title: Presuda Suda (deseto vijeće) od 20. ožujka 2014. # Caixa d'Estalvis i Pensions de Barcelona protiv Generalidad de Cataluña. # Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunal Supremo - Španjolska. # Zahtjev za prethodnu odluku - Šesta direktiva o PDV-u - Izuzeća - Transakcije koje se odnose na prodaju vrijednosnih papira koje za posljedicu imaju prijenos vlasništva nad nepokretnom imovinom - Podlijeganje posrednom porezu različitom od PDV-a - Članci 49. i 63. UFEU-a - Potpuno unutarnja situacija. # Predmet C-139/12.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑139/12,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunal Supremo (Španjolska), odlukom od 9. veljače 2012., koju je Sud zaprimio 19. ožujka 2012., u postupku
            Caixa d’Estalvis i Pensions de Barcelona
            protiv
            Generalidad de Cataluña,
            SUD (deseto vijeće),
            u sastavu: E. Juhász, predsjednik vijeća, A. Rosas (izvjestitelj) i C. Vajda, suci,
            nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
            tajnik: V. Tourrès, administrator,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 12. lipnja 2013.,
            uzimajući u obzir podnesena očitovanja:
            – za Caixa d’Estalvis i Pensions de Barcelona, C. Gómez Barrero, J. Buendía Sierra i E. Zamarriego Santiago, abogados ,
            – za Generalidad de Cataluña, N. París, u svojstvu agenta,
            – za španjolsku vladu, N. Díaz Abad, u svojstvu agenta,
            – za finsku vladu, J. Heliskoski, u svojstvu agenta,
            – za Europsku komisiju, L. Lozano Palacios, u svojstvu agenta,
            odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 13. slova B točke (d) pod 5 Šeste direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet – zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena osnovica za razrezivanje (SL L 145, str. 1.), kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 91/680/EEZ od 16. prosinca 1991. (SL L 376, str. 1., u daljnjem tekstu: Šesta direktiva), kao i članaka 49. i 63. UFEU‑a.
            2. Zahtjev je upućen u okviru spora između Caixa d’Estalvis i Pensions de Barcelona (u daljnjem tekstu: Caixa) i Generalidad de Cataluña povodom zahtjeva za povrat poreza koji tereti prijenos imovine i ovjerene pravne akte (u daljnjem tekstu: porez na prijenos imovine).
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. Poglavlje V. Šeste direktive, pod nazivom „Oporezive transakcije“, u članku 5. propisuje:
            „1. ,Isporuka robe' znači prijenos prava raspolaganja materijalnom imovinom kao vlasnik.
             [...]
            3. Države članice materijalnom imovinom mogu smatrati:
            [...]
            c) dionice ili udjele koji su ekvivalentni dionicama koji njihovom imatelju daju de iure  ili de facto  pravo vlasništva ili posjeda nepokretne imovine ili njezinog dijela.“ [ neslužbeni prijevod ]
            4. Poglavlje X. te direktive, pod naslovom „Izuzeća“, u članku 13., pod naslovom „Izuzeća unutar države“, uključuje dijelove A („Izuzeća koja se odnose na određene aktivnosti od javnog interesa“), B („Ostala izuzeća“) i C („Mogućnosti“).
            5. U smislu članka 13. slova B navedene direktive:
            „Ne dovodeći u pitanje ostale odredbe Zajednice, države članice, u skladu s uvjetima koje utvrđuju u svrhu osiguranja ispravne i izravne primjene niže predviđenih izuzeća i sprečavanja eventualne utaje, izbjegavanja ili zloporabe, izuzimaju i:
            [...]
            d) sljedeće transakcije:
            [...]
            5. transakcije, uključujući ugovaranje, ali ne i upravljanje ili pohranu, dionicama, udjelima u društvima ili udruženjima, obveznicama i ostalim vrijednosnim papirima, isključujući:
            – dokumente kojima se utvrđuje vlasništvo nad robom,
            – prava ili vrijednosne papire iz članka 5. stavka 3.;
            [...]
            g) isporuke objekata ili dijelova objekata kao i zemljišta na kojima su smješteni, osim isporuka iz članka 4. stavka 3. točke (a);
            h) isporuke neizgrađenih nekretnina različitih od zemljišta predviđenih za izgradnju iz članka 4. stavka 3. točke (b).“ [ neslužbeni prijevod ]
            6. Članak 4. stavak 3. točke (a) i (b) iste direktive upućuje na „isporuku prije prvog useljenja objekta ili dijela objekta i zemljišta na kojem je objekt smješten“ i na „isporuku građevinskog zemljišta“.
            7. Članak 13. slovo C Šeste direktive glasi:
            „Države članice mogu dopustiti poreznim obveznicima pravo izbora u pogledu oporezivanja:
            [...]
            b) transakcija navedenih pod B točkama (d), (g) i (h).
            Države članice mogu ograničiti opseg tog prava izbora određujući detaljna pravila njegovog korištenja.“ [ neslužbeni prijevod ]
            8. Članak 28. stavak 3. navedene direktive određuje:
            „Tijekom prijelaznog razdoblja iz stavka 4. države članice mogu:
            [...]
            b) nastaviti s izuzećima transakcija navedenima u Prilogu F pod postojećim uvjetima u državi članici;
            [...]“ [neslužbeni prijevod]
            9. Prilog F navedene direktive, pod nazivom „Popis transakcija iz članka 28. stavka 3. točke (b)“, pod 16. navodi „isporuke zgrada i zemljišta iz članka 4. stavka 3.“.
            10. Članak 33. stavak 1. iste direktive propisuje:
            „Ne dovodeći u pitanje ostale odredbe prava Zajednice, osobito one predviđene važećim odredbama prava Zajednice koje se odnose na opći režim o posjedovanju, kretanju i nadzoru proizvoda koji podliježu trošarinama, ovom direktivom država članica ne sprečava se da zadrži ili da uvede poreze na ugovore o osiguranju, poreze na klađenje i kockanje, trošarine, pristojbe ili općenito bilo koje poreze, davanja ili namete koji se ne mogu odrediti kao porez na promet, pod uvjetom da naplata tog poreza, davanja ili nameta ne uzrokuje formalnosti povezane s prelaskom granice u trgovini između država članica.“ [ neslužbeni prijevod ]
            Španjolsko pravo
            Propisi koji se odnose na porez na dodanu vrijednost
            11. Članak 8. Zakona o porezu na dodanu vrijednost 30/1985 (Ley 30/1985 del Impuesto sobre el Valor Añadido) od 2. kolovoza 1985. (BOE br. 190 od 9. kolovoza 1985., str. 25214.) propisuje:
            „Od poreza na dodanu vrijednost [(u daljnjem tekstu: PDV)] izuzeti su:
            [...]
            18. Sljedeće financijske transakcije bez obzira na fizičke ili pravne osobe koje ih provode:
            [...]
            g) usluge i transakcije, uz iznimku čuvanja i upravljanja, koje se odnose na dionice, udjele u društvima, obveze i ostala ovlaštenja koja nisu nabrojena u prethodnim podstavcima točke 18., izuzimajući:
            a. dokumente kojima se utvrđuje vlasništvo nad robom,
            b. dokumente čije posjedovanje osigurava de iure ili de facto pravo vlasništva, korištenje ili uživanje nepokretne imovine.
            [...]“
            12. Članak 13. stavak 1. točka 18. pod k) Kraljevskog dekreta 2028/1985 kojim se odobrava uredba o porezu na dodanu vrijednost (Real Decreto 2028/1985 por el que se aprueba el Reglamento del Impuesto sobre el Valor Añadido) od 30. listopada 1985. (BOE br. 261 od 31. listopada 1985., str. 34469.) ponavlja prethodno navedene pojmove iz članka 8. zakona 30/1985, dodajući i sljedeće odredbe:
            „Dionice ili udjeli u društvima ili drugim pravnim subjektima ne ulaze u ovu kategoriju.
            [...]“
            13. Članak 20. stavak 1. točka 18. pod k) Zakona 37/1992 o porezu na dodanu vrijednost (Ley 37/1992 del Impuesto sobre el Valor Añadido) od 28. prosinca 1992. (BOE br. 312 od 29. prosinca 1992., str. 44247.) istoga je sadržaja kao i gore navedeni ulomak iz Kraljevskog dekreta 2028/1985.
            Propisi koji se odnose na tržište vrijednosnih papira
            14. Zakon 24/1988 koji se odnosi na tržište vrijednosnih papira (Ley 24/1988 del Mercado de Valores) od 28. srpnja 1988. (BOE br. 181 od 29. srpnja 1988., str. 23405.), kako je izmijenjen Zakonom 18/1991 o porezu na dohodak fizičkih osoba (Ley 18/1991 del Impuesto sobre la Renta de las Personas Físicas) od 6. lipnja 1991. (BOE br. 136 od 7. lipnja 1991., str. 18665., u daljnjem tekstu: Zakon o tržištu vrijednosnih papira), u članku 108. propisuje:
            „1.  Prijenos vrijednosnih papira, neovisno o tome trguje li se njima na sekundarnom službenom tržištu ili ne, izuzet je od poreza koji tereti prijenos imovine i javnobilježničke pravne akte i od [PDV‑a].
            2. Sljedeće se izuzima od odredaba stavka 1. i podliježe porezu koji tereti prijenos imovine i ovjerenih pravnih akata kao ,prijenos imovine uz naknadu':
            1. Prijenosi ostvareni na sekundarnom tržištu kao i stjecanja vrijednosnih papira koji predstavljaju udio u dioničkom kapitalu ili imovini društava, sredstava udruženja i drugih subjekata čija se aktiva sastoji od barem 50 % nekretnina smještenih na državnom području ostvarena na primarnom tržištu slijedom ostvarivanja prava povlaštenog upisa i prava zamjene obveznica za dionice, pod uvjetom da kao posljedica jednog takvog prijenosa ili stjecanja stjecatelj dobiva potpuno vlasništvo nad tom imovinom ili se barem nalazi u poziciji koja mu omogućuje obavljanje nadzora nad tim subjektima.
            Za komercijalna trgovačka društva smatrat će se da je navedeni nadzor ostvaren ako stjecatelj na posredan ili neposredan način stekne više od 50 % udjela u kapitalu društva.
            U svrhu izračuna 50 % vrijednosti koju čine nekretnine neće se uzeti u obzir one nekretnine, osim zemljišta i građevinskog zemljišta, koje čine dio operativne imovine društava čiji se društveni cilj sastoji isključivo od razvoja komercijalnih aktivnosti vezanih uz gradnju ili razvoj nekretnina.
            2. Prijenos dionica ili udjela primljenih na ime unesene nepokretne imovine prilikom osnivanja društava ili povećanja temeljnog kapitala, pod uvjetom da je prošlo manje od godine dana od dana unosa do dana prijenosa.
            U gore navedenim slučajevima primijenit će se odgovarajuća porezna stopa na prijenos nepokretne imovine uz naknadu na temelju vrijednosti odnosne imovine, koja se izračunava prema pravilima sadržanima u važećim odredbama o porezu koji tereti prijenos imovine i ovjerenih pravnih akata.“
            Propis o porezu na prijenos imovine
            15. Članak 7. stavak 5. pročišćenog teksta Zakona o porezu kojim se terete prijenos imovine i ovjereni pravni akti (Ley del Impuesto sobre Transmisiones Patrimoniales y Actos Jurídicos Documentados), potvrđenog Kraljevskim zakonodavnim dekretom 3050/1980 od 30. prosinca 1980. (BOE br. 29 od 3. veljače 1981., str. 2442.), kako je izmijenjen Zakonom 29/1991 koji se odnosi na prilagodbu određenih fiskalnih pojmova direktivama i uredbama Europskih zajednica (Ley 29/1991 de adecuación de determinados conceptos impositivos a las Directivas y Reglamentos de las Comunidades Europeas) od 16. prosinca 1991. (BOE br. 301 od 17. prosinca 1991., str. 40533.), propisuje:
            „Pod pojam ,prijenos imovine uz naknadu' koji je propisan ovim poglavljem ne potpadaju prethodno navedene transakcije ako su ih provela trgovačka društva ili osobe koje obavljaju samostalnu djelatnost u okviru svoje komercijalne ili profesionalne aktivnosti i ako one u svakom slučaju predstavljaju isporuku dobara ili pružanje usluga na koje se naplaćuje [PDV]. Međutim, pod ovaj pojam potpadaju isporuke ili davanje u najam nepokretne imovine kada se na njih odnosi izuzeće od [PDV‑a] kao i isporuke onih nekretnina koje su uključene u prijenos cjelokupnog kapitala društva kada proizlazi da je prijenos te imovine izuzet od [PDV‑a].“
            Glavni postupak i prethodna pitanja
            16. Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je tijekom lipnja 1991. Caixa, koja je držala 3,26 % temeljnog kapitala društva Inmobiliaria Colonial SA (u daljnjem tekstu: Inmobiliaria Colonial), donijela odluku o povećanju svog udjela u tom društvu te je u tu svrhu započela pregovore s ciljem stjecanja udjela koji je u tom društvu držao Banco Central SA, čija se imovina pretežno sastojala od nekretnina. Pregovori su dovršeni u veljači 1992. i Caixa je preuzela udio koji je u Immobiliariji Colonial držao Banco Central SA, a koji je iznosio 63,85 % temeljnog kapitala toga društva. Time je Caixa u tom društvu stekla udio veći od 65 %. Slijedom tog stjecanja, Caixa je izdala javnu ponudu za kupnju dionica preostalog temeljnog kapitala Inmobiliarije Colonial, nakon kojeg je postala nositelj 96,85 % dionica toga društva.
            17. Tijekom ožujka 1992. Caixa je provela mehanizam samorazrezivanja poreza na prijenos imovine po stopi od 6 %, u skladu s odredbama članka 108. Zakona o tržištima vrijednosnih papira, iz razloga što je stekla vladajući udio veći od 50 % kapitala odnosnog društva za poslovanje nekretninama. Prijavila je poreznu osnovicu u iznosu od 16.256.808.232 španjolskih pezeta (ESP) kao i iznos dugovanog poreza od 975.408.494 ESP.
            18. Međutim, tijekom veljače 1993. Caixa je od Delegación Territorial de Barcelona del Departamento de Economía y Finanzas de la Generalidad de Cataluña (Područna jedinica za Barcelonu, ministarstvo gospodarstva i financija Katalonije) zatražila povrat nepravilno naplaćenog poreza u iznosu od 975.408.454 ESP i odgovarajućih kamata iz razloga što članak 108. Zakona o tržištu vrijednosnih papira proturječi odredbama prava Unije, osobito Šestoj direktivi, i što taj članak u svakom slučaju nije primjenjiv na provedeno stjecanje vrijednosnih papira, s obzirom na to da se tim poslom ne prikriva prodaja nekretnina.
            19. Budući da joj nije odgovoreno u zakonskom roku, Caixa je uložila prigovor protiv prešutne odluke o odbijanju zahtjeva za povrat. Tribunal Económico‑Administrativo Regional de Cataluña odbio je njezin prigovor odlukom od 30. siječnja 1998., koju je 14. svibnja 1999. potvrdio Tribunal Económico‑Administrativo Central.
            20. Caixa je pokrenula upravni spor pred vijećem za upravne sporove Tribunal Superior de Justicia de Cataluña, čiji je četvrti odjel 28. svibnja 2004. donio presudu usvojivši tužbu jedino iz razloga što porezna osnovica nije trebala biti utvrđena na temelju stvarne vrijednosti nekretnina koje čine imovinu Immobiliarije Colonial, već na temelju dijela vrijednosti nepokretne imovine proporcionalne dionicama koje su predmet prijenosa.
            21. Ostali su argumenti koje je Caixa iznijela u svojoj tužbi odbijeni. Ti argumenti odnose se u jednom dijelu na neusklađenost članka 108. Zakona o tržištu vrijednosnih papira s odredbama članka 13. slova B točke (d) pod 5 Šeste direktive u mjeri u kojoj članak 108. propisuje obvezno oporezivanje trgovine dionicama porezom na prijenos imovine izuzimajući ga od PDV‑a, iako ta odredba prava Unije ne dopušta proširivanje izuzeća od PDV‑a na „udjele ili dionice čije posjedovanje osigurava de iure  ili de facto prijenos prava vlasništva, korištenja ili uživanja nepokretne imovine ili dijela nepokretne imovine“. S druge strane, Caixa je navela da, prema njezinom mišljenju, postoji proturječje između, s jedne strane, navedenog članka 108. i, s druge strane, španjolskog Ustava i prava Unije, s obzirom na to da ta odredba španjolskog prava uvodi pretpostavku neosporive općenite prijevare prema kojoj se sve transakcije prijenosa dionica društava čija su imovina pretežno nekretnine provode s ciljem porezne evazije.
            22. Caixa je podnijela žalbu protiv presude Tribunal Superior de Justicia de Cataluña pred sudom koji je uputio zahtjev pozivajući se samo na jedan razlog, na povredu članka 13. slova B. točke (d) pod 5, članka 5. stavka 3. i članka 27. Šeste direktive.
            23. Prema Caixi, i izuzeće odnosnih transakcija od PDV‑a, a i činjenica da iste podliježu porezu na prijenos imovine, propisana Zakonom o tržištu vrijednosnih papira, protivne su Šestoj direktivi. Prijenos dionica ili udjela u trgovačkim društvima čije posjedovanje osigurava de iure  ili de facto prijenos prava vlasništva, korištenja ili uživanja nekretnine ili dijela nepokretne imovine ne bi trebao podlijegati porezu na prijenos imovine niti bi tu operaciju trebalo izuzeti od PDV‑a, to više u mjeri u kojoj je odnosna država članica odstupila od primjene Šeste direktive, a da nije postupila prema proceduri iz njezinog članka 27. za ishođenje nužnog odobrenja od Vijeća u svrhu sprečavanja porezne evazije u okviru prijenosa nepokretne imovine posredovanjem društava.
            24. Zbog dvojbi kad je riječ o pitanju dopušta li kombinacija odredaba članka 13. slova B točke (d) pod 5 i članka 5. stavka 3. točke (c) Šeste direktive državama članicama da izuzmu od PDV‑a transakcije koje se odnose na trgovinu dionicama društava čija se imovina u biti sastoji od nekretnina te dopušta li ta direktiva da stjecanje većine kapitala toga društva podliježe posrednom porezu različitom od PDV‑a, takvom kao što je porez na prijenos imovine, sud koji je uputio zahtjev odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
            „1. Zahtijeva li članak 13. slovo B točka (d) pod 5 [Šeste] direktive da PDV‑u bez oslobođenja podliježu transakcije koje se odnose na prodaju dionica koju provodi porezni obveznik, a koja uključuje stjecanje vlasništva nad nepokretnom imovinom, uzimajući u obzir izuzeće koje propisuje za vrijednosne papire čije posjedovanje osigurava de iure  ili de facto prijenos vlasništva ili uživanja nekretnine ili dijela te nekretnine?
            2. Dopušta li [Šesta] direktiva […] postojanje odredaba poput članka 108. Zakona o tržištu vrijednosnih papira prema kojem stjecanje većine kapitala društva čija se imovina pretežno sastoji od nekretnina podliježe posrednom porezu različitom od PDV‑a, nazvanom porez na prijenos imovine, ne uzimajući u obzir mogući status poslovnog subjekta sudionika u transakciji i, prema tome, ne isključujući slučaj gdje bi, da se radilo o izravnom prijenosu nekretnina, a ne dionica, transakcija podlijegala PDV‑u?
            3. Je li odredba nacionalnog propisa poput članka 108. Zakona o tržištima vrijednosnih papira […], kojom se oporezuje stjecanje većine kapitala društava čija se imovina pretežno sastoji od nepokretne imovine u Španjolskoj, ne dopuštajući mogućnost dokazivanja da je društvo nad kojim je stečen nadzor gospodarski aktivno, sukladna slobodi poslovnog nastana zajamčenoj člankom [49. UFEU‑a] i slobodi kretanja kapitala propisanoj člankom [63. UFEU‑a]?“
            O prethodnim pitanjima
            O drugom pitanju
            25. Svojim drugim pitanjem, koje je najprije potrebno ispitati, sud koji je uputio zahtjev u biti pita protivi li se Šesta direktiva propisu države članice prema kojem stjecanje većine kapitala jednog društva čija se imovina pretežno sastoji od nekretnina podliježe posrednom porezu različitom od PDV‑a, odnosno porezu na prijenos imovine, ne uzimajući u obzir činjenicu da bi, ako bi odnosne transakcije imale za cilj neposredno stjecanje nepokretne imovine, a ne dionica koje se odnose na tu imovinu, te transakcije podlijegale PDV‑u.
            26. Na prvome mjestu treba primijetiti da Šesta direktiva u velikoj mjeri izuzima od primjene PDV‑a transakcije koje se odnose na nepokretnu imovinu. U tom pogledu članak 13. slovo B točke (g) i (h) te direktive posebno nabraja transakcije koje izuzima, osim onih navedenih u članku 4. stavku 3. točkama (a) i (b) navedene direktive, a to su, među ostalim, isporuka novih zgrada ili isporuka građevinskog zemljišta. Osim toga, zadnje navedene odredbe ne dovode u pitanje mogućnost da države članice na temelju članka 28. stavka 3. točke (b) Šeste direktive u vezi s njezinim prilogom F točkom 16. nastave također izuzimati isporuku zgrada i zemljišta navedenih u članku 4. stavku 3. te direktive.
            27. Stoga, odnosno na razliku u postupanju na koju upozorava sud koji je uputio zahtjev, što se tiče, s jedne strane, neposrednog stjecanja nepokretne imovine koje podliježe PDV‑u i, s druge strane, posrednog stjecanja takve imovine koje podliježe porezu na prijenos imovine, treba zaključiti da podlijeganje neposrednog stjecanja nepokretne imovine PDV‑u u svakom slučaju osobito ovisi o vrsti stečene nekretnine.
            28. Nadalje, što se tiče navodno diskriminirajućeg postupanja u odnosu na isporuku nepokretnih dobara koja eventualno podliježe PDV‑u, treba istaknuti da Šesta direktiva ne stvara prepreku državi članici u održavanju ili uvođenju poreza, prava ili taksi (pristojbi) koji se ne mogu odrediti kao porez na promet, kao što to proizlazi iz članka 33. stavka 1. iste direktive. Budući da pravo Unije, dakle, dopušta postojanje konkurirajućih sustava oporezivanja, takvi porezi mogu jednako biti naplaćeni i kada njihova naplata može voditi prema kumulaciji s PDV‑om za istu transakciju (vidjeti, u tom smislu, presude od 8. srpnja 1986., Kerrutt, 73/85, Zb., str. 2219., t. 22. i od 11. listopada 2007., KÖGÁZ i dr., C‑283/06 i C‑312/06, Zb., str. I‑8463., t. 33.).
            29. Što se tiče nacionalnog propisa koji je u pitanju u glavnom postupku, treba upozoriti da je Sud već presuđivao o usklađenosti toga propisa s člankom 33. stavkom 1. Šeste direktive u predmetu u okviru kojega je 27. studenoga 2008. donio rješenje Renta (C‑151/08). Sud, nakon što je upozorio na bitne karakteristike PDV‑a razvijene kroz sudsku praksu (vidjeti osobito presudu od 3. listopada 2006., Banca popolare di Cremona, C‑475/03, Zb.. str. I‑9373., t. 28 i navedenu sudsku praksu), u tom je rješenju smatrao da se porez koji pokazuje osobine poreza na prijenos imovine razlikuje od PDV‑a na način da ga se ne može okvalificirati kao porez koji se može odrediti kao porez na promet u smislu članka 33. stavka 1. Šeste direktive.
            30. Ništa u spisu dostavljenom Sudu ne dovodi do zaključka da bi to pitanje u okviru ovog zahtjeva za prethodnu odluku trebalo drukčije analizirati. Dakle, u pogledu obrazloženja usvojenog u prethodno navedenom rješenju Renta treba zaključiti da se Šesta direktiva ne protivi propisu u pitanju u glavnom postupku.
            31. S obzirom na prethodna razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti da Šestu direktivu treba tumačiti na način da se ne protivi odredbi nacionalnog propisa kao što je članak 108. Zakona o tržištu vrijednosnih papira, prema kojem stjecanje većine kapitala jednog društva čija se imovina pretežno sastoji od nekretnina podliježe posrednom porezu koji se razlikuje od PDV‑a, poput onoga u glavnom postupku.
            O prvom pitanju
            32. Svojim prvim pitanjem, koje treba ispitati drugo po redu, sud koji je uputio zahtjev u biti pita trebaju li na temelju Šeste direktive, osobito članka 13. slova B točke (d) pod 5 drugog navoda, PDV‑u podlijegati transakcije koje se odnose na trgovinu dionicama koju provodi porezni obveznik, a koja uključuje stjecanje vlasništva nad nepokretnom imovinom.
            33. Komisija u svojem pisanom očitovanju procjenjuje, u mjeri u kojoj se glavni postupak odnosi na podlijeganje transakcija što ih je poduzela Caixa porezu na prijenos imovine, a ne PDV‑u, da odgovor na to pitanje nikako ne dopušta utvrditi da takve transakcije mogu ili ne mogu biti podvrgnute drugim porezima osim PDV‑a.
            34. Iz zahtjeva za prethodnu odluku u tom pogledu proizlazi da sud koji je uputio zahtjev pita Sud o tom pitanju kako bi utvrdio je li prikladno podvrgnuti porezu na prijenos imovine transakcije trgovine dionicama koje je izvršila Caixa, u mjeri u kojoj španjolsko zakonodavstvo predviđa da transakcije koje podliježu PDV‑u ne podliježu porezu na prijenos imovine.
            35. U tom pogledu treba podsjetiti da fiskalni tretman koji Šesta direktiva ograničava na transakcije trgovine dionicama koje uključuju i stjecanje vlasništva nad nepokretnom imovinom može varirati, osobito prema mogućoj primjeni od strane države članice u pitanju mogućnosti koje ima na raspolaganju na temelju članka 5. stavka 3. Šeste direktive, u vezi s člankom 13. slovom B točkom (d) pod 5 drugim navodom kao i člankom 13. slovom C točkom (b) te direktive.
            36. Treba zaključiti da odluka kojom se upućuje prethodno pitanje ne daje precizne naznake o tome je li poznato je li se španjolski zakonodavac poslužio navedenim mogućnostima. U tim uvjetima Sud nije u mogućnosti korisno utvrditi vezu između odredaba nacionalnog prava primjenjivih na spor u glavnom postupku i odredaba Šeste direktive čije se tumačenje traži.
            37. U svakom slučaju, kao što to proizlazi iz odgovora na drugo pitanje, Šesta direktiva ne protivi se tome da transakcije trgovine dionicama poput onih u glavnom postupku podliježu posrednom porezu različitom od PDV‑a, poput onoga u glavnom postupku. Prema tome, što se tiče naplate takvog poreza, nije važno moraju li transakcije trgovine dionicama poput onih u glavnom postupku na temelju navedene direktive podlijegati PDV‑u.
            38. Stoga, imajući u vidu prethodno razmatranje, Sud smatra da nije potrebno odgovoriti na prvo pitanje.
            O trećem pitanju
            39. Španjolska vlada osporava dopuštenost trećeg pitanja. Prema toj vladi, svi elementi koji karakteriziraju situaciju u glavnom postupku pripadaju u unutarnja pitanja jedne države članice, pa se stoga radi o potpuno unutarnjoj situaciji koja se ne odnosi na pravni poredak Unije. Prema tome, Sud nije nadležan za odgovor na ovo pitanje.
            40. Treba istaknuti da je, uzimajući u obzir podjelu nadležnosti u okviru prethodnog postupka, samo na nacionalnom sudu definiranje predmeta pitanja koje namjerava postaviti Sudu, na kojemu je da ispita uvjete pod kojima je nacionalni sudac uputio pitanja kako bi provjerio postojanje vlastite nadležnosti (vidjeti, u tom smislu, presude od 9. studenoga 2010., Volker und Markus Schecke i Eifert, C‑92/09 i C‑93/09, Zb., str. I‑11063., t. 39. i od 21. lipnja 2012., Susisalo i dr., C‑84/11, t. 16.).
            41. U tom pogledu potrebno je upozoriti da Sud nije nadležan za prethodno pitanje kada je očito da se odredba prava Unije koja podliježe tumačenju Suda ne primjenjuje (vidjeti, u tom smislu, presudu od 1. listopada 2009., Woningstichting Sint Servatius, C‑567/07, Zb., str. I‑9021., t. 43. i navedenu sudsku praksu).
            42. Što se tiče pravila prava Unije čije se tumačenje traži trećim pitanjem, treba naglasiti da se odredbe Ugovora o FEU‑u u području slobode poslovnog nastana i slobodnog kretanja kapitala ne primjenjuju u situaciji u kojoj se svi elementi ograničavaju na unutarnja pitanja jedne države članice. (vidjeti, u tom smislu, što se tiče slobode poslovnog nastana, presudu od 17. srpnja 2008., Komisija/Francuska, C‑389/05, Zb., str. I‑5397., t. 49. i navedenu sudsku praksu kao i, što se tiče slobodnog kretanja kapitala, presudu od 5. ožujka 2002., Reisch i dr., C‑515/99, C‑519/99 do C‑524/99 i C‑526/99 do C‑540/99, Zb., str. I‑2157., t. 24. i navedenu sudsku praksu).
            43. Ipak, treba podsjetiti da pod određenim točno navedenim uvjetima potpuno unutarnji karakter odnosne situacije nije prepreka da Sud odgovori na pitanje koje mu je postavljeno na temelju članka 267. UFEU‑a.
            44. To između ostalog može biti slučaj kada nacionalno pravo nalaže sudu koji je uputio zahtjev da omogući državljaninu države članice pod čiju nadležnost potpada uživanje istih prava poput onih koja bi u istoj situaciji imao državljanin druge države članice na temelju prava Unije (vidjeti, u tom smislu, osobito presude od 5. prosinca 2000., Guimont, C‑448/98, Zb., str. I‑10663., t. 23.; od 30. ožujka 2006., Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, C‑451/03, Zb., str. I‑2941., t. 29. kao i od 5. prosinca 2006., Cipolla i dr., C‑94/04 i C‑202/04, Zb., str. I‑11421., t. 30.) ili ako se zahtjev za prethodnu odluku odnosi na odredbe prava Unije na koje upućuje nacionalno pravo države članice radi utvrđivanja pravila primjenjivih na potpuno unutarnju situaciju u toj državi (vidjeti, u tom smislu, osobito presude od 18. listopada 1990., Dzodzi, C‑297/88 i C‑197/89, Zb., str. I‑3763., t. 36.; od 16. ožujka 2006., Poseidon Chartering, C‑3/04, Zb., str. I‑2505., t. 15. kao i od 7. studenoga 2013., Romeo, C‑313/12, t. 21.).
            45. U tom slučaju treba zaključiti, kao i španjolska vlada, da su svi elementi u glavnom postupku ograničeni na unutarnja pitanja jedne države članice kada se taj spor odnosi na stjecanje značajnog udjela u društvu koje posluje nekretninama sa sjedištem Španjolskoj od strane drugog društva također sa sjedištem u toj državi članici, koje je obvezno platiti porez zbog toga što se imovina stečenog društva koje posluje nekretninama sastoji od najmanje 50 % nekretnina smještenih na španjolskom državnom području.
            46. Iz zahtjeva za prethodnu odluku ne proizlazi da sud koji je uputio zahtjev mora strankama u glavnom postupku na temelju nacionalnog prava odobriti tretman koji bi bio određen s obzirom na onaj koji se na temelju prava Unije odobrava gospodarskom subjektu iz druge države članice koji se nalazi u istoj situaciji. Nije razvidno da se ta odluka mora temeljiti na tumačenju pravnih pravila Unije kako bi se utvrdio sadržaj nacionalnog prava koje se može primijeniti u ovom slučaju.
            47. Naposljetku, budući da odluka kojom se upućuje prethodno pitanje ne pruža dovoljno konkretnih elemenata što se tiče postojeće veze između odredaba Ugovora o FEU‑u navedenih u okviru trećeg pitanja i nacionalnog zakonodavstva u glavnom postupku, slijedi da u okolnostima poput onih u glavnom postupku, čiji su svi elementi ograničeni na unutarnja pitanja odnosne države članice, Sud nije nadležan odgovoriti na treće pitanje koje mu je uputio Tribunal Supremo.
            48. S obzirom na prethodna razmatranja, treba zaključiti da je treće pitanje nedopušteno.
            Troškovi
            49. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenog, Sud (deseto vijeće) odlučuje:
            Šestu direktivu Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet – zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena osnovica za razrezivanje, kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 91/680/EEZ od 16. prosinca 1991., treba tumačiti na način da se ne protivi odredbi nacionalnog prava kao što je članak 108. Zakona 24/1988 o tržištu vrijednosnih papira (Ley 24/1988 del Mercado de Valores) od 28. srpnja 1988., kako je izmijenjen Zakonom 18/1991 o porezu na dohodak fizičkih osoba (Ley 18/1991 del Impuesto sobre la Renta de las Personas Físicas) od 6. lipnja 1991., prema kojem stjecanje većine kapitala jednog društva čija se imovina pretežno sastoji od nekretnina podliježe posrednom porezu koji se razlikuje od poreza na dodanu vrijednost, poput onoga u glavnom postupku.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 18. travnja 2013. # Peek & Cloppenburg KG protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Postupak povodom prigovora. # Predmet T-506/11.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 15. rujna 2011.#Kazneni postupci protiv Magatte Gueye (C-483/09) i Valentín Salmerón Sánchez (C-1/10).#Zahtjevi za prethodnu odluku: Audiencia provincial de Tarragona - Španjolska.#Spojeni predmeti C-483/09 i C-1/10.


title: Presuda Suda (deseto vijeće) od 6. ožujka 2014.#Cruciano Siragusa protiv Regione Sicilia – Soprintendenza Beni Culturali e Ambientali di Palermo.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunale amministrativo regionale per la Sicilia.#Zahtjev za prethodnu odluku – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Opća načela prava Unije – Provedba prava Unije – Područje primjene prava Unije – Dovoljna veza – Nepostojanje – Nenadležnost Suda.#Predmet C‑206/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑206/13,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunale amministrativo regionale per la Sicilia (Italija), odlukom od 14. veljače 2013., koju je Sud zaprimio 18. travnja 2013., u postupku
            Cruciano Siragusa
            protiv
            Regione Sicilia – Soprintendenza Beni Culturali e Ambientali di Palermo,
            SUD (deseto vijeće),
            u sastavu: E. Juhász, predsjednik vijeća, A. Rosas (izvjestitelj) i D. Šváby, suci,
            nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
            tajnik: A. Calot Escobar,
            uzimajući u obzir pisani postupak,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju G. Palatiello, avvocato dello Stato ,
            – za češku vladu, M. Smolek i J. Vláčil, u svojstvu agenata,
            – za nizozemsku vladu, M. Bulterman i C. Schillemans, u svojstvu agenata,
            – za Europsku komisiju, L. Pignataro‑Nolin i C. Zadra, u svojstvu agenata,
            odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, da u predmetu odluči bez njezinog mišljenja,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 17. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) i načela proporcionalnosti.
            2. Zahtjev je upućen u okviru spora između Cruciana Siraguse i Regione Sicilia – Soprintendenza Beni Culturali e Ambientali di Palermo (Sicilijanska regija – Uprava za kulturnu i okolišnu baštinu Palerma) povodom odluke o vraćanju u prijašnje stanje nekretnine u vlasništvu C. Siraguse.
            Pravni okvir
            3. Sud koji je uputio zahtjev tvrdi da vlasnik nekretnine u zoni koja podliježe režimu zaštite krajolika ne smije poduzeti nikakav zahvat bez odobrenja nadležnog upravnog tijela.
            4. Članak 146. stavak 1. i 2.Zakonodavne uredbe br. 42 od 22. siječnja 2004. [Codice dei beni culturali e del paesaggio (Zakon o kulturnim dobrima i krajoliku), u daljnjem tekstu: Zakonodavna uredba br. 42/04], u verziji koja je primjenjiva na činjenice glavnog postupka, predviđa da vlasnik zakonom zaštićene nekretnine ne smije spomenutu ni uništiti ni izmijeniti ako to šteti interesima zaštićenog krajolika. Prije poduzimanja izmjena treba zatražiti prethodno odobrenje. Ako izvrši izmjene ne zatraživši odobrenje, upravno tijelo može ih naknadno odobriti na temelju legalizacije, pod uvjetom da su izvršeni radovi spojivi sa zaštićenim interesima, sukladno članku 167. stavku 4. i 5. te zakonodavne uredbe.
            5. Članak 167. Zakonodavne uredbe br. 42/04 točno određuje posljedice nepoštovanja obveza koje taj akt nameće. Članak 167. stavak 4. propisuje da nadležno upravno tijelo ispituje spojivost rečenih radova s pravilima zaštite krajolika u sljedećim slučajevima:
            „a) za radove koji su izvršeni bez odobrenja ili nisu izvršeni u skladu s dobivenim odobrenjem, a koji nisu uključivali nastanak novih odnosno povećanje postojećih zakonito nastalih korisnih površina ili obujma“.
            6. U slučaju gdje se ne radi o radovima koji su uključili nastanak novih odnosno povećanje postojećih zakonito nastalih korisnih površina ili obujma i kada se zahvati smatraju spojivima s pravilima zaštite krajolika, prekršitelju se može odrediti obveza plaćanja novčane kazne.
            Glavni postupak i prethodno pitanje
            7. Tužitelj u glavnom postupku vlasnik je nekretnine koja se nalazi u zoni koja podliježe režimu zaštite krajolika. Na toj je nekretnini izvršio izmjene bez prethodnog odobrenja, te je za njih, u cilju legalizacije, naknadno zatražio od Comune di Trabia izdavanje građevinske dozvole, podložno prethodnoj suglasnosti Soprintendenza Beni Culturali e Ambientali di Palermo.
            8. Potonja je donijela, 4. travnja 2011., rješenje kojim mu se nalaže povrat u prvobitno stanje uz uklanjanje učinaka svih protupravno izvršenih radova u roku od 120 dana računajući od primitka tog rješenja. To je obrazloženo činjenicom da takvi radovi nisu podložni ispitivanju u pogledu spojivosti s pravilima zaštite krajolika u smislu članaka 167. i 181. Zakonodavne uredbe br. 42/04 jer su uključili povećanje obujma.
            9. Tužitelj u glavnom postupku podnio je tužbu sudu koji je uputio zahtjev upravljenu protiv navedenog rješenja.
            10. Sud koji je uputio zahtjev tvrdi da, prema pravu Unije, zaštita krajolika nije područje koje je samostalno ili načelno različito od zaštite okoliša, već da čini njegov sastavni dio. On se u tom pogledu poziva na:
            – članak 2. stavak 3. točku (a) Konvencije o pristupu informacijama, sudjelovanju javnosti u odlučivanju i pristupu pravosuđu u pitanjima okoliša, odobrene u ime Europske zajednice Odlukom Vijeća 2005/370/EZ od 17. veljače 2005. (SL L 124, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 7., str. 151., u daljnjem tekstu: Aarhuška konvencija);
            – Uredbu (EZ) br. 1367/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 6. rujna 2006. o primjeni odredaba Aarhuške konvencije o pristupu informacijama, sudjelovanju javnosti u odlučivanju i pristupu pravosuđu u pitanjima okoliša na institucije i tijela Zajednice (SL L 264, str. 13.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 20., str. 29.);
            – članak 2. stavak 1. točku (a) Direktive 2003/4/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 28. siječnja 2003. o javnom pristupu informacijama o okolišu i stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 90/313/EEZ (SL L 41, str. 26.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 1., str. 128.–134.), i
            – članak 1. i 3. Direktive 2011/92/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 13. prosinca 2011. o procjeni učinaka određenih javnih i privatnih projekata na okoliš (SL 2012, L 26, str. 1.).
            11. Sud koji je uputio zahtjev podsjeća, među ostalim, da područje okoliša potpada pod nadležnost Europske unije u smislu članka 3. stavka 3. UEU‑a i članka 21. stavka 2. točke (f) UEU‑a, kao i članka 4. stavka 2. točke (e) UFEU‑a, članka 11. UFEU‑a, članka 114. UFEU‑a i članka 191. UFEU‑a.
            12. Prema sudu koji je uputio zahtjev, režim zaštite krajolika podrazumijeva ograničenja privatnih aktivnosti koja ne znače nužno zabranu građenja. Iz toga proizlazi da svaka građevinska aktivnost, pa i ona koja za rezultat ima povećanje obujma, ne predstavlja uvijek i sustavno ugrožavanje interesa zaštićenih dotičnim propisima.
            13. Da Zakonodavna uredba br. 42/04 ne propisuje strogu i apstraktnu pretpostavku isključenja radova koji podrazumijevaju „nastanak novih odnosno povećanje postojećih zakonito nastalih korisnih površina ili obujmova“ , u konkretnom bi se slučaju moglo provesti ispitivanje koje uključuje mogućnost legalizacije nakon plaćanja novčane kazne. Naime, i u ovom bi se slučaju zaštita krajolika na temelju konkretnog ispitivanja mogla pokazati spojiva s izvedenim radovima.
            14. Sud koji je uputio zahtjev se prema tome pita može li se članak 167. Zakonodavne uredbe br. 42/04, time što na temelju pretpostavke isključuje jednu kategoriju radova iz ispitivanja njihove spojivosti sa zaštitom krajolika i sankcionira ih rušenjem, smatrati neopravdanom i neproporcionalnom povredom prava vlasništva zajamčenog člankom 17. Povelje ako bi se on trebao tumačiti u smislu da ograničenja prava vlasništva ovise o provjeri stvarnog, a ne samo apstraktnog postojanja suprotnog interesa. To se također odnosi na načelo proporcionalnosti kao na opće načelo prava Unije.
            15. U tim je okolnostima Tribunale amministrativo regionale per la Sicilia odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
            „Sprečavaju li članak 17. [Povelje] i načelo proporcionalnosti, kao opće načelo prava Unije primjenu nacionalne odredbe koja, kao članak 167. stavak 4. točka (a) Zakonodavne uredbe br. 42/04, isključuje mogućnost izdavanja naknadnog odobrenja u svrhu legalizacije, a koje se traži radi zaštite krajolika od svih ljudskih zahvata koji uključuju povećanje površina i obujma, neovisno o konkretnoj provjeri spojivosti tih zahvata s vrijednostima zaštite krajolika na dotičnoj lokaciji?“
            Nadležnost Suda
            16. Sud koji je uputio zahtjev u biti pita trebaju li se članak 17. Povelje i načelo proporcionalnosti tumačiti tako da se protive odredbi nacionalnog propisa kao što je članak 167. stavak 4. točka (a) Zakonodavne uredbe 42/04.
            17. Sve su zainteresirane strane podnijele svoja očitovanja kojima tvrde da je Sud nenadležan za odgovor na prethodno pitanje jer ne postoji dovoljna veza s pravom Unije. Podsjećaju, među ostalim, da sud koji je uputio zahtjev treba objasniti vezu između odredaba prava Unije čije se tumačenje traži i članka 167. stavka 4. točke (a) Zakonodavne uredbe br. 42/04.
            18. Europska komisija ipak ispituje različite tekstove na koje se poziva sud koji je uputio zahtjev i za svaki od njih navodi kako slijedi:
            – Odluka br. 2005/370 ograničena je na uvođenje Aarhuške konvencije u pravni poredak Unije i predstavlja mjeru Unije koju države članice ne moraju prihvatiti;
            – Uredba br. 1367/2006 nije upućena državama članicama, već institucijama Unije, i nije povezana s glavnim postupkom, pa time ni sa Zakonodavnom uredbom br. 42/04;
            – isto vrijedi i za Direktivu br. 2003/4 o javnom pristupu informacijama o okolišu;
            – iz spisa ne proizlazi da se Direktiva br. 2011/92 odnosi na glavni postupak jer radovi koje je izvršio C. Siragusa očito ne potiču pitanje poštovanja te direktive zbog izostanka ocjene njihova utjecaja na okoliš;
            – članak 3. stavak 3. UEU‑a i članak 21. stavak 2. točka (f) UEU‑a upućeni su Uniji, a ne državama članicama;
            – članak 4. stavak 2. točka (e) UFEU‑a odnosi se na podjelu nadležnosti između država članica i Unije i nalazi su u dijelu koji se bavi načelima;
            – članak 11. UFEU‑a također je upućen Uniji;
            – članak 114. UFEU‑a upućen je institucijama Unije, a ne državama članicama, i
            – čak i pod pretpostavkom da nacionalni propis iz glavnog postupka ulazi u područje primjene prava Unije zbog upućivanja na članak 191. UFEU‑a, Sud je već imao priliku naglasiti da se, s obzirom na to da se taj članak odnosi na djelovanje Unije, pojedinci ne mogu pozivati na njega u cilju isključenja primjene nacionalnih odredaba koje zahvaćaju u područje okolišne politike jer se ne mogu primijeniti propisi Unije doneseni na osnovi članka 192. UFEU‑a koji bi obuhvaćali dotičnu situaciju (presuda od 9. ožujka 2010., ERG i dr., C‑378/08, Zb. str. I‑1919., t. 46.).
            19. U tom pogledu valja podsjetiti da, sukladno članku 94. točki (c) Poslovnika Suda, zahtjev za prethodnu odluku treba sadržavati prikaz razloga koji su naveli sud koji je uputio zahtjev da se zapita o tumačenju ili valjanosti određenih odredaba prava Unije, kao i pojašnjenje veze koja po mišljenju tog suda postoji između tih odredaba i nacionalnog zakonodavstva primjenjivog u glavnom postupku. Prethodno navedeno, kao i sažet prikaz činjenica koji se zahtijeva člankom 94. točkom (a) spomenutog Poslovnika, treba omogućiti Sudu da osim dopuštenosti zahtjeva za prethodnu odluku ispita i vlastitu nadležnost za odgovaranje na postavljeno pitanje.
            20. Članak 51. stavak 1. Povelje propisuje da se njezine odredbe upućuju samo državama članicama jer one provode pravo Unije. Članak 6. stavak 1. UEU‑a kao i članak 51. stavak 2. Povelje određuju da te odredbe ni na koji način ne proširuju nadležnosti Unije kako su utvrđene u Ugovorima. Stoga je Sud pozvan tumačiti, u odnosu na Povelju, pravo Unije u njime dodijeljenim mu granicama (presuda od 15. studenoga 2011., Dereci i dr., C‑256/11, Zb. str. I‑11315., t. 71. i navedena sudska praksa).
            21. Sud je već podsjetio da ne može u odnosu na Povelju ocjenjivati nacionalna pravila koja ne ulaze u okvir prava Unije. Naprotiv, kada takva pravila potpadaju u područje prava Unije, Sud mora, kada mu se uputi zahtjev za prethodnu odluku, dati sve elemente tumačenja koji su potrebni nacionalnom sudu da ocijeni sukladnost takvih pravila s temeljnim pravima čije poštovanje osigurava (vidjeti presudu od 26. veljače 2013. Åkerberg Fransson, C‑617/10, t. 19. i navedenu sudsku praksu).
            22. Ta definicija područja primjene temeljnih prava Unije poduprta je objašnjenjima koja se odnose na članak 51. Povelje i koja, sukladno članku 6. stavku 1. podstavku 3. UEU‑a i članku 52. stavku 7. Povelje, treba uzeti u obzir prilikom njenog tumačenja (vidjeti, u tom smislu, presudu od 22. prosinca 2010., DEB, C‑279/09, Zb. str. I‑13849., t. 32.). Prema navedenim objašnjenjima, poštovanje temeljnih prava definiranih u kontekstu Unije obvezujuće je za države članice samo kad postupaju unutar područja primjene prava Unije.
            23. Prema opisu suda koji je uputio zahtjev, glavni se postupak tiče rješenja kojim se C. Siragusi nalaže uklanjanje rezultata radova izvršenih protivno zakonu o zaštiti kulturnih dobara i krajolika. Takav je postupak povezan s pravom Unije u području okoliša jer zaštita krajolika, obuhvaćena dotičnim nacionalnim zakonom, potpada pod zaštitu okoliša. Sud koji je postavio prethodno pitanje u tom se pogledu poziva na različite odredbe prava Unije u području okoliša.
            24. Valja međutim podsjetiti da pojam „provedba prava Unije“, u smislu članka 51. Povelje, nameće postojanje određenog stupnja povezanosti koja nadilazi sličnost obuhvaćenih područja ili neizravnih učinaka jednog područja na drugo (vidjeti, u tom smislu, presudu od 29. svibnja 1997., Kremzow, C‑299/95, Zb. str. I‑2629., t. 16.).
            25. Da bi se utvrdilo odnosi li se nacionalni propis na provedbu prava Unije u smislu članka 51. Povelje potrebno je, uz druge elemente, provjeriti ima li on za cilj provedbu odredbe prava Unije, narav tog propisa te ima li propis ciljeve različite od onih koji su obuhvaćeni pravom Unije, čak i ako može neizravno utjecati na potonje, te također postoje li specifični propisi Unije u tom području ili takvi koji bi mogli utjecati na njega (vidjeti presude od 18. prosinca 1997., Annibaldi, C‑309/96, Zb. str. I‑7493., t. 21. do 23.; od 8. studenoga 2012., Iida, C‑40/11, t. 79., kao i od 8. svibnja 2013., Ymeraga i dr., C‑87/12, t. 41.) .
            26. Osobito, Sud je odlučio o neprimjenjivosti temeljnih prava Unije u vezi s nacionalnim propisom jer odredbe Unije u dotičnom području ne nameću državama članicama nikakvu obvezu u pogledu situacije iz glavnog postupka (vidjeti presudu od 13. lipnja 1996., Maurin, C‑144/95, Zb. str. I‑2909., t. 11. i 12.).
            27. Kao što su ustvrdile ostale zainteresirane strane u svojim očitovanjima, ni odredbe UEU‑a i TFEU‑a na koje se poziva sud koji je uputio zahtjev, ni propisi vezani za Aarhušku konvenciju ni direktive 2003/4 i 2011/92 ne nameću državama članicama specifične obveze u svrhu zaštite krajolika kao što to čini talijansko pravo.
            28. Ciljevi tih propisa i Zakonodavne uredbe br. 42/04 nisu isti, iako je krajolik jedan od elemenata koji se uzimaju u obzir prilikom ocjene učinaka projekta na okoliš, u skladu s Direktivom 2011/92, i sastavni je dio elemenata koji se uzimaju u obzir među okolišnim informacijama sadržanim u Aarhuškoj konvenciji, Uredbi br. 1367/2006 i Direktivi 2003/4.
            29. Sud je u prethodno navedenoj presudi Annibaldi, na koju upućuju i objašnjenja koja se odnose na članak 51. Povelje, presudio da sama okolnost da nacionalni zakon može neizravno utjecati na djelovanje zajedničke organizacije poljoprivrednih tržišta ne čini dovoljnu vezu (prethodno navedena presuda Annibaldi, t. 22.; vidjeti također prethodno navedenu presudu Kremzow, t. 16.).
            30. U tom pogledu nijedan element ne omogućuje zaključak da odredbe Zakonodavne uredbe br. 42/04 relevantne za glavni postupak pripadaju u područje primjene prava Unije. Naime, upravo se po tome što te odredbe ne sadrže provedbu normi prava Unije razlikuje glavni postupak iz prethodnog pitanja od onog koji je doveo do presude od 15. siječnja 2013., Križan i dr. (C‑416/10), na koju se poziva sud koji je uputio zahtjev.
            31. Valja, osim toga, uzeti u obzir cilj zaštite temeljnih prava u okviru prava Unije, a to je osigurati da se ta prava ne krše bilo da je riječ o djelovanju na razini Unije ili o provedbi prava Unije od strane država članica.
            32. Ostvarenje tog cilja obrazloženo je potrebom izbjegavanja da zaštita temeljnih prava koja bi se mogla razlikovati ovisno o dotičnom nacionalnom pravu ugrozi jedinstvo, nadređenost i učinkovitost prava Unije (vidjeti, u tom smislu, presudu od 17. prosinca 1970., Internationale Handelsgesellschaft, 11/70, Zb. str. 1125., t. 3., i od 26. veljače 2013., „Melloni“, C‑399/11, t. 60.). Štoviše, iz zahtjeva za prethodnu odluku ne proizlazi da u glavnom postupku postoji takav rizik.
            33. Iz svih elemenata proizlazi da ne postoji nadležnost Suda za tumačenje članka 17. Povelje (vidjeti, u tom smislu, presudu od 22. prosinca 2010., Omalet, C‑245/09, Zb. str. I‑13771., t. 18.; rješenja od 1. ožujka 2011., Chartry, C‑457/09, Zb. str. I‑819., t. 25. i 26.; od 10. svibnja 2012., Corpul Naţional al Poliţiştilor, C‑134/12, t. 15.; od 7. veljače 2013., Pedone, C‑498/12, t. 15., kao i od 7. studenoga 2013., SC Schuster & Co Ecologic, C‑371/13, t. 18.).
            34. Što se tiče načela proporcionalnosti, ono pripada općim načelima prava Unije koje nacionalni propis treba poštovati prilikom ulaska u područje primjene prava Unije ili prilikom njegove provedbe (vidjeti, u tom smislu, presude od 18. veljače 1982., Zuckerfabrik Franken, 77/81, Zb. str. 681., t. 22.; od 16. svibnja 1989., Buet i EBS, 382/87, Zb. str. 1235., t. 11.; od 2. lipnja 1994., Exportslachterijen van Oordegem, C‑2/93, Zb. str. I‑2283., t. 20., kao i od 2. prosinca 2010., Vandorou i dr., C‑422/09, C‑425/09 i C‑426/09, Zb. str. I‑12411., t. 65.).
            35. Budući da sud koji je uputio zahtjev nije utvrdio dokazivanjem dovoljne veze, da članak 167. stavak 4. točka (a) Zakonodavne uredbe br. 42/04 ulazi u područje primjene prava Unije ili ga provodi, ne može se ustanoviti ni nadležnost Suda za tumačenje načela proporcionalnosti u dotičnom slučaju.
            36. Pod tim uvjetima valja ustvrditi da Sud nije nadležan za odgovor na pitanje koje je postavio Tribunale amministrativo regionale per la Sicilia.
            Troškovi
            37. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenog, Sud (deseto vijeće) odlučuje
            Sud Europske unije nije nadležan za odgovaranje na pitanje koje je postavio Tribunale amministrativo regionale per la Sicilia (Italija).


Presuda Suda (veliko vijeće) od 13. rujna 2011.#Reinhard Prigge i drugi protiv Deutsche Lufthansa AG.#Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesarbeitsgericht - Njemačka.#Direktiva 2000/78/EZ.#Predmet C-447/09.


Presuda Suda (treće vijeće) od 12. studenog 2009.#Komisija Europskih zajednica protiv Kraljevine Španjolske.#Povreda obveze države članice - Šesta direktiva o PDV-u.#Predmet C-154/08.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 14. srpnja 2016.#Volkswagen AG protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Prijava verbalnog žiga Europske unije ConnectedWork – Apsolutni razlog za odbijanje – Nepostojanje razlikovnog karaktera – Članak 7. stavak 1. točka (b) i članak 75. Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Obveza obrazlaganja.#Predmet T-491/15.


Presuda Suda od 3. srpnja 2003. # Chronopost SA, La Poste i Francuska Republika protiv Union française de l'express (Ufex), DHL International, Federal express international (France) SNC i CRIE SA. # Žalba. # Spojeni predmeti C-83/01 P, C-93/01 P i C-94/01 P.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 2012. srpanj 19.#Natthaya Dülger protiv Wetteraukreis.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Verwaltungsgericht Giessen.#Predmet C-451/11.


Presuda Suda (puni sastav) od 2012. studeni 27.#Thomas Pringle protiv Government of Ireland, Ireland and the Attorney General.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Supreme Court.#Predmet C-370/12.


Presuda Suda (treće vijeće) od 17. veljače 2005.#Viacom Outdoor Srl protiv Giotto Immobilier SARL.#Zahtjev za prethodnu odluku: Giudice di pace di Genova-Voltri - Italija.#Tržišno natjecanje.#Predmet C-134/03.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 16. ožujka 2006.#Poseidon Chartering BV protiv Marianne Zeeschip VOF i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku: Rechtbank Utrecht - Nizozemska.#Direktiva 86/653/EEZ.#Predmet C-3/04.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 11. srpnja 2006.#Federación Española de Empresas de Tecnología Sanitaria (FENIN) protiv Komisije Europskih zajednica.#Žalba - Tržišno natjecanje.#Predmet C-205/03 P.


Presuda Suda (treće vijeće) od 23. veljače 2006.#CLT-UFA SA protiv Finanzamt Köln-West.#Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesfinanzhof - Njemačka.#Predmet C-253/03.


Presuda Suda od 23. listopada 1997. # Kazneni postupak protiv Harry Franzén. # Zahtjev za prethodnu odluku: Landskrona tingsrätt - Švedska. # Predmet C-189/95.


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 29. travnja 2015.#Geoffrey Léger protiv Ministre des Affaires sociales, de la Santé et des Droits des femmes i Etablissement français du sang.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio tribunal administratif de Strasbourg.#Zahtjev za prethodnu odluku – Javno zdravlje – Direktiva 2004/33/EZ – Tehnički zahtjevi za krv i krvne sastojke – Davanje krvi – Kriteriji prikladnosti davatelja – Kriteriji za trajno ili privremeno odbijanje – Osobe koje njihovo seksualno ponašanje dovodi u visok rizik za dobivanje ozbiljnih zaraznih bolesti koje se mogu prenositi krvlju – Muškarac koji je imao spolne odnose s drugim muškarcem – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Članak 21. stavak 1. i članak 52. stavak 1. – Spolna orijentacija – Diskriminacija – Opravdanje – Proporcionalnost.#Predmet C-528/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑528/13,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a koji je uputio tribunal administratif de Strasbourg (Francuska), odlukom od 1. listopada 2013., koju je Sud zaprimio 8. listopada 2013., u postupku
            Geoffrey Léger
            protiv
            Ministre des Affaires sociales, de la Santé et des Droits des femmes,
            Établissement français du sang,
            SUD (četvrto vijeće),
            u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, K. Jürimäe, J. Malenovský, M. Safjan (izvjestitelj) i A. Prechal, suci,
            nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
            tajnik: A. Calot Escobar,
            uzimajući u obzir pisani postupak,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za francusku vladu, D. Colas i F. Gloaguen, u svojstvu agenata,
            – za Europsku komisiju, C. Gheorghiu i M. Owsiany‑Hornung, u svojstvu agenata,
            saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 17. srpnja 2014.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje točke 2.1. Priloga III. Direktive Komisije 2004/33/EZ od 22. ožujka 2004. o provedbi Direktive 2002/98/EZ Europskog parlamenta i Vijeća u odnosu na određene tehničke zahtjeve za krv i krvne sastojke (SL L 91, str. 25.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 14., str. 14.).
            2. Zahtjev je upućen u okviru spora između G. Légera i ministre des Affaires sociales, de la Santé et des Droits des femmes, kao i Établissement français du sang u vezi s odbijanjem Légera kao davatelja krvi jer je potonji održavao spolni odnos s muškarcem.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. Direktiva 2002/98/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 27. siječnja 2003. o utvrđivanju standarda kvalitete i sigurnosti za prikupljanje, ispitivanje, preradu, čuvanje i promet ljudske krvi i krvnih sastojaka i o izmjeni Direktive 2001/83/EZ (SL L 33, str. 30.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 83.) temelji se na članku 152. stavku 4. točki (a) UEZ‑a.
            4. U skladu s uvodnim izjavama 1., 2., 24. i 29. Direktive 2002/98:
            „(1) Mjera u kojoj se ljudska krv koristi u terapijske svrhe zahtijeva da se osiguraju kvaliteta i sigurnost krvi i krvnih sastojaka kako bi se spriječilo prenošenje bolesti.
            (2) Dostupnost krvi i krvnih sastojaka koji se koriste u terapijske svrhe većinom ovisi o građanima Zajednice koji su spremni donirati. Kako bi se očuvalo javno zdravlje i spriječio prijenos zaraznih bolesti, potrebno je poduzeti sve mjere opreza tijekom njihovog prikupljanja, prerade, prometa i upotrebe koristeći se odgovarajućim znanstvenim dostignućima u otkrivanju i deaktivaciji i uklanjanju patogenih agenata koji se mogu prenijeti transfuzijom.
            [...]
            (24) Krv i krvne sastojke koji se koriste u terapijske svrhe ili u medicinskim proizvodima trebalo bi uzeti od pojedinaca čije je zdravstveno stanje takvo da davanje krvi neće izazvati negativne posljedice i da je rizik od prenošenja zaraznih bolesti minimalan; svako se davanje krvi mora ispitati u skladu s pravilima koja pružaju jamstvo da su poduzete sve potrebne mjere radi očuvanja zdravlja pojedinaca koji su primatelji krvi i krvnih sastojaka.
            [...]
            (29) Ispitivanja bi trebalo provesti u skladu s najnovijim znanstvenim i tehničkim postupcima koji odražavaju trenutačnu najbolju praksu kao što je utvrđena, redovito provjeravana i obnovljena kroz primjeren postupak stručnog savjetovanja. Taj postupak trebao bi voditi računa o znanstvenom napretku u detekciji, deaktivaciji i eliminaciji patogena koji se mogu prenijeti transfuzijom.“
            5. Članak 1. navedene direktive glasi:
            „Ova Direktiva utvrđuje standarde kvalitete i sigurnosti ljudske krvi i krvnih sastojaka, kako bi se osigurala visoka razina zaštite zdravlja ljudi.“
            6. Članak 2. stavak 1. iste direktive predviđa:
            „Ova se Direktiva primjenjuje na prikupljanje i ispitivanje ljudske krvi i krvnih sastojaka, bez obzira na njihovu namjenu, te na njihovu preradu, čuvanje i promet kada je namijenjena za transfuziju.“
            7. Članak 18. Direktive 2002/98, naslovljen „Podobnost davatelja“, glasi kako slijedi:
            „1. Krvne ustanove osiguravaju da za sve davatelje krvi i krvnih sastojaka postoje postupci procjene i da su kriteriji za davanje krvi iz članka 29. točke (d) ispunjeni.
            2. Rezultati ocjene davatelja i postupci ispitivanja dokumentiraju se i davatelj se obavješćuje o eventualnim relevantnim nalazima koji odstupaju od referentnih vrijednosti.“
            8. Članak 19. navedene direktive, naslovljen „Ispitivanje davatelja“, glasi:
            „Prije davanja krvi ili krvnih sastojaka obavlja se pregled davatelja, uključujući i razgovor. Kvalificirani zdravstveni djelatnik odgovoran je za pružanje informacija i prikupljanje podataka o davatelju koji su potrebni za procjenu njihove podobnosti za davanje krvi i na osnovi njih se procjenjuje podobnost davatelja.“
            9. Članak 20. iste direktive, naslovljen „Dobrovoljno i neplaćeno davanje krvi“, u svom stavku 1. određuje:
            „Države članice poduzimaju sve potrebne mjere za poticanje dobrovoljnog i neplaćenog davanja krvi s ciljem osiguravanja da se krv i krvni sastojci u mjeri u kojoj je to moguće prikupljaju takvim davanjem.“
            10. Članak 21. Direktive 2002/98, naslovljen „Ispitivanje prikupljene krvi“, propisuje:
            „Krvne ustanove osiguravaju da je svaka prikupljena doza krvi i krvnih sastojaka ispitana u skladu sa zahtjevima iz Priloga IV.
            Države članice osiguravaju da su krv i krvni sastojci uvezeni u Zajednicu ispitani u skladu sa zahtjevima iz Priloga IV.“
            11. Članak 29. podstavak 2. točka (d) navedene direktive glasi kako slijedi:
            „O sljedećim tehničkim uvjetima i njihovom prilagođavanju tehničkom i znanstvenom napretku odlučuje se u skladu s postupkom iz članka 28. stavka 2.:
            [...]
            (d) uvjeti koji se odnose na prikladnosti davatelja krvi i plazme i probir prikupljene krvi uključujući:
            – kriterije trajne odgode i moguće iznimke,
            – kriterije privremene odgode“.
            12. U skladu s Prilogom IV. te iste direktive, naslovljenom „Osnovni uvjeti ispitivanja za doze krvi i plazme“:
            „Sljedeći se testovi moraju primijeniti na svaku prikupljenu dozu krvi i afereze, uključujući autologne prethodno pohranjene doze:
            [...]
            – testiranje na sljedeće infekcije kod davatelja:
            – hepatitis B (HBs‑Ag),
            – hepatitis C (Anti‑HCV),
            – HIV 1/2 (Anti‑HIV 1/2).
            Dodatni testovi mogu biti potrebni za pojedine sastojke ili davatelje ili u epidemiološkim kriznim situacijama.“
            Direktiva 2004/33
            13. Članak 3. Direktive 2004/33, naslovljen „Informacije koje se traže od davatelja“, glasi:
            „Države članice osiguravaju da davatelji, nakon izražavanja suglasnosti da se započne postupak davanja krvi ili krvnih sastojaka, daju krvnoj ustanovi informacije određene dijelom B Priloga II.“
            14. Članak 4. te direktive, naslovljen „Prikladnost davatelja“, predviđa:
            „Krvne ustanove osiguravaju da davatelji pune krvi ili krvnih sastojaka zadovoljavaju kriterije prikladnosti određene Prilogom III.“
            15. Prilog I. točke 2. i 4. navedene direktive sadrže sljedeće definicije:
            „2. ,Alogenično davanje' znači krv ili krvne sastojke uzete od određene osobe, a namijenjene za davanje transfuzije nekoj drugoj osobi, za uporabu u medicinskim uređajima ili kao početni materijal/sirovina za proizvodnju medicinskih proizvoda.
            [...]
            4. ,Puna krv' znači jedna doza krvi.“
            16. Pod naslovom „Informacije koje krvna ustanova treba dobiti od davatelja kod svakog davanja“, dio B Priloga II. toj istoj direktivi propisuje u svojoj točki 2. da davatelji moraju dati sljedeće informacije:
            „Zdravstvena i medicinska anamneza koja se dobiva kroz upitnik i kroz osobni intervju koji provodi kvalificiran zdravstveni stručnjak, a koja uključuje relevantne čimbenike koji mogu pomoći pri identificiranju i izdvajanju osoba čije bi doze mogle predstavljati zdravstveni rizik za druge osobe, poput mogućnosti prenošenja bolesti, a i za njih same.“
            17. Prilog III. Direktive 2004/33, naslovljen „Kriteriji prikladnosti za davatelje pune krvi i krvnih sastojaka“, navodi u svojoj točki 2. kriterije za odbijanje davatelja pune krvi i krvnih sastojaka.
            18. Točka 2.1. tog priloga naslovljena je „Kriteriji za trajno odbijanje davatelja alogeničnih doza“. Ti se kriteriji u biti odnose na četiri kategorije sljedećih osoba: osobe s određenim oboljenjima, među kojima HIV-1/2, ili koje imaju određene patološke simptome; osobe koje su intravenozno ili intramuskularno uporabile lijekove; primatelji stranih transplantata te „[o]sobe koje njihovo seksualno ponašanje dovodi u visok rizik dobivanja ozbiljnih zaraznih bolesti koje se mogu prenositi krvlju“.
            19. Točka 2.2. navedenog priloga, naslovljena „Kriteriji za privremeno odbijanje davatelja alogeničnih doza“, sadrži točku 2.2.2., koja se odnosi na izloženost riziku zarazne infekcije koja se može prenijeti transfuzijom.
            20. U toj točki 2.2.2., u retku tablice koji se odnosi na „[o]sobe koje su zbog svog ponašanja ili aktivnosti izložene riziku dobivanja zaraznih bolesti koje se mogu prenijeti krvlju“ nalazi se sljedeća napomena: „[o]dbijanje davatelja nakon prestanka rizičnog ponašanja kroz razdoblje koje ovisi o bolesti o kojoj se radi te o raspoloživosti odgovarajućih testova.“
            Francusko pravo
            21. Ministrica zdravlja i sporta donijela je 12. siječnja 2009. odluku kojom uspostavlja kriterije odabira davatelja krvi (JORF od 18. siječnja 2009., str. 1067., u daljnjem tekstu: odluka od 12. siječnja 2009.), koja u svojem uvodnom dijelu spominje Direktivu 2004/33.
            22. Članak 1. stavak V. točka 1. te odluke, koji se odnosi na klinička obilježja davatelja, propisuje:
            „Kod prethodnog ispitivanja davanja, osoba ovlaštena za odabir davatelja ocjenjuje mogućnost davanja s obzirom na kontraindikacije, njihovo trajanje, povijest i razvoj zahvaljujući dodatnim pitanjima iz upitnika koji prethodi davanju.
            [...]
            Kandidat se odbija za davanje ako postoji kontraindikacija navedena u jednoj od tablica iz Priloga II. ove odluke. [...]
            [...]“
            23. Prilog II. navedenoj odluci sadržava tablice s kontraindikacijama, među kojima se tablica B odnosi na rizike za primatelja. Dio tablice B koji se odnosi na rizik povezan s prenošenjem virusne infekcije predviđa da, što se tiče rizika izlaganja kandidata za davanje zaraznom agensu koji se prenosi spolnim putem, postoji trajna kontraindikacija za davanje krvi u situaciji kad je riječ o „muškarcu koji je imao spolne odnose s [drugim] muškarcem“.
            Glavni postupak i prethodno pitanje
            24. G. Léger došao je u transfuzijsku jedinicu Établissement français du sang smještenu u Metzu (Francuska) radi davanja krvi.
            25. Liječnik zadužen za prikupljanje krvi odbio je odlukom od 29. travnja 2009. to davanje krvi jer je g. Léger održavao spolni odnos s drugim muškarcem.
            26. Taj se liječnik pozvao na odluku od 12. siječnja 2009., u kojoj tablica B Priloga II. predviđa, što se tiče rizika izlaganja kandidata za davanje krvi zaraznom agensu koji se prenosi spolnim putem, trajnu kontraindikaciju za davanje krvi za muškarca koji je imao spolne odnose s drugim muškarcem.
            27. G. Léger podnio je tužbu protiv te odluke pred tribunal administratif de Strasbourg, navodeći osobito da Prilog II. iz odluke od 12. siječnja 2009. krši odredbe Direktive 2004/33.
            28. Sud koji je uputio zahtjev navodi da pitanje usklađenosti trajne kontraindikacije za davanje krvi za muškarca koji je imao spolne odnose s drugim muškarcem i Priloga III. navedene direktive predstavlja ozbiljnu poteškoću koja je presudna za rješenje spora u glavnom postupku.
            29. U tim je okolnostima tribunal administratif de Strasbourg odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
            „S obzirom na Prilog III. Direktivi 2004/33/EZ, predstavlja li okolnost da je muškarac imao spolne odnose s drugim muškarcem sama po sebi seksualno ponašanje kojim se dovodi u visok rizik dobivanja ozbiljnih zaraznih bolesti koje se mogu prenositi krvlju te opravdava trajno odbijanje davanja krvi osobama koje su imale takvo seksualno ponašanje ili samo može predstavljati, s obzirom na okolnosti pojedinog slučaja, seksualno ponašanje kojim se dovodi u rizik dobivanja ozbiljnih zaraznih bolesti koje se mogu prenositi krvlju te opravdava privremeno odbijanje osobe za davanje krvi u određenom trajanju nakon prestanka rizičnog ponašanja?“
            O prethodnom pitanju
            30. Sud koji je uputio zahtjev svojim pitanjem u biti pita treba li točku 2.1. Priloga III. Direktive 2004/33 tumačiti u smislu da se kriterij za trajno odbijanje davanja krvi, naveden u toj odredbi, u vezi sa seksualnim ponašanjem kojim se dovodi u visok rizik dobivanja ozbiljnih zaraznih bolesti koje se mogu prenositi krvlju, protivi tome da država članica predvidi trajnu kontraindikaciju za davanje krvi za muškarca koji je imao spolne odnose s muškarcima.
            31. Uvodno valja navesti da, kao što su to istaknule francuska vlada i Europska komisija, postoje razlike među različitim jezičnim verzijama točaka 2.1. i 2.2.2. Priloga III. navedenoj direktivi što se tiče razine rizika navedene u tim odredbama.
            32. Naime, u francuskoj verziji tih odredaba trajno odbijanje davanja krvi predviđeno u točki 2.1. i privremeno odbijanje predviđeno u navedenoj točki 2.2.2. odnose se oboje na osobe koje njihovo seksualno ponašanje dovodi u „rizik“ dobivanja ozbiljnih zaraznih bolesti koje se mogu prenositi krvlju. U toj jezičnoj verziji stupanj rizika koja opravdava trajno odbijanje davanja krvi jest upravo jednaka razini rizika koja se primjenjuje za privremeno odbijanje.
            33. Nasuprot tome, iako u određenim jezičnim verzijama tih odredaba privremeno odbijanje pretpostavlja postojanje „rizik[a]“, trajno odbijanje zahtijeva „visok rizik“. Takav je osobito slučaj u verzijama točke 2.1. Priloga III. Direktive 2004/33 na danskom („stor risiko“), estonskom („kõrgendatud ohtu“), engleskom („high risk“), talijanskom („alto rischio“), nizozemskom („groot risico“), poljskom („wysokie ryzyko“) ili portugalskom jeziku („grande risco“).
            34. U drugim jezičnim verzijama, točke 2.1. i 2.2.2. navedenog Priloga odnose se obje na „visok rizik“, kao što je to u verziji na španjolskom („alto riesgo“) i njemačkom jeziku („hohes Risiko“).
            35. Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, formulacija korištena u jednoj od jezičnih verzija neke odredbe prava Unije ne može služiti kao jedini temelj za tumačenje te odredbe ili imati prednost u odnosu na ostale jezične verzije. Odredbe prava Unije treba tumačiti i primjenjivati na ujednačen način, s obzirom na ostale verzije sastavljene na svim jezicima Europske unije. U slučaju neslaganja između različitih jezičnih verzija određenog teksta prava Unije, dotičnu odredbu treba tumačiti u odnosu na opću strukturu i krajnji cilj propisa kojih je ona dio (presude Cricket St Thomas, C‑372/88, EU:C:1990:140, t. 18. i 19.; Kurcums Metal, C‑558/11, EU:C:2012:721, t. 48., kao i Ivansson i dr., C‑307/13, EU:C:2014:2058, t. 40.).
            36. Što se tiče opće strukture točaka 2.1. i 2.2.2. Priloga III. Direktivi 2004/33, valja navesti da navedeni prilog razlikuje trajno odbijanje od privremenog odbijanja davanja krvi, za koje primjenjivi kriteriji logično moraju biti različiti. Stoga strože, trajno, odbijanje pretpostavlja postojanje povišenog rizika u odnosu na rizik kod privremenog odbijanja.
            37. Osim toga, kao što je to navedeno u uvodnoj izjavi 24. Direktive 2002/98, krv i krvne sastojke koji se koriste u terapijske svrhe ili u medicinskim proizvodima trebalo bi uzeti od pojedinaca čije je zdravstveno stanje takvo da davanje krvi neće izazvati negativne posljedice i da je rizik od prenošenja zaraznih bolesti minimalan. Iz toga proizlazi da se, kad je riječ o cilju Direktive 2004/33, trajno odbijanje mora primijeniti kad je rizik takvog prenošenja povišen.
            38. Stoga opća struktura i cilj te potonje direktive upućuju na tumačenje prema kojem se trajno odbijanje davanja krvi, predviđeno u točki 2.1. Priloga III. navedene direktive, odnosi na osobe koje njihovo seksualno ponašanje dovodi u „visok rizik“ dobivanja ozbiljnih zaraznih bolesti koje se mogu prenositi krvlju, a privremeno se odbijanje davanja krvi odnosi na manji rizik.
            39. Kad je riječ o tom trajnom odbijanju, valja navesti da izraz „osobe koje njihovo seksualno ponašanje dovodi u visok rizik“ dobivanja zaraznih bolesti, koji se nalazi u točki 2.1. Priloga III. Direktivi 2004/33, ne utvrđuje na precizan način osobe ili kategorije osoba na koje se navedeno izuzeće odnosi, što državama članicama ostavlja diskrecijski prostor u primjeni te odredbe.
            40. Stoga valja ispitati u kojoj mjeri trajna kontraindikacija predviđena francuskim pravom u slučaju „muškarca koji je imao spolne odnose s muškarcem“ odgovara na zahtjev postojanja „visokog rizika“ naveden u točki 2.1. Priloga III. Direktivi 2004/33, uz poštovanje temeljnih prava priznatih pravnim poretkom Unije.
            41. Naime, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, zahtjevi koji proizlaze iz zaštite navedenih temeljnih prava obvezuju države članice da kod provedbe propisa Unije primijene taj propis u uvjetima koji ne povređuju navedene zahtjeve (vidjeti u tom smislu presudu Parlament/Vijeće, C‑540/03, EU:C:2006:429, t. 105. i navedenu sudsku praksu). U tom kontekstu, države članice moraju osobito osigurati da se ne temelje na tumačenju teksta sekundarnog prava kojim bi se došlo u sukob s tim temeljnim pravima (vidjeti presude Ordre des barreaux francophones et germanophone i dr., C‑305/05, EU:C:2007:383, t. 28., kao i O i dr., C‑356/11 i C‑357/11, EU:C:2012:776, t. 78.).
            42. Kao prvo, što se tiče ocjene postojanja visokog rizika dobivanja ozbiljnih zaraznih bolesti koje se mogu prenositi krvlju, valja uzeti u obzir epidemiološku situaciju u Francuskoj, što prema mišljenju francuske vlade i Komisije, koje upućuju na podatke Institut de veille sanitaire français, predstavlja posebno obilježje. Iz tih podataka proizlazi da su gotovo svi slučajevi zaraze HIV‑om u razdoblju od 2003. do 2008. proizašli iz spolnog odnosa te da muškarci koji imaju spolne odnose s drugim muškarcima čine najugroženiji dio populacije na koji se odnosi 48 % novih slučajeva. Iako je tijekom istog razdoblja ukupna pojavnost slučajeva zaraze HIV‑om smanjena, osobito što se tiče heteroseksualnih odnosa, ona nije smanjena kod muškaraca koji imaju spolne odnose s muškarcima. Usto, tijekom tog istog razdoblja, oni su činili populaciju koja je bila najugroženija zarazom HIV‑a, sa stopom pojavnosti od 1 % na godinu, što je 200 puta više od stope za francusku heteroseksualnu populaciju.
            43. Komisija također upućuje na izvješće koje je izradio Europski centar za sprečavanje i kontrolu bolesti, koji je osnovan Uredbom (EZ) br. 851/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 21. travnja 2004. (SL L 142, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 6., str. 93.). Prema tom izvješću objavljenom u listopadu 2013., naslovljenom „Men who have sex with men (MSM), Monitoring implementation of the Dublin Declaration on Partnership to Fight HIV/AIDS in Europe and Central Asia: 2012 progress“, u Francuskoj je prevalencija HIV‑a u okviru grupe muškaraca koji imaju spolne odnose s muškarcima najviša od svih promatranih država.
            44. Na sudu je koji je uputio zahtjev provjera jesu li podaci iz točke 42. ove presude pouzdani u svjetlu aktualnih medicinskih, znanstvenih i epidemioloških spoznaja te, ako je to slučaj, jesu li još uvijek relevantni.
            45. Kao drugo, pod pretpostavkom prema kojoj bi navedeni sud zaključio, osobito razmatrajući navedene podatke, da su u slučaju muškarca koji je imao spolne odnose s muškarcem nacionalna tijela mogla razumno smatrati da u Francuskoj postoji visok rizik od dobivanja ozbiljnih zaraznih bolesti koje se mogu prenositi krvlju u smislu točke 2.1. Priloga III. Direktive 2004/33, potrebno je ispitati može li, i u kojim uvjetima, trajna kontraindikacija za davanje krvi, kao što je ona o kojoj je riječ u glavnom postupku, biti usklađena s temeljnim pravima koje priznaje pravni poredak Unije.
            46. U tom pogledu valja podsjetiti da je područje primjene Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja), u pogledu djelovanja država članica, definirano u njezinom članku 51. stavku 1., prema kojem se odredbe Povelje odnose na države članice „samo kada provode pravo Unije“.
            47. U ovom slučaju, odluka od 12. siječnja 2009., koja u svojim uvodnim odredbama izričito upućuje na Direktivu 2004/33, provodi pravo Unije.
            48. Stoga navedena odluka mora, među ostalim odredbama Povelje, poštovati osobito njezin članak 21. stavak 1., prema kojem je zabranjena svaka diskriminacija na osnovi, među ostalim, spolne orijentacije. Taj je članak 21. stavak 1. poseban izričaj načela jednakog postupanja koje predstavlja opće načelo prava Unije propisano u članku 20. Povelje (vidjeti u tom smislu presude Römer, C‑147/08, EU:C:2011:286, t. 59., i Glatzel, C‑356/12, EU:C:2014:350, t. 43.).
            49. Međutim, uzimajući u tom pogledu kao kriterij trajne kontraindikacije za davanje krvi činjenicu bivanja „muškarcem koji je imao spolne odnose s muškarcem“, tablica B iz Priloga II. odluci od 12. siječnja 2009. utvrđuje odbijanje davanja krvi s obzirom na homoseksualnu orijentaciju muških davatelja koji, zbog same činjenice da su imali spolni odnos koji odgovara toj orijentaciji, trpe nepovoljnije postupanje nego muške heteroseksualne osobe.
            50. U tim okolnostima odluka od 12. siječnja 2009. može na temelju spolne orijentacije diskriminirati homoseksualne osobe u smislu članka 21. stavka 1. Povelje.
            51. Stoga valja ispitati ispunjava li ipak trajna kontraindikacija za davanje krvi predviđena odlukom od 12. siječnja 2009. za muškarca koji je imao spolne odnose s muškarcem uvjete utvrđene u članku 52. stavku 1. Povelje kako bi bila opravdana.
            52. U skladu s tom odredbom, svako ograničenje pri ostvarivanju prava i sloboda priznatih Poveljom mora biti predviđeno zakonom i mora poštovati bit tih prava i sloboda. Usto, u skladu s tom istom odredbom, podložno načelu proporcionalnosti, ograničenja su moguća samo ako su potrebna i ako doista odgovaraju ciljevima od općeg interesa koje priznaje Unija ili potrebi zaštite prava i sloboda drugih osoba.
            53. U ovom slučaju, nesporno je da se trajna kontraindikacija za davanje krvi za muškarca koji je imao spolne odnose s muškarcem, što predstavlja ograničenje ostvarivanja prava i sloboda priznatih Poveljom, treba smatrati da je predviđena zakonom, u smislu članka 52. stavka 1. Povelje, s obzirom na to da proizlazi iz odluke od 12. siječnja 2009.
            54. Usto, to ograničenje poštuje bit načela nediskriminacije. Naime, navedeno ograničenje ne dovodi u pitanje načelo kao takvo jer se odnosi samo na pitanje, koje je ograničenog dosega, odbijanja davanja krvi radi zaštite zdravlja primatelja.
            55. Međutim, također je potrebno provjeriti odgovara li isto ograničenje cilju od općeg interesa u smislu članka 52. stavka 1. Povelje te, u slučaju potvrdnog odgovora, poštuje li ono načelo proporcionalnosti u smislu te odredbe.
            56. U tom pogledu valja podsjetiti da se Direktiva 2004/33 odnosi na primjenu Direktive 2002/98. Cilj potonje direktive, u skladu s njezinom pravnom osnovom, odnosno člankom 152. stavkom 4. točkom (a) UEZ‑a, jest zaštita javnog zdravlja.
            57. U ovom slučaju, trajno odbijanje davanja krvi nastoji svesti na minimum rizik od prenošenja zaraznih bolesti na primatelje. Stoga to odbijanje pridonosi općem cilju osiguranja visoke razine zaštite zdravlja ljudi, što predstavlja cilj koji je Unija priznala u članku 152. UEZ‑a, osobito u njegovom stavku 4. točki (a) i stavku 5., kao i u drugoj rečenici članka 35. Povelje, koji nalažu da se pri utvrđivanju i provedbi svih politika i aktivnosti Unije osigurava visok stupanj zaštite zdravlja ljudi.
            58. Kad je riječ o načelu proporcionalnosti, iz sudske prakse Suda proizlazi da mjere koje su predviđene nacionalnim zakonodavstvom ne smiju prelaziti granice onoga što je prikladno i nužno za postizanje ciljeva kojima zakonodavstvo legitimno teži, s time da, ako postoji izbor između više prikladnih mjera, treba izabrati manje ograničavajuću, a uzrokovane nepovoljnosti ne smiju biti nerazmjerne u odnosu na ciljeve koje se želi postići (vidjeti presude ERG i dr., C‑379/08 i C‑380/08, EU:C:2010:127, t. 86.; Urbán, C‑210/10, EU:C:2012:64, t. 24., kao i Texdata Software, C‑418/11, EU:C:2013:588, t. 52.).
            59. U predmetu kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku to se načelo poštuje samo ako se visoka razina zaštite zdravlja primatelja ne može osigurati učinkovitim tehnikama otkrivanja HIV‑a koje su manje ograničavajuće nego trajno odbijanje davanja krvi za cijelu grupu koju čine muškarci koji su imali spolne odnose s muškarcima.
            60. Naime, s jedne strane, nije moguće isključiti da učinkovite tehnike za osiguranje visoke razine zaštite zdravlja primatelja postoje čak i kod seksualnog ponašanja koje dovodi u visok rizik dobivanja ozbiljnih zaraznih bolesti koje se mogu prenositi krvlju, u smislu točke 2.1. Priloga III. Direktive 2004/33 koja se odnosi na rizik prenošenja takvih bolesti između partnera nakon spolnog odnosa.
            61. U tom pogledu, kao što to osobito proizlazi iz članka 21. Direktive 2002/98, radi osiguranja kvalitete i sigurnosti krvi i krvnih sastojaka, svako davanje krvi mora se kontrolirati u skladu sa zahtjevima navedenima u Prilogu IV. toj direktivi, uzimajući u obzir da ti zahtjevi evoluiraju s obzirom na znanstveni i tehnički napredak (presuda Humanplasma, C‑421/09, EU:C:2010:760, t. 42.). U skladu s tim Prilogom IV., kod davatelja se moraju primijeniti testovi za otkrivanje HIV‑a 1/2.
            62. Međutim, francuska vlada i Komisija navode da prema sadašnjem stanju znanosti postoji „dijagnostički prozor“, razdoblje nakon virusne infekcije tijekom kojega biološki markeri koji se koriste u okviru testiranja davanja krvi ostaju negativni unatoč infekciji davatelja. Nedavne infekcije predstavljaju, dakle, rizik da neće biti otkrivene tijekom testiranja i da će se stoga HIV prenijeti na primatelja.
            63. Na sudu je koji je uputio zahtjev da provjeri postoje li u takvoj situaciji, u okviru poštovanja načela proporcionalnosti, učinkovite tehnike otkrivanja HIV‑a radi izbjegavanja prenošenja takvog virusa na primatelje, a ispitivanja bi trebalo provesti u skladu s najnovijim znanstvenim i tehničkim postupcima, u skladu s uvodnom izjavom 29. Direktive 2002/98.
            64. Posebice je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri omogućava li napredak zdravstvene znanosti ili tehnike osiguravanje visoke razine zaštite zdravlja primatelja, uzimajući osobito u obzir trošak sustavnog stavljanja u karantenu davanja krvi muškaraca koji su imali spolne odnose s muškarcima, odnosno trošak sustavnog otkrivanja HIV‑a za sva davanja krvi, a da trošak koji iz toga proizlazi nije nerazmjeran u odnosu na ciljeve zaštite zdravlja koje se želi postići.
            65. S druge strane, pod pretpostavkom da prema sadašnjem stanju znanosti ne postoji tehnika koja odgovara uvjetima navedenima u točkama 63. i 64. ove presude, trajna kontraindikacija davanja krvi za cijelu grupu koju čine muškarci koji su imali spolne odnose s muškarcima proporcionalna je samo ako ne postoje manje ograničavajuće metode za osiguranje visoke razine zaštite zdravlja primatelja.
            66. U tom pogledu, osobito je na sudu koji je uputio zahtjev da ispita mogu li upitnik i osobni intervju, koje provodi zdravstveni stručnjak, predviđeni u točki 2. dijelu B. Priloga II. Direktivi 2004/33, omogućiti preciznije utvrđivanje ponašanja koja predstavljaju rizik za zdravlje primatelja radi utvrđivanja manje ograničavajućih kontraindikacija nego što je to trajna kontraindikacija za cijelu grupu koju čine muškarci koji su imali spolne odnose s muškarcem.
            67. U tom smislu, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 61. svojeg mišljenja, sud koji je uputio zahtjev treba osobito provjeriti omogućuju li ciljana pitanja, koja se odnose na vrijeme proteklo od zadnjeg spolnog odnosa s obzirom na trajanje „dijagnostičkog prozora“, stabilnost veze dotične osobe ili zaštitu kod spolnih odnosa, ocjenu razine rizika koji svaki davatelj pojedinačno predstavlja zbog svojeg seksualnog ponašanja.
            68. U tim okolnostima valja zaključiti da pod pretpostavkom da se visoka razina zaštite zdravlja primatelja može osigurati učinkovitim tehnikama otkrivanja ozbiljnih bolesti koje se mogu prenijeti krvlju ili, u izostanku takvih tehnika, manje ograničavajućim metodama nego što je to trajno odbijanje davanja krvi za cijelu grupu koju čine muškarci koji su imali spolne odnose s muškarcima, takva trajna kontraindikacija ne poštuje načelo proporcionalnosti u smislu članka 52. stavka 1. Povelje.
            69. S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da točku 2.1. Priloga III. Direktivi 2004/33 treba tumačiti u smislu da kriterij za trajno odbijanje davanja krvi u vezi sa seksualnim ponašanjem, naveden u toj odredbi, obuhvaća pretpostavku u kojoj država članica, s obzirom na situaciju koja u njoj prevladava, predvidi trajnu kontraindikaciju za davanje krvi za muškarce koji su imali spolne odnose s muškarcima ako se na temelju aktualnih spoznaja i medicinskih, znanstvenih i epidemioloških podataka utvrdi da takvo seksualno ponašanje dovodi te osobe u visok rizik za dobivanje ozbiljnih zaraznih bolesti koje se mogu prenositi krvlju te u smislu da, poštujući načelo proporcionalnosti, ne postoje učinkovite tehnike otkrivanja tih zaraznih bolesti ili, u izostanku takvih tehnika, manje ograničavajuće metode nego što je to trajna kontraindikacija radi osiguranja visoke razine zaštite zdravlja primatelja. Na nacionalnom je sudu da provjeri jesu li ti uvjeti i spunjeni u dotičnoj državi članici.
            Troškovi
            70. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:
            Točku 2.1. Priloga III. Direktivi Komisije 2004/33/EZ od 22. ožujka 2004. o provedbi Direktive 2002/98/EZ Europskog parlamenta i Vijeća u odnosu na određene tehničke zahtjeve za krv i krvne sastojke treba tumačiti u smislu da kriterij za trajno odbijanje davanja krvi u vezi sa seksualnim ponašanjem, naveden u toj odredbi, obuhvaća pretpostavku u kojoj država članica, s obzirom na situaciju koja u njoj prevladava, predvidi trajnu kontraindikaciju za davanje krvi za muškarce koji su imali spolne odnose s muškarcima ako se na temelju aktualnih spoznaja i medicinskih, znanstvenih i epidemioloških podataka utvrdi da takvo seksualno ponašanje dovodi te osobe u visok rizik za dobivanje ozbiljnih zaraznih bolesti koje se mogu prenositi krvlju te u smislu da, poštujući načelo proporcionalnosti, ne postoje učinkovite tehnike otkrivanja tih zaraznih bolesti ili, u izostanku takvih tehnika, manje ograničavajuće metode nego što je to trajna kontraindikacija radi osiguranja visoke razine zaštite zdravlja primatelja. Na nacionalnom je sudu da provjeri jesu li ti uvjeti ispunjeni u dotičnoj državi članici.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 12. rujna 2013.#Republika Italija protiv Europske komisije i Europskog ureda za odabir osoblja.#Pravila o jeziku – Obavijest o općem natječaju za zapošljavanje liječnika – Cjelovita objava na tri službena jezika – Informiranje o obavijesti o općem natječaju – Objava na svim službenim jezicima – Jezik dokaza – Izbor drugog jezika između tri službena jezika.#Predmet T-164/08.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 3. srpnja 2014. # Sorinet Commercial Trust Bankers Ltd protiv Vijeća Europske unije. # Predmet T-157/13.


Presuda Prvostupanjskog suda (osmo vijeće) od 28. listopada 2009. # CureVac GmbH protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Postupak povodom prigovora. # Predmet T-80/08.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 13. rujna 2013.#Cixi Jiangnan Chemical Fiber Co. Ltd i dr. protiv Vijeća Europske unije.#Damping – Uvoz poliesterskih rezanih vlakana podrijetlom iz Kine – Zadržavanje antidampinških pristojba nakon parcijalne privremene revizije – Tužba za poništenje – Izravan i osobni interes – Dopuštenost – Jednako postupanje i nediskriminacija – Članak 9. stavak 5. i članak 21. stavak 1. Uredbe (EZ) br.  384/96 [sada članak 9. stavak 5. i članak 21. stavak 1. Uredbe (EZ) br.  1225/2009].#Predmet T-537/08.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 16. listopada 2007.#Félix Palacios de la Villa protiv Cortefiel Servicios SA.#Zahtjev za prethodnu odluku: Juzgado de lo Social nº 33 de Madrid - Španjolska.#Direktiva 2000/78/EZ.#Predmet C-411/05.


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 3. srpnja 2014. # Mohamad Nedal Alchaar protiv Vijeća Europske unije. # Predmet T-203/12.