title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 9. lipnja 2016.#Entidad de Gestión de Derechos de los Productores Audiovisuales (EGEDA) i dr. protiv Administración del Estado i Asociación Multisectorial de Empresas de la Electrónica, las Tecnologías de la Información y la Comunicación, de las Telecomunicaciones y de los contenidos Digitales (AMETIC).#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal Supremo.#Zahtjev za prethodnu odluku – Intelektualno i industrijsko vlasništvo – Autorsko pravo i srodna prava – Direktiva 2001/29/EZ – Članak 5. stavak 2. točka (b) – Pravo reproduciranja – Iznimke i ograničenja – Privatno reproduciranje – Pravična naknada – Financiranje na teret općeg državnog proračuna – Dopuštenost – Pretpostavke.#Predmet C-470/14.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      9. lipnja 2016. (
            *1
         )
      (Tekst ispravljen rješenjem od 7. rujna 2016.)
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Intelektualno i industrijsko vlasništvo — Autorsko pravo i srodna prava — Direktiva 2001/29/EZ — Članak 5. stavak 2. točka (b) — Pravo reproduciranja — Iznimke i ograničenja — Privatno reproduciranje — Pravična naknada — Financiranje na teret općeg državnog proračuna — Dopuštenost — Pretpostavke“
      U predmetu C‑470/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunal Supremo (Vrhovni sud, Španjolska), odlukom od 10. rujna 2014., koju je Sud zaprimio 14. listopada 2014., u postupku

         Entidad de Gestión de Derechos de los Productores Audiovisuales (EGEDA),

         Derechos de Autor de Medios Audiovisuales (DAMA),

         Visual Entidad de Gestión de Artistas Plásticos (VEGAP)

      protiv

         Administración del Estado,

         Asociación Multisectorial de Empresas de la Electrónica, las Tecnologías de la Información y la Comunicación, de las Telecomunicaciones y de los contenidos Digitales (Ametic),

      uz sudjelovanje:

         Artistas Intérpretes, Sociedad de Gestión (AISGE),

         Centro Español de Derechos Reprográficos (CEDRO),

         Asociación de Gestión de Derechos Intelectuales (AGEDI),

         Entidad de Gestión, Artistas, Intérpretes o Ejecutantes, Sociedad de Gestión de España (AIE),

         Sociedad General de Autores y Editores (SGAE),

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: J. Malenovský (izvjestitelj), u svojstvu predsjednika vijeća, M. Safjan, A. Prechal, S. Rodin i K. Jürimäe, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: M. Ferreira, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 1. listopada 2015.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Entidad de Gestión de Derechos de los Productores Audiovisuales (EGEDA), Derechos de Autor de Medios Audiovisuales (DAMA) i Visual Entidad de Gestión de Artistas Plásticos (VEGAP), J. Suárez Lozano, abogado,

               —

               za Asociación Multisectorial de Empresas de la Electrónica, las Tecnologías de la Información y la Comunicación, de las Telecomunicaciones y de los contenidos Digitales (Ametic), A. González García i D. Sarmiento Ramirez‑Escudero, abogados,

               —

               za Artistas Intérpretes, Sociedad de Gestión (AISGE), J. Montes Relazón, abogado,

               —

               za Centro Español de Derechos Reprográficos (CEDRO), S. Vázquez Senin, procurador, uz asistenciju I. Aramburu Muñoz i J. de Fuentes Bardají, abogados,

               —

               za Asociación de Gestión de Derechos Intelectuales (AGEDI), Entidad de Gestión, Artistas, Intérpretes o Ejecutantes, Sociedad de Gestión de España (AIE) i Sociedad General de Autores y Editores (SGAE), J. Marín López i R. Blanco Martínez, abogados,

               —

               za španjolsku vladu, M. Sampol Pucurull, u svojstvu agenta,

               —

               za vladu Helenske Republike, A. Magrippi i S. Charitaki, u svojstvu agenata,

               —

               za francusku vladu, D. Colas i D. Segoin, u svojstvu agenata,

               —

               (kako je ispravljeno rješenjem od 7. rujna 2016.) za finsku vladu, J. Heliskoski, u svojstvu agenta,

               —

               za norvešku vladu, E. Leonhardsen i M. Schei, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, É. Gippini Fournier i J. Samnadda, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 19. siječnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 5. stavka 2. točke (b) Direktive 2001/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2001. o usklađivanju određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu (SL 2001., L 167, str. 10.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 119.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između, s jedne strane, Entidad de Gestión de Derechos de los Productores Audiovisuales (EGEDA), Derechos de Autor de Medios Audiovisuales (DAMA) i Visual Entidad de Gestión de Artistas Plásticos (VEGAP) te, s druge strane, Administración del Estado (državna uprava, Španjolska) i Asociación Multisectorial de Empresas de la Electrónica, las Tecnologías de la Información y la Comunicación, de las Telecomunicaciones y de los contenidos Digitales (Ametic) u vezi s nacionalnim propisom o sustavu pravične naknade za privatno reproduciranje koja se financira iz općeg državnog proračuna.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodne izjave 4., 9., 31., 35. i 38. Direktive 2001/29 glase:

                        „(4)

                        Usklađeni pravni okvir autorskog prava i srodnih prava će, kroz povećanu pravnu sigurnost i omogućujući stupanj zaštite intelektualnog vlasništva, potaknuti znatno ulaganje u stvaralaštvo i inovativnost, uključujući mrežnu infrastrukturu, i usporedno dovesti do rasta i povećane konkurentnosti europske industrije, i u sadržaju i u području informacijske tehnologije i još općenitije u cijelom nizu industrijskih i kulturnih sektora. Time će se zajamčiti zapošljavanje i potaknuti stvaranje novih radnih mjesta.

                  [...]

                        (9)

                        Svako usklađivanje autorskog prava i srodnih prava mora se temeljiti na visokoj razini zaštite, budući da su takva prava ključna za intelektualno stvaralaštvo. Njihova zaštita pomaže u održavanju i razvoju kreativnosti u interesu autora, umjetnika izvođača, producenata, potrošača, kulture, industrije i javnosti u cjelini. Intelektualno vlasništvo je stoga priznato kao sastavni dio vlasništva.

                  [...]

                        (31)

                        Pravedna ravnoteža prava i interesa između različitih kategorija nositelja prava, kao i između različitih kategorija nositelja prava i korisnika predmeta zaštite mora biti osigurana. Postojeće iznimke i ograničenja prava, što su ih odredile države članice, moraju se ponovno procijeniti s obzirom na novo elektroničko okruženje. Postojeće razlike u iznimkama i ograničenjima određenih zabranjenih radnji imaju izravan negativan utjecaj na funkcioniranje unutarnjeg tržišta u području autorskog prava i srodnih prava. Takve bi razlike mogle postati i izraženije s obzirom na daljnji razvoj prekograničnog iskorištavanja djela i prekograničnih radnji. Kako bi se osiguralo pravilno funkcioniranje unutarnjeg tržišta, takve bi se iznimke i takva ograničenja trebala ujednačenije definirati. Stupanj njihova usklađivanja trebao bi se temeljiti na njihovu utjecaju na nesmetano funkcioniranje unutarnjeg tržišta.

                  [...]

                        (35)

                        U određenim slučajevima iznimaka ili ograničenja, nositelji prava trebali bi dobiti pravičnu naknadu koja bi im na odgovarajući način nadoknadila uporabu njihovih zaštićenih djela ili drugih predmeta zaštite. Pri određivanju oblika, detaljnih rješenja i moguće visine takve primjerene naknade, trebalo bi uzeti u obzir okolnosti svakog pojedinog slučaja. [...]

                  [...]

                        (38)

                        Državama članicama treba biti dopušteno da predvide iznimku ili ograničenje prava reproduciranja za određene tipove reproduciranja audio, vizualnog i audiovizualnog materijala za privatnu uporabu, uz pravičnu naknadu. To može uključivati uvođenje ili produljenje primjene sustava naknade za naknađivanje štete nositelju prava. [...]”

               4

               Članak 2. te direktive, naslovljen „Pravo reproduciranja”, određuje među ostalim:
               „Države članice moraju predvidjeti isključivo pravo davanja ovlaštenja ili zabrane za izravno ili neizravno, privremeno ili trajno reproduciranje bilo kojim sredstvima i u bilo kojem obliku, u cijelosti ili u dijelovima:

                        (a)

                        autorima, njihovih djela;

                        (b)

                        umjetnicima izvođačima, fiksacija njihovih izvedbi;

                  [...]”

               5

               Članak 5. navedene direktive, naslovljen „Iznimke i ograničenja”, propisuje, među ostalim, u stavku 2.:
               „Države članice mogu predvidjeti iznimke ili ograničenja prava reproduciranja predviđenog člankom 2. u sljedećim slučajevima:
               [...]

                        (b)

                        u odnosu na reproduciranje na bilo koji medij koje je učinila fizička osoba za privatnu uporabu i u svrhu koja nije ni izravno ni neizravno komercijalna, uz uvjet da nositelji prava dobiju pravičnu naknadu, pri čemu se uzima u obzir primjena ili neprimjena tehničkih mjera iz članka 6. na djelo ili na drugi predmet zaštite;

                  [...]”

         Španjolsko pravo

               6

               Real Decreto‑Ley 20/2011 sobre medidas urgentes en materia presupuestaria, tributaria y financiera para la corrección del déficit público (Kraljevska zakonodavna uredba 20/2011 o hitnim proračunskim, poreznim i financijskim mjerama za nadoknadu javnog deficita) od 30. prosinca 2011. (BOE br. 315 od 31. prosinca 2011., str. 146574.) sadržava dodatnu desetu odredbu naslovljenu „Izmjena sustava pravične naknade za privatno reproduciranje” (u daljnjem tekstu: dodatna deseta odredba) koja, među ostalim, propisuje:

                        „1.

                        Ukida se pravična naknada za privatno reproduciranje iz članka 25. [Texto Refundido de la Ley de Propiedad Intelectual (kodificirani tekst Zakona o intelektualnom vlasništvu)], koji je odobren [Real Decreto Legislativo 1/1996 (Kraljevska zakonodavna uredba 1/1996)] od 12. travnja 1996., a čije su granice utvrđene u članku 31. stavku 2. tog zakona.

                        2.

                        Vlada propisom utvrđuje postupak kojim se primateljima plaća pravična naknada koja se financira iz općeg državnog proračuna.

                  [...]”

               7

               Real Decreto 1657/2012 que regula el procedimiento para el pago de la compensación por copia privada con cargo a los Presupuestos Generales del Estado (Kraljevska uredba 1657/2012 o postupku plaćanja naknade za privatno reproduciranje koja se financira iz općeg državnog proračuna) od 7. prosinca 2012. (BOE br. 295. od 8. prosinca 2012., str. 84141.) provodi tu dodatnu desetu odredbu.

               8

               Članak 1. te kraljevske uredbe, naslovljen „Predmet”, određuje:
               „Ova kraljevska uredba uređuje:

                        (a)

                        postupak i objektivne kriterije za utvrđivanje godišnjeg iznosa pravične naknade za privatno reproduciranje na temelju prouzročene štete;

                        (b)

                        postupak obračuna i plaćanja korisnicima pravične naknade za privatno reproduciranje koja se financira iz općeg državnog proračuna.”

               9

               Članak 3. navedene kraljevske uredbe, naslovljen „Iznos naknade”, propisuje, među ostalim, u stavku 1.:
               „Primjeren iznos za naknadu štete nanesene nositeljima prava na reproduciranje zbog uvođenja iznimke privatnog reproduciranja utvrđene u članku 31. kodificiranog teksta Zakona o intelektualnom vlasništvu, odobrenog Kraljevskom zakonodavnom uredbom 1/1996 od 12. travnja 1996., određuje se u proračunskim granicama ustanovljenima za svaku proračunsku godinu odlukom ministra obrazovanja, kulture i sporta, u skladu s postupkom utvrđenim u članku 4.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               10

               Tužitelji u glavnom postupku su društva za kolektivno ostvarivanje prava intelektualnog vlasništva koja su ovlaštena ubirati pravičnu naknadu namijenjenu nositeljima prava za slučaj privatnog reproduciranja njihovih djela ili predmeta zaštite.

               11

               Oni su 7. veljače 2013. podnijeli tužbu za poništenje Kraljevske uredbe 1657/2012 pred Tribunal Supremo (Vrhovni sud, Španjolska), koji je zasjedao u sastavu za odlučivanje o upravnim sporovima.

               12

               Taj je sud zatim odobrio društvima Artistas Intérpretes, Sociedad de Gestión (AISGE), Centro Español de Derechos Reprográficos (CEDRO) kao i Asociación de Gestión de Derechos Intelectuales (AGEDI), Entidad de Gestión, Artistas, Intérpretes o Ejecutantes, Sociedad de Gestión de España (AIE) i Sociedad General de Autores y Editores (SGAE) sudjelovanje u postupku. Neka od tih drugih društava za kolektivno ostvarivanje prava intelektualnog vlasništva su i sâma podnijela tužbe protiv Kraljevske uredbe 1657/2012.

               13

               U potporu svojim zahtjevima tužitelji u glavnom postupku ističu da je Kraljevska uredba 1657/2001 u dva pogleda nespojiva s člankom 5. stavkom 2. točkom (b) Direktive 2001/29. Kao prvo, oni u biti ističu da ta potonja odredba zahtijeva da pravičnu naknadu koja se nositeljima prava dodjeljuje u slučaju privatnog reproduciranja barem u konačnici snose fizičke osobe koje su prouzročile štetu koju takvo reproduciranje uzrokuje njihovu isključivom pravu reproduciranja, dok je uređenjem koje uvodi deseta dodatna odredba i Kraljevska uredba 1657/2012 ta naknada određena na teret općeg državnog proračuna i prema tome svih poreznih obveznika. Kao drugo, oni ističu da taj propis ne osigurava pravičnost navedene naknade.

               14

               Tuženici u glavnom postupku navode da se članku 5. stavku 2. točki (b) Direktive 2001/29 ne protivi uređenje u državi članici kao što je to ono uspostavljeno desetom dodatnom odredbom i Kraljevskom uredbom 1657/2012.

               15

               Nakon što je sud koji je uputio zahtjev podsjetio na kontekst koji je naveo španjolske vlasti da uređenje u obliku digitalne naknade koje je bilo na snazi sve do 2011. zamijene sa sustavom pravične naknade za privatno reproduciranje koja se financira iz općeg državnog proračuna, on ponajprije navodi da u skladu s načelom univerzalnosti proračunskih prihoda taj novi sustav, za razliku od prethodnog, financiraju svi španjolski porezni obveznici neovisno o tome mogu li ili ne mogu ostvarivati privatno reproduciranje. Nadalje, taj sud u biti postavlja pitanje mora li se Direktiva 2001/29 tumačiti na način da obvezuje države članice koje odaberu takav mehanizam da osiguraju, kao i u slučaju kada odaberu uspostavu naknade, da njezin trošak izravno ili neizravno snose samo osobe za koje se smatra da nanose štetu nositeljima prava jer ostvaruju ili imaju sposobnost ostvarivati privatno reproduciranje. U slučaju negativnog odgovora, taj sud postavlja pitanje bi li pravičnost te naknade osigurala činjenica da se za svaku proračunsku godinu predodredi iznos određen za plaćanje pravične naknade koja se plaća nositeljima prava.

               16

               U tim je okolnostima Tribunal Supremo (Vrhovni sud) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Je li članku 5. stavku 2. točki (b) Direktive 2001/29 sukladan sustav pravične naknade za privatno reproduciranje koja se, procijenjena na temelju stvarno uzrokovane štete, financira iz sredstava općeg državnog proračuna, pa stoga nije moguće zajamčiti da korisnici privatnih reproduciranja snose trošak navedene naknade?

                        2.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje, je li članku 5. stavku 2. točki (b) Direktive 2001/29 sukladna obveza da se ukupan iznos sredstava općeg državnog proračuna namijenjenih pravičnoj naknadi za privatno reproduciranje odredi unutar proračunskih ograničenja utvrđenih za svaku proračunsku godinu, iako se navedena naknada izračunava na temelju stvarno uzrokovane štete?”

         O prethodnim pitanjima

               17

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 5. stavak 2. točku (b) Direktive 2001/29 tumačiti na način da mu se protivi sustav pravične naknade za privatno reproduciranje, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, koji se financira iz općeg državnog proračuna pa stoga nije moguće zajamčiti da trošak te pravične naknade snose korisnici privatnih reproduciranja.

               18

               U tom pogledu treba navesti, kao prvo, da u skladu s člankom 5. stavkom 2. točkom (b) Direktive 2001/29, države članice mogu predvidjeti iznimke ili ograničenja isključivog prava reproduciranja predviđenog člankom 2. te direktive u odnosu na reproduciranje na bilo koji medij koje je ostvarila fizička osoba za privatnu uporabu i u svrhu koja nije ni izravno ni neizravno komercijalna, uz uvjet da nositelji prava dobiju pravičnu naknadu, pri čemu se uzimaju u obzir tehničke mjere iz članka 6. navedene direktive (u daljnjem tekstu: iznimka privatnog reproduciranja).

               19

               Kao što to proizlazi iz uvodnih izjava 35. i 38. Direktive 2001/29, ta odredba odražava volju zakonodavca Europske unije da uspostavi poseban sustav naknade koji se koristi kada postoji šteta nanesena nositeljima prava, koja u načelu stvara obvezu da im se „nadoknad[i]” ili „nakna[di] štet[a]” (vidjeti u tom smislu presudu od 21. listopada 2010., Padawan, C‑467/08, EU:C:2010:620, t. 41.).

               20

               Iz toga slijedi da kad države članice odluče u svoje nacionalno pravo uvesti iznimku privatnog reproduciranja, koja je predviđena navedenom odredbom, one su dužne propisati plaćanje pravične naknade u korist nositeljâ pravâ (vidjeti u tom smislu presude od 21. listopada 2010., Padawan, C‑467/08, EU:C:2010:620, t. 30. i od 5. ožujka 2015., Copydan Båndkopi, C‑463/12, EU:C:2015:144, t. 19.).

               21

               Osim toga, Sud je već naglasio da se ta odredba mora tumačiti na način da državama članicama koje provode iznimku privatnog reproduciranja nameće obvezu rezultata pa su one dužne u okviru svojih nadležnosti stvarno ubirati pravičnu naknadu namijenjenu za naknadu štete nositeljima prava jer bi u protivnom članak 5. stavak 2. točka (b) Direktive 2001/29 bio lišen korisnog učinka (vidjeti u tom smislu presude od 16. lipnja 2011., Stichting de Thuiskopie, C‑462/09, EU:C:2011:397, t. 34. kao i od 11. srpnja 2013., Amazon.com International Sales i dr., C‑521/11, EU:C:2013:515, t. 57.).

               22

               S obzirom na navedeno, u mjeri u kojoj je ta odredba samo fakultativna te ne utvrđuje detaljno različite elemente sustava pravične naknade koji uspostavlja, države članice raspolažu širokom marginom prosudbe za njihovo utvrđivanje u svojem nacionalnom pravu (vidjeti u tom smislu presude od 21. listopada 2010., Padawan, C‑467/08, EU:C:2010:620, t. 37.; od 11. srpnja 2013., Amazon.com International Sales i dr., C‑521/11, EU:C:2013:515, t. 20., i od 5. ožujka 2015., Copydan Båndkopi, C‑463/12, EU:C:2015:144, t. 20.).

               23

               Posebice, na državama je članicama utvrđivanje osoba koje su dužne platiti tu pravičnu naknadu, njezin oblik, detaljna rješenja i visinu, uz poštovanje Direktive 2001/29 i, općenitije, prava Unije (vidjeti u tom smislu presude od 16. lipnja 2011., Stichting de Thuiskopie, C‑462/09, EU:C:2011:397, t. 23.; od 11. srpnja 2013., Amazon.com International Sales i dr., C‑521/11, EU:C:2013:515, t. 21., i od 5. ožujka 2015., Copydan Båndkopi, C‑463/12, EU:C:2015:144, t. 20.).

               24

               Uzimajući u obzir tu široku marginu prosudbe, te iako se sudska praksa navedena u točkama 19. do 23. ove presude razvila u kontekstu sustava pravične naknade financirane naknadom, ne može se smatrati da je članku 5. stavku 2. točki (b) Direktive 2001/29 načelno protivno to da države članice koje su odlučile uspostaviti iznimku privatnog reproduciranja odluče u tom okviru uvesti sustav pravične naknade koji se ne financira takvom naknadom nego iz njihova općeg proračuna.

               25

               Naime, pod uvjetom, s jedne strane, da takav alternativni sustav osigurava plaćanje pravične naknade u korist nositeljâ pravâ i, s druge strane, da njegova detaljna rješenja jamče njezino stvarno ubiranje, valja smatrati da je on načelno spojiv s bitnim ciljem Direktive 2001/29 koji se sastoji, kao što to proizlazi iz njezinih uvodnih izjava 4. i 9., u osiguranju visoke razine zaštite intelektualnog vlasništva i autorskih prava.

               26

               Kao drugo, iz uvodnih izjava 35. i 38. Direktive 2001/29 proizlazi da je cilj pravične naknade iz članka 5. stavka 2. točke (b) te direktive na odgovarajući način nadoknaditi nositeljima prava neovlaštenu uporabu njihovih zaštićenih djela ili drugih predmeta zaštite. Kod utvrđivanja iznosa te naknade potrebno je kao vrijedan kriterij osobito uzeti u obzir štetu koju trpi dotični nositelj prava zbog tih radnji reproduciranja (vidjeti u tom smislu presudu od 21. listopada 2010., Padawan, C‑467/08, EU:C:2010:620, t. 39.).

               27

               Iz toga proizlazi da su osobe koje reproduciraju zaštićena djela ili druge predmete zaštite bez dobivanja prethodnog ovlaštenja dotičnih nositelja, i koje im time uzrokuju štetu, dužne u načelu nadoknaditi štetu financiranjem pravične naknade koja je u tu svrhu predviđena (vidjeti u tom smislu presude od 21. listopada 2010.Padawan, C‑467/08, EU:C:2010:620, t. 45., i od 12. studenoga 2015., Hewlett‑Packard Belgium, C‑572/13, EU:C:2015:750, t. 69.).

               28

               U tom pogledu Sud je pojasnio da nipošto nije nužno da su te osobe stvarno ostvarile privatna reproduciranja. Naime, ako su uređaji i mediji za reproduciranje stavljeni na njihovo raspolaganje, tada je to stavljanje na raspolaganje dostatno kako bi se opravdao njihov doprinos financiranju pravične naknade predviđene u korist nositeljâ pravâ (vidjeti u tom smislu presude od 21. listopada 2010., Padawan, C‑467/08, EU:C:2010:620, t. 54. do 56. kao i od 5. ožujka 2015., Copydan Båndkopi, C‑463/12, EU:C:2015:144, t. 24., 25. i 64.).

               29

               Doista, iz jasnog teksta članka 5. stavka 2. točke (b) Direktive 2001/29 proizlazi da je iznimka privatnog reproduciranja zamišljena isključivo u korist fizičkih osoba koje ostvaruju ili koje imaju sposobnost ostvarivati reproduciranja zaštićenih djela ili drugih predmeta zaštite za privatnu uporabu u svrhe koje nisu ni izravno ni neizravno komercijalne (vidjeti u tom smislu presude od 21. listopada 2010., Padawan, C‑467/08, EU:C:2010:620, t. 43. do 45. i 54. do 56. kao i od 5. ožujka 2015., Copydan Båndkopi, C‑463/12, EU:C:2015:144, t. 22. do 25. i 64.).

               30

               Iz toga proizlazi da su pravne osobe, za razliku od fizičkih osoba koje su obuhvaćene iznimkom privatnog reproduciranja pod uvjetima koji su navedeni u Direktivi 2001/29, u svakom slučaju isključene od te iznimke pa nemaju pravo ostvarivati privatno reproduciranje ako ne dobiju prethodno ovlaštenje nositeljâ pravâ na dotičnim djelima ili predmetima.

               31

               U tom pogledu, Sud je već presudio da članku 5. stavku 2. točki (b) Direktive 2001/29 nije sukladna primjena naknade za privatno reproduciranje, među ostalim, u pogledu opreme, uređaja i medija za digitalno reproduciranje koje kupuju druge osobe osim fizičkih osoba, u svrhe koje očito nisu svojstvene privatnom reproduciranju (vidjeti u tom smislu presude od 21. listopada 2010., Padawan, C‑467/08, EU:C:2010:620, t. 53. i od 11. srpnja 2013., Amazon.com International Sales i dr., C‑521/11, EU:C:2013:515, t. 28.).

               32

               S obzirom na navedeno, takvom tumačenju članka 5. stavka 2. točke (b) Direktive 2001/29 ne protivi se to da pravne osobe, ovisno o slučaju, snose financiranje pravične naknade namijenjene nositeljima prava, kao protučinidbu za to privatno reproduciranje.

               33

               Tako je Sud priznao da s obzirom na praktične poteškoće koje mogu nastati kod provedbe takvog financiranja države članice mogu financirati tu pravičnu naknadu naknadom koja se, prije nego što su ostvarena privatna reproduciranja, nameće osobama koje raspolažu opremom, uređajima i medijima za reproduciranje i koje ih stavljaju na raspolaganje fizičkim osobama (vidjeti u tom smislu presude od 21. listopada 2010., Padawan, C‑467/08, EU:C:2010:620, t. 46.; od 16. lipnja 2011., Stichting de Thuiskopie, C‑462/09, EU:C:2011:397, t. 27.; od 11. srpnja 2013., Amazon.com International Sales i dr., C‑521/11, EU:C:2013:515, t. 24. kao i od 5. ožujka 2015., Copydan Båndkopi, C‑463/12, EU:C:2015:144, t. 46.).

               34

               Naime, te obveznike ništa ne onemogućava da naknadu za privatno reproduciranje prenesu kroz cijenu stavljanja na raspolaganje navedene opreme, uređaja i medija za reproduciranje ili cijenu pružene usluge reproduciranja. Na taj način teret takve naknade u konačnici će snositi privatni korisnici koji plaćaju tu cijenu. U tim se okolnostima treba smatrati da je privatni korisnik, kojem su na raspolaganje stavljeni oprema, uređaji i mediji za reproduciranje ili koji koristi uslugu reproduciranja, „posredni obveznik” pravične naknade, odnosno njezin stvarni dužnik (vidjeti u tom smislu presudu od 21. listopada 2010., Padawan, C‑467/08, EU:C:2010:620, t. 48.).

               35

               Treba smatrati da je financiranje kao što je to navedeno u točki 33. ove presude u skladu s pravednom ravnotežom koju valja pronaći, prema uvodnoj izjavi 31. Direktive 2001/29, između interesa nositeljâ pravâ i interesa korisnikâ (vidjeti u tom smislu presude od 21. listopada 2010., Padawan, C‑467/08, EU:C:2010:620, t. 49.; od 16. lipnja 2011., Stichting de Thuiskopie, C‑462/09, EU:C:2011:397, t. 28. i 29. kao i od 5. ožujka 2015., Copydan Båndkopi, C‑463/12, EU:C:2015:144, t. 53.).

               36

               Iz te sudske prakse proizlazi da u sadašnjem stanju prava Unije, iako države članice mogu uspostaviti sustav na temelju kojeg su pravne osobe pod određenim uvjetima obvezne plaćati naknadu za financiranje pravične naknade iz članka 5. stavka 2. točke (b) Direktive 2001/29, te pravne osobe u svakom slučaju ne mogu in fine biti stvarne dužnice navedenog tereta.

               37

               Razmatranja na kojima se temelji ta sudska praksa primjenjuju se na sve slučajeve kada država članica uvede iznimku za privatno reproduciranje, neovisno o tome jesu li uspostavile sustav pravične naknade koji se financira naknadom ili, kao što je to u glavnom postupku, iz općeg proračuna.

               38

               Naime, valja podsjetiti da pojam pravične naknade nije definiran upućivanjem na nacionalno pravo pa se mora smatrati da je riječ o autonomnom pojmu prava Unije i ujednačeno tumačiti na njezinu području (vidjeti u tom smislu presude od 21. listopada 2010., Padawan, C‑467/08, EU:C:2010:620, t. 31. do 33. i 37. kao i od 12. studenoga 2015., Hewlett‑Packard Belgium, C‑572/13, EU:C:2015:750, t. 35.).

               39

               U ovom slučaju, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da s obzirom na činjenicu da se konkretni prihodi ne raspoređuju – kao oni od posebne pristojbe – za određene troškove, valja smatrati da se proračunska stavka namijenjena za plaćanje pravične naknade puni svim sredstvima uplaćenim u opći državni proračun, čemu dakle pridonose svi porezni obveznici, uključujući pravne osobe.

               40

               Osim toga, iz spisa koji je dostavljen Sudu ne proizlazi da u ovom slučaju postoji bilo koja mogućnost koja dopušta pravnim osobama, koje ni u kojem slučaju nisu obuhvaćene člankom 5. stavkom 2. točkom (b) Direktive 2001/29, da zatraže izuzeće od obveze doprinosa za financiranje navedene naknade ili da barem zatraže njezin povrat (vidjeti u tom pogledu presude od 11. srpnja 2013., Amazon.com International Sales i dr., C‑521/11, EU:C:2013:515, t. 25. do 31. i 37. i od 5. ožujka 2015., Copydan Båndkopi, C‑463/12, EU:C:2015:144, t. 45.) na načine koje su sâme države članice dužne utvrditi.

               41

               U tim okolnostima, i kao što to sud koji je uputio zahtjev naglašava u sâmom tekstu svojeg pitanja, takav sustav financiranja pravične naknade iz općeg proračuna dotične države članice ne može zajamčiti da trošak te naknade in fine snose samo korisnici privatnih reproduciranja.

               42

               Uzimajući u obzir ta razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti da se članak 5. stavak 2. točku (b) Direktive 2001/29 mora tumačiti na način da mu se protivi sustav pravične naknade za privatno reproduciranje, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koji se financira iz općeg državnog proračuna pa stoga nije moguće zajamčiti da trošak te pravične naknade snose korisnici privatnih reproduciranja.

               43

               Imajući u vidu odgovor na prvo pitanje, nije potrebno razmatrati drugo pitanje postavljeno Sudu.

         Troškovi

               44

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                     Članak 5. stavak 2. točku (b) Direktive 2001/29 Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2001. o usklađivanju određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu mora se tumačiti na način da mu se protivi sustav pravične naknade za privatno reproduciranje, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koji se financira iz općeg državnog proračuna pa stoga nije moguće zajamčiti da trošak te pravične naknade snose korisnici privatnih reproduciranja.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: španjolski


Presuda Suda od 25. rujna 1975. # Baupla GmbH protiv Oberfinanzdirektion Köln. # Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesfinanzhof - Njemačka. # Predmet 28-75.


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 6. prosinca 2016.#Tuum Srl protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Prijava figurativnog žiga Europske unije TUUM – Raniji nacionalni figurativni žig THUN – Relativni razlog za odbijanje – Nepostojanje vjerojatnosti dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-635/15.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 2012. studeni 22.#Westbahn Management GmbH protiv ÖBB Infrastruktur AG.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Schienen-Control Kommission Wien.#Predmet C-136/11.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 25. travnja 2013. # Europska komisija protiv Češke Republike. # Povreda obveze države članice - Direktiva 2006/112/EZ - Članci 9. i 11. # Predmet C-109/11.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 8. travnja 2008.#Komisija Europskih zajednica protiv Talijanske Republike.#Povreda obveze države članice - Direktive 77/62/EEZ i 93/36/EEZ.#Predmet C-337/05.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 18. lipnja 2013.#Portugalska Republika protiv Europska komisija.#Predmet T-509/09.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 18. listopada 2012. # Europska komisija protiv Češke Republike. # Povreda obveze države članice - Dopuštenost. # Predmet C-37/11.


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 14. studenoga 2013.#Environmental Manufacturing LLP protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni).#Žalba – Žig Zajednice – Postupak povodom prigovora – Figurativni žig s prikazom vučje glave – Prigovor nositelja međunarodnih i nacionalnih figurativnih žigova koji sadrže verbalne elemente ‚WOLF Jardin’ i ‚Outils WOLF’ – Relativni razlozi za odbijanje – Zadiranje u razlikovni karakter ranijeg žiga – Uredba (EZ) br. 207/2009 – Članak 8. stavak 5. – Promjena u ekonomskom ponašanju prosječnog potrošača – Teret dokazivanja.#Predmet C-383/12 P.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      14. studenoga 2013. (
            *1
         )
      „Žalba — Žig Zajednice — Postupak povodom prigovora — Figurativni žig s prikazom vučje glave — Prigovor nositelja međunarodnih i nacionalnih figurativnih žigova koji sadrže verbalne elemente 'WOLF Jardin' i 'Outils WOLF' — Relativni razlozi za odbijanje — Zadiranje u razlikovni karakter ranijeg žiga — Uredba (EZ) br. 207/2009 — Članak 8. stavak 5. — Promjena u ekonomskom ponašanju prosječnog potrošača — Teret dokazivanja“
      U predmetu C‑383/12 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 8. kolovoza 2012.,

         Environmental Manufacturing LLP, sa sjedištem u Stowmarketu (Ujedinjena Kraljevina), koje zastupaju M. Atkins, solicitor, K. Shadbolt, advocate, i S. Malynicz, barrister,
      žalitelj,
      druge stranke u postupku su:
      Ured za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM), koji zastupa A. Folliard‑Monguiral, u svojstvu agenta,
      tuženik u prvostupanjskom postupku,

         Société Elmar Wolf, sa sjedištem u Wissembourgu (Francuska), koje zastupa N. Boespflug, avocat,
      intervenijent u prvostupanjskom postupku,
      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, E. Juhász (izvjestitelj), A. Rosas, D. Šváby i C. Vajda, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 29. svibnja 2013.,
      odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, da u predmetu odluči bez njezinog mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Environmental Manufacturing LLP (u daljnjem tekstu: Environmental Manufacturing) žalbom traži ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 22. svibnja 2012., Environmental Manufacturing/OHIM – Wolf (Prikaz vučje glave) (T‑570/10, u daljnjem tekstu: pobijana presuda), kojom je Opći sud odbio tužbu za poništenje odluke Drugog žalbenog vijeća Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM) od 6. listopada 2010. (predmet R 425/2010‑2), koja se odnosila na postupak povodom prigovora (u daljnjem tekstu: sporna odluka).

         Pravni okvir

               2

               Uredba Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Zajednice (SL L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.), koja je stupila na snagu 13. travnja 2009., kodificirala je i stavila izvan snage Uredbu Vijeća (EZ) br. 40/94 od 20. prosinca 1993. o žigu Zajednice (SL 1994, L 11, str. 1.).

               3

               Pod naslovom „Relativni razlozi za odbijanje”, članak 8. stavak 1. točka (b) i stavak 5. Uredbe br. 207/2009 određuju:
               „1.   Na temelju prigovora nositelja ranijeg žiga, žig za koji je podnesena prijava za registraciju neće se registrirati:
               [...]

                        (b)

                        ako zbog njegove istovjetnosti ili sličnosti s ranijim žigom i istovjetnosti ili sličnosti proizvoda ili usluga obuhvaćenih tim žigovima postoji vjerojatnost dovođenja javnosti u zabludu na državnom području na kojem je zaštićen raniji žig; vjerojatnost dovođenja u zabludu uključuje vjerojatnost dovođenja u svezu s ranijim žigom.

                  [...]
               5.   Nadalje, na temelju prigovora nositelja ranijeg žiga u smislu stavka 2., žig za koji je podnesena prijava neće se registrirati kad je istovjetan s ranijim žigom ili sličan ranijem žigu, a zatražena je registracija za proizvode ili usluge koji nisu slični onima za koje je registriran raniji žig, kad, u slučaju ranijeg žiga Zajednice, žig ima ugled u Zajednici i kad, u slučaju ranijeg nacionalnog žiga, žig ima ugled u dotičnoj državi članici i kada bi uporaba žiga za koji je podnesena prijava bez opravdanog razloga nepošteno iskoristila razlikovni karakter ili ugled ranijeg žiga ili im naštetila.”

               4

               Članak 8. stavak 1. točka (b) i stavak 5. Uredbe br. 40/94 imali su isti sadržaj kao i odgovarajuće odredbe Uredbe br. 207/2009.

         Pozadina spora

               5

               Pravni prednik Environmental Manufacturing podnio je 9. ožujka 2006. prijavu za registraciju žiga Zajednice OHIM‑u u odnosu na figurativni znak s prikazom vučje glave radi trgovanja proizvodima iz razreda 7 Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga radi registracije žigova od 15. lipnja 1957. kako je revidiran i izmijenjen, a koji odgovaraju sljedećem opisu: „strojevi za profesionalnu i industrijsku obradu ostataka drva i biljnog otpada; profesionalni i industrijski strojevi za sjeckanje drva i proizvodnju drvenih strugotina”

               6

               Nakon što je prijava objavljena u Glasniku žigova Zajednice br. 38/2006 od 18. rujna 2006., Société Elmar Wolf (u daljnjem tekstu: društvo Elmar Wolf) podnijelo je prigovor na registraciju žiga, a koja je zatražena u odnosu na navedene proizvode.

               7

               Prigovor se temeljio na nekoliko ranijih francuskih i međunarodnih figurativnih žigova. Obrazloženje prigovora pozivalo se na razloge iz članka 8. stavka 1. točke (b) i stavka 5. Uredbe br. 40/94.

               8

               Environmental Manufacturing stekao je 24. rujna 2007. prijavu za registraciju ustupom od svog pravnog prednika. Environmental Manufacturing je 2. listopada 2007. zatražio da društvo Elmar Wolf podnese dokaze o uporabi ranijih žigova, u skladu s člankom 43. Uredbe br. 40/94 (sada članak 42. Uredbe br. 207/2009). To društvo je zatim u tu svrhu podnijelo isprave kao dokazno sredstvo.

               9

               Odjel za prigovore OHIM‑a odbio je 25. siječnja 2010. prigovor utemeljen na članku 8. stavku 1. točki (b) Uredbe br. 207/2009 zbog nepostojanja vjerojatnosti dovođenja u zabludu između predmetnih žigova. Odjel za prigovore također je odbio prigovor utemeljen na članku 8. stavku 5. iste uredbe s obrazloženjem da društvo Elmar Wolf nije podnijelo dokaze o postojanju bilo kakve štete koja bi bila nanesena ugledu ranijih žigova ili nepoštene koristi koja bi bila ostvarena korištenjem ranijih žigova.

               10

               Društvo Elmar Wolf je 23. ožujka 2010. podnijelo žalbu protiv navedene odluke. Ta je odluka poništena spornom odlukom. Što se tiče članka 8. stavka 5. Uredbe br. 207/2009, Drugo žalbeno vijeće zauzelo je stav da raniji žigovi imaju veliki ugled u trima državama članicama. Nadalje, žalbeno vijeće zauzelo je stav prema kojem između predmetnih žigova postoji određeni stupanj sličnosti pa bi relevantna javnost mogla povezati navedene znakove s obzirom na razlikovni karakter i ugled ranijih žigova, kao i sličnost proizvodâ na koje se odnose predmetni žigovi. Na kraju je žalbeno vijeće zaključilo da bi prijavljeni žig mogao oslabiti jedinstveni vizualni identitet ranijih žigova, a mogao bi ostvariti i nepoštenu korist od njihovog razlikovnog karaktera i ugleda.

         Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

               11

               Environmental Manufacturing podnio je Općem sudu tužbu za poništenje sporne odluke. U prilog tužbi naveo je dva tužbena razloga: s jedne strane povredu članka 42. stavka 2. i 3. Uredbe br. 207/2009 te s druge strane povredu članka 8. stavka 5. iste Uredbe.

               12

               Opći sud odbio je u točkama 16. do 24. pobijane presude prvi tužbeni razlog kao neosnovan.

               13

               U svezi s drugim tužbenim razlogom, Opći sud je u točki 47. pobijane presude zaključio da je žalbeno vijeće ispravno ocijenilo da bi relevantna javnost mogla povezati znakove predstavljene dvama suprotstavljenim žigovima.

               14

               Opći sud zatim u točkama 48. i 49. pobijane presude navodi mišljenje Environmental Manufacturing prema kojem, u svezi s opasnošću od slabljenja razlikovnog karaktera, nositelj ranijeg žiga mora istaknuti i dokazati da će uporaba kasnijeg žiga imati učinak na ponašanje potrošačâ s obzirom na proizvode na koje se odnosi raniji žig ili da postoji stvarna opasnost da će do takvog učinka doći u budućnosti. Također je naveo tvrdnje Environmental Manufacturing prema kojima je žalbeno vijeće u konkretnom slučaju propustilo ispitati ovaj učinak, da je društvo Elmar Wolf bilo dužno iznijeti argumente kojima konkretno objašnjava kako bi mu mogla nastati šteta zbog slabljenja razlikovnog karaktera te da puko spominjanje slabljenja nije dovoljno da bi se opravdala primjena članka 8. stavka 5. Uredbe br. 207/2009.

               15

               Opći sud je u točkama 50. do 54. pobijane presude izrazio sljedeće stavove:

                        „50

                        [R]azlog za odbijanje na temelju opasnosti od slabljenja razlikovnog karaktera, predviđen člankom 8. stavkom 5. Uredbe br. 207/2009, zajedno s ostalim relativnim razlozima za odbijanje iz istog članka pridonosi očuvanju primarne uloge žiga, a to je oznaka podrijetla. Kad je riječ o opasnosti od slabljenja razlikovnog karaktera, navedena uloga dovedena je u pitanje ako je sposobnost ranijeg žiga za prepoznavanje činjenice da proizvodi ili usluge za koje je žig registriran i za koje se koristi potječu od nositelja žiga oslabljena zato što uporaba kasnijeg žiga dovodi do disperzije istovjetnosti ranijeg žiga i njegove prepoznatljivosti u javnosti. To je osobito slučaj ako raniji žig, koji je stvarao dojam o neposrednoj povezanosti s proizvodima i uslugama za koje je registriran, to više nije u stanju postići (presuda [od 27. studenog 2008.] Intel Corporation, [C‑252/07, Zb., str. I‑8823] točka 29.).

                        51

                        Iz [gore navedene] presude Intel Corporation proizlazi da je nositelj ranijeg žiga koji se poziva na zaštitu iz članka 8. stavka 5. Uredbe br. 207/2009 dužan podnijeti dokaze u svezi s tim da bi uporaba kasnijeg žiga nanijela štetu razlikovnom karakteru njegovog ranijeg žiga. U tu svrhu, nositelj ranijeg žiga nije dužan dokazati stvarnu i postojeću štetu njegovom žigu. Naime, ako je moguće predvidjeti da će takva šteta nastati uporabom koju nositelj kasnijeg žiga može odabrati po svom nahođenju, nositelju ranijeg žiga ne može se nametnuti obveza čekanja dok šteta doista ne nastane kako bi imao mogućnost zahtijevati zabranu te uporabe. Nositelj ranijeg žiga mora ipak dokazati elemente iz kojih se može zaključiti da postoji ozbiljna opasnost od nastanka takve štete u budućnosti ([gore navedena] presuda Intel Corporation, točke 37., 38. i 71.).

                        52

                        U tu svrhu nositelj ranijeg žiga mora podnijeti dokaze iz kojih se prima facie može zaključiti da postoji opasnost buduće štete, koja nije samo hipotetska […]. Do takvog zaključka moguće je doći na temelju deduktivnog zaključivanja koje se izvodi iz analize vjerojatnosti te uzimajući u obzir uobičajenu praksu u relevantnom sektoru trgovine, kao i sve druge okolnosti slučaja […].

                        53

                        Međutim, povrh navedenih elemenata od nositelja ranijeg žiga ne može se tražiti da dokaže dodatan učinak kasnijeg žiga na ekonomsko ponašanje prosječnog potrošača proizvodâ ili usluga za koje je raniji žig registriran. Naime, takva pretpostavka ne nalazi se ni u članku 8. stavku 5. Uredbe br. 207/2009 niti u [gore navedenoj] presudi Intel Corporation.

                        54

                        Kad je riječ o točki 77. [gore navedene] presude Intel Corporation, iz odabira izraza 'odatle proizlazi' i strukture točke 81. iste presude jasno je da je promjena u ekonomskom ponašanju potrošača, na koju se [Environmental Manufacturing] poziva u prilog svoje tužbe, utvrđena ako nositelj ranijeg žiga, u skladu s točkom 76. navedene presude, uspješno dokaže da je oslabljena sposobnost tog žiga za prepoznavanje činjenice da proizvodi ili usluge za koje je žig registriran i za koje se koristi potječu od nositelja žiga zato što uporaba kasnijeg žiga dovodi do disperzije istovjetnosti ranijeg žiga i njegove prepoznatljivosti u javnosti.”

               16

               U točkama 56. do 65. pobijane presude, Opći sud je razmatrao je li žalbeno vijeće u konkretnom slučaju pravilno primijenilo članak 8. stavak 5. Uredbe br. 207/2009, kao i gore navedena načela.

               17

               Opći sud je u točki 66. pobijane presude s jedne strane zaključio da je žalbeno vijeće pravilno ocijenilo da bi uporaba žiga za koji je podnesena prijava za registraciju mogla biti štetna za razlikovni karakter ranijih žigova i da, s druge strane, nije moguće prihvatiti argument Environmental Manufacturing prema kojem bi bilo nužno dokazati ekonomske učinke povezivanja suprotstavljenih žigova.

               18

               Opći sud je u točki 67. pobijane presude ustvrdio: „[budući da] je žalbeno vijeće na taj način pravilno primijenilo članak 8. stavak 5. Uredbe br. 207/2009 zbog opasnosti slabljenja razlikovnog karaktera koja proizlazi iz prijavljenog žiga, nije potrebno ispitati opasnost [da bi Environmental Manufacturing nepošteno iskoristio razlikovni karakter ili ugled ranijeg žiga (parazitiranje)] na kojoj se [sporna] odluka također temelji.”

               19

               U tim okolnostima, nakon što je odbio drugi tužbeni razlog kao neosnovan, Opći sud odbio je tužbu u cijelosti.

         Žalbeni zahtjevi stranaka

               20

               Svojom žalbom, Environmental Manufacturing od Suda zahtijeva da ukine pobijanu presudu, sam konačno odluči o sporu te naloži OHIM‑u i društvu Elmar Wolf snošenje troškova postupka.

               21

               OHIM zahtijeva od Suda da odbije žalbu i naloži Environmental Manufacturing snošenje troškova postupka.

               22

               Društvo Elmar Wolf od Suda, kao prvo, zahtijeva da odbije žalbu i, podredno, da vrati predmet na odlučivanje Općem sudu, kao i da naloži Environmental Manufacturing snošenje vlastitih troškova postupka te troškova koje je imalo društvo Elmar Wolf.

         O žalbi

               23

               U prilog žalbi, Environmental Manufacturing ističe jedan žalbeni razlog koji temelji na povredi članka 8. stavka 5. Uredbe br. 207/2009.

         Argumentacija stranaka

               24

               Environmental Manufacturing tvrdi da utvrđivanje činjenice da uporaba kasnijeg žiga nanosi ili bi mogla nanijeti štetu razlikovnom karakteru ranijeg žiga, nakon gore navedene presude Intel Corporation, podrazumijeva dokazivanje promjene u ekonomskom ponašanju prosječnog potrošača proizvodâ za koje je raniji žig registriran nakon uporabe kasnijeg žiga ili pak dokaz o postojanju ozbiljne opasnosti da bi se takva promjena mogla dogoditi u budućnosti. Stoga je, kako bi se moglo utvrditi slabljenje razlikovnog karaktera ranijeg žiga, potrebno dokazati navedene pretpostavke.

               25

               Environmental Manufacturing predbacuje Općem sudu da nije tražio dokazivanje tih pretpostavki, zaključivši da je dovoljno da je sposobnost ranijeg žiga za prepoznavanje činjenice da proizvodi za koje je žig registriran i za koje se koristi potječu od nositelja tog žiga oslabljena zato što uporaba kasnijeg žiga dovodi do disperzije istovjetnosti ranijeg žiga i njegove prepoznatljivosti u javnosti.

               26

               Environmental Manufacturing smatra da analiza Općeg suda nije uzela u obzir sudsku praksu Suda prema kojoj utjecaj na ekonomsko ponašanje potrošača podrazumijeva utjecaj na njihovo komercijalno ponašanje. Environmental Manufacturing tvrdi da mogući ili stvarni utjecaj treba ispitati u okviru tužbe na temelju članka 8. stavka 5. Uredbe br. 207/2009 te, s obzirom na to da ovo pitanje nije razmatrao niti utvrdio, Opći sud je trebao odbiti argument prema kojem je pretpostavka slabljenja razlikovnog karaktera u smislu te odredbe bila ispunjena.

               27

               OHIM priznaje da utvrđivanje štete nanesene razlikovnom karakteru ranijeg žiga, u smislu članka 8. stavka 5. Uredbe br. 207/2009, zahtijeva dokazivanje stvarne ili moguće promjene u ekonomskom ponašanju prosječnog potrošača proizvodâ za koje su raniji žigovi registrirani. Ističe, međutim, da su promjena u ekonomskom ponašanju prosječnog potrošača i disperzija istovjetnosti ranijeg žiga pretpostavke koje nisu ni nezavisne niti kumulativne te da su u biti dio jednog te istog uvjeta.

               28

               OHIM smatra da je pretpostavka po kojoj uporaba kasnijeg žiga dovodi do disperzije istovjetnosti ranijeg žiga i njegove prepoznatljivosti u javnosti, o kojoj se govori u točkama 29. i 76. gore navedene presude Intel Corporation, samo odraz promjene u ekonomskom ponašanju prosječnog potrošača. Nadalje tvrdi da će do takve promjene doći ako iz točke gledišta potrošača, ekonomska vrijednost uglednog žiga trpi zbog uporabe kasnijeg znaka. Da bi došlo do utjecaja na ekonomsko ponašanje potrošača, dovoljno je da zbog uporabe kasnijeg spornog znaka potrošač počne ugledan žig smatrati manje privlačnim, manje prestižnim ili manje ekskluzivnim.

               29

               OHIM tvrdi da se pobijana presuda temelji na ispravnoj premisi prema kojoj „promjena u ekonomskom ponašanju prosječnog potrošača proizvodâ za koje je raniji žig registriran” pretpostavlja dokaz, kao u ovom slučaju, da „uporaba kasnijeg žiga dovodi do disperzije istovjetnosti ranijeg žiga i njegove prepoznatljivosti u javnosti.” Ova je tvrdnja samo objašnjenje premise.

               30

               Prema mišljenju OHIM‑a, disperzija istovjetnosti i prepoznatljivosti u javnosti označavaju činjenicu da se ekonomska vrijednost uglednog žiga smanjuje pa zato percepcija javnosti i njeno „ekonomsko ponašanje” predstavljaju dvije strane iste medalje. OHIM dodaje da je zaključak iz točke 62. pobijane presude izraz vjerojatne promjene ekonomskog ponašanja potrošača proizvodâ na koje se odnose raniji žigovi, koja se može očekivati kao rezultat istodobnog korištenja spornog znaka.

               31

               Društvo Elmar Wolf podsjeća na to da je žalbeno vijeće u točkama 36. i 38. sporne odluke utvrdilo da uporaba žiga za koji je podnesena prijava za registraciju sa sobom može nositi opasnost od slabljenja razlikovnog karaktera kao i od nepoštenog iskorištavanja ranijeg žiga. Nadalje ističe da Opći sud, nakon što je u točki 66. pobijane presude zaključio da žig za koji je podnesena prijava za registraciju može naštetiti razlikovnom karakteru ranijih žigova, zbog ekonomičnosti postupka nije razmatrao pitanje nepoštenog korištenja razlikovnog karaktera.

               32

               Što se tiče poštivanja navodnog dodatnog i posebnog kriterija koji bi proizlazio iz gore navedene presude Intel Corporation, društvo Elmar Wolf smatra da je Opći sud zauzeo pravilan stav o neprihvatljivosti argumenta prema kojem bi bilo nužno dokazati ekonomske učinke povezivanja suprotstavljenih žigova.

               33

               Društvo Elmar Wolf smatra da se činjenično stanje na kojem se temelji analiza Suda u gore navedenoj presudi Intel Corporation odnosi na slučaj u kojem proizvodi ili usluge zaštićeni ranijim žigom nisu slični proizvodima ili uslugama koji su obuhvaćeni kasnijim žigom, a u ovom je predmetu riječ o istovjetnim ili barem sličnim proizvodima. Zato kriteriji koje je Sud razvio u gore navedenoj presudi Intel Corporation nisu mjerodavni u ovom predmetu.

         Ocjena Suda

               34

               U sudskoj praksi Suda, utvrđivanje činjenice da uporaba kasnijeg žiga nanosi ili bi mogla nanijeti štetu razlikovnom karakteru ranijeg žiga podrazumijeva dokazivanje promjene u ekonomskom ponašanju prosječnog potrošača proizvodâ ili usluga za koje je raniji žig registriran nakon uporabe kasnijeg žiga ili pak dokaz o postojanju ozbiljne opasnosti da bi se takva promjena mogla dogoditi u budućnosti (gore navedena presuda Intel Corporation, točke 77. i 81. te točka 6. izreke).

               35

               Doduše, točka 77. gore navedene presude Intel Corporation započinje uvodnim riječima „Odatle proizlazi” i slijedi neposredno nakon razmatranja u svezi s pitanjem o slabljenju sposobnosti za prepoznavanje i o disperziji istovjetnosti ranijeg žiga te se tako može uzeti kao objašnjenje prethodne točke. Međutim, isti tekst koji se ponavlja u točki 81. i u izreci presude je samostalan. Činjenica da se nalazi u izreci presude naglašava njegovu važnost.

               36

               Jezik citirane sudske prakse je jasan. Stoga bez dokazivanja da je ta pretpostavka ispunjena nije moguće utvrditi štetu ili opasnost od štete razlikovnom karakteru ranijeg žiga predviđenu člankom 8. stavkom 5. Uredbe br. 207/2009.

               37

               Pojam „promjena ekonomskog ponašanja prosječnog potrošača” predstavlja pretpostavku objektivne naravi. Tu promjenu nije moguće utvrditi samo na temelju subjektivnih elemenata poput percepcije potrošačâ. Sama činjenica da oni primjećuju prisutnost novog znaka sličnog ranijem znaku nije sama po sebi dovoljna za utvrđenje postojanja štete ili opasnosti od nanošenja štete razlikovnom karakteru ranijeg žiga u smislu članka 8. stavka 5. Uredbe br. 207/2009, osim ako ta sličnost ne dovodi javnost u zabludu.

               38

               Unatoč tome, Opći sud je u točki 53. pobijane presude odbio razmatrati pretpostavku postavljenu gore navedenom presudom Intel Corporation te je pogrešno primijenio pravo.

               39

               Opći sud je u točki 62. pobijane presude zaključio da „činjenica da konkurenti koriste znakove određene sličnosti za istovjetne ili slične proizvode dovodi u pitanje neposredno povezivanje do kojeg u javnosti dolazi između znakova i proizvoda o kojima je riječ, što može narušiti sposobnost ranijeg žiga za prepoznavanje činjenice da proizvodi za koje je žig registriran potječu od nositelja tog žiga.”

               40

               Međutim, u gore navedenoj presudi Intel Corporation Sud je jasno izrazio stav o tome da je nužno tražiti viši standard dokaza kako bi se moglo utvrditi štetu ili opasnost od štete razlikovnom karakteru ranijeg žiga, u smislu članka 8. stavka 5. Uredbe br. 207/2009.

               41

               Kad bi se prihvatio kriterij koji postavlja Opći sud, to bi, među ostalim, dovelo do situacije u kojoj bi gospodarski subjekti nepošteno prisvojili određene znakove, što bi moglo štetiti tržišnom natjecanju.

               42

               Uredba br. 207/2009 i sudska praksa Suda doduše ne traže dokaz o postojanju stvarne štete, nego priznaju i ozbiljnu opasnost od nastanka štete, što omogućava korištenje deduktivnog zaključivanja.

               43

               Takvo zaključivanje ipak se ne smije izvoditi iz običnih nagađanja nego se, kao što je sam Opći sud istaknuo u točki 52. pobijane presude citirajući raniju presudu Općeg suda, takvo zaključivanje temelji na „analiz[i] vjerojatnosti te uzimajući u obzir uobičajenu praksu u relevantnom sektoru trgovine, kao i sve druge okolnosti slučaja.”

               44

               Međutim, Opći sud nije kritizirao nedostatak takve analize protivno sudskoj praksi koju je citirao u vlastitoj presudi.

               45

               Kad je riječ o argumentu društva Elmar Wolf, prema kojem se kriterij koji je Sud razvio u gore navedenoj presudi Intel Corporation odnosi na proizvode ili usluge koji nisu slični proizvodima i uslugama koji su obuhvaćeni kasnijim žigom te stoga ne bi bio mjerodavan u ovom slučaju, dovoljno je istaknuti da se sudska praksa koja se nalazi u točkama 77. i 81. te u točki 6. izreke navedene presude, s obzirom na to kako je općenito sročena, ne može tumačiti na način da je se ograniči na činjenično stanje koje bi uključivalo proizvode ili usluge koji nisu slični proizvodima ili uslugama koji su obuhvaćeni kasnijim žigom.

               46

               U tim okolnostima valja zaključiti da je žalba osnovana.

               47

               Stoga valja ukinuti pobijanu presudu.

               48

               U skladu s člankom 61. stavkom 1. Statuta Suda Europske unije, kada Sud ukine odluku Općeg suda, Sud može sam konačno odlučiti o sporu ako stanje postupka to dopušta ili vratiti predmet na odlučivanje Općem sudu.

               49

               U ovom predmetu nisu se stekli uvjeti za donošenje konačne i samostalne odluke Suda o sporu.

               50

               Shodno tome, predmet valja vratiti na ponovno suđenje Općem sudu dok će se o troškovima odlučiti naknadno.

               Slijedom navedenog, Sud (peto vijeće) proglašava i presuđuje:

                        1.

                           Ukida se presuda Općeg suda Europske unije od 22. svibnja 2012., Environmental Manufacturing/OHIM – Wolf (Prikaz vučje glave) (T‑570/10).

                        2.

                           Predmet se vraća na ponovno suđenje Općem sudu Europske unije.

                        3.

                           O troškovima će se odlučiti naknadno.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 11. lipnja 2015.#Stefan Fahnenbrock i dr. protiv Helenske Republike.#Zahtjev za prethodnu odluku koji su uputili Landgericht Wiesbaden i Landgericht Kiel.#Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Dostava sudskih i izvansudskih pismena – Uredba (EZ) br. 1393/2007 – Članak 1. stavak 1. – Pojam ,građanske ili trgovačke stvari’ – Odgovornost države za ,acta iure imperii’.#Spojeni predmeti C-226/13, C-245/13, C-247/13 i C-578/13.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      11. lipnja 2015. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Pravosudna suradnja u građanskim stvarima — Dostava sudskih i izvansudskih pismena — Uredba (EZ) br. 1393/2007 — Članak 1. stavak 1. — Pojam ‚građanske ili trgovačke stvari’ — Odgovornost države za ‚acta jure imperii’“
      U spojenim predmetima C‑226/13, C‑245/13, C‑247/13 i C‑578/13,
      povodom četiriju zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, od kojih je tri uputio Landgericht Wiesbaden (Njemačka), odlukama od 16. i 18. travnja 2013., koje je Sud zaprimio 29. travnja 2013., 2. svibnja 2013. i 3. svibnja 2013., a jedan Landgericht Kiel (Njemačka), odlukom od 25. listopada 2013., koju je Sud zaprimio 15. studenoga 2013., u postupcima

         Stefan Fahnenbrock (C‑226/13),

         Holger Priestoph (C‑245/13),

         Matteo Antonio Priestoph (C‑245/13),

         Pia Antonia Priestoph (C‑245/13),

         Rudolf Reznicek (C‑247/13),

         Hans‑Jürgen Kickler (C‑578/13),

         Walther Wöhlk (C‑578/13),

         Zahnärztekammer Schleswig‑Holstein Versorgungswerk (C‑578/13)
      protiv

         Helenske Republike,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: A. Tizzano (izvjestitelj), predsjednik vijeća, S. Rodin, E. Levits, M. Berger i F. Biltgen, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 15. listopada 2014.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za S. Fahnenbrocka, M. A. Priestopha i P. A. Priestoph te R. Rezniceka, F. Braun, Rechtsanwalt,

               —

               za H.-J. Kicklera i W. Wöhlka te Zahnärztekammer Schleswig‑Holstein Versorgungswerk, O. Hoepner, Rechtsanwalt,

               —

               za grčku vladu, D. Kalogiros i S. Charitaki, A. Karageorgou, S. Lekkou, M. Skorila i E. Panopoulou, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, B. Eggers i A.‑M. Rouchaud‑Joët, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 9. prosinca 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje članka 1. stavka 1. Uredbe (EZ) br. 1393/2007 Europskog parlamenta i Vijeća od 13. studenoga 2007. o dostavi, u državama članicama, sudskih i izvansudskih pismena u građanskim ili trgovačkim stvarima, i o stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EZ) br. 1348/2000 (SL L 324, str. 79.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 7., str. 171.).

               2

               Zahtjevi su upućeni u okviru četiriju sporova – između, u predmetu C‑226/13 S. Fahnenbrocka; u predmetu C‑245/13 M. A. Priestopha i P. A. Priestoph; u predmetu C‑247/13 R. Rezniceka i u predmetu C‑578/13 H.-J. Kicklera,W. Wöhlka te Zahnärztekammer Schleswig‑Holstein Versorgungswerk, s jedne strane, i Helenske Republike (grčke države), s druge strane – zbog tužbi kojima se zahtijeva bilo dobivanje odštete zbog smetanja posjeda i uznemiravanja vlasništva, bilo ispunjenje dospjelih izvornih ugovornih obveza, bilo naknada štete.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodne izjave 2., 6., 7. i 10. Uredbe br. 1393/2007 glase:

                        „(2)

                        Ispravno funkcioniranje unutarnjeg tržišta podrazumijeva i potrebu poboljšavanja i ubrzavanja slanja sudskih i izvansudskih pismena u građanskim ili trgovačkim stvarima radi njihove dostave među državama članicama.

                  [...]

                        (6)

                        Učinkovitost i brzina sudskih postupaka u građanskim stvarima pretpostavlja da se slanje sudskih i izvansudskih pismena obavlja izravno, na najbrži način, između lokalnih tijela koja određuju države članice. [...]

                        (7)

                        Brzina slanja opravdava korištenje svih prikladnih sredstava, pod uvjetom da su ispunjeni određeni uvjeti, koji se odnose na čitljivost i pouzdanost primljenog pismena. [...]

                  [...]

                        (10)

                        Kako bi se osigurala učinkovitost ove Uredbe, mogućnost odbijanja primitka pismena koje se dostavlja ograničena je na iznimne situacije.“

               4

               Članak 1. stavak 1. spomenute uredbe njezino područje primjene definira na slijedeći način:
               „Ova se Uredba primjenjuje u građanskim i trgovačkim stvarima kada sudsko ili izvansudsko pismeno mora biti poslano iz jedne države članice u drugu radi njegove dostave. Posebno, ona se neće protezati na porezne, carinske ili upravne predmete niti na odgovornost države za djelovanja ili propuste u izvršavanju državnih ovlasti (acta iure imperii).“

               5

               Članak 3. navedene uredbe glasi:
               „Svaka država članica određuje središnje tijelo koje je odgovorno za:

                        (a)

                        dostavu podataka tijelima za slanje;

                        (b)

                        traženje rješenja za poteškoće koje bi se mogle pojaviti za vrijeme slanja pismena na dostavu;

                        (c)

                        prosljeđivanje zahtjeva za dostavu, u iznimnim slučajevima i na zahtjev tijela za slanje nadležnome tijelu za zaprimanje.

                  Savezna država, država u kojoj se primjenjuje više pravnih sustava ili država s autonomnim teritorijalnim jedinicama može odrediti više od jednog središnjeg tijela.“

               6

               Članak 4. stavak 1. iste uredbe propisuje:
               „Slanje sudskih pismena između tijela određenih na temelju odredaba članka 2. obavlja se izravno i što je brže moguće.“

               7

               Članak 6. stavak 3. Uredbe br. 1393/2007 određuje:
               „Ako je očito da zahtjev za dostavu ne pripada u područje primjene ove Uredbe ili ako neispunjavanje propisanih formalnih uvjeta onemogućava obavljanje dostave, zahtjev za dostavu i poslana pismena po primitku se vraćaju tijelu za slanje, uz obavijest o vraćanju na standardnom obrascu iz Priloga I.“

         Grčko pravo

               8

               Zakon br. 4050/2012 od 23. veljače 2012. naslovljen „Pravila koja se odnose na izmjenu vrijednosnih papira koje je izdala ili za koje jamči grčka država uz suglasnost imatelja obveznica“ (FEK A’ 36/23.2.2012) utvrđuje načine restrukturiranja obveza grčke države. Iz odluka kojima se upućuje prethodno pitanje proizlazi da taj zakon u bitnome predviđa podnošenje ponude restrukturiranja imateljima određenih grčkih državnih obveznica i uvođenje klauzule o restrukturiranju koja je poznata i pod nazivom „CAC“ („collective action clause“) koja omogućuje da se početni uvjeti izdavanja vrijednosnih papira izmijene odlukama koje se donose kvalificiranom većinom dužnog kapitala i koja se nameće manjini.

               9

               U skladu s člankom 1. stavkom 4. tog zakona, za izmjenu predmetnih vrijednosnih papira potrebno je dobivanje kvoruma koji predstavlja 50% ukupnih nepodmirenih iznosa iz predmetnih obveznica, kao i kvalificiranu većinu koja odgovara dvjema trećinama sudjelujućeg kapitala.

               10

               Članak 1. stavak 9. navedenog zakona predviđa klauzulu o restrukturiranju u skladu s kojom je odluka imateljâ obveznica da prihvate ili odbiju ponudu restrukturiranja grčke države koja se primjenjuje erga omnes obvezujuću za sve predmetne vjerovnike imatelje obveznica te se njome stavljaju izvan snage svi opći ili posebni zakoni, sve upravne odluke i svi ugovori koji su joj protivni.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               11

               Tužitelji u glavnom postupku, svi sa stalnom adresom u Njemačkoj, kupili su obveznice Helenske Republike, koje su položene na njihove račune vrijednosnih papira kojima upravljaju banke.

               12

               Nakon donošenja zakona br. 4050/2012, Helenska Republika je u veljači 2012. tužiteljima u glavnom postupku dala ponudu zamjene zajmova predviđajući, osobito, zamjenu grčkih državnih obveznica za nove državne obveznice sa znatno smanjenom nominalnom vrijednošću. Kako bi ta zamjena imala učinka, bio je predviđen izričiti pristanak privatnih vjerovnika.

               13

               Premda ni jedan od tužitelja u glavnom postupku nije dao takav pristanak, Helenska Republika je ipak u ožujku 2012. provela predloženu zamjenu i, bez obzira na prigovore tih tuženika, potonjima nije u posjed predala vrijednosne papire koji su bili položeni na njihovim računima vrijednosnih papira. U međuvremenu su obveze o kojima se raspravlja u predmetu C‑578/13 bile dospjele.

               14

               U tim su okolnostima, tužitelji u glavnom postupku sudovima koji su uputili zahtjev podnijeli tužbe protiv Helenske Republike kojima zahtijevaju bilo odštetu zbog smetanja posjeda i uznemiravanja vlasništva, bilo ispunjenje dospjelih izvornih ugovornih obveza, bilo naknadu štete.

               15

               U okviru postupka dostave tih tužbi Helenskoj Republici, kao tuženiku, postavlja se pitanje jesu li se u smislu članka 1. stavka 1. Uredbe br. 1393/2007 te iste tužbe odnosile na građanske ili trgovačke stvari ili im je predmet bio djelovanje ili propust države u izvršavanju državnih ovlasti.

               16

               Posebice, u sporovima o kojima se raspravlja u predmetima C‑226/13 i C‑247/13, Landgericht Wiesbaden je od Bundesamt für Justiz (savezni ured za pravosuđe) zahtijevao da predmetne tužbe dostavi tuženiku u skladu s postupkom predviđenim Uredbom br. 1393/2007. Bundesamt für Justiz je u okviru tog zahtjeva izrazio sumnje glede mogućnosti da se te tužbe kvalificiraju kao one koje se odnose na građanske ili trgovačke stvari u smislu te uredbe. Zbog toga odbio je dostaviti navedene tužbe te je od Landgericht Wiesbadena zahtijevao da prethodno utvrdi odnose li se predmetni sporovi na građanske ili trgovačke stvari ili ne.

               17

               U sporu o kojem se raspravlja u predmetu C‑245/13, Landgericht Wiesbaden je također svoje sumnje temeljio na ocjeni Bundesamta für Justiz u sličnim predmetima.

               18

               Kada je riječ o glavnom postupku u predmetu C‑578/13, Landgericht Kiel je, smatrajući da se Uredba br. 1393/2007 ne primjenjuje u predmetnom slučaju, Bundesministeriumu der Justiz (savezno ministarstvo pravosuđa) naložio da tužbu dostavi diplomatskim putem. Bez obzira na to, Bundesministerium der Justiz je, pozivajući se na zahtjeve za prethodnu odluku u predmetima C 226/13, C 245/13 i C 247/13, nalog za dostavu vratio a da ga nije izvršio.

               19

               Dva suda koji su uputili zahtjev stoga nastoje saznati pripadaju li sporovi o kojima se raspravlja u glavnom postupku u građanske ili trgovačke stvari u smislu članka 1. stavka 1. Uredbe br. 1393/2007. Ti sudovi smatraju da odgovor na to pitanje ovisi o tome kako će se sporovi koji su pred njima u tijeku kvalificirati. U predmetnom slučaju, s jedne strane, tužitelji u glavnom postupku su podnijeli građanskopravne tužbe, kojima se u bitnome zahtijeva bilo odšteta zbog smetanja posjeda i uznemiravanja vlasništva, bilo ispunjenje dospjelih izvornih ugovornih obveza, bilo naknada štete. S druge strane, ugovorni uvjeti izdavanja grčkih državnih obveznica su se izmijenili donošenjem zakona br. 4050/2012, zbog čega bi se moglo smatrati da je ta država postupala u izvršavanju državnih ovlasti.

               20

               U tim je okolnostima, u predmetima C‑226/13, C‑245/13 i C‑247/13, Landgericht Wiesbaden odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje, koje je isto za sva tri predmeta:
               „Treba li članak 1. [Uredbe br. 1393/2007] tumačiti na način da tužbu – kojom, u slučaju kada tužitelj nije prihvatio prijedlog koji je tuženik dao krajem veljače 2012. za zamjenu obveznica koje je tuženik izdao a tužitelj stekao i koje su ostale na njegovu računu vrijednosnih papira u [njegovoj banci], tužitelj zahtijeva naknadu štete u visini razlike u vrijednosti do koje je došlo nakon ekonomski nepovoljne zamjene koja mu je bez obzira na sve nametnuta u ožujku 2012. – treba smatrati „građanskom ili trgovačkom stvari“ u smislu te uredbe?“

               21

               Landgericht Kiel je u predmetu C‑578/13 također odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 1. [Uredbe br. 1393/2007 od 13. studenoga 2007.] tumačiti tako da tužbu kojom stjecatelj državnih obveznica tuženika ostvaruje pravo na isplatu u obliku prava na ispunjenje i naknadu štete treba smatrati ‚građanskom ili trgovačkom stvari’ u smislu članka 1. stavka 1. prve rečenice Uredbe ako stjecatelj nije prihvatio ponudu za zamjenu koju je tuženik dao krajem veljače 2012., a koja je omogućena grčkim [zakonom br. 4050/2012]?

                        2.

                        Radi li se kod tužbe koja se u bitnome temelji na nevaljanosti ili ništavosti [zakona br. 4050/2012] o odgovornosti države za djelovanja ili propuste u izvršavanju državnih ovlasti u smislu članka 1. stavka 1. druge rečenice [Uredbe br. 1393/2007]?“

               22

               Odlukom predsjednika Suda od 5. lipnja 2013. predmeti C‑226/13, C‑245/13 i C‑247/13 spojeni su u svrhu pisanog i usmenog postupka kao i donošenja presude. Odlukom od 10. prosinca 2013., predmet C‑578/13 spojen je s tim predmetima u svrhu usmenog postupka i donošenja presude.

         O prethodnim pitanjima

         Dopuštenost

               23

               Europska komisija smatra da su zahtjevi za prethodnu odluku u predmetima C‑226/13, C‑245/13, C‑247/13 nedopušteni. Naime, budući da se u tim zahtjevima ne precizira u čemu se sastoji navodno djelovanje u izvršavanju državnih ovlasti o kojem se raspravlja i da sadrže netočnosti u pogledu ponude za zamjenu u pitanju, oni ne izlažu ni dovoljno ni točno činjenični kontekst glavnih predmeta.

               24

               Usto, i pod pretpostavkom da se u predmetnom slučaju može smatrati da sud koji je uputio zahtjev odlučuje o sporu u smislu članka 267. UFEU‑a, on je Sudu postavio pitanje samo zato što je Bundesamt für Justiz, u svojstvu „središnjeg tijela“, u smislu članka 3. Uredbe br. 1393/2007, odbio grčkim tijelima poslati tužbe tužitelja u glavnom postupku te je od navedenog suda zahtijevao da prethodno i konačno odluči o naravi predmetnih tužbi. Međutim, budući da se takvom središnjem tijelu ne može dopustiti da se protivi zahtjevu za slanje nadležnog nacionalnog suda, postavljeno pitanje ne može biti relevantno za rješavanje predmetnih sporova u navedenim predmetima.

               25

               U tom pogledu, treba podsjetiti da u skladu s ustaljenom sudskom praksom, pitanja koja se odnose na tumačenje prava Unije koja postavlja nacionalni sudac u pravnom i činjeničnom kontekstu za čije je određivanje odgovoran, i čiju točnost Sud nije dužan provjeravati, uživaju pretpostavku relevantnosti. Sud može odbiti zahtjev za prethodnu odluku koji je podnio nacionalni sud samo ako je očito da tumačenje prava Unije koje se traži nema nikakve veze sa stvarnošću ili predmetom glavnog spora, ako je problem hipotetske naravi ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima nužnima da na koristan način odgovori na pitanja koja su mu postavljena (presuda Rohm Semiconductor, C‑666/13, EU:C:2014:2388, t. 38. i navedena sudska praksa).

               26

               U predmetnom slučaju, dovoljno je najprije utvrditi da iz odluka kojima se upućuje prethodno pitanje jasno proizlazi da se djelovanje u izvršavanju državnih ovlasti koje se spominje u glavnim predmetima sastoji od jednostrane i retroaktivne izmjene uvjeta koji se primjenjuju na obveznice koje je izdala Helenska Republika, koja je postala moguća zbog zakona br. 4050/2012.

               27

               Nadalje, kada je riječ o netočnostima koje se navode u izlaganju sadržaja ponude za zamjenu koju je dala Helenska Republika, dovoljno je podsjetiti da nije zadaća Suda, nego nacionalnog suda da utvrdi sporne činjenice i donese zaključak o njihovu učinku na odluku koju taj sud treba donijeti (presuda Traum, C‑492/13, EU:C:2014:2267, t. 19. i navedena sudska praksa).

               28

               Usto, nije posve očito da uklanjanje sumnji koje je izrazio sud koji je uputio zahtjev u predmetima C‑226/13, C‑245/13, C‑247/13 kada je riječ o kvalifikaciji sporova koji su pred njim u tijeku kao onih koji pripadaju ili ne pripadaju u građanske ili trgovačke stvari, nije relevantno za rješavanje tih sporova. Naime, primjenjivost Uredbe br. 1393/2007 i nastavak postupaka pred navedenim sudom u odnosu na dostavu koju je on dužan osigurati ovise upravo o uklanjanju tih sumnji.

               29

               Okolnost da je te sumnje izrazio sud koji je uputio zahtjev zbog Bundesamta für Justiz – čije postupanje Komisija smatra protivnim navedenoj uredbi, sama po sebi nije takve naravi da dovodi u pitanje pretpostavku relevantnosti koja vrijedi za pitanja koja je taj sud postavio.

               30

               Naposljetku, budući da je razvidno da Komisija osporava činjenicu da je pred nacionalnim sudom, koji odlučuje u izvršavanju svojih pravosudnih dužnosti, u tijeku spor, treba podsjetiti da pojam „donijeti presudu“ u smislu članka 267. stavka 2. UFEU‑a treba široko tumačiti, kako bi se izbjeglo da se brojna postupovna pitanja smatraju nedopuštenima i da ih Sud ne može tumačiti. Taj pojam stoga treba tumačiti na način da obuhvaća cijeli postupak koji dovodi do presude suda koji je uputio zahtjev, kako bi Sud mogao poznavati tumačenje svih postupovnih odredaba prava Unije koje je sud koji je uputio zahtjev dužan primijeniti kako bi donio presudu (vidjeti, po analogiji, presudu Weryński, C‑283/09, EU:C:2011:85, t. 41. i 42.).

               31

               U predmetnom slučaju, zahtjevi o kojima se raspravlja u glavnom postupku odnose se na načine dostavljanja akta kojima se pokreće postupak tuženiku. Okolnost da su se ti zahtjevi pojavili i prije samog započinjanja rasprave stoga je svojstvena pitanjima na koja se tim zahtjevima traži odgovor.

               32

               S obzirom na prethodna razmatranja, prethodna pitanja su dopuštena.

         Meritum

               33

               Svojim pitanjima, koje valja ispitati zajedno, sudovi koji su uputili zahtjev u biti pitaju treba li članak 1. stavak 1. Uredbe br. 1393/2007 tumačiti na način da su pojmom „građanske ili trgovačke stvari“, u smislu te odredbe, obuhvaćene sudske tužbe za odštetu zbog smetanja posjeda i uznemiravanja vlasništva, za ispunjenje ugovornih obveza i naknadu štete, poput onih iz glavnog postupka, koje su protiv države izdavatelja podnijele privatne osobe, nositelji državnih obveznica.

               34

               Kako bi se odgovorilo na ta pitanja, važno je najprije podsjetiti da je Sud, kada je riječ o Konvenciji od 27. rujna 1968. o sudskoj nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 1972, L 299, str. 32.), kako je izmijenjena Konvencijama o pristupanju novih država članica toj konvenciji (u daljnjem tekstu: Konvencija iz Bruxellesa), nakon što je utvrdio da je članak 1. Konvencije iz Bruxellesa ograničavao njezino područje primjene na „građanske i trgovačke stvari“, a da pritom nije definirao sadržaj i opseg tog pojma, presudio da ga treba smatrati autonomnim pojmom koji treba tumačiti pozivajući se, s jedne strane, na ciljeve i sustav Konvencije iz Bruxellesa i, s druge strane, na opća načela razvijena u svim nacionalnim pravnim sustavima (presuda Lechouritou i dr., C‑292/05, EU:C:2007:102, t. 28. i 29. i navedena sudska praksa).

               35

               Nadalje, Sud je također presudio da s obzirom na to da članak 1.. Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001, L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.) ograničava njezino područje primjene na „građanske i trgovačke stvari“, a da pritom ne definira sadržaj i opseg tog pojma, njega treba smatrati autonomnim pojmom, koji treba tumačiti pozivajući se, s jedne strane, na ciljeve i sustav navedene uredbe i, s druge strane, na opća načela razvijena u svim nacionalnim pravnim sustavima (presuda flyLAL‑Lithuanian Airlines, C‑302/13, EU:C:2014:2319, t. 24).

               36

               Naposljetku, Sud je i na temelju okolnosti da članak 1. stavak 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 2201/2003 od 27. studenoga 2003. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u bračnim sporovima i u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću – kojom se stavlja izvan snage Uredba (EZ) br. 1347/2000 (SL L 338, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 133.), kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 2116/2004 od 2. prosinca 2004. (SL L 367, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 67.) uspostavlja načelo u skladu s kojim je područje primjene te uredbe ograničeno na „građanske stvari“, a da pritom ne definira sadržaj i opseg tog pojma – zaključio da se on mora autonomno tumačiti (vidjeti presudu C, C‑435/06, EU:C:2007:714, t. 38. i 46.).

               37

               Kada je riječ o Uredbi br. 1393/2007 o kojoj se raspravlja u glavnom postupku, valja utvrditi da njezin članak 1. stavak 1., s jedne strane, također određuje da se ta uredba primjenjuje u građanskim i trgovačkim stvarima i usto dodaje da se ona posebno neće protezati na odgovornost države za djelovanja ili propuste u izvršavanju državnih ovlasti (acta iure imperii).

               38

               S druge strane, ta uredba ne definira sadržaj i opseg pojma „građanske i trgovačke stvari“ ni pojma acta jure imperii.

               39

               U tim okolnostima, valja zaključiti da pojam „građanske i trgovačke stvari“ u smislu članka 1. stavka 1. Uredbe br. 1393/2007 također treba smatrati autonomnim pojmom te da taj pojam treba tumačiti pozivajući se osobito na ciljeve i sustav te uredbe.

               40

               Kada je riječ o ciljevima čijem ostvarenju teži Uredba br. 1393/2007, iz njezine uvodne izjave 2. proizlazi da je svrha te uredbe poboljšavanje i ubrzavanje slanja sudskih i izvansudskih pismena radi ispravnog funkcioniranja unutarnjeg tržišta. Taj se cilj ponavlja i u uvodnim izjavama 6. i 7. navedene uredbe, kojima je osobito svrha učinkovitost i brzina sudskih postupaka, kao i brzina slanja tih pismena. Članak 4. stavak 1. iste uredbe usto propisuje da se sudska pismena šalju što je brže moguće.

               41

               U tom kontekstu, u uvodnoj izjavi 10. Uredbe br. 1393/2007 navodi se da je „mogućnost odbijanja primitka pismena koje se dostavlja ograničena na iznimne situacije“. Dakle, u skladu s člankom 6. stavkom 3. te uredbe, zahtjev za dostavu i poslana pismena se vraćaju tijelu za slanje ako je „očito da [taj zahtjev] ne pripada u područje primjene“ navedene uredbe.

               42

               Međutim, kako je to pravilno istaknula Komisija, razlikovanje sporova koji pripadaju u građanske ili trgovačke stvari od onih koji u to područje ne pripadaju, jer se, primjerice, odnose na odgovornost države za djelovanja ili propuste u izvršavanju državnih ovlasti, može se pokazati složenim.

               43

               U takvim slučajevima, kako bi se utvrdilo jesu li druge uredbe ili konvencije, poput onih spomenutih u točkama 34. do 36. ove presude, primjenjive, odluka o odgovoru na to pitanje obično se donosi nakon što sve predmetne stranke budu u mogućnosti iznijeti svoje stajalište o tom pitanju kako bi sud pred kojim je pokrenut postupak imao sve elemente potrebne za donošenje odluke.

               44

               Međutim, drukčije je kada je riječ o pitanju odnosi li se akt kojim se pokreće postupak na građanske i trgovačke stvari u smislu Uredbe br. 1393/2007.

               45

               Naime, to se pitanje nužno mora riješiti i prije nego što su stranke u postupku, osim tužitelja, primile navedeno pismeno, s obzirom na to da upravo o odgovoru na to pitanje ovise načini dostave tog pismena.

               46

               U tim okolnostima i uzimajući u obzir ciljeve brze dostave sudskih pismena kojima teži Uredba br. 1393/2007, predmetni se sud mora ograničiti na to da prvo ispita elemente kojima raspolaže, a koji su nužno parcijalni, kako bi utvrdio pripada li tužba koja mu je podnesena u građanske ili trgovačke stvari ili u područje koje nije obuhvaćeno tom uredbom, pri čemu u skladu s njezinim člankom 1. stavkom 1. rezultat tog ispitivanja naravno ne može prejudicirati kasnije odluke koje će sud pred kojim je pokrenut postupak donijeti, osobito, kada je riječ o vlastitoj nadležnosti i meritumu predmeta u pitanju.

               47

               Takvo tumačenje te odredbe omogućuje ne samo da se osigura koristan učinak Uredbe br. 1393/2007, nego se potvrđuje i njezinim sustavom.

               48

               Naime, osim u slučaju nemogućnosti obavljanja dostave sudskog pismena zbog neispunjavanja propisanih formalnih uvjeta koje nameće Uredba br. 1393/2007, samo kada zahtjev za dostavu tog pismena očito ne pripada u područje primjene te uredbe, tijelo za zaprimanje dužno je, u skladu s njezinim člankom 6. stavkom 3., vratiti taj zahtjev tijelu za slanje.

               49

               Slijedom toga, kako bi se utvrdilo primjenjuje li se Uredba br. 1393/2007, dovoljno je da sud pred kojim je pokrenut postupak zaključi kako nije očito da tužba koja mu je podnesena ne pripada u građanske ili trgovačke stvari.

               50

               Kada je riječ o pitanju primjenjuje li se Uredba br. 1393/2007 na tužbe poput onih u glavnom postupku, valja istaknuti da iz samog teksta članka 1. stavka 1. navedene uredbe proizlazi da, iako određeni sporovi između javnog tijela i osobe privatnog prava mogu ući u područje primjene te uredbe, to nije tako kada javno tijelo djeluje u izvršavanju državnih ovlasti.

               51

               Kako bi se odgovorilo na navedeno pitanje, stoga treba provjeriti je li pravni odnos između tužitelja u glavnom postupku i Helenske Republike očito obilježen izvršavanjem državnih ovlasti od strane države dužnika, jer odgovara izvršavanju ovlasti koje odstupaju od redovnih pravnih pravila koja se primjenjuju na odnose među pojedincima (presude Préservatrice foncière TIARD, C‑266/01, EU:C:2003:282, t. 30. kao i Lechouritou i dr., C‑292/05, EU:C:2007:102, t. 34.).

               52

               U tom pogledu, Sud je presudio da nacionalno ili međunarodno tijelo javnoga prava, koje nastoji naplatiti pristojbe koje duguje osoba privatnog prava na ime korištenja njezinih uređaja i usluga, djeluje u izvršavanju državnih ovlasti, osobito kada je to korištenje obavezno i isključivo i kada su iznosi pristojbi, načini izračuna kao i postupci naplate u odnosu na korisnike jednostrano utvrđeni (presude LTU, 29/76, EU:C:1976:137, t. 4. i Lechouritou i dr., C‑292/05 EU:C:2007:102, t. 32.).

               53

               Međutim, izdavanje obveznica nužno ne pretpostavlja izvršavanje ovlasti koje odstupaju od pravila koja se primjenjuju na odnose među pojedincima. Naime, ne može se isključiti da pravna osoba privatnog prava može imati pristup tržištu kako bi se financirala, osobito izdavanjem obveznica.

               54

               Usto, kada je riječ o glavnim predmetima, iz spisa ne proizlazi na očiti način da je Helenska Republika jednostrano utvrdila financijske uvjete predmetnih vrijednosnih papira, a ne na temelju uvjeta na tržištu kojima se uređuje zamjena i isplativost tih financijskih instrumenata.

               55

               Točno je da zakon br. 4050/2012 ulazi u okvir upravljanja javnim financijama, i posebice, restrukturiranja javnoga duga kako bi se riješila teška situacija financijske krize i u te je svrhe on uveo mogućnost zamjene vrijednosnih papira u predmetnim ugovorima.

               56

               Ipak, u tom pogledu valja istaknuti da, s jedne strane, okolnost da je ta mogućnost uvedena zakonom nije sama po sebi odlučujuća kako bi se zaključilo da je država izvršila svoje državne ovlasti.

               57

               S druge strane, nije očito da je donošenje zakona br. 4050/2012 izravno i trenutačno dovelo do izmjena financijskih uvjeta u predmetnim vrijednosnim papirima i da je stoga uzrokovalo štetu koju navode tužitelji. Naime, do tih je izmjena trebalo doći nakon odluke većine nositelja obveznica na temelju klauzule o izmjeni koja je tim zakonom uvrštena u ugovore o izdavanju, što također potvrđuje namjeru Helenske Republike da upravljanje zajmovima zadrži u zakonskom okviru građanske naravi.

               58

               S obzirom na ta razmatranja, ne može se zaključiti da glavni predmeti očito ne pripadaju u građanske ili trgovačke stvari u smislu Uredbe br. 1393/2007, tako da se ta uredba primjenjuje na te predmete.

               59

               S obzirom na sve prethodno navedeno, na postavljena pitanja valja odgovoriti da članak 1. stavak 1. Uredbe br. 1393/2007 treba tumačiti na način da se sudske tužbe za odštetu zbog smetanja posjeda i uznemiravanja vlasništva, za ispunjenje ugovornih obveza i naknadu štete, poput onih iz glavnog postupka, koje su protiv države izdavatelja podnijele privatne osobe, nositelji državnih obveznica, ulaze u područje primjene navedene uredbe, s obzirom na to da nije razvidno da one očito ne pripadaju u građanske ili trgovačke stvari.

         Troškovi

               60

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudovima koji su uputili zahtjev, na tim je sudovima da odluče o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                     Članak 1. stavak 1. Uredbe (EZ) br. 1393/2007 Europskog parlamenta i Vijeća od 13. studenoga 2007. o dostavi, u državama članicama, sudskih i izvansudskih pismena u građanskim ili trgovačkim stvarima, i o stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EZ) br. 1348/2000 treba tumačiti na način da se sudske tužbe za odštetu zbog smetanja posjeda i uznemiravanja vlasništva, za ispunjenje ugovornih obveza i naknadu štete, poput onih iz glavnog postupka, koje su protiv države izdavatelja podnijele privatne osobe, nositelji državnih obveznica, ulaze u područje primjene navedene uredbe, s obzirom na to da nije razvidno da one očito ne pripadaju u građanske ili trgovačke stvari.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački