title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 26. rujna 2013.#Centrotherm Systemtechnik GmbH protiv centrotherm Clean Solutions GmbH & Co. KG.#Žalba – Uredbe (EZ) br. 207/2009 i 2868/95 – Postupak povodom opoziva – Verbalni žig Zajednice CENTROTHERM – Stvarna uporaba – Pojam – Dokazna sredstva – Izjava pod prisegom – Članak 134. stavci 1. do 3. Poslovnika Općeg suda – Ovlast Općeg suda za preinaku odluke – Opseg razloga i zahtjeva intervenijenta.#Predmet C-609/11 P.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      26. rujna 2013. (
            *1
         )
      „Žalba — Uredbe (EZ) br. 207/2009 i 2868/95 — Postupak povodom opoziva — Verbalni žig Zajednice CENTROTHERM — Stvarna uporaba — Pojam — Dokazna sredstva — Izjava pod prisegom — Članak 134. stavci 1. do 3. Poslovnika Općeg suda — Ovlast Općeg suda za preinaku odluke — Opseg razloga i zahtjeva intervenijenta“
      U predmetu C‑609/11 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 25. studenoga 2011.,

         Centrotherm Systemtechnik GmbH, sa sjedištem u Brilonu (Njemačka), koji zastupaju A. Schulz i C. Onken, Rechtsanwälte, kao i F. Schmidt, Patentanwalt,
      žalitelj,
      a druge stranke postupka su:

         centrotherm Clean Solutions GmbH & Co. KG, sa sjedištem u Blaubeurenu (Njemačka), koji zastupaju O. Löffel i P. Lange, Rechtsanwälte,
      tužitelj u prvom stupnju,

         Ured za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM), koji zastupa G. Schneider, u svojstvu agenta,
      tuženik u prvom stupnju,
      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, J. Malenovský, U. Lõhmus, M. Safjan i A. Prechal (izvjestiteljica), suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: K. Malacek, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 7. veljače 2013.,
      saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 16. svibnja 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Društvo Centrotherm Systemtechnik GmbH (u daljnjem tekstu: Centrotherm Systemtechnik) svojom žalbom traži poništenje presude Općeg suda Europske unije od 15. rujna 2011., centrotherm Clean Solutions/OHIM – Centrotherm Systemtechnik (CENTROTHERM) (T‑427/09, još neobjavljena u Zborniku, str. II‑6207., u daljnjem tekstu: pobijana presuda), kojom je taj sud prihvatio tužbu društva centrotherm Clean Solutions GmbH & Co. KG (u daljnjem tekstu: centrotherm Clean Solutions) za djelomično poništenje odluke četvrtog žalbenog vijeća Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM) od 25. kolovoza 2009. (predmet R 6/2008‑4) (u daljnjem tekstu: sporna odluka) o postupku opoziva koji je društvo centrotherm Clean Solutions pokrenulo u pogledu verbalnog žiga Zajednice CENTROTHERM čiji je nositelj društvo Centrotherm Systemtechnik.

               2

               Osim toga, valja istaknuti da je Opći sud 15. rujna 2011. u usporednom predmetu s istim strankama, u kojem se također osporava sporna odluka, donio i presudu Centrotherm Systemtechnik/OHIM – centrotherm Clean Solutions (CENTROTHERM) (T‑434/09, još neobjavljena u Zborniku str. II‑6227.), kojom je odbio tužbu društva Centrotherm Systemtechnik za djelomično poništenje te odluke.

               3

               Navedena je presuda bila predmet žalbe koju je podnijelo društvo Centrotherm Systemtechnik (predmet C‑610/11 P).

         Pravni okvir

               4

               U skladu s člankom 134. stavcima 1. do 3. Poslovnika Općeg suda:
               „1.   Stranke u postupku pred žalbenim vijećem, osim tužitelja, mogu sudjelovati u postupku pred Općim sudom kao intervenijenti ako odgovore na tužbu u propisanom obliku i roku.
               2.   Intervenijenti iz stavka 1. imaju ista postupovna prava kao i glavne stranke.
               Intervenijenti mogu podupirati zahtjev glavne stranke te mogu postaviti vlastiti zahtjev i razloge nezavisno od glavnih stranaka.
               3.   Intervenijent iz stavka 1. može, u svojem odgovoru na tužbu podnesenom u skladu s člankom 135. stavkom 1., postaviti zahtjev za ukidanje ili preinaku odluke žalbenog vijeća u pogledu pitanja koje nije istaknuto u tužbi te može iznijeti razloge koji nisu istaknuti u tužbi.
               [...]”

         Uredba (EZ) br. 207/2009

               5

               Uredbom Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Zajednice (SL L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.) kodificirana je i stavljena izvan snage Uredba Vijeća (EZ) br. 40/94 od 20. prosinca 1993. o žigu Zajednice (SL 1994., L 11, str. 1.).

               6

               Članak 15. Uredbe br. 207/2009, naslovljen „Uporaba žigova Zajednice”, glasi:
               „1.   Ako u petogodišnjem razdoblju od registracije, nositelj nije stvarno rabio svoj žig u Zajednici u odnosu na proizvode ili usluge za koje je registriran ili ako je takva uporaba suspendirana tijekom neprekinutog razdoblja od pet godina, žig Zajednice podliježe sankcijama predviđenima ovom Uredbom, osim ako postoje opravdani razlozi za neuporabu.
               [...]”

               7

               Člankom 51. te uredbe određeno je:
               „1.   Prava nositelja žiga Zajednice proglašavaju se opozvanima na zahtjev podnesen [OHIM‑u] ili na protutužbu podnesenu u postupku zbog povrede:

                        (a)

                        ako se tijekom neprekinutog razdoblja od pet godina, žig nije stvarno rabio u Zajednici u odnosu na proizvode ili usluge za koje je registriran, a ne postoje opravdani razlozi za neuporabu; [...]

                  [...]
               2.   Kad osnovani razlozi za opoziv prava postoje u odnosu na samo neke proizvode ili samo neke usluge za koje je taj žig Zajednice registriran, prava nositelja proglašavaju se opozvanima u odnosu na samo te proizvode ili samo te usluge.”

               8

               Članak 57. Uredbe br. 207/2009, koji se nalazi u odjeljku 5., naslovljenom „Postupak koji vodi [OHIM] povodom opoziva ili ništavosti”, glave VI. te uredbe, glasi:
               „1.   U postupku ispitivanja zahtjeva za opoziv prava ili zahtjeva za proglašavanje žiga ništavim, [OHIM] poziva stranke onoliko puta koliko je to potrebno da podnesu primjedbe na podneske drugih stranaka ili na njegove odluke u roku koji odredi Ured.
               2.   Ako nositelj žiga Zajednice to zatraži, nositelj ranijeg žiga Zajednice koji je stranka u postupku za proglašavanje žiga ništavim mora dokazati da je tijekom razdoblja od pet godina koje prethodi datumu podnošenja zahtjeva za proglašavanje žiga ništavim, raniji žig Zajednice bio u stvarnoj uporabi u Zajednici u odnosu na proizvode ili usluge za koje je registriran i koje navodi kao razlog za svoj zahtjev ili mora dokazati da postoje opravdani razlozi za neuporabu, pod uvjetom da je raniji žig Zajednice na taj datum bio registriran najmanje pet godina.[...] Ako to ne dokaže, zahtjev za proglašavanje žiga ništavim odbacuje se. [...]
               [...]”

               9

               U članku 65. Uredbe br. 207/2009 navedeno je:
               „1.   Protiv odluka žalbenih vijeća po žalbama mogu se podnositi tužbe Sudu.
               [...]
               3.   Sud je nadležan za poništavanje ili izmjenu osporavane odluke.
               4.   Tužbu može podnijeti svaka stranka u postupku pred žalbenim vijećem za koju je njegova odluka nepovoljna.
               [...]”

               10

               Člankom 76. Uredbe br. 207/2009, naslovljenom „Ispitivanje činjenica od strane Ureda po službenoj dužnosti”, koji se nalazi u odjeljku 1., naslovljenom „Opće odredbe”, glave IX., naslovljene „Postupak”, utvrđeno je sljedeće:
               „1.   U postupcima koji se pred njim vode, [OHIM] po službenoj dužnosti ispituje činjenice; međutim u postupcima koji se odnose na relativne razloge za odbijanje registracije, Ured to ispitivanje ograničava na činjenice, dokaze i argumente te zahtjeve što su ih podnijele stranke.
               2.   [OHIM] ne mora uzeti u obzir činjenice ili dokaze koje predmetne stranke nisu pravodobno podnijele.”

               11

               U skladu s člankom 78. stavkom 1. Uredbe br. 207/2009:
               „U svakom postupku pred [OHIM‑om], izvođenje dokaza uključuje sljedeće:
               [...]

                        (f)

                        izjave pisane pod prisegom ili svečane izjave ili izjave sa sličnim učinkom sukladno zakonu države u kojoj je izjava sastavljena.”

         Uredba (EZ) br. 2868/95

               12

               Stavcima 2. do 4. pravila 22. Uredbe Komisije (EZ) br. 2868/95 od 13. prosinca 1995. o provedbi Uredbe br. 40/94 (SL L 303, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 84.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 1041/2005 od 29. lipnja 2005. (SL L 172, str. 4.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 153.) (u daljnjem tekstu: Uredba br. 2868/95), propisuje se:
               „2.   Ako podnositelj prigovora mora predočiti dokaz o uporabi ili pokazati da postoje odgovarajući razlozi za izostanak uporabe, [OHIM ga] poziva da osigura zahtijevani dokaz u roku koji on odredi. Ako podnositelj prigovora ne predoči dokaz prije isteka roka, [OHIM] odbija prigovor.
               3.   Podaci i dokazi o predočenju dokaza o uporabi sastoje se od podataka vezanih za mjesto, vrijeme, opseg i prirodu uporabe žiga protiv kojeg se podnosi prigovor, za proizvode i usluge s obzirom na koje je registriran i na kojima se prigovor temelji, i dokaze koji podupiru ove podatke u skladu sa stavkom 4.
               4.   Dokazi se podnose sukladno s pravilima 79. i 79.a i načelno su ograničeni na podnošenje dodatne dokumentacije i predmeta kao što su ambalaža, naljepnice, cjenici, katalozi, računi, fotografije, novinske reklame i pisane izjave kako se navodi u članku [78.] stavku 1. točki (f) [Uredbe br. 207/2009].”

               13

               U skladu s pravilom 40. stavkom 5. Uredbe br. 2868/95:
               „U slučaju zahtjeva za opoziv na temelju članka [51.] stavka 1. točke (a) [Uredbe br. 207/2009], [OHIM] poziva nositelja žiga Zajednice da dostavi dokaz o stvarnoj uporabi žiga, u roku koji on odobri. Ako se dokaz ne podnese u određenom roku, žig Zajednice se opoziva. Pravilo 22. stavci 2., 3. i 4. primjenjuju se na odgovarajući način.”

         Okolnosti spora

               14

               Opći sud iznio je okolnosti spora u točkama 1. do 12. pobijane presude na sljedeći način:

                        „1.

                        [Društvo Centrotherm Systemtechnik] podnijelo je 7. rujna 1999. prijavu za registraciju žiga Zajednice [OHIM‑u], na temelju Uredbe [br. 40/94].

                        2.

                        Žig za koji je zatražena registracija jest verbalni znak CENTROTHERM.

                        3.

                        Proizvodi i usluge za koje je zatražena registracija pripadaju razredima 11., 17., 19. i 42. u smislu Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga radi registracije žigova od 15. lipnja 1957., kako je izmijenjen i dopunjen [...]

                        4.

                        Žig CENTROTHERM registriran je 19. siječnja 2001. za proizvode i usluge iz točke 3. ove presude kao žig Zajednice.

                        5.

                        [Društvo centrotherm Clean Solutions] podnijelo je 7. veljače 2007. OHIM‑u zahtjev za opoziv žiga CENTROTHERM za sve registrirane proizvode i usluge na temelju članka 15. i članka 50. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 40/94 [koji su postali članak 15. i članak 51. stavak 1. točka (a) Uredbe br. 207/2009].

                        6.

                        [Društvo Centrotherm Systemtechnik] bilo je obaviješteno o zahtjevu za opoziv 15. veljače 2007. te je od njega zatraženo da u roku od tri mjeseca podnese eventualna očitovanja i dokaze o stvarnoj uporabi spornog žiga.

                        7.

                        [Društvo Centrotherm Systemtechnik] u svojim je očitovanjima od 11. svibnja 2007. osporilo zahtjev za opoziv te je, kako bi dokazalo stvarnu uporabu svojeg žiga, podnijelo sljedeće elemente:

                                 —

                                 četrnaest digitalnih fotografija;

                                 —

                                 četiri računa;

                                 —

                                 izjavu pod naslovom ‚eidesstattliche Versicherung’ (izjava pod prisegom) koju je dao W., u svojstvu upravitelja [društva Centrotherm Systemtechnik].

                        8.

                        [Društvo Centrotherm Systemtechnik] izjavilo je da posjeduje brojne druge preslike računa koje nije odmah podnijelo zbog povjerljivosti. Potvrdivši da može podnijeti druge dokumente, zamolilo je Odjel za poništaje OHIM‑a da poduzme odgovarajuću postupovnu mjeru ako želi da se u spis ulože drugi pojedinačni dokazi i dokumenti.

                        9.

                        Odjel za poništaje opozvao je žig CENTROTHERM 30. listopada 2007., pri čemu je utvrdio da dokazni elementi koje je podnijelo [društvo Centrotherm Systemtechnik] nisu dovoljni da bi se dokazala stvarna uporaba navedenog žiga.

                        10.

                        [Društvo Centrotherm Systemtechnik] podnijelo je 14. prosinca 2007. žalbu protiv te odluke, koju je četvrto žalbeno vijeće OHIM‑a [spornom odlukom] djelomično prihvatilo.

                        11.

                        Žalbeno vijeće poništilo je odluku Odjela za poništaje te je odbilo zahtjev za opoziv u pogledu proizvoda ‚ispušne cijevi za uređaje za grijanje, dimovodne cijevi, cijevi za toplovodne kotlove; nosači za plinske plamenike; mehanički dijelovi postrojenja za grijanje; mehanički dijelovi plinskih instalacija; slavine za cijevi; ventilatori za dimnjake’ iz razreda 11., ‚cijevne spojnice, cijevni naglavci, armatura za cijevi, cijevi, prethodno navedena nemetalna oprema’ iz razreda 17. te ‚cijevi, cjevovodi, osobito za gradnju; račvaste cijevi; cijevi za dimnjake’ iz razreda 19. Žalbeno vijeće odbilo je žalbu u preostalom dijelu.

                        12.

                        Konkretno, Odjel za poništaje smatrao je da je stvarna uporaba žiga CENTROTHERM, u pogledu razdoblja od pet godina prije podnošenja zahtjeva za opoziv, odnosno 7. veljače 2007. (u daljnjem tekstu: relevantno razdoblje), u pogledu proizvoda navedenih u točki 11. ove presude bila dokazana jer je fotografijama koje je podnijelo [društvo Centrotherm Systemtechnik] dokazana narav uporabe žiga i jer su podneseni računi pokazali da su se navedeni proizvodi prodavali pod spornim žigom.”

               15

               Prikaz okolnosti spora koji je tako predstavio Opći sud valja dopuniti sljedećim pojašnjenjima.

               16

               S jedne strane, kao što, među ostalim, proizlazi iz točke 13. gore navedene presude Centrotherm Systemtechnik/OHIM – centrotherm Clean Solutions (CENTROTHERM), koju je Opći sud donio u usporednom predmetu T‑434/09, žalbeno vijeće smatralo je da je društvo Centrotherm Systemtechnik, u pogledu drugih proizvoda i usluga za koje je žig CENTROTHERM bio registriran, kao dokaz podnijelo samo izjavu svojeg upravitelja, što, prema mišljenju tog vijeća, nije bilo dovoljno da se dokaže stvarna uporaba žiga. Žalbeno vijeće u tom je pogledu napomenulo da Odjel za poništaje nije bio dužan zatražiti druge dokumente niti uzeti u obzir spis iz drugog predmeta koji se također vodio pred OHIM‑om.

               17

               S druge strane, iz točke 36. sporne odluke proizlazi da je žalbeno vijeće, što se tiče dodatnih dokaza koje mu je društvo Centrotherm Systemtechnik podnijelo, smatralo da je takav „dodatni dokaz podnesen nepravodobno te da se ne može uzeti u obzir” jer je „rok naveden u drugoj rečenici pravila 40. stavka 5. [Uredbe br. 2868/95] prekluzivni rok čije nepoštovanje dovodi do opoziva žiga, u skladu s trećom rečenicom pravila 40. stavka 5. [navedene uredbe]”. Žalbeno vijeće u tom je pogledu u točki 37. te odluke dodalo da, čak i ako se prizna da žalbeno vijeće na temelju članka 76. stavka 2. Uredbe br. 207/2009 slobodno ocjenjuje relevantnost uzimanja u obzir nepravodobno podnesenih dokaza, u ovom slučaju ne postoji razlog zbog kojeg bi trebalo izvršiti tu ovlast u korist žalitelja. Navedeno je vijeće pojasnilo da je žalitelj u tom pogledu iznio samo opće argumente o ulozi i vrijednosti prava koja proizlaze iz žiga te da se nije pozvao na nemogućnost podnošenja dokaza o uporabi u prvom stupnju.

         Pobijana presuda

               18

               Zahtjevom podnesenim 22. listopada 2009. tajništvu Općeg suda društvo centrotherm Clean Solutions podnijelo je tužbu za poništenje sporne odluke u dijelu u kojem je njome odbijen zahtjev za opoziv žiga CENTROTHERM.

               19

               U prilog toj tužbi društvo centrotherm Clean Solutions pozvalo se na jedini tužbeni razlog koji se temelji na pogrešnoj ocjeni dokaza. Time što je smatralo da su dokazi koje je društvo Centrotherm Systemtechnik podnijelo Odjelu za poništaje bili dovoljni da bi se dokazala stvarna uporaba spornog žiga, žalbeno vijeće povrijedilo je članak 51. stavak 1. točku (a) Uredbe br. 207/2009, kao i pravilo 22. stavke 2. i 3. te članak 40. stavak 5. Uredbe br. 2868/95.

               20

               Opći sud prihvatio je pobijanom presudom navedenu tužbu te je poništio spornu odluku u dijelu u kojem je njome djelomično poništena odluka Odjela za poništaje od 30. listopada 2007.

               21

               Opći sud najprije se u točkama 21. do 24. pobijane presude pozvao na cilj sankcije opoziva, kao i na postupovna pravila te načela koja se odnose na izvođenje dokaza, koja osobito proizlaze iz članka 51. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009 te pravila 40. stavka 5. Uredbe br. 2868/95.

               22

               Opći sud zatim je u točkama 25. do 30. pobijane presude naveo sljedeća razmatranja:

                        „25.

                        U skladu sa sudskom praksom, žig je u stvarnoj uporabi ako se rabi sukladno svojoj osnovnoj funkciji koja se sastoji u jamčenju istovjetnosti podrijetla proizvoda ili usluga za koje je registriran kako bi stvorio ili sačuvao tržište za te proizvode i usluge, iz čega su isključene uporabe simbolične naravi čiji je jedini cilj osiguranje prava zajamčenih žigom. Štoviše, uvjet stvarne uporabe žiga jest da se taj žig, kako je zaštićen na relevantnom području, rabi javno i prema van (vidjeti presudu Općeg suda od 27. rujna 2007., La Mer Technology/OHIM – Laboratoires Goëmar (LA MER), T‑418/03, [...] t. 54. i navedenu sudsku praksu).

                        26.

                        Dakle, iako se pojam stvarne uporabe protivi svakoj minimalnoj i nedostatnoj uporabi da bi se moglo smatrati da je žig stvarno i djelotvorno rabljen na određenom tržištu, stvarna uporaba ne obuhvaća ni procjenu komercijalnog uspjeha niti nadzor gospodarske strategije poduzeća, kao ni ograničenje zaštite žigova isključivo na slučajeve njihova širokog komercijalnog korištenja (presuda Općeg suda od 23. veljače 2006., Il Ponte Finanziaria/OHIM – Marine Enterprise Projects (BAINBRIDGE), T‑194/03, Zb., str. II‑445., t 32.).

                        27.

                        Konkretnije, radi ispitivanja je li uporaba predmetnog žiga u nekom slučaju stvarna, potrebno je provesti sveobuhvatnu ocjenu elemenata uloženih u spis imajući u vidu sve relevantne faktore konkretnog slučaja. Takva se ocjena treba zasnivati na ukupnosti činjenica i okolnosti koje su prikladne za utvrđivanje kakva je doista njegova tržišna uporaba, osobito imajući u vidu onu koja se smatra opravdanom u relevantnom ekonomskom sektoru kako bi se održali ili stvorili dijelovi tržišta u korist proizvoda ili usluga koji su zaštićeni žigom, prirodu tih proizvoda ili usluga, karakteristike tržišta te opseg i učestalost uporabe žiga (vidjeti gore navedenu presudu [La Mer Technology/OHIM – Laboratoires Goëmar (LA MER)], t. 53. do 55. i navedenu sudsku praksu).

                        28.

                        Što se tiče opsega uporabe predmetnog žiga, valja osobito uzeti u obzir tržišni volumen ukupne uporabe, s jedne strane, te trajanje razdoblja uporabe kao i njezinu učestalost, s druge strane (vidjeti gore navedenu presudu [La Mer Technology/OHIM – Laboratoires Goëmar (LA MER)], t. 56. i navedenu sudsku praksu). Ta ocjena obuhvaća određenu međuovisnost faktora koji su uzeti u obzir. Prema tome, manji volumen proizvoda ili usluga stavljenih na tržište pod navedenim žigom može biti kompenziran snažnim intenzitetom ili određenom konstantom u vremenu uporabe tog žiga i obrnuto (vidjeti gore navedenu presudu [La Mer Technology/OHIM – Laboratoires Goëmar (LA MER)], t. 57. i navedenu sudsku praksu).

                        29.

                        Međutim, što je tržišni volumen iskorištavanja žiga ograničeniji, to je nužnije da nositelj žiga podnese dodatne dokaze koji će razriješiti moguće sumnje u pogledu stvarne uporabe predmetnog žiga (presuda Općeg suda od 18. siječnja 2011., Advance Magazine Publishers/OHIM – Capela & Irmãos (VOGUE), T‑382/08, […] t. 31.).

                        30.

                        Osim toga, stvarna uporaba žiga ne može biti dokazana putem vjerojatnosti ili presumpcija, već se mora zasnivati na konkretnim i objektivnim elementima koji dokazuju djelotvornu i dostatnu uporabu žiga na dotičnom tržištu (vidjeti gore navedenu presudu [La Mer Technology/OHIM – Laboratoires Goëmar (LA MER)], t. 59. i navedenu sudsku praksu).”

               23

               Nakon što je u točki 31. pobijane presude naveo da na pitanje je li žalbeno vijeće u spornoj odluci pravilno smatralo da je dokazima koje je društvo Centrotherm Systemtechnik podnijelo Odjelu za poništaje dokazana stvarna uporaba spornog žiga u pogledu proizvoda navedenih u točki 11. te presude valja dati odgovor s obzirom na sva razmatranja navedena u točkama 21. do 30. navedene presude, Opći sud presudio je u točkama 32. do 37. navedene presude kako slijedi:

                        „32.

                        Dokazni elementi, koje je [društvo Centrotherm Systemtechnik] podnijelo Odjelu za poništaje kako bi dokazalo stvarnu uporabu svojeg žiga, u ovom su slučaju izjava pod prisegom njegova upravitelja, četiri računa i četrnaest digitalnih fotografija.

                        33.

                        Najprije valja utvrditi da iz obrazloženja žalbenog vijeća ne proizlazi da se njegov zaključak koji se odnosi na utvrđivanje stvarne uporabe u pogledu proizvoda navedenih u točki 11. ove presude temelji na izjavi pod prisegom upravitelja [društva Centrotherm Systemtechnik]. Naime, kao što proizlazi iz točaka 26. do 30. [sporne] odluke, žalbeno vijeće upravo je na temelju međupovezanosti dokazne vrijednosti fotografija i dokazne vrijednosti četiriju računa utvrdilo da se žig CENTROTHERM stvarno rabio. Cilj upućivanja iz točaka 27. i 31. [sporne] odluke na navedenu izjavu jest samo istaknuti njezine manjkavosti i nepostojanje dodatnih elemenata kojima bi se potvrdio njezin sadržaj.

                        34.

                        Iz toga slijedi da valja ispitati može li se na temelju sveobuhvatne ocjene fotografija i četiriju računa zaključiti da se sporni žig stvarno rabio u skladu s načelima uspostavljenima sudskom praksom koja je navedena u točkama 25. do 29. ove presude.

                        35.

                        U tom pogledu valja istaknuti da, što se tiče četiriju računa, tri računa sadržavaju datum iz srpnja 2006. te se odnose na Dansku, Mađarsku i Slovačku, dok jedan sadržava datum iz siječnja 2007. te se odnosi na Njemačku. Riječ ‚centrotherm’ pojavljuje se u zaglavlju navedenih računa te je popraćena logotipom [društva Centrotherm Systemtechnik] koji sadržava njegov naziv i poštansku adresu.

                        36.

                        Ti računi dokazuju da je [društvo Centrotherm Systemtechnik] četirima kupcima prodalo više proizvoda za vodoinstalaterske radove (cijevi, naglavci, kompleti za spajanje kotlova, koljena, maske za ispušne sustave) za svotu koja, zajedno s računom iz 2007., iznosi manje od 0,03 % prometa koji je, prema izjavi upravitelja [društva Centrotherm Systemtechnik], ostvaren u 2006. prodajom proizvoda pod žigom CENTROTHERM.

                        37.

                        Iz toga slijedi da je [društvo Centrotherm Systemtechnik] OHIM‑u podnijelo relativno slabe dokaze o prodaji u odnosu na iznos naveden u izjavi njegova upravitelja. Stoga bi, čak i ako je žalbeno vijeće uzelo u obzir navedenu izjavu, valjalo utvrditi da u spisu nema dovoljno elemenata koji potkrepljuju njezin sadržaj u pogledu vrijednosti prihoda od prodaje. Usto, što se tiče vremenskog aspekta uporabe žiga, navedeni se računi odnose na vrlo kratko, odnosno precizno određeno razdoblje, odnosno na 12., 18. i 21. srpnja 2006. te 9. siječnja 2007.”

               24

               Osim toga, Opći sud proveo je u točkama 38. do 42. pobijane presude ocjenu dokazne vrijednosti fotografija koje je podnijelo društvo Centrotherm Systemtechnik.

               25

               Završio je svoje ispitivanje i prihvatio tužbu na sljedeći način:

                        „43.

                        Stoga valja utvrditi da se na temelju sveobuhvatne ocjene elemenata navedenih u točkama 35. do 42. ove presude ne može zaključiti, a da se pri tomu ne pribjegne vjerojatnostima i pretpostavkama, da se sporni žig stvarno rabio tijekom relevantnog razdoblja za proizvode navedene u točki 11. ove presude.

                        44.

                        Iz toga slijedi da je žalbeno vijeće počinilo pogrešku time što je smatralo da je [društvo Centrotherm Systemtechnik] dokazalo stvarnu uporabu žiga CENTROTHERM za navedene proizvode.

                        45.

                        Argumenti [društva Centrotherm Systemtechnik], navedeni u točkama 18. do 20. ove presude, prema kojima posebnost tržišta u biti otežava prikupljanje dokaza, ne mogu dovesti u pitanje taj zaključak.

                        46.

                        Naime, pravila i dokazna sredstva o stvarnoj uporabi žiga nisu ograničena. Zaključak Općeg suda, prema kojemu u ovom slučaju nije dokazana stvarna uporaba, ne proizlazi iz zahtjeva previsokog standarda dokazivanja, nego činjenice da je [društvo Centrotherm Systemtechnik] odlučilo podnijeti ograničen broj dokaza (vidjeti točku 8. ove presude). Odjel za poništaje primio je fotografije loše kvalitete na kojima su predmeti čiji brojevi ne odgovaraju predmetima koji su, prema malobrojnim podnesenim računima, bili prodani. Osim toga, navedeni računi obuhvaćaju kratko razdoblje te prikazuju minimalnu vrijednost prodaje u odnosu na vrijednost prodaje za koju [društvo Centrotherm Systemtechnik] tvrdi da je ostvarilo. Također valja utvrditi da je [društvo Centrotherm Systemtechnik] na raspravi potvrdilo da između računa i fotografija koje je podnijelo OHIM‑u nije bilo nikakve izravne povezanosti.

                        47.

                        Tužba se stoga prihvaća.”

         Zahtjevi stranaka pred Sudom

               26

               Društvo Centrotherm Systemtechnik svojom žalbom od Suda traži da ukine pobijanu presudu, odbije tužbu koju je društvo centrotherm Clean Solutions podnijelo u prvom stupnju i naloži tom društvu snošenje troškova.

               27

               OHIM zahtijeva da se žalba prihvati i društvu centrotherm Clean Solutions naloži snošenje troškova.

               28

               Društvo centrotherm Clean Solutions zahtijeva da se žalba odbije i društvu Centrotherm Systemtechnik naloži snošenje troškova.

         O žalbi

               29

               Društvo Centrotherm Systemtechnik ističe četiri žalbena razloga u prilog svojoj žalbi.

         Uvodno pojašnjenje

               30

               U ovom slučaju, iz prikaza okolnosti spora navedenog u točki 14. ove presude proizlazi da je, iako je predmetni postupak opoziva pokrenut kad se primjenjivala Uredba br. 40/94, žalbeno vijeće OHIM‑a spornu odluku donijelo nakon stupanja na snagu Uredbe br. 207/2009.

               31

               Budući da je tom potonjom uredbom ipak kodificirana Uredba br. 40/94 i da relevantne odredbe te uredbe ni u kom pogledu nisu bile izmijenjene prilikom navedene kodifikacije, u nastavku ove presude upućivat će se isključivo na odredbe Uredbe br. 207/2009.

         Prvi žalbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 65. Uredbe br. 207/2009 i članka 134. stavaka 2. i 3. Poslovnika Općeg suda

      Argumentacija stranaka

               32

               Društvo Centrotherm Systemtechnik svojim prvim žalbenim razlogom tvrdi da je donesena pobijana presuda u suprotnosti s pravom kojim to društvo u svojstvu intervenijenta raspolaže u skladu s člankom 65. Uredbe br. 207/2009 i člankom 134. stavcima 2. i 3. Poslovnika Općeg suda, odnosno pravom da postavi vlastiti neovisni zahtjev i razloge za, među ostalim, preinaku odluke koju je donijelo žalbeno vijeće OHIM‑a.

               33

               Naime, prema mišljenju društva Centrotherm Systemtechnik, iz točaka 33. i 34. pobijane presude proizlazi da je Opći sud, kako bi odlučio o tužbi koja je pred njim pokrenuta, samo ispitao može li se na temelju fotografija i računa koje je društvo Centrotherm Systemtechnik podnijelo Odjelu za poništaje smatrati, kao što je žalbeno vijeće smatralo u spornoj odluci, da je stvarna uporaba predmetnog žiga dokazana.

               34

               Međutim, kao što proizlazi iz njegova odgovora na tužbu koji je podnijelo Općem sudu, društvo Centrotherm Systemtechnik nije zahtijevalo da taj sud samo odbije tužbu društva centrotherm Clean Solutions. Društvo Centrotherm Systemtechnik u navedenom je odgovoru također iznijelo argumentaciju o tome da žalbeno vijeće nije uzelo u obzir izjavu pod prisegom njegova upravitelja, dodatne dokaze koje je to društvo podnijelo pred navedenim vijećem, kao ni druge dokumente iz spisa o žigu, te je tom argumentacijom željelo navesti Opći sud da utvrdi, s obzirom na različite dokaze, da je stvarna uporaba spornog žiga dokazana. S obzirom na navedenu argumentaciju, Opći sud bio je dužan tumačiti zahtjev društva Centrotherm Systemtechnik na način da se njime također od Općeg suda traži da zadrži pobijani dio sporne odluke, ali da zamijeni obrazloženje.

               35

               OHIM tvrdi da je društvo Centrotherm Systemtechnik zatražilo samo odbijanje tužbe društva centrotherm Clean Solutions i da nije podnijelo zahtjev za poništenje ili preinaku sporne odluke.

               36

               Prema mišljenju društva centrotherm Clean Solutions, iz točaka 32. i 37. pobijane presude proizlazi da se Opći sud upoznao s dokazima koje je podnijelo društvo Centrotherm Systemtechnik i da je odlučio o argumentu tog društva koji se odnosi na potrebu uzimanja u obzir izjave pod prisegom tako da je utvrdio da njezin sadržaj nije bio potkrijepljen sadržajem spisa. Osim toga, nije potrebno da Opći sud izričito odluči o svakoj točki koju je stranka istaknula u svojoj argumentaciji.

         Ocjena Suda

               37

               Najprije valja podsjetiti da iz članka 65. stavaka 1. i 3. Uredbe br. 207/2009 proizlazi da odluke žalbenog vijeća OHIM‑a mogu biti predmet tužbe pred sudom Unije i da je taj sud nadležan za poništavanje i izmjenu takvih odluka.

               38

               Osim toga, člankom 134. stavcima 1. i 2. Poslovnika Općeg suda predviđa se da stranke u postupku pred žalbenim vijećem, osim stranke koja je pokrenula postupak pred Općim sudom, mogu sudjelovati u postupku pred tim sudom kao intervenijenti i da su u tom svojstvu ovlaštene postaviti vlastiti zahtjev i razloge nezavisno od glavnih stranaka. Člankom 134. stavkom 3. tog poslovnika u tom je pogledu pojašnjeno da takav intervenijent može u svojem odgovoru na tužbu postaviti zahtjev za ukidanje ili preinaku odluke žalbenog vijeća u pogledu pitanja koje nije istaknuto u tužbi te može iznijeti razloge koji nisu istaknuti u tužbi.

               39

               Iz prethodno navedenog proizlazi da je društvu Centrotherm Systemtechnik, u svojstvu intervenijenta u postupku za djelomično poništenje sporne odluke koji je društvo centrotherm Clean Solutions pokrenulo pred Općim sudom, moglo biti dopušteno podnijeti zahtjev za poništenje ili preinaku te odluke.

               40

               U ovom slučaju najprije valja istaknuti da društvo Centrotherm Systemtechnik ovim žalbenim razlogom ne tvrdi da je od Općeg suda zahtijevalo poništenje sporne odluke.

               41

               Suprotno tomu, to društvo tvrdi da je Opći sud, s obzirom na obrazloženja navedena u tom odgovoru, zahtjev iz njegova odgovora na tužbu trebao tumačiti na način da se njime od tog suda traži da odbije tužbu društva centrotherm Clean Solutions nakon što, ako je to potrebno, ocjenu žalbenog vijeća zamijeni vlastitom ocjenom i u tom pogledu primijeni svoju ovlast za preinaku odluke.

               42

               U tom pogledu najprije valja utvrditi da je društvo Centrotherm Systemtechnik u zahtjevu koji je iznijelo u svojem odgovoru na tužbu podnesenom pred Općim sudom, od tog suda samo zatražilo da „odbije tužbu”, a da uopće nije navelo, čak ni podredno, zahtjev za poništenje ili preinaku sporne odluke.

               43

               Međutim, kao što proizlazi iz samog teksta članka 134. stavaka 2. i 3. Poslovnika Općeg suda, ta odredba ovlašćuje intervenijenta da u svojem odgovoru na tužbu postavi vlastiti „zahtjev” za poništenje ili preinaku pobijane odluke. Iz toga slijedi da to što intervenijent eventualno zahtijeva na temelju te odredbe načelno treba proizlaziti iz zahtjeva u njegovu odgovoru na tužbu (vidjeti u tom smislu, u pogledu tužbe kojom se pokreće postupak, rješenje od 28. lipnja 2011., Verein Deutsche Sprache/Vijeće, C‑93/11 P, t. 18.).

               44

               Nadalje, valja utvrditi da se, kao ni u zahtjevu iz odgovora na tužbu društva Centrotherm Systemtechnik, ni u argumentu tog društva u tom odgovoru jasno i izričito ne navodi zahtjev za preinaku sporne odluke.

               45

               Naposljetku valja istaknuti da, čak i ako bi se tvrdnje iz točaka 49. do 56. navedenog odgovora na tužbu, u vezi s izjavom pod prisegom, i iz točaka 23. i 57. tog odgovora, koje se odnose na dokaze iz spisa o spornom žigu i dokaze koje je društvo Centrotherm Systemtechnik podnijelo žalbenom vijeću, mogle tumačiti, kao što tvrdi to društvo, na način da pozivaju Opći sud da na temelju svoje ovlasti za preinaku uzme u obzir navedene dokaze, žalbeni razlog koji se temelji na tome da je Opći sud pogriješio jer nije primijenio takvu ovlast u ovom se slučaju ipak ne može prihvatiti.

               46

               S jedne strane, valja utvrditi da navedeni žalbeni razlog, s obzirom na to da se njime u biti prigovara Općem sudu da nije uzeo u obzir predmetnu izjavu pod prisegom, nije činjenično osnovan. Naime, Opći sud smatrao je u točki 37. pobijane presude da bi, čak i ako je žalbeno vijeće uzelo u obzir tu izjavu, valjalo utvrditi da u spisu nema dovoljno elemenata koji potkrepljuju njezin sadržaj u pogledu vrijednosti prihoda od prodaje.

               47

               Iz toga slijedi da sveobuhvatna ocjena elemenata navedenih u točkama 35. do 42. pobijane presude, na temelju koje je Opći sud u točki 43. navedene presude smatrao da ti elementi ne omogućuju zaključak da se sporni žig stvarno rabio, proizlazi iz, među ostalim, uzimanja u obzir navedene izjave pod prisegom i ocjene dokazne snage te izjave i drugih ispitanih elemenata.

               48

               S druge strane, u dijelu u kojem se ovim žalbenim razlogom u biti prigovara Općem sudu da pri izvršavanju svoje ovlasti za preinaku nije uzeo u obzir dokaze iz spisa o spornom žigu i dokaze podnesene u fazi žalbe pred žalbenim vijećem, valja podsjetiti da ovlast za preinaku koju ima Opći sud ne dovodi do toga da se tom sudu dodjeljuje ovlast izvršavanja ocjene o kojoj žalbeno vijeće još nije zauzelo stajalište. Prema tome, izvršavanje ovlasti preinake u načelu treba biti ograničeno na slučajeve u kojima Opći sud, nakon provedenog nadzora ocjene koju je dalo žalbeno vijeće, može na temelju utvrđenih činjeničnih i pravnih elemenata odrediti odluku koju je žalbeno vijeće bilo dužno donijeti (vidjeti presudu od 5. srpnja 2011., Edwin/OHIM, C‑263/09 P, Zb., str. I‑5853., t. 72.).

               49

               Međutim, u ovom je slučaju, kao što proizlazi iz točaka 32. do 37. sporne odluke, žalbeno vijeće izričito odbilo uzeti u obzir predmetne dokaze te stoga nije donijelo nikakvu ocjenu u pogledu njihove dokazne vrijednosti.

               50

               U tim okolnostima valja utvrditi da društvo Centrotherm Systemtechnik nije moglo valjano zatražiti od Općeg suda da u svrhu eventualne preinake sporne odluke ispita dokaznu snagu dokaza koje žalbeno vijeće nije ispitalo u toj odluci.

               51

               Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da prvi žalbeni razlog treba odbiti.

         Drugi žalbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 51. stavka 1. točke (a) i članka 76. stavka 1. Uredbe br. 207/2009

      Argumentacija stranaka

               52

               Društvo Centrotherm Systemtechnik svojim drugim žalbenim razlogom tvrdi da je Opći sud, time što je smatrao, kao što implicitno proizlazi iz pobijane presude i osobito iz njezine točke 46., da je teret dokazivanja stvarne uporabe spornog žiga na njemu, počinio pogrešku koja se tiče prava.

               53

               S jedne se strane pravilo prema kojem OHIM ispituje činjenice po službenoj dužnosti, postavljeno člankom 76. stavkom 1. Uredbe br. 207/2009, primjenjuje u okviru postupka opoziva.

               54

               S druge strane, dok se člankom 42. stavkom 2. i člankom 57. stavkom 2. Uredbe br. 207/2009 predviđa da nositelj ranijeg žiga mora dokazati stvarnu uporabu tog žiga jer će se inače njegov prigovor ili zahtjev za proglašavanje žiga ništavim morati odbiti, članak 51. te uredbe ne sadržava slična pojašnjenja u pogledu postupaka za opoziv.

               55

               U tim je okolnostima pravilo koje se odnosi na teret dokazivanja iz pravila 40. stavka 5. Uredbe br. 2868/95 protivno Uredbi br. 207/2009 te se ne smije primijeniti. Iz toga slijedi da je Opći sud trebao uzeti u obzir sve dokaze koji su mu bili na raspolaganju.

               56

               Prema mišljenju OHIM‑a, s obzirom na inter partes i sui generis narav postupka opoziva, načelo ispitivanja činjenica po službenoj dužnosti nije primjenjivo te je na nositelju žiga, koji u tu svrhu raspolaže primjerenim elementima, da dokaže da je stvarno rabio taj žig.

               57

               Društvo centrotherm Clean Solutions također ističe da se članak 76. stavak 1. Uredbe br. 207/2009 ne primjenjuje na postupke opoziva. Suprotno tomu, pravilom 40. stavkom 5. Uredbe br. 2868/95 određuju se postupovna pravila primjene opoziva, pri čemu se izričito predviđa da nositelj žiga treba dostaviti dokaze o njegovoj stvarnoj uporabi. Osim toga, Opći sud u pobijanoj presudi nipošto nije tvrdio da je teret dokazivanja na nositelju žiga.

         Ocjena Suda

               58

               Kao prvo, valja istaknuti da Opći sud u pobijanoj presudi ni u jednom trenutku nije tvrdio da je teret dokazivanja stvarne uporabe na nositelju ranijeg žiga.

               59

               Kao drugo, valja primijetiti da točka 46. navedene presude, u kojoj žalitelj navodi da je Opći sud zauzeo takvo stajalište, nije u tolikoj mjeri nedvosmislena da bi dovela do takvog zaključka.

               60

               Kao treće i najvažnije, valja utvrditi da društvo Centrotherm Systemetechnik ne navodi po čemu bi takva implicitna ocjena i pogreška koja se tiče prava koja navodno proizlazi iz te ocjene, pod pretpostavkom da postoje, mogle dovesti do zahtjeva za ukidanje pobijane presude.

               61

               Međutim, u tom pogledu najprije valja istaknuti da, kao što je već istaknuto u točkama 40. i 42. ove presude, društvo Centrotherm Systemtechnik u svojem odgovoru na tužbu pred Općim sudom ni na koji način nije tražilo poništenje sporne odluke. Stoga u okviru ove žalbe ne može prigovoriti Općem sudu da nije poništio tu odluku zbog pogreške koja se tiče prava koju je navodno počinilo žalbeno vijeće time što je smatralo da je teret dokazivanja stvarne uporabe žiga na nositelju tog žiga.

               62

               Nadalje, društvo Centrotherm Systemtechnik ne može Općem sudu prigovoriti ni da nije uzeo u obzir dokaze iz spisa o žigu i dokaze podnesene žalbenom vijeću kako bi u pobijanoj presudi utvrdio da sporni žig nije trebalo opozvati jer, kao što proizlazi iz točaka 48. do 50. ove presude, Općem sudu nije bio podnesen zahtjev za preinaku sporne odluke, koju u svakom slučaju, s obzirom na navedene dokaze, taj sud ne bi ni mogao izvršiti.

               63

               Naposljetku valja podsjetiti da je društvo centrotherm Clean Solutions svojom tužbom samo tvrdilo da je žalbeno vijeće pogrešno smatralo da je na temelju dokaza podnesenih Odjelu za poništaje moguće utvrditi stvarnu uporabu spornog žiga.

               64

               Iz prethodno navedenog proizlazi da Opći sud, kako bi odlučio o tužbi i tužbenim razlozima koji su mu podneseni, ni na koji način nije bio pozvan odlučiti o tome na komu je teret dokazivanja stvarne uporabe navedenog žiga.

               65

               Iz toga također slijedi da, čak i ako postoji, implicitna pogreška koja se tiče prava, za koju društvo Centrotherm Systemtechnik navodi da ju je otkrilo u pobijanoj presudi, ne može dovesti do poništenja te presude.

               66

               Stoga iz prethodnih razmatranja proizlazi da drugi žalbeni razlog treba odbiti.

         Treći žalbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 51. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009

      Argumentacija stranaka

               67

               Društvo Centrotherm Systemtechnik svojim trećim žalbenim razlogom tvrdi da se, kao što proizlazi iz točke 26. pobijane presude, Opći sud oslonio na pretpostavku da je pojam stvarne uporabe u suprotnosti sa svakom minimalnom i nedostatnom uporabom. Taj je sud time povrijedio sudsku praksu Suda prema kojoj zahtjev stvarne uporabe isključuje samo simbolične oblike uporabe čiji je jedini cilj zadržavanje prava dodijeljenih registracijom žiga.

               68

               Prema mišljenju društva Centrotherm Systemtechnik, na toj pogrešci koja se tiče prava temeljila se pogrešna ocjena koju je Opći sud iznio u točkama 36. i 37. pobijane presude, prema kojoj su podneseni relativno slabi dokazi o prodaji za ukupni iznos koji odgovara samo 0,03 % prijavljenog prometa.

               69

               OHIM i društvo centrotherm Clean Solutions tvrde, s jedne strane, da je točka 26. pobijane presude, u kojoj se upućuje na minimalnu i nedostatnu uporabu „da bi se moglo smatrati da je žig stvarno i djelotvorno rabljen na određenom tržištu”, u potpunosti u skladu sa sudskom praksom Suda. S druge strane, ocjena Općeg suda, prema kojoj su podneseni dokazi o prodaji nedovoljni da bi se utvrdilo postojanje stvarne uporabe žiga, ne može biti predmet nadzora u okviru žalbe.

         Ocjena Suda

               70

               Kao prvo, valja utvrditi da se taj treći žalbeni razlog temelji na pogrešnom tumačenju pobijane presude. Naime, time što dio rečenice iz točke 26. navedene presude izdvaja iz konteksta, društvo Centrotherm Systemtechnik iskrivljuje opseg te točke.

               71

               Naime, s jedne se strane ocjena iznesena u točki 26. ne može tumačiti neovisno o točki 25. pobijane presude, u kojoj Opći sud osobito podsjeća da je žig u stvarnoj uporabi ako se rabi sukladno svojoj osnovnoj funkciji koja se sastoji u jamčenju istovjetnosti podrijetla proizvoda ili usluga za koje je registriran kako bi stvorio ili sačuvao tržište za te proizvode ili usluge, iz čega su isključene uporabe simbolične naravi čiji je jedini cilj osiguranje prava zajamčenih žigom.

               72

               S obzirom na tako navedena načela, Opći sud tvrdi u točki 26. pobijane presude da se pojam stvarne uporabe protivi, „dakle”, svakoj minimalnoj i nedostatnoj uporabi „da bi se moglo smatrati da je žig stvarno i djelotvorno rabljen na određenom tržištu”, prije nego što je, osim toga, u toj istoj točki podsjetio na sudsku praksu prema kojoj stvarna uporaba ne obuhvaća ni procjenu komercijalnog uspjeha ni nadzor gospodarske strategije poduzeća, kao ni ograničenje zaštite žigova isključivo na slučajeve njihova širokog komercijalnog korištenja.

               73

               S druge strane, ne može se zanemariti ni da su te točke 25. i 26. dio šireg pozivanja na sudsku praksu povezanu s pojmom stvarne uporabe žiga, uključujući različite dodatne smjernice o opsegu uporabe i osobito tržišnom volumenu uporabe, kao što proizlazi iz točaka 27. do 29. navedene presude.

               74

               Iz toga slijedi da tvrdnja iz točke 26. pobijane presude, kojom je Opći sud samo podsjetio na ustaljene smjernice sudske prakse, ne sadržava nijednu pogrešku koja se tiče prava.

               75

               Kao drugo, što se tiče točaka 36. i 37. pobijane presude, valja istaknuti da su one dio složenog postupka analize i da predstavljaju samo jednu kariku te im je cilj, kao što je navedeno u točki 34. te presude, ispitati može li se na temelju sveobuhvatne ocjene fotografija i četiriju računa zaključiti da se sporni žig stvarno rabio s obzirom na načela sudske prakse navedena u točkama 25. do 29. navedene presude.

               76

               U tim se okolnostima utvrđenja i ocjene koje je Opći sud osobito iznio u navedenim točkama 36. i 37. u pogledu učestalosti navedene tržišne uporabe, razdoblja na koje se odnose i navedenog tržišnog volumena ne mogu izdvojiti iz svih drugih razmatranja Općeg suda, osobito onih koja se temelje na ispitivanju fotografija navedenih u točkama 38. do 42. pobijane presude, da bi se zaključilo da stvarna uporaba predmetnog žiga u ovom slučaju nije bila dokazana.

               77

               Osim toga, takva utvrđenja i ocjene pripadaju području činjeničnog stanja (vidjeti u tom smislu presudu od 13. rujna 2007., Il Ponte Finanziaria/OHIM, C‑234/06 P, Zb., str. I‑7333., t. 75.) te stoga, osim u slučaju iskrivljavanja, ne predstavljaju pitanje prava koje kao takvo podliježe nadzoru Suda u okviru žalbe.

               78

               Iz prethodnih razmatranja proizlazi da treći žalbeni razlog treba odbiti.

         Četvrti žalbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 78. stavka 1. točke (f) Uredbe br. 207/2009 i pravila 22. Uredbe br. 2868/95

      Argumentacija stranaka

               79

               Društvo Centrotherm Systemtechnik svojim četvrtim žalbenim razlogom tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što nije pobio stajalište žalbenog vijeća, prema kojemu izjava pod prisegom ne predstavlja dokaz u smislu pravila 22. stavka 4. Uredbe br. 2968/95 u vezi s člankom 78. stavkom 1. točkom (f) Uredbe br. 207/2009.

               80

               Prema mišljenju žalitelja, da je pobio to stajalište i uzeo u obzir činjenicu da se ne može zahtijevati da se svaka informacija iz izjave pod prisegom potkrijepi drugim dokazima, Opći sud morao bi zauzeti drukčije stajalište o postojanju stvarne uporabe predmetnog žiga.

               81

               Prema mišljenju OHIM‑a, iz točke 37. pobijane presude kao i iz točke 34. gore navedene presude Centrotherm Systemtechnik/OHIM – centrotherm Clean Solutions (CENTROTHERM), donesene u usporednom predmetu T‑434/09, proizlazi da Opći sud nije in abstracto oduzeo svu dokaznu vrijednost izjavama pod prisegom, nego ju je ispitao te na temelju ocjene koja se ne može pregledati u okviru žalbe utvrdio da su u ovom slučaju potrebni dodatni dokazi s obzirom na povezanost između autora predmetne izjave i društva Centrotherm Systemtechnik.

               82

               Društvo centrotherm Clean Solutions tvrdi da Opći sud nije bio dužan oboriti osporenu tvrdnju žalbenog vijeća s obzirom na to da ona nije bila dovedena u pitanje u okviru tužbe. Opći sud tu tvrdnju uostalom nije ni prihvatio, već je u točki 37. pobijane presude samo naveo da bi, čak i da je žalbeno vijeće uzelo u obzir predmetnu izjavu, valjalo utvrditi da, u pogledu iznosa prodaje, njezin sadržaj nije bio dovoljno potkrijepljen sadržajem spisa.

         Ocjena Suda

               83

               Kao prvo, valja istaknuti da se taj četvrti žalbeni razlog djelomično preklapa s prvim žalbenim razlogom u dijelu u kojem se njime Općem sudu prigovara da, kao ni žalbeno vijeće prije njega, nije uzeo u obzir izjavu pod prisegom kao dokaz uporabe žiga, iako bi mu takvo uzimanje u obzir omogućilo da pri izvršavanju svoje ovlasti za preinaku utvrdi da je navedena stvarna uporaba dokazana.

               84

               U tom je pogledu dovoljno istaknuti da je već iz razmatranja ispitivanja tog prvog žalbenog razloga u točkama 46. i 47. ove presude jasno da iz točaka 37. i 43. pobijane presude kao i, uostalom, točke 46. te presude proizlazi da je ocjena svih dokaza, na temelju koje je Opći sud smatrao da stvarna uporaba spornog žiga nije bila dokazana, obuhvaćala spornu izjavu i druge dokaze podnesene Odjelu za poništaje OHIM‑a, tako da Opći sud time ni na koji način nije presudio da takva izjava ne predstavlja dopušteno dokazno sredstvo.

               85

               Kao drugo, što se tiče argumenta društva Centrotherm Systemtechnik da je Opći sud pogrešno smatrao da svaka informacija iz izjave pod prisegom treba biti potkrijepljena drugim dokazima te tako oduzeo toj vrsti izjave svaku nezavisnu dokaznu snagu, dovoljno je utvrditi da ocjena koju je Opći sud iznio u točki 37. pobijane presude nipošto nema takav opseg. Naime, Opći sud u toj je točki samo istaknuo veliku razliku između tvrdnji o godišnjem prometu koji je društvo Centrotherm Systemtechnik navodno ostvarilo od 2002. do 2006., koje sadržava izjava pod prisegom upravitelja društva Centrotherm Systemtechnik, te relativno neznatnog obujma prodaje ograničenog na vrlo kratko, odnosno precizno određeno razdoblje, što potvrđuju računi koje je društvo Centrotherm Systemtechnik stvarno podnijelo.

               86

               Iz prethodnih razmatranja proizlazi da četvrti žalbeni razlog treba odbiti.

               87

               Stoga, budući da nije prihvaćen ni jedan žalbeni razlog koji je istaknulo društvo Centrotherm Systemtechnik, žalbu valja odbiti.

         Troškovi

               88

               U skladu s člankom 138. stavkom 1. Poslovnika Suda, koji se primjenjuje na žalbeni postupak na temelju članka 184. stavka 1. tog poslovnika, svakoj stranci koja ne uspije u postupku nalaže se snošenje troškova, ako je postavljen takav zahtjev. Budući da je društvo centrotherm Clean Solutions podnijelo zahtjev da se samo društvu Centrotherm Systemtechnik naloži snošenje troškova i da isto nije uspjelo u svojem žalbenom zahtjevu, treba mu naložiti da, osim vlastitih troškova snosi i troškove društva centrotherm Clean Solutions. Stoga će OHIM snositi vlastite troškove.

               Slijedom navedenog, Sud (četvrto vijeće) proglašava i presuđuje:

                        1.

                           Žalba se odbija.

                        2.

                           Centrotherm Systemtechnik GmbH snosit će, osim vlastitih, i troškove društva centrotherm Clean Solutions GmbH & Co. KG.

                        3.

                           Ured za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM) snosit će vlastite troškove.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 8. rujna 2011.#Q-Beef NV (C-89/10) protiv Belgische Staat i Frans Bosschaert (C-96/10) protiv Belgische Staat, Vleesgroothandel Georges Goossens en Zonen NV i Slachthuizen Goossens NV.#Zahtjevi za prethodnu odluku: Rechtbank van eerste aanleg te Brussel - Belgija.#Spojeni predmeti C-89/10 i C-96/10.


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 25. siječnja 2017.#Stowarzyszenie “Oławska Telewizja Kablowa” w Oławie protiv Stowarzyszenie Filmowców Polskich w Warszawie.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Sąd Najwyższy.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2004/48/EZ – Članak 13. – Intelektualno i industrijsko vlasništvo – Povreda – Izračun naknade štete – Pravni propis države članice – Dvostruki iznos naknada koje se uobičajeno moraju platiti.#Predmet C-367/15.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      25. siječnja 2017. (
            1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Direktiva 2004/48/EZ — Članak 13. — Intelektualno i industrijsko vlasništvo — Povreda — Izračun naknade štete — Pravni propis države članice — Dvostruki iznos naknada koje se uobičajeno moraju platiti“
      U predmetu C‑367/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Sąd Najwyższy (Vrhovni sud, Poljska), odlukom od 15. svibnja 2015., koju je Sud zaprimio 14. srpnja 2015., u postupku

         Stowarzyszenie „Oławska Telewizja Kablowa”

      protiv

         Stowarzyszenie Filmowców Polskich,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: J. L. da Cruz Vilaça, predsjednik vijeća, M. Berger (izvjestiteljica), A. Borg Barthet, E. Levits i F. Biltgen, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: K. Malacek, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 14. srpnja 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Stowarzyszenie „Oławska Telewizja Kablowa”, R. Comi i A. Comi, radcowie prawni,

               —

               za Stowarzyszenie Filmowców Polskich, W. Kulis i E. Traple, adwokaci,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta, potom M. Drwięcki, M. Nowak i B. Majczyna, u svojstvu agenata,

               —

               za vladu Helenske Republike, A. Magrippi i E. Tsaousi, u svojstvu agenata,

               —

               za austrijsku vladu, C. Pesendorfer i G. Eberhard, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, J. Hottiaux i F. Wilman, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 24. studenoga 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 13. Direktive 2004/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o provedbi prava intelektualnog vlasništva (SL 2004., L 157, str. 45. i ispravak SL 2004., L 195, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 2., str. 74.).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između Stowarzyszenie „Oławska Telewizja Kablowa”, sa sjedištem u Oławi (Poljska) (u daljnjem tekstu: OTK) i Stowarzyszenie Filmowców Polskich, sa sjedištem u Varšavi (Poljska) (u daljnjem tekstu: SFP), u vezi s povredom prava intelektualnog vlasništva.

         Pravni okvir

         Međunarodno pravo

               3

               Članak 1. stavak 1. Sporazuma o trgovinskim aspektima prava intelektualnog vlasništva (TRIPS) od 15. travnja 1994. (SL 1994., L 336, str. 214.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 74., str. 228., u daljnjem tekstu: Sporazum TRIPS), koji je dio Priloga 1.C Sporazumu o osnivanju Svjetske trgovinske organizacije (WTO) (SL 1994., L 336, str. 3.), propisuje:
               „Članice određuju stupanje na snagu odredbi ovog Sporazuma.
               Članice mogu, ali nisu na to obvezane, primjenjivati u svojem zakonodavstvu veću razinu zaštite nego što se traži ovim Sporazumom, pod pretpostavkom da takva zaštita nije u suprotnosti s odredbama ovog Sporazuma. […]”

               4

               Članak 19. Bernske konvencije za zaštitu književnih i umjetničkih djela (Pariški akt od 24. srpnja 1971.), u verziji koja je posljedica izmjene od 28. rujna 1979. (u daljnjem tekstu: Bernska konvencija), naslovljen „Veća razina zaštite od one koja proizlazi iz ove konvencije”, glasi:
               „Odredbe ove Konvencije ne sprečavaju da se traži primjena širih propisa koje bi donijelo zakonodavstvo neke od zemalja Unije.” [neslužbeni prijevod]

               5

               Sukladno odredbama članka 2. stavka 2. Međunarodne konvencije za zaštitu umjetnika izvođača, proizvođača fonograma i organizacija za radiodifuziju, sastavljene u Rimu 26. listopada 1961. (u daljnjem tekstu: Rimska konvencija):
               „Nacionalni tretman mora biti usklađen sa zaštitom koja se izričito jamči i ograničenjima izričito predviđenim u ovoj Konvenciji.”

         Pravo Unije

               6

               Uvodne izjave 3., 5. do 7., 10. i 26. Direktive 2004/48 glase:

                        „ (3)

                        […] bez djelotvornih sredstava provedbe prava intelektualnog vlasništva, inovativnost i stvaralaštvo se obeshrabruju, dok se ulaganja smanjuju. Stoga je potrebno osigurati da se materijalno pravo intelektualnog vlasništva […] učinkovito primjenjuje u [Uniji]. U tom pogledu, sredstva za provedbu prava intelektualnog vlasništva od najveće su važnosti za uspješnost unutarnjeg tržišta.

                  […]

                        (5)

                        Sporazum TRIPS osobito sadrži odredbe o sredstvima za provedbu prava intelektualnog vlasništva, koja predstavljaju zajedničke standarde primjenjive na međunarodnoj razini i uvedene u svim državama članicama. Ova Direktiva ne bi trebala utjecati na međunarodne obveze država članica, uključujući i one prema Sporazumu TRIPS.

                        (6)

                        Postoje također i međunarodne konvencije kojih su stranke sve države članice i koje također sadrže odredbe o sredstvima za provedbu prava intelektualnog vlasništva. One osobito uključuju Parišku konvenciju za zaštitu industrijskog vlasništva, Bernsku konvenciju za zaštitu književnih i umjetničkih djela i Rimsku konvenciju za zaštitu umjetnika izvođača, proizvođača fonograma i organizacija za radiodifuziju.

                        (7)

                        Iz konzultacija koje je Komisija održala po ovom pitanju proizlazi da u državama članicama, usprkos Sporazumu TRIPS, i dalje postoje značajne razlike u odnosu na sredstva za provedbu prava intelektualnog vlasništva. Na primjer, načini primjene privremenih mjera, koje se osobito upotrebljavaju za očuvanje dokaza, procjenu šteta, ili načini primjene sudskih zabrana, vrlo se razlikuju od jedne do druge države članice. U nekim državama članicama nema mjera, postupaka ili pravnih sredstava kao što su pravo na dobivanje informacija i povlačenje robe stavljene na tržište kojom je počinjena povreda, na trošak počinitelja povrede.

                  […]

                        (10)

                        Cilj je ove Direktive usklađivanje zakonodavnih sustava radi osiguravanja visoke, jednake i istovrsne razine zaštite na unutarnjem tržištu.

                  […]

                        (26)

                        Radi naknade štete pretrpljene kao posljedice povrede koju je izvršio počinitelj povrede koji je bio uključen u izvršenje radnje znajući, ili imajući razloga da zna, kako će one dovesti do takve povrede, iznos odštete koja se dodjeljuje nositelju prava treba uzeti u obzir sve odgovarajuće aspekte, kao što su gubitak zarade koji je imao nositelj prava ili nepoštenu dobit koju je ostvario počinitelj povrede i, kada je to prikladno, bilo kakvu moralnu štetu nanesenu nositelju prava. Kao alternativa, na primjer kada je teško utvrditi iznos stvarno pretrpljene štete, iznos odštete može biti izveden iz elemenata kao što su naknade ili pristojbe koje bi trebalo platiti da je počinitelj povrede zahtijevao odobrenje za korištenje tog prava intelektualnog vlasništva. Cilj nije uvođenje obveze za propisivanje kaznene odštete već omogućavanje naknade štete utemeljene na objektivnom kriteriju istovremeno vodeći računa o troškovima koje je imao nositelj prava, kao što su troškovi identifikacije i istraživanja.”

               7

               Članak 2. Direktive 2004/48, naslovljen „Područje primjene” propisuje:
               „1.   Ne dovodeći u pitanje sredstva koja su predviđena ili koja mogu biti predviđena zakonodavstvom [Unije] ili nacionalnim zakonodavstvom, ako su ta sredstva povoljnija za nositelje prava, mjere, postupci i pravna sredstva predviđeni ovom Direktivom primjenjuju se, u skladu s člankom 3., na svaku povredu prava intelektualnog vlasništva kako je predviđeno pravom [Unije] i/ili nacionalnim pravom dotične države članice.
               […]
               3.   Ova Direktiva ne utječe na:
               […]

                        b)

                        međunarodne obveze država članica, a posebno Sporazum TRIPS, uključujući one koje se odnose na kaznene postupke i kazne;

                  […]”

               8

               Sukladno odredbama članka 3. te direktive, naslovljenom „Opća obveza”:
               „1.   Države članice propisuju mjere, postupke i pravna sredstva potrebne za osiguravanje provedbe prava intelektualnog vlasništva obuhvaćenih ovom Direktivom. Te mjere, postupci i pravna sredstva moraju biti pošteni i pravični, ne smiju biti nepotrebno složeni ili skupi, ili nametati nerazumne vremenske rokove ili neopravdana odlaganja.
               2.   Te mjere, postupci i pravna sredstva također moraju biti učinkoviti i razmjerni i moraju odvraćati od povrede te se moraju primjenjivati na takav način da se izbjegne stvaranje zapreka zakonitoj trgovini i da se osigura zaštita protiv njihove zlouporabe.”

               9

               Članak 13. stavak 1. te direktive, naslovljen „Naknade štete”, određuje:
               „Države članice osiguravaju da nadležna sudska tijela, na zahtjev oštećene stranke, počinitelju povrede koji je znao ili za kojeg je osnovano pretpostaviti da je morao znati da sudjeluje u vršenju povrede, nalože da nositelju prava plati naknadu primjerenu stvarnoj šteti koju je pretrpio kao posljedicu povrede.
               Pri određivanju naknade štete sudska tijela:

                        a)

                        uzimaju u obzir sve primjerene aspekte, kao što su negativne gospodarske posljedice, uključujući i izgubljenu dobit, koje je pretrpjela oštećena stranka, svaku nepoštenu dobit koju je ostvario počinitelj povrede i, u odgovarajućim slučajevima, elemente koji nisu gospodarski čimbenici, kao što je moralna šteta koju je povreda nanijela nositelju prava,
                        ili

                        b)

                        kao alternativa točki (a), ona mogu u odgovarajućim slučajevima odrediti naknadu štete u obliku paušalnog iznosa na temelju elemenata kao što je barem iznos naknada ili pristojbi koje bi povreditelj prava morao platiti da je zatražio odobrenje za korištenje tog prava intelektualnog vlasništva.”

         Poljsko pravo

               10

               Članak 79. stavak 1. ustawa o prawie autorskim i prawach pokrewnych (Zakon o autorskom pravu i srodnim pravima) od 4. veljače 1994. (konsolidirani tekst, Dz. U. iz 2006., br. 90., položaj 631.), u verziji koja je bila na snazi na dan podnošenja tužbe u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: UPAPP), predviđao je:
               „(1)   Nositelj povrijeđenih imovinskih prava autora može od počinitelja povrede zahtijevati:
               […]
               3.   naknadu prouzročene štete:

                        a)

                        na temelju općih načela koja vrijede na tom području ili,

                        b)

                        plaćanjem iznosa koji odgovara dvostrukom, ili u slučaju skrivljene povrede imovinskih prava autora, trostrukom iznosu primjerene naknade koja bi se morala platiti, u trenutku kada je zatražena, na temelju odobrenja za korištenje djela koje je dao nositelj prava;

                  […]”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               11

               Odobreno u Poljskoj, SFP je tijelo za kolektivno upravljanje autorskim pravima koje je ovlašteno za upravljanje i zaštitu autorskih prava glede audiovizualnih djela. Kada je riječ o OTK‑u, on emitira televizijske programe posredstvom kablovske mreže na području grada Oława (Poljska).

               12

               Nakon što je 30. prosinca 1998. raskinut ugovor o licenciji kojim su bila definirana pravila o naknadi između stranaka glavnog postupka, OTK je nastavio koristiti djela zaštićena autorskim pravom, te je pred Komisijom Prawa Autorskiego (komisija za autorska prava, Poljska) podnio zahtjev kojim u bitnome traži da se odredi naknada koja se mora platiti za uporabu autorskih prava kojima upravlja SPF. Odlukom od 6. ožujka 2009., ta je komisija navedenu naknadu odredila u iznosu od 1,6% neto prihoda bez poreza na dodanu vrijednost, koje je OTK ostvario u okviru svojeg kabelskog reemitiranja djela, izuzev određenih troškova koje je potonji snosio. Budući da je i sam OTK izračunao dugovani iznos na toj osnovi, platio je SFP‑u iznos od 34312,69 poljskih zlota (PLN) (oko 7736,11 eura) na temelju prihoda ostvarenih u razdoblju između 2006. i 2008. godine.

               13

               SPF je 12. siječnja 2009. podnio tužbu protiv OTK‑a, kojom je osobito na temelju članka 79. stavka 1. točke 3. podtočke (b) UPAPP‑a, zahtijevao da se do sklapanja novog ugovora o licenciji OTK‑u zabrani reemitiranje zaštićenih audiovizualnih djela, kao i da mu se naloži isplata iznosa od 390337,50 PLN (oko 88005,17 eura), uvećanog za zakonske kamate.

               14

               Presudom od 11. kolovoza 2009., Sąd Okręgowy we Wrocławiu (Okružni sud u Wroclawu, Poljska) naložio je OTK‑u da SFP‑u plati iznos od 160275,69 PLN (oko 36135,62 eura), uvećan za zakonske kamate, te je u načelu tužbu odbio u preostalom dijelu. Budući da su žalbe koje su dvije stranke glavnog postupka podnijele protiv te presude odbijene, svaka od tih stranaka podnijela je žalbu u kasacijskom postupku. Međutim, presudom od 15. lipnja 2011., Sąd Najwyższy (Vrhovni sud, Poljska) vratio je predmet na novo ispitivanje Sądu Apelacyjnom we Wrocławiu (Žalbeni sud u Wrocławu, Poljska), koji je 19. prosinca 2011. donio drugu presudu. Sąd Najwyższy (Vrhovni sud) ukinuo je i potonju presudu u okviru žalbe u kasacijskom postupku te predmet ponovno vratio Sądu Apelacyjnom we Wrocławiu (Žalbeni sud) na novo ispitivanje. OTK je protiv presude koju je nakon toga donio potonji sud uložio žalbu u kasacijskom postupku.

               15

               Budući da u okviru potonje žalbe po treći put mora razmotriti predmet, Sąd Najwyższy (Vrhovni sud) ima sumnje u vezi sa sukladnošću članka 79. stavka 1. točke 3. podtočke (b) UPAPP‑a s člankom 13. Direktive 2004/48. Naime, ta je odredba UPAPP‑a propisivala mogućnost, na zahtjev nositelja kojem su povrijeđena imovinska prava autora, naknade štete isplatom iznosa u visini koja odgovara dvostrukom ili trostrukom iznosu primjerene naknade. Navedena je odredba dakle uključivala oblik sankcije.

               16

               Nadalje, sud koji je uputio zahtjev postavlja pitanje zahtijeva li naknada štete predviđena Direktivom 2004/48 za nositelja imovinskih prava autora, da taj nositelj podnese dokaz o činjenici koja je proizvela štetu, pretrpljenoj šteti i njezinu opsegu, uzročno‑posljedičnoj vezi između navedene činjenice i štete, kao i o skrivljenoj naravi radnji počinitelja povrede.

               17

               U tim okolnostima, Sąd Najwyższy (Vrhovni sud) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Može li se članak 13. Direktive 2004/48 tumačiti na način da nositelj kojem su povrijeđena imovinska prava autora može zahtijevati popravljanje štete koja mu je nanesena prema općim načelima tog područja ili – bez potrebe dokazivanja štete i uzročno‑posljedične veze između događaja kojim su povrijeđena njegova prava i pretrpljene štete – plaćanje iznosa u visini koja odgovara dvostrukom – a u slučaju skrivljene povrede – trostrukom iznosu primjerene naknade ako članak 13. Direktive 2004/48 propisuje da o naknadi štete odlučuje sudsko tijelo koje uzima u obzir aspekte navedene u članku 13. stavku 1. točki (a) i jedino kao alternativu u pojedinim slučajevima može odrediti naknadu štete u obliku paušalnog iznosa uzimajući u obzir aspekte navedene u članku 13. stavku 1. točki (b) te direktive? Je li s obzirom na članak 13. Direktive 2004/48 na zahtjev stranke dopuštena dodjela unaprijed određene naknade štete u obliku paušalnog iznosa u visini dvostruke ili trostruke primjerene naknade, s obzirom na to da je u njezinoj uvodnoj izjavi 26. propisano da cilj Direktive nije uvođenje obveze za propisivanje kaznene odštete?”

         O prethodnom pitanju

               18

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 13. Direktive 2004/48 tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, prema kojem nositelj kojem je povrijeđeno pravo intelektualnog vlasništva može odabrati da od osobe koja je povrijedila to pravo zahtijeva popravljanje štete koju je pretrpio, uzimajući u obzir sve primjerene aspekte predmetnog slučaja, ili – a da pritom ne mora dokazati stvarnu štetu i uzročno‑posljedičnu vezu između događaja kojim su povrijeđena ta prava i pretrpljene štete, plaćanje iznosa u visini koja odgovara dvostrukom – a u slučaju skrivljene povrede – trostrukom iznosu primjerene naknade koju bi se moralo platiti na temelju odobrenja za korištenje predmetnog djela.

               19

               Najprije valja pojasniti da je Trybunał Konstytucyjny (Ustavni sud, Poljska), nakon donošenja odluke kojom se upućuje prethodno pitanje u ovom predmetu, svojom presudom od 23. lipnja 2015. nacionalnu odredbu o kojoj je riječ u glavnom postupku, odnosno članak 79. stavak 1. točku 3. podtočku (b) UPAPP‑a, proglasio djelomično neustavnom, jer je tom odredbom nositelju kojem su povrijeđena imovinska prava autora omogućeno da u slučaju skrivene povrede zahtijeva isplatu iznosa u visini koja odgovara trostrukom iznosu primjerene naknade. Stoga, budući da odluka Trybunał Konstytucyjnyja (Ustavni sud) ima retroaktivan učinak, prethodno pitanje – s obzirom na to da se odnosi na pravi propis koji je proglašen neustavnim – postalo je hipotetsko i slijedom toga nedopušteno.

               20

               Kako je sud koji je uputio zahtjev ipak ostao pri svojem prethodnom pitanju, njega dakle treba razumjeti na način da mu je cilj odrediti treba li članak 13. Direktive 2004/48 tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis koji predviđa mogućnost zahtijevanja plaćanja iznosa u visini koja odgovara dvostrukom iznosu primjerene naknade koja bi se morala platiti na temelju odobrenja za korištenje predmetnog djela (u daljnjem tekstu: hipotetska naknada).

               21

               Najprije valja istaknuti da je cilj Direktive 2004/48, kao što to proizlazi iz njezine uvodne izjave 3., učinkovita primjena materijalnog prava intelektualnog vlasništva u Europskoj uniji. Stoga, članak 3. stavak 2. te direktive, među ostalim, određuje da mjere, postupci i pravna sredstva koje propisuju države članice moraju biti učinkoviti i razmjerni i da moraju odvraćati od povrede.

               22

               Iako se, u tom kontekstu, uvodnom izjavom 10. Direktive 2004/48 utvrđuje cilj koji se sastoji od osiguravanja visoke, jednake i „istovrsne” razine zaštite na unutarnjem tržištu, ostaje činjenica da se navedena direktiva, kao što to proizlazi iz njezina članka 2. stavka 1., primjenjuje, ne dovodeći u pitanje sredstva koja su predviđena ili koja mogu biti predviđena među ostalim u nacionalnom zakonodavstvu, ako su ta sredstva povoljnija za nositelje prava. S tim u vezi, iz uvodne izjave 7. te direktive nedvojbeno proizlazi da je upotrijebljen pojam „sredstvo” generičke naravi i da podrazumijeva procjenu štete.

               23

               Slijedom toga, i kao što je Sud već presudio, Direktiva 2004/48 utvrđuje minimalni standard glede poštovanja prava na intelektualno vlasništvo i ne sprečava države članice da predvide veće mjere zaštite (vidjeti presudu od 9. lipnja 2016., Hansson, C‑481/14, EU:C:2016:419, t. 36. i 40.).

               24

               Nadalje, sukladno uvodnim izjavama 5. i 6., kao i članku 2. stavku 3. točki (b) Direktive 2004/48, u cilju tumačenja njezinih odredbi, treba uzeti u obzir obveze koje za države članice proizlaze iz međunarodnih konvencija, među kojima se nalazi Sporazum TRIPS, Bernska konvencija i Rimska konvencija, koji se mogu primijeniti u sporu u glavnom postupku. Međutim i članak 1. Sporazuma TRIPS, članak 19. Bernske konvencije i članak 2. Rimske konvencije državama ugovornicama omogućuju da nositeljima predmetnih prava dodijele širu zaštitu od one predviđene navedenim instrumentima.

               25

               Stoga, članak 13. stavak 1. drugi podstavak točku (b) Direktive 2004/48 treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis, poput onoga u glavnom postupku, koji predviđa da nositelj kojem su povrijeđena imovinska prava autora može od osobe koja je povrijedila ta prava zahtijevati popravljanje prouzročene štete plaćanjem iznosa koji odgovara dvostrukom iznosu hipotetske naknade.

               26

               To tumačenje ne može biti dovedeno u pitanje činjenicom, kao prvo da naknada izračunana na temelju dvostrukog iznosa hipotetske naknade nije točno proporcionalna stvarnoj šteti koju je oštećena stranka pretrpjela. Naime, ta karakteristika je svojstvena svakoj naknadi štete u obliku paušalnog iznosa, poput one izričito predviđene u članku 13. stavku 1. drugom podstavku točki (b) Direktive 2004/48.

               27

               Kao drugo, navedeno tumačenje nije dovedeno u pitanje ni činjenicom da cilj Direktive 2004/48, kao što to proizlazi iz njezine uvodne izjave 26., nije uvođenje obveze koja se sastoji od propisivanja kaznene odštete.

               28

               Naime, s jedne strane, suprotno onomu što čini se smatra sud koji je uputio zahtjev, činjenicu da Direktiva 2004/48 za države članice ne propisuje obvezu da predvide tzv. „kaznenu” odštetu ne može se tumačiti kao zabranu uvođenja takve mjere.

               29

               S druge strane, ne čini se da odredba koja se primjenjuje u glavnom postupku podrazumijeva obvezu isplate takve naknade štete, pri čemu nije potrebno odlučiti o pitanju je li uvođenje tzv. „kaznene” odštete protivno članku 13. Direktive 2004/48.

               30

               Stoga valja navesti da u slučaju povrede prava intelektualnog vlasništva, obično plaćanje hipotetske naknade ne može zajamčiti naknadu cjelokupne stvarne štete koja je pretrpljena, s obzirom na to da samo plaćanje te naknade ne bi osiguralo ni naknadu eventualnih troškova u vezi s istraživanjem i identifikacijom mogućih povreda, navedenih u uvodnoj izjavi 26. Direktive 2004/48, ni naknadu moguće nematerijalne štete (vidjeti u potonjem smislu presudu od 17. ožujka 2016., Liffers, C‑99/15, EU:C:2016:173, t. 26.), a ni plaćanje kamata na iznose koji se moraju platiti. Naime, OTK je na raspravi potvrdio da je isplata dvostrukog iznosa hipotetske naknade u praksi jednaka naknadi štete čiji je iznos koji je niži od onoga koji bi nositelj mogao zahtijevati na temelju „općih načela” u smislu članka 79. stavka 1. točke 3. podtočke (a) UPAPP‑a.

               31

               Dakako, nije moguće isključiti da naknada štete izračunana na temelju dvostrukog iznosa hipotetske naknade u iznimnim slučajevima jasno i značajno premašuje iznos stvarne štete koja je pretrpljena tako da bi zahtjev u tom smislu mogao predstavljati zlouporabu prava, zabranjenu člankom 3. stavkom 2. Direktive 2004/48. Međutim, iz očitovanja koje je na raspravi iznijela poljska vlada proizlazi da poljski sud, prema propisu koji se primjenjuje u glavnom postupku, u takvom slučaju ne bi bio vezan zahtjevom nositelja povrijeđenog prava.

               32

               Naposljetku, kao treće, kada je riječ o argumentu prema kojem oštećena stranka, time što bi iznos naknade štete mogla izračunati na temelju iznosa dvostruke hipotetske naknade, više ne bi trebala dokazati uzročno‑posljedičnu vezu između događaja kojim je povrijeđeno autorsko pravo i pretrpljene štete, potrebno je utvrditi da taj argument počiva na pretjerano uskom tumačenju pojma „uzročnosti”, prema kojem bi nositelj povrijeđenog prava trebao dokazati uzročno‑posljedičnu vezu između te činjenice i ne samo pretrpljene štete, nego i točnog iznosa te štete. Međutim, takvo tumačenje nije u skladu sa samom idejom paušalnog određivanja iznosa naknade štete i stoga s člankom 13. stavkom 1. drugim podstavkom točkom (b) Direktive 2004/48 koji dopušta tu vrstu naknade štete.

               33

               Imajući u vidu naprijed navedeno, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 13. Direktive 2004/48 treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, prema kojem nositelj kojemu je povrijeđeno pravo intelektualnog vlasništva od osobe koja je povrijedila to pravo može zahtijevati ili naknadu pretrpljene štete, vodeći računa o svim odgovarajućim aspektima predmetnog slučaja, ili plaćanje iznosa u visini koja odgovara dvostrukom iznosu primjerene naknade koja bi se morala platiti na temelju odobrenja za korištenje predmetnog djela, a da pritom taj nositelj ne treba dokazati stvarnu štetu.

         Troškovi

               34

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                     Članak 13. Direktive 2004/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o provedbi prava intelektualnog vlasništva treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, prema kojem nositelj kojemu je povrijeđeno pravo intelektualnog vlasništva od osobe koja je povrijedila to pravo može zahtijevati ili naknadu pretrpljene štete, vodeći računa o svim odgovarajućim aspektima predmetnog slučaja, ili plaćanje iznosa u visini koja odgovara dvostrukom iznosu primjerene naknade koja bi se morala platiti na temelju odobrenja za korištenje predmetnog djela, a da pritom taj nositelj ne treba dokazati stvarnu štetu.

                     Potpisi

            (
            1
         )	Jezik postupka: poljski


Presuda Prvostupanjskog suda (peto vijeće) od 18. lipnja 2008.#Hoechst GmbH protiv Komisije Europskih zajednica.#Tržišno natjecanje.#Predmet T-410/03.


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 19. listopada 2017.#Solar Electric Martinique protiv Ministre des Finances et des Comptes publics.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Conseil d'État (Francuska).#Zahtjev za prethodnu odluku – Šesta direktiva o PDV-u – Direktiva 2006/112/EZ – Građevinski radovi – Francuski prekomorski departmani – Odredbe koje je nacionalno pravo učinilo primjenjivima – Transakcije prodaje i postavljanja na zgrade – Kvalifikacija jedinstvene transakcije – Nenadležnost.#Predmet C-303/16.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      19. listopada 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Šesta direktiva o PDV‑u – Direktiva 2006/112/EZ – Građevinski radovi – Francuski prekomorski departmani – Odredbe koje je nacionalno pravo učinilo primjenjivima – Transakcije prodaje i postavljanja na zgrade – Kvalifikacija jedinstvene transakcije – Nenadležnost”
      U predmetu C‑303/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Conseil d’État (Francuska), odlukom od 20. svibnja 2016. koju je Sud zaprimio 30. svibnja 2016., u postupku

         Solar Electric Martinique

      protiv

         Ministre des Finances et des Comptes publics,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: J. L. da Cruz Vilaça, predsjednik vijeća, E. Levits (izvjestitelj), A. Borg Barthet, M. Berger i F. Biltgen, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 9. veljače 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Solar Electric Martinique, F. Fabiani i F. Joly, odvjetnici,

               –

               za francusku vladu, S. Ghiandoni i D. Colas, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, N. Gossement i L. Lozano Palacios, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 29. lipnja 2017.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 5. stavka 5. i članka 6. stavka 1. Šeste direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet – zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena osnovica za razrezivanje (SL 1977., L 145, str. 1.), kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 95/7/EZ od 10. travnja 1995. (SL 1995., L 102, str. 18.) (u daljnjem tekstu: Šesta direktiva), kao i članka 14. stavka 3. te članka 24. stavka 1. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL 2006., L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.; u daljnjem tekstu: Direktiva o PDV‑u), koja je od 1. siječnja 2007. zamijenila Šestu direktivu.

               2

               Taj je zahtjev podnesen u okviru spora između Solar Electric Martinique i ministre des Finances et des Comptes publics (ministar financija i javnog računovodstva, Francuska) povodom poreznih rješenja o dugovanju poreza na dodanu vrijednost (PDV) za čije je plaćanje to društvo bilo odgovorno u razdoblju od 1. siječnja 2005. do 31. prosinca 2007.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               Članak 3. Šeste direktive, pod naslovom „Teritorijalnost”, određuje:
               „1.   Za potrebe ove Direktive,

                        –

                        ‚teritorij države članice’ smatra se područje države kako je određeno za svaku državu članicu u stavcima 2. i 3.,

                  […]
               3.   Iz područja države isključeni su sljedeći nacionalni teritoriji:
               […]
               Iz područja države također su isključeni sljedeći nacionalni teritoriji:
               […]

                        –

                        Francuska Republika:
                        Prekomorski departmani

                  […]” [neslužbeni prijevod]

               4

               Članak 5. Šeste direktive, naslovljen „Isporuka robe”, propisuje:
               „1.   ‚Isporuka robe’ znači prijenos prava raspolaganja materijalnom imovinom kao vlasnik.
               […]
               5.   Države članice mogu predaju određenih građevinskih radova smatrati isporukom robe u smislu stavka 1.
               […]” [neslužbeni prijevod]

               5

               Članak 6. Šeste direktive, naslovljen „Isporuka usluga”, u stavku 1. određuje:
               „1.   ,Isporuka usluga' znači svaka transakcija koja ne čini isporuku robe u smislu članka 5.
               Ta transakcija može biti među ostalim:

                        –

                        ustupanje nematerijalne imovine, bez obzira bilo ono ili ne predmetom dokumenta kojim se utvrđuje vlasništvo;

                        –

                        obveza suzdržavanja od određenog čina ili toleriranja određenog čina ili situacije;

                        –

                        izvršenje usluga na temelju naloga koji izdaje javna vlast ili koji se izdaje u ime javne vlasti ili na temelju zakona.” [neslužbeni prijevod]

               6

               Na temelju članka 6. stavka 1. točke (c) Direktive o PDV‑u, ona se ne primjenjuje na francuske prekomorske departmane.

               7

               U članku 14. stavku 3. Direktive o PDV‑u preuzet je tekst članka 5. stavka 5. Šeste direktive.

               8

               U skladu s člankom 24. stavkom 1. Direktive o PDV‑u „isporuka usluga” znači svaka transakcija koja ne čini isporuku robe.

            Francusko pravo

               9

               U skladu s podstavkom 1. stavka IV. članka 256. Općeg poreznog zakonika (u daljnjem tekstu: CGI), u verziji primjenjivoj na poreze iz glavnog postupka, „građevinski radovi smatraju se pružanjem usluga podložnim [PDV‑u].”

               10

               Članak 266. tog zakonika propisuje:
               „1.   Porezna osnovica sastoji se:
               […]

                        f.

                        Za građevinske radove, od iznosa vrijednosti ugovora, izvješća o troškovima ili faktura;

                  […]”

               11

               Članak 268.a navedenog zakonika propisuje:
               „Kada osoba istodobno provodi transakcije koje se odnose na više kategorija predviđenih člancima ovog poglavlja, njezin se promet utvrđuje tako da se na svaku skupinu transakcija primjene pravila utvrđena tim člancima.”

               12

               Sukladno članku 295. CGI‑ja:
               „1.   Od [PDV‑a] se izuzimaju:
               […]

                        5.

                        U departmanima Guadeloupe, Martinique i Réunion:

                                 a.

                                 Uvoz […] proizvoda s popisa utvrđenog zajedničkim odlukama ministra gospodarstva i financija i ministra […] zaduženog za prekomorske departmane;

                                 b.

                                 Prodaja […] lokalno proizvedenih proizvoda sličnih onima za koje se uvoz u navedene departmane izuzima od oporezivanja na temelju prethodno navedenih odredbi;

                  […]”

               13

               U članku 50.k stavku I. Priloga IV. tom zakoniku među proizvodima čiji uvoz u departmane Guadeloupe, Martinique i Réunion može biti oslobođen PDV‑a navode se „fotoosjetljivi poluvodički uređaji, uključujući fotonaponske ćelije čak i kad su sastavljene u module ili ugrađene u ploče”.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               14

               Solar Electric Martinique, čija je djelatnost među ostalim prodaja i postavljanje opreme vezane za solarnu energiju u departmanu Martinique, obračunao je PDV na transakcije postavljanja na krov stambenih zgrada fotonaponskih ploča i solarnih grijača vode samo u pogledu cijena usluga postavljanja.

               15

               Nakon provjere koja se odnosi na razdoblje od 1. siječnja 2005. do 31. prosinca 2007., porezna uprava smatrala je da su te transakcije građevinskoga karaktera i stoga trebaju uključivati cijenu isporučene opreme. Posljedično ta je uprava ispravila poreznu osnovicu tih transakcija.

               16

               Solar Electric Martinique je 21. rujna 2010. pred upravnim sudom Fort‑de‑France (Francuska) podnio zahtjev za oslobođenje od plaćanja PDV‑a kojem je podvrgnut nakon tog ispravka.

               17

               Budući da je njegov zahtjev odbijen presudom od 26. lipnja 2012., Solar Electric Martinique podnio je žalbu na tu presudu pred Žalbenim upravnim sudom u Bordeauxu (Francuska), koju je taj sud odbio presudom od 10. srpnja 2014.

               18

               Solar Electric Martinique podnio je žalbu u kasacijskom postupku pred Conseilom d’État (Francuska) ističući osobito da je navedeni upravni sud počinio pogrešku koja se tiče prava kada je ocijenio da su radovi postavljanja fotonaponskih ploča i solarnih grijača vode koje je izvršio građevinski radovi, iako je ta oprema mogla biti postavljena bez nanošenja ozbiljne štete dotičnoj zgradi te se ti radovi obično ne rade zajedno s gradnjom zgrade.

               19

               Sud koji je uputio zahtjev ističe da su transakcije prodaje i postavljanja opreme iz članka 295. CGI‑ja i iz članka 50.k stavka I. Priloga IV. tom zakoniku podložne PDV‑u samo u pogledu cijene nabave opreme, osim ako te transakcije postavljanja imaju karakter usluga građevinskih radova i stoga su oporezive PDV‑om u pogledu cjelokupne cijene naplaćene kupcu.

               20

               Taj sud ističe da, iako se članak 295. CGI‑ja primjenjuje samo u prekomorskim departmanima, odnosno izvan teritorijalnog područja primjene Šeste direktive, odredbe članka 256. tog zakonika koje se odnose na građevinske radove primjenjuju se i na kontinentalnu Francusku te osiguravaju prenošenje u francusko pravo članka 5. stavka 5. i članka 6. stavka 1. Šeste direktive, čije su odredbe preuzete u članku 14. stavku 3. i članku 24. stavku 1. Direktive o PDV‑u.

               21

               Prema sudu koji je uputio zahtjev, valja nastojati postići ujednačenu primjenu odredbi tih direktiva unutar Unije. Stoga, iako se spor koji taj sud mora riješiti odnosi na transakcije izvršene izvan teritorijalnog područja primjene tih direktiva, postavlja se pitanje jesu li prodaja i postavljanje fotonaponskih ploča i solarnih grijača vode na zgrade ili u svrhu opskrbe zgrada električnom energijom ili toplom vodom jedinstvena transakcija građevinskoga karaktera u smislu navedenih direktiva.

               22

               U tim je okolnostima Conseil d’État odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Predstavljaju li prodaja i postavljanje fotonaponskih ploča i solarnih grijača vode na zgrade ili u svrhu opskrbe zgrada električnom energijom ili toplom vodom jedinstvenu transakciju građevinskoga karaktera u smislu članka 5. stavka 5. i članka 6. stavka 1. [Šeste direktive], koji su postali članak 14. stavak 3. i članak 24. stavak 1. Direktive o [PDV‑u]?”

         Nadležnost Suda

               23

               Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da su činjenice iz kojih proizlazi glavni spor smještene isključivo u departman Martinique, koji je jedan od prekomorskih departmana Francuske Republike.

               24

               Ti su departmani na temelju članka 3. stavka 3. Šeste direktive i članka 6. stavka 1. točke (c) Direktive o PDV‑u izričito isključeni iz područja primjene tih direktiva.

               25

               U tom pogledu valja podsjetiti da se Sud u više navrata proglasio nadležnim za odlučivanje o zahtjevima za prethodnu odluku koji se odnose na odredbe prava Unije u situacijama u kojima se činjenice iz glavnog postupka nalaze izvan područja primjene prava Unije, ali u kojima su navedene odredbe tog prava učinjene primjenjivima nacionalnim pravom zbog upućivanja potonjeg na njihov sadržaj (vidjeti u tom smislu presude od 21. prosinca 2011., Cicala, C‑482/10, EU:C:2011:868, t. 17. i navedenu sudsku praksu te od 18. listopada 2012., Nolan, C‑583/10, EU:C:2012:638, t. 45.).

               26

               Naime, kada nacionalni zakon primijeni, za situacije koje ne ulaze u područje primjene dotičnog akta Unije, rješenja predviđena navedenim aktom, sigurno postoji interes Unije da, kako bi se izbjegla različita buduća tumačenja, odredbe preuzete iz tog akta budu ujednačeno tumačene (vidjeti u tom smislu presude od 7. srpnja 2011., Agafiţei i dr., C‑310/10, EU:C:2011:467, t. 39. i navedenu sudsku praksu te od 18. listopada 2012., Nolan, C‑583/10, EU:C:2012:638, t. 46.).

               27

               Tako je tumačenje Suda odredbi prava Unije u situacijama koje nisu obuhvaćene njegovim područjem primjene opravdano kad je nacionalno pravo na izravan i bezuvjetan način te odredbe učinilo primjenjivima na takve situacije kako bi se osiguralo istovjetno postupanje u tim situacijama i u onima koje su obuhvaćene područjem primjene prava Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 21. prosinca 2011., Cicala, C‑482/10, EU:C:2012:868, t. 19. i navedenu sudsku praksu).

               28

               U ovom slučaju, sud koji je uputio zahtjev želi znati jesu li prodaja i postavljanje fotonaponskih ploča i solarnih grijača vode na zgrade kako bi se one opskrbile električnom energijom ili toplom vodom jednokratna transakcija građevinskoga karaktera, u smislu Šeste direktive i Direktive o PDV‑u, precizirajući s jedne strane da članak 256. CGI‑ja osigurava prenošenje mjerodavnih odredbi navedenih direktiva u nacionalno pravo i s druge strane da ti pojmovi imaju isti doseg u pogledu prekomorskih departmana, područja koja su izričito isključena iz područja primjene navedenih direktiva.

               29

               Postojanje interesa Unije da, kako bi se izbjeglo buduće različito tumačenje, pojmovi građevinskih radova i jedinstvene transakcije s karakterom građevinskih radova dobiju ujednačeno tumačenje doista je zamislivo.

               30

               Međutim, kako je nezavisni odvjetnik naglasio u točkama 41. do 44. svojeg mišljenja, kao prvo, mjerodavne odredbe Šeste direktive i Direktive o PDV‑u ne mogu se smatrati prenesenima člankom 256. CGI‑ja.

               31

               Naime, dok članak 5. stavak 5. Šeste direktive i članak 14. stavak 3. Direktive o PDV‑u uvode mogućnost za države članice da smatraju isporukom predaju određenih građevinskih radova, članak 256. CGI‑ja predviđa naprotiv da su građevinski radovi kvalificirani kao isporuka usluga.

               32

               Kao drugo, članci 256. i 295. CGI‑ja ne mogu biti, u smislu sudske prakse navedene u točki 27. ove presude, izravno i bezuvjetno upućivanje na navedene mjerodavne odredbe tih direktiva.

               33

               S jedne strane, izbor učinjen člankom 256. CGI‑ja dopušta samo zaključiti a contrario da građevinski radovi, kao uostalom sve transakcije koje nisu isporuka robe, ulaze u članak 6. stavak 1. Šeste direktive i članak 24. stavak 1. Direktive o PDV‑u.

               34

               S druge strane, članak 295., koji uspostavlja sustav izuzeća koji odstupa od pravila primjenjivih na matično francusko područje za isporuke robe izvršene na područjima koja su izričito isključena iz područja primjene Šeste direktive i Direktive o PDV‑u, ne može se smatrati izravnim i bezuvjetnim upućivanjem na odredbe tih direktiva.

               35

               Zahtjev za prethodnu odluku je nadalje bio upućen upravo zato što u pogledu prekomorskih departmana na koje se Šesta direktiva i Direktiva o PDV‑u ne primjenjuju postoje posebne odredbe koje predviđaju oslobođenje prodaje fotonaponskih ploča i solarnih grijača vode.

               36

               Stoga, kada je riječ o rješenjima za situacije koje ne ulaze u područje primjene dotičnih akata Unije, nacionalni zakon koji je predmet glavnog postupka ne odgovara rješenjima predviđenima Šestom direktivom i Direktivom o PDV‑u s obzirom na to da on uspostavlja izuzeće koje nije predviđeno tim direktivama. Stoga se ne može smatrati da je nacionalno pravo izravno i bezuvjetno učinilo odredbe navedenih direktiva primjenjivima na situacije koje ne ulaze u područje primjene tih istih direktiva.

               37

               Slijedom navedenoga, valja utvrditi da Sud nije nadležan za odgovor na pitanje koje je postavio Conseil d’État.

         Troškovi

               38

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                     Sud Europske unije nije nadležan za odgovor na pitanje koje je uputio Conseil d’État (Francuska) odlukom od 20. svibnja 2016.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 21. svibnja 2014.#Toshiba Corp. protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje – Zabranjeni sporazumi – Tržište transformatora snage – Odluka kojom se utvrđuje povreda članka 81. UEZ‑a i članka 53. Sporazuma o EGP‑u – Sporazum o podjeli tržišta – Dokaz o udaljavanju iz kartela – Ograničivanje tržišnog natjecanja – Utjecaj na trgovinu – Zapreke ulasku – Novčane kazne – Temeljni iznos – Referentna godina – Točka 18. Smjernica o metodi za utvrđivanje kazni iz 2006. – Korištenje dijela fiktivnog tržišta na tržištu EGP‑a.#Predmet T‑519/09.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 1. srpnja 2014. # You-View.tv protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-480/13.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 27. veljače 2015.#Spa Monopole, compagnie fermière de Spa SA/NV protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Zajednice OLEOSPA – Raniji verbalni žigovi Beneluxa SPA – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T‑377/12.


Presuda Službeničkog suda (drugo vijeće) 22. siječnja 2015.#Danuta Kakol protiv Europske komisije.#Javna služba – Natječaj – Otvoreni natječaj EPSO/AD/177/10 – Uvjeti prihvatljivosti – Nedopuštanje sudjelovanja na natječaju – Nepostojanje obrazloženja – Dopuštanje sudjelovanja na prijašnjem sličnom natječaju – Dužnost posebnog obrazlaganja – Tužba za poništenje – Tužba za naknadu štete.#Spojeni predmeti F-1/14 i F-48/14.