title: Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 20. ožujka 2019.#Hércules Club de Fútbol, SAD protiv Europske komisije.#Državne potpore – Potpore koje je Španjolska dodijelila u korist nekoliko profesionalnih nogometnih klubova – Jamstvo – Odluka kojom su potpore proglašene nespojivima s unutarnjim tržištem – Prednost – Obveza obrazlaganja.#Predmet T-766/16.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (četvrto vijeće)
      20. ožujka 2019. (
            *1
         )
      „Državne potpore – Potpore koje je Španjolska dodijelila u korist nekoliko profesionalnih nogometnih klubova – Jamstvo – Odluka kojom su potpore proglašene nespojivima s unutarnjim tržištem – Prednost – Obveza obrazlaganja”
      U predmetu T‑766/16,

         Hércules Club de Fútbol, SAD, sa sjedištem u Alicanteu (Španjolska), koji zastupaju S. Rating i Y. Martínez Mata, odvjetnici,
      tužitelj,
      kojeg podupire

         Kraljevina Španjolska, koju su zastupali A. Gavela Llopis i M. J.
      García‑Valdecasas Dorrego, a zatim M. J. García‑Valdecasas Dorrego, u svojstvu agenata,
      intervenijent,
      protiv

         Europske komisije, koju zastupaju G. Luengo, B. Stromsky i P. Němečková, u svojstvu agenata,
      tuženika,
      povodom zahtjeva na temelju članka 263. UFEU‑a za poništenje Odluke Komisije (EU) 2017/365 od 4. srpnja 2016. o državnoj potpori SA.36387 (2013/C) (ex 2013/NN) (ex 2013/CP) koju je provela Španjolska u korist Valencia Club de Fútbol, SAD, Hércules Club de Fútbol, SAD i Elche Club de Fútbol, SAD (SL 2017., L 55, str. 12.).
      OPĆI SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: H. Kanninen (izvjestitelj), predsjednik, J. Schwarcz i L. Calvo‑Sotelo Ibáñez‑Martín, suci,
      tajnik: I. Dragan, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 14. rujna 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

         Okolnosti spora

               1

               Tužitelj, Hércules Club de Fútbol, SAD, profesionalni je nogometni klub sa sjedištem u Alicanteu u autonomnoj zajednici Valencija (Španjolska).

               2

               Fundaciόn Hércules de Alicante (u daljnjem tekstu: Fundaciόn Hércules) neprofitna je organizacija čiji je predmet poslovanja povezan s tužiteljevim djelatnostima. U skladu sa statutima i propisima Fundaciόna Hércules, članovi tužiteljeva Upravnog odbora zakoniti su članovi upravnog tijela Fundación Hércules.

               3

               Dana 26. srpnja 2010. Instituto Valenciano de Finanzas (u daljnjem tekstu: IVF), financijska institucija u okviru Generalitat Valenciana (vlada autonomne zajednice Valencija, Španjolska), izdao je Fundaciόnu Hercules jamstvo za bankovni zajam u iznosu od 18 milijuna eura u banci Caja de Ahorros del Mediterráneo (u daljnjem tekstu: CAM), radi stjecanja određenih dionica koje je tužitelj izdao u vezi s povećanjem kapitala koje je odlučio provesti. Nakon povećanja kapitala, Fundaciόn Hércules držao je 81,96 % tužiteljevih dionica.

               4

               Jamstvo je pokrilo 100 % iznosa glavnice zajma te kamate i troškove transakcije za koju su izdana jamstva. Zauzvrat, Fundaciόn Hercules trebao je plaćati godišnju naknadu za jamstvo od 1 % u korist IVF‑a. Osim toga, IVF je kao zalog, na ime protujamstva, primio tužiteljeve dionice koje je stekao Fundaciόn Hercules. Privremeno, do zaloga dionica, predviđeno je da IVF dobije jamstvo vlasnika stadiona José Rico Pérez, Aligestión Integral, SA (u daljnjem tekstu: Aligestión), i zalog tužiteljevih dionica koje drži Aligestión. Trajanje zajma bilo je pet godina. Kamatna stopa zajma bila je jednaka fiksnoj stopi od 4 % u prvih 36 mjeseci i jednogodišnjoj stopi Euribor uvećanoj za 2 % marže tijekom sljedeća 24 mjeseca. Osim toga, primijenjena je i ulazna naknada za neiskorišteni dio od 0,5 %. Otplata zajma za koji je izdano jamstvo (glavnica i kamate) trebala se provesti prodajom tužiteljevih dionica koje je stekao Fundaciόn Hercules.

               5

               Nakon što mu je IVF dodijelio državno jamstvo, Fundación Hercules nije otplatio zajam. Posljedično, 24. siječnja 2012., IVF, koji je trebao ispuniti svoje obveze kao jamac, otplatio je iznos od 18,4 milijuna eura CAM‑u, zamijenio ga kao vjerovnik predmetnoga zajma i zatim pokrenuo sudski postupak protiv Fundacióna Hercules kako bi vratio spomenuti iznos.

               6

               Obaviješten o postojanju navodnih državnih potpora, koje je dodijelila vlada autonomne zajednice Valencija u obliku jamstava za bankovne zajmove u korist Valencia Club de Fútbol, SAD, tužitelja i Elche Club de Fútbol, SAD, Europska komisija pozvala je 8. travnja 2013. Kraljevinu Španjolsku da podnese očitovanja u vezi s tim informacijama. Potonja joj je odgovorila 27. svibnja i 3. lipnja 2013.

               7

               Dopisom od 18. prosinca 2013., Komisija je obavijestila Kraljevinu Španjolsku o svojoj odluci o pokretanju postupka predviđenog člankom 108. stavkom 2. UFEU‑a. Španjolska je podnijela svoja očitovanja na odluku o pokretanju postupka dopisom od 10. veljače 2014.

               8

               Tijekom službenog istražnog postupka, Komisija je zaprimila primjedbe i informacije od Kraljevine Španjolske, IVF‑a, Liga Nacional de Fútbol Profesional, Valencia Club de Fútbol i Fundación Valencia Club de Fútbol.

               9

               Odlukom (EU) 2017/365 od 4. srpnja 2016. o državnoj potpori SA.36387 (2013/C) (ex 2013/NN) (ex 2013/CP) koju je provela Španjolska u korist Valencia Club de Fútbol, SAD, Hércules Club de Fútbol, SAD i Elche Club de Fútbol, SAD (SL 2017., L 55, str. 12.; u daljnjem tekstu: pobijana odluka) Komisija je, među ostalim, utvrdila da državno jamstvo koje je IVF 26. srpnja 2010. odobrio za bankovni zajam dodijeljen Fundaciónu Hercules za upis tužiteljevih dionica, u vezi s povećanjem kapitala koje je odlučio provesti (u daljnjem tekstu: predmetna mjera), predstavlja potporu koja je nezakonita i nespojiva s unutarnjim tržištem, u iznosu od 6143000 eura (članak 1. pobijane odluke). Komisija je stoga naložila Kraljevini Španjolskoj da izvrši povrat navedene potpore od tužitelja (članak 2. pobijane odluke), te da povrat potpore „ima trenutačni učinak” (članak 3. pobijane odluke).

               10

               Komisija je u pobijanoj odluci, kao prvo, smatrala da predmetna mjera, koju je dodijelio IVF, koristi državna sredstva te se može pripisati Kraljevini Španjolskoj. Kao drugo, korisnik potpore je tužitelj, a ne Fundación Hercules, koji je djelovao kao financijski instrument, posebice uzimajući u obzir cilj mjere koja je trebala olakšati financiranje povećanja tužiteljeva kapitala. Međutim, tužiteljeva financijska situacija u trenutku dodjele predmetne mjere bila je ona poduzetnika u teškoćama u smislu točke 10. podtočke (a) i točke 11. Smjernica Zajednice o državnim potporama za sanaciju i restrukturiranje poduzeća u teškoćama (SL 2004., C 244, str. 2.)(SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 3., str. 121.; u daljnjem tekstu: Smjernice za sanaciju i restrukturiranje). S obzirom na kriterije utvrđene u Obavijesti Komisije o primjeni članaka [107.] i [108. UFEU‑a] na državne potpore u obliku jamstava (SL 2008., C 155, str. 10.; u daljnjem tekstu: „Obavijest o jamstvima”), i s obzirom na tužiteljevu financijsku situaciju kao i uvjete državnog jamstva koje mu je dodijeljeno, Komisija je utvrdila postojanje neopravdane prednosti koja bi mogla narušiti tržišno natjecanje, ili prijeti da će ga narušiti, i utjecati na trgovinu među državama članicama. Nadalje, Komisija je u pobijanoj odluci kvantificirala element potpore navodno dodijeljene tužitelju na temelju referentne stope koja se primjenjuje u skladu s Obavijesti Komisije o reviziji metode za utvrđivanje referentnih i diskontnih stopa (SL 2008., C 14, str. 6.), u nedostatku moguće značajne usporedbe na temelju sličnih operacija provedenih na tržištu. Prilikom kvantifikacije sporne potpore, Komisija je smatrala da je vrijednost tužiteljevih dionica danih u zalog IVF‑u na ime protujamstva, bila blizu nule. Naposljetku, Komisija je u pobijanoj odluci smatrala da sporna potpora nije bila spojiva s unutarnjim tržištem, posebno s obzirom na načela i uvjete utvrđene u Smjernicama o sanaciji i restrukturiranju.

         Postupak i zahtjevi stranaka

               11

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 7. studenoga 2016. tužitelj je pokrenuo ovaj postupak i od Općeg suda zahtijeva da:

                        –

                        poništi pobijanu odluku;

                        –

                        naloži Komisiji snošenje troškova.

               12

               Zasebnim aktom podnesenim tajništvu Općeg suda istog dana, tužitelj je podnio zahtjev za privremenu pravnu zaštitu radi suspenzije izvršenja članka 2. pobijane odluke u dijelu u kojem se njime nalaže povrat potpore.

               13

               Komisija je podnijela odgovor na tužbu tajništvu Općeg suda 20. siječnja 2017. i od Općeg suda zahtijeva da:

                        –

                        odbije tužbu kao neosnovanu;

                        –

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

               14

               Tužitelj je 7. ožujka 2017. podnio repliku tajništvu Općeg suda.

               15

               Odlukom od 29. ožujka 2017. predsjednik četvrtog vijeća Općeg suda odobrio je intervenciju Kraljevini Španjolskoj u potporu tužiteljevu zahtjevu.

               16

               Komisija je 19. travnja 2017. podnijela odgovor na repliku tajništvu Općeg suda.

               17

               Kraljevina Španjolska podnijela je 19. lipnja 2017. intervencijski podnesak tajništvu Općeg suda.

               18

               Kraljevina Španjolska od Općeg suda zahtijeva da:

                        –

                        prihvati tužbu i poništi pobijanu odluku;

                        –

                        naloži Komisiji snošenje troškova;

               19

               Komisija je podnijela 27. srpnja 2017. svoja očitovanja na intervencijski podnesak tajništvu Općeg suda.

               20

               Dopisom od 17. kolovoza 2017. tužitelj je naveo da želi da ga se sasluša na raspravi.

               21

               Rješenjem od 22. ožujka 2018., Hércules Club de Fútbol/Komisija (T‑766/16 R, neobjavljeno, EU:T:2018:170), predsjednik Općeg suda odbio je zahtjev za privremenu pravnu zaštitu i odredio da će se o troškovima odlučiti naknadno.

               22

               Dopisima tajništva Općeg suda od 13. srpnja 2018., Opći je sud postavio pisana pitanja svim strankama, na temelju mjera upravljanja postupkom predviđenim u članku 89. svojeg Poslovnika.

               23

               Izlaganja stranaka i njihovi odgovori na pitanja koja je postavio Opći sud saslušani su na raspravi 14. rujna 2018.

               24

               Rješenjem od 22. studenoga 2018., Hércules Club de Fútbol/Komisija (C‑334/18 P (R), EU:C:2018:952), sudac postupka privremene pravne zaštite ukinuo je rješenje od 22. ožujka 2018., Hércules Club de Fútbol/Komisija (T‑766/16 R, neobjavljeno, EU:T:2018:170) i vratio predmet Općem sudu. Dana 28. studenoga 2018. predsjednik Općeg suda donio je rješenje na temelju članka 157. stavka 2. Poslovnika, u skladu s kojim je naložio suspenziju izvršenja pobijane odluke u dijelu u kojem se ona odnosi na tužitelja, do datuma rješenja kojim se završava postupak privremene pravne zaštite.

         Pravo

            Zahtjev za određivanje mjera upravljanja postupkom

               25

               U okviru tužbe, tužitelj je od Općeg suda zatražio da donese mjeru upravljanja postupkom, kako bi imao pristup određenim elementima iz spisa upravnog postupka koji je doveo do pobijane odluke.

               26

               Prema tužiteljevu mišljenju, pristup svoj komunikaciji koju su španjolska upravna tijela, nacionalna i regionalna, imala s Komisijom tijekom upravnog postupka – pod uvjetom da se ne odnose posebno na Valencia Club de Fútbol ili Elche Club de Fútbol – nužan je kako bi on mogao u potpunosti ostvariti svoja prava obrane i ispraviti diskriminirajuće postupanje navedenih tijela čijom je bio žrtvom. Iz sadržaja pobijane odluke uostalom proizlazi da se ona temelji na netočnim tvrdnjama španjolskih tijela, ili njihovu pogrešnom tumačenju, što povećava legitimnost njegova zahtjeva. Prihvaćanje zahtjeva za određivanje mjere upravljanja postupkom jedini je način za tužitelja da dopuni svoje tužbene razloge i argumente u odgovarajućem trenutku postupka, uz napomenu da je morao podnijeti ovu tužbu za poništenje i zahtjev za suspenziju izvršenja bez mogućnosti pristupa argumentima španjolskih tijela iznesenim tijekom upravnog postupka.

               27

               U skladu s člankom 88. stavkom 1. Poslovnika, mjere upravljanja postupkom mogu se odrediti u bilo kojem stadiju postupka, po službenoj dužnosti ili na zahtjev glavne stranke. Te mjere imaju za cilj, u skladu s člankom 89. tog poslovnika, osigurati pripremu predmetâ za raspravu, odvijanje postupaka i rješavanje sporova u najboljim mogućim uvjetima. One se mogu, među ostalim, sastojati od zahtjeva da stranke podnesu sve dokazne elemente u vezi s predmetom (članak 89. stavak 3. točka (d) Poslovnika).

               28

               Također treba podsjetiti da je na Općem sudu da ocijeni korisnost mjera upravljanja postupkom koje je zahtijevala jedna od glavnih stranaka (vidjeti u tom smislu presudu od 6. srpnja 1999., Séché/Komisija, T‑112/96 i T‑115/96, EU:T:1999:134, t. 284.).

               29

               Kako bi se Općem sudu omogućilo da utvrdi je li za neometano odvijanje postupka potrebno zatražiti podnošenje određenih dokumenata, stranka koja to zatraži mora odrediti zatražene dokumente i Općem sudu dostaviti barem minimum elemenata koji dokazuju da su ti dokumenti potrebni u svrhu postupka (presuda od 17. prosinca 1998., Baustahlgewebe/Komisija, C‑185/95 P, EU:C:1998:608, t. 93.; vidjeti također presudu od 16. listopada 2013., TF1/Komisija, T‑275/11, neobjavljenu, EU:T:2013:535, t. 117. i navedenu sudsku praksu). Stoga tužitelj mora posebno navesti precizne i relevantne indicije koje bi mogle objasniti zašto dotični dokumenti mogu biti važni za rješenje spora (vidjeti u tom smislu presudu od 20. srpnja 2016., Oikonomopoulos/Komisija, T‑483/13, EU:T:2016:421, t. 253.).

               30

               U ovom slučaju, tužitelj se ograničio na isticanje općih razmatranja u vezi s činjenicom da bi trebalo iz navodnih pogrešaka u pobijanoj odluci zaključiti o postojanju pogrešaka u očitovanjima koje su podnijela tijela javne vlasti u upravnom postupku, ili barem o njihovu pogrešnom tumačenju. Time tužitelj nije dokazao na koji bi način traženi dokumenti bili od interesa za rješavanje spora.

               31

               Ovo se rješenje nameće tim više s obzirom na strukturu pobijane odluke i postupak koji je doveo do njezina donošenja. S jedne strane, iz pobijane odluke već je, u uvodnim izjavama 36. do 45., vidljiv sadržaj očitovanja Kraljevine Španjolske, IVF‑a i vlade autonomne zajednice Valencije, čije podnošenje zahtijeva tužitelj. S druge strane, zainteresirane stranke, osim države članice odgovorne za dodjelu potpore, ne raspolažu, u okviru postupka nadzora državnih potpora, pravom na uvid u dokumente Komisijina upravnog spisa (presuda od 29. lipnja 2010., Komisija/Technische Glaswerke Ilmenau, C‑139/07 P, EU:C:2010:376, t. 58.).

               32

               Osim toga, u nedostatku dokaza interesa za mjeru upravljanja postupkom zatražene u svrhu rješavanja spora, tužitelj se ne može pozvati na povredu svojih prava obrane koja proizlazi iz nedostatka pristupa predmetnim dokumentima (vidjeti po analogiji presudu od 11. prosinca 2014., van der Aat i dr./Komisija, T‑304/13 P, EU:T:2014:1055, t. 61.).

               33

               Konačno, okolnost da je vlada autonomne zajednice Valencije odbila tužitelju dostaviti navedene dokumente – iako je , prema njezinu mišljenju, Valencia Club de Fútbol s njima već bio upoznat – nije relevantna za odlučivanje o ovom zahtjevu za donošenje mjere upravljanja postupkom. Naime, navodna diskriminacija ne dovodi u pitanje nepostojanje interesa za ishod postupka o podnošenju predmetnih dokumenata.

               34

               Slijedom toga, valja odbiti zahtjev za donošenje mjera upravljanja postupkom.

            Meritum

               35

               U prilog svojoj tužbi tužitelj ističe tri tužbena razloga, koji se svi temelje na povredi članka 107. stavka 1. UFEU‑a, prvi s obzirom na to da je Komisija pogrešno utvrdila postojanje prednosti koja proizlazi iz predmetne mjere, drugi, istaknut podredno, na tome da je Komisija pogrešno utvrdila da je navedena mjera narušila tržišno natjecanje i utjecala na trgovinu među državama članicama i, treći, također istaknut podredno, zbog pogreške u procjeni iznosa dodijeljene potpore.

         Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na pogrešci u utvrđivanju prednosti

               36

               Tužitelj, kojeg podupire Kraljevina Španjolska, izlaže prvi tužbeni razlog u dva dijela, koja valja ispitati uzastopno.

         – Prvi dio prvog tužbenog razloga, koji se odnosi na pogrešnu kvalifikaciju poduzetnika u teškoćama

               37

               Tužitelj tvrdi da nije bio poduzetnik u teškoćama na dan dodjele spornog jamstva. Najprije, kriteriji iz točke 10. podtočke (a) Smjernica za sanaciju i restrukturiranje nisu bili primjenjivi na nogometnom tržištu. Jedina relevantna metoda, s obzirom na posebnosti nogometnog tržišta, je ona koju upotrebljavaju Unija europskih nogometnih saveza (UEFA) i Liga Nacional de Fútbol Profesional koja se sastoji od uspoređivanja računa kluba s prosjekom računa drugih klubova koji sudjeluju u natjecanjima u istoj državi članici. Međutim, tužitelj je bio u boljoj situaciji od prosjeka klubova iz prve i druge A lige španjolskog nogometnog prvenstva i, osim toga, u situaciji koja je usporediva s onom cjelokupnog europskog nogometa.

               38

               Osim toga, na dan dodjele spornog jamstva, ni nepodmireni iznos duga, ni omjer duga i kapitala nisu predstavljali, prema tužiteljevu mišljenju, relevantne financijske pokazatelje, uzimajući u obzir kapacitet zaduživanja klubova, koji je do danas ostao odvojen od financijske logike koja prevladava u većini drugih sektora, kao i ulaganja u klubove dioničara ili trećih osoba, a koji nisu bili ograničeni prije stupanja na snagu pravila koja se odnose na financijski fair‑play. Naposljetku, Komisija je u svojoj financijskoj ocjeni tužitelja također trebala uzeti u obzir okolnost da je on bio, na dan dodjele spornog jamstva, kvalificiran za sljedeću sezonu u prvoj ligi španjolskog nogometnog prvenstva. Kraljevina Španjolska dodaje da u pobijanoj odluci postoji nedostatak u obrazloženju jer Komisija nije odgovorila na argumente iznesene tijekom upravnog postupka o jedinstvenosti gospodarskog modela nogometnih klubova.

               39

               Komisija osporava tužiteljeve argumente.

               40

               Valja podsjetiti da je u specifičnom području državnih potpora Komisija vezana okvirima i komunikacijama koje donosi, u mjeri u kojoj one ne odstupaju od odredbi Ugovora i u kojoj su ih države članice prihvatile. Posebice, ti tekstovi se ne mogu tumačiti u smislu kojim se smanjuje opseg člancima 107. UFEU‑a i 108. UFEU‑a ili u suprotnosti s ciljevima koji se njima žele postići (presuda od 11. rujna 2008., Njemačka i dr./Kronofrance, C‑75/05 P i C‑80/05 P, EU:C:2008:482, t. 61. i 65.).

               41

               U ovom slučaju, Komisija se u uvodnoj izjavi 78. pobijane odluke oslanjala na točku 10. podtočku (a) i točku 11. Smjernica za sanaciju i restrukturiranje kako bi kvalificirala tužitelja kao poduzetnika u teškoćama na dan usvajanja spornog jamstva.

               42

               Kao što to proizlazi iz uvodnih izjava 71. i 85. pobijane odluke, prema Komisijinu mišljenju, ta kvalifikacija je relevantna, s jedne strane, kako bi se odredila tržišna cijena na temelju koje bi se mogla usporediti premija koja se odnosi na sporno jamstvo i, s druge strane, kako bi se ocijenilo jesu li ispunjeni uvjeti za isključenje postojanja državne potpore (točka 3.2. Obavijesti o jamstvima), kao što tvrdi Kraljevina Španjolska.

               43

               Kriteriji navedeni u točki 10. podtočki (a) i točki 11. Smjernica za sanaciju i restrukturiranje konkretno objašnjavaju opće razmatranje pojma izloženo u točki 9. tih smjernica, prema kojem je „poduzetnik u teškoćama ako nije sposoban vlastitim sredstvima ili sredstvima koja može pribaviti od svojih vlasnika/dioničara ili vjerovnika spriječiti gubitke, a koji bi, bez vanjske intervencije javnih vlasti, gotovo sigurno kratkoročno ili srednjoročno ugrozili njegov opstanak”.

               44

               Svojom argumentacijom tužitelj ne osporava da bi, u normalnim okolnostima, primjena navedenih točaka Smjernica za sanaciju i restrukturiranje trebala dovesti do njegove kvalifikacije kao poduzetnika u teškoćama. S druge strane, tužitelj osporava primjenjivost predmetnih kriterija u nogometnom sektoru za koji je karakteristična, u bitnom, veća sposobnost poduzeća za prikupljanja kapitala i duga, neovisno o njihovoj financijskoj situaciji, kao i veća nestabilnost njihovih prihoda i imovine, uglavnom povezanih s njihovim sportskim rezultatima.

               45

               Tu argumentaciju treba odbiti iz sljedećih razloga.

               46

               Kao prvo, rizik od nestabilnosti prihoda i vrijednosti imovine, koji je istaknuo tužitelj, okolnost je s kojom se poduzeća koja posluju na drugim tržištima koja nisu tržište profesionalnog nogometa također, i redovito, susreću.

               47

               Kao drugo, točna manifestacija ponašanja koja nisu u skladu s tržišnom logikom, poput djelatnosti pokroviteljstva, nije dovoljna da bi se dovela u pitanje gospodarska narav predmetne djelatnosti, koja je već priznata kao praksa profesionalnih nogometnih klubova (vidjeti u tom smislu presudu od 26. siječnja 2005., Piau/Komisija, T‑193/02, EU:T:2005:22, t. 69.), ni referentni okvir koji predstavlja privatni subjekt u tržišnom gospodarstvu za potrebe analize postojanja prednosti. Kao što to ističe Komisija, postojanje predmetne mjere potvrđuje, osim toga, činjenicu da ta investicijska postupanja koja nisu u skladu s tržišnom logikom u nogometnom sektoru, pod pretpostavkom da budu utvrđena, nisu lišila tužitelja potrebe za državnim jamstvom za povećanje kapitala.

               48

               Kao treće, pojam poduzetnik u teškoćama, kako je definiran u točki 9. Smjernica o državnim potporama za sanaciju i restrukturiranje, objektivan je pojam koji se mora ocjenjivati samo s obzirom na konkretne pokazatelje financijske i ekonomske situacije predmetnog poduzetnika (presuda od 6. travnja 2017., Regione autonoma della Sardegna/Komisija, T‑219/14, EU:T:2017:266, t. 184.). Međutim, tužitelj se uglavnom nadovezuje na općenite tvrdnje o sposobnosti nogometnih klubova za prikupljanje sredstava i za izdavanje zajmova, koje kao takve ne mogu oboriti zaključak do kojeg je došla Komisija u pobijanoj odluci na temelju tužiteljevih pojedinačnih financijskih podataka.

               49

               Kao četvrto, u mjeri u kojoj se tužitelj temelji na usporedbi svoje financijske situacije s prosjekom situacija drugih nogometnih klubova, prvenstveno španjolskih, a zatim europskih, valja istaknuti da takva usporedba također nije u skladu s načelima na koja se podsjeća u točki 48. ove presude, na kojima se temelji pojam poduzetnika u teškoćama u smislu Smjernica za sanaciju i restrukturiranje. Naime, taj komparativni pristup ne temelji se primarno na tužiteljevoj pojedinačnoj situaciji i dovodi, ako ga se slijedi, do izmicanja nadzoru državnih potpora mjera koje djeluju u sektorima koji propadaju, koji su deficitarni ili niske profitabilnosti.

               50

               U tom pogledu, valja odbiti kao neosnovan tužiteljev navod prema kojem je Komisija, propustivši upotrijebiti tu metodu usporedbe, povrijedila točku 97. i sljedeće svoje Obavijesti o pojmu državne potpore iz članka 107. stavka 1. UFEU‑a (SL 2016., C 262, str. 1.). Naime, komparativna analiza o kojoj je riječ u toj obavijesti odnosi se na predmetne transakcije u odnosu na referentnu transakciju, a ne na korisnikovu financijsku situaciju.

               51

               Naposljetku, što se tiče okolnosti, koju osim toga navodi tužitelj, prema kojoj je bio, na dan izdavanja spornog jamstva, kvalificiran za sljedeću sezonu u prvoj ligi španjolskog nogometnog prvenstva, ona predstavlja neizvjesnu mogućnost razvoja na financijskom planu koja, u svakom slučaju, ne može sama po sebi dovesti u pitanje zaključak do kojeg je došla Komisija na temelju utvrđenja negativnog vlasničkog kapitala i sve većih tužiteljevih troškova.

               52

               S obzirom na prethodno navedeno, valja odbiti prvi dio tužbenog razloga.

               53

               Isto vrijedi i za nedostatak u obrazloženju koji je između ostalog navela Kraljevina Španjolska. S jedne strane, kao što je to navedeno u točkama 41. do 43. ove presude, Komisija je navela kriterije na temelju kojih je ocijenila tužiteljev status poduzetnika u teškoćama, istodobno navodeći, u uvodnoj izjavi 78. pobijane odluke, njihovu primjenu u ovom slučaju. S druge strane, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, Komisija nije bila dužna zauzeti stav o svim argumentima koje su pred njom iznijele zainteresirane osobe, nego je dovoljno iznijeti činjenice i pravna razmatranja koji su od suštinske važnosti za utemeljenost odluke (vidjeti presudu od 30. travnja 2014., Hagenmeyer i Hahn/Komisija, T‑17/12, EU:T:2014:234, t. 173. i navedenu sudsku praksu). Međutim, kao što to proizlazi iz ispitivanja Općeg suda ovog dijela tužbenog razloga, Komisija je u pobijanoj odluci zaključila, a da pritom nije pogriješila i stoga, na temelju relevantnih činjeničnih i pravnih okolnosti, da je tužitelj u trenutku izdavanja spornog jamstva bio poduzetnik u teškoćama.

         – Drugi dio prvog tužbenog razloga, koji se odnosi na pogrešnu ocjenu ponuđenih protujamstava

               54

               Tužitelj ističe da Komisija u pobijanoj odluci nije poštovala prirodu i opseg ponuđenih jamstava vraćanja zajma IVF‑u u zamjenu za izdavanje spornog jamstva. Naime, protujamstvo koje je ponudio Aligestión, koje je bilo glavni tužiteljev dioničar, ne treba analizirati kao privremeno jamstvo već kao solidarno jamstvo, a koje je obvezivalo Aligestión jednako dugo kao i vladu autonomne zajednice Valencije, nadzorno tijelo zaklade Fundación Hércules i neizravnog korisnika solidarnog jamstva putem IVF‑a, ne dopuštajući zalog tužiteljevih dionica u vlasništvu Fundacióna Hércules.

               55

               Međutim, s jedne strane, Aligestión je bio solventno društvo u čijem su vlasništvu bile nekretnine i koje je dobivalo postotak od tužiteljevih bruto prihoda, koji su trebali rasti ulaskom kluba u prvu ligu španjolskog nogometnog prvenstva. S druge strane, ovlast odobrenja zaloga na tužiteljevim dionicama u praksi je omogućavala vladi autonomne zajednice Valencije podrediti istek jamstva koje je Aligestión navodno privremeno dodijelio svojem prethodnom restrukturiranju tužiteljeva duga, kako bi se osigurala, za vladu autonomne zajednice Valencije, vrijednost založenih dionica.

               56

               Jamstvo koje je izdao IVF stoga je izvršeno u tržišnim uvjetima. Pritom je nevažno, prema tužiteljevu mišljenju, što nije poštovan kriterij gornje granice od 80 % zajma utvrđen u Obavijesti o jamstvima, jer se Komisija ne može samo zbog tog razloga izuzeti od analize usklađenosti spornog jamstva s tržišnim uvjetima, u kontekstu sektora sporta, koji je pod posebnom zaštitom na temelju članka 165. UFEU‑a. U stadiju replike, tužitelj je dostavio sudsku odluku kojom se htjelo potvrditi da je IVF podnio jamstveni zahtjev Aligestiónu kao solidarno jamstvo, koje se nastavilo do danas.

               57

               Komisija odgovara da je karakterizacija koju je tužitelj dao o Aligestiónovu solidarnom jamstvu, osim što je u suprotnosti s odredbama o jamstvu i potvrdom koju su španjolska tijela dala tijekom upravnog postupka, također i teško pomirljiva s IVF‑ovim izborom pokretanja postupka u pogledu Fundacióna Hércules, a ne Aligestióna, nakon povrata, koji je izvršio IVF, zajma uzetog od CAM‑a. Osim toga, Komisija napominje da, ako je Aligestión zaista mogao izravno osigurati zajam, kao što to tvrdi tužitelj, onda dodjela IVF‑ovih jamstava nema smisla. U svakom slučaju, Komisija smatra da činjenica da solidarno jamstvo Aligestióna u konačnici nije imalo „privremeni” karakter proizlazi iz činjenica nastalih nakon dodjele jamstva i koje, stoga, nisu relevantne za utvrđivanje postojanja prednosti.

               58

               Najprije i prije ispitivanja navodno pogrešnog karaktera ocjene koju je dala Komisija u pobijanoj odluci o protujamstvu koje je dao Aligestión, valja istaknuti da pobijana odluka ne sadržava nikakvu analizu utjecaja tog protujamstva na određivanje prednosti.

               59

               Međutim, prema ustaljenoj sudskoj praksi, nedostatak obrazloženja ili nedovoljno obrazloženje bitna je povreda postupka u smislu članka 263. UFEU‑a i predstavlja tužbeni razlog koji se odnosi na javni poredak koji može, čak i mora, istaknuti sud Europske unije po službenoj dužnosti (vidjeti presudu od 2. prosinca 2009., Komisija/Irska i dr., C‑89/08 P, EU:C:2009:742, t. 34. i navedenu sudsku praksu).

               60

               S obzirom na navedeno, Opći sud ima obvezu odlučiti o postojanju moguće povrede obveze obrazlaganja i u tu svrhu saslušati stranke, kao što je to učinio u okviru mjera upravljanja postupkom od 13. srpnja 2018., i zatim na raspravi od 14. rujna 2018.

               61

               Treba podsjetiti na to da prema ustaljenoj sudskoj praksi, doseg obveze obrazlaganja ovisi o vrsti predmetnog akta i o kontekstu u kojem se donosi. Obrazloženje mora jasno i nedvosmisleno odražavati zaključke institucije kako bi se, s jedne strane, zainteresiranim osobama omogućilo da se upoznaju s razlozima poduzimanja mjere kako bi mogle štititi svoja prava i provjeriti je li odluka osnovana i, s druge strane, kako bi se sudu Unije omogućilo provođenje nadzora zakonitosti. U obrazloženju nije potrebno podrobno navoditi sve činjenične i pravne okolnosti s obzirom na to da se pitanje ispunjava li obrazloženje akta zahtjeve iz članka 296. UFEU‑a mora ocjenjivati ne samo u odnosu na svoju formulaciju, već i na svoj kontekst i na sva pravna pravila kojima se uređuje predmetno pravno područje (vidjeti presudu od 18. siječnja 2012., Djebel – SGPS/Komisija, T‑422/07, neobjavljenu, EU:T:2012:11, t. 52. i navedenu sudsku praksu).

               62

               U ovom slučaju, pobijana odluka spominje samo jednom protujamstvo koje je dao Aligestión, prilikom opisa predmetne mjere, a da o tome kasnije više uopće ne govori. Pojašnjenja pobijane odluke u odnosu na određivanje postojanja potpore i njezinu kvantifikaciju također se ne pozivaju na spomenuto protujamstvo. Konkretno, iz uvodne izjave 93. pobijane odluke proizlazi da, prilikom ocjene u odnosu na tržišne uvjete, iznosa jamstvene premije koju je tražio IVF o okviru predmetne mjere, pobijana odluka spominje samo jedno osiguranje, zalog u korist IVF‑a tužiteljevih dionica koje je upisao Fundación Hércules, isključujući sva druga osiguranja i, osobito, protujamstvo koje je ponudio Aligestión.

               63

               U odgovoru na pisano pitanje koje je o tome uputio Opći sud, Komisija ističe da bi trebalo zaključiti iz upućivanja na „privremeni” karakter predmetnog protujamstva, kao i iz izlaganja posljedica neplaćanja Fundacióna Hércules u uvodnoj izjavi 10. pobijane odluke, odnosno IVF‑ova izbora da je zamijeni kao vjerovnik predmetnoga zajma i posljedično pokrenuo pravne postupke protiv zaklade Fundación Hércules, da protujamstvo koje je ponudio Aligestión nije bilo „stvarno” i, stoga ga nije bilo potrebno ispitivati.

               64

               To nepostojanje „stvarnog” karaktera potvrđeno je očitovanjima Kraljevine Španjolske tijekom upravnog postupka, koja je navela da „[je] IVF primio protujamstva za dotična jamstva, posebno zaloge u dionicama koje su stekle zaklade s pomoću zajmova za koje je izdano jamstvo” (uvodna izjava 38. pobijane odluke), kao i u okviru protujamstva koje je ponudio Aligestión, iz kojih proizlazi, prema mišljenju Komisije, da je ono dodijeljeno na ograničeno vremensko razdoblje i trebalo je završiti ispunjenjem niza uvjeta koji bi prema Komisijinu mišljenju trebali nastupiti u kratkom roku.

               65

               Stoga, svojom argumentacijom Komisija tvrdi, u biti, da nerelevantnost protujamstva koje je ponudio Aligestión za utvrđivanje postojanja prednosti proizlazi u dovoljnoj mjeri iz pobijane odluke, i opravdava činjenicu da ona ne sadržava posebna razmatranja u tom pogledu.

               66

               U tom pogledu, najprije valja istaknuti da činjenica, koju je istaknula Komisija pred Općim sudom, da su se uvjeti za prestanak obveze solidarnog jamstva Aligestióna morali ostvariti u kratkom roku, ne proizlazi iz pobijane odluke.

               67

               Nadalje, spominjanje činjenice, u uvodnoj izjavi 10. pobijane odluke, da je IVF vratio iznos duga Fundacióna Hércules i da ga je zatim ustupio banci vjerovniku navedene zaklade, ne pruža informacije o osiguranjima koja je aktivirao IVF te, u svakom slučaju, ne dopušta zaključak prema kojem je Komisija smatrala, na kraju upravnog postupka, da protujamstvo koje je ponudio Aligestión nije stvarno.

               68

               Konačno, sažetak očitovanja Kraljevine Španjolske naveden u uvodnoj izjavi 38. pobijane odluke također ne može pružiti informacije o Komisijinoj ocjeni relevantnosti protujamstva koje je ponudio Aligestión za utvrđivanje postojanja prednosti (vidjeti u tom smislu presudu od 24. siječnja 2013., Frucona Košice/Komisija, C‑73/11 P, EU:C:2013:32, t. 84.). Usto, valja primijetiti da, iako francuska verzija pobijane odluke, koju posebno spominje Komisija, upućuje na to da Kraljevina Španjolska isključivo misli na jamstvo u obliku zaloga na tužiteljevim dionicama i na ekvivalentna osiguranja uspostavljena u okviru drugih mjera predviđenih pobijanom odlukom, španjolska verzija te odluke, jedina autentična verzija, može se s druge strane tumačiti na način da znači da je Kraljevina Španjolska uzela u obzir postojanje drugih osiguranja.

               69

               Iz toga slijedi da se obrazloženje pobijane odluke, u pogledu protujamstva koje je ponudio Aligestión, ograničava na utvrđenje njegova privremenog karaktera, do zalaganja tužiteljevih dionica od strane Fundacióna Hércules. Ono ne pojašnjava opravdava li ta okolnost, sama po sebi, što nije uzeto u obzir protujamstvo za utvrđivanje postojanja potpore te njezina iznosa. Ono dodatno ne objašnjava zašto je to slučaj.

               70

               Međutim, iz točke 3.2. podtočke (d) i točke 4.2. Obavijesti o jamstvima proizlazi da su osiguranja koja su uspostavljena prilikom usvajanja jamstva ili zajma relevantan čimbenik za potrebe ocjene postojanja i razine potpore. Protujamstvo koje je ponudio Aligestión predstavlja, dakle, u načelu relevantan čimbenik. Osim toga, ništa u toj obavijesti ne dovodi do odbacivanja osiguranja kao nerelevantnog zbog toga što je ono tek „privremenog” karaktera.

               71

               Iz toga slijedi da bi, s obzirom na pravna pravila koja uređuju predmetnu materiju, odnosno članak 107. stavak 1. UFEU‑a i Obavijesti o jamstvima, zainteresirane osobe, s jedne strane, i sud, s druge strane, mogli očekivati da će u pobijanoj odluci biti navedeno Komisijino obrazloženje o utjecaju protujamstva koje je ponudio Aligestión na utvrđenje postojanja potpore i, prema potrebi, njezina iznosa.

               72

               Osim toga, to je dio obrazloženja od ključne važnosti u kontekstu pobijane odluke, s obzirom na to da on zaključuje o vrijednosti „blizu nule” (uvodna izjava 93. pobijane odluke) jedinog ispitanog osiguranja te je razina osiguranja odobrenih IVF‑u još važnija od toga da je rejting predmetnog poduzetnika, u ovom slučaju tužitelja, loš (kategorija CCC, vidjeti uvodnu izjavu 83. pobijane odluke).

               73

               Osim toga, trebalo bi napomenuti da pobijana odluka ne spominje rok do kojeg bi Fundación Hércules tužiteljeve dionice trebao dati u zalog IVF‑u, istovremeno navodeći da je taj događaj onaj koji oslobađa Aligestión njegove obveze „privremenog” protujamstva IVF‑u. Pobijana odluka stoga ne sadržava naznake koje omogućuju da se zaključi o trajanju primjene tog „privremenog” protujamstva i, slijedom toga, o vjerojatnosti može li ili ne biti na snazi u slučaju da se jamstvo koje je dodijelio IVF aktivira.

               74

               Stoga ne proizlazi ni izričito (vidi točku 67. ove presude) ni implicitno iz pobijane odluke da je protujamstvo koje je ponudio Aligestión bilo kratkog trajanja. Pod pretpostavkom, kao što se čini da to tvrdi Komisija, da navođenje trajanja protujamstva koje je ponudio Aligestión može predstavljati kontekstualni element koji može smanjiti opseg njegove obveze obrazlaganja, potrebno je utvrditi da se taj navod ne nalazi u pobijanoj odluci.

               75

               Iz toga slijedi da je Komisija morala obrazložiti u pobijanoj odluci kako je, gdje je to prikladno, uzela u obzir to protujamstvo.

               76

               S obzirom na prethodno navedeno, valja zaključiti da pobijana odluka nije dovoljno obrazložena.

               77

               S obzirom na taj nedostatak u obrazloženju, Opći sud nije u mogućnosti odlučiti o osnovanosti argumenata koje je tužitelj iznio u okviru drugog dijela svojeg prvog tužbenog razloga.

               78

               Stoga valja, a da nije potrebno ispitati ostatak tužbe, poništiti pobijanu odluku u dijelu u kojem se odnosi na tužitelja, zbog nedostatka u obrazloženju.

         Troškovi

               79

               Sukladno članku 134. stavku 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da Komisija nije uspjela u postupku, treba joj se naložiti snošenje troškova sukladno tužiteljevu zahtjevu.

               80

               U skladu s člankom 138. stavkom 1. Poslovnika, države članice i institucije koje su intervenirale u postupak snose svoje troškove. Stoga će Kraljevina Španjolska snositi vlastite troškove.

               Slijedom navedenoga,
               OPĆI SUD (četvrto vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Poništava se Odluka Komisije (EU) 2017/365 od 4. srpnja 2016. o državnoj potpori SA.36387 (2013/C) (ex 2013/NN) (ex 2013/CP) koju je provela Španjolska u korist Valencia Club de Fútbol, SAD, Hércules Club de Fútbol, SAD i Elche Club de Fútbol, SAD u dijelu u kojem se odnosi na Hércules Club de Fútbol, SAD.

                           2.

                           Europska komisija snosit će vlastite troškove kao i troškove Hércules Club de Fútbol.

                           3.

                           Kraljevina Španjolska snosit će vlastite troškove.

                           Kanninen

                           Schwarcz

                           Calvo‑Sotelo Ibáñez‑Martín

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 20. ožujka 2019.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: španjolski


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 14. studenoga 2017.#Alfamicro - Sistemas de computadores, Sociedade Unipessoal, Lda. protiv Europske komisije.#Arbitražna klauzula – Sporazum o dodjeli bespovratnih sredstava sklopljen u okviru okvirnog programa za inovacije i konkurentnost (CIP) (2007.-2013.) – Revizijsko izvješće – Prihvatljivi troškovi – Povrat isplaćenih iznosa – Proporcionalnost – Legitimna očekivanja – Pravna sigurnost – Načelo dobre uprave – Obveza obrazlaganja – Prilagodba tužbenog zahtjeva tijekom postupka – Prijeboj potraživanja – Protuzahtjev – Zatezne kamate.#Predmet T-831/14.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 14. studenoga 2017.#Claranet Europe Ltd protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije claranet – Raniji verbalni žig Beneluksa CLARO – Relativni razlog za odbijanje ‐ Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 (sada članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EU) 2017/1001).#Predmet T-129/16.


title: Presuda Suda (šesto vijeće) od 15. studenoga 2017.#Entertainment Bulgaria System EOOD protiv Direktor na Direkcija „Obžalvane i danačno-osiguritelna praktika” – Sofija.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Administrativen sad Sofia-grad.#Zahtjev za prethodnu odluku – Oporezivanje – Direktiva 2006/112/EZ – Članak 168. točka (a), članak 169. točka (a), članak 214. stavak 1. točke (d) i (e) i članci 289. i 290. – Mogućnost odbitka pretporeza (PDV) koji se mora platiti ili koji je plaćen – Izlazne transakcije u drugim državama članicama – Sustav izuzeća od poreza u državi članici u kojoj je izvršen odbitak.#Predmet C-507/16.

text:
         PRESUDA SUDA (šesto vijeće)
      15. studenoga 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Oporezivanje – Direktiva 2006/112/EZ – Članak 168. točka (a), članak 169. točka (a), članak 214. stavak 1. točke (d) i (e) i članci 289. i 290. – Mogućnost odbitka pretporeza (PDV) koji se mora platiti ili koji je plaćen – Izlazne transakcije u drugim državama članicama – Sustav izuzeća od poreza u državi članici u kojoj je izvršen odbitak”
      U predmetu C‑507/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Administrativen sad Sofia‑grad (Upravni sud u Sofiji, Bugarska), odlukom od 12. rujna 2016., koju je Sud zaprimio 26. rujna 2016., u postupku

         Еntertainment Balgaria System ЕООD

      protiv

         Direktor na Direkcija „Obžalvane i danačno‑osiguritelna praktika” – Sofija,

      SUD (šesto vijeće),
      u sastavu: J.-C. Bonichot (izvjestitelj), u svojstvu predsjednika vijeća, S. Rodin i E. Regan, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Entertainment Bulgaria System EOOD, S. Georgieva, u svojstvu agenta,

               –

               za Direktora na Direkcija „Obžalvane i danačno‑osiguritelna praktika” – Sofija, A. Georgiev, u svojstvu agenta,

               –

               za bugarsku vladu, E. Petranova i M. Georgieva, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, L. Lozano Palacios i P. Mihaylova, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 168. točaka (a) i (b), članka 169. točke (a) i članka 214. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL 2006., L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.), kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 2009/162/EU od 22. prosinca 2009. (SL 2010., L 10, str. 14.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 330.) (u daljnjem tekstu: Direktiva 2006/112).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društva Entertainment Bulgaria System EOOD (u daljnjem tekstu: EBS) i Direktora na Direkcija „Obžalvane i danačno‑osiguritelna praktika” – Sofija (direktor Direkcije „Žalbe i praksa na području poreza i socijalnog osiguranja” u Sofiji, Bugarska), u vezi s poreznim rješenjem kojim se tom društvu nalaže plaćanje naknadno obračunanog poreza na dodanu vrijednost (PDV) i zateznih kamata.

         Pravni okvir
      Pravo Unije

               3

               Članak 168. Direktive 2006/112 propisuje:
               „Ako se roba i usluge koriste u svrhu oporezovanih transakcija poreznog obveznika, porezni obveznik ima pravo, u državi članici u kojoj provodi predmetne transakcije, odbiti sljedeće od PDV‑a koji je dužan platiti:

                        (a)

                        PDV koji se mora platiti ili koji je plaćen u toj državi članici za isporuku robe ili usluga koje je za njega izvršio ili će ih izvršiti drugi porezni obveznik;

                  […]”

               4

               Članak 169. te direktive propisuje:
               „Uz odbitak iz članka 168., porezni obveznik ima pravo odbiti PDV iz tog članka ako se roba i usluge koriste u sljedeće svrhe:

                        (a)

                        transakcije koje se odnose na aktivnosti iz drugog podstavka članka 9. stavka 1. koje se provode izvan države članice u kojoj treba platiti ili je plaćen PDV, u pogledu kojih bi se PDV mogao odbiti da su bile provedene u toj državi članici;

                  […]”

               5

               Članak 214. navedene direktive propisuje:
               „1.   Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi osigurale identifikaciju sljedećih osoba putem jedinstvenog broja:

                        (a)

                        svakog poreznog obveznika, osim onih iz članka 9. stavka 2. koji na svojem području isporučuju robu i usluge vezano uz koje je moguć odbitak PDV‑a, osim isporuke robe i usluga vezano uz koje PDV može platiti isključivo kupac ili osoba kojoj su roba i usluge namijenjene sukladno člancima 194. do 197. i članku 199.;

                  […]

                        (d)

                        svaki porezni obveznik koji unutar svojeg državnog područja prima usluge za koje je obvezan platiti PDV u skladu s člankom 196.;

                        (e)

                        svaki porezni obveznik koji ima poslovni nastan na svom državnom području koji pruža usluge unutar državnog područja druge države članice, za koje PDV može platiti samo primatelj u skladu s člankom 196.

                  […]”

               6

               Članak 196. iste direktive propisuje:
               „PDV je dužan platiti svaki porezni obveznik, ili pravna osoba koja nije porezni obveznik ali je identificirana za potrebe PDV‑a, kojem se pružaju usluge navedene u članku 44., ako usluge pruža porezni obveznik koji nema poslovni nastan na području države članice.”

               7

               Prema članku 282. Direktive 2006/112, izuzeća i progresivne porezne olakšice propisane tim odjeljkom primjenjuju se na isporuke robe i usluga malih poduzeća.

               8

               Članak 287. te direktive propisuje:
               „Države članice koje su pristupile nakon 1. siječnja 1978., mogu izuzeti od poreza porezne obveznike čiji godišnji promet ne prelazi protuvrijednost u nacionalnoj valuti sljedećih iznosa, prema tečaju na dan njihovog pristupanja:
               […]

                        (17)

                        Bugarska: 25600 [eura];

                  […]”

               9

               Članak 289. navedene direktive propisuje:
               „Porezni obveznici izuzeti od PDV‑a nemaju pravo na odbitak PDV‑a u skladu s člancima od 167. do 171. i člancima od 173. do 177., te ne smiju iskazivati PDV na svojim računima.”

               10

               Članak 290. Direktive 2006/112 propisuje:
               „Porezni obveznici koji imaju pravo na izuzeće od PDV‑a mogu se odlučiti ili za uobičajene odredbe PDV‑a ili za pojednostavljene postupke navedene u članku 281. U tom slučaju oni imaju pravo na bilo koje progresivne porezne olakšice određene nacionalnim zakonodavstvom.”

         Bugarsko pravo

               11

               Članak 70. stavak 4. Zakona za danak varhu dobavenata stojnost (Zakon o porezu na dodanu vrijednost, DV br. 63 od 4. kolovoza 2006.) (u daljnjem tekstu: ZDDS) propisuje da osoba koja je registrirana u skladu s člankom 97.a ZDDS‑a nema pravo na odbitak pretporeza.

               12

               Članak 94. ZDDS‑a u stavku 3. propisuje da je registriranje u svrhu PDV‑a ili obvezno ili fakultativno.

               13

               Članak 96. ZDDS‑a u stavku 1. propisuje da je svaki porezni obveznik koji je ostvario oporezivi promet veći ili jednak 50000 bugarskih leva (BGN) (oko 25600 eura) u razdoblju koje ne prelazi dvanaest uzastopnih mjeseci koji prethode tekućem mjesecu dužan podnijeti zahtjev za registraciju u svrhe toga zakona u roku od četrnaest dana nakon završetka poreznog razdoblja u kojem je dostigao taj promet.

               14

               Članak 97.a ZDDS‑a određuje:
               „1.   Obvezan je registrirati se u skladu s ovim zakonom svaki porezni obveznik u smislu članka 3. stavaka 1., 5. i 6. koji je primatelj isporuka usluga koje se pružaju na državnom području, koje su oporezive i za koje se može zahtijevati plaćanje PDV‑a od primatelja u skladu s člankom 82. stavkom 2.
               2.   Obvezan je registrirati se u skladu s ovim zakonom svaki porezni obveznik u smislu članka 3. stavaka 1., 5. i 6. s poslovnim nastanom na državnom području koji isporučuje usluge u skladu s člankom 21. stavkom 2. koje se pružaju na državnom području druge države članice.
               3.   Za poreznog obveznika registriranog u skladu sa stavkom 1. također se smatra da je registriran u skladu s stavkom 2. i obrnuto.
               […]”

               15

               U članku 100. stavku 1. ZDDS‑a predviđeno je:
               „Svaki porezni obveznik koji ne ispunjava uvjete za obveznu registraciju u skladu s člankom 96. stavkom 1. ima se pravo registrirati u skladu s ovim zakonom.”

               16

               Članak 113. stavak 9. ZDDS‑a predviđa:
               „Porezni obveznici koji nisu registrirani u skladu s ovim zakonom ili koji su registrirani na temelju članka 97.a stavaka 1. i 2. […] nemaju pravo navesti PDV na računima koje izdaju.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               17

               Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da je EBS društvo s poslovnim nastanom u Bugarskoj koje pruža usluge u domeni internetskih usluga, poput izrade internetskih stranica, razvoja multimedijskih proizvoda ili grafičkog dizajna.

               18

               Počevši od 21. prosinca 2010., EBS je identificiran u svrhu PDV‑a na temelju članka 97.a stavka 2. ZDSS‑a, koji propisuje registraciju poreznih obveznika s poslovnim nastanom u Bugarskoj koji isporučuju usluge koje se pružaju na državnom području druge države članice.

               19

               Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da je EBS primio isporuke usluga od poreznih obveznika s poslovnim nastanom na području država članica različitih od Republike Bugarske, a kojima se on služio za isporuku usluga u drugim državama članicama i u Švicarskoj.

               20

               EBS je izvršio odbitak pretporeza na usluge koje je primio u okviru sustava prijenosa porezne obveze i izvršio odbitak tog poreza.

               21

               Tijekom poreznog nadzora Nacionalnata agencija za prihodite (Nacionalna agencija za javne prihode, Bugarska) utvrdila je da je EBS 30. studenoga 2013. dosegnuo promet iznad kojega se u toj državi članici na poduzetnike više ne primjenjuje sustav izuzeća od PDV‑a i oni se moraju na temelju nacionalnog prava registrirati u sustavu PDV‑a u skladu s člankom 96. stavkom 1. ZDDS‑a.

               22

               Nacionalna agencija za javne prihode poreznim rješenjem od 16. rujna 2015., s jedne strane, ocijenila je da je EBS neosnovano upotrijebio svoje pravo na odbitak pretporeza u vezi s primljenim uslugama, s obrazloženjem da članak 70. stavak 4. ZDSS‑a zabranjuje uporabu tog prava za porezne obveznike identificirane na temelju članka 97.a ZDSS‑a, i, s druge strane, naložila je EBS‑u povrat PDV‑a sa zateznim kamatama (u daljnjem tekstu: porezno rješenje).

               23

               Odlukom od 30. studenoga 2015. direktor Direkcije „Žalbe i praksa na području poreza i socijalnog osiguranja” u Sofiji djelomično je usvojio zahtjev za ispravak poreznog rješenja, ocjenjujući da se EBS‑u ne može zabraniti odbitak pretporeza koji se mora platiti ili koji je plaćen prije njegova identificiranja u svrhu PDV‑a u skladu sa stavkom 1. članka 96. ZDDS‑a, nego samo do dana kada su uvjeti za podnošenje zahtjeva za registraciju na temelju te odredbe bili ispunjeni.

               24

               EBS je zbog obveze plaćanja PDV‑a u iznosu od 2094196 BGN (otprilike 1070741 euro), uvećanog za zatezne kamate, tužbom za poništenje tako izmijenjenog poreznog rješenja pokrenuo postupak pred Administrativnim sadom Sofia‑grad (Upravni sud u Sofiji, Bugarska).

               25

               Taj se sud pita o usklađenosti članka 70. stavka 4. ZDDS‑a s Direktivom 2006/112.

               26

               On navodi da, iako porezni obveznici identificirani u svrhu PDV‑a na temelju članka 97.a ZDDS‑a, na koji se poziva stavak 4. članka 70. ZDDS‑a, ne mogu navesti PDV na svojim računima za isporuke koje izvršavaju u Bugarskoj, oni bi morali moći, nasuprot tomu, obračunati taj porez za isporuke robe ili usluga izvršene u mjestu koje se nalazi izvan teritorija te države članice. Taj sud ocjenjuje da ti porezni obveznici stoga mogu odbiti pretporez koji se mora platiti ili koji je plaćen u odnosu na usluge koje su im isporučili porezni obveznici s poslovnim nastanom na području drugih država članica.

               27

               U tim je okolnostima Administrativen sad Sofia‑grad (Upravni sud u Sofiji) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 214. [Direktive 2006/112] tumačiti na način da, u vezi s pravom na odbitak, on pridaje različitu važnost slučajevima registracije u svrhu obračuna PDV‑a, ili on dopušta državama članicama da pridaju različitu važnost slučajevima registracije, kao što se to čini u članku 97.a i članku 70. stavku 4. ZDDS‑a?

                        2.

                        Treba li članak 168. točku (a) i članak 169. točku (a) Direktive 2006/112 tumačiti na način da osoba koja je registrirana sukladno članku 214. stavku 1. točki (e) te direktive nema pravo na odbitak poreza na dodanu vrijednost koji je platila za usluge koje su joj isporučili porezni obveznici iz drugih država članica, ako isporuke tih usluga koristi kako bi isporučila usluge u drugim državama članicama, a ostvareni su ostali materijalni i formalni uvjeti za provedbu prava na odbitak?

                        3.

                        Treba li članak 168. točku (a) i članak 169. točku (a) Direktive 2006/112 tumačiti na način da dopuštaju postojanje nacionalne odredbe poput članka 70. stavka 4. ZDDS‑a, prema kojem osobe registrirane u svrhu PDV‑a temeljem članka 214. stavka 1. točaka (d) ili (e), a ne temeljem članka 214. stavka 1. točke (a) Direktive 2006/112, ni u jednom slučaju nemaju pravo na odbitak pretporeza?”

         O prethodnim pitanjima

               28

               Svojim trima pitanjima, koja treba ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita protivi li se članku 168. točki (a) i članku 169. točki (a) Direktive 2006/112 zakonodavstvo države članice koje sprečava poreznog obveznika s poslovnim nastanom na području te države članice, da u toj državi članici odbije pretporez koji se mora platiti ili koji je plaćen za usluge koje isporuče porezni obveznici s poslovnim nastanom u drugim državama članicama i koje se koriste za isporuku usluga u drugim državama članicama različitima od države članice u kojoj taj porezni obveznik ima poslovni nastan jer je on identificiran u svrhu PDV‑a na temelju jednog od dvaju slučajeva iz članka 214. stavka 1. točaka (d) i (e) Direktive 2006/112.

               29

               Prije svega treba precizirati da članak 214. stavak 1. točke (d) i (e) Direktive 2006/112 obuhvaća slučaj u kojem porezni obveznik prima na području države članice usluge za koje je obvezan platiti PDV na temelju članka 196. te direktive i slučaj u kojem porezni obveznik ima poslovni nastan na području jedne države članice i isporučuje na državnom području druge države članice usluge za koje je PDV obvezan platiti samo primatelj u skladu s tim člankom 196.Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je ta odredba prenesena u bugarsko pravo stavcima 1. i 2. članka 97.a ZDDS‑a.

               30

               Nadalje treba podsjetiti da na temelju ustaljene sudske prakse Suda temeljno načelo neutralnosti PDV‑a zahtijeva da se odbitak pretporeza koji se mora platiti ili koji je plaćen odobri ako su zadovoljeni materijalni uvjeti, čak i ako porezni obveznici nisu udovoljili određenim formalnim uvjetima (presuda od 9. srpnja 2015., Salomie i Oltean, C‑183/14, EU:C:2015:454, t. 58. i navedena sudska praksa).

               31

               Sud je također presudio da je identifikacija u svrhu PDV‑a, predviđena člankom 214. Direktive 2006/112, samo formalni zahtjev u svrhu kontrole koji ne može dovesti u pitanje, među ostalim, pravo na odbitak PDV‑a ako su ispunjene materijalne pretpostavke za nastanak tog prava (presuda od 9. srpnja 2015., Salomie i Oltean, C‑183/14, EU:C:2015:454, t. 60. i navedena sudska praksa).

               32

               Iz toga, među ostalim, proizlazi da porezni obveznik PDV‑a ne smije biti spriječen u izvršavanju svojeg prava na odbitak pretporeza koji se mora platiti ili koji je plaćen zbog toga što prije upotrebe robe stečene u okviru svoje oporezovane aktivnosti nije bio identificiran u svrhu PDV‑a (presuda od 9. srpnja 2015., Salomie i Oltean, C‑183/14, EU:C:2015:454, t. 61. i navedena sudska praksa).

               33

               Iz toga također proizlazi da, a fortiori, nacionalno zakonodavstvo ne može spriječiti poreznog obveznika da se koristi svojim pravom na odbitak pretporeza koji se mora platiti ili koji je plaćen jer je identificiran u svrhu PDV‑a na temelju jednog od dvaju slučajeva iz članka 214. stavka 1. točaka (d) i (e) Direktive 2006/112.

               34

               S obzirom na prethodna razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti da Direktivu 2006/112 treba tumačiti na način da joj se protivi zakonodavstvo države članice koje sprečava poreznog obveznika s poslovnim nastanom na području te države članice da u toj državi članici odbije pretporez koji se mora platiti ili koji je plaćen za usluge koje isporuče porezni obveznici s poslovnim nastanom u drugim državama članicama i koje se koriste za isporuku usluga u drugim državama članicama različitima od države članice u kojoj taj porezni obveznik ima poslovni nastan, jer je on identificiran u svrhu PDV‑a na temelju jednog od dvaju slučajeva iz članka 214. stavka 1. točaka (d) i (e) Direktive 2006/112.

               35

               Međutim, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da se nacionalno zakonodavstvo može tumačiti i na drukčiji način.

               36

               Naime, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da se, s obzirom na to da se EBS zbog razine svojeg prometa više nije mogao koristiti sustavom izuzeća od poreza u Bugarskoj, on više nije mogao identificirati u svrhu PDV‑a na temelju stavaka 1. i 2. članka 97.a ZDDS‑a, nego se na njega, nasuprot tomu, morao primijeniti sustav „obvezne” registracije u skladu s člankom 96. ZDDS‑a.

               37

               Čini se da iz toga proizlazi da se u svrhu PDV‑a na temelju stavaka 1. i 2. članka 97.a ZDDS‑a mogu identificirati samo porezni obveznici podvrgnuti sustavu izuzeća od poreza u Bugarskoj.

               38

               Ako je to tako, a što treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev, koji je jedini ovlašten za tumačenje nacionalnog prava, trebalo bi preoblikovati postavljena pitanja i zaključiti da se ona u biti odnose na pitanje protivi li članku 168. točki (a) i članku 169. točki (a) Direktive 2006/112 zakonodavstvo države članice koje sprečava poreznog obveznika s poslovnim nastanom na području te države članice i na kojeg se ondje primjenjuje sustav izuzeća od poreza da se u toj državi koristi pravom na odbitak pretporeza koji se mora platiti ili koji je plaćen za usluge koje isporuče porezni obveznici s poslovnim nastanom u drugim državama članicama i koje se koriste za isporuku usluga u drugim državama članicama različitima od države članice u kojoj taj porezni obveznik ima poslovni nastan.

               39

               U tom pogledu treba podsjetiti da točka (a) članka 168. Direktive 2006/112 propisuje da, ako se roba i usluge koriste u svrhu oporezovanih transakcija poreznog obveznika, on ima pravo u državi članici u kojoj provodi svoje transakcije odbiti od poreza koji je dužan platiti PDV koji se mora platiti ili koji je plaćen u toj državi članici za isporuku robe ili usluga koje je za njega izvršio ili će ih izvršiti drugi porezni obveznik.

               40

               Međutim, poduzetnik s poslovnim nastanom na području jedne države članice i koji se u toj državi koristi sustavom izuzeća od poreza ne može se koristiti pravom na odbitak pretporeza koji se mora platiti ili koji je plaćen na temelju te odredbe. Naime članak 289. Direktive 2006/112 propisuje da porezni obveznici na koje se primjenjuje taj sustav izuzeća od poreza „nemaju pravo na odbitak PDV‑a u skladu s člancima od 167. do 171. […] te ne smiju iskazivati PDV na svojim računima”.

               41

               Nadalje, članak 169. točka (a) Direktive 2006/112 pobliže određuje da, uz odbitak iz članka 168. te direktive, porezni obveznik ima pravo odbiti PDV iz tog članka ako se roba i usluge koriste za njegove transakcije koje se odnose na aktivnosti iz drugog podstavka članka 9. stavka 1. te direktive koje se provode izvan države članice u kojoj treba platiti ili je plaćen PDV, a u pogledu kojih bi se PDV mogao odbiti da su bile provedene u toj državi članici.

               42

               Na temelju članka 169. točke (a) Direktive 2006/112, korištenje pravom na odbitak stoga ovisi o pitanju postoji li takvo pravo kada se sve te transakcije izvršavaju unutar iste države članice (vidjeti analogijom presudu od 22. prosinca 2010., RBS Deutschland Holdings, C‑277/09, EU:C:2010:810, t. 32.). Sud je u tom pogledu presudio da se pravo na odbitak može primijeniti neovisno o okolnosti je li u drugim državama članicama izlazna transakcija stvarno podvrgnuta plaćanju PDV‑a (vidjeti također analogijom presudu od 22. prosinca 2010., RBS Deutschland Holdings, C‑277/09, EU:C:2010:810, t. 41.).

               43

               Međutim, ako se poduzetnik na kojeg se primjenjuje sustav izuzeća od poreza u Bugarskoj u toj državi članici ne može koristiti pravom na odbitak pretporeza koji se mora platiti ili koji je plaćen za usluge isporučene u toj državi članici, jedan od uvjeta iz članka 169. točke (a) Direktive 2006/112 za korištenje pravom na odbitak pretporeza koji se mora platiti ili koji je plaćen za usluge isporučene izvan te države članice također nije ispunjen.

               44

               Stoga treba zaključiti da članak 168. točku (a) i članak 169. točku (a) Direktive 2006/112 treba tumačiti na način da im se ne protivi zakonodavstvo države članice koje sprečava poreznog obveznika s poslovnim nastanom na području te države članice i na kojeg se ondje primjenjuje sustav izuzeća od poreza da se u toj državi koristi pravom na odbitak pretporeza koji se mora platiti ili koji je plaćen za usluge koje isporuče porezni obveznici s poslovnim nastanom u drugim državama članicama i koje se koriste za isporuku usluga u drugim državama članicama različitima od države članice u kojoj taj porezni obveznik ima poslovni nastan.

               45

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti tako da Direktivu 2006/112 treba tumačiti na način da joj se protivi zakonodavstvo države članice koje sprečava poreznog obveznika s poslovnim nastanom na području te države članice da u toj državi članici odbije pretporez koji se mora platiti ili koji je plaćen za usluge koje isporuče porezni obveznici s poslovnim nastanom u drugim državama članicama i koje se koriste za isporuku usluga u drugim državama članicama različitima od države članice u kojoj taj porezni obveznik ima poslovni nastan jer je on identificiran u svrhu PDV‑a na temelju jednog od dvaju slučajeva iz članka 214. stavka 1. točaka (d) i (e) Direktive 2006/112. Nasuprot tomu, članak 168. točku (a) i članak 169. točku (a) Direktive 2006/112 treba tumačiti na način da im se ne protivi zakonodavstvo države članice koje sprečava poreznog obveznika s poslovnim nastanom na području te države članice i na kojeg se ondje primjenjuje sustav izuzeća od poreza da se u toj državi koristi pravom na odbitak pretporeza koji se mora platiti ili koji je plaćen za usluge koje isporuče porezni obveznici s poslovnim nastanom u drugim državama članicama i koje se koriste za isporuku usluga u drugim državama članicama različitima od države članice u kojoj taj porezni obveznik ima poslovni nastan.

         Troškovi

               46

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (šesto vijeće) odlučuje:

                     Direktivu Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost, kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 2009/162/EU od 22. prosinca 2009., treba tumačiti na način da joj se protivi zakonodavstvo države članice koje sprečava poreznog obveznika s poslovnim nastanom na području te države članice da u toj državi članici odbije pretporez koji se mora platiti ili koji je plaćen za usluge koje isporuče porezni obveznici s poslovnim nastanom u drugim državama članicama i koje se koriste za isporuku usluga u drugim državama članicama različitima od države članice u kojoj taj porezni obveznik ima poslovni nastan jer je on identificiran u svrhu poreza na dodanu vrijednost na temelju jednog od dvaju slučajeva iz članka 214. stavka 1. točaka (d) i (e) Direktive 2006/112, kako je izmijenjena Direktivom 2009/162. Nasuprot tomu, članak 168. točku (a) i članak 169. točku (a) Direktive 2006/112, kako je izmijenjena Direktivom 2009/162, treba tumačiti na način da im se ne protivi zakonodavstvo države članice koje sprečava poreznog obveznika s poslovnim nastanom na području te države članice i na kojeg se ondje primjenjuje sustav izuzeća od poreza da se u toj državi koristi pravom na odbitak pretporeza koji se mora platiti ili koji je plaćen za usluge koje isporuče porezni obveznici s poslovnim nastanom u drugim državama članicama i koje se koriste za isporuku usluga u drugim državama članicama različitima od države članice u kojoj taj porezni obveznik ima poslovni nastan.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: bugarski


Presuda Općeg suda (žalbeno vijeće) od 14. studenoga 2017.#Pieter De Meyer i dr. protiv Europske komisije.#Žalba - Javna služba - Dužnosnici - Promaknuće - Postupak promaknuća za 2014. - Popis dužnosnika koje su za promaknuće predložili glavni direktori i načelnici službi - Izostavljanje imena žalitelja - Obveza obrazlaganja - Nepostojanje pogreške koja se tiče prava - Nepostojanje iskrivljavanja dokaza - Zahtjev za izuzeće suca.#Predmet T-667/16 P.


Presuda Općeg suda (žalbeno vijeće) od 14. studenoga 2017.#HL protiv Europske komisije.#Žalba - Javna služba - Dužnosnici - Promaknuće - Postupak promaknuća za 2014. - Popis dužnosnika koje su za promaknuće predložili glavni direktori i načelnik službi - Izostavljanje tužiteljeva imena - Obveza obrazlaganja - Nepostojanje pogreške koja se tiče prava - Nepostojanje iskrivljavanja dokaza - Zahtjev za izuzeće suca.#Predmet T-668/16 P.


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 15. studenoga 2017.#Rochus Geissel protiv Finanzamt Neuss i Finanzamt Bergisch Gladbach protiv Igora Butina.#Zahtjevi za prethodnu odluku koji je uputio Bundesfinanzhof.#Zahtjev za prethodnu odluku – Oporezivanje – Porez na dodanu vrijednost (PDV) – Direktiva 2006/112/EZ – Članak 168. točka (a), članak 178. točka (a) i članak 226. točka 5. – Odbitak pretporeza – Podaci koje račun obvezno mora sadržavati – Legitimna očekivanja poreznog obveznika kad je riječ o postojanju uvjeta za pravo na odbitak.#Spojeni predmeti C-374/16 i C-375/16.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      15. studenoga 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Oporezivanje – Porez na dodanu vrijednost (PDV) – Direktiva 2006/112/EZ – Članak 168. točka (a), članak 178. točka (a) i članak 226. točka 5. – Odbitak pretporeza – Podaci koje račun obvezno mora sadržavati – Opravdana očekivanja poreznog obveznika kad je riječ o postojanju uvjeta za pravo na odbitak”
      U spojenim predmetima C‑374/16 i C‑375/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koje je uputio Bundesfinanzhof (Savezni financijski sud, Njemačka), odlukama od 6. travnja 2016., koje je Sud zaprimio 7. srpnja 2016., u postupcima

         Rochus Geissel, u svojstvu likvidatora društva RGEX GmbH i.L.
      protiv

         Finanzamt Neuss (C‑374/16)
      i

         Finanzamt Bergisch Gladbach

      protiv

         Igora Butina (C‑375/16),
      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: J. L. da Cruz Vilaça, predsjednik vijeća, E. Levits (izvjestitelj), A. Borg Barthet, M. Berger i F. Biltgen, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za I. Butina, L. Rodenbach, Rechtsanvalt,

               –

               za njemačku vladu, T. Henze i R. Kanitz, u svojstvu agenata,

               –

               za austrijsku vladu, G. Eberhard, u svojstvu agenta,

               –

               za Europsku komisiju, M. Wasmeier i M. Owsiany‑Hornung, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 5. srpnja 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje članka 168. točke (a), članka 178. točke (a) i članka 226. točke 5. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL 2006., L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.; u daljnjem tekstu: Direktiva o PDV‑u).

               2

               Ti su zahtjevi upućeni u okviru sporova između, s jedne strane, Rochusa Geissela, u svojstvu likvidatora društva RGEX GmbH i.L., i Finanzamta Neuss (Porezna uprava u Neussu, Njemačka) te, s druge strane, Finanzamta Bergisch Gladbach (Porezna uprava u Bergisch Gladbachu, Njemačka) i Igora Butina, povodom odbijanja tih poreznih uprava da odobre odbitak ulaznog poreza na dodanu vrijednost (PDV) na temelju računa koji sadržavaju naznaku adrese na kojoj njihov izdavatelj može primati poštanske pošiljke, ali na njoj ne obavlja nikakvu gospodarsku aktivnost.

         Pravni okvir
      Pravo Unije

               3

               Članak 168. Direktive o PDV‑u određuje:
               „Ako se roba i usluge koriste u svrhu oporezovanih transakcija poreznog obveznika, porezni obveznik ima pravo, u državi članici u kojoj provodi predmetne transakcije, odbiti sljedeće od PDV‑a koji je dužan platiti:

                        (a)

                        PDV koji se mora platiti ili koji je plaćen u toj državi članici za isporuku robe ili usluga koje je za njega izvršio ili će ih izvršiti drugi porezni obveznik;

                  […]”

               4

               U skladu s člankom 178. te direktive:
               „Da bi ostvari[o] pravo na odbitak, porezni obveznik mora zadovoljiti sljedeće uvjete:

                        (a)

                        za odbitke u skladu s člankom 168. točkom (a), vezano uz isporuku robe i usluga, mora imati račun izdan sukladno člancima 220. do 236. i člancima 238., 239. i 240.;

                  […]”

               5

               Članak 220. te direktive propisuje:
               „Svaki porezni obveznik mora osigurati da u sljedećim primjerima on sam, njegov prodavatelj ili treća osoba u njegovo ime i za njegov račun izda račun za:

                        1.

                        isporuku robe ili usluga drugom poreznom obvezniku ili pravnoj osobi koja nije porezni obveznik;

                  […]”

               6

               Članak 226. Direktive o PDV‑u propisuje:
               „Ne dovodeći u pitanje posebne odredbe ove Direktive, u svrhu PDV‑a na računima koji se izdaju u skladu s člankom 220. i 221. potrebni su samo sljedeći podaci:
               […]

                        5.

                        puno ime i adres[a] poreznog obveznika i kupca;

                  […]”

               7

               Članak 1. Trinaeste direktive Vijeća 86/560/EEZ od 17. studenoga 1986. o usklađivanju zakonodavstava država članica o porezu na promet – Postupci za povrat poreza na dodanu vrijednost poreznim obveznicima koji nemaju poslovni nastan na području Zajednice (SL 1986., L 326, str. 40.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 6.) propisuje da za potrebe te direktive „porezni obveznik koji nema poslovni nastan na području Zajednice” znači porezni obveznik iz članka 4. stavka 1. Šeste direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet – zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena osnovica za razrezivanje (SL 1977., L 145, str. 1.) koji tijekom razdoblja spomenutog u članku 3. stavku 1. Trinaeste direktive 86/560 nije na tom području imao ni svoj poslovni nastan ni stalno prebivalište iz kojeg su obavljane poslovne transakcije niti je, ako ne postoji takav poslovni nastan ni stalno prebivalište, imao stalno ili običajno boravište i koji tijekom tog razdoblja nije isporučivao nikakvu robu ni usluge za koje se smatra da su bile isporučene u državi članici kako se navodi u članku 2., osim određenih iznimaka.

         Njemačko pravo

               8

               U članku 14. Umsatzsteuergesetza (Zakon o porezu na promet), u verziji koja se primjenjuje na činjenice u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: UStG), predviđeno je:
               „1.   Račun je svaki dokument na temelju kojeg se plaća isporuka robe ili usluga, neovisno o nazivu koji je dan tom dokumentu u poslovanju. Mora se zajamčiti autentičnost izvora računa, cjelovitost njegova sadržaja i njegova čitljivost. Autentičnost izvora podrazumijeva osiguranje identiteta izdavatelja računa […]
               […]
               4.   Račun mora sadržavati sljedeće podatke:

                        (1)

                        puno ime i adresu dobavljača i kupca; […]

                  […]”

               9

               Članak 15. UStG‑a u stavku 1. predviđa:
               „Poduzetnik može odbiti sljedeće iznose kao pretporez:
               (1)   dugovani iznos poreza koji se zakonski potražuje za isporuke robe i usluga koje je izvršio drugi poduzetnik za potrebe njegova poslovanja. Ostvarivanje prava na odbitak pretpostavlja da poduzetnik ima račun izdan u skladu s člancima 14. i 14.a [UStG‑a] […]
               […]”

               10

               Kako bi se ispunili uvjeti iz članka 14. stavka 4. prve rečenice točke 1. UStG‑a, dovoljno je da se, u skladu s člankom 31. stavkom 2. Umsatzsteuer‑Durchführungsverordnunga (Provedbena uredba o porezu na promet), ime i adresa kako poduzetnika koji pruža usluge tako i primatelja usluga mogu nedvosmisleno utvrditi na temelju sadržaja računa.

               11

               Članak 163. Abgabenordnunga (Opći porezni zakonik, u daljnjem tekstu: AO), naslovljen „Derogatorno utvrđivanje poreza iz razloga pravičnosti”, predviđa:
               „Porezi se mogu utvrditi u nižem iznosu te se pojedinačne porezne osnovice kojima se porez povećava mogu zanemariti prilikom utvrđivanja poreza ako bi naplata poreza bila nepravedna u okolnostima pojedinačnog slučaja. Uz suglasnost poreznog obveznika, može se prihvatiti da se, što se tiče poreza na dohodak, određeni elementi porezne osnovice kojima se porez povećava uzimaju u obzir tek kasnije, a da se određeni elementi porezne osnovice kojima se porez smanjuje uzimaju u obzir ranije. Odluka koja se odnosi na derogatorno utvrđivanje može biti povezana s utvrđivanjem poreza”.

               12

               Članak 227. AO‑a predviđa:
               „Porezna tijela mogu u cijelosti ili djelomično otpisati iznose koji proizlaze iz porezne obveze ako bi njihova naplata bila nerazumna u okolnostima pojedinačnog slučaja; pod istim uvjetima već plaćeni iznosi mogu se vratiti ili uračunati u postojeću poreznu obvezu.”

         Glavni postupci i prethodna pitanja
      Predmet C‑374/16

               13

               RGEX je društvo s ograničenom odgovornošću koje je u 2008. godini, na koju se odnosi glavni postupak, trgovalo motornim vozilima.To je društvo, osnovano u prosincu 2007., u likvidaciji od 2015. Jedini član i direktor tog društva je R. Geissel, koji ga sada zastupa kao likvidator.

               14

               U svojoj prijavi PDV‑a za 2008. RGEX je prijavio, među ostalim, porezno izuzete isporuke motornih vozila unutar Unije i odbitke pretporeza u vezi sa 122 motorna vozila nabavljena od društva EXTEL GmbH u iznosu od 1985443,42 eura.

               15

               Porezna uprava u Neussu nije prihvatila RGEX‑ovu poreznu prijavu te je odlukom od 31. kolovoza 2010. utvrdila iznos PDV‑a koji se mora platiti za 2008. u skladu s utvrđenjima iz dvaju poreznih nadzora PDV‑a. Ta je uprava utvrdila da su isporuke motornih vozila u Španjolsku koje su prijavljene kao izuzete od poreza oporezive zbog razloga što predmetna motorna vozila nisu bila otpremljena u Španjolsku, već su stavljena na tržište u Njemačkoj. Navedena uprava također je utvrdila da se nije bilo moguće koristiti pravom na odbitak pretporeza na temelju računa koje je izdao EXTEL jer je potonji bio „fiktivno društvo” koje nije imalo sjedište na adresi iz računa.

               16

               Nakon što je neuspješno osporavao tu odluku, RGEX je podnio tužbu Finanzgerichtu Düsseldorf (Financijski sud u Düsseldorfu, Njemačka), koji je prihvatio njegovu tužbu u vezi s oporezivanjem motornog vozila, a u preostalom dijelu odbio kao neosnovanu.

               17

               Finanzgericht Düsseldorf (Financijski sud u Düsseldorfu) zaključio je, među ostalim, da, iako je adresa koju je EXTEL naveo na svojim računima predstavljala njegovo registrirano sjedište, to bila tek adresa poštanskog sandučića. Na toj se adresi s EXTEL‑om moglo kontaktirati samo poštom. Ondje se nisu odvijale nikakve gospodarske aktivnosti tog društva.

               18

               Taj sud odbio je RGEX‑ove argumente koji se odnose na navodna legitimna očekivanja u pogledu autentičnosti adrese iz računa koje je izdavao EXTEL. Načelo zaštite legitimnih očekivanja ne bi se moglo uzeti u obzir prilikom utvrđivanja poreza, nego prema potrebi samo u okviru mjere pravičnosti u smislu članaka 163. i 227. AO‑a.

               19

               R. Geissel, u svojstvu likvidatora društva RGEX, podnio je reviziju Bundesfinanzhofu (Savezni financijski sud, Njemačka) protiv presude Finanzgerichta Düsseldorf (Financijski sud u Düsseldorfu) tvrdeći da „adresa” u smislu članka 14. stavka 4. prve rečenice točke 1. UStG‑a i članka 226. točke 5. Direktive o PDV‑u služi identifikaciji izdavatelja računa te da samo pretpostavlja da se s njime može kontaktirati poštom.

               20

               Sud koji je uputio zahtjev ističe da, u skladu s nacionalnim zakonodavstvom, RGEX nema osnove za traženi odbitak pretporeza na temelju računa koje je izdao EXTEL, s obzirom na to da on ne obavlja nikakvu vlastitu gospodarsku aktivnost na adresi koja je navedena na njegovim računima. Naime, odlukom koja je donesena u usporednom postupku sud koji je uputio zahtjev presudio je da „puna adresa”, u smislu članka 14. stavka 4. prve rečenice točke 1. UStG‑a, upućuje na to da poduzetnik ondje obavlja svoje gospodarske aktivnosti. Ako je poreznoj upravi, u skladu s upravnom uputom nacionalnog prava, i dostatno da poštanski pretinac ili poštanski broj CEDEX „bude naveden umjesto adrese”, takva uputa ne veže sud.

               21

               U tim je okolnostima Bundesfinanzhof (Savezni financijski sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Smatra li se da račun, potreban za ostvarivanje prava na odbitak pretporeza prema članku 168. točki (a) u vezi s člankom 178. točkom (a) Direktive [o PDV‑u], sadržava ‚punu adresu’ u smislu članka 226. točke 5. iste direktive, ako je poduzetnik koji obavlja isporuku na računu koji je izdao za tu isporuku naveo adresu na kojoj, doduše, može primati poštanske pošiljke, ali na njoj ne obavlja nikakvu gospodarsku aktivnost?

                        2.

                        Je li članku 168. točki (a) u vezi s člankom 178. točkom (a) Direktive [o PDV‑u], uz poštovanje načela djelotvornosti, protivna nacionalna praksa prema kojoj se dobra vjera primatelja isporuke u pogledu ispunjenja pretpostavki za odbitak pretporeza može uzeti u obzir samo u okviru posebnog postupka na temelju pravičnosti, a ne i u postupku utvrđivanja porezne obveze? Može li se u tom dijelu pozivati na članak 168. točku (a) u vezi s člankom 178. točkom (a) navedene direktive?”

         Predmet C‑375/16

               22

               Od 2009. do 2011. I. Butin, koji u Njemačkoj vodi trgovinu automobilima, pozvao se radi odbitka pretporeza na račune za niz vozila koja je pribavio od poduzetnika Z i koja su namijenjena preprodaji. Vozila su I. Butinu ili njegovim zaposlenicima katkad bila dostavljana na mjestu gdje je sjedište poduzetnika Z, iako Z nije vodio trgovinu s te adrese, a katkad na javnim mjestima kao što su prostori pred željezničkim postajama.

               23

               Tijekom poreznog nadzora koji je proveden kod I. Butina Porezna uprava u Bergisch Gladbachu smatrala je da se iznosi pretporeza iskazani na računima koje je Z izdao ne mogu odbiti jer je adresa dobavljača koju je Z naveo na tim računima netočna. Utvrđeno je da je ta adresa služila samo kao „adresa poštanskog pretinca” te da Z nije imao poslovni nastan u Njemačkoj.

               24

               Navedena porezna uprava 13. rujna 2013. izdala je izmijenjena porezna rješenja o PDV‑u za razdoblje od 2009. do 2011. Odlukom od 1. listopada 2013. ona je odbila zahtjev I. Butina za izmjenu obračuna poreza zbog razloga pravičnosti na temelju članka 163. AO‑a.

               25

               Finanzgericht Köln (Financijski sud u Kölnu, Njemačka) prihvatio je tužbu I. Butina kojom je on osporavao izmjenu obračuna poreza koju je provela Porezna uprava u Bergisch Gladbachu. Prema stajalištu tog suda, „adresa” u smislu članka 14. stavka 4. prve rečenice točke 1. UStG‑a ne znači da se gospodarske aktivnosti moraju ondje odvijati. Osim toga, taj je sud utvrdio da tužbu valja prihvatiti u odnosu na podredni zahtjev za izmjenu obračuna poreza zbog razloga pravičnosti. Prema njegovu stajalištu, I. Butin učinio je sve što se od njega moglo razumno očekivati kako bi provjerio status Z‑a kao poduzetnika i točnost sadržaja računa koje je izdavao taj poduzetnik.

               26

               Protiv presude Finanzgerichta Köln (Financijski sud u Kölnu) Porezna uprava u Bergisch Gladbachu podnijela je reviziju Bundesfinanzhofu (Savezni financijski sud). Ona posebno ističe da se – s obzirom na to da na računima koje je Z izdao, suprotno tvrdnjama I. Butina, nije bila naznačena adresa na kojoj je to društvo obavljalo svoje gospodarske aktivnosti te da I. Butin nije učinio sve što se od njega moglo razumno očekivati kako bi provjerio točnost sadržaja tih računa – u okviru postupka pravičnosti nije trebao odobriti odbitak pretporeza.

               27

               U tim je okolnostima Bundesfinanzhof (Savezni financijski sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Je li člankom 226. točkom 5. Direktive [o PDV‑u] propisano navođenje adrese poreznog obveznika na kojoj obavlja svoje gospodarske aktivnosti?

                        2.

                        U slučaju negativnog odgovora na prvo pitanje:

                                 (a)

                                 Je li za navođenje adrese prema članku 226. točki 5. Direktive [o PDV‑u] dovoljno navesti adresu poštanskog pretinca?

                                 (b)

                                 Koju adresu u računu treba navesti porezni obveznik koji se bavi poslovnom djelatnošću (npr. e‑trgovina), a nema nikakav poslovni prostor?

                        3.

                        U slučaju da formalne pretpostavke u pogledu sadržaja računa iz članka 226. Direktive o [PDV‑u] nisu ispunjene, treba li poreznom obvezniku automatski odobriti odbitak pretporeza ako nije riječ o utaji poreza ili ako porezni obveznik nije znao i nije mogao znati da sudjeluje u utaji ili pak načelo zaštite legitimnih očekivanja u tom slučaju zahtijeva da je porezni obveznik učinio sve što se od njega može razumno očekivati kako bi provjerio točnost sadržaja računa?”

         Postupak pred Sudom

               28

               Rješenjem predsjednika Suda od 22. srpnja 2016. predmeti C‑374/16 i C‑375/16 spojeni su u svrhu pisanog i usmenog dijela postupka te donošenja presude.

         Prethodna pitanja
      Prvo pitanje u predmetu C‑374/16 te prvo i drugo pitanje u predmetu C‑375/16

               29

               Prvim pitanjem u predmetu C‑374/16 te prvim i drugim pitanjem u predmetu C‑375/16 sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 168. točku (a) i članak 178. točku (a) Direktive o PDV‑u u vezi s člankom 226. točkom 5. te direktive tumačiti na način da im se protivi nacionalno zakonodavstvo poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koje ostvarivanje prava na odbitak pretporeza uvjetuje navođenjem na računu adrese na kojoj izdavatelj tog računa obavlja svoju gospodarsku aktivnost.

               30

               Najprije valja podsjetiti da, u skladu s člankom 178. točkom (a) Direktive o PDV‑u, da bi ostvario pravo na odbitak, porezni obveznik mora imati račun izdan sukladno člancima 220. do 236. i člancima 238., 239. i 240. te direktive.

               31

               Članak 226. te direktive nabraja podatke koji su potrebni na takvom računu. Među ostalim, točka 5. tog članka predviđa obvezu da se navede puno ime i adresa poreznog obveznika i kupca.

               32

               U skladu sa sudskom praksom Suda, prilikom tumačenja odredbe prava Unije valja uzeti u obzir ne samo njezin tekst nego i kontekst u kojem se nalazi te ciljeve propisa kojeg je dio (vidjeti u tom smislu presude od 3. prosinca 2009., Yaesu Europe, C‑433/08, EU:C:2009:750, t. 24. i od 6. srpnja 2017., Air Berlin, C‑290/16, EU:C:2017:523, t. 22.).

               33

               Kao prvo, kad je riječ o tekstu članka 226. točke 5. Direktive o PDV‑u, valja napomenuti da je on različit u različitim jezičnim verzijama te odredbe. Određene jezične verzije navedene odredbe, kao što su one na španjolskom, engleskom, francuskom ili latvijskom jeziku, odnose se posebno na „nombre completo y la dirección”, „the full name and address”, „nom complet et l’adresse” ili na „pilns vārds vai nosaukums un adrese”, dok druge jezične verzije, posebno one na njemačkom ili talijanskom jeziku, predviđaju obvezu da se navede „vollständigen Namen und die vollständige Anschrift” ili pak „nome e l’indirizzo completo”.

               34

               Međutim, nepostojanje ili postojanje pridjeva „puna” u formulaciji tog zahtjeva ne upućuje na činjenicu treba li adresa koja je navedena na računu odgovarati mjestu na kojem izdavatelj tog računa obavlja svoju gospodarsku aktivnost.

               35

               Nadalje valja istaknuti da uobičajeno značenje pojma „adresa” ima širok opseg. Kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 36. svojeg mišljenja, uobičajeni smisao tog pojma upućuje na bilo koju vrstu adrese, uključujući običnu adresu poštanskog pretinca, pod uvjetom da se s osobom može kontaktirati na toj adresi.

               36

               Osim toga, članak 226. Direktive o PDV‑u propisuje da su, ne dovodeći u pitanje njezine posebne odredbe, u svrhu PDV‑a potrebni samo podaci navedeni u tom članku na računima koji se izdaju u skladu s člankom 220. te direktive (vidjeti u tom smislu presudu od 15. rujna 2016., Barlis 06 – Investimentos Imobiliários e Turísticos, C‑516/14, EU:C:2016:690, t. 25.).

               37

               Iz toga proizlazi da se obveze u vezi s tim podacima moraju usko tumačiti, tako da države članice ne mogu predviđati veće obveze od onih koje proizlaze iz Direktive o PDV‑u.

               38

               Stoga države članice ne mogu vezivati korištenje pravom na odbitak PDV‑a uz poštovanje uvjeta u vezi sa sadržajem računa koji nisu izričito propisani odredbama Direktive o PDV‑u (presuda od 15. rujna 2016., Barlis 06 – Investimentos Imobiliários e Turísticos, C‑516/14, EU:C:2016:690, t. 25.).

               39

               Kao drugo, što se tiče konteksta u kojem se nalazi članak 226. Direktive o PDV‑u, valja podsjetiti da se pravo na odbitak PDV‑a u načelu ne može ograničiti (vidjeti u tom smislu presudu od 15. rujna 2016., Senatex, C‑518/14, EU:C:2016:691, t. 37.).

               40

               Sud je u tom pogledu presudio da je posjedovanje računa koji sadržava podatke propisane člankom 226. te direktive formalni uvjet prava na odbitak PDV‑a. Međutim, odbitak pretporeza treba odobriti ako su zadovoljeni materijalni uvjeti, čak i ako porezni obveznici nisu udovoljili određenim formalnim uvjetima (vidjeti u tom smislu presudu od 15. rujna 2016., Senatex, C‑518/14, EU:C:2016:691, t. 38. i navedenu sudsku praksu). Iz toga slijedi da načini navođenja adrese izdavatelja računa ne mogu predstavljati odlučujući uvjet u svrhu odbitka PDV‑a.

               41

               Kao treće, što se tiče teleološkog tumačenja članka 226. Direktive o PDV‑u, svrha podataka koje račun obvezno mora sadržavati jest omogućiti poreznim tijelima nadzor plaćanja poreza koji se treba platiti i, ovisno o slučaju, postojanja prava na odbitak PDV‑a (vidjeti u tom smislu presudu od 15. rujna 2016., Barlis 06 – Investimentos Imobiliários e Turísticos, C‑516/14, EU:C:2016:690, t. 27.).

               42

               U tu svrhu, kao što je to u biti istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 40. do 41. svojeg mišljenja, navođenje adrese izdavatelja računa, zajedno s njegovim imenom i identifikacijskim brojem za PDV, služi uspostavljanju veze između određene gospodarske transakcije i konkretnog gospodarskog subjekta, to jest izdavatelja računa. Identifikacija izdavatelja računa omogućava poreznoj upravi da provjeri je li iznos PDV‑a koji daje pravo na odbitak prijavljen i plaćen. S druge strane, identifikacijom se također poreznom obvezniku omogućuje da provjeri je li izdavatelj računa o kojem je riječ porezni obveznik u svrhu primjene pravila o PDV‑u.

               43

               U tom pogledu valja istaknuti da je u okviru te identifikacije identifikacijski broj za PDV dobavljača robe ili usluga važna informacija. Taj je broj nadležnim tijelima lako dostupan i provjerljiv.

               44

               Osim toga, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 43. svojeg mišljenja, radi dobivanja identifikacijskog broja za PDV poduzetnici moraju dovršiti postupak registracije u kojem se od njih zahtijeva da dostave registracijski obrazac za PDV zajedno s popratnom dokumentacijom.

               45

               Iz toga slijedi da navođenje adrese izdavatelja računa, zajedno s njegovim imenom i identifikacijskim brojem za PDV, služi tomu da ga se identificira te da se tako omogući poreznoj upravi da provede nadzor iz točke 41. ove presude.

               46

               U tom kontekstu, valja također naglasiti da je Sud utvrdio da sustav odbitaka ima za cilj da se poduzetnika u cijelosti oslobodi tereta PDV‑a koji je dužan platiti ili koji je platio u okviru svih svojih gospodarskih aktivnosti (vidjeti posebno presude od 22. listopada 2015., Sveda, C‑126/14, EU:C:2015:712, t. 17. i od 14. lipnja 2017., Compass Contract Services, C‑38/16, EU:C:2017:454, t. 34.). Međutim, da bi se postigli ciljevi tog sustava, nije potrebno predvidjeti obvezu navođenja adrese mjesta na kojem izdavatelj računa obavlja svoju gospodarsku aktivnost.

               47

               Štoviše, takvo tumačenje potvrđeno je u presudi od 22. listopada 2015., PPUH Stehcemp (C‑277/14, EU:C:2015:719), kojom je Sud presudio da je moguće odbiti pretporez na temelju toga što je račune izdalo društvo koje je nacionalni sud smatrao nepostojećim subjektom. Iako je nacionalni sud utvrdio da je zgrada koju je to društvo odredilo svojim sjedištem u oronulom stanju, Sud je presudio da okolnost da se u sjedištu tog društva ne može obavljati nikakva gospodarska ne isključuje činjenicu da se ta aktivnost mogla obavljati na drugim mjestima, osim sjedišta društva (vidjeti u tom smislu presudu od 22. listopada 2015., PPUH Stehcemp, C‑277/14, EU:C:2015:719, t. 35.), posebno zato što se aktivnost obavlja na nematerijaliziran način, koristeći se novim informatičkim tehnologijama.

               48

               Usto, suprotno onomu što tvrde njemačka i austrijska vlada, činjenica da u svrhu odbitka PDV‑a ne postoji zahtjev da se gospodarske aktivnosti poreznog obveznika obavljaju na adresi navedenoj na računu koji je potonji izdao nije pobijena utvrđenjima Suda u presudi od 28. lipnja 2007., Planzer Luxembourg (C‑73/06, EU:C:2007:397). Analiza opsega izraza „poslovni nastan” i „stalna poslovna jedinica” u smislu Trinaeste direktive 86/560 nije relevantna za određivanje značenja pojma „adresa” iz članka 226. točke 5. Direktive od PDV‑u.

               49

               Iz toga slijedi da za potrebe ostvarivanja primatelja robe ili usluga prava na odbitak pretporeza ne postoji zahtjev da se gospodarske aktivnosti dobavljača obavljaju na adresi navedenoj na računu koji je potonji izdao.

               50

               Stoga na prvo pitanje u predmetu C‑374/16 te prvo i drugo pitanje u predmetu C‑375/16 valja odgovoriti da članak 168. točku (a) i članak 178. točku (a) Direktive o PDV‑u u vezi s člankom 226. točkom 5. te direktive treba tumačiti na način da im se protivi nacionalno zakonodavstvo poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koje ostvarivanje prava na odbitak pretporeza uvjetuje navođenjem na računu adrese na kojoj izdavatelj tog računa obavlja svoju gospodarsku aktivnost.

         Drugo pitanje u predmetu C‑374/16 i treće pitanje u predmetu C‑375/16

               51

               Uzimajući u obzir odgovor na prvo pitanje u predmetu C‑374/16 te na prvo i drugo pitanje u predmetu C‑375/16, nije potrebno odgovoriti na drugo pitanje u predmetu C‑374/16 i na treće pitanje u predmetu C‑375/16.

         Troškovi

               52

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                     Članak 168. točku (a) i članak 178. točku (a) Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost u vezi s člankom 226. točkom 5. te direktive treba tumačiti na način da im se protivi nacionalno zakonodavstvo poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koje ostvarivanje prava na odbitak pretporeza uvjetuje navođenjem na računu adrese na kojoj izdavatelj tog računa obavlja svoju gospodarsku aktivnost.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 16. studenoga 2017.#Mapei SpA protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije zerø – Raniji verbalni žig Europske unije ZERO – Relativni razlog za odbijanje – Opasnost od dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EU) 2017/1001).#Predmet T-722/16.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 16. studenoga 2017.#Nanogate AG protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Prijava figurativnog žiga Europske unije metals – Apsolutni razlog za odbijanje – Opisni karakter – Članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe (EU) 2017/1001).#Predmet T-767/16.