title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 30. lipnja 2016.#Direcția Generală Regională a Finanțelor Publice Brașov (DGRFP) protiv Vasilea Tome i Biroul Executorului Judecătoresc Horațiu-Vasile Cruduleci.#Zahtjev za prethodnu odluku – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Članak 47. – Pravo na pristup sudu – Načelo jednakosti oružja – Načela ekvivalentnosti i djelotvornosti – Postupak ovrhe sudske odluke kojom se nalaže povrat poreza ubranog suprotno pravu Unije – Oslobođenje tijela javnih vlasti određenih troškova pravosuđa – Nadležnost Suda.#Predmet C-205/15.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      30. lipnja 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Povelja Europske unije o temeljnim pravima — Članak 47. — Pravo na pristup sudu — Načelo jednakosti oružja — Načela ekvivalentnosti i djelotvornosti — Postupak ovrhe sudske odluke kojom se nalaže povrat poreza ubranog suprotno pravu Unije — Oslobođenje tijela javnih vlasti određenih troškova pravosuđa — Nadležnost Suda“
      U predmetu C‑205/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputila Judecătoria Sibiu (Prvostupanjski sud iz Sibiua, Rumunjska), odlukom od 17. veljače 2015., koju je Sud zaprimio 30. travnja 2015., u postupku

         Direcția Generală Regională a Finanțelor Publice Brașov

      protiv

         Vasilea Tome,

         Biroul Executorului Judecătoresc Horațiu‑Vasile Cruduleci,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič (izvjestitelj), predsjednik vijeća, C. Toader, A. Rosas, A. Prechal i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za V. Tomu, D. Târşia, odvjetnik,

               —

               za rumunjsku vladu, R. H. Radu kao i R. Mangu i M. Bejenar, u svojstvu agenata,

               —

               za španjolsku vladu, M. García‑Valdecasas Dorrego, u svojstvu agenta,

               —

               za francusku vladu, G. de Bergues, F.-X. Bréchot i D. Colas, u svojstvu agenata,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, L. Nicolae i H. Krämer, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 20., 21. i 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) kao i članka 4. stavka 3. UEU‑a.

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između Direcția Generală Regională a Finanțelor Publice Brașov (Glavna regionalna direkcija za javne financije u Brașovu, Rumunjska), koju zastupa Administrația Județeană a Finanțelor Publice Sibiu (Okružna uprava za javne financije u Sibiuu, Rumunjska) (u daljnjem tekstu: Uprava za javne financije), protiv Vasilea Tome i Biroul Executorului Judecătoresc Horațiu‑Vasile Cruduleci (ured javnog ovršitelja Horațiu‑Vasilea Crudulecija), povodom ovrhe sudske odluke kojom se nalaže povrat poreza ubranog prilikom prve registracije vozila u Rumunjskoj.

         Rumunjsko pravo

               3

               Članak 16. Constituția României (rumunjski Ustav), naslovljen „Jednakost prava”, u stavku 1. određuje:
               „Građani su jednaki pred zakonom i tijelima javne vlasti, bez privilegija i diskriminacije.”

               4

               Ordonanță de urgență a Guvernului nr. 50 pentru instituirea taxei pe poluare pentru autovehicule (Hitna vladina uredba br. 50 kojom se uvodi porez na onečišćenje motornim vozilima) od 21. travnja 2008. (Monitorul Oficial al României, I. dio, br. 327 od 25. travnja 2008.; u daljnjem tekstu: OUG br. 50/2008), koja je stupila na snagu 1. srpnja 2008., uvela je porez na onečišćenje za vozila kategorija M1 do M3 i N1 do N3. Obveza plaćanja tog poreza nastaje osobito pri prvoj registraciji vozila u Rumunjskoj.

               5

               Članak 1. Ordonanţa de urgenţă a Guvernului nr. 80 privind taxele judiciare de timbru (Hitna vladina uredba br. 80 o sudskim pristojbama) od 26. lipnja 2013. (Monitorul Oficial al României, I. dio, br. 392 od 29. lipnja 2013., u daljnjem tekstu: OUG br. 80/2013) određuje:
               „1.   Za tužbe i zahtjeve podnesene sudovima kao i za zahtjeve upućene Ministarstvu pravosuđa i tužilaštvu pri Visokom kasacijskom sudu plaćaju se sudske pristojbe u skladu s ovom hitnom uredbom.
               2.   Sudske pristojbe plaćaju, pod uvjetima iz ove hitne uredbe, sve fizičke i pravne osobe te one predstavljaju naknadu za usluge koje pružaju sudovi te Ministarstvo pravosuđa i tužilaštvo pri Visokom kasacijskom sudu.
               3.   U slučajevima izričito propisanima zakonom, tužbe i zahtjevi podneseni sudovima kao i zahtjevi upućeni Ministarstvu pravosuđa i tužilaštvu pri Visokom kasacijskom sudu izuzeti su od plaćanja sudskih pristojbi.”

               6

               Članak 2. te uredbe propisuje:
               „Sudske se pristojbe utvrđuju na različit način, ovisno o tome je li predmet [zahtjeva] procjenjiv u novcu ili to nije slučaj, uz iznimke predviđene zakonom.“

               7

               Sukladno članku 30. spomenute uredbe:
               „1.   Od plaćanja sudske pristojbe izuzete su tužbe i zahtjevi, bez obzira na njihov predmet, uključujući postupke po pravnim lijekovima, koje podnose u skladu sa zakonom Senat, Zastupnički dom, Ured predsjednika Rumunjske, rumunjska vlada, Ustavni sud, Revizorski sud, Zakonodavno vijeće, ombudsman, javno tužilaštvo i Ministarstvo za javne financije kao i druge javne institucije, bez obzira na njihovo svojstvo u postupku, ako im se predmet odnosi na javne prihode.
               2.   U smislu ove hitne uredbe kategorija javnih prihoda uključuje prihode državnog proračuna, proračuna državnog sustava socijalnog osiguranja, proračuna jedinica lokalne samouprave, proračuna specijalnih fondova, uključujući fond za zdravstveno osiguranje, proračuna Državne riznice, prihode koji potječu od povrata vanjskih zajmova kao i kamata i naknada povezanih s Državnom riznicom te prihode proračuna javnih institucija koje su u cijelosti ili djelomično financirane od strane državnog proračuna, proračuna jedinica lokalne samouprave, proračuna državnog sustava socijalnog osiguranja i proračuna specijalnih fondova, ovisno o okolnostima, prihode proračuna fondova koji potječu od vanjskih zajmova koje je ugovorila ili za koje jamči država i čiji se povrat, kamate i drugi troškovi osiguravaju iz javnih sredstava, kao i prihode proračuna vanjskih bespovratnih fondova.”

               8

               Ordonanţa Guvernului nr. 92 privind Codul de procedură fiscală (Vladina uredba br. 92 o Zakoniku o poreznom postupku) od 24. prosinca 2003. (Monitorul Oficial al României, I. dio, br. 941 od 29. prosinca 2003., ponovno objavljena u Monitorul Oficial al României, I. dio, br. 513 od 31. srpnja 2007.), u verziji koja se primjenjuje u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Zakonik o poreznom postupku), u članku 21. naslovljenom „Porezne tražbine” određuje:
               „1.   Porezne tražbine su imovinska prava koja na temelju zakona nastaju iz odnosa materijalnog poreznog prava.
               2.   Pravni odnosi navedeni u stavku 1. određuju i sadržaj i iznos poreznih tražbina, koje predstavljaju točno određena prava koja se sastoje od:

                        a)

                        [...] prava na povrat poreza, pristojbi, doprinosa i drugih iznosa koji predstavljaju prihode općeg konsolidiranog proračuna, u skladu sa stavkom 4., poznata i kao „glavne porezne tražbine”.

                        b)

                        prava na naplatu kamata, kazni zbog kašnjenja ili uvećavanja zbog kašnjenja, ovisno o okolnostima, u uvjetima predviđenima zakonom, poznata i kao „akcesorne porezne tražbine”.

                  [...]
               4.   Ako se utvrdi da je plaćanje poreza, pristojbi, doprinosa i drugih prihoda općeg konsolidiranog proračuna uslijedilo bez pravne osnove, osoba koja je u tim uvjetima obavila plaćanje ima pravo na povrat odnosnog iznosa.“

               9

               Sukladno članku 229. Zakonika o poreznom postupku, naslovljenom „Izuzeće poreznih tijela od plaćanja pristojbi”:
               „Porezna su tijela izuzeta od plaćanja pristojbi, carina, naknada ili jamčevina za zahtjeve, tužbe i sve druge mjere koje su pokrenula s ciljem upravljanja poreznim tražbinama, osim onih koje se odnose na dostavu poreznog upravnog akta”.

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               10

               Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da je V. Toma prilikom registracije u Rumunjskoj vozila koje je prije toga bilo registrirano u jednoj drugoj državi članici platio iznos od 4121 rumunjskog leja (RON) (oko 900 eura), na ime poreza na onečišćenje motornim vozilima u skladu s OUG‑om br. 50/2008. Tribunalul Sibiu (Viši sud u Sibiuu, Rumunjska) svojom je presudom od 16. listopada 2012. osudio Administrația Finanțelor Publice Avrig (Uprava za javne financije iz Avriga, Rumunjska) i Administrația Fondului pentru Mediu (Fond za zaštitu okoliša, Rumunjska) na povrat navedenog iznosa V. Tomi, plaćanje zakonskih kamata na taj iznos te naknadu troškova.

               11

               Nakon što je Curtea de Apel Alba Iulia (Prizivni sud u Albi Iuliji, Rumunjska) odbila žalbu koju je podnio Serviciul Fiscal Orăşenesc Avrig (Porezna uprava grada Avriga, Rumunjska), koji je naslijedio Upravu za javne financije iz Avriga, navedena presuda postala je pravomoćna 22. listopada 2013.

               12

               Temeljem prijedloga za ovrhu koji je podnio V. Toma protiv Porezne uprave iz Avriga i Fonda za zaštitu okoliša, Judecătoria Sibiu (Prvostupanjski sud u Sibiuu, Rumunjska) je 24. ožujka 2014. odredila ovrhu obveze utvrđene presudom Tribunalul Sibiu (Viši sud u Sibiuu) od 16. listopada 2012. te je odredila plaćanje zakonskih kamata od 22. ožujka 2012. do konačnog povrata iznosa dugovanih V. Tomi.

               13

               Rješenjem od 10. travnja 2014. javni je ovršitelj Horațiu‑Vasile Cruduleci utvrdio troškove ovrhe u iznosu od 765 rumunjskih leja (oko 170 eura).

               14

               Uprava za javne financije podnijela je prigovor protiv navedene ovrhe, zahtijevajući usto i ukidanje već donesenih rješenja o ovrsi kao i odgodu ovršnog postupka a da pritom nije bila dužna platiti sudsku pristojbu za taj prigovor niti položiti jamčevinu u vezi sa zahtjevom za odgodu ovršnog postupka.

               15

               Uprava za javne financije je pred sudom koji je uputio zahtjev istaknula da je V. Toma bio dužan – u skladu s važećim nacionalnim propisima – prethodno podnijeti zahtjev za povrat neosnovano plaćenog poreza poreznoj upravi dužniku, a koji se mora riješiti u roku od 45 dana. U slučaju da zbog nedostatka financijskih sredstava ne dođe do povrata, nadležna uprava raspolaže dodatnim rokom od šest mjeseci kako bi poduzela korake nužne za ispunjenje svoje obveze plaćanja. Dakle, V. Toma bi se imao pravo obratiti sudovima nadležnima za ovrhu samo u slučaju da se predmet ne riješi u navedenim rokovima.

               16

               Imajući u vidu rizik da do povrata dođe u postupku koji je – prema Upravi za javne financije – također nezakonit, zbog postojanja posebnih odredaba kojima se predviđa postupak povrata neosnovano plaćenih poreza u ratama kroz pet godina, pri čemu u tom razdoblju svi ovršni postupci moraju biti odgođeni ex lege, navedena je uprava zahtijevala odgodu pokrenutog ovršnog postupka.

               17

               V. Toma smatra da prigovor podnesen protiv naložene ovrhe treba odbiti i da, u svakom slučaju, Uprava za javne financije mora platiti pristojbu na svoj prigovor protiv ovrhe i položiti jamčevinu uz zahtjev za odgodu ovršnog postupka. S obzirom na to da predmetni propisi uvode diskriminaciju između osoba privatnog prava, koje su dužne podmiriti navedene troškove, i osoba javnog prava, kao što je navedena uprava, koje su od njih oslobođene, oni nisu sukladni pravu Unije.

               18

               Sud koji je uputio zahtjev i koji smatra da uistinu postoji nejednako postupanje između osoba privatnog prava i osoba javnog prava u pogledu plaćanja određenih troškova u postupcima ovrhe koji se odnose na javne prihode pita se o sukladnosti te razlike u postupanju s pravom Unije, s obzirom na to da se njome olakšava pristup pravosuđu potonjih osoba, a u odnosu na prvonavedene osobe.

               19

               U tim je okolnostima Judecătoria Sibiu (Prvostupanjski sud u Sibiuu) odlučila prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Mogu li se članak 4. stavak 3. UEU‑a te članci 20., 21. i 47. Povelje tumačiti na način da su im protivne odredbe, kao što su članak 16. rumunjskog Ustava i članak 30. [OUG‑a br. 80/2013], koje jamče jednakost pred zakonom samo građanima koji su fizičke osobe, ali ne i jednakost između njih i pravnih osoba čije djelovanje uređuje javno pravo, te kojima se pravne osobe čije djelovanje uređuje javno pravo a priori za pristup sudu oslobađaju obveza plaćanja pristojbi i jamčevine, iako je pristup sudu fizičkim osobama uvjetovan plaćanjem pristojbi i jamčevina?”

         O prethodnom pitanju

         Nadležnost Suda

               20

               Rumunjska, španjolska, francuska i poljska vlada ističu da Sud nije nadležan odgovoriti na upućeno pitanje zbog toga što pravna situacija iz glavnog postupka ne ulazi u područje primjene prava Unije. Španjolska vlada usto podsjeća da je sud koji je uputio zahtjev dužan navesti vezu koja postoji između odredaba prava Unije čije se tumačenje zahtijeva i situacije iz glavnog postupka.

               21

               U tom pogledu valja istaknuti da se upućeno pitanje odnosi na članak 4. stavak 3. UEU‑a, u kojem je utvrđeno načelo lojalne suradnje, prema kojem države članice poduzimaju sve prikladne mjere, opće ili posebne, kako bi osigurale ispunjavanje obveza koje proizlaze iz Ugovorâ ili akata institucija Europske unije (presuda od 12. travnja 2011., DHL Express France, C‑235/09, EU:C:2011:238, t. 58. i mišljenje 2/13 od 18. prosinca 2014., EU:C:2014:2454, t. 173.), kao i na veći broj odredaba Povelje.

               22

               Kada je riječ o odredbama Povelje, valja podsjetiti da u okviru prethodnog postupka na temelju članka 267. UFEU‑a Sud može tumačiti pravo Unije samo u granicama dodijeljene nadležnosti (presuda od 27. ožujka 2014., Torralbo Marcos, C‑265/13, EU:C:2014:187, t. 27. i navedena sudska praksa).

               23

               Međutim, područje primjene Povelje, u pogledu djelovanja država članica, definirano je u njezinu članku 51. stavku 1., prema kojem se odredbe Povelje odnose na države članice samo kada provode pravo Unije, pri čemu se tom odredbom potvrđuje ustaljena praksa Suda prema kojoj se temeljna prava koja se jamče u pravnom sustavu Unije primjenjuju na sve situacije uređene pravom Unije, ali ne i izvan njih (presude od 27. ožujka 2014., Torralbo Marcos, C‑265/13, EU:C:2014:187, t. 28. i 29. kao i od 6. listopada 2015., Delvigne, C‑650/13, EU:C:2015:648, t. 25. i 26.).

               24

               Stoga, kada pravna situacija ne ulazi u područje primjene prava Unije, Sud nije nadležan o njoj odlučivati te eventualno prizivane odredbe Povelje ne mogu same po sebi biti temelj takve nadležnosti (vidjeti presude od 26. veljače 2013., Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, t. 22., od 27. ožujka 2014., Torralbo Marcos, C‑265/13, EU:C:2014:187, t. 30. kao i od 6. listopada 2015., Delvigne, C‑650/13, EU:C:2015:648, t. 27. i navedenu sudsku praksu).

               25

               U skladu s navedenim valja ispitati ulazi li pravna situacija koja je bila povod glavnom postupku u područje primjene prava Unije.

               26

               U tom pogledu, iz informacija koje je dostavio sud koji je uputio zahtjev proizlazi da se predmet glavnog postupka odnosi na ovrhu sudske odluke o povratu poreza na onečišćenje motornim vozilima koji je neopravdano ubran od strane tijela javne vlasti prilikom prve registracije u Rumunjskoj vozila koje pripada V. Tomi i koje je prethodno bilo registrirano u jednoj drugoj državi članici.

               27

               S tim u vezi, valja podsjetiti da je Sud svojim presudama od 7. travnja 2011., Tatu (C‑402/09, EU:C:2011:219) i od 7. srpnja 2011., Nisipeanu (C‑263/10, EU:C:2011:466) utvrdio da porez kakav je porez na onečišćenje motornim vozilima prema OUG‑u br. 50/2008 nije sukladan s člankom 110. UFEU‑a u svim svojim oblicima.

               28

               Stoga, s obzirom na to da se predmet glavnog postupka odnosi na povrat poreza ubranog suprotno članku 110. UFEU‑a i s obzirom na to da su države članice dužne – u skladu s načelom lojalne suradnje – vratiti takav porez i pripadajuće kamate, osiguravajući djelotvornu zaštitu prava pojedinaca na povrat (vidjeti po analogiji presude od 27. lipnja 2013., Agrokonsulting-04, C‑93/12, EU:C:2013:432, t. 35. i 36. kao i od 12. prosinca 2013., Test Claimants in the Franked Investment Income Group Litigation, C‑362/12, EU:C:2013:834, t. 31.), treba smatrati da pravna situacija o kojoj je riječ u glavnom postupku predstavlja provedbu prava Unije i potpada pod njegovo područje primjene.

               29

               U tim okolnostima valja zaključiti da je Sud nadležan odgovoriti na upućeno pitanje.

         Meritum

               30

               Uvodno treba podsjetiti na to da je – u okviru postupka suradnje između nacionalnih sudova i Suda, koji je uspostavljen člankom 267. UFEU‑a – na Sudu da nacionalnom sucu dâ koristan odgovor koji će mu omogućiti rješavanje predmeta koji se pred njim vodi. U tom smislu Sud mora, ako je potrebno, preoblikovati postavljena pitanja (presuda od 17. prosinca 2015., Viamar, C‑402/14, EU:C:2015:830, t. 29. i navedena sudska praksa).

               31

               U tom pogledu valja istaknuti da sud koji je uputio zahtjev izražava sumnju, u okviru postupka ovrhe sudske odluke o povratu poreza ubranog suprotno pravu Unije, o sukladnosti s pravom Unije odredaba kao što su članak 30. OUG‑a br. 80/2013 i članak 229. Zakonika o poreznom postupku, koje, prema mišljenju tog suda, predstavljaju konkretni izraz načela jednakosti, utvrđenog u članku 16. rumunjskog Ustava, i koje predviđaju izuzeća od plaćanja sudskih pristojbi i polaganja jamčevine u vezi sa zahtjevima koje podnose tijela javne vlasti, dok zahtjevi koje podnose fizičke osobe u načelu nisu od njih izuzeti.

               32

               S tim u vezi valja podsjetiti, kao prvo, da je pravo na povrat poreza ubranih protivno pravu Unije u državi članici posljedica i dodatak pravima što ih pojedincima dodjeljuju odredbe prava Unije koje zabranjuju takve poreze, onako kako ih tumači Sud. Države članice dakle u načelu moraju izvršiti povrat poreza ubranih protivno pravu Unije zajedno s kamatama (vidjeti, u tom smislu, presude od 14. travnja 2015., Manea, C‑76/14, EU:C:2015:216, t. 45. kao i od 6. listopada 2015., Târșia, C‑69/14, EU:C:2015:662, t. 24. i 25.).

               33

               U nedostatku propisa Unije u području povrata nezakonito ubranih nacionalnih poreza, svaka država članica treba, na temelju načela postupovne autonomije, odrediti nadležne sudove i postupovna pravila za pravna sredstva namijenjena zaštiti prava koja porezni obveznici izvode iz prava Unije (vidjeti osobito presudu od 6. listopada 2015., Târșia, C‑69/14, EU:C:2015:662, t. 26. i navedenu sudsku praksu).

               34

               Postupovna pravila za pravna sredstva namijenjena zaštiti prava koja pojedinci izvode iz prava Unije ne smiju međutim biti nepovoljnija od onih koja se odnose na slična pravna sredstva u internom pravu (načelo ekvivalentnosti) niti uređena na način da učine praktično nemogućim ili pretjerano otežanim izvršavanje prava dodijeljenih pravnim poretkom Unije (načelo djelotvornosti) (vidjeti, posebice, presudu od 6. listopada 2015., Târșia, C‑69/14, EU:C:2015:662, t. 27. i navedenu sudsku praksu).

               35

               Kao drugo, kada je riječ o člancima 20., 21. i 47. Povelje na koje se poziva sud koji je uputio zahtjev u svojem pitanju, treba istaknuti da se tim odredbama utvrđuju načela jednakosti pred zakonom, nediskriminacije i prava na djelotvornu sudsku zaštitu.

               36

               Međutim, Sud je već precizirao da članak 47. Povelje sadržava – kao sastavni dio načela djelotvorne sudske zaštite – načelo jednakosti oružja ili procesne jednakosti (vidjeti u tom smislu presudu od 17. srpnja 2014., Sánchez Morcillo i Abril García, C‑169/14, EU:C:2014:2099, t. 48.). Budući da posljednje navedeno načelo predstavlja specifični izraz općeg načela jednakosti pred zakonom koje se nalazi u članku 20. Povelje, upite suda koji je uputio zahtjev iznesene u točki 31. ove presude valja ispitati posebice u svjetlu navedenog članka 47.

               37

               Međutim, što se tiče članka 21. Povelje, treba istaknuti da taj sud ne iznosi ni razloge zbog kojih dvoji o tumačenju te odredbe odvojeno od tumačenja članka 20. Povelje ni poveznicu koju vidi između navedenog članka 21. i nacionalnih propisa primjenjivih u glavnom postupku, te time ne omogućuje da se shvate razlozi zbog kojih izražava sumnje u pogledu sukladnosti propisa kakvi su oni o kojima je riječ u glavnom postupku s navedenim člankom 21.

               38

               Imajući ta uvodna razmatranja u vidu, upućeno pitanje treba shvatiti na način da sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 47. Povelje kao i načela ekvivalentnosti i djelotvornosti tumačiti na način da im se protive propisi kakvi su oni iz glavnog postupka, kojima se pravne osobe javnog prava oslobađaju sudskih pristojbi kada ulažu prigovor protiv ovrhe sudske odluke o povratu poreza ubranih protivno pravu Unije te kojima se one oslobađaju obveze polaganja jamčevine predviđene prilikom podnošenja zahtjeva za odgodu takvog ovršnog postupka, dok zahtjevi koje podnose fizičke i pravne osobe privatnog prava u okviru tih postupaka u načelu ostaju podvrgnuti takvim troškovima.

               39

               Budući da upućeno pitanje osobito spada u kontekst djelotvorne sudske zaštite, s obzirom na to da se odnosi na nacionalne propise koji predviđaju oslobađanje od određenih troškova u korist određenih kategorija osoba, kao prvo valja ispitati sukladnost propisa kakvi su oni iz glavnog postupka s člankom 47. Povelje, u kojem je utvrđeno pravo na takvu zaštitu (vidjeti u tom smislu presudu od 22. prosinca 2010., DEB, C‑279/09, EU:C:2010:811, t. 29.).

               40

               S tim u vezi, iz objašnjenja koja se odnose na članak 47. Povelje, koja, u skladu s člankom 6. stavkom 1. trećim podstavkom UEU‑a i člankom 52. stavkom 7. Povelje, valja uzeti u obzir prilikom njezina tumačenja, proizlazi da prvi i drugi stavak navedenog članka 47. odgovaraju članku 6. stavku 1. i članku 13. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda potpisane u Rimu 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu: EKLJP).

               41

               U članku 52. stavku 3. Povelje propisano je da su, u onoj mjeri u kojoj Povelja sadrži prava koja odgovaraju pravima zajamčenima EKLJP‑om, značenje i opseg primjene tih prava jednaki onima iz Konvencije. Prema objašnjenjima koja se odnose na tu odredbu, značenje i opseg primjene zajamčenih prava utvrđuju se ne samo u skladu s tekstom EKLJP‑a već i posebice u skladu sa sudskom praksom Europskog suda za ljudska prava, u skladu s kojom stoga treba tumačiti članak 47. Povelje (vidjeti u tom smislu presudu od 22. prosinca 2010., DEB, C‑279/09, EU:C:2010:811, t. 35. i 37. i navedenu sudsku praksu).

               42

               Što se tiče sadržaja navedenog članka 47., Sud je već presudio da se načelo djelotvorne sudske zaštite koje je utvrđeno u toj odredbi sastoji od različitih elemenata, koji uključuju, među ostalima, i načelo jednakosti oružja i pravo na pristup sudu (vidjeti u tom smislu presudu od 6. studenoga 2012., Otis i dr., C‑199/11, EU:C:2012:684, t. 48.).

               43

               Kada je riječ o pravu na pristup sudu, Europski je sud za ljudska prava već presudio da bi to pravo u smislu članka 6. EKLJP‑a bilo iluzorno ako bi pravni poredak neke države ugovornice dopuštao da pravomoćna i obvezna sudska odluka ostane neprovediva na štetu jedne od stranaka, s obzirom na to da bi provedbu presude trebalo smatrati integralnim dijelom „suđenja” u smislu navedenog članka 6. (ESLJP, 7. svibnja 2002., Bourdov protiv Rusije, CE:ECHR:2002:0507JUD005949800, § 34. i ESLJP, 6. rujna 2005., Săcăleanu protiv Rumunjske, CE:ECHR:2005:0906JUD007397001, § 55.).

               44

               S obzirom na to, iz sudske prakse Suda i Europskog suda za ljudska prava proizlazi da pravo na pristup sudu nije apsolutno pravo i da stoga može sadržavati ograničenja koja su proporcionalna, kojima se ostvaruje legitimni cilj i koja ne ugrožavaju samu bit tog prava, što uključuje i ograničenja povezana s plaćanjem troškova pravosuđa (vidjeti u tom smislu presude od 22. prosinca 2010., DEB, C‑279/09, EU:C:2010:811, t. 45., 52. i 60. i od 6. listopada 2015., Orizzonte Salute, C‑61/14, EU:C:2015:655, t. 72. i 79., kao i ESLJP, 8. lipnja 2006., V. M. protiv Bugarske, CE:ECHR:2006:0608JUD004572399, § 41. i 42. kao i navedenu sudsku praksu).

               45

               U ovom slučaju valja istaknuti da sud koji je uputio zahtjev nije dostavio nijedan element koji omogućuje zaključak da je pristup V. Tome sudu bio u glavnom postupku na neproporcionalan način ograničen zbog obveze plaćanja prevelikih troškova pravosuđa, bilo u vezi s postupkom u kojem je ishodio sudsku odluku kojom mu se priznaje pravo na povrat poreza ubranog protivno pravu Unije bilo u vezi s ovršnim postupkom vezanim za tu odluku, ili pak zato što mu je neosnovano odbijen zahtjev za besplatnu pravnu pomoć.

               46

               U tim okolnostima treba ispitati odgovaraju li propisi kakvi su oni iz glavnog postupka koji, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, stvaraju neravnotežu između pravnih osoba javnog prava i fizičkih i pravnih osoba privatnog prava u postupku kakav je onaj iz glavnog postupka a da pritom ne ograničavaju na neproporcionalan način pristup potonjih osoba sudu, zahtjevima koji proizlaze iz članka 47. Povelje.

               47

               U tom pogledu treba podsjetiti da načelo jednakosti oružja proizlazi iz samog pojma pravičnog postupka, koji uključuje obvezu osiguranja svakoj stranci razumne mogućnosti da izloži svoj predmet u uvjetima koji je ne stavljaju u očito nepovoljniji položaj u odnosu na protivnu stranku, pri čemu štetu prouzročenu neravnotežom u načelu treba dokazati onaj tko ju je pretrpio (vidjeti u tom smislu presude od 6. studenoga 2012., Otis i dr., C‑199/11, EU:C:2012:684, t. 71. i 72. kao i od 17. srpnja 2014., Sánchez Morcillo i Abril García, C‑169/14, EU:C:2014:2099, t. 49.).

               48

               Točno je da propisi kojima se pravne osobe javnog prava oslobađaju plaćanja određenih troškova pravosuđa, dok fizičke osobe ne uživaju a priori takvo oslobođenje, uvode razlikovanje između tih osoba u pogledu procesnog tretmana njihovih zahtjeva podnesenih u okviru postupka kakav je onaj iz glavnog postupka. S obzirom na to, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 47. ove presude, još treba provjeriti stavljaju li takvi propisi osobu kao što je V. Toma u podređeni položaj u usporedbi s protivnikom, što se tiče sudske zaštite prava na koja se ta osoba može pozivati temeljem prava Unije, te ugrožavaju li na taj način pravičan karakter takvog postupka.

               49

               S tim u vezi, treba istaknuti, kao prvo, da troškovi pravosuđa u načelu doprinose dobrom funkcioniranju sudskog sustava, s obzirom na to da predstavljaju izvor financiranja sudske djelatnosti država članica (presuda od 6. listopada 2015., Orizzonte Salute, C‑61/14, EU:C:2015:655, t. 73.). Kako proizlazi iz članka 1. stavka 2. OUG‑a br. 80/2013 i kako je potvrdila rumunjska vlada u svojem pisanom očitovanju, to je cilj koji se ostvaruje sudskim pristojbama uvedenima člankom 30. te uredbe, s obzirom na to da se tim pristojbama doprinosi financiranju usluga sudova.

               50

               Imajući taj cilj u vidu, mora se utvrditi, isto kao što je učinila rumunjska, španjolska, francuska i poljska vlada te Europska komisija, da oslobađanje od plaćanja sudskih pristojbi koje uživaju pravne osobe javnog prava u postupcima kakav je onaj iz glavnog postupka samo po sebi ne osigurava procesnu prednost tim pravnim osobama jer se – kako je iznijela rumunjska vlada – plaćanje tih pristojbi od strane navedenih osoba obavlja iz konsolidiranog državnog proračuna, iz kojeg se financiraju i usluge sudova.

               51

               Kada je, kao drugo, riječ o oslobađanju od polaganja jamčevine prilikom podnošenja zahtjeva za odgodu ovršnog postupka koji se odnosi na porezne tražbine, kakav je onaj iz članka 229. Zakonika o poreznom postupku, ta jamčevina – prema tvrdnjama rumunjske vlade – predstavlja jamstvo za vjerovnika koji je pokrenuo postupak ovrhe, s obzirom na to da on može biti odgođen na zahtjev dužnika koji se potom može naći u nemogućnosti podmirenja svojeg duga zbog insolventnosti ili stečaja.

               52

               Međutim, kako proizlazi iz točke 32. ove presude, države su članice obvezne, u skladu s pravom Unije, vratiti s kamatama poreze ubrane suprotno pravu Unije. Tako se ne bi moglo prihvatiti da se neka država članica, u svojstvu dužnika u postupku kakav je onaj iz glavnog postupka, poziva na nedostatak financijskih sredstava kako bi opravdala nemogućnost izvršenja sudske odluke kojom se pojedincu priznaje pravo na povrat poreza ubranih suprotno pravu Unije zajedno s kamatama.

               53

               S obzirom na to da se rizik osiguran jamčevinom u postupku kao što je onaj iz glavnog postupka ne može ostvariti, iznimka iz članka 229. Zakonika o poreznom postupku ne bi, posljedično, mogla oslabiti položaj osobe kao što je V. Toma u odnosu na njezina protivnika.

               54

               Stoga treba uzeti da propisi kao što su oni iz glavnog postupka, time što se ograničavaju na a priori oslobađanje pravnih osoba javnog prava od plaćanja određenih troškova pravosuđa u postupcima ovrhe sudskih odluka koje se odnose na povrat poreza ubranih suprotno pravu Unije, podvrgavajući pri tome, u načelu, zahtjeve koje su u takvim postupcima postavile fizičke i pravne osobe privatnog prava plaćanju tih troškova, ne stavljaju potonje u očito nepovoljan položaj u odnosu na njihove protivnike i stoga ne dovode u pitanje pravičnost tog postupka.

               55

               Takvo tumačenje članka 47. Povelje potvrđuje i sudska praksa Europskog suda za ljudska prava o članku 6. stavku 1. EKLJP‑a. Naime, propise kakvi su oni o kojima je riječ u glavnom predmetu treba razlikovati od propisa koje je navedeni sud smatrao nespojivima sa zahtjevima članka 6. stavka 1. EKLJP‑a u predmetu u kojem je donesena presuda ESLJP‑a od 6. travnja 2006., Stankiewicz protiv Poljske (CE:ECHR:2006:0406JUD004691799).

               56

               Propisi o kojima je bila riječ u navedenom predmetu nisu samo oslobađali javno tužilaštvo troškova pravosuđa, što bi se prema Europskom sudu za ljudska prava moglo opravdati zaštitom javnog poretka, već su za učinak imali i obvezivanje privatne stranke koja je dobila postupak da snosi sve troškove, stavljajući je na taj način u neopravdano nepovoljniji položaj od njezina protivnika (ESLJP, 6. travnja 2006., Stankiewicz protiv Poljske, CE:ECHR:2006:0406JUD004691799, § 68. i 69.). Međutim, propisi o kojima je riječ u glavnom postupku iz ovog predmeta ne proizvode takav učinak.

               57

               Kada je, kao drugo, riječ o načelima ekvivalentnosti i djelotvornosti, treba istaknuti da nijedan element iz spisa kojim Sud raspolaže ne omogućuje zaključivanje da se propisi o kojima je riječ u glavnom postupku različito primjenjuju na postupke koji se temelje na povredi prava Unije i njima slične postupke koji se temelje na povredi nacionalnog prava te da na taj način povređuju načelo ekvivalentnosti (vidjeti, kada je riječ o sadržaju tog načela, presude od 12. veljače 2015., Surgicare, C‑662/13, EU:C:2015:89, t. 30. i navedenu sudsku praksu kao i od 6. listopada 2015., Târșia, C‑69/14, EU:C:2015:662, t. 32.).

               58

               Isto vrijedi i u pogledu načela djelotvornosti jer nacionalni propisi kakvi su oni o kojima je riječ u glavnom postupku, time što ne oslobađaju pojedince koji svoja prava crpe iz pravog poretka Unije troškova kakvi su oni o kojima je riječ u glavnom postupku, u postupcima ovrhe koji se odnose na javne prihode, ne čine, sami po sebi, izvršavanje tih prava praktično nemogućim ili pretjerano otežanim.

               59

               Iz svih ovih razmatranja proizlazi da članak 47. Povelje kao i načela ekvivalentnosti i djelotvornosti treba tumačiti na način da im se ne protive propisi kakvi su oni o kojima je riječ u glavnom postupku, kojima se pravne osobe javnog prava oslobađa plaćanja sudskih pristojbi kada podnose prigovor protiv ovrhe sudske odluke o povratu poreza ubranih suprotno pravu Unije i kojima se navedene osobe oslobađa obveze polaganja jamčevine prilikom podnošenja zahtjeva za odgodu takvog ovršnog postupka, dok zahtjevi koje podnose fizičke i pravne osobe privatnog prava u okviru tih postupaka ostaju u načelu podložni plaćanju troškova pravosuđa.

         Troškovi

               60

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                     Članak 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima kao i načela ekvivalentnosti i djelotvornosti treba tumačiti na način da im se ne protive propisi kakvi su oni o kojima je riječ u glavnom postupku, kojima se pravne osobe javnog prava oslobađa plaćanja sudskih pristojbi kada podnose prigovor protiv ovrhe sudske odluke o povratu poreza ubranih suprotno pravu Unije i kojima se navedene osobe oslobađa obveze polaganja jamčevine prilikom podnošenja zahtjeva za odgodu takvog ovršnog postupka, dok zahtjevi koje podnose fizičke i pravne osobe privatnog prava u okviru tih postupaka ostaju u načelu podložni plaćanju troškova pravosuđa.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	* Jezik postupka: rumunjski


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 28. rujna 2016.#The Art Company B & S, SA protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Europske unije THE ART OF RAW – Raniji figurativni nacionalni žigovi i žigovi Europske unije art i raniji figurativni žig Europske unije The Art Company – Relativni razlog za odbijanje – Nepostojanje vjerojatnosti dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-593/15.


Presuda Suda (treće vijeće) od 6. listopada 1982. # Alfred Eggers & Co. protiv Hauptzollamt Kassel. # Zahtjev za prethodnu odluku: Hessisches Finanzgericht - Njemačka. # Predmet 302/81.


title: Presuda Suda od 12. svibnja 1998.#María Martínez Sala protiv Freistaat Bayern.#Zahtjev za prethodnu odluku: Bayerisches Landessozialgericht - Njemačka.#Predmet C-85/96.

text:
PRESUDA SUDA12. svibnja 1998.(*)„Članci
 8.A, 48. i 51. Ugovora o EZ-u – Pojam ,radnik’ – Članak 4. Uredbe (EEZ)
 br. 1408/71 – Dječji doplatak – Pojam ,obiteljska davanja’ – Članak 7.
stavak 2. Uredbe (EEZ) br. 1612/68 – Pojam ,socijalne povlastice’ –
Zahtjev posjedovanja boravišne iskaznice ili dozvole boravka“U predmetu C-85/96,povodom
 zahtjeva za prethodnu odluku koji je na temelju članka 177. Ugovora o
EZ-u uputio Bayerisches Landessozialgericht (sud za socijalna pitanja)
(Njemačka), u postupku María Martínez SalaprotivFreistaat Bayern,koji
 se odnosi na tumačenje članaka 1., 2., 3. stavka 1. i 4. stavka 1.
točke (h) Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1408/71 od 14. lipnja 1971. o primjeni
 sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe i njihove obitelji koji
 se kreću unutar Zajednice, izmijenjene i ažurirane Uredbom Vijeća br.
2001/83 od 2. lipnja 1983. (SL L 230, str. 6., Prilog 1.), izmijenjene
Uredbom Vijeća br. 3427/89 od 30. listopada 1989. (SL L 331., str. 1.),
kao i članka 7. stavka 2. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1612/68 od 15.
listopada 1968. o slobodi kretanja radnika unutar Zajednice (SL L 257,
str. 2.),SUD,u
sastavu: G. C. Rodríguez Iglesias, predsjednik, C. Gulmann, M. Ragnemalm
 i M. Wathelet, predsjednici vijeća, G. F. Mancini, J. C. Moitinho de
Almeida, P. J. G. Kapteyn, J. L. Murray, D. A. O. Edward (izvjestitelj),
 J.-P. Puissochet, G. Hirsch, P. Jann i L. Sevón, suci,nezavisni odvjetnik: A. La Pergola,tajnik: H. A. Rühl, glavni administrator,uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:–        za Maríju Martínez Sala, A. Pérez Garrido, Leiter der Rechtstelle pri španjolskom veleposlanstvu u Bonnu,–        za njemačku vladu, E. Röder, Ministerialrat u saveznom ministarstvu gospodarstva, i B. Kloke, Oberregierungsrat u istom ministarstvu, u svojstvu agenata,–        za španjolsku vladu, D. L. Pérez de Ayala Becerril, abogado del estado, pravna služba države, u svojstvu agenta,–        za
 Komisiju Europskih zajednica, P. Hillenkamp, pravni savjetnik, i K.-D.
Borchardt, član pravne službe, u svojstvu agenata,uzimajući u obzir izvještaj za raspravu,–        saslušavši
 usmena očitovanja M. Martínez Sala, koju zastupa Antonio Pérez Garrido,
 njemačke vlade, koju zastupa E. Röder, španjolske vlade, koju zastupa
D. Luis Pérez de Ayala Becerril, francuske vlade, koju zastupa C.
Chavance, tajnik za vanjske poslove u upravi za pravne poslove
ministarstva vanjskih poslova, u svojstvu agenta, vlade Ujedinjene
Kraljevine, koju zastupa S. Richards, barrister, i Komisije, koju zastupa K.-D. Borchardt, na raspravi održanoj 15. travnja 1997., saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 1. srpnja 1997.,donosi sljedećuPresudu1        Rješenjem
 od 2. veljače 1996., koje je Sud zaprimio 20. ožujka, Bayerisches
Landessozialgericht uputio je Sudu, na temelju članka 177. Ugovora o
EZ-u, četiri prethodna pitanja koja se odnose na tumačenje članaka 1.,
2., 3. stavka 1. i 4. stavka 1. točke (h) Uredbe Vijeća (EEZ) br.
1408/71 od 14. lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na
zaposlene osobe i njihove obitelji koji se kreću unutar Zajednice,
izmijenjene i ažurirane Uredbom Vijeća br. 2001/83 od 2. lipnja 1983.
(SL L 230, str. 6., Prilog 1.), izmijenjene Uredbom Vijeća br. 3427/89
od 30. listopada 1989. (SL L 331., str. 1.), kao i članka 7. stavka 2.
Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1612/68 od 15. listopada 1968. o slobodi
kretanja radnika unutar Zajednice (SL L 257, str. 2.).2        Pitanja
 su upućena u okviru spora između M. Martínez Sala (u daljnjem tekstu:
tužiteljica) i Freistaat Bayern, povodom odbijanja tužiteljici zahtjeva
za priznanje prava na dječji doplatak za njezino dijete.  Pravo Zajednice3        Članak
 7. stavak 2. Uredbe br. 1612/68 propisuje da radnik državljanin države
članice na državnom području drugih država članica uživa jednake
socijalne i porezne povlastice kao i domaći radnici.4        Sukladno
 članku 1. točkama (a) i (i) Uredbe br. 1408/71, pojam „radnik“ znači, u
 svrhu primjene te uredbe, svaku osobu „koja je osigurana, obvezno ili
na izbornoj trajnoj osnovi, za jedan ili više slučajeva koji su
obuhvaćeni granama sustava socijalne sigurnosti za zaposlene ili
samozaposlene osobe“. Članak 2. propisuje da se Uredba primjenjuje „na
radnike na koje se primjenjivalo ili se primjenjuje zakonodavstvo jedne
ili više država članica“. 5        Članak
 3. stavak 1. Uredbe br. 1408/71 navodi: „U skladu s posebnim odredbama
ove uredbe, osobe koje borave na državnom području jedne od država
članica na koje se ova uredba primjenjuje podliježu istim obvezama i
uživaju ista davanja prema zakonodavstvu bilo koje države članice kao
državljani te države.“6        Članak
 4. stavak 1. točka (h) Uredbe br. 1408/71 propisuje da se Uredba
primjenjuje „na cjelokupno zakonodavstvo koje se odnosi na […]
obiteljska davanja“. Prema članku 1. točki (u) pod i), „obiteljska
davanja“ su „sva davanja u naravi ili novcu namijenjena podmirenju
obiteljskih troškova prema zakonodavstvu određenom člankom 4. stavkom 1.
 točkom (h), isključujući posebne doplatke za rođenje djeteta navedene u
 Prilogu II.“. 7        Prema
 točki I.  – „Zaposleni ili samozaposleni radnici (članak 1. točka (a)
pod ii) i iii) Uredbe)“ pod (c) („Njemačka“) Priloga I. Uredbi br.
1408/71, „ako je nadležna ustanova za
dodjelu obiteljskih davanja, sukladno poglavlju VII. glavi III. Uredbe,
njemačka ustanova, u smislu članka 1. točke (a) pod ii) Uredbe smatra
se:a)      kao
 radnik svaka osoba obvezno osigurana protiv rizika nezaposlenosti ili
osoba koja na temelju takvog osiguranja dobiva davanja u novcu iz
zdravstvenog osiguranja ili odgovarajuća davanja;b)      kao samozaposleni radnik svaka osoba koja obavlja samostalnu djelatnost i koja je obvezna:– priključiti se ili plaćati doprinose u sustav starosnog osiguranja za samozaposleneili– priključiti se sustavu obveznog mirovinskog osiguranja.“ [neslužbeni prijevod] Njemačko zakonodavstvo i Europska konvencija o socijalnoj i medicinskoj pomoći 8        U
 Njemačkoj je dječji doplatak nedoprinosno davanje koje pripada u
skupinu mjera obiteljske politike. Dodjeljuje se na temelju
Bundeserziehungsgeldgesetza od 6. prosinca 1985. (Savezni zakon o
dječjem doplatku i roditeljskom dopustu, BGBl. I, str. 2154., u daljnjem
 tekstu: BErzGG).9        Članak
 1. stavak 1. BErzGG-a u verziji od 25. srpnja 1989. (BGBl. I, str.
1550.), izmijenjen zakonom od 17. prosinca 1990. (BGBl. I, str. 2823.),
propisuje da pravo na dječji doplatak ima svaka osoba: (1) koja ima
prebivalište ili redovno boravište na državnom području na koje se
odnosi taj zakon, (2) koja u kućanstvu ima uzdržavano dijete, (3) koja
se za to dijete brine i odgaja ga (4) koja nije zaposlena ili nije
zaposlena s punim radnim vremenom. 10      Člankom
 1. stavkom 1. točkom (a) BErzGG-a propisano je da „svi stranci koji
žele primati doplatak moraju imati ovlaštenje za boravak
(Aufenthaltsberechtigung) ili dozvolu boravka (Aufenthaltserlaubnis)“.
Sud koji je uputio zahtjev ističe da se, prema ustaljenoj sudskoj praksi
 Bundessozialgerichta, samo za osobu koja može predočiti dokument Ureda
za strance kojim se na odgovarajući način potvrđuje boravak od početka
razdoblja primanja dodatka smatra da „posjeduje“ ovlaštenje za boravak;
obična potvrda da je podnesen zahtjev za dozvolu boravka i da je osoba
stoga ovlaštena boraviti u toj državi nije dovoljna da bi se za dotičnu
osobu moglo smatrati da posjeduje ovlaštenje za boravak u smislu gore
navedene odredbe. 11      Sukladno
 članku 1. Europske konvencije o socijalnoj i medicinskoj pomoći koju je
 Vijeće Europe usvojilo 11. prosinca 1953. te je od 1956. na snazi u
Njemačkoj, a od 1983. u Španjolskoj, „svaka od ugovornih strana poduzima
 mjere kako bi osigurala da državljani drugih ugovornih strana koji
sukladno zakonu borave na bilo kojem dijelu državnog područja na koji se
 Konvencija primjenjuje, i koji nemaju dovoljno sredstava, budu jednako
ovlašteni kao i njezini vlastiti državljani pod jednakim uvjetima na
socijalnu i medicinsku pomoć predviđenu zakonodavstvom na snazi u tom
dijelu državnog područja.“ [neslužbeni prijevod]12      Članak
 6. točka (a) te konvencije propisuje da ugovorna strana na čijem
državnom području državljanin druge ugovorne strane boravi sukladno
zakonu neće moći vratiti u domovinu tog državljanina temeljeći to
isključivo na činjenici da mu je potrebna pomoć. Glavni postupak13      M.
 Martínez Sala rođena je 8. veljače 1956. i španjolska je državljanka
koja od svibnja 1968. živi u Njemačkoj. Od 1976. do 1986. radila je
različite poslove, a poslije je bila ponovno zaposlena od 12. rujna
1989. do 24. listopada 1989. Od tada prima socijalnu pomoć od grada
Nürnberga sukladno Bundessozialhilfegesetzu (saveznom zakonu o
socijalnoj pomoći).14      M.
 Martínez Sala do 19. svibnja 1984. od nadležnih tijela dobivala je
dozvole boravka koje su se nastavljale praktično bez prekida. Nakon toga
 ishodila je samo dokumente koji su potvrđivali da je zatražila
produljenje dozvole boravka. U rješenju kojim se upućuje zahtjev
Bayerisches Landessozialgericht ističe da Europska konvencija o
socijalnoj i medicinskoj pomoći od 11. prosinca 1953. zabranjuje
prisilno udaljenje. M. Martínez Sala 19. travnja 1994. izdana je dozvola
 boravka koja je istekla 18. travnja 1995., a 20. travnja 1995.
produljena je na još jednu godinu. 15      U
 siječnju 1993., to jest tijekom razdoblja u kojem nije posjedovala
dozvolu boravka, M. Martínez Sala zatražila je od Freistaat Bayern
isplatu dječjeg doplatka za dijete koje je rodila tijekom tog mjeseca.16      Freistaat
 Bayern rješenjem od 21. siječnja 1993. odbio je njezin zahtjev iz
razloga što nije imala ni njemačko državljanstvo, ni ovlaštenje za
boravak, ni dozvolu boravka. 17      Socialgericht
 Nürnberg 21. ožujka 1994. odbio je tužbu koju je M. Martínez Sala
podnijela 13. srpnja 1993. protiv navedenog rješenja uz obrazloženje da
nije imala dozvolu boravka. 18      M.
 Martínez Sala podnijela je 8. lipnja 1994. Bayerisches
Landessozialgerichtu žalbu protiv te presude. 19      Uzimajući
 u obzir da nije bilo isključeno da se tužiteljica za ishođenje prava na
 dječji doplatak može pozvati na uredbe br. 1408/71 i 1612/68,
Bayerisches Landessozialgericht prekinuo je postupak i uputio Sudu
sljedeća prethodna pitanja: 1.      Ima
 li španjolska državljanka s boravištem u Njemačkoj koja je uz određene
prekide bila zaposlena do 1986. i koja je, osim kratkog razdoblja
zaposlenosti 1989., primala socijalnu pomoć na temelju
Bundessozialhilfegesetza (savezni zakon o socijalnoj pomoći, u daljnjem
tekstu: BSHG) 1993. i dalje status radnika u smislu članka 7. stavka 2.
Uredbe (EEZ) br. 1612/68 ili radnika u smislu članka 2. u vezi s člankom
 1. Uredbe br. 1408/71?2.      Je
 li dječji doplatak dodijeljen na temelju saveznog zakona o dodacima za
djecu (BErzGG) obiteljsko davanje u smislu članka 4. stavka 1. točke (h)
 Uredbe (EEZ) br. 1408/17, na koje španjolski državljani koji žive u
Njemačkoj imaju jednako pravo kao i njemački državljani, u skladu s
člankom 3. stavkom 1. Uredbe (EEZ) br. 1408/71? 3.      Je
 li dječji doplatak dodijeljen na temelju BErzGG-a socijalna povlastica u
 smislu članka 7. stavka 2. Uredbe (EEZ) br. 1612/68? 4.      Je
 li zakon o dodacima za djecu (BErzGG) u skladu s propisima Europske
unije kada od državljana države članice za isplatu dječjeg doplatka
zahtijeva posjedovanje boravišne iskaznice izdane u valjanom i
propisanom obliku iako im je dopušteno boraviti u Njemačkoj?“20      Najprije
 je potrebno odgovoriti na drugo i treće pitanje, potom na prvo i na
kraju na četvrto. Drugo i treće pitanje21      Svojim
 drugim i trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita potpada
 li davanje poput dječjeg doplatka propisanog BErzGG-om, koje se
automatski dodjeljuje osobama koje ispunjavaju određene objektivne
kriterije, bez ikakve pojedinačne i diskrecijske ocjene osobnih potreba,
 a čija je namjena pokrivanje obiteljskih troškova, u područje primjene
prava Zajednice kao obiteljsko davanje u smislu članka 4. stavka 1.
točke (h) Uredbe br. 1408/71 ili kao socijalna povlastica u smislu
članka 7. stavka 2. Uredbe br. 1612/68. 22      U
 presudi od 10. listopada 1996., u spojenim predmetima Hoever i Zachow
(C‑245/94 i C-312/94, Zb., str. I-4895.), Sud je već presudio da se
povlastica kao što je dječji doplatak propisan BErzGG-om, koji se
automatski dodjeljuje osobama koje ispunjavaju određene objektivne
kriterije, bez ikakve pojedinačne i diskrecijske ocjene osobnih potreba,
 a čija je svrha pokrivanje obiteljskih troškova, mora smatrati
obiteljskim davanjem u smislu članka 4. stavka 1. točke (h) Uredbe br.
1408/71.23      Njemačka
 vlada tvrdi da bi Sud trebao ponovno ispitati to tumačenje i u svojem
pisanom očitovanju upućuje na očitovanja koja su podnesena u gore
navedenom predmetu i, tijekom usmene rasprave, na očitovanja koja su
podnesena Sudu u predmetu Mille-Wilsmann, upisanom pod brojem C-16/96.
Budući da je Bundessozialgericht poništio svoje rješenje o upućivanju
zahtjeva za prethodnu odluku nakon objave gore navedene presude u
predmetu Hoever i Zachow, taj je predmet izbrisan iz upisnika rješenjem
od 14. travnja 1997. 24      S
 obzirom na to da njemačka vlada nije dalje objašnjavala aspekte gore
navedene presude Hoever i Zachow koji bi prema njima morali biti ponovno
 ispitani niti razloge koji bi opravdali takvo ispitivanje, treba
ponoviti da povlastica poput dječjeg doplatka koji propisuje BErzGG,
koja se dodjeljuje automatski osobama koje ispunjavaju određene
objektivne kriterije, bez ikakve pojedinačne i diskrecijske ocjene
osobnih potreba, a čija je namjena pokrivanje obiteljskih troškova,
predstavlja obiteljsko davanje u smislu članka 4. stavka 1. točke (h)
Uredbe br. 1408/71. 25      Što
 se tiče pojma socijalne povlastice navedenog u članku 7. stavku 2.
Uredbe br. 1612/68, on obuhvaća, prema ustaljenoj sudskoj praksi, sve
povlastice koje se, bilo da su povezane ili nisu s ugovorom o radu,
općenito priznaju domaćim radnicima, prvenstveno zbog toga što
objektivno imaju status radnika ili zbog toga što uobičajeno borave na
državnom području i čije bi proširivanje na radnike koji su državljani
drugih država članica moglo olakšati njihovo kretanje unutar Zajednice
(presuda od 25. ožujka 1985., Hoeckx, 249/83, Zb., str. 973., t. 20.). 26      Sporni
 dječji doplatak povlastica je koja se, među ostalim, priznaje radnicima
 koji rade s nepunim radnim vremenom. Stoga predstavlja socijalnu
povlasticu u smislu članka 7. stavka 2. Uredbe br. 1612/68.27      Potrebno
 je dodati da, s obzirom na to da se Uredba br. 1612/68 općenito odnosi
na slobodu kretanja radnika, njezin članak 7. stavak 2. može se
primijeniti na socijalne povlastice koje istodobno potpadaju u posebno
područje primjene Uredbe br. 1408/71 (presuda od 10. ožujka 1993.,
Komisija/Luksemburg, C‑111/91, Zb., str. I-817., t. 21.).28      Na
 drugo i treće pitanje stoga treba odgovoriti na način da davanje poput
dječjeg doplatka koji propisuje BErzGG, koje se dodjeljuje automatski
osobama koje ispunjavaju određene objektivne kriterije, bez ikakve
pojedinačne ili diskrecijske ocjene osobnih potreba, a čija je namjena
pokrivanje obiteljskih troškova, potpada ratione materiae u
područje primjene prava Zajednice kao obiteljsko davanje u smislu članka
 4. stavka 1. točke (h) Uredbe br. 1408/71 i kao socijalna povlastica u
smislu članka 7. stavka 2. Uredbe br. 1612/68.  Prvo pitanje29      Svojim
 prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita ima li
državljanin države članice koji boravi u drugoj državi članici, u kojoj
je bio zaposlen te je poslije toga primao socijalnu pomoć, status
radnika u smislu Uredbe br. 1612/68 ili Uredbe br. 1408/71. 30      Na
 početku treba podsjetiti da, prema BErzGG-u, dodjeljivanje dječjeg
doplatka ovisi o uvjetu da zainteresirana osoba nije zaposlena ili da
nije zaposlena s punim radnim vremenom. Taj bi uvjet mogao ograničiti
broj osoba koje bi mogle istodobno biti korisnici dječjeg doplatka i
smatrati se radnicima u smislu prava Zajednice. 31      Nadalje
 treba istaknuti da pojam radnika u pravu Zajednice nije jednoznačan,
već se razlikuje s obzirom na predviđeno područje primjene. Primjerice,
pojam radnika koji se koristi u okviru članka 48. Ugovora o EZ-u i
Uredbe br. 1612/68 ne poklapa se nužno s onim koji se primjenjuje prema
članku 51. Ugovora o EZ-u i Uredbi br. 1408/71. Status radnika u smislu članka 48. Ugovora i Uredbe br. 1612/68 32      U
 okviru članka 48. Ugovora i Uredbe br. 1612/68 radnikom treba smatrati
osobu koja tijekom određenog razdoblja izvršava usluge za određenu osobu
 prema uputama te osobe i koja za izvršeni rad prima naknadu. Kada radni
 odnos prestane, osoba u pitanju u načelu gubi status radnika iako, s
jedne strane, taj status može proizvesti određene učinke i nakon
prestanka radnog odnosa i, s druge strane, osobu koja stvarno traži
posao također treba smatrati radnikom (vidjeti u tom smislu presude od
3. srpnja 1986., Lawrie-Blum, 66/85, Zb., str. 2121., t. 17.; od 21.
lipnja 1988., Lair, 39/86, Zb., str. 3161., točke 31. do 36. i od 26.
veljače 1991., Antonissen, C-292/89, Zb., str. I-745., točke 12. i 13.).
 33      Nadalje
 treba istaknuti da, kada je radnik državljanin jedne države članice
zaposlen na državnom području druge države članice i ostaje ondje
živjeti nakon odlaska u mirovinu, njegovi potomci ne zadržavaju pravo na
 jednako postupanje prema članku 7. Uredbe br. 1612/68 u pogledu
socijalne povlastice propisane zakonodavstvom države članice domaćina
ako su navršili 21 godinu, više nisu na skrbi roditelja i nisu u statusu
 radnika (presuda od 18. lipnja 1987., Lebon, 316/85, Zb., str. 2811.). 34      U
 ovom predmetu sud koji je uputio zahtjev nije dostavio dovoljno dokaza
kako bi omogućio Sudu da provjeri može li se, s obzirom na prethodna
razmatranja, osobu koja se nalazi u situaciji poput tužiteljice u
glavnom postupku smatrati radnicom u smislu članka 48. Ugovora i Uredbe
br. 1612/68, primjerice zbog činjenice da traži posao. Stoga je na sudu
koji je uputio zahtjev ispitivanje tih okolnosti. Status radnika u smislu Uredbe br. 1408/71 35      Prema
 članku 2., Uredba br. 1408/71 primjenjuje se na zaposlene ili
samozaposlene radnike na koje se primjenjivalo ili se primjenjuje
zakonodavstvo jedne ili više država članica i koji su državljani jedne
od država članica kao i na članove njihovih obitelji. 36      Stoga
 osoba ima status radnika u smislu Uredbe br. 1408/71 kada je osigurana
čak i samo protiv jednog rizika, obvezno ili na izbornoj trajnoj osnovi,
 općim ili posebnim sustavom socijalne sigurnosti navedenim u članku 1.
točki (a) Uredbe br. 1408/71, neovisno o postojanju radnog odnosa
(vidjeti u tom smislu presude od 31. svibnja 1979., Pierik II, 182/78,
Zb., str. 1977., t. 4. i 7. i od 9. srpnja 1987., Laborero in Sabato,
82/86 i 103/86, Zb., str. 3401, t. 17.). 37      Komisija
 smatra da tužiteljicu stoga treba smatrati radnicom u smislu Uredbe br.
 1408/71 samo zbog činjenice da je bila korisnik obveznog mirovinskog
osiguranja u Njemačkoj ili zato što je nadležno tijelo socijalne skrbi
zdravstveno osiguralo nju i njezinu djecu te plaćalo pripadajuće
doprinose. 38      Tijekom
 rasprave francuska vlada također je tvrdila da se tužiteljicu u glavnom
 postupku moglo smatrati radnicom u smislu prava Zajednice u području
socijalne sigurnosti jer je bila, i moguće još uvijek jest, na ovaj ili
onaj način osigurana u njemačkom sustavu mirovinskog osiguranja.39
 Njemačka vlada, međutim, primjećuje da se, na temelju točke I. pod (c)
(„Njemačka“) Priloga I. Uredbi br. 1408/71, u području obiteljskih
davanja, u koja pripada i navedeni doplatak, samo osoba koja je obvezno
osigurana protiv rizika nezaposlenosti ili koja u okviru tog sustava
osiguranja prima davanja u novcu iz zdravstvenog osiguranja ili slična
davanja može okvalificirati kao radnik. 40      Tijekom
 rasprave Komisija je također istaknula da je u presudi od 30. siječnja
1997., u spojenim predmetima Stöber i Piosa Pereira (C-4/95 i C-5/95,
Zb., str. I-511.), doveden u pitanje stav prema kojem je osiguranje
protiv jednog jedinog rizika propisano Uredbom br. 1408/71 dostatno za
davanje statusa radnika u smislu te uredbe.41      U
 tom pogledu treba istaknuti da je u točki 36. gore navedene presude
Stöber i Piosa Pereira Sud smatrao da ništa ne sprečava države članice
da ograniče obiteljska davanja na osobe koje pripadaju u sustav
solidarnosti uspostavljen posebnim sustavom osiguranja, u ovom slučaju
sustavom mirovinskog osiguranja za samozaposlene radnike.42      Također,
 prema točki I. pod (c) („Njemačka“) Priloga I., na koju upućuje članak
1. točka (a) pod ii) Uredbe br. 1408/71, samo osobe koje su obvezno
osigurane protiv rizika nezaposlenosti ili osobe koje u okviru tog
sustava osiguranja primaju davanja u novcu iz zdravstvenog osiguranja
ili slična davanja radi dodjeljivanja obiteljskih davanja sukladno
poglavlju VII. glavi III. Uredbe br. 1408/71 mogu se smatrati zaposlenim
 radnicima u smislu članka 1. točke (a) pod ii) iste uredbe (presuda od
12. srpnja 1997., Merino García, C-266/95, Zb., str. I-3279.). 43      Kao
 što to jasno proizlazi iz teksta te odredbe, točka I. pod (c) Priloga
I. Uredbi br. 1408/71 ograničila je i precizirala pojam zaposlenog
radnika u smislu članka 1. točke (a) pod ii) te uredbe samo za svrhe
dodjeljivanja obiteljskih davanja sukladno poglavlju VII. glavi III.
Uredbe. 44      Budući
 da situacija osobe poput tužiteljice u glavnom postupku nije obuhvaćena
 nijednom odredbom poglavlja VII. glave III., ograničenje propisano u
točki I. pod (c) Priloga I. ne može se primijeniti, tako da njezin
status radnice u smislu Uredbe br. 1408/71 treba utvrditi samo u pogledu
 članka 1. točke (a) pod ii) te uredbe. Takva osoba stoga će moći
uživati prava koja proizlaze iz tog statusa tek kada se utvrdi da je
osigurana, čak i samo protiv jednog rizika, obvezno ili na izbornoj
trajnoj osnovi, općim ili posebnim sustavom socijalne sigurnosti
navedenim u članku 1. točki (a) Uredbe br. 1408/71.45      Budući
 da rješenje kojim se upućuju prethodna pitanja ne sadrži dovoljno
podataka koji bi Sudu omogućili da uzme u obzir sve okolnosti predmeta u
 glavnom postupku koje mogu biti relevantne, na sudu koji je uputio
zahtjev jest utvrđivanje potpada li osoba poput tužiteljice u glavnom
postupku u područje primjene ratione personae članka 48. Ugovora i Uredbe br. 1612/68 ili Uredbe br. 1408/71. Četvrto pitanje46      Svojim
 četvrtim pitanjem sud koji je uputio zahtjev želi utvrditi protivi li
se pravo Zajednice tomu da država članica od državljana drugih država
članica zahtijeva da za dodjeljivanje dječjeg doplatka predoče boravišnu
 iskaznicu u valjanom i propisanom obliku.47      To
 pitanje temelji se na pretpostavci da je tužiteljici u glavnom postupku
 bio odobren boravak u odnosnoj državi članici. 48      Prema
 BErzGG-u, da bi podnositelj zahtjeva imao pravo na sporni dječji
doplatak, ako ispunjava ostale materijalne uvjete za dodjelu, mora imati
 prebivalište ili redovno boravište na njemačkom državnom području. 49      Državljanin
 druge države koji ima pravo boraviti u Njemačkoj i stvarno ondje boravi
 ispunjava taj uvjet. U tom pogledu nalazi se u jednakom položaju kao i
njemački državljanin koji boravi na njemačkom državnom području. 50      Međutim,
 BErzGG propisuje da, za razliku od njemačkih državljana, „potpuni
stranac“, što uključuje i državljanina druge države članice, kako bi
mogao primati sporni doplatak, mora posjedovati određenu vrstu dozvole
boravka. Nesporno je da obična potvrda da je zahtjev za izdavanje
dozvole boravka podnesen nije dostatna, iako se takvim dokumentom
potvrđuje zakonitost boravka. 51      Sud
 koji je uputio zahtjev dalje ističe da „kašnjenje u izdavanju [takve
dozvole boravka] iz potpuno administrativnih razloga povređuje bit prava
 građana Europske unije“.52      Dok
 se pravo Zajednice ne protivi tomu da država članica državljanima
drugih država članica koji zakonito borave na njezinom državnom području
 nameće to da stalno moraju posjedovati dokument kojim se potvrđuje
njihovo pravo na boravak, u mjeri u kojoj se istovjetna obveza nameće
njezinim državljanima što se tiče osobne iskaznice (vidjeti u tom smislu
 presude od 27. travnja 1989., Komisija/Belgija, 321/87, Zb., str. 997.,
 t. 12. i od 30. travnja 1998., Komisija/Njemačka, C-24/97, Zb., str.
I-2133., t.13.), to nije nužno tako kada država članica od državljana
drugih država članica zahtijeva da za korištenje dječjeg doplatka moraju
 obvezno posjedovati dozvolu boravka za čije je izdavanje odgovorna
administracija.53      Naime,
 u svrhu priznanja prava na boravak, boravišna iskaznica može imati samo
 deklaratornu i dokaznu snagu (vidjeti u tom smislu presudu od 8.
travnja 1976., Royer, 48/75, Zb., str. 497., t. 50.). Naprotiv,
iz spisa predmeta proizlazi da u svrhu dodjele spornog doplatka
boravišna iskaznica ima konstitutivnu važnost. 54      Proizlazi
 da činjenica da jedna država članica od državljanina druge države
članice koji želi koristiti davanje poput spornog doplatka zahtijeva da
predoči dokument koji ima konstitutivnu važnost, a izdaje ga
administracija te države, dok se od državljanina te države takav
dokument ne traži, dovodi do nejednakog postupanja.55      U
 području primjene Ugovora i u nedostatku opravdanja, takvo nejednako
postupanje znači diskriminaciju zabranjenu prema članku 6. Ugovora o
EZ-u. 56      Tijekom
 usmene rasprave njemačka je vlada, priznajući da uvjet koji postavlja
BErzGG predstavlja nejednako postupanje u smislu članka 6. Ugovora,
navela da činjenice predmeta u glavnom postupku ne potpadaju ni u
područje primjene ratione materiae ni u područje primjene ratione personae Ugovora, tako da se tužiteljica u glavnom postupku ne može pozivati na tu odredbu. 57      Što se tiče područja primjene ratione materiae,
 potrebno je uputiti na odgovore dane na prvo, drugo i treće pitanje, iz
 kojih proizlazi da dječji doplatak u pitanju u sporu u glavnom postupku
 nedvojbeno potpada u područje primjene ratione materiae prava Zajednice. 58      Što se tiče područja primjene ratione personae,
 ako bi sud koji je uputio zahtjev zaključio da, s obzirom na kriterije
dane u odgovoru na prvo prethodno pitanje, tužiteljica u glavnom
postupku ima status radnice u smislu članka 48. Ugovora i Uredbe br.
1612/68 ili u smislu Uredbe br. 1408/71, nejednakost postupanja bila bi
suprotna člancima 48. i 51. Ugovora.59      Pod
 pretpostavkom da to nije slučaj, Komisija tvrdi da u svakom slučaju od
1. studenoga 1993., dana stupanja na snagu Ugovora o Europskoj uniji,
tužiteljica u glavnom postupku ima pravo boravka na temelju članka 8.A
Ugovora o EZ-u, prema kojem „svaki državljanin Unije ima pravo kretati
se i boraviti slobodno na državnom području država članica, podložno
ograničenjima i uvjetima izraženim u ovom ugovoru i odredbama donesenim
za njegovu provedbu“. Prema članku 8. stavku 1. Ugovora o EZ-u, svaka
osoba koja ima državljanstvo države članice smatra se građaninom Unije. 60      Treba,
 međutim, istaknuti da u slučaju poput ovoga u predmetu u glavnom
postupku nije nužno ispitati može li se zainteresirana osoba pozvati na
članak 8.A Ugovora za priznanje novog prava na boravak na državnom
području odnosne države članice, s obzirom na to da je nesporno da joj
je već bilo odobreno boraviti ondje, iako joj je odbijeno izdavanje
boravišne iskaznice.61      Kao
 državljanka države članice koja zakonito boravi na državnom području
druge države članice, tužiteljica u glavnom postupku potpada u područje
primjene ratione personae odredaba Ugovora koje se odnose na građanstvo Unije. 62      Članak
 8. stavak 2. Ugovora pridaje statusu građanina Unije obveze i prava
propisane Ugovorom, među kojima i pravo, predviđeno člankom 6. Ugovora,
ne trpjeti diskriminaciju na temelju državljanstva unutar područja
primjene ratione materiae Ugovora.63      Proizlazi
 da se građanin Europske unije, poput tužiteljice u glavnom postupku,
koji zakonito boravi na državnom području države članice domaćina može
pozvati na članak 6. Ugovora u svim situacijama koje se odnose na
područje primjene ratione materiae prava Zajednice, uključujući
situaciju u kojoj država članica kasni ili odbija dodijeliti davanje
koje se dodjeljuje svim osobama koje zakonito borave na državnom
području te države, zbog toga što taj građanin ne posjeduje dokument
koji se ne traži od državljana te države i koji je administracija te
države zakasnila ili odbila izdati. 64      Nejednako
 postupanje u ovom slučaju odnosi se na područje primjene Ugovora i ne
može se smatrati opravdanim. Naime, radi se o diskriminaciji do koje
dolazi izravno na temelju tužiteljičina državljanstva i, osim toga,
nijedan dokaz predočen Sudu ne opravdava takvo nejednako postupanje. 65      Stoga
 na četvrto pitanje treba odgovoriti da se pravo Zajednice protivi tomu
da država članica od državljana drugih država članica koji su ovlašteni
boraviti na njezinom državnom području radi isplate dječjeg doplatka
zahtijeva predočavanje boravišne iskaznice koju na valjan i propisan
način izdaje nacionalna administracija, dok se od njezinih državljana
traži samo prebivalište ili redovno boravište u toj državi članici. Troškovi66      Troškovi
 njemačke, španjolske, francuske i vlade Ujedinjene Kraljevine kao i
Komisije ne naknađuju se. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog
pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev,
na tom je sudu da odluči o troškovima postupka.Slijedom navedenoga,SUD,o pitanjima koja je rješenjem od 2. veljače 1996. uputio Bayerisches Landessozialgericht, odlučuje:1.      Davanje
 poput dječjeg doplatka koji propisuje Bundeserziehungsgeldgesetz, koje
se dodjeljuje automatski osobama koje ispunjavaju određene objektivne
kriterije, bez ikakve pojedinačne ili diskrecijske ocjene osobnih
potreba, a čija je namjena pokrivanje obiteljskih troškova, potpada ratione materiae
 u područje primjene prava Zajednice kao obiteljsko davanje u smislu
članka 4. stavka 1. točke (h) Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1408/71 od 14.
lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe i
 njihove obitelji koji se kreću unutar Zajednice, izmijenjene i
ažurirane Uredbom Vijeća br. 2001/83 od 2. lipnja 1983. (SL L 230, str.
6.), izmijenjene Uredbom Vijeća br. 3427/89 od 30. listopada 1989., i
kao socijalna povlastica prema članku 7. stavku 2. Uredbe Vijeća (EEZ)
br. 1612/68 od 15. listopada 1968. o slobodi kretanja radnika unutar
Zajednice.2.      Na sudu koji je uputio zahtjev je da odluči potpada li osoba poput tužiteljice u glavnom postupku u područje primjene ratione personae članka 48. Ugovora o EZ-u i Uredbe br. 1612/68 ili Uredbe br. 1408/71. 3.      Pravo
 Zajednice protivi se tomu da država članica od državljana drugih država
 članica koji su ovlašteni boraviti na njezinom državnom području radi
isplate dječjeg doplatka zahtijeva predočavanje boravišne iskaznice koju
 na valjan i propisan izdaje nacionalna administracija, dok se od
njezinih državljana traži samo prebivalište ili redovno boravište u toj
državi članici.Potpisi* Jezik postupka: njemački


Presuda Suda (drugo vijeće) od 12. siječnja 2006.#Komisija Europskih zajednica protiv Kraljevine Španjolske.#Povreda obveze države članice - Socijalna politika - Direktiva 89/391/EEZ.#Predmet C-132/04.


Presuda Suda od 13. svibnja 1986. # Bilka - Kaufhaus GmbH protiv Karin Weber von Hartz. # Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesarbeitsgericht - Njemačka. # Predmet 170/84.


Presuda Suda (osmo vijeće) od 4. prosinca 2014. # Kraljevina Španjolska protiv Europske komisije. # Predmet C-513/13 P.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 27. lipnja 2006.#Europski parlament protiv Vijeća Europske unije.#Direktiva 2003/86/EZ.#Predmet C-540/03.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 15. travnja 2010. # Cabel Hall Citrus Ltd protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice. # Predmet T-488/07.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 18. ožujka 2010.#SGS Belgium NV protiv Belgisch Interventie- en Restitutiebureau, Firme Derwa NV, Centraal Beheer Achmea NV i Firme Derwa NV, Centraal Beheer Achmea NV protiv SGS Belgium NV i Belgisch Interventie- en Restitutiebureau.#Zahtjev za prethodnu odluku: Hof van beroep te Brussel - Belgija.#Zahtjev za prethodnu odluku - Naknade za izvoz.#Predmet C-218/09.


Presuda Suda (sedmo vijeće) od 6. prosinca 2007. # Komisija Europskih zajednica protiv Velikog Vojvodstva Luksemburg. # Povreda obveze države članice - Direktiva 2003/86/EZ. # Predmet C-57/07.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 15. rujna 2017.#sheepworld AG protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Prijava verbalnog žiga Europske unije Beste Freunde – Apsolutni razlog za odbijanje – Nepostojanje razlikovnog karaktera – Članak 7. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-450/16.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 18. srpnja 2007.#Société thermale d'Eugénie-les-Bains protiv Ministère de l'Économie, des Finances et de l'Industrie.#Zahtjev za prethodnu odluku: Conseil d'État - Francuska.#PDV.#Predmet C-277/05.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 21. veljače 2006.#Silvia Hosse protiv Land Salzburg.#Zahtjev za prethodnu odluku: Oberster Gerichtshof - Austrija.#Socijalna sigurnost radnika migranata.#Predmet C-286/03.


Presuda Suda od 3. listopada 2000. # Sindicato de Médicos de Asistencia Pública (Simap) protiv Conselleria de Sanidad y Consumo de la Generalidad Valenciana. # Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Valenciana - Španjolska. # Socijalna politika - Direktive 89/391/EEZ i 93/104/EZ. # Predmet C-303/98.


Presuda Suda od 10. veljače 2000. # Deutsche Post AG protiv Gesellschaft für Zahlungssysteme mbH GZS) (C-147/97) i Citicorp Kartenservice GmbH (C-148/97). # Zahtjev za prethodnu odluku: Oberlandesgericht Frankfurt am Main - Njemačka. # Spojeni predmeti C-147/97 i C-148/97.


Presuda Službeničkog suda (treće vijeće) od 12. svibnja 2016.#FS protiv Europskog gospodarskog i socijalnog odbora.#Javna služba – Članovi privremenog osoblja – Članak 2. točka (c) Uvjeta zaposlenja ostalih službenika – Član privremenog osoblja zaposlen radi obavljanja poslova voditelja odjela „jedne skupine Europskog gospodarskog i socijalnog odbora“ – Članak 44. stavak 2. Pravilnika o osoblju za dužnosnike – Retroaktivno napredovanje u viši stupanj nakon probnog razdoblja od devet mjeseci – Analogna primjena na člana privremenog osoblja koja nije predviđena ratione temporis u Uvjetima zaposlenja ostalih službenika – Probno razdoblje sui generis utvrđeno ugovorom izvan pretpostavki iz Uvjeta zaposlenja ostalih službenika – Ugovorno produljenje probnog razdoblja – Kvaliteta rada prilikom obavljanja poslova voditelja odjela ocijenjena kao nedovoljna – Preraspodjela na radno mjesto koje nije povezano s rukovodećim funkcijama – Pravo na napredovanje u viši stupanj predviđeno u članku 44. stavku 2. Pravilnika o osoblju za dužnosnike.#Predmet F-50/15.


Presuda Prvostupanjskog suda (drugo vijeće) od 9. srpnja 2007. # Sun Chemical Group BV, Siegwerk Druckfarben AG i Flint Group Germany GmbH protiv Komisije Europskih zajednica. # Tržišno natjecanje. # Predmet T-282/06.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 27. rujna 2007. # Komisija Europskih zajednica protiv Češke Republike. # Povreda obveze države članice - Direktiva 2004/27/EZ. # Predmet C-115/07.