title: Presuda Suda (puni sastav) od 10. prosinca 2018.#Andy Wightman i dr. protiv Secretary of State for Exiting the European Union.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Court of Session, Inner House, First Division (Scotland).#Zahtjev za prethodnu odluku – Članak 50. UEU-a – Obavijest države članice o namjeri povlačenja iz Europske unije – Posljedice obavijesti – Pravo na jednostrani opoziv obavijesti – Uvjeti.#Predmet C-621/18.

text:
         PRESUDA SUDA (puni sastav)
      10. prosinca 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Članak 50. UEU‑a – Obavijest države članice o namjeri povlačenja iz Europske unije – Posljedice obavijesti – Pravo na jednostrani opoziv obavijesti – Uvjeti”
      U predmetu C‑621/18,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Court of Session, Inner House, First Division (Scotland) (Vrhovni građanski sud, Škotska, Unutarnji odjel, prvo vijeće, Ujedinjena Kraljevina), odlukom od 3. listopada 2018., koju je Sud zaprimio istog dana, u postupku

         Andy Wightman,

         Ross Greer,

         Alyn Smith,

         David Martin,

         Catherine Stihler,

         Jolyon Maugham,

         Joanna Cherry

      protiv

         Secretary of State for Exiting the European Union,

      uz sudjelovanje:

         Chrisa Leslieja,

         Toma Brakea,

      SUD (puni sastav),
      u sastavu: K. Lenaerts, predsjednik, R. Silva de Lapuerta, potpredsjednica, J.-C. Bonichot, A. Arabadjiev, A. Prechal, M. Vilaras, E. Regan, T. von Danwitz, C. Toader, F. Biltgen, K. Jürimäe i C. Lycourgos, predsjednici vijeća, A. Rosas, E. Juhász, M. Ilešič, J. Malenovský, L. Bay Larsen, M. Safjan, D. Šváby, C. G. Fernlund (izvjestitelj), C. Vajda, S. Rodin, P. G. Xuereb, N. Piçarra i L. S. Rossi, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Campos Sánchez‑Bordona,
      tajnik: L. Hewlett, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 27. studenoga 2018.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za A. Wightmana, R. Greera, A. Smitha, D. Martina, C. Stihler, J. Maughama i J. Cherry, A. O’Neill, QC, M. Lester, QC, D. Welsh, advocate, P. Eeckhout, profesor prava, i E. Motion, solicitor,

               –

               za C. Leslieja i T. Brakea, M. Ross, QC, G. Facenna, QC, A. Howard, barrister, S. Donnelly, advocate, J. Jack i J. Halford, solicitors,

               –

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, S. Brandon i C. Brodie, u svojstvu agenata, uz asistenciju Rt Hon. Lord Keen of Elie, QC, i T. de la Mare, QC,

               –

               za Vijeće Europske unije, H. Legal, J.-B. Laignelot i J. Ciantar, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, L. Romero Requena, F. Erlbacher i K. Banks, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 4. prosinca 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 50. UEU‑a.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru postupka između Andyja Wightmana, Rossa Greera, Alyna Smitha, Davida Martina, Catherine Stihler, Jolyona Maughama i Joanne Cherry, s jedne strane, i Secretary of State for Exiting the European Union (državni tajnik za izlazak iz Europske unije), s druge strane, u vezi s mogućnošću jednostranog opoziva obavijesti o namjeri povlačenja Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske iz Europske unije.

         Pravni okvir

            Međunarodno pravo

               3

               Bečka konvencija o pravu međunarodnih ugovora od 23. svibnja 1969. (Zbirka međunarodnih ugovora Ujedinjenih naroda, sv. 1155., str. 331.) u člancima 65., 67. i 68. propisuje:
               „Članak 65. Podvrgavanje postupku glede ništavosti ugovora, njegova prestanka, povlačenja iz njega ili suspenzije njegove primjene
               1.   Stranka koja se, na temelju odredaba ove Konvencije, pozove bilo na to da postoji mana u njezinu pristanku da bude vezana ugovorom, bilo na uzrok osporavanja valjanosti ugovora, njegova prestanka, povlačenja iz njega ili suspenzije njegove primjene, mora svoj zahtjev notificirati ostalim strankama. Notifikacija mora navesti mjeru koja se predlaže glede ugovora i razloge za to.
               2.   Ako u roku koji, osim u slučajevima osobite hitnosti, ne smije biti kraći od tri mjeseca od primitka notifikacije, nijedna stranka ne stavi prigovor, stranka koja je izvršila notifikaciju može, na način predviđen u članku 67., poduzeti mjeru koju je predložila.
               3.   Ako je, međutim, prigovor stavila bilo koja druga stranka, stranke moraju tražiti rješenje pomoću sredstava navedenih u članku 33. Povelje Ujedinjenih naroda.
               […]
               Članak 67. Isprave kojima se proglašava ništavost ugovora, njegov prestanak, povlačenje iz njega ili suspenzija njegove primjene
               1.   Notifikacija predviđena u stavku 1. članka 65. mora se izvršiti u pismenom obliku.
               2.   Svaki čin kojim se proglašava ništavost ugovora, njegov prestanak, povlačenje iz njega ili suspenzija njegove primjene na temelju odredaba tog ugovora ili stavka 2. ili 3. članka 65., mora se putem isprave priopćiti ostalim strankama. Ako ispravu ne potpiše državni glavar, šef vlade ili ministar vanjskih poslova, predstavnika države koja daje priopćenje može se pozvati da podnese svoju punomoć.
               Članak 68. Opozivanje notifikacija i isprava predviđenih u člancima 65. i 67.
               Notifikacija ili isprava koja je predviđena u člancima 65. i 67. može se, prije nego što proizvede učinak, opozvati u svako doba.”

            Pravo Unije

               4

               U skladu s člankom 1. drugim stavkom UEU‑a, taj ugovor označuje novu fazu u procesu stvaranja sve tješnje povezane unije među narodima Europe, u kojoj se odluke donose na što otvoreniji način i na razini što je moguće bližoj građanima.

               5

               Članak 2. UEU‑a određuje:
               „Unija se temelji na vrijednostima poštovanja ljudskog dostojanstva, slobode, demokracije, jednakosti, vladavine prava i poštovanja ljudskih prava, uključujući i prava pripadnika manjina. Te su vrijednosti zajedničke državama članicama u društvu u kojem prevladavaju pluralizam, nediskriminacija, tolerancija, pravda, solidarnost i jednakost žena i muškaraca.”

               6

               U skladu s člankom 50. UEU‑a:
               „1.   Svaka država članica može donijeti odluku o povlačenju iz Unije u skladu sa svojim ustavnim odredbama.
               2.   Država članica koja donese odluku o povlačenju, o svojoj namjeri obavješćuje Europsko vijeće. S obzirom na smjernice koje daje Europsko vijeće, Unija pregovara i sklapa s tom državom sporazum kojim se utvrđuju aranžmani njezina povlačenja, uzimajući pritom u obzir okvir za njezin budući odnos s Unijom. Sporazum se pregovara u skladu s člankom 218. stavkom 3. [UFEU‑a]. Sporazum u ime Unije sklapa Vijeće, odlučujući kvalificiranom većinom, uz prethodnu suglasnost Europskog parlamenta.
               3.   Ugovori se na dotičnu državu prestaju primjenjivati od dana stupanja na snagu sporazuma o povlačenju ili, ako do toga ne dođe, dvije godine od obavijesti iz stavka 2., osim ako Europsko vijeće, u dogovoru s dotičnom državom članicom, jednoglasno odluči produljiti to razdoblje.
               4.   Za potrebe stavaka 2. i 3. član Europskog vijeća ili Vijeća, koji predstavlja državu članicu koja se povlači, ne sudjeluje ni u raspravama Europskog vijeća ili Vijeća ni u donošenju odluka koje se na nju odnose.
               Kvalificirana se većina određuje u skladu s člankom 238. stavkom 3. točkom (b) [UFEU‑a].
               5.   Ako država koja se povukla iz Unije ponovno zatraži pristupiti Uniji, njezin zahtjev podliježe postupku iz članka 49.”

            Pravo Ujedinjene Kraljevine

               7

               European Union (Notification of Withdrawal) Act 2017 (Zakon o Europskoj uniji (Službena obavijest o povlačenju) iz 2017.) predviđa:
               „[…]

                        1

                        Nadležnost za obavijest o povlačenju iz [Unije]:

                                 1.

                                 Premijer može obavijestiti, u skladu s člankom 50. stavkom 2. UEU‑a, o namjeri Ujedinjene Kraljevine da se povuče iz [Unije].

                                 2.

                                 Ovaj odjeljak proizvodi učinke bez obzira na bilo koju odredbu na temelju ili iz European Communities Acta 1972 [(Zakon o Europskim zajednicama iz 1972.)] ili neki drugi zakonodavni akt.

                  […]”

               8

               Člankom 13. European Union (Withdrawal) Acta 2018 (Zakon o Europskoj uniji (povlačenje) iz 2018.), proglašenog 26. lipnja 2018., određuje se:

                        „1.

                        Ratifikacija sporazuma o povlačenju moguća je samo ako:

                                 (a)

                                 ministar u obama parlamentarnim domovima iznese:

                                          i.

                                          izjavu da je politički sporazum postignut;

                                          ii.

                                          primjerak ispregovaranog sporazuma o povlačenju i

                                          iii.

                                          presliku okvira budućih odnosa;

                                 (b)

                                 se ispregovarani sporazum o povlačenju i okvir budućih odnosa odobre rezolucijom House of Commons (Zastupnički dom) donesenom na prethodni ministrov prijedlog;

                                 (c)

                                 ministar iznese prijedlog u House of Lords (Dom lordova) kako bi taj dom bio obaviješten o ispregovaranom sporazumu o povlačenju i okviru budućih odnosa i

                                          i.

                                          Dom lordova o prijedlogu je raspravio ili

                                          ii.

                                          Dom lordova nije završio s raspravom o prijedlogu prije isteka razdoblja od pet dana zasjedanja Doma lordova koje započinje prvim danom zasjedanja Doma lordova nakon što Zastupnički dom odobri rezoluciju navedenu pod (b)

                           i

                                 (d)

                                 Parlament donese zakon o provedbi sporazuma o povlačenju.

                        2.

                        Ministar mora poduzeti sve u svojoj moći kako bi se u Domu lordova o prijedlogu navedenom u stavku 1. točki (b) raspravilo i glasovalo prije nego što Europski parlament odluči o tome je li suglasan s time da se u ime [Unije] sklopi sporazum o povlačenju u skladu s člankom 50. stavkom 2. [UEU‑a].

                  […]”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               9

               Većina je birača na referendumu koji je u Ujedinjenoj Kraljevini održan 23. lipnja 2016. glasovala za izlazak te države članice iz Unije. Prime Minister (premijerka Ujedinjene Kraljevine) 29. ožujka 2017. obavijestio je Europsko vijeće, a za što je ovlašten Zakonom o Europskoj uniji (obavijest o povlačenju) iz 2017., o namjeri povlačenja Ujedinjene Kraljevine iz Unije primjenom članka 50. UEU‑a.

               10

               Tužitelji 19. prosinca 2017. u glavnom postupku, među kojima su jedan zastupnik u Parliament of the United Kingdom of Great Britain and Northern Ireland (Parlament Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske, u daljnjem tekstu: parlament Ujedinjene Kraljevine), dva zastupnika u Scottish Parliament (škotski parlament, Ujedinjena Kraljevina) i tri zastupnika u Europskom parlamentu, podnijeli su Court of Session (Scotland) (Vrhovni građanski sud, Škotska, Ujedinjena Kraljevina) zahtjev za preispitivanje zakonitosti (judicial review) radi donošenja deklaratorne presude (declarator) kojom bi se pojasnilo može li se, kada i kako navedena obavijest jednostrano opozvati. Ti tužitelji, u čiju su potporu intervenirala druga dvojica zastupnika u parlamentu Ujedinjene Kraljevine, žele znati može li se obavijest iz članka 50. UEU‑s jednostrano opozvati prije isteka roka od dvije godine propisanog tim člankom, a što bi imalo za učinak to da bi Ujedinjena Kraljevina, ako opozove dostavljenu obavijest, ostala u Uniji. Zatražili su od Court of Session (Scotland) (Vrhovni građanski sud, Škotska) da u vezi s time uputi Sudu prethodno pitanje. Državni tajnik za izlazak iz Europske unije u odgovoru je istaknuo da je pitanje hipotetsko i teoretsko, s obzirom na to da je vlada Ujedinjene Kraljevine izrazila stajalište da neće opozvati obavijest.

               11

               Odlukom od 8. lipnja 2018. Lord Ordinary (sudac Vanjskog odjela, Ujedinjena Kraljevina) odbio je pokrenuti postupak pred Sudom i odbio je zahtjev za preispitivanje zakonitosti uz obrazloženje, kao prvo, da je pitanje hipotetsko s obzirom na stajalište Ujedinjene Kraljevine i zato što se činjenice o kojima bi Sud trebao odlučiti ne mogu sa sigurnošću utvrditi te, kao drugo, da pitanje zadire u parlamentarnu suverenost i nije obuhvaćeno nadležnošću nacionalnog suda.

               12

               Tužitelji u glavnom postupku podnijeli su žalbu protiv te odluke sudu koji je uputio zahtjev.

               13

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da, prema članku 13. Zakona o Europskoj uniji (povlačenje) iz 2018., odobrenje parlamenta Ujedinjene Kraljevine treba ishoditi nakon pregovora između Ujedinjene Kraljevine i Unije na temelju članka 50. UEU‑a. Konkretno, sporazum o povlačenju može biti ratificiran samo ako se taj sporazum i okvir budućih odnosa između Ujedinjene Kraljevine i Unije odobre rezolucijom Zastupničkog doma, nakon rasprave u Domu lordova. Ako do takvog odobrenja ne dođe, vlada Ujedinjene Kraljevine mora iznijeti što dalje predlaže. Ako premijer prije 21. siječnja 2019. izjavi da načelno neće biti moguće postići nikakav sporazum, ta vlada mora se opet očitovati o tome što predlaže poduzeti i taj prijedlog iznijeti pred oba doma parlamenta Ujedinjene Kraljevine.

               14

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da će se, ako se ne odobri sporazum između Ujedinjene Kraljevine i Unije i ne dođe ni do kakvog dogovora, Ugovori prestati primjenjivati na tu državu članicu 29. ožujka 2019. i ona će na taj datum automatski izići iz Unije.

               15

               Rješenjem od 21. rujna 2018. sud koji je uputio zahtjev dopustio je žalbu podnesenu protiv odluke koju je donio Lord Ordinary (sudac Vanjskog odjela) te je prihvatio prijedlog tužiteljâ u glavnom postupku za upućivanje zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a. Sud koji je uputio zahtjev ocjenjuje da pitanje upućeno Sudu u vezi s time je li državi članici pravno dopušteno jednostrano opozvati obavijest dostavljenu na temelju članka 50. stavka 2. UEU‑a i ostati u Uniji nije ni teoretsko ni preuranjeno. Navedeni sud smatra da postoji dvojba u vezi s time i da će odgovor Suda pojasniti mogućnosti koje imaju zastupnici u Zastupničkom domu kada će odlučivati o eventualno postignutom sporazumu između Ujedinjene Kraljevine i Unije. Točnije, takav će im odgovor omogućiti da znaju postoje li dvije ili ipak tri mogućnosti, to jest povlačenje iz Unije bez sporazuma, povlačenje iz Unije sa sporazumom koji će se pred njih iznijeti ili opoziv obavijesti o namjeri povlačenja i ostanak Ujedinjene Kraljevine u Uniji.

               16

               U tim je okolnostima Court of Session, Inner House, First Division (Scotland) (Vrhovni građanski sud, Škotska, Unutarnji odjel, prvo vijeće, Ujedinjena Kraljevina) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Ako je država članica sukladno članku 50. UEU‑a obavijestila Europsko vijeće o svojoj namjeri povlačenja iz Europske unije, dopušta li pravo Unije toj državi članici da jednostrano opozove tu obavijest i, ako dopušta, pod kojim uvjetima i s kojim učincima glede ostanka države članice u Europskoj uniji?”

               17

               Vlada Ujedinjene Kraljevine od suda koji je uputio zahtjev zatražila je dopuštenje da podnese žalbu na rješenje od 21. rujna 2018. navedeno u točki 15. ove presude i na rješenje od 3. listopada 2018. kojim je taj sud podnio ovaj zahtjev za prethodnu odluku. Budući da je taj zahtjev odbijen odlukom od 8. studenoga 2018., ta je vlada od Supreme Court of the United Kingdom (Vrhovni sud Ujedinjene Kraljevine) zatražila dopuštenje da podnese pravni lijek protiv tih dvaju rješenja. Taj je zahtjev odbijen rješenjem Supreme Court of the United Kingdom (Vrhovni sud Ujedinjene Kraljevine) od 20. studenoga 2018.

         Postupak pred Sudom

               18

               Sud koji je uputio zahtjev zatražio je provedbu ubrzanog postupka, predviđenog člankom 105. Poslovnika Suda.

               19

               Rješenjem od 19. listopada 2018., Wightman i dr. (C‑621/18, EU:C:2018:851) predsjednik Suda prihvatio je taj zahtjev.

         O prethodnom pitanju

            Dopuštenost

               20

               Vlada Ujedinjene Kraljevine tvrdi da je prethodno pitanje nedopušteno jer je hipotetsko. Točnije, ta vlada ističe da nije usvojen, pa čak ni predviđen, nikakav nacrt akta za opoziv obavijesti o namjeri povlačenja Ujedinjene Kraljevine iz Unije, da nema nikakvog spora u glavnom postupku i da se postavljenim pitanjem zapravo želi ishoditi savjetodavno mišljenje o ustavnom pitanju, to jest o pravilnom tumačenju članka 50. UEU‑a i na temelju njega donesenih akata.

               21

               Prema mišljenju navedene vlade, ne postoji nikakav stvaran spor jer se prethodno pitanje odnosi na događaje koji nisu nastupili niti je izvjesno da hoće. Vlada Ujedinjene Kraljevine navodi da je, kao što to stalno ponavlja, uvijek imala namjeru poštovati rezultat referenduma koji je prethodio obavijesti iz članka 50. UEU‑a i, dakle, povlačenju iz Unije, bilo na temelju sporazuma ili u nedostatku ikakva sporazuma.

               22

               Pitanje se u biti odnosi na pravne posljedice situacije različite od one koja trenutačno postoji. Ono se oslanja, s jedne strane, na pretpostavku da će Ujedinjena Kraljevina, na inicijativu svojeg parlamenta ili na neki drugi način, pokušati opozvati obavijest i, s druge strane, na to da će se Europska komisija ili neka od ostalih 27 država članica protiviti tom opozivu jer bi samo u slučaju takvog protivljenja nastao spor.

               23

               Prema mišljenju vlade Ujedinjene Kraljevine, podnošenjem zahtjeva u glavnom postupku zajedno sa zahtjevom za prethodnu odluku kako bi se od Suda dobilo pravno mišljenje zaobilaze se pravila UFEU‑a u pogledu pravnih sredstava, procesne legitimacije i rokova. Ta vlada podsjeća na to da je postupak donošenja mišljenja uređen pravilima iz članka 218. stavka 11. UFEU‑a i dopušten je samo ako se postavlja pitanje o usklađenosti nekog nacrta međunarodnog sporazuma s Ugovorima.

               24

               Jedina moguća pravna sredstva su izravne tužbe, u slučaju da Ujedinjena Kraljevina opozove svoju obavijest i na temelju toga nastane spor s drugim državama članicama i institucijama Unije.

               25

               Komisija također smatra da odluka koju će sud koji je uputio zahtjev donijeti nakon što dobije odgovor Suda na svoje prethodno pitanje neće imati nikakav obvezujući učinak za stranke u glavnom postupku, tako da je to pitanje hipotetsko. Međutim, na raspravi je priznala da postoji spor u glavnom postupku.

               26

               U tom pogledu valja podsjetiti na to da je isključivo na nacionalnom sucu pred kojim se vodi postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da, uvažavajući posebnosti predmeta, ocijeni nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu. Slijedom toga, čim se postavljena pitanja odnose na tumačenje prava Unije, Sud je načelno dužan donijeti odluku (presude od 16. lipnja 2015., Gauweiler i dr., C‑62/14, EU:C:2015:400, t. 24. i od 7. veljače 2018., American Express, C‑304/16, EU:C:2018:66, t. 31.).

               27

               Iz navedenog proizlazi da pitanja koja se odnose na pravo Unije uživaju presumpciju relevantnosti. Sud može odbiti odlučivati o zahtjevu za prethodnu odluku koji je uputio nacionalni sud samo ako je očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora u glavnom postupku, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima za davanje korisnog odgovora na upućena pitanja (presude od 16. lipnja 2015., Gauweiler i dr., C‑62/14, EU:C:2015:400, t. 25. i od 7. veljače 2018., American ExpressC‑304/16, EU:C:2018:66, t. 32.).

               28

               Usto valja podsjetiti na to da, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, smisao prethodnog postupka nije davanje savjetodavnih mišljenja o općim ili hipotetskim pitanjima, nego stvarna potreba za učinkovitim rješavanjem spora (presuda od 28. ožujka 2017., Rosneft, C‑72/15, EU:C:2017:236, t. 194. i navedena sudska praksa; vidjeti u tom smislu također presude od 16. prosinca 1981., Foglia, 244/80, EU:C:1981:302, t. 18. i od 12. lipnja 2008., Gourmet Classic, C‑458/06, EU:C:2008:338, t. 26.).

               29

               U ovom slučaju valja istaknuti da se pred sudom koji je uputio zahtjev vodi postupak povodom žalbe protiv odluke prvostupanjskog suda donesene u okviru zahtjeva za donošenje deklaratorne presude o tome može li se obavijest o namjeri Ujedinjene Kraljevine da se povuče iz Unije, dostavljena u skladu s člankom 50. UEU‑a, jednostrano opozvati prije isteka razdoblja od dvije godine, propisanog navedenim člankom, tako da bi, kada bi se navedena obavijest opozvala, Ujedinjena Kraljevina ostala u Uniji. Sud koji je uputio zahtjev u tom smislu navodi da je njegova zadaća odlučiti o tom stvarnom i aktualnom pravnom pitanju zbog kojeg je došlo do spora i koje ima veliku praktičnu važnost. Taj sud ističe da jedan od podnositelja zahtjeva i dvojica intervenijenata u glavnom postupku, koji su zastupnici u parlamentu Ujedinjene Kraljevine, moraju glasovati o povlačenju Ujedinjene Kraljevine iz Unije i osobito, u skladu s člankom 13. Zakona o Europskoj uniji (povlačenje) iz 2018., o ratifikaciji sporazuma ispregovaranog između vlade Ujedinjene Kraljevine i Unije na temelju članka 50. UEU‑a. Sud koji je uputio zahtjev dodaje da ti zastupnici u parlamentu Ujedinjene Kraljevine imaju interes za odgovor na to pravno pitanje jer će im taj odgovor pojasniti koje im mogućnosti stoje na raspolaganju prilikom izvršavanja njihovih parlamentarnih mandata.

               30

               Sud nije ovlašten ni dovoditi u pitanje ocjenu suda koji je uputio zahtjev o dopuštenosti zahtjeva u glavnom postupku, za koju je u okviru prethodnog postupka nadležan nacionalni sud, ni provjeravati je li zahtjev za prethodnu odluku upućen u skladu s nacionalnim pravilima o organizaciji sudova i o sudskom postupku (vidjeti u tom smislu presude od 16. lipnja 2015., Gauweiler i dr., C‑62/14, EU:C:2015:400, t. 26. i od 7. veljače 2018., American Express, C‑304/16, EU:C:2018:66, t. 34.). U ovom je slučaju sud koji je uputio zahtjev odbio prigovore nedopuštenosti koje je pred njim istaknula vlada Ujedinjene Kraljevine o tome je li pitanje u okviru zahtjeva u glavnom postupku hipotetsko ili teoretsko. Iz toga slijedi da, s obzirom na to da se argumentima vlade Ujedinjene Kraljevine i Komisije dovodi u pitanje dopuštenost te tužbe, oni ne utječu na ocjenu dopuštenosti zahtjeva za prethodnu odluku (vidjeti u tom smislu presudu od 13. ožujka 2007., Unibet, C‑432/05, EU:C:2007:163, t. 33.).

               31

               Osim toga, okolnost da je tužba u glavnom postupku deklaratorne prirode ne sprečava Sud da odlučuje o prethodnom pitanju kada je ta tužba dopuštena u skladu s nacionalnim pravom i kada to pitanje odgovara objektivnoj potrebi za rješavanjem spora koji je pravilno podnesen sudu koji je uputio zahtjev (vidjeti u tom smislu presude od 15. prosinca 1995., Bosman, C‑415/93, EU:C:1995:463, t. 65. i od 16. lipnja 2015., Gauweiler i dr., C‑62/14, EU:C:2015:400, t. 28.).

               32

               Dakle, postoji spor pred sudom koji je uputio zahtjev, i to iako se tuženik u glavnom postupku nije htio izjasniti o meritumu pitanja koje su postavili tužitelji u glavnom postupku, tvrdeći samo da je njihova tužba nedopuštena (vidjeti u tom smislu presudu od 8. srpnja 2010., Afton Chemical, C‑343/09, EU:C:2010:419, t. 11. i 15.).

               33

               Što se tiče relevantnosti prethodnog pitanja, ona je neupitna jer se pitanje odnosi na tumačenje odredbe prava Unije, u ovom slučaju odredbe primarnog prava, i jer se upravo na navedeno pitanje odnosi spor u glavnom postupku.

               34

               Posljedično, nije očito da postavljeno pitanje u vezi s tumačenjem članka 50. UEU‑a nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora u glavnom postupku niti se odnosi na hipotetski problem.

               35

               Kada je riječ o argumentu navedenom u točki 23. ove presude, prema kojem sud koji je uputio zahtjev želi pribaviti mišljenje Suda zaobilazeći postupak predviđen u članku 218. stavku 11. UFEU‑a, valja istaknuti da sud koji je uputio zahtjev ne traži od Suda mišljenje o usklađenosti predviđenog sporazuma s Ugovorima, nego mu postavlja pitanje o tumačenju odredbe prava Unije radi donošenja presude u glavnom postupku.

               36

               Iz toga slijedi da je prethodno pitanje dopušteno.

            Meritum

               37

               Tužitelji i intervenijenti u glavnom postupku, iako zaključuju da u članku 50. UEU‑a ne postoji izričito pravilo o opozivu obavijesti o namjeri povlačenja iz Unije, tvrde da takvo pravo postoji i da je ono jednostrano. Međutim, to se pravo može koristiti samo u skladu s ustavnim odredbama dotične države članice, analogno korištenju prava na samo povlačenje, predviđenog člankom 50. stavkom 1. UEU‑a. Prema mišljenju tih stranaka u glavnom postupku, postupak povlačenja stoga se nastavlja sve dok se dotična država članica namjerava povući iz Unije, ali završava ako prije isteka roka predviđenog u članku 50. stavku 3. UEU‑a ta država članica promijeni mišljenje i ipak odluči ne povući se iz Unije.

               38

               Vijeće i Komisija, premda dijele stajalište prema kojem država članica može opozvati obavijest o svojoj namjeri povlačenja prije nego što se Ugovori na nju prestanu primjenjivati, osporavaju jednostranost tog prava.

               39

               Prema mišljenju tih institucija, priznanje prava na jednostrani opoziv omogućilo bi državi članici koja je dostavila obavijest o svojoj namjeri povlačenja da zaobiđe pravila utvrđena u članku 50. stavcima 2. i 3. UEU‑a, koji uređuju mogućnost povlačenja iz Unije, te bi otvorilo dotičnoj državi članici vrata zlouporabama na štetu Unije i njezinih institucija.

               40

               Vijeće i Komisija tvrde da bi tako predmetna država članica mogla upotrijebiti svoje pravo na opoziv malo prije isteka roka predviđenog u članku 50. stavku 3. UEU‑a te obavijestiti o novoj namjeri povlačenja odmah nakon isteka tog roka, čime bi započeo novi rok od dvije godine za pregovore. Država članica time bi de facto uživala vremenski neograničeno pravo na pregovore o svojem povlačenju, čime bi rok iz članka 50. stavka 3. UEU‑a izgubio svoj koristan učinak.

               41

               Osim toga, prema mišljenju tih institucija, država članica u bilo kojem trenutku mogla bi se koristiti svojim pravom opoziva radi postizanja pregovaračke prednosti. Ako joj uvjeti iz sporazuma o povlačenju ne bi odgovarali, ona bi mogla prijetiti opozivom svoje obavijesti i tako izvršiti pritisak na Unijine institucije u svrhu poboljšanja uvjeta iz tog sporazuma u svoju korist.

               42

               Kako bi se spriječile takve opasnosti, Vijeće i Komisija stoga predlažu tumačenje članka 50. UEU‑a na način da dopušta opoziv, ali samo ako se Europsko vijeće s time jednoglasno složi.

               43

               Vlada Ujedinjene Kraljevine nije pak zauzela stajalište o tome ima li država članica koja je na temelju članka 50. UEU‑a obavijestila o svojoj namjeri povlačenja iz Unije pravo takvu obavijest opozvati.

               44

               U tom pogledu treba podsjetiti na to da su osnivački ugovori, koji su temeljni ustavni akti Unije (presuda od 23. travnja 1986., Les Verts/Parlament, 294/83, EU:C:1986:166, t. 23.), za razliku od običnih međunarodnih ugovora, uspostavili novi pravni poredak s vlastitim institucijama, u čiju su korist njegove države članice u sve širim područjima ograničile svoja suverena prava i čiji su subjekti ne samo te države nego i njihovi državljani (mišljenje 2/13 (Pristupanje Unije EKLJP‑u) od 18. prosinca 2014., EU:C:2014:2454, t. 157. i navedena sudska praksa).

               45

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, autonomija prava Unije, kako u odnosu na pravo država članica tako i u odnosu na međunarodno pravo, opravdana je zbog bitnih značajki Unije i njezina prava koje se odnose, među ostalim, na Unijino ustavno ustrojstvo kao i na samu narav navedenog prava. Pravo Unije, naime, obilježava okolnost da je ono autonoman izvor prava uspostavljen Ugovorima i da je nadređeno u odnosu na pravo država članica, kao i izravan učinak niza odredaba primjenjivih na njihove državljane i njih same. Takve su značajke dovele do strukturirane mreže načela, pravila i međuovisnih pravnih odnosa koji uzajamno povezuju samu Uniju i njezine države članice kao i države članice međusobno (presuda od 6. ožujka 2018., Achmea, C‑284/16, EU:C:2018:158, t. 33. i navedena sudska praksa).

               46

               Stoga to pitanje valja ispitati s obzirom na Ugovore promatrane u cjelini.

               47

               U tom smislu valja podsjetiti na to da, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, pri tumačenju odredbe prava Unije u obzir treba uzeti ne samo njezin tekst i njezine ciljeve nego i njezin kontekst i sve odredbe prava Unije. Nastanak neke odredbe prava Unije može se također pokazati važnim za njezino tumačenje (vidjeti u tom smislu presudu od 27. studenoga 2012., Pringle, C‑370/12, EU:C:2012:756, t. 135.; presude od 3. listopada 2013., Inuit Tapiriit Kanatami i dr./Parlament i Vijeće, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, t. 50. i navedenu sudsku praksu i od 17. ožujka 2016., Parlament/Komisija, C‑286/14, EU:C:2016:183, t. 43.).

               48

               Kad je riječ o tekstu članka 50. UEU‑a, valja utvrditi da u tom članku nije riječ izričito o pitanju opoziva. On ga izričito ne zabranjuje niti ga dopušta.

               49

               Međutim, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točkama 99. do 102. svojeg mišljenja, iz teksta članka 50. stavka 2. UEU‑a proizlazi da država članica koja se odluči povući o svojoj „namjeri” mora obavijestiti Europsko vijeće. Međutim, namjera po svojoj prirodi nije ni konačna ni neopoziva.

               50

               Osim toga, članak 50. stavak 1. određuje da svaka država članica može donijeti odluku o povlačenju iz Unije u skladu sa svojim ustavnim odredbama. Iz toga proizlazi da dotična država članica svoju odluku ne mora donijeti nakon savjetovanja s drugim državama članicama ni s institucijama Unije. Odlukom o povlačenju donesenom u skladu sa svojim ustavnim odredbama izražava se isključivo volja te države članice te stoga ovisi samo o njezinoj suverenoj odluci.

               51

               Članak 50. stavci 2. i 3. UEU‑a zatim predviđa postupak koji valja provesti u slučaju odluke o povlačenju. Kao što je to Sud presudio u presudi od 19. rujna 2018., RO (C‑327/18 PPU, EU:C:2018:733, t. 46.), taj postupak obuhvaća, kao prvo, obavijest Europskom vijeću o namjeri povlačenja, kao drugo, pregovaranje i sklapanje sporazuma kojim se utvrđuju aranžmani povlačenja, uzimajući pritom u obzir buduće odnose dotične države i Unije te, kao treće, povlačenje stricto sensu iz Unije na dan stupanja na snagu tog sporazuma ili, ako do toga ne dođe, dvije godine od obavijesti podnesene Europskom vijeću, osim ako ono u dogovoru s dotičnom državom članicom jednoglasno odluči produljiti to razdoblje.

               52

               Članak 50. stavak 2. UEU‑a upućuje na članak 218. stavak 3. UFEU‑a, prema kojem Komisija daje preporuke Vijeću, koje donosi odluku kojom se odobrava otvaranje pregovora i kojom se imenuje Unijin pregovarač ili voditelj Unijina pregovaračkog tima.

               53

               Članak 50. stavak 2. UEU‑a tako određuje ulogu različitih institucija u postupku pregovora i sklapanja sporazuma o povlačenju, za koje je potrebna odluka kvalificiranom većinom u Vijeću uz prethodnu suglasnost Europskog parlamenta.

               54

               Člankom 50. stavkom 3. UEU‑a također se određuje kada povlačenje dotične države članice počinje proizvoditi učinke te se propisuje da se Ugovori na tu državu članicu prestaju primjenjivati od dana stupanja na snagu sporazuma o povlačenju ili, ako do njega ne dođe, dvije godine od kada je navedena država članica obavijestila o svojoj namjeri povlačenja. Taj se rok od najviše dvije godine od te obavijesti primjenjuje, osim ako Europsko vijeće u dogovoru s dotičnom državom članicom ne donese jednoglasnu odluku o njegovu produljenju.

               55

               Nakon povlačenja iz Unije, dotična država članica može ponovno podnijeti zahtjev za pristup, u skladu s postupkom iz članka 49. UEU‑a.

               56

               Iz toga slijedi da članak 50. UEU‑a ima dvostruki cilj, to jest, s jedne strane, potvrditi suvereno pravo države članice da se povuče iz Unije i, s druge strane, uspostaviti postupak kojim se omogućava da se takvo povlačenje pravilno provede.

               57

               Kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točkama 94. i 95. svojeg mišljenja, suverenost prava povlačenja utvrđenog u članku 50. stavku 1. UEU‑a govori u prilog postojanju prava dotične države članice da – sve dok sporazum o povlačenju između Unije i te države članice ne stupi na snagu ili, ako do sklapanja ne dođe, sve dok ne istekne rok od dvije godine iz članka 50. stavka 3. UEU‑a, koji se eventualno može produljiti u skladu s potonjom odredbom – opozove obavijest o svojoj namjeri povlačenja iz Unije.

               58

               Budući da ne postoji izričita odredba kojom bi se uredio opoziv obavijesti o namjeri povlačenja, na taj se opoziv primjenjuju pravila iz članka 50. stavka 1. UEU‑a koja se odnose na samo povlačenje, tako da se o njemu može jednostrano odlučiti, u skladu s ustavnim odredbama dotične države članice.

               59

               Kad bi država članica opozvala obavijest o namjeri povlačenja prije nastupa nekog od događaja navedenih u točki 57. ove presude, ona bi time donijela suverenu odluku o zadržavanju statusa države članice Unije, koji navedena obavijest nije prekinula ni promijenila (vidjeti u tom smislu presudu od 19. rujna 2018., RO, C‑327/18 PPU, EU:C:2018:733, t. 45.), osim odredaba iz članka 50. stavka 4. UEU‑a.

               60

               Takav se opoziv bitno razlikuje od eventualnog zahtjeva kojim dotična država članica želi od Europskog vijeća ishoditi produljenje roka od dvije godine iz članka 50. stavka 3. UEU‑a, zbog čega se ne može prihvatiti analogija između opoziva i takvog zahtjeva za produljenje koju pokušavaju primijeniti Vijeće i Komisija.

               61

               Što se tiče konteksta članka 50. UEU‑a, valja uputiti na trinaestu uvodnu izjavu preambule UEU‑a, na prvu uvodnu izjavu preambule UFEU‑a te na članak 1. UEU‑a, iz kojih proizlazi da je cilj Ugovorâ stvaranje sve tješnje povezane unije među narodima Europe, kao i na drugu uvodnu izjavu preambule UFEU‑a, iz koje proizlazi da se Unijom žele ukloniti zapreke koje dijele Europu.

               62

               Također je potrebno naglasiti važnost vrijednosti slobode i demokracije, navedenih u drugoj i četvrtoj uvodnoj izjavi preambule UEU‑a koje se nalaze među zajedničkim vrijednostima iz članka 2. tog Ugovora kao i u preambuli Povelje Europske unije o temeljnim pravima, i koje su u tom smislu sami temelji Unijina pravnog poretka (vidjeti u tom smislu presudu od 3. rujna 2008., Kadi i Al Barakaat International Foundation/Vijeće i Komisija, C‑402/05 P i C‑415/05 P, EU:C:2008:461, t. 303. i 304.)

               63

               Kao što to proizlazi iz članka 49. UEU‑a, koji predviđa mogućnost svake europske države da podnese zahtjev za članstvo u Uniji i na koji se oslanja pravo na povlačenje propisano člankom 50. UEU‑a, Unija okuplja države koje su slobodno i dobrovoljno odlučile usvojiti te vrijednosti, pri čemu pravo Unije počiva na temeljnoj premisi da svaka država članica sa svim drugim državama članicama dijeli navedene vrijednosti i priznaje da ih one dijele s njom (vidjeti u tom smislu presudu od 25. srpnja 2018., Minister for Justice and Equality (Nedostaci pravosudnog sustava), C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, t. 35.).

               64

               Valja još naglasiti da, s obzirom na to da je status građanina Unije zamišljen kao osnovni status državljana država članica (vidjeti u tom smislu presude od 20. rujna 2001., Grzelczyk, C‑184/99, EU:C:2001:458, t. 31.; od 19. listopada 2004., Zhu i Chen, C‑200/02, EU:C:2004:639, t. 25. i od 2. ožujka 2010., Rottmann, C‑135/08, EU:C:2010:104, t. 43.), eventualno povlačenje države članice iz Unije može znatno utjecati na prava svih građana Unije, uključujući, među ostalim, njihovo pravo na slobodno kretanje u pogledu državljana dotične države članice kao i državljana drugih država članica.

               65

               U tim okolnostima, ako se država ne može protiv svoje volje prisiliti na pristupanje Uniji, onda se ne može ni protiv svoje volje prisiliti na povlačenje iz Unije.

               66

               Međutim, kada bi obavijest o namjeri povlačenja neizbježno dovela do povlačenja dotične države članice na kraju razdoblja predviđenog u članku 50. stavku 3. UEU‑a, tada bi ona mogla biti prisiljena napustiti Uniju bez obzira na svoju volju, izraženu u demokratskom procesu u skladu sa svojim ustavnim odredbama, da promijeni odluku o povlačenju iz Unije i, dakle, ostane njezina članica.

               67

               Valja utvrditi da bi takav ishod bio suprotan ciljevima i vrijednostima navedenima u točkama 61. i 62. ove presude. Točnije, prisiliti državu članicu koja je, nakon što je obavijestila o svojoj namjeri povlačenja iz Unije u skladu sa svojim ustavnim odredbama i nakon provedenog demokratskog procesa, odlučila u okviru takvog procesa opozvati obavijest o toj namjeri bilo bi u suprotnosti sa svrhom Ugovorâ u pogledu stvaranja sve tješnje povezane unije među narodima Europe.

               68

               Nastanak članka 50. UEU‑a govori u prilog tumačenju te odredbe na način da država članica ima pravo jednostrano opozvati obavijest o svojoj namjeri povlačenja iz Unije. Naime, valja istaknuti da je tekst tog članka u velikoj mjeri preuzeo onaj klauzule o povlačenju iz Unije koja se prvi put nalazila u nacrtu Ugovora o Ustavu za Europu. Iako su prilikom sastavljanja te klauzule predloženi amandmani kako bi se omogućilo izbacivanje države članice, u svrhu izbjegavanja opasnosti zlouporabe tijekom postupka povlačenja ili u svrhu otežavanja odluke o povlačenju, svi ti amandmani odbijeni su uz obrazloženje, izričito navedeno u komentarima nacrta, da valja očuvati dobrovoljnost i jednostranost odluke o povlačenju.

               69

               Iz tih elemenata proizlazi da činjenica da je određena država članica dostavila obavijest o svojoj namjeri povlačenja ne dovodi neizbježno do povlačenja te države članice iz Unije. Naprotiv, država članica koja je promijenila svoju odluku o povlačenju iz Unije ima pravo opozvati navedenu obavijest sve dok sporazum o povlačenju sklopljen između te države članice i Unije ne stupi na snagu ili, ako do takvog sporazuma ne dođe, sve dok ne istekne rok od dvije godine predviđen člankom 50. stavkom 3. UEU‑a, koji se eventualno može produljiti u skladu s potonjom odredbom.

               70

               Takav zaključak podupiru i odredbe Bečke konvencije o pravu međunarodnih ugovora, koja je uzeta u obzir tijekom pripremnih radova Ugovora o Ustavu za Europu.

               71

               Naime, u slučaju da ugovor na temelju svojih odredaba dopušta povlačenje, članak 68. te konvencije, među ostalim, jasno i bezuvjetno propisuje da se obavijest o povlačenju, kakva je predviđena člancima 65. i 67. navedene konvencije, može opozvati u bilo kojem trenutku prije nego što proizvede učinak.

               72

               Što se tiče prijedloga Vijeća i Komisije da se pravo dotične države članice da opozove obavijest o svojoj namjeri povlačenja uvjetuje odobrenjem koje bi Europsko vijeće jednoglasno donijelo, takav bi zahtjev pretvorio jednostrano suvereno pravo u uvjetno pravo podvrgnuto postupku odobrenja. Takav bi postupak odobrenja bio nespojiv s načelom, na koje se podsjeća u točkama 65., 67. i 69. ove presude, prema kojem se država članica ne može prisiliti na povlačenje iz Unije protiv svoje volje.

               73

               Iz toga slijedi, kao prvo, da – sve dok sporazum o povlačenju sklopljen između Unije i dotične države članice ne stupi na snagu ili, ako do sklapanja ne dođe, sve dok ne istekne rok od dvije godine iz članka 50. stavka 3. UEU‑a, koji se eventualno može produljiti u skladu s potonjom odredbom – ta država članica, koja ima sva prava i obveze na temelju Ugovorâ, osim onih iz članka 50. stavka 4. UEU‑a, zadržava mogućnost jednostranog opoziva obavijesti o svojoj namjeri povlačenja iz Unije, u skladu sa svojim ustavnim odredbama.

               74

               Kao drugo, opoziv obavijesti o namjeri povlačenja mora biti, s jedne strane, u pisanom obliku dostavljen Europskom vijeću i, s druge strane, jednoznačan i bezuvjetan, u smislu da mu je cilj potvrditi članstvo dotične države članice u Uniji u neizmijenjenim uvjetima u pogledu njezina statusa države članice, čime se navedenom odlukom završava postupak povlačenja.

               75

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da članak 50. UEU‑a treba tumačiti na način da, ako je država članica obavijestila Europsko vijeće, u skladu s tim člankom, o svojoj namjeri povlačenja iz Unije, navedeni članak dopušta toj državi članici da – sve dok sporazum o povlačenju sklopljen između navedene države članice i Unije nije stupio na snagu ili, ako do sklapanja ne dođe, sve dok ne istekne rok od dvije godine predviđen stavkom 3. tog članka, koji se eventualno može produljiti u skladu s tim stavkom – jednostrano, jednoznačno i bezuvjetno povuče tu obavijest dopisom u pisanom obliku Europskom vijeću, nakon što dotična država članica donese odluku o opozivu u skladu sa svojim ustavnim odredbama. Cilj je takvog opoziva potvrditi članstvo te države članice u Uniji u neizmijenjenim uvjetima u pogledu njezina statusa države članice, čime se navedenim opozivom završava postupak povlačenja.

         Troškovi

               76

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se

               Slijedom navedenog, Sud (puni sastav) odlučuje:

                     Članak 50. UEU‑a treba tumačiti na način da, ako je država članica obavijestila Europsko vijeće, u skladu s tim člankom, o svojoj namjeri povlačenja iz Europske unije, navedeni članak dopušta toj državi članici da – sve dok sporazum o povlačenju sklopljen između navedene države članice i Europske unije nije stupio na snagu ili, ako do sklapanja ne dođe, sve dok ne istekne rok od dvije godine predviđen stavkom 3. tog članka, koji se eventualno može produljiti u skladu s tim stavkom – jednostrano, jednoznačno i bezuvjetno povuče tu obavijest dopisom u pisanom obliku Europskom vijeću, nakon što dotična država članica donese odluku o opozivu u skladu sa svojim ustavnim odredbama. Cilj je takvog opoziva potvrditi članstvo te države članice u Europskoj uniji u neizmijenjenim uvjetima u pogledu njezina statusa države članice, čime se navedenim opozivom završava postupak povlačenja.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 30. siječnja 2019.#Kraljevina Belgija protiv Europske komisije.#Žalba – Europski fond za jamstva u poljoprivredi (EFJP) – Uredba (EZ) br. 1290/2005 – Uredba (EU) br. 1306/2013 – Izdaci isključeni iz financiranja od strane Europske unije – Neopravdano plaćene izvozne subvencije – Naplata – Neiscrpljivanje svih pravnih sredstava – Nepodnošenje žalbe u kasacijskom postupku nakon negativnog mišljenja pravnika pri Cour de cassation (Kasacijski sud, Belgija) – Članak 267. UFEU‑a – Nepodnošenje zahtjeva za prethodnu odluku Sudu – Nepažnja države članice.#Predmet C-587/17 P.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      30. siječnja 2019. (
            *1
         )
      „Žalba – Europski fond za jamstva u poljoprivredi (EFJP) – Uredba (EZ) br. 1290/2005 – Uredba (EU) br. 1306/2013 – Izdaci isključeni iz financiranja od strane Europske unije – Neopravdano plaćene izvozne subvencije – Naplata – Neiscrpljivanje svih pravnih sredstava – Nepodnošenje žalbe u kasacijskom postupku nakon negativnog mišljenja pravnika pri Cour de cassation (Kasacijski sud, Belgija) – Članak 267. UFEU‑a – Nepodnošenje zahtjeva za prethodnu odluku Sudu – Nepažnja države članice”
      U predmetu C‑587/17 P,
      povodom žalbe na temelju članka 256. stavka 1. UFEU‑a i članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 5. listopada 2017.,

         Kraljevina Belgija, koju zastupaju J.-C. Halleux i M. Jacobs te C. Pochet, u svojstvu agenata, uz asistenciju E. Grégoire i J. Mariani, avocats,
      tužitelj,
      a druga stranka postupka je:

         Europska komisija, koju zastupaju A. Bouquet i B. Hofstötter, u svojstvu agenata,
      tuženik u prvom stupnju,
      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik sedmog vijeća, u svojstvu predsjednika četvrtog vijeća, K. Jürimäe, C. Lycourgos (izvjestitelj), E. Juhász i C. Vajda, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: V. Giacobbo‑Peyronnel, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 27. lipnja 2018.,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 4. listopada 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Svojom žalbom Kraljevina Belgija traži poništenje presude Općeg suda Europske unije od 20. srpnja 2017., Belgija/Komisija (T‑287/16, neobjavljena, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2017:531), kojom je Opći sud odbio tužbu za poništenje Provedbene odluke Komisije (EU) 2016/417 od 17. ožujka 2016. o isključenju iz financiranja Europske unije određenih izdataka nastalih za države članice u okviru Europskog fonda za jamstva u poljoprivredi (EFJP) i Europskog poljoprivrednog fonda za ruralni razvoj (EPFRR) (SL 2016., L 75, str. 16.), u dijelu u kojem se njome u odnosu na Kraljevinu Belgiju iz financiranja isključuje iznos od 9601619 eura (u daljnjem tekstu: sporna odluka).

         Pravni okvir

               2

               Članak 3. stavak 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1290/2005 od 21. lipnja 2005. o financiranju zajedničke poljoprivredne politike (SL 2005., L 209, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 14., svezak 1., str. 44.) predviđao je:
               „U kontekstu podijeljenog upravljanja između država članica(ma) i Zajednice, [Europski fond za jamstva u poljoprivredi (EFJP)] financira sljedeće izdatke, ostvarene u skladu s pravom Zajednice:

                        (a)

                        povrati sredstava za izvoz poljoprivrednih proizvoda u treće zemlje;

                  […]”

               3

               Člankom 9. stavkom 1. točkom (a) te uredbe bilo je propisano:
               „Države članice:

                        (a)

                        usvajaju u okviru zajedničke poljoprivredne politike sve zakonodavne, regulatorne i administrativne odredbe te poduzimaju sve druge potrebne mjere za osiguravanje učinkovite zaštite financijskih interesa Zajednice, a osobito u svrhu:

                                 i.

                                 provjere istinitosti i pravilnosti operacija koje se financiraju iz EFJP‑a i [Europskog poljoprivrednog fonda za ruralni razvoj (EPFRR)];

                                 ii.

                                 sprečavanja i praćenja nepravilnosti;

                                 iii.

                                 povrata sredstava izgubljenih zbog nepravilnosti ili nepažnje.”

               4

               Sukladno članku 32. stavku 5. četvrtom podstavku i stavku 8. točki (a) navedene uredbe:
               „5.   […]
               Ako je u okviru postupka povrata konačnim upravnim ili pravnim instrumentom ustanovljeno nepostojanje nepravilnosti, dotična država članica prijavljuje EFJP‑u financijski teret koji snosi kao izdatke u skladu s prvim podstavkom.
               […]
               8.   Po završetku postupka iz članka 31. stavka 3., Komisija može odlučiti isključiti iz financiranja iznose za koje se tereti proračun Zajednice u sljedećim slučajevima:

                        (a)

                        prema stavcima 5. i 6. ovog članka, ako ustanovi da je nepravilnost ili neizvršen povrat posljedica nepravilnosti ili nepažnje upravnih vlasti ili drugog službenog tijela države članice;

                  […]”

               5

               Uredba br. 1290/2005 stavljena je izvan snage i zamijenjena Uredbom (EU) br. 1306/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. prosinca 2013. o financiranju, upravljanju i nadzoru zajedničke poljoprivredne politike i o stavljanju izvan snage uredaba Vijeća (EEZ) br. 352/78, (EZ) br. 165/94, (EZ) br. 2799/98, (EZ) br. 814/2000, (EZ) br. 1290/2005 i (EZ) [br.] 485/2008 (SL 2013., L 347, str. 549. i ispravci SL 2016., L 130, str. 6., SL 2017., L 327, str. 83. i SL 2018., L 233, str. 3.). Članak 9. stavak 1. točka (a) Uredbe br. 1290/2005 zamijenjen je i preuzet u biti u članku 58. stavku 1. točki (e) Uredbe br. 1306/2013, koji zahtjevima te prve odredbe dodaje među ostalim to da države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi pokrenule potrebne sudske postupke, po potrebi, u svrhu povrata neopravdanih plaćanja. Odredbe članka 32. stavka 5. četvrtog podstavka i stavka 8. točke (a) Uredbe br. 1290/2005 u biti su preuzete člankom 54. stavkom 2. drugim podstavkom i stavkom 5. točkom (c) Uredbe br. 1306/2013.

         Okolnosti spora

            Isplaćene izvozne subvencije i prijevarni ponovni uvoz

               6

               Tijekom 1992. godine društvo Générale Sucrière, čiji je pravni sljednik društvo Saint‑Louis Sucre, prodalo je ukupno 24000 tona šećera društvima Metelmann & CO i Sucre Export. Prema ugovorima o prodaji taj je šećer bio namijenjen izvozu izvan Europske unije. Ta dva društva su, intervencijom dvaju posrednika, preprodala 6000 tona navedenog šećera društvima Proud Trading i Shawline Offshore. Ugovori o prodaji predviđali su također da je šećer bio namijenjen trećoj državi i da je trebao napustiti područje Unije bez odgode nakon njegova utovara.

               7

               Utovar brodova u luci Antwerpen (Belgija) s odredištem u Uzbekistanu dogodio se između 20. siječnja i 29. ožujka 1993.

               8

               Društvo Manuport Services, koje je Saint‑Louis Sucre zadužio, zajedno s društvom Belgian Bunkering and Stevedoring, za transakcije primitka i utovara šećera na brodove kao i pripremu povezane dokumentacije, za njegov je račun pripremilo tu dokumentaciju i prenijelo je izvozne deklaracije o izvozu nadležnom tijelu za plaćanje, odnosno Bureau d’intervention et de restitution belge (Belgijski ured za intervencije i povrat sredstava; u daljnjem tekstu: BIRB), koji se tada zvao Office central des contingents et licences (Središnji ured za kvote i dozvole, Belgija). Na temelju tih deklaracija Saint‑Louis Sucre dobio je od BIRB‑a isplatu predujma u vezi s izvoznom subvencijom na koju bi imao pravo. Te predujmove je na kraju stekao Saint‑Louis Sucre na temelju izvoznih subvencija, kada je priložen dokaz da je šećer zaista napustio carinsko područje Unije.

               9

               Nadalje, otkriveno je da je ustvari 6000 tona šećera koji su društva Metelmann & CO i Sucre Export preprodala društvima Proud Trading i Shawline Offshore, nakon što je napustilo luku Antwerpen, bilo preusmjereno s izvornog odredišta te prijevarno ponovno uvezeno u Europsku uniju, u Španjolsku preko luke Guernica, na temelju lažnih dokumenata, odnosno obrazaca T2L. Društvo Saint‑Louis Sucre spontano je obavijestilo BIRB o otkriću prijevarnog ponovnog uvoza.

            Kazneni postupak

               10

               Presudom hof van beroep te Antwerpen (Žalbeni sud u Antwerpenu, Belgija) od 22. listopada 2003., kojom se potvrđuje presuda rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen (Prvostupanjski sud u Antwerpenu, Belgija) od 21. lipnja 2001., dva su pojedinca, koji su djelovali kao posrednici između društava Metelmann & CO i Sucre Export, s jedne strane, i Proud Trading i Shawline Offshore, s druge strane, kazneno osuđena zbog prijevarnog ponovnog uvoza za sastavljanje i uporabu lažnih dokumenata te prijevaru. BIRB je osobito uložio građanskopravni zahtjev protiv tih pojedinaca i postigao je da im se naloži plaćanje naknade štete privremeno određene na jedan cent, pri čemu je ta osuda postala konačna presudom Cour de cassation (Kasacijski sud, Belgija) od 22. lipnja 2004.

            Građanski postupak povrata

               11

               Dana 16. ožujka 1994., nakon što je obaviješten o počinjenoj prijevari, BIRB je društvu Saint‑Louis Sucre naložio da vrati iznos od 167020445 belgijskih franaka (BEF), što odgovara 4140328,68 eura jer su pošiljke šećera koje je to društvo prijavilo za izvoz u Antwerpenu i za koje je podnesen dokaz za izlaz iz carinskog područja Unije kontrolnim dokumentima, odnosno obrascima T5, ponovno uvezene na to područje pod lažnim dokumentima, odnosno krivotvorenim obrascima T2L.

               12

               Saint‑Louis Sucre taj je BIRB‑ov nalog za povrat osporio navodeći da nije snosio odgovornost za tu prijevaru.

               13

               Dopisima od 19. studenoga 1996. i 13. veljače 1997. BIRB je ostao pri svojoj pritužbi smatrajući da predmetni šećer nikad nije bio izvezen.

               14

               Budući da je BIRB ponovio svoj zahtjev za plaćanje iznosa iz glavnog postupka, uz dospjele kamate od 16. travnja 1994., Saint‑Louis Sucre je odlučio 16. svibnja 1997. platiti mu, uz pridržaj svih prava i bez priznanja pravne obveze, taj iznos kao i dospjele kamate za razdoblje od 16. travnja 1994. do 16. svibnja 1997., odnosno ukupni iznos od 5133087,54 eura.

               15

               Nakon primitka te isplate Kraljevina Belgija uplatila je FEAGA‑i iznos od 4106470,28 eura, što odgovara 80 % iznosa koji je platio Saint‑Louis Sucre. Zadržala je preostalih 20 %, odnosno iznos od 1026617,52 eura sukladno Uredbi Vijeća (EEZ) br. 595/91 od 4. ožujka 1991. o nepravilnostima i povratu pogrešno plaćenih iznosa u vezi s financiranjem zajedničke poljoprivredne politike i organizacije informatičkog sustava u ovom području i o stavljanju izvan snage Uredbe (EEZ) br. 283/72 (SL 1991., L 67, str. 11.).

               16

               Saint‑Louis Sucre je 18. lipnja 1997. podnio tužbu pred tribunal de première instance de Bruxelles (Prvostupanjski sud u Bruxellesu, Belgija) kako bi od BIRB‑a povratio iznos od 5133087,54 eura, uvećano za zatezne kamate, procesne kamate i troškove.

               17

               Presudom od 20. ožujka 2008. taj je sud, nakon što je pričekao ishod kaznenog postupka, prihvatio tu tužbu i naložio BIRB‑u povrat tih iznosa.

               18

               BIRB je podnio žalbu protiv te presude pred cour d’appel de Bruxelles (Žalbeni sud u Bruxellesu, Belgija) tražeći od njega da ju preinači i da ne prihvati prvotni zahtjev društva Saint‑Louis Sucre. Podredno, BIRB je od tog suda zatražio da postavi tri prethodna pitanja Sudu o tumačenju Uredbe Komisije (EEZ) br. 3665/87 od 27. studenoga 1987. o utvrđivanju zajedničkih detaljnih pravila za primjenu sustava izvoznih subvencija za poljoprivredne proizvode (SL 1987., L 351, str. 1.).

               19

               Presudom od 3. svibnja 2012., dostavljenom 29. lipnja 2012., cour d’appel de Bruxelles (Žalbeni sud u Bruxellesu) potvrdio je presudu tribunal de première instance de Bruxelles (Prvostupanjski sud u Bruxellesu). Nadalje, taj je sud ocijenio da nije trebalo uputiti prethodno pitanje Sudu. Posljedično, naložio je BIRB‑u da društvu Saint‑Louis Sucre plati iznos od 10114003,39 eura, što odgovara iznosu od 5133087,54 eura uz kamate računajući od 1. lipnja 1997. uvećano za zatezne kamate dospjele od 7. ožujka 2011., procesne kamate i troškove.

               20

               Nakon te presude BIRB je zatražio mišljenje pravnika pri Cour de cassation (Kasacijski sud) kako zahtijeva belgijsko postupovno pravo, kako bi se tom sudu mogla uložiti žalba.

               21

               Taj je pravnik donio svoje mišljenje 25. rujna 2012. u kojem je na temelju ispitivanja spisa i sudske prakse Unije zaključio da „presudu [cour d’appel de Bruxelles (Žalbeni sud u Bruxellesu) od 3. svibnja 2012.], kojom se BIRB‑u nalaže plaćanje iznosa od 10114003,39 eura, nije moguće pobijati s izglednom mogućnošću za uspjeh pred Cour de Cassation (Kasacijski sud)”. Nakon tog negativnog mišljenja BIRB je odlučio uzeti ga u obzir te nije podnio žalbu u kasacijskom postupku. BIRB je društvu Saint‑Louis Sucre platio iznos koji mu je bio naložen, što je ukupni iznos od 10659055,85 eura, koji odgovara iznosu od 10114003,39 eura, uvećano za primjenjive kamate.

            Iznos od 9601619,85 eura isplaćen iz EFJP‑a

               22

               BIRB je 4. srpnja 2012. objavio Komisiji da će, nakon presude cour d’appel de Bruxelles (Žalbeni sud u Bruxellesu) od 3. svibnja 2012. koja je odmah bila ovršna čak i u slučaju podnošenja žalbe u kasacijskom postupku, iznos koji mu je naloženo platiti zaračunati EFJP‑u.

               23

               Dopisom od 13. studenoga 2012. BIRB je obavijestio Komisiju da će na temelju članka 32. stavka 5. četvrtog podstavka Uredbe br. 1290/2005 staviti na teret EFJP‑a iznos koji je morao platiti društvu Saint‑Louis Sucre, odnosno 10659055,85 eura, od kojih treba oduzeti, s jedne strane, iznos od 1026617,52 eura, što čini 20 % koje je zadržala Kraljevina Belgija od iznosa 5133087,54 eura primjenom Uredbe br. 595/91 i, s druge strane, iznos koji se odnosi na sudske troškove koji iznose 30818,48 eura. Posljedično, trošak od 9601619,85 eura naplaćen je iz EFJP‑a kao rashod u postupku poravnanja računa za 2012. godinu.

               24

               U godišnjoj prijavi za tu istu godinu BIRB je uključio pozitivni ispravak u iznosu od 9601619,85 eura.

               25

               Provedbenom odlukom Komisije C(2016) 1543 final od 17. ožujka 2016. o poravnanju računa određenih agencija za plaćanja u Belgiji i Njemačkoj u pogledu troškova financiranih iz EFJP‑a za financijsku godinu 2012. taj je prilagođeni iznos, nakon računovodstvenih provjera, Europska unija uzela u obzir za financijsku godinu 2012. i stoga je plaćen Kraljevini Belgiji.

            Upravni postupak financijskog ispravka

               26

               Nakon isplate iz EFJP‑a iznosa od 9601619,85 eura Komisija je dopisom od 27. ožujka 2013. pokrenula postupak potvrđivanja sukladnosti. Osporila je zahtjev za isplatu iz EFJP‑a u dvije točke, odnosno, kao prvo, odluku da se ne iscrpe sva moguća pravna sredstva, u ovom slučaju nije pokrenut kasacijski žalbeni postupak kako bi se predmetni iznos naplatio od društva Saint‑Louis Sucre i, kao drugo, naplatu kamata nastalih nakon 1997.

               27

               BIRB je dopisom od 23. svibnja 2013. osporio te dvije točke na temelju članka 32. stavka 5. četvrtog podstavka Uredbe br. 1290/2005. U tom pogledu BIRB je istaknuo da ne bi svaki kasacijski žalbeni postupak nužno i automatski rezultirao podnošenjem zahtjeva za prethodnu odluku Sudu jer njegova sudska praksa dopušta neupućivanje takvog prethodnog pitanja osobito u okviru doktrine acte clair. BIRB je nadalje naveo negativno mišljenje pravnika pri Cour de cassation (Kasacijski sud) i objasnio je posebnu ulogu povjerenu tim pravnicima u belgijskom sustavu. Zaključio je da nije postojala mogućnost izbora prilikom donošenja odluke o prikladnosti podnošenja žalbe u kasacijskom postupku i da takvu žalbu nije bilo moguće podnijeti.

               28

               Nakon što su BIRB i Komisija održali dvostrani sastanak 13. listopada 2014. i nakon više razmjena dopisa, Komisija je u komunikaciji od 12. lipnja 2015. na temelju članaka 10. i 11. Uredbe Komisije (EZ) br. 885/2006 od 21. lipnja 2006. o utvrđivanju detaljnih pravila za primjenu Uredbe (EZ) br. 1290/2005 u pogledu akreditacije agencija za plaćanja i drugih tijela te poravnanja računa EFJP‑a i EPFRR‑a (SL 2006., L 171, str. 90.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 14., svezak 2., str. 88.) zadržala stajalište da Kraljevina Belgija nije ispunila uvjete prava Unije za financijsku godinu 2012. jer belgijska tijela nisu iscrpila sva moguća pravna sredstva kako bi povratila predmetni iznos, što bi moglo omogućiti ispitivanje prethodnog pitanja o društvu Saint‑Louis Sucre od strane Suda, te da stoga BIRB nije imao pravo povratiti od EFJP‑a plaćanja izvršena na temelju izvoznih subvencija, sukladno članku 32. stavku 8. točki (a) Uredbe br. 1290/2005. Posljedično, tom je komunikacijom navedeno da se predlaže isključiti iznos od 9601619 eura iz financiranja od strane Unije.

               29

               Na temelju sažetog izvješća od 22. veljače 2016. Komisija je donijela spornu odluku 17. ožujka 2016., kojom je taj iznos u odnosu na Kraljevinu Belgiju bio isključen iz financiranja od strane Unije.

         Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

               30

               Kraljevina Belgija je tužbom koju je tajništvo Općeg suda zaprimilo 30. svibnja 2016. zahtijevala poništenje sporne odluke.

               31

               Kraljevina Belgija u potporu svojoj tužbi navela je dva tužbena razloga. Prvi tužbeni razlog temeljio se na povredi članka 31. stavka 1. i članka 32. stavka 8. Uredbe br. 1290/2005 jer Komisija nije dokazala da BIRB‑ov izdatak nije u skladu s pravom Unije i jer je uzrok izostanka povrata ili nepravilnosti bila nepravilnost ili nepažnja koja se može pripisati BIRB‑u. Drugi tužbeni razlog, na koji se podredno pozvala, temeljio se na povredi članka 31. stavka 2. Uredbe br. 1290/2005 i načela proporcionalnosti jer iznos koji je spornom odlukom isključen iz financiranja Unije nije odgovarao važnosti utvrđene nesukladnosti i jer nije bila uzeta u obzir financijska šteta uzrokovana Uniji.

               32

               Pobijanom je presudom Opći sud odbio oba tužbena razloga i, posljedično, tužbu u cijelosti.

         Zahtjevi stranaka

               33

               Kraljevina Belgija u svojoj žalbi od Suda zahtijeva da:

                        –

                        ukine pobijanu presudu;

                        –

                        poništi spornu odluku u dijelu u kojem je iznos od 9601619 eura isključen iz financiranja od strane Unije i

                        –

                        naloži Komisiji snošenje troškova.

               34

               Komisija od Suda zahtijeva da:

                        –

                        odbije žalbu i

                        –

                        naloži Kraljevini Belgiji snošenje troškova.

         O žalbi

               35

               U prilog svojoj žalbi Kraljevina Belgija poziva se na samo jedan žalbeni razlog koji se temelji na tome da je Opći sud pogrešno tumačio članak 32. stavak 8. točku (a) Uredbe br. 1290/2005, koji je u biti postao članak 54. stavak 5. točka (c) Uredbe br. 1306/2013. Taj je žalbeni razlog podijeljen na dva dijela.

            Prvi dio jedinog žalbenog razloga

         Argumentacija stranaka

               36

               Kraljevina Belgija u prvom dijelu jedinog žalbenog razloga tvrdi da je Opći sud pogrešno zaključio u točki 56. pobijane presude da belgijske vlasti nisu iscrpile sva domaća pravna sredstva jer nisu podnijele žalbu u kasacijskom postupku protiv presude cour d’appel de Bruxelles (Žalbeni sud u Bruxellesu) od 3. svibnja 2012. Opći sud nije uzeo u obzir izvanrednu narav žalbe u kasacijskom postupku i posebnu ulogu dodijeljenu pravnicima pri Cour de cassation (Kasacijski sud) na temelju belgijskih postupovnih pravila.

               37

               Time je dao tumačenje protivno onomu Europskog suda za ljudska prava od 5. prosinca 2002., Vogl protiv Njemačke (CE:ECHR:2002:1205DEC006586301, t. 2.) i od 5. ožujka 2013., Chapman protiv Belgije (CE:ECHR:2013:0305DEC003961906, t. 33.). Taj je sud naime u više navrata priznao posebnu ulogu pravnika pri Cour de cassation (Kasacijski sud) u belgijskom pravosudnom sustavu i njegovo obavezno sudjelovanje. Tako je u potonjoj odluci, nakon što je istaknuo da se „tužitelj obratio, kako bi poštovao pravila belgijskog postupovnog prava koje uređuje pokretanje postupka pred Cour de cassation (Kasacijski sud), pravniku pri Cour de cassation”, da je „pravnik pred Cour de cassation smatrao da nema nikakve razumne mogućnosti za uspjeh” i da je „na temelju tog negativnog mišljenja tužitelj odustao od žalbe u kasacijskom postupku”, Europski sud za ljudska prava smatrao da je „s obzirom na preventivnu ulogu pravnika pri Cour de cassation, kako u interesu Cour de cassation tako i stranaka u postupku […], u ovom slučaju tužitelj učinio sve što se od njega moglo očekivati kako bi iscrpio domaća pravna sredstva.”

               38

               Komisija smatra da prvi dio žalbenog razloga nije dopušten jer se odnosi na argument koji nije iznesen pred Općim sudom te je u svakom slučaju neosnovan.

         Ocjena Suda

               39

               Kada je riječ o dopuštenosti prvog dijela jedinog žalbenog razloga, valja podsjetiti da je prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda njegova nadležnost u okviru žalbe ograničena na ocjenu pravnog rješenja tužbenih razloga o kojima se raspravljalo u prvom stupnju postupka. Stoga, stranka ne može pred Sudom prvi put iznijeti neki razlog koji nije iznijela pred Općim sudom jer bi to dovelo do toga da joj se dopusti da pred Sudom, čija je nadležnost ograničena u žalbenom postupku, pokrene postupak o sporu koji je širi od onoga o kojem je odlučivao Opći sud (presuda od 13. srpnja 2017., Saint‑Gobain Glass Deutschland/Komisija, C‑60/15 P, EU:C:2017:540, t. 50. i navedena sudska praksa).

               40

               Međutim, argument koji nije bio istaknut u prvom stupnju ne može se smatrati novim razlogom koji je nedopušten u stadiju žalbe ako je riječ samo o proširenju argumentacije već iznesene u kontekstu razloga navedenog u tužbi pred Općim sudom (presuda od 13. srpnja 2017., Saint‑Gobain Glass Deutschland/Komisija, C‑60/15 P, EU:C:2017:540, t. 51. i navedena sudska praksa).

               41

               No, kako je Opći sud naveo u točki 54. pobijane presude i protivno onomu što je iznijela Komisija, Kraljevina Belgija je prvim razlogom iznesenim u prvostupanjskoj tužbi u biti osporila da je počinila nepravilnost ili nepažnju time što belgijska tijela nisu iscrpila sva moguća pravna sredstva. U tom pogledu ta država članica je istaknula da naime nije bilo nikakve mogućnosti podnijeti žalbu u kasacijskom postupku protiv presude cour d’appel de Bruxelles (Žalbeni sud u Bruxellesu) od 3. svibnja 2012. nakon negativnog mišljenja koje je dao pravnik pri Cour de cassation (Kasacijski sud) kojeg je konzultirao BIRB o podnošenju takve žalbe.

               42

               Iako je istina, kao što naglašava Komisija, da se Kraljevina Belgija nije pred Općim sudom pozvala na nepoštovanje sudske prakse Europskog suda za ljudska prava navedene u njezinoj žalbi, taj argument pokazuje da je Opći sud pogrešno smatrao da ta država članica nije iscrpila sva domaća pravna sredstva. Stoga to je samo proširenje argumentacije koja je već iznesena u okviru prvog tužbenog razloga istaknutog u prvostupanjskom postupku.

               43

               Dakle valja odbiti prigovor nedopuštenosti koji je iznijela Komisija i prvi dio jedinog žalbenog razloga proglasiti dopuštenim.

               44

               Što se tiče merituma, valja naglasiti, s jedne strane, da kao što je Opći sud iznio u točki 56. pobijane presude i kao što je Kraljevina Belgija priznala u svojoj žalbi, u ovom slučaju belgijskim tijelima nije bilo nemoguće podnijeti žalbu u kasacijskom postupku protiv presude cour d’appel de Bruxelles (Žalbeni sud u Bruxellesu) od 3. svibnja 2012.

               45

               U tim okolnostima, ta država članica ne može prigovoriti Općem sudu da je u navedenoj točki 56. utvrdio da ta tijela nisu iscrpila sva pravna sredstva koja predviđa belgijsko pravo radi povrata spornih iznosa.

               46

               S druge strane, u mjeri u kojoj je Kraljevina Belgija u biti istaknula da Opći sud nije uzeo u obzir odluku Suda za ljudska prava od 5. prosinca 2002., Vogl protiv Njemačke (CE:ECHR:2002:1205DEC006586301, t. 2.), valja naglasiti da taj argument nije potkrijepljen i stoga ne može uspjeti.

               47

               U mjeri u kojoj ta država članica tvrdi da je Opći sud dao tumačenje koje je protivno onomu koje je taj isti sud dao u odluci od 5. ožujka 2013., Chapman protiv Belgije (CE:ECHR:2013:0305DEC003961906, t. 33.), valja podsjetiti da se ta odluka odnosi na uvjet predviđen člankom 35. stavkom 1. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950., prema kojem se postupak pred Europskim sudom za ljudska prava može pokrenuti tek nakon iscrpljivanja domaćih pravnih sredstava.

               48

               Kao što je nezavisni odvjetnik istaknuo u točkama 75. i 76. svojeg mišljenja, taj uvjet ima za cilj dati državama članicama te konvencije mogućnost da spriječe ili isprave navedene povrede prije nego što se ti navodi podnesu Europskom sudu za ljudska prava (ESLJP, 28. srpnja 1999., Selmouni protiv Francuske, CE:ECHR:1999:0728JUD002580394, t. 74. i ESLJP, 6. siječnja 2011., Paksas protiv Litve, CE:ECHR:2011:0106JUD003493204, t. 75.), dok se obvezom predviđenom u članku 9. stavku 1. točki (a) Uredbe br. 1290/2005, koji je u biti postao članak 58. stavak 1. Uredbe br. 1306/2013, prema kojoj su države članice dužne poduzeti sve potrebne mjere kako bi povratile sredstava izgubljena zbog nepravilnosti ili nepažnje, želi osigurati zaštita financijskih interesa Unije. Stoga, te se dvije obveze odnose na različite pravne sustave, tako da prethodno navedena sudska praksa Europskog suda za ljudska prava nije relevantna za tumačenje uvjeta primjene članka 32. stavka 8. točke (a) Uredbe br. 1290/2005, koji je u biti postao članak 54. stavak 5. točka (c) Uredbe br. 1306/2013, a osobito za tumačenje pojma nepažnje iz potonjih dviju odredaba.

               49

               Prema tome, argumenti Kraljevine Belgije koji se temelje na zanemarivanju sudske prakse Europskog suda za ljudska prava ne mogu dokazati pogrešku koja se tiče prava koju je Opći sud počinio u tumačenju i primjeni tih odredbi prava Unije.

               50

               Stoga prvi dio prvog žalbenog razloga treba odbiti kao neosnovan.

            Drugi dio jedinog žalbenog razloga

         Argumentacija stranaka

               51

               Drugim dijelom jedinog žalbenog razloga Kraljevina Belgija u biti tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava kada je u točkama 55. do 62. pobijane presude smatrao da ta država članica nije djelovala s pažnjom potrebnom kako bi povratila sporne iznose i da je stoga počinila nepažnju jer je time što nije podnijela žalbu protiv presude cour d’appel de Bruxelles (Žalbeni sud, Bruxelles) od 3. svibnja 2012. iako je imala tu mogućnost, navedena država članica onemogućila da Cour de cassation (Kasacijski sud) Sudu uputi prethodna pitanja o tumačenju Uredbe br. 3665/87 i nije iscrpila sva pravna sredstva koja je imala na raspolaganju u svrhu povrata.

               52

               Kraljevina Belgija najprije tvrdi da je time Opći sud pogrešno analizirao ponašanje belgijskih tijela.

               53

               Naime, prema toj državi članici, iako tim tijelima nije bilo teoretski nemoguće podnijeti žalbu protiv presude cour d’appel de Bruxelles (Žalbeni sud u Bruxellesu) od 3. svibnja 2012., nije bilo nikakve mogućnosti da Cour de cassation (Kasacijski sud) tu žalbu prihvati nakon negativnog mišljenja pravnika pri Cour de cassation (Kasacijski sud) kojeg je konzultirao BIRB, s obzirom na posebnu ulogu filtriranja žalbi koju je belgijski zakonodavac povjerio tim pravnicima, koji moraju klijente odvratiti od podnošenja žalbe koja nema razumnu mogućnost za uspjeh kako bi se izbjeglo zatrpavanje tog suda očito neosnovanim ili nedopuštenim zahtjevima.

               54

               Na raspravi pred Sudom Kraljevina Belgija je u biti podsjetila da na temelju belgijskih postupovnih pravila žalbu treba potpisati pravnik pri Cour de cassation (Kasacijski sud) i da osoba koja želi podnijeti takvu žalbu prethodno mora tražiti mišljenje takvog pravnika o mogućnostima za njezin uspjeh. Iako ta osoba može ne uzeti u obzir negativno mišljenje konzultiranog pravnika i tražiti od njega da u njezino ime podnese žalbu koju je po potrebi sama sastavila, takva je praksa činjenično marginalna. Naime, u takvom slučaju pravnik bi trebao naznačiti na žalbi da je ona podnesena „na temelju zahtjeva i nacrta” čime Couru de cassation (Kasacijski sud) daje do znanja da on ne podržava njezin sadržaj. Osim toga, tako djelujući osoba snosi rizik da joj se naloži snošenje naknade za zlouporabu postupka. Nadalje, iako u slučaju negativnog mišljenja konzultiranog pravnika pri Cour de cassation (Kasacijski sud) ništa ne sprječava dotičnu osobu da traži drugo mišljenje od drugog pravnika pri Cour de cassation (Kasacijski sud), u praksi je vrlo rijetko da potonji dâ mišljenje suprotno prvomu.

               55

               U ovom slučaju pravnik kojeg je konzultirao BIRB dao je nedvosmisleno negativno mišljenje nakon temeljite i detaljne analize osobito sudske prakse Suda. Time što su odustala od podnošenja žalbe u kasacijskom postupku nakon tog mišljenja, belgijska tijela su učinila ono što bi svaka razumna i oprezna stranka napravila.

               56

               Zatim, u mjeri u kojoj je Opći sud u točki 57. pobijane presude smatrao da je, time što je odustala od podnošenja žalbe u kasacijskom postupku protiv presude Cour d’appel de Bruxelles (Žalbeni sud u Bruxellesu) od 3. svibnja 2012., Kraljevina Belgija onemogućila Couru de cassation (Kasacijski sud) upućivanje prethodnih pitanja o tumačenju Uredbe br. 3665/87 Sudu, ta država članica naglašava, s jedne strane, da posebna funkcija filtriranja povjerena pravnicima pri Cour de cassation doprinosi dobrom funkcioniranju pravosuđa. Ta funkcija međutim ne prenosi tim pravnicima nadležnost Coura de cassation (Kasacijski sud) da Sudu uputi prethodna pitanja jer se u slučaju sumnje opunomoćitelja on može obratiti Couru de cassation (Kasacijski sud).

               57

               S druge strane, navedena država članica ističe da ne dovodi svaka žalba automatski do zahtjeva za prethodnu odluku Sudu jer je u određenim slučajevima neupućivanje opravdano primjenom načela navedenih u presudi od 6. listopada 1982., Cilfit i dr. (283/81, EU:C:1982:335, t. 21.).

               58

               No, u ovom slučaju pravnik pri Cour de cassation (Kasacijski sud) kojeg je konzultirao BIRB proučio je relevantnu sudsku praksu Suda i objasnio je zašto se u ovom slučaju treba primijeniti rješenje iz presude od 11. siječnja 2007., Vonk Dairy Products (C‑279/05, EU:C:2007:18).

               59

               Konačno, Kraljevina Belgija sumnja da bi sustavno podnošenje žalbe iako je ona osuđena na propast s obzirom na negativno i argumentirano mišljenje pravnika pri Cour de cassation (Kasacijski sud), iskusnog stručnjaka za taj posebni postupak, bilo zadovoljavajući primjer dužne pažnje propisane člankom 32. stavkom 8. točkom (a) Uredbe br. 1290/2005. Naprotiv, takva bi praksa bila pretjerana i predstavljala bi radnju koja bi nepotrebno produljivala postupak naplate, bez jamstva učinkovitosti.

               60

               Kao odgovor, Komisija najprije naglašava neosporivu neopravdanost izvoznih subvencija dodijeljenih društvu Saint‑Louis Sucre. Ne podnoseći žalbu u kasacijskom postupku protiv presude cour d’appel de Bruxelles (Žalbeni sud u Bruxellesu) od 3. svibnja 2012. belgijska su tijela počinila nepažnju.

               61

               U tom pogledu Komisija ističe najprije da su nacionalna tijela imala mogućnost podnijeti takvu žalbu unatoč negativnom mišljenju pravnika pri Cour de cassation (Kasacijski sud) kojeg je konzultirao BIRB ili tražiti drugo mišljenje drugog pravnika.

               62

               Zatim, postupovna autonomija država članica za organiziranje pristupa njihovim vrhovnim sudovima, putem, osobito, prethodnih mišljenja specijaliziranih pravnika, trebala bi biti usklađena s načelima ekvivalentnosti i djelotvornosti. Stoga se na tu autonomiju ne može pozivati kako bi se izbjegla osobito obveza vrhovnih sudova da pred Sudom pokrenu prethodni postupak predviđen člankom 267. UFEU‑a. U tom pogledu, Komisija navodi da nije na pravnicima pri Cour de cassation (Kasacijski sud) da odluče je li Sud već odgovorio na pitanja prava Unije koja se pojave u nekom predmetu, u smislu sudske prakse proizišle iz presude od 6. listopada 1982., Cilfit i dr. (283/81, EU:C:1982:335), ili treba li Cour de cassation (Kasacijski sud) uputiti zahtjev za prethodnu odluku i da tako filtriraju pristup tom pravnom sredstvu sprečavajući podnošenje žalbi u kasacijskom postupku. No, stajalište Kraljevine Belgije daje pravnicima Cour de cassation (Kasacijski sud) takvu ulogu koja pripada samo tom sudu.

               63

               Iako priznajući da ne navodi nužno svaka žalba Cour de cassation (Kasacijski sud) na to da Sudu uputi zahtjev za prethodnu odluku, Komisija dodaje da su belgijska tijela, time što nisu podnijela žalbu protiv presude cour d’appel de Bruxelles (Žalbeni sud u Bruxellesu) od 3. svibnja 2012., definitivno lišila Cour de cassation (Kasacijski sud) mogućnosti da uputi takav zahtjev. Budući da je u ovom slučaju neopravdanost izvoznih subvencija neosporiva i da ovaj predmet dovodi do pravnih pitanja koja podrazumijevaju tumačenje odredbi Uredbe br. 3665/87, Kraljevina Belgija je, prema mišljenju te institucije, imala obvezu podnijeti žalbu protiv te presude kako bi omogućila Couru de cassation (Kasacijski sud) da Sudu uputi takav zahtjev. U tom pogledu, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da države članice ne mogu izvršavati ovlast ocjene o svrsishodnosti zahtijevanja povrata neopravdano isplaćenih potpora.

               64

               Konačno, u ovom slučaju, kao što je Komisija već iznijela pred Općim sudom, mišljenje pravnika pri Cour de cassation (Kasacijski sud) kojeg je konzultirao BIRB pogrešno je i nepotpuno, kako u tumačenju sudske prakse Suda tako i o potrebi upućivanja prethodnih pitanja tom Sudu. Stoga se ne radi o „prethodnom argumentiranom” mišljenju utemeljenom na „detaljnoj analizi”„iskusnog” stručnjaka kao što to tvrdi Kraljevina Belgija.

         Ocjena Suda

               65

               Kako bi se odlučilo o drugom dijelu jedinog žalbenog razloga, kao prvo valja podsjetiti na to da sukladno članku 32. stavku 8. točki (a) Uredbe br. 1290/2005, koji je u biti postao članak 54. stavak 5. točka (c) Uredbe br. 1306/2013, Komisija može odlučiti isključiti iz financiranja Unije iznose za koje se tereti njezin proračun ako ustanovi da je neizvršen povrat posljedica nepažnje vlasti države članice.

               66

               Što se tiče obveza tih tijela u tom kontekstu, članak 9. stavak 1. točka (a) Uredbe br. 1290/2005 propisuje da države članice poduzimaju sve potrebne mjere za osiguravanje učinkovite zaštite financijskih interesa Unije, osobito kako bi povratile sredstava izgubljena zbog nepravilnosti ili nepažnje. Članak 58. stavak 1. točka (e) Uredbe br. 1306/2013, koji u biti preuzima tu prvu odredbu, dodaje da države članice poduzimaju sve potrebne mjere za pokretanje, po potrebi, sudskih postupaka za vraćanje neopravdanih plaćanja.

               67

               Navedeni članak 9. stavak 1., koji je u biti preuzet člankom 58. stavkom 1., time što nameće državama članicama da osiguraju zaštitu financijskih interesa Unije i povrate neopravdano isplaćena sredstva izraz je, što se tiče financiranja zajedničke poljoprivredne politike, opće obveze dužne pažnje predviđene člankom 4. stavkom 3. UEU‑a (vidjeti u tom slučaju presude od 21. veljače 1991., Njemačka/Komisija, C‑28/89, EU:C:1991:67, t. 31.; od 21. siječnja 1999., Njemačka/Komisija, C‑54/95, EU:C:1999:11, t. 66. i 177. te od 13. studenoga 2001., Francuska/Komisija, C‑277/98, EU:C:2001:603, t. 40.). Ta obveza, koja se primjenjuje tijekom cijelog postupka povrata tih iznosa, podrazumijeva da nacionalna tijela provedu povrat brzo i pravodobno te poduzimaju sredstva provjere i povrata kojima raspolažu kako bi osigurala zaštitu tih interesa.

               68

               Međutim, te odredbe ne preciziraju posebne mjere koje se moraju donijeti u tu svrhu, osobito sudske postupke koje treba pokrenuti radi povrata navedenih iznosa.

               69

               Budući da je financijsko upravljanje EFJP‑om u nadležnosti poglavito nacionalnih uprava, koje su zadužene za nadzor strogog poštovanja pravila Unije i koje imaju prednost zemljopisne blizine potrebne u tu svrhu (vidjeti u tom smislu presude od 24. siječnja 2002., Francuska/Komisija, C‑118/99, EU:C:2002:39, t. 37. i od 7. srpnja 2005., Grčka/Komisija, C‑5/03, EU:C:2005:426, t. 40.), države članice su, kako je nezavisni odvjetnik iznio u točki 93. svojeg mišljenja, u najboljem položaju da povrate neopravdano isplaćene iznose ili iznose izgubljene zbog nepravilnosti ili nepažnje te da odrede najprikladnije mjere koje zbog toga treba poduzeti.

               70

               Stoga je osobito na nacionalnim tijelima, pod uvjetom poštovanja obveze dužne pažnje iz točke 67. ove presude, da izaberu pravna sredstva koja smatraju najprikladnijima u svrhu povrata predmetnih iznosa, s obzirom na posebne okolnosti slučaja (vidjeti u tom smislu presudu od 21. srpnja 2005., Grčka/Komisija, C‑370/03, neobjavljena, EU:C:2005:489, t. 44.).

               71

               No, kako je nezavisni odvjetnik iznio u točkama 101. i 102. svojeg mišljenja, do odluke države članice da ne iscrpi sva pravna sredstva, uključujući izvanredne pravne lijekove, može doći u vrlo različitim situacijama i zbog vrlo različitih razloga. Stoga ne treba smatrati a da se ne uzmu u obzir te okolnosti da je to iscrpljivanje u svakom slučaju potrebno u svrhu zaštite financijskih interesa Unije i da činjenica da navedena pravna sredstva nisu iscrpljena predstavljaju nepažnju.

               72

               U tim okolnostima treba smatrati, kao što je to u biti i iznijela Kraljevina Belgija, da obveza dužne pažnje iz točke 67. ove presude ne znači nužno da države članice sustavno i neovisno o posebnim okolnostima slučaja iscrpljuju sva pravna sredstva koja daje njihovo nacionalno pravo u svrhu povrata neopravdano isplaćenih iznosa.

               73

               Kao drugo, u točkama 57. do 60. pobijane presude Opći sud je smatrao da je Kraljevina Belgija počinila takvu nepažnju jer je time što nije podnijela žalbu protiv presude cour d’appel de Bruxelles (Žalbeni sud u Bruxellesu) od 3. svibnja 2012., koji je odbio uputiti Sudu prethodna pitanja o tumačenju Uredbe br. 3665/87, ta država članica onemogućila da Cour de cassation (Kasacijski sud) ta pitanja podnese Sudu.

               74

               U tom pogledu, valja podsjetiti da, sukladno članku 267. trećem stavku UFEU‑a, kada se pred njim pojavi pitanje o pravu Unije, Cour de cassation (Kasacijski sud) je, kao sud protiv čijih odluka prema nacionalnom pravu nema pravnog lijeka, načelno dužan uputiti to pitanje Sudu.

               75

               Međutim, kao što je nezavisni odvjetnik iznio u biti u točkama 111. do 113. svojeg mišljenja, ne može se zaključiti da postoji takva nepažnja Kraljevine Belgije samo zato što je time što nije podnijela žalbu protiv presude cour d’appel de Bruxelles (Žalbeni sud u Bruxellesu) od 3. svibnja 2012., ta država članica lišila Cour de cassation (Kasacijski sud) mogućnosti da Sudu uputi prethodna pitanja o tumačenju Uredbe br. 3665/87.

               76

               Naime, kao prvo, ono što je važno kako bi se ustanovilo postojanje takve nepažnje jest utvrditi jesu li belgijske vlasti poduzele sve potrebne mjere kako bi zaštitile financijske interese Unije, a osobito jesu li time što nisu podnijele takvu žalbu te vlasti propustile iskoristiti pravno sredstvo koje bi im s razumnom vjerojatnošću omogućilo da povrate sporne iznose. U okviru tog ispitivanja koje, kao što proizlazi iz razmatranja u točkama 71. i 72. ove presude, treba biti izvršeno s obzirom na sve posebne okolnosti slučaja, treba uzeti u obzir okolnost da je podnošenje žalbe protiv presude cour d’appel de Bruxelles (Žalbeni sud u Bruxellesu) od 3. svibnja 2012. moglo navesti Cour de casation (Kasacijski sud) na to da ukine tu presudu s obzirom na odgovore Suda na eventualna prethodna pitanja o tumačenju mjerodavnih odredbi prava Unije.

               77

               Kao drugo, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da obveza, navedena u točki 74. ove presude, da Cour de cassation (Kasacijski sud) pred Sudom pokrene prethodni postupak kada se pred njim pojavi pitanje o pravu Unije za taj sud ne postoji kada on utvrdi da odgovor na postavljeno pitanje nije relevantan, da je predmetna odredba prava Unije već bila predmet tumačenja Suda ili da je pravilna primjena prava Unije tako očita da ne ostavlja mjesta nikakvoj razumnoj sumnji, a postojanje takve mogućnosti treba biti procijenjeno s obzirom na karakteristike svojstvene pravu Unije, posebne poteškoće koje predstavlja njegovo tumačenje i rizik razilaženja sudske prakse unutar Unije (vidjeti, u tom smislu, presude od 6. listopada 1982., Cilfit i dr., 283/81, EU:C:1982:335, t. 21.; od 9. rujna 2015., Ferreira da Silva e Brito i dr., C‑160/14, EU:C:2015:565, t. 38. i 39. te od 4. listopada 2018., Komisija/Francuska (Précompte mobilier), C‑416/17, EU:C:2018:811, t. 110.).

               78

               S obzirom na tu sudsku praksu, ne može se smatrati, neovisno o okolnostima ovog slučaja, da bi Cour de cassation (Kasacijski sud) nužno pokrenuo prethodni postupak pred Sudom da se podnijela žalba u kasacijskom postupku protiv presude cour d’appel (Žalbeni sud u Bruxellesu) od 3. svibnja 2012. niti da bi zahtjev za prethodnu odluku nužno naveo Sud da tumači pravo Unije na način da navede Cour de cassation (Kasacijski sud) da zatim ukine presudu cour d’appel (Žalbeni sud u Bruxellesu) od 3. svibnja 2012.

               79

               Stoga iz razmatranja u točkama 71. do 78. ove presude proizlazi da je trebalo ustanoviti postojanje nepažnje pripisive Kraljevini Belgiji u smislu članka 32. stavka 8. točke (a) Uredbe br. 1290/2005, koji je u biti postao članak 54. stavak 5. točka (c) Uredbe br. 1306/2013, s obzirom na sve okolnosti slučaja.

               80

               Među okolnostima koje treba uzeti u obzir u tu svrhu su, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točkama 105. i 109. svojeg mišljenja, kao prvo, mjere za osiguravanje povrata raspoložive na temelju nacionalnog prava i one koje je ta država članica već poduzela u svrhu povrata spornih iznosa, koje su navedene u točkama 10. do 13. pobijane presude i u točkama 11. do 14. ove presude, te postupci koje je navedena država članica već pokrenula i njihovi ishodi.

               81

               Osobito treba uzeti u obzir činjenicu da je u ovom slučaju Kraljevina Belgija protiv društva Saint‑Louis Sucre podnijela sva redovna pravna sredstva predviđena nacionalnim pravom i da su kako tribunal de première instance de Bruxelles (Prvostupanjski sud u Bruxellesu) tako i cour d’appel de Bruxelles (Žalbeni sud u Bruxellesu) u svojoj presudi od 3. svibnja 2012. naložili toj državi članici da tom društvu vrati te iznose, uvećane za zatezne kamate, procesne kamate i primjenjive (sudske) troškove, te da je potonji sud ocijenio da nije trebalo uputiti prethodna pitanja Sudu.

               82

               Kao drugo, treba uzeti u obzir postupovne korake koje je poduzela Kraljevina Belgija nakon te presude u svrhu eventualne žalbe u kasacijskom postupku, odnosno činjenicu iznesenu u točki 19. pobijane presude i navedenu u točki 20. ove presude, da je BIRB, kao što to zahtijevaju belgijska postupovna pravila, tražio mišljenje pravnika pri Cour de cassation (Kasacijski sud) o izgledima da se ta žalba prihvati.

               83

               Kao treće, postojanje eventualne nepažnje Kraljevine Belgije zbog njezine odluke da ne podnese takvu žalbu mora se, kao što proizlazi iz razmatranja iznesenih u točkama 76. do 78. ove presude, ispitati s obzirom na ocjenu koju je navedena država članica provela, u okolnostima iz dviju prethodnih točaka, vjerojatnosti za uspjeh žalbe koju je mogla podnijeti, nakon negativnog mišljenja koje je dao konzultirani pravnik pri Cour de cassation (Kasacijski sud), i u tom okviru, vjerojatnosti da bi Cour de cassation (Kasacijski sud) poništio, s obzirom na odgovore Suda na eventualna prethodna pitanja o tumačenju mjerodavnih odredbi prava Unije, presudu koju je donio Cour d’appel de Bruxelles (Žalbeni sud u Bruxellesu).

               84

               Kao četvrto, postojanje eventualne nepažnje Kraljevine Belgije mora se ocijeniti uzimajući u obzir troškove povezane s postupkom povrata kao i s podnošenjem žalbe u kasacijskom postupku u odnosu na iznose koje treba povratiti.

               85

               No, iako je Opći sud u točki 55. pobijane presude istaknuo da postojanje nepažnje pripisive Kraljevini Belgiji u smislu članka 32. stavka 8. Uredbe br. 1290/2005, koji je u biti postao članak 54. stavak 5. točka (c) Uredbe br. 1306/2013, treba ispitati s obzirom na okolnosti ovog slučaja, on ih nije pravilno ispitao, osobito okolnosti navedene u točkama 83. i 84. ove presude.

               86

               Stoga je Opći sud u točkama 56. do 62. pobijane presude zaključio da postoji takva nepažnja samo zato što ta država članica nije podnijela žalbu protiv presude cour d’appel de Bruxelles (Žalbeni sud u Bruxellesu) od 3. svibnja 2012., iako je imala tu mogućnost, te je time onemogućila da Cour de cassation (Kasacijski sud) Sudu uputi prethodna pitanja o tumačenju Uredbe br. 3665/87, iz čega je zaključio da navedena država članica nije iskoristila sva sredstva koja je imala na raspolaganju kako bi povratila sporne iznose.

               87

               Stoga, Opći sud počinio je pogrešku koja se tiče prava.

               88

               Prema tome, treba prihvatiti drugi dio jedinog žalbenog razloga i ukinuti pobijanu presudu.

         O posljedicama ukidanja pobijane presude

               89

               U skladu s prvim podstavkom članka 61. Statuta Suda Europske unije, u slučaju ukidanja odluke Općeg suda Europske unije Sud može vratiti predmet na odlučivanje Općem sudu ili sam konačno odlučiti o sporu ako stanje postupka to dopušta.

               90

               U ovom slučaju, rješenje spora podrazumijeva novu ocjenu okolnosti postupka, s obzirom na razmatranja iznesena u točkama 80. do 84. ove presude, što je Opći sud u boljem položaju učiniti, nakon što strankama da mogućnost pojasniti svoja stajališta u tom pogledu.

               91

               Shodno tomu, ovaj predmet valja vratiti Općem sudu na ponovno odlučivanje.

         Troškovi

               92

               Budući da se predmet vraća Općem sudu na ponovno suđenje, o troškovima ovog žalbenog postupka odlučit će se naknadno.

               Slijedom navedenog, Sud (četvrto vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Ukida se presuda Općeg suda Europske unije od 20. srpnja 2017., Belgija/Komisija (T‑287/16, neobjavljena, EU:T:2017:531).

                           2.

                           Predmet T‑287/16 vraća se Općem sudu Europske unije na ponovno odlučivanje.

                           3.

                           O troškovima će se odlučiti naknadno.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski