title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 5. ožujka 2015.#Europska komisija protiv Velikog Vojvodstva Luksemburg.#Povreda obveze države članice – Oporezivanje – PDV – Primjena snižene stope – Isporuka digitalnih ili elektroničkih knjiga.#Predmet C-502/13.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      5. ožujka 2015. (
            *1
         )
      „Povreda obveze države članice — Oporezivanje — PDV — Primjena snižene stope — Isporuka digitalnih ili elektroničkih knjiga“
      U predmetu C‑502/13,
      povodom tužbe zbog povrede obveze države članice podnesene 18. rujna 2013. na temelju članka 258. UFEU‑a,

         Europska komisija, koju zastupaju C. Soulay i F. Dintilhac, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
      tužitelj,
      koju podupire:

         Vijeće Europske unije, koje zastupaju E. Chatziioakeimidou i A. de Gregorio Merino, u svojstvu agenata,
      intervenijent,
      protiv

         Velikog Vojvodstva Luksemburg, koje zastupa D. Holderer, u svojstvu agenta,
      tuženika,
      koje podupire:

         Kraljevina Belgija, koju zastupaju M. Jacobs i J.‑C. Halleux, u svojstvu agenata,
      intervenijent,
      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, K. Jürimäe, J. Malenovský, M. Safjan i A. Prechal (izvjestiteljica), suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegova mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Svojom tužbom Europska komisija zahtijeva od Suda da utvrdi da je Veliko Vojvodstvo Luksemburg, primjenjujući stopu poreza na dodanu vrijednost (u daljnjem tekstu: PDV) od 3% na isporuku digitalnih (ili elektroničkih) knjiga, povrijedilo obveze koje ima na temelju članaka 96. do 99., 110. i 114. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.), kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 2010/88/EU od 7. prosinca 2010. (SL L 326, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 361., u daljnjem tekstu: Direktiva o PDV‑u), u vezi s Prilozima II. i III. toj direktivi i Provedbenom uredbom Vijeća (EU) br. 282/2011 od 15. ožujka 2011. o utvrđivanju provedbenih mjera za Direktivu 2006/112 (SL L 77, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 375.).

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               2

               Članak 14. Direktive o PDV‑u u stavku 1. predviđa:
               „,Isporuka robe' znači prijenos prava raspolaganja materijalnom imovinom kao vlasnik.“

               3

               Na temelju članka 24. stavka 1. te direktive:
               „,Isporuka usluga' znači svaka transakcija koja ne čini isporuku robe.“

               4

               Članak 96. navedene direktive glasi:
               „Države članice primjenjuju standardnu stopu PDV‑a, koju sve države članice utvrđuju kao postotak oporezivog iznosa i koja je jednaka i za isporuku roba i za isporuku usluga.“

               5

               Na temelju članka 97. Direktive o PDV‑u:
               „Od 1. siječnja 2006. do 31. prosinca 2010. standardna stopa ne može iznositi manje od 15%.“

               6

               U članku 98. stavcima 1. i 2. iste direktive predviđeno je:
               „1.   Države članice mogu primijeniti jednu ili dvije snižene stope.
               2.   Snižene stope primjenjuju se samo na isporuke robe ili usluga u kategorijama navedenim u Prilogu III.
               Snižene stope ne primjenjuju se na usluge iz točke (k) članka 56. stavka 1.“

               7

               Članak 99. stavak 1. navedene direktive određuje:
               „Snižene stope utvrđuju se kao postotak oporezivog iznosa, koji ne može biti manji od 5%.“

               8

               Na temelju članka 110. te direktive:
               „Države članice koje su 1. siječnja 1991. odobravale izuzeća s pravom na odbitak PDV‑a plaćenog u prethodnoj fazi ili primjenjivale snižene stope koje su niže od minimuma utvrđenog u članku 99., mogu nastaviti odobravati ta izuzeća ili primjenjivati te snižene stope.
               Izuzeća i snižene stope iz prvog stavka moraju biti u skladu sa zakonodavstvom Zajednice i moraju biti doneseni s ciljem jasno definiranih socijalnih razloga i u korist konačnog potrošača.“

               9

               Članak 114. stavak 1. Direktive o PDV‑u predviđa:
               „Države članice koje su s 1. siječnjem 1993. bile obvezne povećati svoju standardnu stopu koja je bila na snazi 1. siječnja 1991. za više od 2% mogu primijeniti sniženu stopu koja je niža od minimuma utvrđenog u članku 99. na isporuku robe i usluga u kategorijama navedenim u Prilogu III.
               [...]“

               10

               U Prilogu II. Direktivi o PDV‑u, koji sadrži „[o]kvirni popis elektronički isporučenih usluga iz članka 58. i članka 59. stavka 1. točke (k)“, pri čemu se ta dva članka odnose na utvrđenje mjesta isporuke usluga osobama koje nisu porezni obveznici, u točki 3. navodi se:
               „nabava slika, teksta i informacija te stavljanje na raspolaganje baza podataka“.

               11

               U prvotnoj verziji Direktive 2006/112, u Prilogu III., koji sadrži popis isporuka robe i usluga na koje je moguće primijeniti snižene stope iz članka 98. te direktive, u točki 6. navodi se:
               „nabava, zajedno s knjižničnom posudbom, knjiga (uključujući brošure, letke i slične tiskane materijale, dječje slikovnice, kao i one namijenjene crtanju ili bojanju, glazbena djela, tiskana ili u rukopisu, zemljovide i hidrografske ili slične karte), novina i periodičnih publikacija, osim materijala koji je u cijelosti ili pretežito posvećen oglašavanju“.

               12

               Direktiva 2006/112 izmijenjena je Direktivom Vijeća 2009/47/EZ od 5. svibnja 2009. (SL L 116, str. 18.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 286.). Uvodna izjava 4. Direktive 2009/47 određuje:
               „Direktivu 2006/112/EZ treba dalje izmijeniti kako bi se omogućila primjena sniženih stopa ili izuzeća u ograničenom broju posebnih situacija iz socijalnih i zdravstvenih razloga, te kako bi se uputa na knjige iz Priloga III. razjasnila i ažurirala u skladu s tehničkim napretkom.“

               13

               Od 1. lipnja 2009., dana stupanja na snagu Direktive 2009/47, točka 6. Priloga III. Direktivi o PDV‑u glasi kako slijedi:
               „[I]sporuka, uključujući posudbu iz knjižnica knjiga u svim fizičkim oblicima (uključujući brošure, letke i slične tiskane materijale, dječje slikovnice, crtanke ili bojanke, glazbene note u tiskanom obliku ili u obliku rukopisnih bilješki, zemljopisne karte te hidrografske ili slične grafičke prikaze), novina i časopisa, osim materijala koji su u cijelosti ili većim dijelom posvećen oglašavanju“.

               14

               Točka 9. Priloga III. Direktivi o PDV‑u kao isporuke usluga na koje je moguće primijeniti snižene stope navodi „isporuk[u] usluga ili autorski honorar pisaca, skladatelja i izvođača umjetnika“.

               15

               Provedbena uredba br. 282/2011 u članku 7. stavcima 1. i 2. predviđa:
               „1.   ,Elektronički isporučene usluge', kako je navedeno u Direktivi [o PDV‑u] uključuju usluge koje su dostavljene putem interneta ili putem elektroničke mreže, a čija priroda omogućava da se u velikoj mjeri obavljaju automatizirano i s minimalnim čovjekovim sudjelovanjem, te u odsutnosti informacijske tehnologije ne bi mogle opstati.
               2.   Stavak 1. obuhvaća, posebno sljedeće:
               [...]

                        f)

                        upute navedene u Prilogu I.“

               16

               U Prilogu I. Provedbenoj uredbi br. 282/2011, naslovljenom „Članak 7. ove Uredbe“, u točki 3. navodi se:
               „Točka 3. Priloga II. Direktivi [o PDV‑u]:
               [...]

                        c)

                        digitaliziran sadržaj knjiga ili drugih elektroničkih publikacija;

                  [...]“

         Luksemburško pravo

               17

               Zakon o porezu na dodanu vrijednost od 12. veljače 1979., u verziji na snazi u vrijeme isteka roka određenog u obrazloženom mišljenju upućenom 25. listopada 2012. Velikom Vojvodstvu Luksemburg (u daljnjem tekstu: Zakon o PDV‑u), u članku 39. stavku 3. predviđa:
               „Standardna stopa [PDV‑a] primjenjiva na oporezive transakcije utvrđuje se u visini od petnaest posto porezne osnovice [...].
               Snižena porezna stopa utvrđuje se u visini od šest posto navedene porezne osnovice.
               Super snižena porezna stopa utvrđuje se u visini od tri posto navedene porezne osnovice.“

               18

               Na temelju članka 40. Zakona o PDV‑u:
               „1.   U granicama i pod uvjetima koji se trebaju utvrditi uredbama Velikog Vojvodstva, [PDV] se naplaćuje:
               [...]

                        2°

                        po super sniženoj stopi od tri posto na isporuke robe i pružanje usluga kao i na stjecanja unutar Zajednice i uvoz robe, kao što su roba i usluge navedene u Prilogu B ovom zakonu;

                  [...]
               2.   Na oporezive transakcije koje nisu predviđene u stavku 1. [PDV] se naplaćuje po standardnoj stopi od petnaest posto.
               [...]“.

               19

               Točka 5° Priloga В Zakonu o PDV‑u, naslovljena „Popis robe i usluga na koje se primjenjuje super snižena stopa“, određuje:
               „Knjige (uključujući brošure, letke i slične tiskane materijale, albume, dječje slikovnice, crtanke ili bojanke, glazbene note u tiskanom obliku ili u obliku rukopisnih bilješki, zemljopisne karte te hidrografske ili slične grafičke prikaze), novine i časopisi. Isključuju se materijal koji je u cijelosti ili većim dijelom posvećen oglašavanju kao i pornografske knjige, novine i časopisi.“

               20

               Uredba Velikog Vojvodstva od 21. prosinca 1991. o određivanju granica i uvjeta primjene snižene, super snižene i srednje stope poreza na dodanu vrijednost, u verziji na snazi u vrijeme isteka roka određenog u obrazloženom mišljenju (u daljnjem tekstu: Uredba Velikog Vojvodstva od 21. prosinca 1991.), u članku 2. predviđa:
               „Roba navedena u točkama 1° do 7° Priloga В Zakonu [o PDV‑u] detaljnije se definira upućivanjem na odgovarajuće stavke tarife ulaznih carina (UC) predviđenih u članku 1. ove uredbe.
               [...]

                        5°

                        Knjige, novine i periodički časopisi:

                                 a)

                                          —

                                          Knjige, brošure i slične tiskovine, čak i kad su u obliku jednog lista, uz iznimku materijala koji je u cijelosti ili većim dijelom posvećen oglašavanju kao i pornografskih knjiga (ex No 49.01 UC)

                                          —

                                          Inkunabule i ostale knjige koje se smatraju antiknim predmetima jer su starije od stotinu godina (ex No 97.06 UC)

                           [...]“

               21

               Okružnica La direction de l’Enregistrement et des Domaines (Porezne uprave) br. 756 od 12. prosinca 2011. određuje:
               „Kako se pojam ,knjige' ne tumači jedinstveno unutar država članica [Europske unije], Vlada mu je, zbog neutralnosti, odlučila pridati široko značenje, sadržano u točki 5. Priloga Β Zakonu o [PDV‑u] i u članku 2. točki 5. podtočki (a) [Uredbe Velikog Vojvodstva od 21. prosinca 1991.], na način da se ne pravi razlika između fizičkih i elektroničkih oblika.
               Takvo tumačenje implicitno podupire i Komunikacija Komisije Europskom parlamentu, Vijeću i Europskom gospodarskom i socijalnom odboru o budućnosti PDV‑a (COM(2011)851 final) od 6. prosinca 2011., gdje je istaknuto „[…] da je pitanje jednakog postupanja prema proizvodima koji su dostupni kako u tradicionalnom tako i u elektroničkom obliku izazvalo brojne reakcije tijekom javne rasprave. Ta pitanja treba raspraviti.“
               Ta se okružnica primjenjuje od 1. siječnja 2012.“

         Predsudski postupak i postupak pred Sudom

               22

               Komisija je smatrala da je od 1. siječnja 2012. primjena „super snižene“ stope PDV‑a od 3% (u daljnjem tekstu: snižena stopa PDV‑a od 3%) na isporuku digitalnih ili elektroničkih knjiga bila protivna Direktivi o PDV‑u. Slijedom toga je Velikom Vojvodstvu Luksemburg 4. srpnja 2012. uputila pisanu opomenu. Ta je država članica odgovorila dopisom od 31. srpnja 2012.

               23

               Dana 25. listopada 2012. Komisija je uputila obrazloženo mišljenje u kojem je pozvala Veliko Vojvodstvo Luksemburg da poduzme mjere potrebne za usklađivanje s direktivom u roku od mjesec dana od njegovog zaprimanja. Ta je država članica odgovorila dopisom od 29. studenoga 2012.

               24

               S obzirom na to da nije bila zadovoljna objašnjenjima koja je dalo Veliko Vojvodstvo Luksemburg, Komisija je odlučila podnijeti predmetnu tužbu.

               25

               Odlukama predsjednika Suda od 14. siječnja i 3. veljače 2014. Vijeću Europske unije i Kraljevini Belgiji dopušteno je sudjelovanje u postupku u potporu zahtjevima Komisije odnosno Velikog Vojvodstva Luksemburg.

         O tužbi

         Uvodna razmatranja

               26

               Komisija navodi da isporuka digitalnih ili elektroničkih knjiga znači isporuka knjiga u elektroničkom obliku koje se mogu čitati na računalu, pametnom telefonu, čitaču elektroničkih knjiga ili bilo kojem drugom uređaju za čitanje, uz naknadu, i koja se izvršava preuzimanjem ili prijenosom podataka bez njihovog prethodnog pohranjivanja (streaming) s internetske stranice (u daljnjem tekstu: isporuka elektroničkih knjiga).

               27

               Veliko Vojvodstvo Luksemburg osporava opseg predmeta spora. Prema njemu, snižena stopa PDV‑a od 3% primjenjuje se samo na isporuku knjiga preuzimanjem te isključuje isporuku knjiga prijenosom podataka bez njihovog prethodnog pohranjivanja (streaming).

               28

               U tom pogledu, valja utvrditi da, kao što ispravno ističe Komisija, iz luksemburškog prava kojim se uređuje to područje, iznesenog u točkama 17. do 21. ove presude, ne proizlazi da je za razliku od isporuke knjiga preuzimanjem isporuka knjiga prijenosom podataka bez njihovog prethodnog pohranjivanja (streaming) isključena od povlaštene primjene snižene stope PDV‑a od 3%.

               29

               U tim se uvjetima ispitivanje tužbe ne može ograničiti na kategoriju digitalnih odnosno elektroničkih knjiga koja bi bila uža od one koju je navela Komisija u svojoj tužbi.

         O meritumu

               30

               Komisija ističe da primjena snižene stope PDV‑a od 3% na isporuku elektroničkih knjiga od strane Velikog Vojvodstva Luksemburg nije u skladu s člancima 96. do 99., 110. i 114. Direktive o PDV‑u, u vezi s njezinim Prilozima II. i III., te Provedbenom uredbom br. 282/2011.

               31

               Ta institucija upućuje na to da se, sukladno članku 98. stavku 2. prvom podstavku Direktive o PDV‑u, snižene stope PDV‑a mogu primijeniti samo na isporuke robe ili usluga u kategorijama navedenim u Prilogu III. Međutim, isporuka elektroničkih knjiga ne ulazi u područje primjene navedenog priloga i na nju se stoga ne može primijeniti snižena stopa PDV‑a. To tumačenje potkrijepljeno je člankom 98. stavkom 2. drugim podstavkom Direktive o PDV‑u, prema kojemu se snižena stopa PDV‑a ne primjenjuje na usluge isporučene elektroničkim putem. U tim okolnostima, članci 110. i 114. Direktive o PDV‑u ne dopuštaju primjenu snižene stope PDV‑a od 3% na isporuku elektroničkih knjiga.

               32

               Veliko Vojvodstvo Luksemburg, koje podupire Kraljevina Belgija, osporava tumačenje relevantnih odredaba Direktive o PDV‑u koje je dala Komisija. Te države članice smatraju da isporuka elektroničkih knjiga potpada pod točku 6. Priloga III. Direktivi o PDV‑u i, kao što podredno ističe Veliko Vojvodstvo Luksemburg, točku 9. navedenog priloga. Osim toga. članci 110. i 114. Direktive o PDV‑u u svakom slučaju dopuštaju potonjoj državi članici primjenu snižene stope PDV‑a od 3% na takvu isporuku.

               33

               U tom pogledu, valja podsjetiti da je u članku 96. Direktive o PDV‑u predviđeno da se jednaka stopa PDV‑a, i to standardna stopa, primjenjuje za isporuku roba i za isporuku usluga. Odstupajući od tog načela, u članku 98. stavku 1. te direktive državama članicama je dana mogućnost da primijene jednu ili dvije snižene stope PDV‑a. Sukladno odredbi stavka 2. prvog podstavka tog članka, snižene stope PDV‑a primjenjuju se samo na isporuke robe ili usluga u kategorijama navedenim u Prilogu III. Direktivi o PDV‑u. (presuda K, C‑219/13, EU:C:2014:2207, t. 21. i 22.).

               34

               Što se tiče argumenta koji su istaknuli Veliko Vojvodstvo Luksemburg i Kraljevina Belgija, prema kojem je isporuka elektroničkih knjiga obuhvaćena točkom 6. Priloga III. Direktivi o PDV‑u, valja podsjetiti na to da radi utvrđivanja dosega neke odredbe prava Unije valja istodobno voditi računa o njezinom tekstu, o njezinom kontekstu i o njezinim ciljevima (vidjeti osobito presudu NCC Construction Danmark, C‑174/08, EU:C:2009:669, t. 23. i navedenu sudsku praksu).

               35

               Valja navesti da se u tom Prilogu III., u njegovoj točki 6., u kategoriji usluga na koje je moguće primijeniti snižene stope PDV‑a, izrijekom navodi: „isporuka knjiga u svim fizičkim oblicima“. Stoga, iz odredbe te točke proizlazi da se snižena stopa PDV‑a može primijeniti na transakciju koja se sastoji od isporuke knjige u fizičkom obliku. Kao što to Komisija osnovano navodi, svakim drukčijim tumačenjem izgubio bi se smisao navoda „u svim fizičkim oblicima“ koji je sadržan u istoj točki.

               36

               Iako je za elektroničku knjigu, kako bi se mogla čitati, potrebno fizičko sredstvo kao što je to računalo, takvo sredstvo nije, međutim, uključeno u isporuku elektroničkih knjiga.

               37

               Iz toga slijedi da, imajući u vidu tekst točke 6., područje primjene te odredbe ne uključuje isporuku elektroničkih knjiga.

               38

               To je tumačenje potkrijepljeno kontekstom navedene odredbe. Naime, odredba predstavlja odstupanje od načela prema kojem države članice primjenjuju standardnu stopu PDV‑a na transakcije koje se oporezuju tim porezom i treba ju, stoga, strogo tumačiti (vidjeti osobito presudu Komisija/Španjolska, C‑360/11, EU:C:2013:17, t. 18. i navedenu sudsku praksu).

               39

               Točno je, kako to osnovano ističu Veliko Vojvodstvo Luksemburg i Kraljevina Belgija, da je, nakon izmjene koja je uvedena Direktivom 2009/47, proširenjem područja primjene točke 6. Priloga III. Direktivi o PDV‑u na „isporuku knjiga u svim fizičkim oblicima“ zakonodavac Unije želio da se uputa na pojam „knjige“, koja je sadržana u toj točki, razjasni i ažurira u skladu s tehničkim napretkom.

               40

               Međutim, ostaje činjenica, kao što proizlazi iz članka 98. stavka 2. drugog podstavka Direktive o PDV‑u, da je zakonodavac Unije također odlučio isključiti svaku mogućnost primjene snižene stope PDV‑a na „elektronički isporučene usluge“.

               41

               Međutim, isporuka elektroničkih knjiga predstavlja „elektronički isporučenu uslugu“ u smislu tog članka 98. stavka 2. drugog podstavka.

               42

               Naime, s jedne strane, sukladno članku 24. stavku 1. Direktive o PDV‑u, „isporuka usluga” znači svaka transakcija koja ne čini isporuku robe, dok sukladno članku 14. stavku 1. te direktive „isporuka robe” znači prijenos prava raspolaganja materijalnom imovinom kao vlasnik. Međutim, isporuka elektroničkih knjiga ne može se smatrati „isporukom robe“ u smislu te potonje odredbe jer se elektronička knjiga ne može kvalificirati kao materijalna imovina. Ustvari, kao što to proizlazi iz točke 36. ove presude, fizičko sredstvo koje omogućuje čitanje knjige, koje se može kvalificirati kao „materijalna imovina“, nije uključeno u isporuku. Slijedom toga, na temelju tog članka 24. stavka 1., isporuka elektroničkih knjiga mora se kvalificirati kao isporuka usluga.

               43

               S druge strane, sukladno članku 7. stavku 1. Provedbene uredbe br. 282/2011, elektronički isporučene usluge u smislu Direktive o PDV‑u znači „usluge koje su dostavljene putem interneta ili putem elektroničke mreže, a čija priroda omogućava da se u velikoj mjeri obavljaju automatizirano i s minimalnim čovjekovim sudjelovanjem te u odsutnosti informacijske tehnologije ne bi mogle opstati“. Valja navesti da isporuka elektroničkih knjiga odgovara toj definiciji.

               44

               To je tumačenje potkrijepljeno točkom 3. Priloga II. Direktivi o PDV‑u, u vezi s člankom 7. stavcima 1. i 2. spomenute provedbene uredbe te točkom 3. njezinog Priloga I., iz koje proizlazi da isporuka digitaliziranog sadržaja knjiga predstavlja takvu uslugu.

               45

               Suprotno tome što ističe Veliko Vojvodstvo Luksemburg, tome se ne protivi činjenica da Prilog II. Direktivi o PDV‑u sadrži okvirni popis elektronički isporučenih usluga iz članka 58. i članka 59. prvog podstavka točke (k) Direktive o PDV‑u. Ustvari, okolnost da su u tom prilogu popisane elektronički isporučene usluge koje su relevantne za primjenu njegovih dviju posljednjih odredbi ne utječe na narav tih usluga.

               46

               Štoviše, kao što to proizlazi iz sadržaja članka 7. stavka 1. Provedbene uredbe br. 282/2011, upućivanje, koje je u kontekstu te odredbe izvršeno na usluge popisane u točki 3. Priloga II. Direktivi o PDV‑u, služi kako bi se utvrdile elektronički isporučene usluge koje su općenito uređene Direktivom o PDV‑u, a ne samo određenim odredbama te direktive.

               47

               Posljedično, s obzirom na to da je isporuka elektroničkih knjiga „elektronički isporučena usluga“ u smislu članka 98. stavka 2. drugog podstavka Direktive o PDV‑u i da ta odredba isključuje svaku primjenu snižene stope PDV‑a na takve usluge, točka 6. Priloga III. Direktivi o PDV‑u ne može se tumačiti tako da je u njezino područje primjene uključena i isporuka elektroničkih knjiga, a da se pritom ne povrijedi namjera zakonodavca Unije da se na te usluge ne primijeni snižena stopa PDV‑a.

               48

               Nadalje, ne može se prihvatiti argument Velikog Vojvodstva Luksemburg prema kojem je Direktiva 2009/47 imala učinak izmjene dosega članka 98. stavka 2. drugog podstavka jer je takvo tumačenje suprotno samom tekstu te odredbe koji bez iznimke isključuje sve elektronički isporučene usluge od mogućnosti primjene snižene stope PDV‑a.

               49

               Slijedom navedenoga, vodeći računa o sadržaju točke 6. Priloga III. Direktivi o PDV‑u, njegovom kontekstu i ciljevima uredbe u kojoj se ta odredba nalazi, tu točku se ne može tumačiti tako da je u njezino područje primjene uključena isporuka elektroničkih knjiga.

               50

               Suprotno navodima Velikog Vojvodstva Luksemburg i Kraljevine Belgije, takvo tumačenje nije dovedeno u pitanje načelom porezne neutralnosti koje je u području PDV‑a uveo zakonodavac Unije kao izraz općeg načela jednakog postupanja (presuda NCC Construction Danmark, EU:C:2009:669, t. 41. i navedena sudska praksa).

               51

               Naime, načelo porezne neutralnosti ne dopušta da se proširi područje primjene snižene stope PDV‑a, a da za to ne postoji jasna odredba (vidjeti u tom smislu presudu Zimmermann, C‑174/11, EU:C:2012:716, t. 50. i navedenu sudsku praksu). Međutim, točka 6. Priloga III. Direktivi o PDV‑u nije odredba kojom se na jasan način proširuje područje primjene snižene stope PDV‑a na isporuku elektroničkih knjiga. Suprotno tome, kako to proizlazi iz točke 49. ove presude, takva isporuka ulazi u područje primjene te odredbe.

               52

               Tumačenje izneseno u točki 49. ove presude nije dovedeno u pitanje ni, kako ističe Veliko Vojvodstvo Luksemburg, pripremnim radovima za Direktivu 2009/47. Ta se država članica posebice poziva na sadržaj točke 6. Priloga III. Direktivi o PDV‑u, odnosno na tekst prijedloga Komisije koji je trebao biti uključen u navedeni prilog: „nabava knjiga, zajedno s knjižničnom posudbom (uključujući brošure, letke i slične tiskane materijale, dječje slikovnice, kao i one namijenjene crtanju ili bojanju, glazbena djela, tiskana ili u rukopisu, zemljovide i hidrografske ili slične karte), kao i audio knjiga, kompaktnih diskova, CD ROM‑ova ili drugih sličnih fizičkih sredstava koji u prvom redu reproduciraju istu informaciju poput onih sadržanih u tiskanim knjigama, novinama i časopisima, osim materijala koji je u cijelosti ili pretežito posvećen oglašavanju“.

               53

               Naime, čini se, kao što primjećuje Komisija, da je tekst te točke, u obliku u kojem je konačno usvojen, samo redakcijsko pojednostavnjenje početno predloženog teksta.

               54

               Jednako tako, ne može se prihvatiti argument Velikog Vojvodstva Luksemburg prema kojem se točku 6. Priloga III. Direktivi o PDV‑u treba tumačiti na način da uključuje isporuku elektroničkih knjiga, zbog opasnosti kršenja cilja te odredbe jer više ne postoje digitalne knjige koje se fizički dostavljaju klijentu. Naime, u tom je pogledu dovoljno istaknuti da se taj argument, kao što proizlazi iz okolnosti slučaja u predmetu koji je doveo do presude K (EU:C:2014:2207), temelji na pogrešnoj premisi.

               55

               Valja dodati da se, u mjeri u kojoj Veliko Vojvodstvo Luksemburg dovodi u pitanje valjanost Direktive o PDV‑u te osobito točku 6. njezinog Priloga III. u pogledu načela jednakog postupanja, ispitivanje te valjanosti ne može provesti u okviru ove tužbe zbog povrede.

               56

               Naime, država se članica, ako ne postoji odredba TFEU‑a kojom je se izričito na to ovlašćuje, ne može pozvati na nezakonitost direktive čiji je adresat kao argument obrane u okviru tužbe zbog povrede koja se temelji na neizvršenju obveze iz te direktive. To je iznimno dopušteno u slučaju izuzetno teških i očitih nedostataka koji se mogu kvalificirati kao nepostojanje akta, na čije se postojanje ne poziva Veliko Vojvodstvo Luksemburg (vidjeti presudu Komisija/Austrija, C‑189/09, EU:C:2010:455, t. 15. do 17. i navedenu sudsku praksu).

               57

               Iz istog razloga, ta se država članica ne može valjano pozvati na argument vezan za nevaljanost Direktive 2009/47 jer je prilikom njezina donošenja zanemarena uloga Europskog parlamenta.

               58

               Veliko Vojvodstvo Luksemburg se također poziva na članak 110. UFEU‑a koji, prema njemu, dokazuje da autori ugovora nisu željeli dodijeliti institucijama pravo uvođenja diskriminatornih poreza.

               59

               Međutim, taj argument u biti koincidira s argumentacijom te države članice koja se odnosi na načelo jednakog postupanja. Ta se argument, dakle, treba odbiti iz istih razloga kao što su oni utvrđeni u točkama 50. i 51. te 55. i 56. ove presude.

               60

               Podredno, ako isporuka elektroničkih knjiga nije obuhvaćena točkom 6. Priloga III. Direktivi o PDV‑u, Veliko Vojvodstvo Luksemburg ističe da je takva isporuka obuhvaćena točkom 9. navedenog priloga.

               61

               Taj se argument, međutim, ne može prihvatiti. Naime, takvo tumačenje navedene točke 9., koja se odnosi na isporuku usluga koje pružaju pisci, skladatelji i izvođači umjetnici i na autorske honorare koji im se trebaju isplatiti, nema uporište u tekstu te odredbe i pokušava proširiti njezino područje primjene iako se, kao što proizlazi iz točke 38. ove presude, ta ista odredba treba strogo tumačiti.

               62

               Nadalje, kao što ispravno ističe Komisija, utvrđenje da je isporuka knjiga obuhvaćena područjem primjene točke 9. Priloga III. Direktivi o PDV‑u oduzelo bi smisao točki 6. navedenog priloga.

               63

               Iz prethodnih razmatranja proizlazi da isporuka elektroničkih knjiga nije obuhvaćena ni točkom 6. ni točkom 9. Priloga III. Direktivi o PDV‑u. Nadalje, nesporno je da navedena isporuka ne pripada nikakvoj drugoj kategoriji pružanja usluga navedenoj u tom prilogu. U tim okolnostima, primjena snižene stope PDV‑a na takvu isporuku nije u skladu s člankom 98. stavkom 2. Direktive o PDV‑u.

               64

               Komisija jednako tako prigovara državi članici da je primijenila sniženu stopu PDV‑a od 3% kršeći članke 99., 110. i 114. Direktive o PDV‑u.

               65

               Veliko Vojvodstvo Luksemburg, uz potporu Kraljevine Belgije, naprotiv ističe da joj članci 110. i 114. Direktive o PDV‑u u svakom slučaju dopuštaju primjenu takve stope PDV‑a na isporuku elektroničkih knjiga.

               66

               Što se tiče članka 110. Direktive o PDV‑u, valja istaknuti da je, kao što proizlazi iz teksta te odredbe, mogućnost države članice da primijeni snižene stope koje su niže od minimuma utvrđenog u članku 99. Direktive o PDV‑u podvrgnuta ispunjenju četiriju kumulativnih uvjeta i osobito onome prema kojem snižene stope trebaju biti u skladu sa zakonodavstvom Unije (presuda Komisija/Francuska, C‑596/10, EU:C:2012:130, t. 75.).

               67

               Međutim, kao što proizlazi iz točke 63. ove presude, primjena snižene stope PDV‑a na isporuku elektroničkih knjiga nije u skladu s člankom 98. stavkom 2. Direktive o PDV‑u. U tim okolnostima, bez potrebe za ispitivanjem jesu li ispunjeni ostali uvjeti utvrđeni u članku 110. te direktive, odstupanje predviđeno u potonjoj odredbi ne može opravdati primjenu snižene stope PDV‑a od 3% na isporuku elektroničkih knjiga od strane Velikog Vojvodstva Luksemburg (u tom smislu vidjeti presudu Komisija/Francuska, EU:C:2012:130, t. 76. i 77.).

               68

               Što se tiče članka 114. Direktive o PDV‑u, dovoljno je istaknuti da ta odredba izričito zahtijeva da je isporuka dotične robe ili pružanje dotične usluge obuhvaćeno jednom od kategorija iz Priloga III. Direktivi o PDV‑u. Međutim, nesporno je da to nije slučaj s isporukom elektroničkih knjiga.

               69

               U tim okolnostima, primjena snižene stope PDV‑a od 3% na isporuku elektroničkih knjiga od strane Velikog Vojvodstva Luksemburg ne može se opravdati ni člankom 110. ni člankom 114. Direktive o PDV‑u.

               70

               Iz prethodno navedenoga proizlazi da je Komisijina tužba osnovana.

               71

               Posljedično valja utvrditi da je primjenom snižene stope PDV‑a od 3% na isporuku elektroničkih knjiga Veliko Vojvodstvo Luksemburg povrijedilo obveze koje ima na temelju članaka 96. do 99., 110. i 114. Direktive o PDV‑u, u vezi s Prilozima II. i III. toj direktivi i Provedbenom uredbom br. 282/2011.

         Troškovi

               72

               Na temelju članka 138. stavka 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Komisija postavila zahtjev da se Velikom Vojvodstvu Luksemburg naloži snošenje troškova i da ono nije uspjelo u postupku, Velikom Vojvodstvu Luksemburg nalaže se snošenje vlastitih troškova kao i onih Komisije.

               73

               U skladu s člankom 140. stavkom 1. Poslovnika, prema kojem države članice koje su intervenirale u postupak snose vlastite troškove, Kraljevina Belgija i Vijeće snosit će vlastite troškove.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Primjenom snižene stope PDV‑a od 3% na isporuku elektroničkih knjiga Veliko Vojvodstvo Luksemburg povrijedilo je obveze koje ima na temelju članaka 96. do 99., 110. i 114. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost, kako je izmijenjena Direktivom 2010/88/EU od 7. prosinca 2010., u vezi s Prilozima II. i III. toj direktivi i Provedbenom uredbom (EU) br. 282/2011 od 15. ožujka 2011. o utvrđivanju provedbenih mjera za Direktivu 2006/112/EZ.

                           2.

                           Velikom Vojvodstvu Luksemburg nalaže se snošenje vlastitih troškova kao i onih Komisije.

                           3.

                           Kraljevina Belgija i Vijeće Europske unije snose vlastite troškove.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 23. siječnja 2014.#Mattia Manzi i Compagnia Naviera Orchestra protiv Capitaneria di Porto di Genova.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunale di Genova.#Pomorski promet – Direktiva 1999/32/EZ – Konvencija MARPOL 73/78 – Prilog VI. – Onečišćenje zraka s brodova – Putnički brodovi na linijskoj plovidbi – Brodovi za kružna putovanja – Najveći sadržaj sumpora u brodskim gorivima – Valjanost.#Predmet C‑537/11.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      23. siječnja 2014. (
            *1
         )
      „Pomorski promet — Direktiva 1999/32/EZ — Konvencija MARPOL 73/78 — Prilog VI. — Onečišćenje zraka s brodova — Putnički brodovi na linijskoj plovidbi — Brodovi za kružna putovanja — Najveći sadržaj sumpora u brodskim gorivima — Valjanost“
      U predmetu C‑537/11,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunale di Genova (Italija), odlukom od 18. lipnja 2011., koju je Sud zaprimio 21. listopada 2011., u postupku

         Mattia Manzi,

         Compagnia Naviera Orchestra

      protiv

         Capitaneria di Porto di Genova,

      u prisutnosti:

         Ministero delle Infrastrutture e dei Trasporti,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, K. Lenaerts, potpredsjednik Suda, u svojstvu suca četvrtog vijeća, M. Safjan, J. Malenovský (izvjestitelj) i A. Prechal, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: A. Impellizzeri, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 18. rujna 2013.,
      uzimajući u obzir podnesena očitovanja:

               —

               za M. Manzija i Compagnia Naviera Orchestra, A. Rossi i S. Dameri, avvocati, ovlašteni od B. O’Connor, solicitor,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju G. Albenzija, avvocato dello Stato,

               —

               za Europski parlament, I. Anagnostopolou, L. Visaggio i J. Rodrigues, u svojstvu agenata,

               —

               za Vijeće Europske unije, K. Michoel, S. Barbagallo i M. Moore, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, S. Boelaert, S. Petrova, L. Pignataro‑Nolin i L. Prete, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon saslušanja nezavisne odvjetnice, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 2. točke 3g. i članka 4.a stavka 4. Direktive Vijeća 1999/32/EZ od 26. travnja 1999. o smanjenju sadržaja sumpora u određenim tekućim gorivima i o izmjeni Direktive 93/12/EEZ (SL L 121, str. 13.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 64., str. 62.), kako je izmijenjena Direktivom 2005/33/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 6. srpnja 2005. (SL L 191, str. 59.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 51., str. 116., u daljnjem tekstu: Direktiva 1999/32).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između M. Manzija i Compagnia Naviera Orchestra protiv Capitaneria di Porto di Genova [Lučka kapetanija Genove (Italija)] o upravnoj sankciji koja im je izrečena zbog nepridržavanja najvećeg sadržaja sumpora u brodskim gorivima.

         Pravni okvir

         Međunarodno pravo

               3

               Međunarodna konvencija o sprečavanju onečišćenja mora s brodova, usvojena u Londonu 2. studenoga 1973., kako je preinačena protokolom od 17. veljače 1978. (u daljnjem tekstu: Konvencija MARPOL 73/78), predviđa pravila za borbu protiv onečišćenja morskog okoliša.

               4

               Protokolom iz 1997. o izmjeni Međunarodne konvencije o sprečavanju onečišćenja mora s brodova iz 1973., kako je preinačena Protokolom iz 1978., usvojenim u Londonu 26. rujna 1997. (u daljnjem tekstu: Protokol iz 1997.), Konvenciji MARPOL dodan je Prilog VI. pod nazivom „Pravila za sprečavanje onečišćenja zraka s brodova“ (u daljnjem tekstu: Prilog VI.).

               5

               Među strankama ugovornicama Protokola iz 1997. nalazi se 25 država članica Europske unije. Češka Republika, Mađarska i Republika Austrija nisu stranke ugovornice tog protokola.

               6

               U vrijeme koje je od značaja za glavni postupak pravilo 14. točka 1. Priloga VI. propisivalo je da izvan područja u kojima se nadzire ispuštanje SOx sadržaj sumpora goriva koje se koristi na brodu ne smije prelaziti 4,5% m/m.

         Pravo Unije

               7

               Točke 1., 3. i 8. uvodne izjave Direktive 1999/32 glase kako slijedi:

                        „(1)

                        ciljevi i načela politike Zajednice vezani uz okoliš […] usmjereni su posebno osiguranju učinkovite zaštite svih ljudi od dokazane opasnosti od emisija sumporovog dioksida te zaštite okoliša sprečavanjem taloženja sumpora iznad kritičnih opterećenja i razina;

                  […]

                        (3)

                        emisije sumporovog dioksida znatno pridonose zakiseljenju na području Zajednice; […] sumporov dioksid ima također izravan učinak na zdravlje ljudi i na okoliš;

                  […]

                        (8)

                        već desetljećima se zna kako je sumpor, inače u malim količinama prisutan u nafti i ugljenu, glavni izvor emisija sumporovog dioksida, koje su jedan od glavnih uzroka 'kiselih kiša' i onečišćenja zraka u mnogim urbanim i industrijskim područjima.“

               8

               Sukladno odredbi članka 1. stavka 1. iste direktive:
               „Svrha je ove Direktive smanjiti emisije sumporovog dioksida koje nastaju spaljivanjem određenih vrsta tekućih goriva i time smanjiti štetne posljedice takvih emisija za čovjeka i okoliš.“

               9

               Članak 2. točka 3f. navedene direktive propisuje da za potrebe iste:
               „putnički brodovi znači brodovi koji prevoze više od 12 putnika, pri čemu je putnik svaka osoba osim:

                        i)

                        zapovjednika i člana posade ili drugih osoba zaposlenih ili angažiranih na brodu u bilo kojem svojstvu u vezi s aktivnosti tog broda; i

                        ii)

                        djeteta mlađeg od jedne godine.“

               10

               Članak 2. točka 3g. Direktive 1999/32 propisuje da za potrebe iste:
               „linijska plovidba znači niz plovidaba putničkim brodom radi održavanja prometne veze između dviju ili više luka ili niz plovidaba iz iste luke ili prema njoj bez pristajanja u međuvremenu, bilo:

                        i)

                        prema objavljenom voznom redu; ili

                        ii)

                        ako su plovidbe tako pravilne ili česte da se može prepoznati vozni red.“

               11

               Članak 4.a stavak 4. navedene direktive predviđa:
               „Države članice poduzimaju sve potrebne mjere kako bi osigurale da od [11. kolovoza 2006.] putnički brodovi na linijskoj plovidbi prema lukama u Zajednici ili iz njih u njihovim teritorijalnim morima, isključivim gospodarskim zonama i zonama suzbijanja onečišćenja ne uporabljuju brodska goriva ako sadržaj sumpora u tim gorivima prelazi 1,5% masenog udjela. Države članice odgovorne su za primjenu te odredbe najmanje za plovila koja plove pod njihovim zastavama kao i ona koja plove pod drugim zastavama sve dok su u njihovim lukama.“

         Talijansko pravo

               12

               Odredbe Direktive 1999/32 o najvećem sadržaju sumpora dopuštenom u određenim tekućim gorivima prenesene su u talijansko unutarnje pravo člancima 295. i 296. Zakonodavne uredbe br. 152 od 3. travnja 2006. (redovni dodatak GURI‑ju br. 88 od 14. travnja 2006.), kako je izmijenjena i dopunjena, među ostalim, Zakonodavnom uredbom br. 205 od 6. studenoga 2007. o provedbi Direktive 2005/33/EZ o izmjeni Direktive 1999/32/EZ u dijelu koji se odnosi na sadržaj sumpora u brodskim gorivima (redovni dodatak GURI‑ju br. 261 od 9. studenoga 2007., u daljnjem tekstu: Zakonodavna uredba br. 152/2006).

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               13

               Capitaneria di Porto di Genova 13. srpnja 2008. u luci Genova utvrdila je da se brod za kružna putovanja MSC Orchestra, koji je plovio pod panamskom zastavom, koristio brodskim gorivom u kojem je sadržaj sumpora prelazio 1,5% masenog udjela.

               14

               Rješenjem‑nalogom br. 166/2010 Capitaneria di Porto di Genova M. Manziju, kao zapovjedniku navedenog broda, solidarno s Compagnia Naviera Orchestra, vlasnikom broda, izrekla je upravnu sankciju zbog povrede članaka 295. i 296. Zakonodavne uredbe br. 152/2006.

               15

               M. Manzi i Compagnia Naviera Orchestra podnijeli su tužbu protiv tog rješenja‑naloga navodeći:

                        —

                        da postoji proturječje između Direktive 1999/32 i Priloga VI. u odnosu na najveći sadržaj sumpora u brodskim gorivima;

                        —

                        da je MSC Orchestra, s obzirom na to da plovi pod zastavom države ugovornice Konvencije MARPOL 73/78 i Protokola iz 1997., ovlašten koristiti se gorivom koje sadrži količinu sumpora manju od 4,5% masenog udjela kada se nalazi u luci druge države stranke istog protokola, u konkretnom slučaju Talijanske Republike, i

                        —

                        da se članak 4.a stavak 4. Direktive 1999/32 i, posljedično, Zakonodavna uredba br. 152/2006 kojom se prenosi ta odredba primjenjuju samo na brodove na „linijskoj plovidbi“, u koju kategoriju ne ulaze brodovi za kružna putovanja.

               16

               U tim je okolnostima Tribunale di Genova odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 4.a [Direktive 1999/32], koji je donesen također imajući u vidu stupanje na snagu [Priloga VI.], u skladu s međunarodnim načelom dobre vjere i načelom lojalne suradnje između Zajednice i država članica tumačiti na način da se ograničenje od 1,5% masenog udjela sadržaja sumpora brodskog dizelskog goriva, predviđeno tim člankom, ne primjenjuje na brodove koji plove pod zastavom države nečlanice [Unije] koja je stranka Konvencije MARPOL 73/78, iako se ti brodovi nalaze u luci države članice koja je također stranka [Priloga VI.]?

                        2.

                        U slučaju da članak 4.a [Direktive 1999/32] ne bi trebalo tumačiti na način kako je to navedeno u [prvom] pitanju, je li taj članak nezakonit u dijelu u kojem predviđa ograničenje od 1,5% masenog udjela sadržaja sumpora u brodskom dizelskom gorivu koje rabe putnički brodovi na linijskoj plovidbi prema lukama u Zajednici ili iz njih, uključujući i brodove koji plove pod zastavom države nečlanice [Unije] koja je stranka [Priloga VI.], kojim se propisuje da se izvan [područja u kojima se nadzire ispuštanje SOx] primjenjuje ograničenje od 4,5% masenog udjela, s obzirom na to da je taj članak u suprotnosti s općim načelom međunarodnog prava pacta sunt servanda kao i načelom lojalne suradnje između Zajednice i država članica jer obvezuje države članice koje su ratificirale Prilog VI. i koje su njegove stranke da ne izvršavaju obveze koje imaju prema drugim državama strankama [Priloga VI.]?

                        3.

                        Treba li pojam 'linijske plovidbe' iz članka 2. točke 3.g [Direktive 1999/32] tumačiti na način da se i brodovi za kružna putovanja smatraju brodovima na 'linijskoj plovidbi'?“

         O prethodnim pitanjima

         Treće pitanje

               17

               Trećim pitanjem, koje valja najprije razmotriti, sud koji je uputio zahtjev u biti pita ulazi li brod za kružna putovanja, kao što je onaj u glavnom postupku, u područje primjene članka 4.a stavka 4. Direktive 1999/32 u odnosu na uvjet „linijske plovidbe“ kako je propisan u članku 2. točki 3g. te direktive.

               18

               U tom pogledu valja navesti da razni brodovi za kružna putovanja, da bi bili obuhvaćeni pravilima propisanima člankom 4.a stavkom 4. Direktive 1999/32, moraju udovoljiti uvjetu koji se odnosi na „linijske plovidbe“ predviđenom u članku 2. točki 3g. iste, a koja se primjenjuje na putničke brodove. Naime, nesporno je da brodovi za kružna putovanja ulaze u potonju kategoriju brodova.

               19

               Prema prvom uvjetu predviđenom u navedenoj odredbi, putnički brod je brod na linijskoj plovidbi ako ostvaruje „niz plovidaba [...] radi održavanja prometne veze između dviju ili više luka“ ili „niz plovidaba iz iste luke ili prema njoj bez pristajanja u međuvremenu“.

               20

               Brod za kružna putovanja, dakle, udovoljava prvom uvjetu ako ostvaruje kružna putovanja koja završavaju u luci polaska, a da u međuvremenu nije pristao.

               21

               Radi utvrđenja udovoljava li brod za kružna putovanja navedenom prvom uvjetu u slučajevima različitim od onog opisanog u prethodnoj točki, valja ocijeniti može li se smatrati da takav brod ostvaruje niz plovidaba radi „održavanja prometne veze između dviju ili više luka“.

               22

               Tužitelji u glavnom postupku prvenstveno ističu da brod za kružna putovanja, kao što je onaj u glavnom postupku, ne održava „prometnu vezu“. Naime, putnici ne kupuju paket‑aranžman da bi bili prevezeni iz jedne luke u drugu, već to čine sa širim turističkim ciljem te se pružena usluga proteže i na zabavu tih osoba.

               23

               Međutim, takvo tumačenje pojma „prometne veze“ iz članka 2. točke 3g. Direktive 1999/32 nije prihvatljivo.

               24

               Naime, valja navesti da brodovi za kružna putovanja prevoze putnike iz jedne luke u drugu kako bi oni mogli posjetiti te luke kao i različita mjesta koja se nalaze u blizini. S obzirom na to da zakonodavac Unije nije propisao ciljeve radi kojih se neki prijevoz odvija, proizlazi da potonji nisu od značaja za primjenu članka 2. točke 3g. Direktive 1999/32. Prema tome, niz plovidaba u turističke svrhe mora se smatrati prometnom vezom u smislu te odredbe.

               25

               Budući da ta direktiva ima za cilj pridonijeti zaštiti ljudskog zdravlja i okoliša smanjenjem emisija sumporovog dioksida, uključujući i one koje nastanu prilikom prijevoza morem, takav zaključak ne umanjuje okolnost da se putnici broda za kružna putovanja tijekom plovidaba koriste dodatnim uslugama kao što su smještaj, ugostiteljske usluge i zabava.

               26

               Tužitelji u glavnom postupku, kao drugo, smatraju da brod kao što je onaj o kojemu se raspravlja u postupku pred sudom koji je uputio zahtjev ne ostvaruje plovidbe „između dviju ili više luka“ jer je, s jedne strane, luka polaska istodobno i luka dolaska te je, s druge strane, često slučaj da brod ne izvrši pristajanja predviđena planom putovanja, dok su, naprotiv, radi udovoljavanja turističkim zahtjevima putnika moguća pristajanja koja nisu bila predviđeno tim planom putovanja.

               27

               Takvo obrazloženje nije prihvatljivo.

               28

               Kako bi se udovoljilo uvjetu „prometne veze između dviju ili više luka“ koji je propisan u slučaju prijevoza s pristajanjima, potrebno je da prometna veza koju ostvaruje brod za kružna putovanja spaja najmanje dvije „iste luke“. Kružno putovanje koje povezuje dvije ili više luka valja smatrati prijevozom između dviju „istih luka“.

               29

               Naime, popis luka sadržan u planu putovanja svake pojedine vrste kružnog putovanja podrazumijeva najmanje dvije luke koje se ne mogu izbjeći, odnosno luku polaska i luku dolaska. Prijevoz se, prema tome, obavlja između tih dviju „istih luka“, čak i onda kada prijevoz završava u luci polaska.

               30

               Također, valja navesti da je takvo tumačenje u skladu s temeljnim ciljem Direktive 1999/32, kako je izložen u točki 25. ove presude. Naime, okolnost vraćaju li se brodovi za kružna putovanja u luku polaska nema utjecaja na stopu njihove emisije sumporovog dioksida.

               31

               Posljedično, u slučaju prijevoza s pristajanjima, u odnosu na pojam „prometne veze“ u smislu članka 2. točke 3g. Direktive 1999/32 nije značajna činjenica da neka pristajanja predviđena u vrijeme kupnje paket‑aranžmana nisu ostvarena, a da su umjesto njih ostvarena druga nepredviđena pristajanja.

               32

               Na temelju navedenog proizlazi da brod za kružna putovanja koji obavlja plovidbe s pristajanjima kojima povezuje dvije različite luke ili koje završavaju u luci polaska održava prometnu vezu između istih luka u smislu navedene direktive.

               33

               Prema drugom uvjetu iz članka 2. točke 3g. Direktive 1999/32, koji mora biti kumulativno ispunjen s prvim, putnički brod mora ostvariti niz plovidaba ili putovanja prema objavljenom voznom redu ili tako pravilne ili česte plovidbe ili putovanja da se može prepoznati vozni red.

               34

               Tom je uvjetu osobito udovoljeno kada društvo za pomorski prijevoz stavlja javnosti na raspolaganje popis morskih plovidaba brodom za kružna putovanja čija je dinamika određena posebice mogućnostima tog društva i potražnjom javnosti, s točno određenim danima i, u načelu, satima polaska i dolaska, pri čemu zainteresirane osobe mogu slobodno izabrati među različitim kružnim putovanjima koja navedeno društvo nudi.

               35

               Prema tome, na treće pitanje valja odgovoriti na način da brod za kružna putovanja, kao što je onaj u glavnom postupku, ulazi u područje primjene članka 4.a stavka 4. Direktive 1999/32 u odnosu na uvjet „linijske plovidbe“, kako je propisan u članku 2. točki 3g. te direktive, pod uvjetom da obavlja kružna putovanja, s pristajanjem ili bez njega, koja završavaju u luci polaska ili u drugoj luci, ako su ta kružna putovanja organizirana na temelju utvrđene dinamike, s točno određenim danima i, u načelu, satima polaska i dolaska, pri čemu zainteresirane osobe mogu slobodno izabrati među različitim kružnim putovanjima koja se nude, što je na sudu koji je uputio zahtjev da utvrdi.

         Drugo pitanje

               36

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita Sud je li valjan članak 4.a stavak 4. Direktive 1999/32 u odnosu na opće načelo međunarodnog prava pacta sunt servanda i na načelo lojalne suradnje sadržano u članku 4. stavku 3. podstavku 1. UEU‑a s obzirom na to da ta odredba direktive može dovesti do povrede Priloga VI. te slijedom toga prisiliti države članice stranke Protokola iz 1997. da povrijede obveze koje imaju u odnosu na njegove druge stranke ugovornice.

               37

               Prije svega treba navesti da se valjanost članka 4.a stavka 4. Direktive 1999/32 ne može ocjenjivati u odnosu na Prilog VI. s obzirom na to da Unija nije stranka ugovornica Konvencije MARPOL 73/78 kao ni Priloga VI. i nije njime obvezana (vidjeti analogno presudu od 3. lipnja 2008., Intertanko i dr., C‑308/06, Recueil, str. I‑4057., t. 47. i 52.).

               38

               Valjanost spomenutog članka 4.a stavka 4. također se ne može ispitati u odnosu na opće načelo međunarodnog prava pacta sunt servanda, s obzirom na to da se navedeno obvezujuće načelo primjenjuje samo na subjekte međunarodnog prava koji su stranke ugovornice konkretnog međunarodnog sporazuma i koji su, na temelju te činjenice, njime obvezani.

               39

               Osim toga, Prilog VI. ne predstavlja izraz običajnih pravila utvrđenih općim međunarodnim pravom, koja kao takva obvezuju institucije Unije i čine sastavni dio njezinog pravnog poretka (vidjeti u tom smislu presudu od 25. veljače 2010., Brita, C‑386/08, Recueil, str. I‑1289., t. 42.).

               40

               Na kraju valja navesti da se primjena načela navedenih u točkama 47. do 52. gore navedene presude Intertanko i dr., prema kojima se valjanost direktive 1999/32 ne može ispitati u odnosu na Prilog VI., ne može izbjeći pozivanjem na navodnu povredu načela lojalne suradnje iz članka 4. stavka 3. podstavka 1. UEU‑a.

               41

               U tim uvjetima na drugo pitanje treba odgovoriti na način da se valjanost članka 4.a stavka 4. Direktive 1999/32 ne može ispitati u odnosu na opće načelo međunarodnog prava pacta sunt servanda ni u odnosu na načelo lojalne suradnje sadržano u članku 4. stavku 3. podstavku 1. UEU‑a na temelju razloga da bi ta odredba direktive mogla dovesti do povrede Priloga VI. i da se države članice stranke Protokola iz 1997. prisili na povredu obveza koje imaju u odnosu na druge stranke ugovornice istog.

         Prvo pitanje

               42

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita koji je utjecaj Priloga VI. na doseg članka 4.a stavka 4. Direktive 1999/32 s obzirom na opće načelo međunarodnog prava koje traži da se međunarodni ugovori izvršavaju i tumače u dobroj vjeri.

               43

               Prilog VI. dodan je Konvenciji MARPOL 73/78 na temelju Protokola iz 1997. Protokol sadrži pravilo 14. koje u svojoj točki 1. predviđa da sadržaj sumpora svakoga goriva koje se rabi na brodu ne smije prelaziti 4,5% m/m.

               44

               Direktiva 1999/32 u svom članku 4.a stavku 4. predviđa da najveći sadržaj sumpora u brodskim gorivima ne smije prelaziti 1,5% masenog udjela. Taj članak, a ni druge odredbe te direktive kada je riječ o najvećem sadržaju sumpora ne upućuju na Prilog VI.

               45

               U tom pogledu Sud je već presudio da, iako Unija nije obvezana međunarodnim ugovorom, okolnost da su sve države članice stranke ugovornice istog može imati utjecaja na tumačenje prava Unije, osobito odredaba sekundarnog prava koje ulaze u područje primjene takvog sporazuma. Na Sudu je da tumači te odredbe imajući u vidu međunarodni sporazum (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu Intertanko i dr., t. 49. do 52.).

               46

               Slijedom navedenog, ta se sudska praksa ne može primijeniti na međunarodni sporazum kojeg su stranke ugovornice samo neke države članice Unije, dok druge to nisu.

               47

               Tumačenje odredbe sekundarnog prava u smislu obveze koja proizlazi iz međunarodnog sporazuma koji ne obvezuje sve države članice dovelo bi do proširenja dosega te obveze na one države članice koje nisu stranke ugovornice takvog sporazuma. Potonje se trebaju smatrati kao „treće države“ u odnosu na navedeni sporazum. Međutim, takvo proširenje bilo bi nespojivo s načelom općeg međunarodnog prava koje se odnosi na relativni učinak sporazuma prema kojemu sporazumi ne smiju ni štetiti niti koristiti trećim državama (pacta tertiis nec nocent nec prosunt).

               48

               Iz sudske prakse Suda proizlazi da je Sud dužan poštovati navedeno načelo jer ono predstavlja pravilo međunarodnog običajnog prava koje kao takvo obvezuje institucije Unije i čini sastavni dio njezinog pravnog poretka (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu Brita, t. 42. do 44.).

               49

               Osim toga, takvo tumačenje sekundarnog prava ne bi bilo u skladu s načelom lojalne suradnje propisanim u članku 4. stavku 3. prve točke UEU‑a.

               50

               U konkretnom slučaju Protokol iz 1997. međunarodni je sporazum kojeg su stranke ugovornice samo neke države članice Unije.

               51

               Posljedično, nije na Sudu da tumači članak 4.a stavak 4. Direktive 1999/32 s obzirom na Prilog VI. i, posebno, pravilo 14. točke 1. istog.

               52

               U tim okolnostima pred ovim sudom ne može se s uspjehom pozvati na načelo općeg međunarodnog prava dobre vjere.

               53

               Čak i pretpostavljajući da bi Sud mogao tumačiti članak 4.a stavak 4. Direktive 1999/32 imajući u vidu sadržaj sumpora predviđen u Prilogu VI., valja navesti da, s obzirom na cilj kojem se u tom prilogu teži i koji je izričito naveden u njegovom naslovu, odnosno sprečavanje onečišćenja zraka smanjenjem štetnih emisija koje nastaju prijevozom morem, ta odredba, s obzirom na to da propisuje najveću visinu sadržaja sumpora u brodskim gorivima koja je veća od one predviđene navedenim prilogom, nije protivna tom cilju.

               54

               S obzirom na navedeno, na prvo pitanje valja odgovoriti na način da nije na Sudu da donese odluku o tome koji je utjecaj Priloga VI. na doseg članka 4.a stavka 4. Direktive 1999/32.

         Troškovi

               55

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Brod za kružna putovanja, kao što je onaj u glavnom postupku, ulazi u područje primjene članka 4.a stavka 4. Direktive Vijeća 1999/32/EZ od 26. travnja 1999. o smanjenju sadržaja sumpora u određenim tekućim gorivima i o izmjeni Direktive 93/12/EEZ, kako je izmijenjena i dopunjena Direktivom 2005/33/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 6. srpnja 2005., u odnosu na uvjet „linijske plovidbe“, kako je propisan u članku 2. točki 3g. te direktive, pod uvjetom da obavlja kružna putovanja, s pristajanjem ili bez njega, koja završavaju u luci polaska ili u drugoj luci, ako su ta kružna putovanja organizirana na temelju utvrđene dinamike, s točno određenim danima i, u načelu, satima polaska i dolaska, pri čemu zainteresirane osobe mogu slobodno izabrati među različitim kružnim putovanjima koja se nude, što je na sudu koji je uputio zahtjev da utvrdi.

                           2.

                           Valjanost članka 4.a stavka 4. Direktive 1999/32, kako je izmijenjena i dopunjena Direktivom 2005/33, ne može se ispitati u odnosu na opće načelo međunarodnog prava pacta sunt servanda ni u odnosu na načelo lojalne suradnje sadržano u članku 4. stavku 3. podstavku 1. UEU‑a na temelju razloga da bi ta odredba direktive mogla dovesti do povrede Priloga VI. Međunarodnoj konvenciji o sprečavanju onečišćenja s brodova, usvojenoj 2. studenoga 1973. u Londonu, kako je preinačena protokolom od 17. veljače 1978., i da se države članice stranke Protokola iz 1997. kojim se mijenja i dopunjuje Međunarodna konvencija iz 1973. o sprečavanju onečišćenja s brodova, kako je preinačena Protokolom iz 1978., usvojenim 26. rujna 1997. u Londonu, prisili na povredu obveza koje imaju u odnosu na druge stranke ugovornice istog.

                           3.

                           Nije na Sudu Europske unije da donese odluku o tome koji je utjecaj Priloga VI. na doseg članka 4.a stavka 4. Direktive 1999/32, kako je izmijenjena i dopunjena Direktivom 2005/33.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka:talijanski


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 18. siječnja 2017.#Jørgen Andersen protiv Europske komisije.#Državne potpore – Željeznički prijevoz – Potpore koje su danska tijela dodijelila u korist javnog poduzeća Danske Statsbaner – Ugovori o javnim uslugama za pružanje usluga željezničkog prijevoza putnika između Kopenhagena i Ystada – Odluka kojom se potpora proglašava spojivom s unutarnjim tržištem pod određenim uvjetima – Primjena ratione temporis pravilâ materijalnog prava – Usluga od općega gospodarskog interesa – Očita pogreška u ocjeni.#Predmet T-92/11 RENV.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 6. listopada 2015.#Football Club "Dynamo-Minsk" ZAO protiv Vijeća Europske unije.#Zajednička vanjska i sigurnosna politika – Mjere ograničavanja protiv Bjelarusa – Zamrzavanje financijskih sredstava – Tužba za poništenje – Rok za preinaku tužbenog zahtjeva – Djelomična nedopuštenost – Subjekt koji je u vlasništvu ili pod nadzorom subjekta na kojeg se odnose mjere ograničavanja – Obveza obrazlaganja – Pogreška u ocjeni.#Predmet T-275/12.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 5. prosinca 2013.#Europska komisija protiv Edison SpA.#Žalba – Zabranjeni sporazumi – Europsko tržište vodikova peroksida i natrijeva perborata – Odluka kojom se utvrđuje povreda članka 81. UEZ‑a – Pripisivanje protupravnog ponašanja – Obveza obrazlaganja.#Predmet C-446/11 P.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 24. studenog 2011. # Saupiquet protiv Europske komisije. # Predmet T-131/10.


Presuda Službeničkog suda (drugo vijeće) od 19. veljače 2013.#BB protiv Europska komisija.#Predmet F-17/11.


title: Presuda Suda (osmo vijeće) od 12. ožujka 2015.#Actavis Group PTC EHF i Actavis UK Ltd protiv Boehringer Ingelheim Pharma GmbH & Co. KG.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents Court).#Zahtjev za prethodnu odluku – Lijekovi za humanu primjenu – Uredba (EZ) br. 469/2009 – Članak 3. – Svjedodžba o dodatnoj zaštiti – Uvjeti dobivanja te svjedodžbe – Lijekovi koji djelomično ili potpuno sadrže isti aktivni sastojak – Uzastopna stavljanja u promet – Mješavina aktivnih sastojaka – Ranija komercijalizacija aktivnog sastojka u obliku lijeka s jednim aktivnim sastojkom – Uvjeti dobivanja više svjedodžbi na temelju istog patenta – Izmjena aktivnih sastojaka temeljnog patenta.#Predmet C-577/13.

text:
         PRESUDA SUDA (osmo vijeće)
      12. ožujka 2015. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Lijekovi za humanu primjenu — Uredba (EZ) br. 469/2009 — Članak 3. — Svjedodžba o dodatnoj zaštiti — Uvjeti dobivanja te svjedodžbe — Lijekovi koji djelomično ili potpuno sadrže isti aktivni sastojak — Uzastopna stavljanja u promet — Mješavina aktivnih sastojaka — Ranija komercijalizacija aktivnog sastojka u obliku lijeka s jednim aktivnim sastojkom — Uvjeti dobivanja više svjedodžbi na temelju istog patenta — Izmjena aktivnih sastojaka temeljnog patenta“
      U predmetu C‑577/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents Court) (Ujedinjena Kraljevina), odlukom od 31. listopada 2013., koju je Sud zaprimio 14. studenoga 2013., u postupku

         Actavis Group PTC EHF,

         Actavis UK Ltd

      protiv

         Boehringer Ingelheim Pharma GmbH & Co. KG,

      SUD (osmo vijeće),
      u sastavu: A. Ó Caoimh, predsjednik vijeća, C. Toader (izvjestitelj) i C. G. Fernlund, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Jääskinen,
      tajnik: L. Hewlett, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 1. prosinca 2014.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Actavis Group PTC EHF i Actavis UK Ltd, R. Meade, QC, I. Jamal, barrister kao i M. Hilton, solicitor,

               —

               za Boehringer Ingelheim Pharma GmbH & Co. KG, T. Mitcheson, QC kao i N. Dagg, solicitor,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, N. Saunders, barrister,

               —

               za francusku vladu, D. Colas, S. Menez i S. Ghiandoni, u svojstvu agenata,

               —

               za portugalsku vladu, L. Inez Fernandes, A. Antunes i I. Vieira Lopes, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, F. Bulst i J. Samnadda, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegova mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 3. i 13. Uredbe (EZ) br. 469/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 6. svibnja 2009. o svjedodžbi o dodatnoj zaštiti za lijekove (SL L 152, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 64., str. 166.).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između Actavis Group PTC EHF i Actavis UK Limited (u daljnjem tekstu, zajedno: Actavis) te Boehringer Ingelheim Pharma GmbH & Co. KG (u daljnjem tekstu: Boehringer) o valjanosti svjedodžbe o dodatnoj zaštiti (u daljnjem tekstu: SDZ) koju je Boehringer dobio za lijek MicardisPlus.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodne izjave 4., 5., 9. i 10. Uredbe br. 469/2009 glase kako slijedi:

                        „(4)

                        Trenutačno, razdoblje između podnošenja prijave patenta za novi lijek i odobrenja za stavljanje lijeka u promet dovodi do toga da razdoblje učinkovite zaštite na temelju patenta nije dovoljno kako bi se osiguralo pokriće ulaganja u istraživanje.

                        (5)

                        Ova situacija dovodi do nedostatka zaštite čime se farmaceutska istraživanja stavljaju u nepovoljan položaj.

                  [...]

                        (9)

                        Trajanje zaštite koju osigurava svjedodžba trebalo bi biti takvo da pruži odgovarajuću učinkovitu zaštitu. U tu bi svrhu nositelju patenta i svjedodžbe trebalo biti omogućeno ukupno najviše 15 godina ekskluzivnog prava od trenutka kada je za dotični lijek prvi put dobiveno odobrenje za stavljanje u promet u Zajednici.

                        (10)

                        Ipak bi trebalo voditi računa o svim relevantnim interesima, uključujući one koji se odnose na javno zdravlje, u tako složenom i osjetljivom području kao što je farmaceutski sektor. U tu svrhu, svjedodžba se ne može dodijeliti za razdoblje dulje od pet godina. Nadalje, dodijeljena bi se zaštita trebala strogo ograničiti na proizvod za koji je dobiveno odobrenje za stavljanje u promet kao lijeka.“

               4

               Članak 1. ove uredbe, naslovljen „Definicije“, propisuje:
               „Za potrebe ove Uredbe primjenjuju se sljedeće definicije:

                        (a)

                        ,lijek' znači svaka tvar ili mješavina tvari namijenjena liječenju ili sprečavanju bolesti kod ljudi […];

                        (b)

                        ,proizvod’ znači aktivni sastojak ili mješavina aktivnih sastojaka lijeka;

                        (c)

                        ,temeljni patent' znači patent koji štiti proizvod kao takav, postupak dobivanja proizvoda ili primjenu proizvoda i kojeg je njegov nositelj odredio u postupku za dobivanje svjedodžbe;

                        (d)

                        ,svjedodžba' znači svjedodžba o dodatnoj zaštiti;

                  […]“

               5

               Članak 3. navedene uredbe, naslovljen „Uvjeti za dobivanje svjedodžbe“, određuje:
               „Svjedodžba se dodjeljuje u državi članici u kojoj je podnesen zahtjev iz članka 7. i na dan podnošenja zahtjeva ako:

                        (a)

                        je proizvod zaštićen temeljnim patentom koji je na snazi;

                        (b)

                        je izdano valjano odobrenje za stavljanje proizvoda u promet kao lijeka u skladu s Direktivom 2001/83/EZ [Europskog parlamenta i Vijeća od 6. studenoga 2001. o zakoniku Zajednice o lijekovima za humanu primjenu (SL L 311, str. 67.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 56., str. 27.)] [...];

                        (c)

                        proizvod još nije bio predmet svjedodžbe;

                        (d)

                        je odobrenje iz točke (b) prvo odobrenje za stavljanje proizvoda u promet [OSP] kao lijeka.“

               6

               Članak 7. Uredbe br. 469/2009, naslovljen „Zahtjev za izdavanje dozvole“, u stavku 1. propisuje:
               „Zahtjev za izdavanje svjedodžbe podnosi se u roku od šest mjeseci od datuma dobivanja [OSP‑a] iz članka 3. stavka (b) za stavljanje proizvoda u promet kao lijeka.“

               7

               Članak 13. Uredbe, naslovljen „Trajanje svjedodžbe“, u stavku 1. propisuje:
               „Svjedodžba stupa na snagu po isteku zakonskog roka trajanja temeljnog patenta za razdoblje koje je jednako razdoblju proteklom od datuma podnošenja prijave temeljnog patenta do datuma izdavanja prvog [OSP‑a] u Zajednici, umanjeno za razdoblje od pet godina.“

         Pravo Ujedinjene Kraljevine

               8

               Člankom 27. Zakona Ujedinjene Kraljevine o patentima (UK Patents Act 1977) određeno je da „izmjena specifikacije patenta na temelju ovog članka proizvodi učinak i smatrat će se da je uvijek proizvodila učinak od dana priznanja patenta“.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               9

               Dana 31. siječnja 1992. Boehringer je podnio zahtjev za priznanje europskog patenta (UK) br. EP 0 502 314. Taj mu je patent priznat 20. svibnja 1998. (u daljnjem tekstu: temeljni patent Boehringer). Naziv temeljnog patenta jest „Derivati benzimidazola, lijekovi koji ga sadrže i postupak njihove pripreme“. U njemu se navode i njime se zahtijevaju brojne molekule od kojih je jedna telmisartan. Riječ je o aktivnom sastojku koji se koristi u liječenju povišenoga krvnog tlaka, odnosno hipertenzije te za smanjenje oboljenja srca i krvnih žila kod odraslih.

               10

               Zahtjevi 5. i 8. temeljnog patenta Boehringer odnose se na telmisartan sam, odnosno na jednu od njegovih soli.

               11

               Na temelju spomenutog patenta i OSP‑a dodijeljenog 16. prosinca 1998. jednom od društava grupe Boehringer za lijek Micardis koji sadrži telmisartan kao jedini aktivni sastojak, Boehringer je dobio prvi SDZ za taj aktivni sastojak (u daljnjem tekstu: SDZ za telmisartan). Opis proizvoda iz SDZ‑a za telmisartan jest „[t]elmisartan, koji se može pojaviti u obliku farmaceutski prihvatljive soli“. SDZ za telmisartan dodijeljen je 9. kolovoza 1999., a istekao je 10. prosinca 2013.

               12

               Dana 19. travnja 2002. jedno od društava grupe Boehringer dobilo je OSP za mješavinu telmisartana i hidroklorotiazida. Hidroklorotiazid je diuretik koji djeluje tako što sprečava bubrege da zadržavaju vodu. Ta tvar je molekula poznata od 1958. godine te je dio javne domene. Telmisartan i hidroklorotiazid jedini su aktivni sastojci u lijeku koji Boehringer prodaje pod nazivom MicardisPlus.

               13

               Dana 6. rujna 2002. Boehringer je podnio zahtjev za dobivanje SDZ‑a za mješavinu aktivnih sastojaka telmisartana i hidroklorotiazida (u daljnjem tekstu: SDZ za mješavinu).

               14

               Dopisom od 10. srpnja 2003. United Kingdom Intellectual Property Office (nadležni ured Ujedinjene Kraljevine za intelektualno vlasništvo, u daljnjem tekstu: UK IPO) obavijestio je podnositelja zahtjeva za SDZ za mješavinu da je, kad je riječ o svjedodžbama za proizvode koji sadrže mješavinu aktivnih sastojaka, potrebno izričito zahtijevati mješavinu kako bi se smatralo da ju je kao takvu potrebno zaštititi. Budući da temeljni patent Boehringer sadrži samo zahtjeve koji se odnose na jedan od aktivnih sastojaka proizvoda, tj. sastojak telmisartan, UK IPO je predložio Boehringeru da zatraži izmjenu tog temeljnog patenta kako bi dodao zahtjev za mješavinu telmisartana i hidroklorotiazida.

               15

               Dana 10. studenoga 2003. Boehringer je zatražio prekid postupka po zahtjevu za SDZ za mješavinu.

               16

               Dana 19. studenoga 2003. Boehringer je od UK IPO‑a zatražio izmjenu temeljnog patenta Boehringer, kako je on priznat, uz dodavanje jednog zahtjeva, odnosno zahtjeva 12. koji se odnosio na farmaceutsku mješavinu telmisartana i hidroklorotiazida.

               17

               Dana 22. prosinca 2003. UK IPO prihvatio je zahtjev za prekid postupka za dobivanje SDZ‑a za mješavinu, na razdoblje od četiri mjeseca, do okončanja postupka izmjene temeljnog patenta Boehringer.

               18

               Dana 5. svibnja 2004. objavljen je zahtjev za izmjenu spomenutog patenta. Nakon što je 14. svibnja 2004. produljio prekid postupka za dobivanje SDZ‑a za mješavinu do okončanja postupka izmjene temeljnog patenta Boehringer, UK IPO je prihvatio zahtjev za njegovu izmjenu od 10. studenoga 2004. (u daljnjem tekstu: izmijenjeni patent). Izmijenjeni patent istekao je 30. siječnja 2012.

               19

               Dopisom od 18. studenoga 2004. Boehringer je od UK IPO‑a zatražio da ponovno podnese svoj zahtjev za SDZ za mješavinu. Taj zahtjev ponovno je podnesen na temelju izmijenjenog patenta, tog datuma, ili nešto kasnije.

               20

               SDZ za mješavinu dodijeljen je 13. siječnja 2005., a kao datum isteka određen je 30. siječnja 2017.

               21

               Actavis, koji proizvodi generičke lijekove, podnio je pred sudom koji je uputio zahtjev tužbu kojom osporava valjanost SDZ‑a za mješavinu zato što, na dan podnošenja prvotnog zahtjeva za taj SDZ, odnosno 6. rujna 2002., proizvod o kojem je riječ nije bio naveden u popisu zahtjeva temeljnog patenta Boehringer jer predmet tog zahtjeva za SDZ za mješavinu nije sadržavao zahtjev 12., a nijedan od zahtjeva tog patenta nije spominjao proizvod iz mješavine.

               22

               S druge strane, Boehringer tvrdi da je na temelju zakonodavstva Europske unije i nacionalnog zakonodavstva moguće izmijeniti patent nakon njegova priznanja. Slijedom toga, nakon takve izmjene temeljnim patentom Boehringer zaštićen je, retroaktivno, proizvod za koji je SDZ za mješavinu prvotno zatražen prije izmjene.

               23

               Sud koji je uputio zahtjev ističe da će se, na temelju članka 27. Zakona Ujedinjene Kraljevine o patentima iz 1977., za izmjenu temeljnog patenta smatrati da je uvijek proizvodila učinak od dana priznanja patenta, odnosno od 20. svibnja 1998.

               24

               U tim okolnostima, High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents Court) odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                                 (a)

                                 Ako patent, prilikom priznanja, ne sadrži zahtjev koji izričito navodi mješavinu dvaju aktivnih sastojaka, ali se može izmijeniti na način da uključi takav zahtjev, može li se prema članku 3. točki (a) Uredbe br. 469/2009/EZ (,Uredba') na taj patent, neovisno o izvršenju te izmjene, pozivati kao na ,temeljni patent na snazi' kad je riječ o proizvodu koji sadrži mješavinu tih sastojaka?

                                 (b)

                                 Može li se na patent koji je izmijenjen nakon njegova priznanja i (i) prije dodjele SDZ‑a i/ili (ii) nakon njezine dodjele pozivati kao na ,temeljni patent na snazi' u svrhu ispunjavanja uvjeta propisanog člankom 3. točkom (a) Uredbe br. 469/2009?

                                 (c)

                                 U slučaju podnošenja zahtjeva za izdavanje SDZ‑a za proizvod koji se sastoji od aktivnih sastojaka A i B te

                                          (i)

                                          ako nakon dana podnošenja zahtjeva za izdavanje SDZ‑a, ali prije dodijele SDZ‑a, temeljni patent na snazi, koji je europski patent [priznat u Ujedinjenoj Kraljevini], bude izmijenjen na način da uključuje zahtjev koji izričito navodi A i B,
                                          i

                                          (ii)

                                          ako se u okviru nacionalnog prava smatra da je izmjena proizvodila učinke od trenutka priznanja patenta,

                           je li podnositelj zahtjeva za izdavanje SDZ‑a ovlašten pozvati se na patent u njegovom izmijenjenom obliku u svrhu ispunjavanja uvjeta iz članka 3. točke (a) [Uredbe br. 469/2009]?

                        2.

                        Treba li razmotriti je li mješavina aktivnih sastojaka A i B različit i poseban izum u odnosu na samo sastojak A radi utvrđivanja je li udovoljeno uvjetima iz članka 3. na dan podnošenja zahtjeva za izdavanje SDZ‑a za proizvod koji se sastoji od mješavine aktivnih sastojaka A i B ako

                                 (a)

                                 temeljni patent na snazi uključuje zahtjev koji se odnosi na proizvod koji sadrži aktivni sastojak A i daljnji zahtjev koji se odnosi na proizvod koji sadrži mješavinu aktivnih sastojaka A i B te ako

                                 (b)

                                 već postoji SDZ za proizvod koji sadrži aktivni sastojak A (u daljnjem tekstu: proizvod X)?

                        3.

                        Ako temeljni patent na snazi u skladu s člankom 3. točkom (a) [Uredbe br. 469/2009] „štiti“:

                                 (a)

                                 proizvod koji sadrži aktivni sastojak A (proizvod X) i

                                 (b)

                                 proizvod koji sadrži mješavinu aktivnog sastojka A i aktivnog sastojka B (u daljnjem tekstu: proizvod Y)

                           i nadalje, ako je

                                 (c)

                                 izdan OSP za proizvod X kao lijek,

                                 (d)

                                 SDZ dodijeljen u odnosu na proizvod X i

                                 (e)

                                 izdano naknadno zasebno odobrenje za stavljanje u promet proizvoda Y kao lijeka.

                           je li protivno Uredbi [br. 469/2009], posebice njezinom članku 3. točkama (c) i (d) i/ili članku 13. stavku 1., da se nositelju patenta dodijeli SDZ u odnosu na proizvod Y? Podredno, ako se SDZ može dodijeliti u odnosu na proizvod Y, treba li njegovo trajanje ocijeniti uzimajući u obzir dodjelu odobrenja za proizvod X ili odobrenja za proizvod Y?

                        4.

                        Ako je odgovor na prvo pitanje pod (a) niječan, odgovor na prvo pitanje pod (b) (i) potvrdan, a odgovor na prvo pitanje pod (b) (ii) niječan te s obzirom na okolnosti da:

                                 (a)

                                 je sukladno članku 7. stavku 1. Uredbe br. 469/2009 zahtjev za izdavanje SDZ‑a za proizvod podnesen u roku od šest mjeseci od dana kada je valjani OSP za taj proizvod kao lijek izdan u skladu s Direktivom 2001/83/EZ ili Direktivom 2001/82/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 6. studenoga 2001. o zakoniku Zajednice o veterinarsko‑medicinskim proizvodima (SL L 311, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 30., str. 76.);

                                 (b)

                                 je nakon podnošenja zahtjeva za izdavanje SDZ‑a nadležni ured za industrijsko vlasništvo izrazio potencijalno protivljenje dodjeli SDZ‑a na temelju članka 3. točke (a) Uredbe br. 469/2001;

                                 (c)

                                 je nakon navedenog potencijalnog protivljenja nadležnog ureda za industrijsko vlasništvo te kao odgovor na takvo protivljenje podnesen i odobren zahtjev za izmjenu temeljnog patenta na snazi na koji se poziva podnositelj zahtjeva za izdavanje SDZ‑a;

                                 (d)

                                 je nakon izmjene temeljnog patenta na snazi navedeni izmijenjeni patent u skladu s člankom 3. točkom (a) [Uredbe br. 469/2009];

                           je li protivno Uredbi br. 469/2009 da nadležni ured za industrijsko vlasništvo primjeni nacionalne procesne odredbe kako bi odobrio (a) prekid postupka povodom zahtjeva za izdavanje SDZ‑a radi omogućavanja podnositelju zahtjeva za izdavanje SDZ‑a da zatraži izmjenu temeljnog patenta i (b) nastavak postupka povodom navedenog zahtjeva jednom kada se zahtjev odobri, pri čemu nastavak postupka nastupa:

                                 —

                                 nakon šest mjeseci od dana kada je izdan valjani OSP za taj proizvod kao lijek, ali

                                 —

                                 u roku od šest mjeseci od dana kada je zahtjev za izmjenu temeljnog patenta na snazi odobren?“

         O prethodnim pitanjima

         Drugo i treće pitanje

               25

               Svojim drugim i trećim pitanjem, koja valja razmotriti zajedno i prije ostalih, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 3. točke (a) i (c) Uredbe br. 469/2009 tumačiti na način da je, kad temeljni patent sadrži zahtjev za proizvod koji sadrži aktivni sastojak, za koji je nositelj tog patenta već dobio SDZ, kao i naknadni zahtjev za proizvod koji sadrži mješavinu tog aktivnog sastojka i jedne druge tvari, toj odredbi protivno da nositelj dobije drugi SDZ za spomenutu mješavinu. U slučaju negativnog odgovora, sud koji je uputio zahtjev također pita kako odrediti trajanje „SDZ‑a za mješavinu“ u smislu članka 13. stavka 1. te uredbe.

               26

               To je pitanje postavljeno u vezi sa zahtjevom za drugi SDZ za proizvod koji sadrži mješavinu aktivnih sastojaka telmisartana i hidroklorotiazida. U vezi s tim, nesporno je, u glavnom postupku, da je u toj mješavini telmisartan, koji je inovativni aktivni sastojak temeljnog patenta Boehringera, jedini predmet izuma. Hidroklorotiazid je molekula čijem otkriću Boehringer u svakom slučaju nije pridonio i koja pripada javnoj domeni, pri čemu zahtjev koji se odnosi na tu tvar nije predmet izuma.

               27

               Uvodno, valja podsjetiti da se, u skladu s člankom 3. točkama (a) do (d) Uredbe br. 469/2009, SDZ dodjeljuje ako je u državi članici u kojoj je podnesen zahtjev i na dan podnošenja zahtjeva proizvod zaštićen temeljnim patentom koji je na snazi, ako proizvod još nije bio predmet svjedodžbe, ako je izdan valjani OSP kao lijeka i ako je taj OSP prvo odobrenje na dan tog zahtjeva. Kad je riječ o proizvodu, kako je spomenut u članku 3. točkama (a) i (b) Uredbe br. 469/2009, čitanjem te odredbe u vezi s člankom 1. točkom (c) iste uredbe dolazi se do zaključka da se SDZ može dodijeliti samo ako je proizvod kao takav zaštićen temeljnim patentom.

               28

               Glede pitanja jesu li proizvodi o kojima je riječ u glavnom postupku zaštićeni ili ne stranke u glavnom postupku ne slažu se oko tumačenja izraza „kao takav“ iz članka 1. točke (c) Uredbe br. 469/2009.

               29

               Dok je prema mišljenju Boehringera i portugalske vlade samo spominjanje dvaju aktivnih sastojaka u tekstu zahtjevâ dovoljno kako bi se smatralo da su oni zaštićeni, Actavis tvrdi da to spominjanje valja shvatiti na način da nositelj patenta ima pravo prošireni monopol iskoristiti samo za razvoj proizvoda koji predstavlja stvarni predmet izuma patenta o kojem je riječ, odnosno za njegov tehnički doprinos ili srž inovativne aktivnosti.

               30

               S druge strane, Komisija predlaže da se korištenje riječi „kao takav“tumači na način da određuju „samostalan“ sastojak, odnosno sastojak koji ne čini dio mješavine s drugim aktivnim sastojkom.

               31

               Francuska vlada podsjeća da, u glavnom postupku, s jedne strane, samo telmisartan predstavlja srž izuma odnosno inovativni aktivni sastojak temeljnog patenta Boehringera i, s druge strane, nijedan od zahtjeva tog patenta ne odnosi se samo na hidroklorotiazid.

               32

               Kako bi bilo moguće dati korisne odgovore na drugo i treće pitanje, valja naglasiti da izraz „kao takav“ iz članka 1. točke (c) Uredbe br. 469/2009 valja tumačiti autonomno, imajući u vidu ciljeve te uredbe kao i cjelokupni sustav kojeg je taj izraz dio.

               33

               U tom pogledu, valja podsjetiti da, kao prvo, patent koji štiti više različitih „proizvoda“ može u načelu dopustiti dodjelu više SDZ‑ova u vezi sa svakim od tih različitih proizvoda, osobito ako je svaki od njih „zaštićen“ kao takav „temeljnim patentom“ u smislu članka 3. točke (a) Uredbe br. 469/2009, u vezi s njezinim člankom 1. točkama (b) i (c) (vidjeti u tom smislu presude Actavis Group PTC i Actavis UK, C‑443/12, EU:C:2013:833, t. 29. kao i Georgetown University, C‑484/12, EU:C:2013:828, t. 30.).

               34

               Kao drugo, valja naglasiti da, sukladno uvodnim izjavama 4., 5. i 9. Uredbe br. 469/2009, SDZ teži uspostavljanju razdoblja odgovarajuće stvarne zaštite temeljnog patenta omogućujući svojem nositelju da uživa dodatno razdoblje ekskluzivnog prava nakon isteka svojeg patenta koje služi tome da mu se barem djelomično nadoknadi kašnjenje u komercijalnom iskorištavanju izuma nastalo zbog vremenskog razmaka između datuma podnošenja prijave patenta i dobivanja prvog OSP‑a u Europskoj uniji (vidjeti u tom smislu presudu Actavis Group PTC i Actavis UK, EU:C:2013:833, t. 31. kao i navedenu sudsku praksu).

               35

               Međutim, Sud je također odlučio da cilj Uredbe br. 469/2009 nije u potpunosti nadoknaditi kašnjenja u stavljanju izuma u promet niti nadoknaditi takva kašnjenja u vezi sa svim mogućim oblicima stavljanja navedenog izuma u promet, uključujući u obliku mješavina koje se temelje na istom aktivnom sastojku (vidjeti u tom smislu presudu Actavis Group PTC i Actavis UK, EU:C:2013:833, t. 40.).

               36

               Uzimajući u obzir nužnost vođenja računa o svim relevantnim interesima, na koju podsjeća uvodna izjava 10. Uredbe br. 469/2009, uključujući one koji se odnose na javno zdravlje, priznati da pravo na dodjelu višestrukih SDZ‑ova daju sva uzastopna stavljanja u promet nekog aktivnog sastojka s neograničenim brojem drugih aktivnih sastojaka koji ne predstavljaju predmet izuma obuhvaćen temeljnim patentom bilo bi protivno ravnoteži koju je potrebno uspostaviti između interesâ farmaceutske industrije i interesâ javnog zdravlja, kad je riječ o poticanju istraživanja u Uniji pomoću SDZ‑a (vidjeti u tom smislu presudu Actavis Group PTC i Actavis UK, EU:C:2013:833, t. 41.).

               37

               Slijedom toga, vodeći računa o uvodnim izjavama 4., 5., 9. i 10. Uredbe br. 469/2009, ne može se dopustiti da nositelj temeljnog patenta na snazi može dobiti novi SDZ, eventualno s produljenim trajanjem valjanosti, svaki put kada na tržište neke države članice stavlja lijek koji sadrži, s jedne strane, aktivni sastojak zaštićen kao takav njegovim temeljnim patentom i koji predstavlja predmet izuma obuhvaćen tim patentom i, s druge strane, drugu tvar koja ne predstavlja predmet izuma obuhvaćen temeljnim patentom (vidjeti u tom smislu presudu Actavis Group PTC i Actavis UK, EU:C:2013:833, t. 30.).

               38

               Iz navedenog proizlazi da, kako bi temeljni patent „kao takav“ štitio aktivni sastojak u smislu članka 1. točke (c) i članka 3. točke (a) Uredbe br. 469/2009, taj aktivni sastojak mora predstavljati predmet izuma obuhvaćen tim patentom.

               39

               Slijedom gornjih razmatranja, na drugo i treće pitanje valja odgovoriti tako da članak 3. točke (a) i (c) Uredbe br. 469/2009 valja tumačiti na način da je, kad temeljni patent sadrži zahtjev za proizvod koji sadrži aktivni sastojak koji predstavlja jedini predmet izuma, za koji je nositelj tog patenta već dobio SDZ, kao i naknadni zahtjev za proizvod koji sadrži mješavinu tog aktivnog sastojka i jedne druge tvari, toj odredbi protivno da nositelj dobije drugi SDZ za spomenutu mješavinu.

               40

               Budući da se, u glavnom postupku, ne može smatrati da je SDZ za mješavinu dodijeljen u skladu s Uredbom br. 469/2009, više nema razloga odgovoriti na drugi dio trećeg pitanja koji se odnosi na tumačenje članka 13. Uredbe, koji određuje trajanje SDZ‑a.

         Prvo i četvrto pitanje

               41

               Imajući u vidu odgovor pružen na drugo i treće pitanje, iz kojeg proizlazi da Boehringeru nije smio biti dodijeljen drugi SDZ poput onog u glavnom postupku za mješavinu telmisartan‑hidroklorotiazid, i to neovisno o činjenici je li novi zahtjev koji se odnosi na hidroklorotiazid dodan u taj temeljni patent nakon njegova priznanja, prema preporuci UK IPO‑a, nema razloga odgovoriti na prvo i četvrto postavljeno pitanje.

         Troškovi

               42

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (osmo vijeće) odlučuje:

                     Članak 3. točke (a) i (c) Uredbe (EZ) br. 469/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 6. svibnja 2009. o svjedodžbi o dodatnoj zaštiti za lijekove valja tumačiti na način da je, kad temeljni patent sadrži zahtjev za proizvod koji sadrži aktivni sastojak koji predstavlja jedini predmet izuma, za koji je nositelj tog patenta već dobio svjedodžbu o dodatnoj zaštiti, kao i naknadni zahtjev za proizvod koji sadrži mješavinu tog aktivnog sastojka i jedne druge tvari, toj odredbi protivno da nositelj dobije drugu svjedodžbu o dodatnoj zaštiti za spomenutu mješavinu.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski