, ne izlazi iz područja primjene članka 43. stavka 3. UFEU‑a. Naime, točke 2. i 3. sporne izjave namijenjene su isključivo tome da podsjete na postojeća pravila kojih se trebaju pridržavati plovila trećih zemalja u vodama Unije. Te su dvije odredbe deklaratorne naravi jer ne stvaraju nikakvo novo pravo ni obvezu za navedena plovila. Jednako tako, pravo povlačenja ribolovnih dozvola izdanih dotičnim plovilima, navedeno u točki 4. te izjave, mjera je koja se odnosi na utvrđivanje i raspodjelu ribolovnih mogućnosti.

         Ocjena Suda

               47

               Parlament u okviru svojeg prvog tužbenog razloga, a Komisija u okviru prvog i drugog dijela svojeg prvog tužbenog razloga ističu da je Vijeće odabralo pogrešnu pravnu osnovu temeljeći pobijanu odluku na članku 43. stavku 3., u vezi s člankom 218. stavkom 6. točkom (b) UFEU‑a, a ne na članku 43. stavku 2., u vezi s člankom 218. stavkom 6. točkom (a) podtočkom (v) UFEU‑a.

               48

               Što se tiče teksta članka 43. UFEU‑a, iz njegova stavka 2., s jedne strane, proizlazi da su nadležne institucije Unije dužne u skladu s redovnim zakonodavnim postupkom donositi odredbe potrebne za promicanje ciljeva zajedničke poljoprivredne i ribarstvene politike.

               49

               S druge strane, iz članka 43. stavka 3. UFEU‑a, u vezi s prethodnim stavkom istog članka, među ostalim, proizlazi da se mjere koje se odnose na utvrđivanje i raspodjelu ribolovnih mogućnosti same po sebi ne smatraju dijelom odredaba potrebnih za promicanje ciljeva zajedničke ribarstvene politike u smislu stavka 2. istog članka te nisu podvrgnute navedenom zakonodavnom postupku.

               50

               Donošenje pravila predviđenih u članku 43. stavku 2. UFEU‑a, naime, nužno pretpostavlja ocjenu o tome jesu li ona „potrebna“ za promicanje ciljeva zajedničkih politika uređenih Ugovorom o FEU‑u, tako da u sebi uključuje političku odluku čije donošenje valja rezervirati za zakonodavca Unije. Suprotno tome, donošenje mjera koje se odnose na utvrđivanje i raspodjelu ribolovnih mogućnosti, u skladu s člankom 43. stavkom 3. UFEU‑a, ne traži takvu ocjenu jer je riječ o mjerama pretežno tehničke naravi koje su namijenjene provedbi odredaba usvojenih na temelju stavka 2. istog članka.

               51

               Prije svega valja podsjetiti da se na temelju ustaljene sudske prakse Suda izbor pravne osnove za neki akt Unije mora temeljiti na objektivnim elementima koji podliježu sudskoj kontroli, među kojima su cilj i sadržaj tog akta (presude Parlament/Vijeće, C‑130/10, EU:C:2012:472, t. 42. i Ujedinjena Kraljevina/Vijeće, C‑431/11, EU:C:2013:589, t. 44.).

               52

               Odluka koja se pobija u predmetnom slučaju ima za jedini cilj odobriti spornu izjavu. U tim okolnostima pravnu osnovu te odluke valja ispitati u svjetlu cilja i sadržaja izjave o kojoj je riječ.

               53

               Što se tiče sadržaja sporne izjave, Unija je u njezinoj točki 1. naznačila Bolivarskoj Republici Venezueli da će izdati ribolovne dozvole za isključivi gospodarski pojas Gvajane ograničenom broju ribarskih plovila koja plove pod venezuelskom zastavom.

               54

               U točkama 2. i 3. iste izjave Unija je izdavanje takvih dozvola uvjetovala time da plovila koja plove pod venezuelskom zastavom kojima je izdana ribolovna dozvola za navedeni pojas poštuju odredbe zajedničke ribarstvene politike Unije o zaštitnim i kontrolnim mjerama te druge odredbe prava Unije kojima se uređuju ribolovne aktivnosti u tom pojasu.

               55

               Što se tiče cilja sporne izjave, valja voditi računa o kontekstu uspostavljenom Konvencijom iz Montego Baya, kojom je ustanovljen međunarodni režim isključivoga gospodarskog pojasa. Tom su konvencijom, koja obvezuje Uniju, uokvirene političke odluke koje potonja donosi u navedenom pojasu, a osobito utvrđeni pravni instrumenti i oblici koji joj stoje na raspolaganju pri donošenju takvih odluka.

               56

               Iz članka 55. Konvencije iz Montego Baya proizlazi da je isključivi gospodarski pojas podvrgnut posebnom režimu, na temelju kojega su prava i jurisdikcija obalne države te prava i slobode drugih država uređeni relevantnim odredbama te konvencije.

               57

               Prema članku 56. stavku 1. točki (a) Konvencije iz Montego Baya, obalna država ima u isključivom gospodarskom pojasu pravo iskorištavanja živih prirodnih bogatstava. Kada je sposobnost obalne države da iskoristi ta bogatstva manja od cjelokupnog dopustivog ulova, ona je dužna na temelju članka 62. stavka 2. Konvencije drugim državama odobriti iskorištavanje viška tog ulova.

               58

               Obalna država pri izvršavanju te obveze raspolaže određenim manevarskim prostorom. S jedne strane, ne dirajući time u zahtjeve iz članka 62. stavka 3. Konvencije iz Montego Baya, može odabrati kojim će državama odobriti iskorištavanje navedenog viška. S druge strane, obalna država vodi računa o određenim elementima, to jest o važnosti koju živa bogatstva dotičnog pojasa imaju za njezino gospodarstvo i druge njezine nacionalne interese, potrebama država u razvoju u regiji o kojoj je riječ te o potrebi svođenja na najmanju moguću mjeru gospodarskih poremećaja u državama čiji su državljani uobičajeno ribarili u tom pojasu ili koje su znatno pridonijele istraživanju i identificiranju ribljih naselja.

               59

               K tome, članak 62. stavak 2. Konvencije iz Montego Baya zahtijeva da obalna država iskorištavanje viška dopustivog ulova odobrava „sporazumima ili drugim aranžmanima“. Stoga je na dotičnoj obalnoj državi da se usuglasi sa zainteresiranim državama. Naime, odnosi između obalne države i drugih država čine uzajamnima njihova prava i obveze navedene u točki 57. ove presude tako da obalna država ne može jednostrano nametnuti svoje uvjete.

               60

               Posebna odgovornost koju ima obalna država u pogledu iskorištavanja živih bogatstava u svojem isključivom gospodarskom pojasu podrazumijeva to da je u pravilu na njoj samoj da pojedinim zainteresiranim državama istakne ciljanu ponudu koju su one slobodne prihvatiti, odbiti ili, ako je potrebno, zatražiti njezinu izmjenu.

               61

               Nakon završetka tog procesa izraz suglasnosti volja obalne i zainteresirane države čini sporazum poput onog predviđenog u članku 62. stavku 2. Konvencije iz Montego Baya, pri čemu u međunarodnom pravu nije relevantno je li takav sporazum formaliziran u jednom jedinom zajedničkom dokumentu ili u dva ili više povezanih pisanih instrumenata (vidjeti u tom smislu mišljenje 1/13, EU:C:2014:2303, t. 37.).

               62

               Sporazum između obalne i zainteresirane države sadrži uzajamna prava i obveze kojima se konkretiziraju oni navedeni u točki 57. ove presude. U tom kontekstu, među ostalim, iz članka 62. stavka 4. Konvencije iz Montego Baya proizlazi da se državljani drugih država koji love ribu u isključivom gospodarskom pojasu obalne države moraju pridržavati zaštitnih mjera te ostalih načina i uvjeta koji su utvrđeni u zakonima i drugim propisima obalne države.

               63

               Budući da na temelju Konvencije iz Montego Baya pojedinci u načelu ne uživaju autonoman položaj, na svakoj je zainteresiranoj državi da u odnosu na plovila koja plove pod njezinom zastavom poduzme sve potrebne mjere za zaštitu interesa obalne države (vidjeti u tom smislu presudu Intertanko i dr., C‑308/06, EU:C:2008:312, t. 59. do 62.).

               64

               Iz toga proizlazi da je zainteresirana država dužna, kao protučinidbu za svoje sudjelovanje u iskorištavanju živih bogatstava u isključivom gospodarskom pojasu dotične obalne države, zajamčiti to da će plovila koja plove pod njezinom zastavom poštovati mjere koje je obalna država poduzela u tom pojasu.

               65

               Takvo jamstvo, pruženo sporazumom ili drugim aranžmanom s obalnom državom, nužno je tim više ako zainteresirana država nije stranka Konvencije iz Montego Baya i stoga nije vezana njezinim člankom 62. stavkom 4.

               66

               Kada zainteresirana i obalna država sklope sporazum ili drugi aranžman, potonja ga može provoditi konkretnim pravilima i mjerama svojeg unutarnjeg prava koje je donijela u skladu s odredbama Konvencije iz Montego Baya i koje primjenjuje uz poštovanje tog bilateralnog sporazuma.

               67

               U svjetlu razmatranja iznesenih u točkama 56. do 66. ove presude, ponajprije treba ispitati je li sporna izjava konstitutivni element sporazuma u smislu članka 62. stavka 2. Konvencije iz Montego Baya.

               68

               S obzirom na navedeno u točki 60. ove presude, spornu izjavu treba smatrati ponudom koju je Unija u svojstvu obalne države istaknula Bolivarskoj Republici Venezueli, nudeći joj iskorištavanje dijela viška dopustivog ulova u isključivom gospodarskom pojasu Gvajane, pod uvjetom da se pridržava točno određenih obveza među kojima je osobito ona o jamstvu da će plovila koja plove pod njezinom zastavom i obavljaju ribolov u tom pojasu poštovati ondje važeće odredbe zajedničke ribarstvene politike.

               69

               Nakon što je sporna izjava dostavljena Bolivarskoj Republici Venezueli, potonja je potvrdila njezin primitak i reagirala dvoznačno. S jedne strane, formalno je predala Uniji zahtjeve za izdavanje ribolovnih dozvola u isključivom gospodarskom pojasu Gvajane za plovila koja plove pod njezinom zastavom, prilažući im ugovore o preradi u Gvajani, kako je to propisano u točki 3. Izjave u vezi s bilješkom na dnu stranice Priloga VIII. Uredbi br. 44/2012. S druge strane, ta je država izrazila zabrinutost u vezi s mogućim osporavanjem te izjave, tražeći od Vijeća informacije o tome može li namjera Parlamenta da ospori valjanost pobijane odluke utjecati na ribolovne aktivnosti plovila koja u navedenom pojasu plove pod njezinom zastavom.

               70

               Prema tome, vidljivo je da je Bolivarska Republika Venezuela, postupajući na taj način, shvatila spornu izjavu kao ponudu za iskorištavanje dijela viška dopustivog ulova u isključivom gospodarskom pojasu Gvajane pod uvjetima koji su u tom dokumentu precizirani, a na koju je bila pozvana odgovoriti.

               71

               Budući da je nakon isticanja Unijine ponude potonjoj predala konkretne zahtjeve za izdavanje ribolovnih dozvola, propuštajući pritom izraziti svoje rezerve u pogledu uvjeta ponude, treba smatrati da je Bolivarska Republika Venezuela prihvatila spomenutu ponudu.

               72

               U tim okolnostima postupanje navedene države treba smatrati valjanim prihvatom ponude koju je Unija istaknula spornom izjavom.

               73

               S obzirom na sve prethodno navedeno, spornu izjavu Unije i njezin prihvat od strane Bolivarske Republike Venezuele treba, promatrane zajedno, smatrati sporazumom koji su sklopile u pogledu odobrenja za iskorištavanje dijela viška dopustivog ulova u isključivom gospodarskom pojasu Gvajane, pod uvjetima koji su precizirani u toj izjavi.

               74

               U svjetlu prethodne analize sadržaja i cilja sporne izjave valja nadalje ispitati predstavlja li ta izjava mjeru koja ulazi u područje nadležnosti rezervirane za zakonodavca Unije ili predstavlja tek tehničku mjeru provedbe, kako je to istaknuto u točki 50. ove presude.

               75

               U tom smislu valja istaknuti da cilj sporne izjave, neovisno o tome kako je naslovljena i koji su pojmovi u njoj upotrijebljeni, nije to da se „utvrde i […] raspodjele ribolovne mogućnosti“ u smislu članka 43. stavka 3. UFEU‑a, nego da se, kako to proizlazi iz točke 68. ove presude, Bolivarskoj Republici Venezueli omogući sudjelovanje u iskorištavanju živih bogatstava u isključivom gospodarskom pojasu Gvajane pod uvjetima koje utvrđuje Unija.

               76

               Prilikom razmatranja koje treba prethoditi isticanju takve ponude, nadležne institucije Unije prije svega vode računa o elementima bilateralne politike. Potom, s obzirom na posebnu odgovornost koju Unija ima u pogledu iskorištavanja živih bogatstava u svojem isključivom gospodarskom pojasu kada postupa u svojstvu obalne države, te institucije ocjenjuju može li zainteresirana država jamčiti da će brodovi koji plove pod njezinom zastavom poštovati uvjete kojima je podvrgnuto takvo iskorištavanje, poput odredaba zajedničke ribarstvene politike Unije koje se primjenjuju u dotičnom pojasu. Naposljetku, institucije Unije uzimaju u obzir elemente navedene u točki 58. ove presude, što zahtijeva ocjenu različitih okolnosti kojima su izložene države u regiji o kojoj je riječ ili, u najmanju ruku, zainteresirana država.

               77

               K tome, iz uvodne izjave 3. pobijane odluke te iz točaka 1. do 3. sporne izjave proizlazi da je cilj potonje ne samo načelno omogućiti Bolivarskoj Republici Venezueli da sudjeluje u iskorištavanju živih bogatstava u isključivom gospodarskom pojasu Gvajane nego i, kako je to istaknuto u točki 54. ove presude, uvjetovati to odobrenje poštovanjem odredaba zajedničke ribarstvene politike Unije o zaštitnim i kontrolnim mjerama te drugih odredaba Europske unije o ribolovnim aktivnostima u tom pojasu, poput mjerodavnih pravila ili propisa Unije o, među ostalim, ribljim stokovima za koje je dopušten ribolov, najvećem broju ribarskih plovila s ribolovnom dozvolom i udjelu ulova koji mora biti iskrcan u lukama Gvajane.

               78

               Na taj način, sporna izjava ima za cilj uspostaviti opći okvir za izdavanje ribolovnih dozvola plovilima koja plove pod venezuelskom zastavom u navedenom pojasu, koji će nakon toga biti postupno preciziran u članku 36. stavku 1. i Prilogu VIII. Uredbi br. 44/2012, članku 34. stavku 1. i Prilogu VIII. Uredbi Vijeća (EU) br. 40/2013 od 21. siječnja 2013. o utvrđivanju za 2013. mogućnosti ribolova dostupnih u vodama Unije i, za plovila EU‑a, u određenim vodama izvan EU‑a za određene riblje stokove i skupine ribljih stokova koji podliježu međunarodnim pregovorima ili sporazumima (SL L 23, str. 54.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 4., svezak 10. str. 200.) te u članku 40. stavku 1. i Prilogu VIII. Uredbi Vijeća (EU) br. 43/2014 od 20. siječnja 2014. o utvrđivanju ribolovnih mogućnosti za 2014. za određene riblje stokove i skupine ribljih stokova, koje se primjenjuju u vodama Unije te za plovila Unije u određenim vodama izvan Unije (SL L 24, str. 1.). U tom smislu valja istaknuti da su sve tri spomenute uredbe donesene na temelju članka 43. stavka 3. UFEU‑a.

               79

               Iz toga proizlazi da ponuda istaknuta Bolivarskoj Republici Venezueli nije tehnička ili provedbena mjera, nego, upravo suprotno, mjera koja pretpostavlja donošenje autonomne odluke u svjetlu političkih interesa koje Unija zastupa u svojim zajedničkim politikama, a osobito u ribarstvenoj politici.

               80

               Prema tome, sporna izjava pripada jednom od područja nadležnosti u kojima odluke donosi zakonodavac Unije.

               81

               U tim okolnostima pobijana odluka ulazi u područje primjene članka 43. stavka 2., a ne članka 43. stavka 3. UFEU‑a.

               82

               Naposljetku, valja utvrditi kojom je odredbom Ugovora o FEU‑u određen postupak u kojem je trebalo donijeti pobijanu odluku.

               83

               Budući da sporna izjava, koja je odobrena pobijanom odlukom, predstavlja konstitutivni element međunarodnog sporazuma (vidjeti točku 73. ove presude), ta izjava obuhvaćena je člankom 218. UFEU‑a. Naime, tim se člankom uređuju pregovori o sporazumima između Unije i trećih zemalja ili međunarodnih organizacija i sklapanje tih sporazuma, s time da prema sudskoj praksi pojam „sporazum“ upotrijebljen u tom članku treba shvaćati općenito tako da označava svaku pogodbu subjekata međunarodnog prava koja ima obvezujuću pravnu snagu, kakav god bio njezin formalni naziv (vidjeti u tom smislu mišljenja 1/75, EU:C:1975:145, str. 1360. i 2/92, EU:C:1995:83, str. 8. te presudu Francuska/Komisija, C‑327/91, EU:C:1994:305, t. 27.).

               84

               Nadalje, treba podsjetiti da članak 218. stavak 6. točka (a) podtočka (v) UFEU‑a predviđa postupak primjenjiv u slučaju sporazuma kojima se pokrivaju područja na koja se primjenjuje redovni zakonodavni postupak. Budući da članak 43. stavak 2. UFEU‑a, odredba na temelju koje je donesena pobijana odluka, predviđa upravo takav postupak, tu je odluku trebalo donijeti na osnovi članka 218. stavka 6. točke (a) podtočke (v) UFEU‑a.

               85

               S obzirom na prethodno navedeno, pobijanu je odluku, kojom je u ime Unije odobrena sporna izjava, trebalo donijeti na temelju članka 43. stavka 2., u vezi s člankom 218. stavkom 6. točkom (a) podtočkom (v) UFEU‑a, a ne na temelju članka 43. stavka 3., u vezi s člankom 218. stavkom 6. točkom (b) UFEU‑a.

               86

               U tim okolnostima valja prihvatiti prvi tužbeni razlog Parlamenta te prvi i drugi dio tužbenog razloga Komisije.

               87

               Posljedično, pobijanu odluku treba poništiti bez potrebe ispitivanja ostalih tužbenih razloga koje su istaknuli Parlament i Komisija.

         O zahtjevu za održanje na snazi učinaka pobijane odluke

               88

               Vijeće i Komisija, koje u tom smislu podupiru Češka Republika, Kraljevina Španjolska i Francuska Republika, zahtijevaju od Suda da u slučaju poništenja pobijane odluke održi na snazi njezine učinke do donošenja nove. Parlament je istaknuo da se ne protivi prihvaćanju takvog zahtjeva.

               89

               U skladu s člankom 264. stavkom 2. UFEU‑a Sud može, ako to smatra potrebnim, navesti koji se učinci akta koji je proglasio ništavim trebaju smatrati konačnima.

               90

               U tom smislu, iz sudske prakse Suda proizlazi da, uzimajući u obzir razloge pravne sigurnosti, učinci takvog akta mogu biti održani osobito ako bi trenutačni učinci njegova poništavanja doveli do ozbiljnih negativnih posljedica za zainteresirane osobe i kada se zakonitost pobijanog akta ne osporava zbog njegova cilja ili sadržaja, nego zbog nenadležnosti njegova donositelja ili zbog povrede bitnih postupovnih pravila. Takvi razlozi osobito uključuju pogrešku u pogledu pravne osnove pobijanog akta (vidjeti u tom smislu presude Parlament/Vijeće, C‑414/04, EU:C:2006:742, t. 59.; Parlament i Danska/Komisija, C‑14/06 i C‑295/06, EU:C:2008:176, t. 86. te Parlament/Vijeće, C‑490/10, EU:C:2012:525, t. 91. i 92.).

               91

               U predmetnom slučaju, iz uvodne izjave 2. pobijane odluke proizlazi da se davanjem odobrenja Bolivarskoj Republici Venezueli da iskorištava višak dopustivog ulova u isključivom gospodarskom pojasu Gvajane nastoji osigurati kontinuitet iskrcavanja ulova u Gvajani s plovila koja plove pod venezuelskom zastavom, imajući u vidu da prerađivačka industrija u tom francuskom departmanu ovisi o tim iskrcavanjima. Poništiti pobijanu odluku s trenutačnim učinkom moglo bi nepovoljno utjecati na takav kontinuitet dovodeći tako do ozbiljnih negativnih posljedica za dotične gospodarske subjekte.

               92

               U tim okolnostima postoje važni razlozi pravne sigurnosti zbog kojih Sud treba prihvatiti zahtjev za održavanje na snazi učinaka pobijane odluke. K tome je važno napomenuti da ni Parlament ni Komisija nisu osporili zakonitost te odluke zbog njezina cilja ili sadržaja, pa u tom smislu nema prepreka za to da Sud odredi takvo održavanje na snazi.

               93

               Posljedično, održavaju se na snazi učinci pobijane odluke do stupanja na snagu, u razumnom roku od dana proglašenja ove presude, nove odluke utemeljene na prikladnoj pravnoj osnovi, to jest na članku 43. stavku 2., u vezi s člankom 218. stavkom 6. točkom (a) podtočkom (v) UFEU‑a.

         Troškovi

               94

               Na temelju članka 138. stavka 1. Poslovnika Suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da su Parlament i Komisija postavili zahtjev da se Vijeću naloži snošenje troškova i da potonje nije uspjelo u postupku, nalaže mu se snošenje troškova. U skladu s člankom 140. stavkom 1. Poslovnika, Češka Republika, Kraljevina Španjolska, Francuska Republika i Republika Poljska, koje su intervenirale u postupke, snosit će vlastite troškove.

               Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Poništava se Odluka Vijeća 2012/19/EU od 16. prosinca 2011. o odobrenju, u ime Europske unije, Izjave o odobrenju ribolovnih mogućnosti ribarskim plovilima koja plove pod zastavom Bolivarske Republike Venezuele u isključivom gospodarskom pojasu uz obalu Francuske Gvajane.

                           2.

                           Održavaju se na snazi učinci Odluke 2012/19/EU do stupanja na snagu, u razumnom roku nakon proglašenja ove presude, nove odluke utemeljene na prikladnoj pravnoj osnovi, to jest na članku 43. stavku 2., u vezi s člankom 218. stavkom 6. točkom (a) podtočkom (v) UFEU‑a.

                           3.

                           Vijeću Europske unije nalaže se snošenje troškova.

                           4.

                           Češka Republika, Kraljevina Španjolska, Francuska Republika i Republika Poljska snosit će vlastite troškove.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski