title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 21. srpnja 2016.#Dilly’s Wellnesshotel GmbH protiv Finanzamt Linz.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bundesfinanzgerich.#Zahtjev za prethodnu odluku – Državne potpore – Program potpora u obliku smanjenja poreza za zaštitu okoliša – Uredba (EZ) br. 800/2008 – Kategorije potpora koje se mogu smatrati spojivima s unutarnjim tržištem i izuzetima od obveze prijave – Obvezujuća narav uvjeta izuzeća – Članak 3. stavak 1. – Izričito upućivanje na tu uredbu u programu potpora.#Predmet C-493/14.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      21. srpnja 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Državne potpore — Program potpora u obliku smanjenja poreza za zaštitu okoliša — Uredba (EZ) br. 800/2008 — Kategorije potpora koje se mogu smatrati spojivima s unutarnjim tržištem i izuzetima od obveze prijave — Obvezujuća narav uvjeta izuzeća — Članak 3. stavak 1. — Izričito upućivanje na tu uredbu u programu potpora“
      U predmetu C‑493/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Bundesfinanzgericht (Savezni financijski sud, Austrija), odlukom od 31. listopada 2014., koju je Sud zaprimio 6. studenoga 2014., u postupku

         Dilly’s Wellnesshotel GmbH

      protiv

         Finanzamt Linz

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, A. Arabadjiev, C. G. Fernlund, S. Rodin i E. Regan (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 21. siječnja 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Dilly’s Wellnesshotel GmbH, M. Kroner, Rechtsanwalt, i K. Caspari,

               —

               za austrijsku vladu, C. Pesendorfer i M. Klamert, u svojstvu agenata,

               —

               za estonsku vladu, K. Kraavi‑Käerdi, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, R. Sauer kao i P. Němečková i K. Herrmann, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 17. ožujka 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 17. stavka 1. i članka 25. Uredbe Komisije (EZ) br. 800/2008 od 6. kolovoza 2008. o ocjenjivanju određenih kategorija potpora sukladnima sa zajedničkim tržištem u primjeni članaka [107. i 108. UFEU‑a] (Uredba o općem skupnom izuzeću) (SL 2008., L 214, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 159.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društva Dilly’s Wellnesshotel GmbH, pružatelja usluga, i Finanzamta Linz (Porezni ured u Linzu, Austrija) u vezi s Finanzamtovim odbijanjem zahtjeva tog društva za povrat poreza na energiju za 2011.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Uredba (EZ) br. 659/1999

               3

               Uredba Vijeća (EZ) br. 659/1999 od 22. ožujka 1999. o utvrđivanju detaljnih pravila primjene članka [108. UFEU‑a] (SL 1999., L 83, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 16.) u članku 2., naslovljenom „Prijava nove potpore”, određivala je:
               „1.   Osim ako je drukčije predviđeno uredbama donesenim u skladu s člankom [109. UFEU‑a] ili drugim relevantnim odredbama istog, predmetna država članica Komisiju pravodobno obavješćuje o svim svojim planovima za dodjelu novih potpora. [...]”

         Uredba (EZ) br. 994/98

               4

               Uvodne izjave 4. do 7. Uredbe Vijeća (EZ) br. 994/98 od 7. svibnja 1998. o primjeni članaka [107. i 108. UFEU‑a] na određene kategorije horizontalnih državnih potpora (SL 1998., L 142, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 82.) glasile su kako slijedi:

                        „(4)

                        budući da je, u svjetlu znatnog iskustva Komisije u primjeni članaka [107. i 108. UFEU‑a] i općih tekstova koje je Komisija izdala na temelju spomenutih odredbi, primjereno da se Komisiji, s ciljem osiguranja učinkovitog nadzora i pojednostavljenja administrativnog postupka, a bez istodobnog oslabljivanja njene djelatnosti nadzora, omogući da donošenjem uredbi na područjima na kojima raspolaže dovoljnim iskustvom u određivanju općih kriterija sukladnosti ocijeni da su određene kategorije državne potpore u skladu s načelima [unutarnjeg] tržišta u skladu s jednom ili više odredaba članka [107. stavaka 2. i 3. UFEU‑a], te su izuzete od postupka predviđenog u članku [108. stavku 3. UFEU‑a];

                        (5)

                        budući da će uredbe o skupnom izuzeću poboljšati transparentnost i pravnu sigurnost [...];

                        (6)

                        budući da bi Komisija, pri donošenju uredbi kojima se određene kategorije potpore izuzimaju od obveze prijavljivanja predviđene člankom [108. stavkom 3. UFEU‑a], trebala točno navesti [...] uvjete nadzora, a sve s ciljem osiguranja sukladnosti potpora, koja je predmet ove Uredbe, s načelima [unutarnjeg] tržišta;

                        (7)

                        budući da je prikladno Komisiji omogućiti da, pri donošenju uredbi kojima se određene vrste potpore izuzimaju od obveze prijavljivanja iz članka [108. stavka 3. UFEU‑a], priloži i dodatne detaljne uvjete kako bi se osigurala sukladnost potpore, koja je predmet ove Uredbe, s načelima [unutarnjeg] tržišta”

               5

               U skladu s člankom 1. te uredbe, naslovljenim „Skupna izuzeća”:
               „1.   Putem uredbi donesenih u skladu s postupkom predviđenim člankom 8. ove Uredbe i u skladu s člankom [107. UFEU‑a], Komisija može odrediti da su sljedeće kategorije potpore u skladu s načelima [unutarnjeg] tržišta te da ne podliježu obvezi prijavljivanja iz članka [108. stavka 3. UFEU‑a]:

                        (a)

                        potpora u korist:
                        [...]

                                 iii.

                                 zaštite okoliša;

                           [...]

                  2.   Uredbama iz stavka 1. ovog članka za svaku kategoriju potpore mora se pobliže odrediti:
               [...]

                        (e)

                        uvjeti nadzora navedeni u članku 3.

                  [...]”

               6

               Članak 3. spomenute uredbe, naslovljen „Transparentnost i nadzor”, propisivao je:
               „1.   Prilikom donošenja uredbi u skladu s člankom 1., Komisija državama članicama nameće detaljna pravila kako bi se osigurala transparentnost i nadzor nad dodjelom potpora izuzetih od obveze prijavljivanja u skladu sa spomenutim uredbama. Ova se pravila posebno sastoje od zahtjeva određenih stavcima 2., 3. i 4.
               [...]”

               7

               Uredba br. 994/98 izmijenjena je Uredbom Vijeća (EU) br. 733/2013 od 22. srpnja 2013. (SL 2013., L 204, str. 11.) i nakon toga ukinuta Uredbom Vijeća (EU) br. 2015/1588 od 13. srpnja 2015. o primjeni članaka 107. i 108. Ugovora o funkcioniranju Europske unije na određene kategorije horizontalnih državnih potpora (SL 2015., L 248, str. 1.).

         Uredba br. 800/2008

               8

               Uvodne izjave 5., 7. i 46. Uredbe br. 800/2008 glasile su kako slijedi:

                        „(5)

                        Ova Uredba treba izuzeti svaku potporu koja ispunjava sve mjerodavne uvjete ove Uredbe i svaki program potpora uz uvjet da svaka pojedinačna potpora koja se može dodijeliti putem tog programa ispunjava sve mjerodavne uvjete ove Uredbe. Kako bi se osigurala transparentnost i učinkovitije praćenje potpora, svaka pojedinačna mjera potpore koja je dodijeljena prema ovoj Uredbi mora sadržavati izravno pozivanje na mjerodavnu odredbu poglavlja II. i na nacionalni propis na kojem se pojedinačna potpora temelji.

                  [...]

                        (7)

                        Državne potpore u smislu članka [107. stavka 1. UFEU‑a] koje nisu obuhvaćene ovom Uredbom i dalje trebaju podlijegati obvezi prijave prema članku [108. stavku 3. UFEU‑a] [...]

                  [...]

                        (46)

                        Imajući u vidu dovoljno iskustvo stečeno u primjeni smjernica Komisije o državnim potporama za zaštitu okoliša, od obveze prijave trebalo bi izuzeti [...] određene potpore u obliku sniženja poreza za zaštitu okoliša.”

               9

               Članak 1. Uredbe br. 800/2008, naslovljen „Područje primjene”, koji se nalazio u poglavlju I. te uredbe, naslovljenom „Opće odredbe”, u stavku 1. određivao je:
               „Ova se Uredba primjenjuje na sljedeće kategorije potpora:
               [...]

                        (d)

                        potpore za zaštitu okoliša;

                  [...]”

               10

               Članak 3. te uredbe, naslovljen „Uvjeti izuzeća”, koji se također nalazio u spomenutom poglavlju I., u stavku 1. propisivao je:
               „Programi potpora koji ispunjavaju sve uvjete poglavlja I. ove Uredbe, kao i mjerodavne odredbe poglavlja II. ove Uredbe, sukladni su [unutarnjem] tržištu u smislu članka [107. stavka 3. UFEU‑a] i izuzeti su od obveze prijave prema članku [108. stavku 3. UFEU‑a] uz uvjet da svaka pojedinačna potpora dodijeljena prema takvom programu ispunjava sve uvjete ove Uredbe, a program sadrži izričitu uputu na ovu Uredbu, navodeći njezin naslov i uputu na objavu u Službenom listu Europske unije.”

               11

               Članak 25. spomenute uredbe, naslovljen „Potpore u obliku smanjenja poreza za zaštitu okoliša”, koji se nalazio u odjeljku 4., naslovljenom „Potpore za zaštitu okoliša”, poglavlja II. Uredbe br. 800/2008, naslovljenog „Posebne odredbe za različite kategorije potpora”, određivao je:
               „1.   Programi potpora za zaštitu okoliša u obliku smanjenja poreza za zaštitu okoliša koji ispunjavaju uvjete [Direktive Vijeća 2003/96/EZ od 27. listopada 2003. o restrukturiranju sustava Zajednice za oporezivanje energenata i električne energije (SL 2003., L 283, str. 51.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 2., str. 75.)] sukladni su [unutarnjem] tržištu u smislu članka [107.] stavka 3. [UFEU‑a] i izuzeti su od obveze prijave iz članka [108.] stavka 3. [UFEU‑a], ako su ispunjeni uvjeti utvrđeni u stavcima 2. i 3. ovog članka.
               [...]”

               12

               Uredba br. 800/2008 izmijenjena je Uredbom Komisije (EU) br. 1224/2013 оd 29. studenoga 2013. (SL 2013., L 320, str. 22.) u pogledu razdoblja svoje primjene. To razdoblje tako je produljeno do 30. lipnja 2014. Uredba br. 800/2008 zatim je stavljena izvan snage Uredbom Komisije (EU) br. 651/2014 od 17. lipnja 2014. o ocjenjivanju određenih kategorija potpora spojivima s unutarnjim tržištem u primjeni članaka 107. i 108. Ugovora (SL 2014., L 187, str. 1.).

         Austrijsko pravo

               13

               Na temelju Budgetbegleitgesetza (Dopunski zakon o proračunu) od 30. prosinca 2010. (BGBl. I, 111/2010; u daljnjem tekstu: BBG 2011.), poduzetnici pružatelji usluga isključeni su od povrata poreza na energiju.

               14

               Članak 2. stavak 1. Energieabgabenvergütungsgesetza (Zakon o povratu poreza na energiju; u daljnjem tekstu: EAVG), u verziji izmijenjenoj člankom 72. BBG‑a 2011. određuje:
               „Pravo na povrat postoji samo za poduzetnike za koje je dokazano da im je glavna djelatnost proizvodnja materijalnih dobara i koji ne isporučuju energetske izvore spomenute u članku 1. stavku 3. ili toplinu (para ili vruća voda) proizvedenu iz energetskih izvora spomenutih u navedenom članku 1. stavku 3.”

               15

               Vremensko područje primjene tog članka 2. određeno je u članku 4. stavku 7. EAVG‑a, kojim se propisuje:
               „Članci 2. i 3. [EAVG‑a] primjenjivi su, pod pretpostavkom odobrenja Europske komisije, na zahtjeve za povrat koji se odnose na razdoblje nakon 31. prosinca 2010.”

               16

               Što se tiče članka 4. stavka 7. EAVG‑a, u pripremnim aktima tog zakona navodi se sljedeće:
               „Primjena izmijenjenih odredbi uvjetovana je odobrenjem od strane Europske komisije. Ta izmjena u odnosu na uporabu energije stupa na snagu nakon 31. prosinca 2010. Stoga se neće prihvaćati zahtjevi poduzetnika pružatelja usluga koji se odnose na razdoblja nakon 31. prosinca 2010. Ako Komisija odobri izmjenu EAVG‑a kao dopuštenu potporu, zakonsko ograničenje na poduzetnike proizvođače primjenjuje se počevši od 1. siječnja 2011., tako da poduzetnici pružatelji usluga za upotrijebljenu energiju nakon tog datuma više neće imati pravo na povrat poreza na energiju. Ako Komisija ne odobri izmjenu, trenutačna pravna situacija ostat će neizmijenjena i poduzetnici proizvođači kao i poduzetnici pružatelji usluga imat će pravo na povrat poreza na energiju.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               17

               Društvo Dilly’s Wellnesshotel podnijelo je 29. prosinca 2011. zahtjev za povrat poreza na energiju za 2011.

               18

               Taj je zahtjev odbijen odlukom od 21. veljače 2012., uz pozivanje na novo uređenje koje proizlazi iz BBG‑a 2011., prema kojem se od 1. siječnja 2011. povrati poreza na energiju dodjeljuju samo poduzetnicima proizvođačima. Unabhängiger Finanzsenat (Neovisno financijsko vijeće), čiji je sljednik Bundesfinanzgericht (Savezni financijski sud), odbio je žalbu tog društva.

               19

               Verwaltungsgerichtshof (Upravni sud, Austrija) odlukom od 19. ožujka 2013. (2013/15/0053) presudio je da je, nakon presude koju je taj sud donio 22. kolovoza 2012. (2012/17/0175), povrat poreza na energiju trebalo odobriti poduzetnicima pružateljima usluga još za siječanj 2011. Taj sud je smatrao da Komisija za taj mjesec još nije odobrila novo zakonodavstvo koje je bilo predmet prijave u skladu s Uredbom br. 800/2008, koja se odnosila samo na razdoblje od 1. veljače 2011.

               20

               Društvo Dilly’s Wellnesshotel je Unabhängiger Finanzsenatu (Neovisno financijsko vijeće) podnijelo dopunu upravne tužbe kojom je to društvo u biti zatražilo da mu se, među ostalim, u potpunosti usvoji zahtjev za povrat poreza na energiju za razdoblje između siječnja i prosinca 2011. Prema stajalištu društva Dilly’s Wellnesshotel, ako se primjenom članka 2. stavka 1. u vezi s člankom 4. stavkom 7. EAVG‑a krši pravo Unije, novo zakonodavstvo koje se uvodi BBG‑om 2011. nije primjenjivo i poduzetnici pružatelji usluga mogu nastaviti ostvarivati povrat poreza na energiju za cijelu 2011. godinu i nakon toga.

               21

               Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je prvotna verzija EAVG‑a (BGBl. 201/1996) u članku 2. stavku 1. predviđala povrat poreza na energiju u korist poduzetnika koji su se prije svega bavili „proizvodnjom materijalnih dobara”. Pružanje usluga bilo je isključeno iz povrata tog poreza.

               22

               U presudi od 8. studenoga 2011., Adria‑Wien Pipeline i Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke (C‑143/99, EU:C:2001:598), Sud je utvrdio da nacionalne mjere koje predviđaju djelomičan povrat poreza na energiju za prirodni plin i električnu energiju samo u odnosu na poduzetnike za koje je dokazano da im je glavna djelatnost proizvodnja materijalnih dobara treba smatrati državnim potporama u smislu članka 107. UFEU‑a.

               23

               Austrijski propis koji se odnosi na povrat poreza na energiju nakon toga je izmijenjen nekoliko puta.

               24

               U ovom predmetu sud koji je uputio zahtjev izražava sumnje u pogledu usklađenosti novog zakonodavstva o povratu poreza na energiju koje se uvodi BBG 2011. s Uredbom br. 800/2008.

               25

               Na prvom mjestu, taj sud sumnja da se Republika Austrija u odnosu na nacionalni propis o kojem je riječ u glavnom postupku može pozvati na izuzeće predviđeno člankom 25. Uredbe br. 800/2008, s obzirom na to da nisu ispunjena tri uvjeta iz poglavlja I. te uredbe.

               26

               Kao prvo, taj propis ne sadrži ni upućivanje na Uredbu br. 800/2008 ni uputu na njezinu objavu u Službenom listu Europske unije. Kao drugo, iako članak 9. stavak 1. spomenute uredbe propisuje da se Komisiji unutar dvadeset radnih dana „od stupanja na snagu programa potpora” treba proslijediti sažetak informacija o predmetnoj mjeri potpore, taj sažetak u predmetnom je slučaju proslijeđen prekasno. Kao treće, sud koji je uputio zahtjev ističe da objava teksta predmetnog programa potpora na internetu nije obavljena u skladu s člankom 9. stavkom 2. Uredbe br. 800/2008, s obzirom na to da se putem internetske adrese dostavljene Komisiji nije moglo, i još uvijek ne može, pristupiti odnosnom tekstu.

               27

               Na drugom mjestu, sud koji je uputio zahtjev postavlja pitanje može li se na mjeru potpore primijeniti izuzeće iz članka 25. Uredbe br. 800/2008, iako obveze utvrđene u poglavlju II. te uredbe nisu ispunjene. Konkretno, program potpora o kojem je riječ u glavnom postupku ne smanjuje niti sprečava štetu okolišu, niti vodi do učinkovitijeg korištenja prirodnih resursa ili uštede energije. Spomenuti sud stoga izražava sumnje u pogledu toga predstavlja li nacionalni propis o kojem je riječ u glavnom postupku potporu u svrhu „zaštite okoliša” u smislu članka 17. stavka 1. te uredbe.

               28

               Na trećem mjestu, sud koji je uputio zahtjev gaji sumnje u pogledu ispunjavanja uvjeta iz članka 25. stavka 3. Uredbe br. 800/2008, prema kojem se smanjenje poreza dodjeljuje najdulje na razdoblja od deset godina, s obzirom na to da program potpora o kojem je riječ u glavnom postupku ne sadrži izričito ograničenje razdoblja tijekom kojeg se odobrava povrat poreza niti navod o razdoblju navedenom u prijavi za izuzeće proslijeđenoj Komisiji 7. veljače 2011.

               29

               U tim je okolnostima Bundesfinanzgericht (Savezni financijski sud) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Je li protivno pravu Unije ako se za program potpora koristi poseban postupak iz članka 25. Uredbe br. 800/2008 kako bi time bio izuzet od obveze prijave iz članka 108. stavka 3. UFEU‑a, ali pritom ne ispunjava različite obveze iz poglavlja I. te uredbe i osim toga se ne poziva na spomenutu uredbu?

                        2.

                        Je li protivno pravu Unije ako se program potpora temelji na posebnom postupku iz članka 25. Uredbe br. 800/2008 koji se primjenjuje na potpore za zaštitu okoliša, ali nisu ispunjeni uvjeti utvrđeni u poglavlju II. – to jest poticanje mjera zaštite okoliša i/ili mjera štednje energije iz članka 17. stavka 1. spomenute uredbe?

                        3.

                        Protivi li se pravo Unije nacionalnom propisu koji ne sadržava vremensko ograničenje niti upućivanje na razdoblje koje je navedeno u prijavi za izuzeće, tako da je ograničenje povrata poreza na energiju na deset godina, koje se zahtijeva u članku 25. stavku 3. Uredbe br. 800/2008, razvidno jedino iz prijave za izuzeće?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               30

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 3. stavak 1. Uredbe br. 800/2008 tumačiti na način da to što u programu potpore poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku ne postoji izričito upućivanje na tu uredbu, navođenjem njezina naslova i upute na objavu u Službenom listu Europske unije, isključuje da se za taj program smatra da na temelju članka 25. stavka 1. te uredbe ispunjava uvjete za izuzeće od obveze prijave iz članka 108. stavka 3. UFEU‑a.

               31

               U tom pogledu treba podsjetiti da je obveza prijave jedan od temeljnih elemenata sustava nadzora uspostavljenog UFEU‑om u području državnih potpora. U okviru tog sustava, države članice imaju obvezu, s jedne strane, prijaviti Komisiji svaku mjeru kojom se želi uvesti ili izmijeniti potpora u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a i, s druge strane, ne primijeniti takvu mjeru sve dok ta institucija ne donese konačnu odluku o spomenutoj mjeri, u skladu s člankom 108. stavkom 3. UFEU‑a (presuda od 8. prosinca 2011., France Télécom/Komisija, C‑81/10 P, EU:C:2011:811, t. 58.).

               32

               Obveza države članice da prijavi nove potpore Komisiji podrobnije je utvrđena u članku 2. Uredbe br. 659/1999.

               33

               U skladu s člankom 109. UFEU‑a Vijeće Europske unije ima ovlast donijeti sve odgovarajuće uredbe za primjenu članaka 107. i 108. UFEU‑a, pri čemu osobito može odrediti uvjete pod kojima se primjenjuje članak 108. stavak 3. UFEU‑a kao i vrste potpore koje su izuzete iz postupka predviđenog potonjom odredbom.

               34

               Osim toga, u skladu s člankom 108. stavkom 4. UFEU‑a Komisija može donijeti uredbe koje se odnose na kategorije državne potpore za koje je Vijeće na temelju članka 109. UFEU‑a utvrdilo da se mogu izuzeti iz postupka predviđenog člankom 108. stavkom 3. UFEU‑a.

               35

               Tako je Uredba br. 994/98, u skladu s kojom je zatim donesena Uredba br. 800/2008, donesena na temelju članka 94. UEZ‑a (koji je postao članak 89. UEZ‑a, koji je pak postao članak 109. UFEU‑a).

               36

               Iz toga proizlazi da, neovisno o obvezi prethodne prijave svake mjere kojom se želi uvesti ili izmijeniti nova potpora, koja se nameće državama članicama na temelju Ugovorâ i koja je jedan od temeljnih elemenata sustava nadzora državnih potpora, ako mjera potpore koju je usvojila država članica ispunjava mjerodavne uvjete iz Uredbe br. 800/2008, ta država članica može iskoristiti mogućnost izuzeća od svoje obveze prijavljivanja. Suprotno tomu, iz uvodne izjave 7. Uredbe br. 800/2008 proizlazi da državne potpore koje nisu obuhvaćene tom uredbom i dalje podliježu obvezi prijave iz članka 108. stavka 3. UFEU‑a.

               37

               Slijedi da se, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 1. svojeg mišljenja, Uredba br. 800/2008 i njome predviđeni uvjeti, kojima se odstupa od općeg pravila postojanja obveze prijave, trebaju strogo tumačiti.

               38

               Takav pristup u skladu je s ciljevima koji se nastoje ostvariti općim uredbama o skupnim izuzećima, kako su navedeni u uvodnim izjavama 4. i 5. Uredbe br. 994/98. Naime, iako Komisija može donijeti takve uredbe kako bi osigurala učinkovit nadzor pravila tržišnog natjecanja iz područja državnih potpora i pojednostavila upravni postupak, bez oslabljivanja Komisijina nadzora u tom području, one također imaju za cilj povećati transparentnost i pravnu sigurnost. Poštovanje uvjeta predviđenih tim uredbama, uključujući, slijedom toga, Uredbu br. 800/2008, omogućava da se ti ciljevi u potpunosti ostvare.

               39

               U predmetnom slučaju čini se utvrđenim da predmetni nacionalni propis nije prijavljen Komisiji na temelju članka 2. Uredbe br. 659/1999 i da je jedino izuzeće od obveze prijave koje bi se moglo primijeniti ono iz članka 25. Uredbe br. 800/2008.

               40

               Sukladno članku 25. stavku 1. Uredbe br. 800/2008, koji se nalazi u njezinu poglavlju II. naslovljenom „Posebne odredbe za različite kategorije potpora”, programi potpora za zaštitu okoliša u obliku smanjenja poreza za zaštitu okoliša koji ispunjavaju uvjete Direktive 2003/96 kao i uvjete utvrđene člankom 25. stavcima 2. i 3. Uredbe br. 800/2008 spojivi su s unutarnjim tržištem i izuzeti su od obveze prijavljivanja predviđene člankom 108. stavkom 3. UFEU‑a.

               41

               Treba istaknuti, pri čemu nije potrebno ocijeniti uvjete na koje se upućuje u članku 25. Uredbe br. 800/2008, koji su predmet drugog i trećeg pitanja, da na temelju članka 3. stavka 1. te uredbe, koji se nalazi u poglavlju I. spomenute uredbe naslovljenom „Opće odredbe”, program potpora može biti izuzet od spomenute obveze prijave samo ako, osobito, taj program sadrži izričito upućivanje na tu uredbu, navodeći njezin naslov i uputu na objavu u Službenom listu Europske unije.

               42

               U predmetu u glavnom postupku nesporno je da predmetni program potpore ne sadrži takvo upućivanje na Uredbu br. 800/2008.

               43

               U tom pogledu, austrijska je vlada tijekom rasprave istaknula da je kasnije usvojena provedbena mjera na nacionalnoj razini kako bi se ispravio nedostatak upućivanja na Uredbu br. 800/2008 u programu potpora o kojem je riječ u glavnom postupku i da je Komisija na temelju Uredbe br. 651/2014 o toj mjeri obaviještena tijekom 2014.

               44

               Međutim, dovoljno je napomenuti da, kakva je god pravna narav te mjere, ona u svakom slučaju ne može nadomjestiti činjenicu da se u nacionalnom propisu o kojem je riječ u glavnom postupku za predmetno razdoblje ne upućuje na Uredbu br. 800/2008.

               45

               Također treba istaknuti da, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točkama 54. i 55. svojeg mišljenja, obvezujuća narav upućivanja na Uredbu br. 800/2008 u određenom programu potpora, kako bi se država članica u odnosu na taj program mogla pozvati na izuzeće na temelju te uredbe, proizlazi iz samog sadržaja članka 3. stavka 1. te uredbe, koji propisuje da su programi potpore koji ispunjavaju, osobito, „sve uvjete” utvrđene u poglavlju I. Uredbe br. 800/2008 izuzeti od obveze prijave, uz uvjet da svaka pojedinačna potpora dodijeljena prema takvom programu ispunjava „sve uvjete” predviđene tom uredbom i da taj program „sadrži izričitu uputu” na spomenutu uredbu.

               46

               U prilog tom tumačenju govore i cilj koji se nastoji ostvariti člankom 3. stavkom 1. Uredbe br. 800/2008 i kontekst u kojem se nalazi ta odredba.

               47

               Kada je riječ, kao prvo, o kontekstu u koji se smjestila spomenuta odredba, treba istaknuti, s jedne strane, da naslov članka 3. Uredbe br. 800/2008 glasi „Uvjeti izuzeća”, što znači da se uvjeti iz tog članka moraju ispuniti kako bi mjera potpore bila izuzeta, u skladu s tom uredbom, od obveze prijave. S druge strane, članak 3. stavak 1. Uredbe br. 800/2008 treba tumačiti u svjetlu uvodnih izjava te uredbe, a osobito njezine uvodne izjave 5., u skladu s kojom spomenuta uredba treba izuzeti svaku potporu koja ispunjava „sve mjerodavne uvjete” koje ona predviđa i svaki program potpora uz uvjet da svaka pojedinačna mjera koja se može dodijeliti putem tog programa ispunjava „sve mjerodavne uvjete [te] Uredbe”.

               48

               Što se tiče, na drugom mjestu, cilja koji se želi ostvariti zahtjevom izričitog upućivanja na Uredbu br. 800/2008, on također proizlazi iz spomenute uvodne izjave 5., u kojoj se navodi da „[k]ako bi se osigurala transparentnost i učinkovitije praćenje potpora, svaka pojedinačna mjera potpore koja je dodijeljena prema ovoj Uredbi mora sadržavati izravno pozivanje na mjerodavnu odredbu poglavlja II. i na nacionalni propis na kojem se pojedinačna potpora temelji”.

               49

               Osim toga i općenito, članak 3. stavak 1. Uredbe 994/98 propisuje da „[p]rilikom donošenja uredbi u skladu s člankom 1., Komisija državama članicama nameće detaljna pravila kako bi se osigurala transparentnost i nadzor nad dodjelom potpora izuzetih od obveze prijavljivanja u skladu sa spomenutim uredbama [...]”. Isto tako, uvodna izjava 5. te uredbe navodi da će „uredbe o skupnom izuzeću poboljšati transparentnost i pravnu sigurnost [...]”.

               50

               Naime, kao što tvrdi Komisija i kao što je istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 58. svojeg mišljenja, izričito upućivanje na Uredbu br. 800/2008 u okviru određene mjere potpore omogućuje korisnicima mjere, kao i njihovim konkurentima, da shvate razloge zbog kojih se ta mjera može primijeniti, iako nije bila prijavljena Komisiji niti ju je potonja odobrila. Takvo upućivanje stoga omogućuje Komisiji ne samo da izvrši svoj nadzor već i trećim zainteresiranim osobama da budu obaviještene o predviđenim mjerama potpore kako bi eventualno mogle koristiti svoja postupovna prava.

               51

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, treba utvrditi da uvjet iz članka 3. stavka 1. Uredbe br. 800/2008, prema kojem program potpora, kako bi bio izuzet od obveze prijave iz članka 108. stavka 3. UFEU‑a, treba sadržavati izričito upućivanje na tu uredbu nije samo formalnost, već je obvezujuće naravi, tako da njegovo neispunjenje sprečava odobravanje izuzeća od te obveze na temelju te uredbe.

               52

               Slijedom navedenog na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 3. stavak 1. Uredbe br. 800/2008 treba tumačiti na način da to što u programu potpore poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku ne postoji izričito upućivanje na tu uredbu, navođenjem njezina naslova i upute na objavu u Službenom listu Europske unije, isključuje da se za taj program smatra da na temelju članka 25. stavka 1. te uredbe ispunjava uvjete za izuzeće od obveze prijavljivanja iz članka 108. stavka 3. UFEU‑a.

         Drugo i treće pitanje

               53

               S obzirom na odgovor na prvo pitanje, nije potrebno odgovoriti na drugo i treće pitanje.

         Troškovi

               54

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                     Članak 3. stavak 1. Uredbe Komisije (EZ) br. 800/2008 od 6. kolovoza 2008. o ocjenjivanju određenih kategorija potpora sukladnima sa zajedničkim tržištem u primjeni članaka [107. i 108. UFEU‑a] (Uredba o općem skupnom izuzeću) treba tumačiti na način da to što u programu potpore poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku ne postoji izričito upućivanje na tu uredbu, navođenjem njezina naslova i upute na objavu u Službenom listu Europske unije, isključuje da se za taj program smatra da na temelju članka 25. stavka 1. te uredbe ispunjava uvjete za izuzeće od obveze prijavljivanja iz članka 108. stavka 3. UFEU‑a.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


title: Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 2. lipnja 2016. (Ulomci).#HX protiv Vijeća Europske unije.#Zajednička vanjska i sigurnosna politika – Mjere ograničavanja protiv Sirije – Zamrzavanje financijskih sredstava – Prilagodba tužbenog zahtjeva – Pogreška u ocjeni.#Predmet T-723/14.

text:
T‑723/1462014TJ0723EU:T:2016:33200011122T
      PRESUDA OPĆEG SUDA (sedmo vijeće)
      2. lipnja 2016. (
            *1
         )
      „Zajednička vanjska i sigurnosna politika — Mjere ograničavanja protiv Sirije — Zamrzavanje financijskih sredstava — Prilagodba tužbenog zahtjeva — Pogreška u ocjeni“
      U predmetu T‑723/14,

         H. X., sa stalnom adresom u Damasku (Sirija), kojeg zastupa S. Koev, avocat,
      tužitelj,
      protiv

         Vijeća Europske unije, koje zastupaju I. Gurov i S. Kyriakopoulou, u svojstvu agenata,
      tuženik,
      povodom tužbe koja se temelji na članku 263. UFEU‑a i kojom se traži poništenje Provedbene odluke Vijeća 2014/488/ZVSP od 22. srpnja 2014. o provedbi Odluke 2013/255/ZVSP o mjerama ograničavanja protiv Sirije (SL 2014., L 217, str. 49.), Provedbene uredbe Vijeća (EU) br. 793/2014 od 22. srpnja 2014. o provedbi Uredbe (EU) br. 36/2012 o mjerama ograničavanja s obzirom na stanje u Siriji (SL 2014., L 217, str. 10.) i Odluke Vijeća (ZVSP) 2015/837 od 28. svibnja 2015. o izmjeni Odluke 2013/255/ZVSP o mjerama ograničavanja protiv Sirije (SL 2015., L 132, str. 82.), s obzirom na to da je tužiteljevo ime uvršteno na popise osoba i subjekata na koje se primjenjuju mjere ograničavanja,
      OPĆI SUD (sedmo vijeće),
      u sastavu: M. van der Woude, predsjednik, I. Wiszniewska‑Białecka i I. Ulloa Rubio (izvjestitelj), suci,
      tajnik: M. Marescaux, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 8. prosinca 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu (
            1
         )

         [omissis]

         Pravo

         Dopuštenost zahtjeva za prilagodbu tužbe

               27

               Kao što to proizlazi iz gornje točke 18., Vijeće je Odluku 2013/255 kako je izmijenjena pobijanom odlukom produljilo Odlukom 2015/837. Tužitelj je na raspravi zatražio da prilagodi tužbu.

               28

               Iz članka 86. stavaka 1. i 2. Poslovnika proizlazi da kad se akt čije se poništenje zahtijeva zamijeni ili izmijeni drugim aktom istog predmeta, tužitelj može, prije zatvaranja usmenog dijela postupka, prilagoditi tužbu kako bi se uzeo u obzir taj novi čimbenik. Prilagodba tužbe mora se izvršiti zasebnim aktom i u roku predviđenom člankom 263. stavkom 6. UFEU‑a, u kojem se može zahtijevati poništenje akta koji opravdava prilagodbu.

               29

               Stoga kako bi bilo udovoljeno zahtjevima iz članka 86. stavka 2. Poslovnika, prilagodba tužbe mora se izvršiti zasebnim aktom. Međutim, potrebno je utvrditi da je tužitelj zatražio da prilagodi tužbu usmenim putem na raspravi. Stoga, budući da zahtjev za prilagodbu tužbe nije podnio zasebnim aktom, kao što je to propisano odredbama članka 86. stavka 2. Poslovnika, valja zaključiti da je zahtjev za prilagodbu tužbe nedopušten.

               30

               Imajući u vidu prethodna utvrđenja, zahtjev za poništenje u ovom predmetu treba smatrati dopuštenim samo u dijelu u kojem se odnosi na poništenje pobijane odluke i uredbe (u daljnjem tekstu: pobijani akti).

                  [omissis]

               Slijedom navedenoga,
               OPĆI SUD (sedmo vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Poništavaju se Provedbena odluka Vijeća 2014/488/ZVSP od 22. srpnja 2014. o provedbi Odluke 2013/255/ZVSP o mjerama ograničavanja protiv Sirije, kao i Provedbena uredba Vijeća (EU) br. 793/2014 od 22. srpnja 2014. o provedbi Uredbe (EU) br. 36/2012 o mjerama ograničavanja s obzirom na stanje u Siriji, u dijelu u kojem se odnose na HX‑a.

                           2.

                           U preostalom dijelu tužba se odbacuje.

                           3.

                           Vijeće Europske unije snosit će vlastite troškove kao i troškove HX‑a.

                           Van der Woude

                           Wiszniewska‑Białecka

                           Ulloa Rubio

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 2. lipnja 2016.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: bugarski
      (
            1
         )	Navedene su samo one točke presude za koje Opći sud smatra da ih je korisno objaviti.


Presuda Službeničkog suda (prvo vijeće) od 28. ožujka 2012.#Chiara Rapone protiv Europska komisija.#Predmet F-36/10.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 2012. rujan 06.#Portugal Telecom SGPS, SA protiv Fazenda Pública.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Tribunal Central Administrativo Sul.#Predmet C-496/11.


Presuda Prvostupanjskog suda (prvo vijeće) od 13. lipnja 2006.#Cathal Boyle i dr. protiv Komisije Europskih zajednica.#Ribarstvo - Tužba za poništenje - Dopuštenost.#Spojeni predmeti T-218/03 do T-240/03.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 14. svibnja 2014.#Reagens SpA protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje – Zabranjeni sporazumi – Europsko tržište toplinskih stabilizatora kositra – Odluka kojom se utvrđuje povreda članka 81. UEZ‑a i članka 53. Sporazuma o EGP‑u – Utvrđivanje cijena, podjela tržišta i razmjena osjetljivih poslovnih informacija – Trajanje povrede – Novčane kazne – Smjernice o metodi za utvrđivanje kazni iz 2006. – Osnovni iznos – Olakotne okolnosti – Sposobnost plaćanja – Jednako postupanje – Proporcionalnost – Neograničena nadležnost – Prikladnost iznosa novčane kazne.#Predmet T‑30/10.


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 14. prosinca 2016.#Maria do Céu Bragança Linares Verruga i dr. protiv Ministre de l'Enseignement supérieur et de la recherche.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal administratif.#Zahtjev za prethodnu odluku – Slobodno kretanje osoba – Jednako postupanje – Socijalne povlastice – Uredba (EU) br. 492/2011 – Članak 7. stavak 2. – Novčana pomoć za visokoškolsko obrazovanje – Uvjet za studente koji nemaju boravište na području dotične države članice koji se sastoji u tome da su djeca radnika koji su bili zaposleni ili koji su obavljali profesionalnu aktivnost u toj državi članici u neprekinutom trajanju od najmanje pet godina – Neizravna diskriminacija – Opravdanje – Cilj koji se sastoji u povećanju udjela osoba s boravištem koje su nositelji diplome o visokoškolskom obrazovanju – Prikladnost – Proporcionalnost.#Predmet C-238/15.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      14. prosinca 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Slobodno kretanje osoba — Jednako postupanje — Socijalne povlastice — Uredba (EU) br. 492/2011 — Članak 7. stavak 2. — Novčana pomoć za visokoškolsko obrazovanje — Uvjet za studente koji nemaju boravište na području dotične države članice koji se sastoji u tome da su djeca radnika koji su bili zaposleni ili koji su obavljali profesionalnu aktivnost u toj državi članici u neprekinutom trajanju od najmanje pet godina — Neizravna diskriminacija — Opravdanje — Cilj koji se sastoji u povećanju udjela osoba s boravištem koje su nositelji diplome o visokoškolskom obrazovanju — Prikladnost — Proporcionalnost“
      U predmetu C‑238/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunal administratif (Upravni sud, Luksemburg), odlukom od 20. svibnja 2015., koju je Sud zaprimio 22. svibnja 2015., u postupku

         Maria do Céu Bragança Linares Verruga,

         Jacinto Manuel Sousa Verruga,

         André Angelo Linares Verruga

      protiv

         Ministre de l’Enseignement supérieur et de la Recherche,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, A. Prechal, A. Rosas (izvjestitelj), C. Toader i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: V. Tourrès, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 14. travnja 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Mariju do Céu Bragança Linares Verruga i dr., G. Thomas i L. Urbany, odvjetnici,

               —

               za luksemburšku vladu, D. Holderer, u svojstvu agenta, uz asistenciju P. Kinscha, odvjetnika,

               —

               za dansku vladu, M. Wolff i C. Thorning, u svojstvu agenata,

               —

               za norvešku vladu, I. Jansen, C. Anker i M. Schei, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, M. Van Hoof, M. Kellerbauer i D. Martin, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 2. lipnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 7. stavka 2. Uredbe (EU) br. 492/2011 Europskog parlamenta i Vijeća od 5. travnja 2011. o slobodi kretanja radnika u Uniji (SL 2011., L 141, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 264.).

               2

               Taj zahtjev upućen je u okviru spora između Marije do Céu Bragança Linares Verruge, Jacinta Manuela Souse Verruge i Andréa Angela Linaresa Verruge te ministra visokoškolskog obrazovanja i istraživanja (Luksemburg) o odbijanju potonjeg da prizna A. Linares Verrugi status korisnice državne novčane pomoći za visokoškolsko obrazovanje.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uredba (EEZ) br. 1612/68 Vijeća od 15. listopada 1968. o slobodi kretanja radnika unutar Zajednice (SL 1968., L 257, str. 2.), izmijenjena Direktivom 2004/38/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. (SL 2004., L 158, str. 77, i ispravcima SL 2004., L 229, str. 35. i SL 2004., L 197, str. 34.) (u daljnjem tekstu: Uredba br. 1612/68) stavljena je izvan snage s učinkom od 16. lipnja 2011. Uredbom br. 492/2011.

               4

               U skladu s člankom 41. stavkom 2. potonje uredbe, upućivanje na Uredbu br. 1612/68 smatra se upućivanjem na Uredbu br. 492/2011.

               5

               Članak 7. potonje uredbe kojim je preuzet tekst članka 7. Uredbe br. 1612/68 propisuje:
               „1.   Prema radniku koji je državljanin države članice ne smije se, zbog njegovog državljanstva, u drugoj državi članici postupati drukčije nego što se postupa prema domaćim radnicima kad je riječ o uvjetima zapošljavanja i rada, a posebno primicima od rada i otpuštanju te, ako postane nezaposlen, vraćanju na posao ili ponovnom zapošljavanju.
               2.   Takav radnik uživa jednake socijalne i porezne povlastice kao domaći radnici.
               […]“

               6

               U skladu s člankom 16. stavkom 1. prvom rečenicom Direktive 2004/38, „[g]rađanin Unije koji je pet godina neprekidno zakonito boravio u državi članici domaćinu, ondje ima pravo stalnog boravišta [boravka]“.

               7

               Članak 24. te direktive propisuje:
               „1.   Podložno posebnim odredbama koje su izričito predviđene u Ugovoru i sekundarnom zakonodavstvu, svi građani Unije koji na temelju ove Direktive borave na području države članice domaćina imaju pravo na jednako postupanje kao prema državljanima te države članice unutar okvira Ugovora. Ovo pravo se proširuje i na članove obitelji koji nisu državljani države članice, a imaju pravo boravišta [boravka] ili stalnog boravišta [boravka].
               2.   Odstupajući od stavka 1., država članica domaćin nije dužna odobriti pravo na socijalnu pomoć tijekom prva tri mjeseca [boravka] odnosno tijekom dužeg razdoblja predviđenog člankom 14. stavkom 4. točkom (b), niti je, prije stjecanja prava stalnog [boravka], dužna dodijeliti pomoć za uzdržavanje tijekom školovanja, uključujući strukovno osposobljavanje u obliku studentskih stipendija ili studentskih zajmova osobama koje nisu radnici, samozaposlene osobe, osobama koje zadržavaju taj status i članovima njihovih obitelji.“

         Luksemburško pravo

               8

               Državna novčana pomoć za visokoškolsko obrazovanje uređena je Zakonom od 22. lipnja 2000. o državnoj novčanoj pomoći za visokoškolsko obrazovanje (Mémorial A 2000, str. 1106., u daljnjem tekstu: Zakon o državnoj novčanoj pomoći za visokoškolsko obrazovanje) koji je više puta izmijenjen.

               9

               Ta novčana pomoć dodjeljuje se u obliku stipendije ili zajma i može se zahtijevati neovisno o državi u kojoj podnositelj zahtjeva namjerava slijediti visokoškolsko obrazovanje.

               10

               Nakon izmjena učinjenih člankom 1. točkom 2. Zakona od 26. srpnja 2010. (Mémorial A 2010, str. 2040.) članak 2. Zakona o državnoj novčanoj pomoći za visokoškolsko obrazovanje definira korisnike te pomoći na sljedeći način:
               „Studenti koji su primljeni na visokoškolski studij imaju pravo na državnu novčanu pomoć za visokoškolsko obrazovanje ako ispunjavaju jedan od sljedećih uvjeta:

                        (a)

                        ako su luksemburški državljani ili član obitelji luksemburškog državljana i imaju prebivalište u Velikom Vojvodstvu Luksemburg, ili

                        (b)

                        ako su državljani druge države članice Europske unije ili druge države stranke Sporazuma o europskom gospodarskom prostoru [od 2. svibnja 1992. (SL 1994., L 1, str. 3.),] i Švicarske konfederacije i ako borave, sukladno poglavlju 2. izmijenjenog Zakona od 29. kolovoza 2008. o slobodnom kretanju osoba i imigraciji, u Velikom Vojvodstvu Luksemburg kao radnici, samozaposlene osobe i osobe koje zadržavaju taj status ili članovi obitelji jedne od navedenih osoba, ili ako su stekli pravo na trajni boravak […]

                  […]“

               11

               Propis koji se primjenjuje s obzirom na vrijeme nastupanja činjeničnih okolnosti u glavnom postupku rezultat je izmjene Zakona o državnoj novčanoj pomoći za visokoškolsko obrazovanje Zakonom od 19. srpnja 2013. (Mémorial A 2013, str. 3214) (u daljnjem tekstu: izmijenjen Zakon od 22. lipnja 2000.).

               12

               Članak 2.a izmijenjenog Zakona od 22. lipnja 2000., dopunjen člankom 1. točkom 1. Zakona od 19. srpnja 2013., propisuje:
               „Student koji nema boravište u Velikom Vojvodstvu Luksemburg može također biti korisnik novčane pomoći za visokoškolsko obrazovanje pod uvjetom da je dijete radnika ili samozaposlene osobe koja ima luksemburško državljanstvo ili je državljanin Europske unije ili druge države stranke Sporazuma o europskom gospodarskom prostoru ili Švicarske konfederacije, a koji je zaposlen ili koji obavlja svoju djelatnost u Luksemburgu u neprekinutom razdoblju od najmanje pet godina od dana kada je student podnio zahtjev za novčanu pomoć za visokoškolsko obrazovanje. Zaposlenje u Luksemburgu mora biti najmanje jednako polovici uobičajenog trajanja rada u poduzeću na temelju zakona ili prema potrebi, kolektivnog ugovora iz područja radnih odnosa, koji je na snazi. Samozaposlena osoba mora biti obavezno neprekinuto osigurana u Velikom Vojvodstvu Luksemburg na temelju članka 1. točke 4. Zakonika o socijalnoj sigurnosti u razdoblju od pet godina koje prethode podnošenju zahtjeva o novčanoj pomoći za visokoškolsko obrazovanje.“

               13

               Nadalje, izmijenjeni Zakon od 22. lipnja 2000. stavljen je izvan snage Zakonom od 24. srpnja 2014. o državnoj novčanoj pomoći za visokoškolsko obrazovanje (Mémorial A 2014, str. 2188.) koji nije bio na snazi na dan nastupanja činjeničnih okolnosti u glavnom postupku. Osobito, uvjet rada u neprekinutom razdoblju od pet godina u trenutku podnošenja zahtjeva za novčanu pomoć koji mora ispuniti roditelj studenta bez boravišta u dotičnoj državi članici zamijenjen je uvjetom rada roditelja studenta bez boravišta, u razdoblju od najmanje pet godina u referentnom razdoblju od sedam godina koje prethode datumu podnošenja zahtjeva za dobivanje novčane pomoći.

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               14

               A. Linares Verruga, student Sveučilišta u Liègeu (Belgija), boravi s roditeljima, M. Bragança Linares Verrugom i J. Sousom Verrugom u Longwyju (Francuska).“ M. Bragança Linares Verruga zaposlena je u Luksemburgu kao radnica od 15. svibnja 2004. sa samo jednim prekidom radnog odnosa između 1. studenoga 2011. i 15. siječnja 2012. J. Sousa Verruga bio je zaposlen u toj državi članici kao radnik od 1. travnja 2004. do 30. rujna 2011. te između 4. prosinca 2013. i 6. siječnja 2014. Od 1. veljače 2014., kada je osnovao poduzeće, radi u njemu kao samozaposlena osoba.

               15

               U svojstvu studenta A. Linares Verruga podnio je zahtjev za luksemburšku državnu novčanu pomoć za visokoškolsko obrazovanje u zimskom semestru akademske godine 2013./2014. radi diplomiranja.

               16

               Odlukom od 28. studenoga 2013. ministar visokoškolskog obrazovanja i istraživanja odbio je usvojiti zahtjev za novčanu pomoć zbog neispunjavanja uvjeta iz članka 2.a izmijenjenog Zakona od 22. lipnja 2000.

               17

               A. Linares Verruga i njegovi roditelji podnijeli su upravnu žalbu protiv te odluke 23. prosinca 2013. Odlukom od 14. siječnja 2014. ministar visokoškolskog obrazovanja i istraživanja odbio je taj pravni lijek.

               18

               A. Linares Verruga zahtijevo je također luksemburšku državnu novčanu pomoć za visokoškolsko obrazovanje za ljetni semestar akademske godine 2013./2014. Odlukom od 24. ožujka 2014. ministar visokoškolskog obrazovanja i istraživanja odbio je usvojiti taj zahtjev za novčanu pomoć iz istih razloga kao oni koji su navedeni u odluci od 28. studenoga 2013.

               19

               A. Linares Verruga i njegovi roditelji 15. travnja 2014. podnijeli su tužbu Tribunal administratifu (Upravni sud) (Luksemburg) radi preinake ili poništenja odluka Ministra visokoškolskog obrazovanja i istraživanja od 28. studenoga 2013.14. siječnja 2014. i 24. ožujka 2014.

               20

               Pred tim sudom A. Linares Verruga i njegovi roditelji smatrali su ponajprije da državna novčana pomoć za visokoškolsko obrazovanje predstavlja obiteljsku naknadu u smislu Uredbe (EZ) br. 883/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti (SL 2004., L 166, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5, svezak 3., str. 160.) na koju svaki radnik ima pravo. Podredno, smatrali su da ta pomoć predstavlja socijalnu povlasticu u smislu članka 7. stavka 2. Uredbe br. 1612/68 tako da njena dodjela treba biti u skladu s načelom jednakog postupanja iz tog članka.

               21

               Luksemburška vlada smatrala je da navedena pomoć ne predstavlja obiteljsku naknadu u smislu Uredbe br. 883/2004 i prigovarala je primjeni Uredbe br. 1612/68 na glavni postupak. Ta vlada smatra također da položaj radnika jednog od roditelja studenta koji nema boravište u Luksemburgu nije dovoljno samo po sebi da bi potonji stekao pravo na državnu novčanu pomoć za visokoškolsko obrazovanje. Prema navedenoj vladi, presudom od 20. lipnja 2013., Giersch i dr. (C‑20/12, EU:C:2013:411) dopušteno je nacionalnom zakonodavcu da uvjetuje dodjeljivanje takve pomoći poštovanjem uvjeta prema kojem je pogranični radnik trebao dulje razdoblje raditi u dotičnoj državi članici. No, u glavnom predmetu bračni drugovi Verruga ne ispunjavaju taj uvjet.

               22

               Na prvome mjestu, Tribunal administratif (Upravni sud) odbija argumentaciju A. Linaresa Verruge i njegovih roditelja o tome da državna novčana pomoć za visokoškolsko obrazovanje predstavlja obiteljsku naknadu u smislu Uredbe br. 883/2004. U tom smislu, on navodi da se ta uredba odnosi na naknade povezane s obveznim doprinosima radnika i samozaposlenih osoba te da je u njezinu području primjene samo naknada koja pokriva neki socijalni rizik. No, Tribunal administratif (Upravni sud) smatra da državna novčana pomoć za visokoškolsko obrazovanje nema namjeru pokriti takav rizik.

               23

               Prema tom sudu, navedena novčana pomoć ne može se smatrati zamjenom za ukinuta obiteljska davanja za studente starije od 18 godina. Određujući studente kao korisnike državne novčane pomoći za visokoškolsko obrazovanje, luksemburški zakonodavac želio je zaštititi koncept „autonomije studenta“ pod kojim se podrazumijeva pravo navedenih osoba da pohađaju visokoškolsko obrazovanje prema svom izboru, neovisno o financijskoj situaciji i želji njihovih roditelja, s osobitim ciljem poticanja povećanja udjela osoba koje su nositelji diplome o visokoškolskom obrazovanju u stanovništvu s boravištem u Luksemburgu. Tribunal administratif (Upravni sud) u tom smislu naglašava da je državna novčana pomoć za visokoškolsko obrazovanje uvjetovana samo akademskim uvjetima i da se dodjeljuje u obliku stipendije ili zajma čiji se iznosi mijenjaju samo prema osobnoj financijskoj i socijalnoj situaciji studenta te troškovima upisa koje on snosi.

               24

               Na drugome mjestu, što se tiče argumenata A. Linaresa Verruge i njegovih roditelja koji se odnose na nesuglasnost između izmijenjenog Zakona od 22. lipnja 2000. i Uredbe br. 1612/68, Upravni sud smatra da ako financiranje studija djece radnika od strane države članice predstavlja socijalnu povlasticu za radnika migranta u smislu članka 7. stavka 2. te uredbe, ta odredba primjenjiva je na glavni postupak.

               25

               Taj sud nadalje smatra da je u presudi od 20. lipnja 2013., Giersch i dr. (C‑20/12, EU:C:2013:411), Sud presudio da uvjet boravišta iz članka 2. točke (b) Zakona o državnoj novčanoj pomoći za visokoškolsko obrazovanje, izmijenjenog zakonom od 26. srpnja 2010., predstavlja neizravnu diskriminaciju na temelju državljanstva između osoba koje imaju boravište u Luksemburgu i osoba koje su djeca pograničnih radnika koji tamo obavljaju djelatnost, a koje nemaju boravište u toj državi članici.

               26

               Prema Tribunal administratifu (Upravni sud), iako je u navedenoj presudi Sud potvrdio da je luksemburškom zakonodavcu bilo dopušteno, radi dodjeljivanja predmetne pomoći, zahtijevati da je pogranični radnik koji je roditelj studenta radio u Luksemburgu određeno minimalno razdoblje, Sud nije presudio da takav zahtjev treba predstavljati isključiv uvjet i da trajanje rada u toj državi članici od pet godina treba biti jedini prihvatljiv kriterij. Naprotiv, u istoj presudi Sud je naglasio previše isključivu narav pravila koje se zasniva na samo jednom kriteriju kako bi se procijenio stupanj povezanosti pograničnog radnika s luksemburškim društvom te važnost i opravdanje kriterija koji omogućavaju predviđanje razumne vjerojatnosti povratka studenta u Luksemburg nakon okončanja studija.

               27

               Tribunal administratif (Upravni sud) nadalje navodi da je A.Linaresu Verrugi odbijena dodjela državne novčane pomoći za visokoškolsko obrazovanje zbog toga što je njegova majka prekinula obavljanje plaćene aktivnosti u Luksemburgu na dva i pol mjeseca unatoč činjenici da je takvu aktivnost obavljala u ukupnom trajanju od gotovo osam godina, a do tog odbijanja ne bi došlo, u istim uvjetima, u slučaju radnika s boravištem u navedenoj državi članici.

               28

               U tim uvjetima Tribunal administratif (Upravni sud) pita je li uvjet iz članka 2.a izmijenjenog Zakona od 22. lipnja 2000. pretjerane naravi. Treba napomenuti da je neizravna diskriminacija u načelu zabranjena osim ako je objektivno opravdana, odnosno ako može jamčiti ostvarenje legitimnog cilja i ako ne prekoračuje ono što je nužno da bi se postigao taj cilj. U tom smislu, taj sud navodi da je luksemburška vlada kao opravdanje spomenula nužnost osiguranja postojanja veze između pograničnog radnika i luksemburškog društva kojom se može pretpostaviti da će se student koji je dijete radnika, nakon korištenja državne pomoći za financiranje svog studija, vratiti u Luksemburg kako bi znanja koja je stekao stavio u službu razvoja gospodarstva te države članice.

               29

               Prema Tribunal administratifu (Upravnom sudu), luksemburška vlada svjesna je pretjerane i diskriminatorne naravi uvjeta iz članka 2.a izmijenjenog Zakona od 22. lipnja 2000. s obzirom na to da je Zakon od 24. srpnja 2014. o državnoj novčanoj pomoći za visokoškolsko obrazovanje zamijenio uvjet neprekinutog rada od pet godina uvjetom ukupnog rada od pet godina u referentnom razdoblju od sedam godina s ciljem da se omogući uzimanje u obzir prekida rada, osobito u razdobljima nezaposlenosti. Međutim, taj sud smatra da usprkos promjeni uvjeta dodjeljivanja navedene pomoći, pitanje sukladnosti izmijenjenog Zakona od 22. lipnja 2000. i Uredbe br. 1612/68 još uvijek može utjecati na odluku koju treba donijeti u vezi s odlukama ministra visokoškolskog obrazovanja i istraživanja u glavnom postupku.

               30

               U tim je okolnostima Tribunal administratif (Upravni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Je li uvjet nametnut studentima koji nemaju boravište u Velikom Vojvodstvu Luksemburg člankom 2.a izmijenjenog Zakona od 22. lipnja 2000., a koji isključuje uzimanje u obzir ijedne druge poveznice, a to je da moraju biti djeca radnika koji su bili zaposleni ili obavljali svoju djelatnost u Luksemburgu u neprekinutom razdoblju od najmanje pet godina u trenutku podnošenja zahtjeva za novčanu pomoć, opravdan razlozima obrazovne i proračunske politike na koje se poziva luksemburška država i odgovarajući te proporcionalan u odnosu na cilj kojemu teži, a to je nastojati potaknuti povećanje udjela nositelja diplome o visokoškolskom obrazovanju, nastojeći pritom osigurati da se te osobe, nakon što iskoriste mogućnost financiranja njihovih studija koju im sustav pomoći nudi, a koje u određenim slučajevima pohađaju u inozemstvu, vrate u Luksemburg kako bi tako stečena znanja stavili u službu razvoja gospodarstva te države članice?“

         O prethodnom pitanju

               31

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita može li se članak 7. stavak 2. Uredbe br. 492/2011 tumačiti na način da se protivi zakonodavstvu države članice, poput onog u glavnom postupku, koji uvjetuje dodjeljivanje novčane pomoći za visokoškolsko obrazovanje studentima koji nemaju boravište u dotičnoj državi članici pod uvjetom da je barem jedan od njihovih roditelja radio u toj državi članici u minimalnom i neprekinutom razdoblju od pet godina u trenutku podnošenja zahtjeva za novčanu pomoć, ali ne propisuje takav uvjet kada je riječ o studentima koji imaju boravište na području te države, s ciljem poticanja povećanja udjela osoba s boravištem u toj državi članici koji su nositelji diplome o visokoškolskom obrazovanju.

         Uvodna očitovanja

               32

               U predmetu u kojem je donesena presuda od 20. lipnja 2013., Giersch i dr. (C‑20/12, EU:C:2013:411) Sud je već razmatrao luksemburški propis o državnoj novčanoj pomoći za visokoškolsko obrazovanje koji je proizašao iz Zakona o državnoj novčanoj pomoći za visokoškolsko obrazovanje, izmijenjenog Zakonom od 26. srpnja 2010.

               33

               Sud je ispitivao je li nacionalni propis koji je uvjetovao dodjeljivanje novčane pomoći za visokoškolsko obrazovanje boravištem studenta i koji je time uspostavio razliku u postupanju između osoba s boravištem u Luksemburgu i onih koje nemaju boravište u dotičnoj državi članici, a koje su djeca pograničnih radnika koji obavljaju djelatnost u toj državi članici, u skladu s člankom 7. stavkom 2. Uredbe br. 1612/68..

               34

               Sud je presudio da razlika u postupanju koja proizlazi iz okolnosti da se uvjet boravišta zahtijeva od studenata koji su djeca pograničnih radnika predstavlja neizravnu diskriminaciju na temelju državljanstva koja je, u načelu, zabranjena osim ako je objektivno opravdana (vidjeti u tom smislu presudu od 20. lipnja 2013., Giersch i dr., C 20/12, EU:C:2013:411, t. 46.).

               35

               S tim u vezi, Sud je presudio da je uvjet boravišta propisan Zakonom o državnoj novčanoj pomoći za visokoškolsko obrazovanje, izmijenjenim Zakonom od 26. srpnja 2010., prikladan za ostvarenje cilja općeg interesa priznatog na razini Unije kojim se želi promicati pohađanje visokoškolskih studija i znatno povećati udio nositelja diplome o visokoškolskom obrazovanju s boravištem u Luksemburgu (presuda od 20. lipnja 2013., Giersch i dr., C 20/12, EU:C:2013:411, t. 53., 56. i 68.).

               36

               Nasuprot tome, kod analize nužne naravi uvjeta boravišta, Sud je smatrao da taj uvjet premašuje ono što je nužno za postizanje cilja povećanja udjela osoba s boravištem koji su nositelji diplome o visokoškolskom obrazovanju, s obzirom na to da onemogućava uzimanje u obzir drugih potencijalno prikladnih kriterija koji stvarno mogu povezati podnositelja zahtjeva za predmetnu novčanu pomoć s društvom ili tržištem rada dotične države članice, kao što je to okolnost da je jedan od roditelja, koji se brine za dijete, pogranični radnik koji ima stabilno zaposlenje u toj državi članici i koji je već bio zaposlen u toj državi dulje razdoblje (presuda od 20. lipnja 2013., Giersch i dr., C 20/12, EU:C:2013:411, t. 83.).

               37

               Nastavno na presudu od 20. lipnja 2013., Giersch i dr. (C‑20/12, EU:C:2013:411) Zakon od 19. srpnja 2013. izmijenio je Zakon o državnoj novčanoj pomoći za visokoškolsko obrazovanje na način da je proširio krug korisnika te pomoći na studenta koji nema boravište u Luksemburgu pod uvjetom da je dijete radnika ili samozaposlene osobe koja ima luksemburško državljanstvo ili je državljanin Europske unije, a koji je zaposlen ili koji obavlja svoju djelatnost u Luksemburgu u neprekinutom razdoblju od najmanje pet godina od dana kada je student podnio zahtjev za novčanu pomoć za visokoškolsko obrazovanje.

               38

               Kako bi se odgovorilo na pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev, potrebno je ispitati je li propis poput onog koji proizlazi iz te izmjene potencijalno diskriminatoran i je li, u tom slučaju, objektivno opravdan.

         Postojanje diskriminacije

               39

               Prema članku 7. stavku 2. Uredbe br. 492/2011 koji je sročen jednako kao članak 7. stavak 2. Uredbe br. 1612/68, radnik koji je državljanin države članice uživa na području drugih država članica jednake socijalne i porezne povlastice kao domaći radnici. Ta odredba ide bez razlike u prilog kako radnicima migrantima koji imaju boravište u državi članici domaćinu tako i pograničnim radnicima koji, premda obavljaju plaćenu djelatnost u potonjoj državi članici, imaju boravište u drugoj državi članici (vidjeti u tom smislu presude od 27. studenoga 1997., Meints, C‑57/96, EU:C:1997:564, t. 50., i od 20. lipnja 2013.Giersch i dr., C‑20/12, EU:C:2013:411, t. 37.).

               40

               Iz ustaljene prakse Suda proizlazi da pomoć za uzdržavanje i obrazovanje radi pohađanja sveučilišnog obrazovanja nakon kojeg se stječe stručna kvalifikacija za radnika migranta predstavlja socijalnu povlasticu u smislu članka 7. stavka 2. Uredbe br. 1612/68 (presude od 14. lipnja 2012., Komisija/Nizozemska, C‑542/09, EU:C:2012:346, t. 34., i od 20. lipnja 2013., Giersch i dr., C‑20/12, EU:C:2013:411, t. 38.) na koju se može pozvati dijete radnika migranta ako se, na temelju nacionalnog prava, ta pomoć dodjeljuje izravno studentu (vidjeti u tom smislu presude od 26. veljače 1992., Bernini, C‑3/90, EU:C:1992:89, t. 26.; od 14. lipnja 2012., Komisija/Nizozemska, C‑542/09, EU:C:2012:346, t. 48., i od 20. lipnja 2013., Giersch i dr., C‑20/12, EU:C:2013:411, t. 40.).

               41

               Načelo jednakog postupanja iz članka 45. UFEU‑a i iz članka 7. Uredbe br. 1612/68 zabranjuje ne samo izravnu diskriminaciju na temelju državljanstva nego i sve druge neizravne oblike diskriminacije koji, uz primjenu drugih kriterija razlikovanja, u stvarnosti dovode do istog rezultata (vidjeti presudu od 13. travnja 2010., Bressol i dr., C‑73/08, EU:C:2010:181, t. 40.).

               42

               Nacionalno zakonodavstvo o kojem je riječ u glavnom postupku uvjetuje dodjeljivanje novčane pomoći za visokoškolsko obrazovanje ili uvjetom boravišta studenta na luksemburškom području ili, za studente koji nemaju boravište na njezinu području, uvjetom da su djeca radnika koji su bili zaposleni ili su obavljali profesionalne aktivnosti u Luksemburgu u neprekinutom razdoblju od najmanje pet godina u trenutku podnošenja zahtjeva za novčanu pomoć. Premda se primjenjuje bez razlike na luksemburške državljane i državljane drugih država članica, uvjet minimalnog i neprekinutog rada nije propisan za studente koji imaju boravište na luksemburškom području.

               43

               Takva razlika koja se temelji na boravištu može predstavljati prednost ili nedostatak za državljane drugih država članica imajući u vidu da su osobe bez boravišta u dotičnoj državi članici najčešće one koje nisu njezini državljani (vidjeti u tom smislu presude od 14. lipnja 2012., Komisija/Nizozemska, C‑542/09, EU:C:2012:346, t. 38. i od 20. lipnja 2013., Giersch i dr., C‑20/12, EU:C:2013:411, t. 44.).

               44

               Ona također predstavlja neizravnu diskriminaciju na temelju državljanstva koja može biti dopuštena samo ako je objektivno opravdana. Kako bi bila opravdana, mora biti prikladna za ispunjenje postavljenog cilja i ne smije prekoračiti ono što je nužno za njegovo ostvarenje.

         Postojanje objektivnog cilja

               45

               U pisanom očitovanju luksemburška vlada navodi da je cilj izmijenjenog Zakona od 22. lipnja 2000. istovjetan socijalnom cilju koji je naveden kao opravdanje zakonodavstva primjenjivog u predmetu u kojem je donesena presuda od 20. lipnja 2013., Giersch i dr. (C‑20/12, EU:C:2013:411). Tim ciljem želi se znatno povećati udio nositelja diplome o visokoškolskom obrazovanju s boravištem u Luksemburgu.

               46

               No, u točkama 53. i 56. presude od 20. lipnja 2013., Giersch i dr. (C‑20/12, EU:C:2013:411) Sud je smatrao da je socijalni cilj na koji se pozvala luksemburška vlada kako bi opravdala zakonodavstvo primjenjivo u predmetu u kojem je donesena ta presuda i kojim se željelo promicati pohađanje visokoškolskih studija, cilj od općeg interesa koji je priznat na razini Unije. Naime, aktivnost koju država članica poduzima kako bi osigurala visoku razinu obrazovanja stanovništva koje u njoj ima boravište ima legitiman cilj koji je prikladan za opravdanje neizravne diskriminacije na temelju državljanstva.

               47

               Ostaje ispitati je li uvjet neprekinutog trajanja rada od pet godina od trenutka podnošenja zahtjeva za stipendiju za školovanje prikladan i nužan za ostvarenje spomenutog cilja.

         Nužna narav i uvjet minimalnog i neprekinutog trajanja rada

               48

               Prema luksemburškoj vladi, čije mišljenje dijele danska i norveška vlada, uvjetom minimalnog i neprekinutog trajanja rada od pet godina želi se osigurati da novčanu pomoć primaju samo studenti koji s luksemburškim društvom održavaju vezu kod koje postoji visoka vjerojatnost stanovanja u Luksemburgu i integracije u luksemburško tržište rada nakon završetka visokog školovanja. Taj je cilj ostvaren ako roditelj koji je pogranični radnik ima stabilno zaposlenje u Luksemburgu i tamo je već dulje bio zaposlen jer to je čimbenik koji upućuje na stvarnu povezanost s luksemburškim društvom ili tržištem rada. Iz takvih okolnosti moguće je pretpostaviti da će roditeljski primjer biti takve naravi da utječe, sa stupnjem dovoljne vjerojatnosti, na karijerni izbor studenta.

               49

               Na prvome mjestu, valja podsjetiti da je ustaljena sudska praksa, kad se radi o radnicima migrantima i pograničnim radnicima, da okolnost postojanja pristupa tržištu rada države članice, u načelu, stvara dovoljnu poveznicu u vidu integriranosti u društvo te države koja im omogućava da tamo uživaju načelo jednakog postupanja u odnosu na nacionalne radnike kada je riječ o socijalnim povlasticama (vidjeti u tom smislu presude od 14. lipnja 2012., Komisija/Nizozemska, C‑542/09, EU:C:2012:346, t. 65. i od 20. lipnja 2013.Giersch i dr., C‑20/12, EU:C:2013:411, t. 63.).

               50

               Poveznica u vidu integriranosti proizlazi osobito iz činjenice da radnici migranti doprinose financiranju socijalnih politika države članice domaćina poreznim i socijalnim doprinosima koje uplaćuju u toj državi na temelju plaćene djelatnosti koju tamo obavljaju. Trebaju, stoga, od njih moći imati koristi pod istim uvjetima kao nacionalni radnici (vidjeti u tom smislu presude od 14. lipnja 2012., Komisija/Nizozemska, C‑542/09, EU:C:2012:346, t. 66. i od 20. lipnja 2013.Giersch i dr., C‑20/12, EU:C:2013:411, t. 63.).

               51

               Međutim, Sud je već presudio da može biti objektivno opravdan i proporcionalan željenom cilju neizravno diskriminatoran nacionalni propis koji za pogranične radnike ograničava dodjeljivanje socijalnih povlastica iz članka 7. stavka 2. Uredbe br. 1612/68 kada ne postoji dovoljna povezanost s društvom u kojem obavljaju djelatnost a da tamo nemaju boravište (vidjeti u tom smislu presude od 18. srpnja 2007., Hartmann, C‑212/05, EU:C:2007:437, t. 30. do 35. i 37.; od 18. srpnja 2007., Geven, C‑213/05, EU:C:2007:438, t. 26.; od 11. rujna 2007., Hendrix, C‑287/05, EU:C:2007:494, t. 54. i 55., i 20. lipnja 2013., Giersch i dr., C‑20/12, EU:C:2013:411, t. 64.).

               52

               U točkama 26. i 28. do 30. presude od 18. srpnja 2007., Geven (C‑213/05, EU:C:2007:438) Sud je presudio da nije suprotno članku 7. stavku 2. Uredbe br. 1612/68 zakonodavstvo države članice koje propisuje da socijalnu povlasticu u smislu te odredbe mogu zahtijevati samo radnici koji su, izborom mjesta boravišta, uspostavili stvarnu vezu s društvom te države članice, kao i, kad se radi o pograničnim radnicima koji obavljaju profesionalnu djelatnost u navedenoj državi članici, a imaju boravište u drugoj državi članici, oni radnici koji obavljaju profesionalnu aktivnost koja prelazi prag beznačajnog zaposlenja jer se objektivan doprinos nacionalnom tržištu rada smatra jednako tako valjanim elementom integracije u društvo dotične države članice.

               53

               U propisu primjenjivom u predmetu u kojem je donesena presuda od 20. lipnja 2013., Giersch i dr. (C‑20/12, EU:C:2013:411), uvjet prethodnog boravišta studenta u Luksemburgu smatrao se jedinim uvjetom koji može uspostaviti odnos povezanosti s tom državom članicom.

               54

               Sud je presudio da je takav uvjet boravišta prikladan za ostvarenje cilja kojim se želi promicati pohađanje visokoškolskih studija i znatno povećati udio nositelja diplome o visokoškolskom obrazovanju s boravištem u Luksemburgu, no da ima previše isključivu narav (presuda od 20. lipnja 2013., Giersch i dr., C‑20/12, EU:C:2013:411, t. 76.). Naime, postojanje razumne vjerojatnosti da će se korisnici pomoći ponovo naseliti u Luksemburgu i biti raspoloživi na tržištu rada te države članice kako bi doprinosili njezinu gospodarskom razvoju, moglo bi se utvrditi na temelju elemenata različitih od tog uvjeta (presuda od 20. lipnja 2013., Giersch i dr., C‑20/12, EU:C:2013:411, t. 77.).

               55

               Među tim elementima Sud je naveo da dulje zaposlenje roditelja dotičnog studenta u državi članici koja je davateljica tražene pomoći može biti prikladno za pokazivanje stvarne razine povezanosti s društvom ili tržištem rada te države (presuda od 20. lipnja 2013., Giersch i dr., C‑20/12, EU:C:2013:411, t. 78.).

               56

               U glavnom postupku, kao u predmetu u kojem je donesena presuda od 20. lipnja 2013., Giersch i dr. (C‑20/12, EU:C:2013:411), na prvome mjestu, korisnici novčane pomoći nisu sami radnici nego njihova djeca koja nemaju boravište u Luksemburgu a koja žele studirati bilo u Luksemburgu, bilo u kojoj god drugoj državi i, na drugome mjestu, veza s luksemburškim društvom može se, u tom smislu, doimati manje jaka kada su posrijedi djeca pograničnih radnika nego kad je riječ o djeci radnika migranata s boravištem u Luksemburgu.

               57

               U tim okolnostima čini se legitimnim da se država davateljica pomoći želi osigurati da pogranični radnik stvarno pokaže postojanje poveznice u vidu integriranosti u luksemburško društvo tako da zahtijeva dovoljnu povezanost kako bi se borilo protiv rizika nastanka „turizma studentskih stipendija“ na koje se pozivaju vlade koje su dale očitovanja.

               58

               U tom smislu valja navesti da je uvjet minimalnog trajanja rada u Luksemburgu za roditelja koji je pogranični radnik, a čije je ispunjenje propisano izmijenjenim Zakonom od 22. lipnja 2000. kako bi djeca pograničnih radnika mogla zahtijevati korist od državne novčane pomoći za visokoškolsko obrazovanje takve naravi da uspostavlja odnos povezanosti tih radnika s luksemburškim društvom i razumnu vjerojatnost povratka studenta u Luksemburg nakon okončanja studija.

         Nužna narav i uvjet minimalnog i neprekinutog trajanja rada

               59

               Kako bi bio u skladu s pravom Unije, uvjet koji se odnosi na minimalno i neprekinuto trajanje rada u trenutku podnošenja zahtjeva za novčanu pomoć ne smije prekoračiti ono što je nužno za ostvarivanje željenog cilja.

               60

               U točki 76. presude od 20. lipnja 2013., Giersch i dr. (C‑20/12, EU:C:2013:411) Sud je smatrao da, propisujući uvjet boravišta poput onog u predmetu u kojem je donesena ta presuda, Veliko Vojvodstvo Luksemburg dalo je povlašteni položaj jednom elementu koji nije nužno bio jedini čimbenik koji upućuje na stvarnu povezanost zainteresirane osobe s tom državom članicom.

               61

               Sud je također naveo da dovoljna povezanost studenta i Velikog Vojvodstva Luksemburg koja omogućava zaključak o postojanju razumne vjerojatnosti da će se on vratiti u tu državu članicu kako bi se u njoj nastanio i bio raspoloživ na njezinu tržištu rada može isto tako proizlaziti iz činjenice da taj student boravi sam ili sa svojim roditeljima u državi članici koja graniči s Velikim Vojvodstvom Luksemburg i da njegovi roditelji već dulje rade u Luksemburgu i žive u blizini potonje države članice (presuda od 20. lipnja 2013.Giersch i dr., C‑20/12, EU:C:2013:411, t. 78.).

               62

               Što se tiče mogućnosti koje nudi luksemburški zakonodavac, Sud je naveo da, ako je dodijeljena pomoć dana, na primjer, u obliku zajma, sustav financiranja koji uvjetuje dodjeljivanje tog zajma ili čak njegov preostali dio ili vraćanje time da se student korisnik vrati u Luksemburg nakon završetka studija u inozemstvu kako bi ondje radio i imao boravište, omogućava ostvarivanje željenog cilja a ne zakida djecu pograničnih radnika (presuda od 20. lipnja 2013., Giersch i dr., C‑20/12, EU:C:2013:411, t. 79.).

               63

               Nadalje, kako bi se izbjegao rizik pojavljivanja „turizma studentskih stipendija“ i kako bi se osiguralo da pogranični radnik dokaže postojanje dovoljnih veza s luksemburškim društvom, Sud je naveo u točki 80. presude od 20. lipnja 2013., Giersch i dr. (C‑20/12, EU:C:2013:411) mogućnost propisivanja da se dodjeljivanje novčane pomoći uvjetuje time da je pogranični radnik, koji je roditelj studenta koji nema boravište u Luksemburgu, radio u toj državi članici određeno minimalno razdoblje.

               64

               U tom pogledu, luksemburška vlada navodi da je nacionalni zakonodavac iskoristio mogućnost iz točke 80. presude Giersch i dr. od 20. lipnja 2013. (C‑20/12, EU:C:2013:411), nadahnut, analogijom, člankom 24. stavkom 2. Direktive 2004/38 koja se poziva na uvjete stjecanja prava na stalni boravak uređen u članku 16. stavku 1. te direktive. No, ta posljednje navedena odredba izričito propisuje stjecanje prava na stalni boravak za „[g]rađanin[a] Unije koji je pet godina neprekidno zakonito boravio u državi članici domaćinu, ondje ima pravo stalnog boravišta [boravka]“.

               65

               Međutim, kao što navodi nezavisni odvjetnik u točkama 83. do 85. svojeg mišljenja, analogija s člankom 16. stavkom 1. i člankom 24. stavkom 2. Direktive 2004/38, koju navodi luksemburška vlada, nije od značaja za opravdanje uvjeta neprekinutog razdoblja rada od pet godina koji propisuje nacionalni propis o kojem je riječ u glavnom postupku.

               66

               Naime, članak 16. Direktive 2004/38 koji propisuje uvjet minimalnog i neprekinutog boravka od pet godina radi stjecanja prava na stalni boravak za osobe koje su se dugoročno naselile u državi članici domaćinu primjenjiv je, kao što je Sud izričito naglasio u točki 80. presude Giersch i dr. od 20. lipnja 2013. (C‑20/12, EU:C:2013:411), u kontekstu različitom od onog koji se odnosi na jednako postupanje između nacionalnih radnika i radnika migranata. Osim toga, članak 24. stavak 2. Direktive 2004/38 izričito određuje da se mogućnost, predviđena tom odredbom, da se prije stjecanja prava na stalni boravak odbije dodjeljivanje pomoći za uzdržavanje tijekom školovanja, uključujući strukovno osposobljavanje u obliku studentskih stipendija ili studentskih zajmova, primjenjuje jedino na osobe koje nisu radnici, samozaposlene osobe, osobe koje zadržavaju taj status i članovi njihovih obitelji.

               67

               Dakle, samo radi dočaravanja na koji način pravo Unije dopušta, u kontekstu ekonomski neaktivnih građana Unije, izbjegavanje rizika pojavljivanja „turizma studentskih stipendija“ Sud se pozvao u točki 80. presude od 20. lipnja 2013., Giersch i dr. (C‑20/12, EU:C:2013:411) na članak 16. stavak 1. i članak 24. stavak 2. Direktive 2004/38.

               68

               Valja navesti da je u glavnom postupku dodjeljivanje državne novčane pomoći za visokoškolsko obrazovanje odbijeno A. Linaresu Verrugi iako su njegovi roditelji radili u Luksemburgu u ukupnom vremenu duljem od pet godina sa samo kratkim prekidima u vremenu od pet godina koji su prethodili podnošenju zahtjeva za dodjeljivanje novčane pomoći.

               69

               Pravilo predviđeno nacionalnim propisom koje je predmet glavnog postupka, koje uvjetuje dodjeljivanje novčane pomoći za visokoškolsko obrazovanje studentima koji nemaju boravište pod uvjetom da je barem jedan roditelj radio u Luksemburgu u minimalnom i neprekinutom razdoblju od pet godina u trenutku podnošenja zahtjeva za novčanu pomoć, a da ne omogućuje nadležnim tijelima da dodijele tu pomoć, kao u predmetu o kojem se vodi glavni postupak, kad su roditelji, unatoč nekoliko kratkih prekida, dulje radili u Luksemburgu, konkretno osam godina, koje je prethodilo podnošenju tog zahtjeva, sadržava ograničenja koja prekoračuju ono što je potrebno za postizanje legitimnog cilja kojim se željelo povećati broj nositelja diplome o visokoškolskom obrazovanju u stanovništvu koje ondje ima boravište, ako ti prekidi nisu takve naravi da dokidaju odnos povezanosti između podnositelja zahtjeva za novčanu pomoć i Velikog Vojvodstva Luksemburg.

               70

               Iz ukupnih prethodnih razmatranja proizlazi da na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 7. stavak 2. Uredbe br. 492/2011 treba tumačiti na način da mu se protivi zakonodavstvo države članice, poput onog u glavnom postupku, koje uvjetuje dodjeljivanje novčane pomoći za visokoškolsko obrazovanje studentima koji nemaju boravište u dotičnoj državi članici time da je barem jedan od njihovih roditelja radio u toj državi članici u minimalnom i neprekinutom razdoblju od pet godina u trenutku podnošenja zahtjeva za novčanu pomoć, ali ne propisuje takav uvjet kada je riječ o studentima koji imaju boravište na području te države, s ciljem poticanja povećanja udjela osoba s boravištem u toj državi članici koje su nositelji diplome o visokoškolskom obrazovanju.

         Troškovi

               71

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                     Članak 7. stavak 2. Uredbe (EU) br. 492/2011 Europskog parlamenta i Vijeća od 5. travnja 2011. o slobodi kretanja radnika u Uniji treba tumačiti na način da mu se protivi zakonodavstvo države članice, poput onog u glavnom postupku, koje uvjetuje dodjeljivanje novčane pomoći za visokoškolsko obrazovanje studentima koji nemaju boravište u dotičnoj državi članici s time da je barem jedan od njihovih roditelja radio u toj državi članici u minimalnom i neprekinutom razdoblju od pet godina u trenutku podnošenja zahtjeva za novčanu pomoć, ali ne propisuje takav uvjet kada je riječ o studentima koji imaju boravište na području te države, s ciljem poticanja povećanja udjela osoba s boravištem u toj državi članici koje su nositelji diplome o visokoškolskom obrazovanju.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski.