title: Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 22. studenoga 2018. (Ulomci).#Zoher Brahma protiv Suda Europske unije.#Javna služba – Dužnosnici na probnom radu – Probni rad – Produljenje probnog rada – Otkaz na kraju probnog rada – Članak 34. Pravilnika o osoblju – Zlouporaba ovlasti – Obveza obrazlaganja – Članak 25. stavak 2. Pravilnika o osoblju – Pravo na saslušanje – Članak 90. stavak 2. Pravilnika o osoblju – Odgovornost – Formalni zahtjevi – Pravilo o podudarnosti između tužbe i žalbe – Dopuštenost – Imovinska šteta – Neimovinska šteta – Uzročna veza.#Predmet T-603/16.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (treće vijeće)
      22. studenoga 2018. (
            *1
         )
      „Javna služba – Dužnosnici na probnom radu – Probni rad – Produljenje probnog rada – Otkaz na kraju probnog rada – Članak 34. Pravilnika o osoblju – Zlouporaba ovlasti – Obveza obrazlaganja – Članak 25. stavak 2. Pravilnika o osoblju – Pravo na saslušanje – Članak 90. stavak 2. Pravilnika o osoblju – Odgovornost – Formalni zahtjevi – Pravilo o podudarnosti između tužbe i žalbe – Dopuštenost – Imovinska šteta – Neimovinska šteta – Uzročna veza”
      U predmetu T‑603/16,

         Zoher Brahma, sa stalnom adresom u Thionvilleu (Francuska), kojeg zastupa A. Tymen, odvjetnik,
      tužitelj,
      protiv

         Suda Europske unije, koji su u početku zastupali J. Inghelram i L. Tonini Alabiso, a zatim J. Inghelram i Á. Almendros Manzano, u svojstvu agenata,
      tuženika,
      povodom zahtjeva na temelju članka 270. UFEU‑a kojim se, s jedne strane, traži poništenje odluke Suda Europske unije od 17. srpnja 2015. o tužiteljevu nezapošljavanju na stalno radno mjesto i o njegovu otpuštanju s učinkom od 31. srpnja 2015. kao i odluke Odbora za žalbe od 16. ožujka 2016. kojom je odbijena tužiteljeva žalba podnesena protiv odluke od 17. srpnja 2015. i kojim se, s druge strane, traži naknada imovinske i neimovinske štete koju je tužitelj navodno pretrpio na temelju tih odluka,
      OPĆI SUD (treće vijeće),
      u sastavu: S. Frimodt Nielsen, predsjednik, V. Kreuschitz (izvjestitelj) i N. Półtorak, suci,
      tajnik: M. Marescaux, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 13. studenoga 2017.,
      donosi sljedeću

         Presudu (
               1
            )

      [omissis]

         III. Pravo

            A.

            Zahtjev za poništenje

      [omissis]

         1. Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi najduljeg trajanja probnog rada propisanog člankom 34. Pravilnika o osoblju

               182

               Tužitelj tvrdi da je njegov probni rad trajao dulje od najduljeg trajanja od 15 mjeseci, propisanog člankom 34. Pravilnika o osoblju, i da zbog tog prekoračenja treba poništiti odluku o njegovu nezapošljavanju na stalno radno mjesto te ga zaposliti. Prema tužiteljevu mišljenju, razdoblje od sedam mjeseci tijekom kojeg je bio na bolovanju ne utječe na izračun trajanja njegova probnog rada, tako da je taj rad, umjesto najdulje 15 mjeseci, kako je propisano člankom 34. Pravilnika o osoblju, trajao 16,5 mjeseci.

               183

               Osim toga, tužitelj smatra da su odluka o nezapošljavanju na stalno radno mjesto i prvo izvješće o probnom radu doneseni nakon isteka tog rada, čime je povrijeđen članak 34. Pravilnika o osoblju. Budući da Sud Europske unije nije očitovao svoju namjeru otpuštanja tužitelja prije isteka njegova probnog rada, on smatra da je mogao očekivati zapošljavanje na stalno radno mjesto. Štoviše, tužitelj smatra da je njegov probni rad zapravo produljen do 5. svibnja 2015., datuma sastavljanja drugog izvješća o probnom radu, tako da je trajao dulje od 17 mjeseci. Zbog tih razloga također je došlo do povrede članka 34. stavka 4. Pravilnika o osoblju, što opravdava poništenje odluke o nezapošljavanju na stalno radno mjesto.

               184

               Sud Europske unije osporava povredu članka 34. Pravilnika o osoblju. Smatra da članak 34. stavak 1. drugi podstavak zadnju rečenicu Pravilnika o osoblju treba tumačiti uzimajući u obzir ne samo njegov tekst nego i njegov kontekst i ciljeve koji se žele postići propisom kojeg je dio. Iz konteksta te odredbe proizlazi da probni rad treba trajati najmanje devet mjeseci. Štoviše, svrha je te odredbe omogućiti ocjenu sposobnosti i ponašanja dužnosnika na probnom radu, kako bi zapošljavanjem institucija dobila najsposobnije, najučinkovitije i najčasnije dužnosnike.

               185

               Prema mišljenju Suda Europske unije, ovdje je riječ o posebnom slučaju koji zakonodavac Unije nije predvidio prilikom donošenja članka 34. Pravilnika o osoblju. Da je tužiteljev probni rad zbog veoma dugog sedmomjesečnog trajanja bolesti tijekom prvotnog razdoblja probnog rada produljen za samo šest mjeseci u svrhu postizanja najduljeg trajanja od petnaest mjeseci, tužitelj ne bi ostvario probni rad od najmanje devet mjeseci. Prema mišljenju Suda Europske unije, da je probni rad produljen do 28. veljače 2015., odnosno petnaest mjeseci nakon datuma početka tužiteljeva probnog rada, ocjenjivalo bi ga se samo za razdoblje od osam mjeseci. Prihvaćanje tužiteljeve teze ne bi dovelo do ostvarenja cilja određivanja najkraćeg trajanja probnog rada, odnosno davanja jamstva na temelju članka 27. Pravilnika o osoblju da se samo najsposobnijeg dužnosnika na probnom radu može zaposliti na stalno radno mjesto. Osim toga, navedena teza u slučaju poput onoga o kojem je riječ može dovesti do toga da je tijelo za imenovanje obvezno otpustiti dužnosnika na probnom radu zbog toga što nije uspio dokazati postojanje navedenih kvaliteta, iako bi on to prema potrebi mogao učiniti da je razdoblje probnog rada uistinu trajalo devet mjeseci. Takva bi posljedica očito bila u suprotnosti s interesima dužnosnika na probnom radu koji je prekinut protivno njihovoj volji zbog razloga predviđenih člankom 34. stavkom 1. drugim podstavkom Pravilnika o osoblju te bi ih diskriminirala u odnosu na dužnosnike na probnom radu kojima je probni rad trajao devet mjeseci odnosno petnaest mjeseci. Osim toga, Sud Europske unije ističe da je tužitelj u primjedbama na prvo izvješće o probnom radu priznao da je u njegovu interesu bilo da mu se probni rad produlji na razdoblje dulje od najduljeg trajanja od petnaest mjeseci te da nije pobijao odluku o produljenju donesenu 1. listopada 2014.

               186

               U svakom slučaju, Sud Europske unije smatra da, čak i da trajanje tužiteljeva probnog rada nije bilo u skladu s člankom 34. stavkom 1. drugim podstavkom Pravilnika o osoblju, ta nepravilnost sama po sebi ne bi mogla dovesti do njegova zapošljavanja na stalno radno mjesto ili do poništenja odluke o nezapošljavanju a da se pritom ne vodi računa o njegovim profesionalnim kvalitetama.

               187

               Kad je riječ o tužiteljevoj tvrdnji u skladu s kojom je stvarno razdoblje probnog rada produljeno do 5. svibnja 2015., Sud Europske unije smatra da se u drugom izvješću o probnom radu ocjenjivalo tužiteljevo ponašanje do 15. travnja 2015., u skladu s odlukom o produljenju probnog rada do tog datuma. Osim toga, Sud smatra da kašnjenje prilikom sastavljanja izvješća o probnom radu ne može dovesti u pitanje njegovu valjanost ili, prema potrebi, valjanost odluke o nezapošljavanju na stalno radno mjesto predmetnog dužnosnika.

               188

               S obzirom na argumente stranaka, valja podsjetiti na to da je tužitelj započeo svoj probni rad 1. prosinca 2013., da je bio na bolovanju od 13. siječnja 2014. do 17. kolovoza 2014. te da je odlukom od 1. listopada 2014. zbog bolovanja njegov probni rad produljen do 15. travnja 2015. Tužitelj iz tih činjenica zaključuje da se njegov probni rad protezao od 1. prosinca 2013. do 15. travnja 2015. te da je stoga trajao 16,5 mjeseci.

               189

               U skladu s člankom 34. stavkom 1. drugim podstavkom Pravilnika o osoblju, ukupno trajanje probnog rada ni u kojem slučaju ne može biti dulje od petnaest mjeseci. Prema doslovnom tumačenju te odredbe, nikakva spriječenost dužnosnika na probnom radu da izvršava svoje funkcije tijekom probnog rada ne opravdava produljenje njegova trajanja na razdoblje dulje od petnaest mjeseci počevši od datuma njegova početka.

               190

               Ni kontekst ni ciljevi Pravilnika o osoblju – koje također treba uzeti u obzir u svrhu tumačenja neke od njegovih odredaba (vidjeti u tom smislu presude od 18. studenoga 1999., Pharos/Komisija,C‑151/98 P, EU:C:1999:563, t. 19. i od 14. srpnja 2016., Litva/Komisija, T‑661/14, EU:T:2016:412, t. 39. i navedenu sudsku praksu) – ne pobijaju to tumačenje članka 34. stavka 1. drugog podstavka Pravilnika o osoblju.

               191

               Kad je riječ o cilju članka 34. stavka 1. drugog podstavka Pravilnika o osoblju, utvrđeno je da je svrha određivanja najduljeg trajanja probnog rada, s jedne strane, u interesu uprave i dužnosnika na probnom radu ograničiti razdoblje u kojem je neizvjesno zasnivanje radnog odnosa te, s druge strane, odrediti razdoblje u kojem tijelo za imenovanje treba ocijeniti dužnosnikovu službu (presuda od 14. veljače 2007., Fernández Ortiz/Komisija, F‑1/06, EU:F:2007:25, t. 53.).

               192

               Taj cilj potvrđuje prethodno navedeno tumačenje članka 34. stavka 1. drugog podstavka Pravilnika o osoblju. Naime, neovisno o spriječenosti dužnosnika na probnom radu, određivanjem najduljeg trajanja njegova probnog rada na petnaest mjeseci – koje se računa od njegova početka – Pravilnik o osoblju u interesu pravne sigurnosti vremenski apsolutno ograničava neizvjesnost zasnivanja radnog odnosa između dužnosnika na probnom radu i uprave te određuje najdulje razdoblje koje tijelo za imenovanje može uzeti u obzir kako bi ocijenilo dužnosnikovu službu.

               193

               Tumačenje članka 34. stavka 1. drugog podstavka Pravilnika o osoblju koje se navodi u ovoj presudi nije dovedeno u pitanje dvostrukim ciljem probnog rada, odnosno, s jedne strane, time da se tijekom probnog rada institucijama omogući da provjere zapošljavaju li najsposobnije, najučinkovitije i najčasnije dužnosnike, u skladu sa zahtjevima iz članka 27. Pravilnika o osoblju (vidjeti u tom smislu presudu od 6. studenoga 2014., DH/Parlament, F‑4/14, EU:F:2014:241, t. 52.) i, s druge strane, time da se dužnosnicima na probnom radu omogući da pokažu sposobnosti za obavljanje poslova svojih radnih mjesta kao i učinkovitost i ponašanje u službi (vidjeti u tom smislu presude od 5. ožujka 1997., Rozand‑Lambiotte/Komisija, T‑96/95, EU:T:1997:25, t. 95. i od 18. listopada 2007., Krcova/Sud, F‑112/06, EU:F:2007:178, t. 48.). Naime, ti ciljevi provjere i dokazivanja sposobnosti dužnosnika na probnom radu ne isključuju to da razdoblje njihova ostvarenja bude vremenski ograničeno. Čak i ako je tijekom razdoblja probnog rada dužnosnik bio spriječen obavljati svoje poslove zbog bolesti, rodiljnog dopusta ili nesreće, ciljevi dokazivanja i provjere njegovih sposobnosti ne mogu opravdati nepostojanje najduljeg trajanja probnog rada, s obzirom na to da ti ciljevi moraju biti usklađeni s legitimnim interesom pravne sigurnosti. Na tom se interesu temelji izričit zakonodavni propis o najduljem trajanju probnog rada.

               194

               Kad je riječ o kontekstu, članku 34. stavku 1. prvom podstavku Pravilnika o osoblju ne protivi se tumačenje drugog podstavka te iste odredbe iz točke 189. ove presude.

               195

               Članak 34. stavak 1. prvi podstavak Pravilnika o osoblju predviđa da svaki dužnosnik ima obvezu probnog rada prije nego što se može zaposliti na stalno radno mjesto.

               196

               Iako je točno da ta odredba predviđa da razdoblje probnog rada načelno traje devet mjeseci, iz toga se ne može zaključiti, kao što to, međutim, čini Sud Europske unije, da je razdoblje tijekom kojeg dužnosnik na probnom radu mora imati mogućnost dokazivanja svojih sposobnosti, a uprava njihova ocjenjivanja, najmanje devet mjeseci.

               197

               Naime, na temelju članka 34. stavka 3. Pravilnika o osoblju, izvješće o sposobnosti dužnosnika treba sastaviti najmanje mjesec dana prije isteka razdoblja probnog rada. To izvješće, koje je osnova za donošenje odluke o zapošljavanju na stalno radno mjesto ili otpuštanju dužnosnika na probnom radu, nužno je povezano sa sposobnošću navedenog dužnosnika tijekom razdoblja kraćeg od devet mjeseci. Neuzimanje u obzir sposobnosti dužnosnika na probnom radu tijekom tog razdoblja probnog rada nakon donošenja izvješća o probnom radu načelno ne utječe na valjanost odluke o zapošljavanju ili nezapošljavanju dužnosnika na probnom radu na stalno radno mjesto.

               198

               Jednako tako, na temelju članka 34. stavka 1. drugog podstavka Pravilnika o osoblju, tijelo za imenovanje ima mogućnost produljenja trajanja probnog rada od devet mjeseci iz prvog podstavka te odredbe ako dužnosnik tijekom probnog rada zbog bolesti, rodiljnog dopusta ili nesreće ne može obavljati poslove u neprekidnom trajanju od najmanje mjesec dana. Iz toga slijedi da – ako tijelo za imenovanje u izvršavanju svoje široke margine prosudbe i zbog valjanih razloga koji se odnose na sposobnost, učinkovitost ili ponašanje u službi dužnosnika na probnom radu odbije takvo produljenje neovisno o okolnosti da dužnosnik tijekom probnog rada nije mogao obavljati svoje poslove u neprekidnom trajanju od najmanje mjesec dana – sposobnosti navedenog dužnosnika moraju se dokazati i ocijeniti tijekom razdoblja kraćeg od devet mjeseci.

               199

               Osim toga, također na temelju članka 34. stavka 1. drugog podstavka Pravilnika o osoblju, ako dužnosnik na probnom radu nije mogao obavljati svoje poslove u razdoblju kraćem od mjesec dana ili ako to razdoblje ne traje neprekidno najmanje mjesec dana, tijelo za imenovanje ne može produljiti razdoblje probnog rada od devet mjeseci neovisno o toj spriječenosti. U takvom slučaju sposobnosti navedenog dužnosnika na probnom radu također treba dokazati i ocijeniti tijekom razdoblja kraćeg od devet mjeseci.

               200

               Naposljetku, članak 34. stavak 2. Pravilnika o osoblju tijelu za imenovanje omogućuje sastavljanje izvješća o probnom radu bilo kada prije isteka probnog rada ako je očito da rad dužnosnika na probnom radu nije zadovoljavajući, tako da se u tom slučaju sposobnost dužnosnika na probnom radu ocjenjuje tijekom probnog rada kraćeg od devet mjeseci.

               201

               Tako se, ako je dužnosnik na probnom radu obvezan obaviti probni rad u trajanju od devet mjeseci kako bi se mogao zaposliti na stalno radno mjesto, ne zahtijeva da on stvarno obavlja svoje poslove tijekom cjelokupnog razdoblja od devet mjeseci te da dokaz i ocjena njegovih sposobnosti budu povezani sa stvarnim obavljanjem njegovih poslova tijekom najkraćeg razdoblja od devet mjeseci. Dužnosnik na probnom radu nema pravo na punih devet mjeseci tijekom kojih bi mogao podnijeti svoje dokaze (mišljenje nezavisnog odvjetnika Warnera u predmetu van de Roy/Komisija, 92/75, EU:C:1976:19, str. 357.). On samo ima pravo tražiti da mu se omogući dokazivanje sposobnosti (vidjeti u tom smislu presudu od 1. travnja 1992., Kupka‑Floridi/GSO, T‑26/91, EU:T:1992:53, t. 44. i navedenu sudsku praksu). Prema tome, članku 34. stavku 1. prvom podstavku Pravilnika o osoblju ne protivi se tumačenje drugog podstavka te iste odredbe iz točke 189. ove presude.

               202

               U ovom slučaju valja utvrditi da je tužiteljev probni rad započeo 1. prosinca 2013., tako da je, primjenom članka 34. stavka 1. drugog podstavka Pravilnika o osoblju, trebao završiti najkasnije 28. veljače 2015. Sud Europske unije nije ni tvrdio da nije mogao ocijeniti tužiteljeve sposobnosti tijekom tog razdoblja niti je doveo u pitanje zakonitost članka 34. stavka 1. drugog podstavka Pravilnika o osoblju. Prema tome, time što je produljio trajanje tužiteljeva probnog rada do 15. travnja 2015. zbog njegova izostanka uzrokovanog bolešću u trajanju od sedam mjeseci tijekom probnog rada, Sud Europske unije povrijedio je članak 34. stavak 1. drugi podstavak Pravilnika o osoblju.

               203

               Ta ocjena nije dovedena u pitanje okolnošću koju je iznio Sud Europske unije, u skladu s kojom tužitelj nije pobijao odluku od 1. listopada 2014. o produljenju svojeg probnog rada do 15. travnja 2015. zbog izostanka uzrokovanog bolešću tijekom prvotnog razdoblja probnog rada. Naime, međuodluka se ne može pobijati tužbom ako se ustanovi da će se nezakonitost vezana uz taj akt moći iznijeti u prilog tužbi podnesenoj protiv konačne odluke koje je međuodluka izradbeni akt (vidjeti rješenje od 14. svibnja 2012., Sepracor Pharmaceuticals (Irska)/Komisija, C‑477/11 P, neobjavljeno, EU:C:2012:292, t. 57. i navedenu sudsku praksu). Odluka od 1. listopada 2014. čini izradbeni akt odluke o nezapošljavanju na stalno radno mjesto i moguće je pozivanje na povredu članka 34. stavka 1. drugog podstavka Pravilnika o osoblju u prilog tužbi podnesenoj protiv navedene konačne odluke kojom je tužitelju nanesena šteta i koju je on u ovom slučaju pobijao.

               204

               Usto, tužitelj iz donošenja drugog izvješća o probnom radu i odluke o nezapošljavanju na stalno radno mjesto nakon isteka najduljeg trajanja probnog rada od petnaest mjeseci pogrešno donosi zaključak o automatskom produljenju svojeg probnog rada do datuma donošenja navedenih odluka. Naime, takvo tumačenje protivno je najduljem trajanju probnog rada, propisanom člankom 34. stavkom 1. drugim podstavkom Pravilnika o osoblju. Iako izvješće o probnom radu načelno treba donijeti mjesec dana prije isteka probnog rada – kako bi se odluka o zapošljavanju dužnosnika na probnom radu na stalno radno mjesto ili o njegovu otpuštanju u mjeri u kojoj je to moguće podudarala s datumom isteka probnog rada ili njegova produljenja – donošenje tih akata nakon isteka probnog rada ne utječe na njihovu valjanost niti dovodi do prešutnog produljenja trajanja probnog rada do datuma njihova donošenja. Tako je presuđeno da, iako kašnjenje prilikom sastavljanja izvješća na kraju probnog rada čini nepravilnost u odnosu na zahtjeve iz Pravilnika o osoblju, bez obzira na to koliko je nepoželjno, ono ipak ne može dovesti u pitanje valjanost izvješća ili, prema potrebi, odluke kojom institucija otpušta dužnosnika na probnom radu ili mu produljuje probni rad (presude od 12. srpnja 1973., di Pillo/Komisija, 10/72 i 47/72, EU:C:1973:84, t. 5.; od 8. listopada 1981., Tither/Komisija, 175/80, EU:C:1981:221, t. 13. i od 11. prosinca 2014., CZ/ESMA, F‑80/13, EU:F:2014:266, t. 35.). Predmetni jednomjesečni rok nije otkazni rok, nego je njegova svrha osigurati da dužnosnik na probnom radu može dati svoje primjedbe prije nego što institucija donese odluku koja se odnosi na njegovo zadržavanje na funkciji ili otpuštanje na datum koji se podudara, u mjeri u kojoj je to moguće, s datumom isteka probnog rada (vidjeti u tom smislu presudu od 11. prosinca 2014., CZ/ESMA, F‑80/13, EU:F:2014:266, t. 35.)

               205

               Zbog prethodno navedenih razloga valja prihvatiti prvi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 34. stavka 1. drugog podstavka Pravilnika o osoblju.

               206

               Iz toga slijedi da odluku o nezapošljavanju tužitelja na stalno radno mjesto treba poništiti. Naime, ta se odluka temelji na elementima koji su nastali nakon 28. veljače 2015., datuma na koji je tužiteljev probni rad trebao isteći primjenom članka 34. stavka 1. drugog podstavka Pravilnika o osoblju. Ta je odredba materijalna pretpostavka za zapošljavanje na stalno radno mjesto jer određuje razdoblje tijekom kojeg uprava treba ocijeniti dužnosnikovu službu radi donošenja odluke o tome hoće li navedenog dužnosnika zaposliti na stalno radno mjesto ili ne. Elementi nastali nakon 28. veljače 2015. koje je tijelo za imenovanje uzelo u obzir stoga nužno čine činjeničnu osnovu na kojoj je to tijelo provelo svoju široku marginu prosudbe kako bi donijelo odluku da neće zaposliti tužitelja na stalno radno mjesto.

               207

               Tako iz drugog izvješća o probnom radu, na kojem se temelji odluka o nezapošljavanju na stalno radno mjesto, proizlazi da se uzelo u obzir tužiteljevo ponašanje prilikom organiziranja rasprave 18. ožujka 2015. kako bi se prikazao njegov nedostatak sposobnosti rasuđivanja i razumnosti te poteškoće u prilagođavanju situacijama koje nisu rutinske. To je isto ponašanje u drugom izvješću o probnom radu poslužilo kao prikaz negativnog utjecaja njegove prisutnosti na uvjete rada unutar njegove službe. U drugom izvješću o probnom radu uzeti su u obzir tužiteljev neopravdan izostanak sa sata engleskog jezika 24. ožujka 2015. i mnogobrojni ispravci u sustavu evidencije njegova radnog vremena u razdoblju od 1. siječnja do 17. travnja 2015., kako bi se pokazalo da tužitelj ima poteškoće s organizacijom i utjecaj toga na upravu. U drugom izvješću o probnom radu uzeti su u obzir tužiteljeva brzina prepisivanja zapisnika s rasprave između 27. ožujka i 27. travnja 2015., njegov nedolazak na posao 17. travnja 2015. te rasprave od 10. i 17. ožujka 2015. na kojima je sudjelovao, kako bi se ocijenila količina zadaća koje je obavio. Štoviše, ocjena tužiteljeva ponašanja u službi i osobito nepostojanja razloga koji bi njegove nadređene potaknuli na to da u njega imaju povjerenja provedena je u drugom izvješću o probnom radu na temelju mnogobrojnih ispravaka u sustavu evidencije radnog vremena između 1. siječnja i 17. travnja 2015., problema prilikom tužiteljeva bilježenja radnog vremena između 24. ožujka i 14. travnja 2015. i na temelju zahtjeva za dopust bez prethodnog obraćanja nadređenom za tjedan od 20. travnja 2015. Naposljetku, drugo izvješće o probnom radu temeljilo se na tužiteljevu ponašanju prilikom pripremanja rasprave od 18. ožujka 2015. kako bi se prikazale njegove teškoće u radu u grupi i neprimjerenost njegova ponašanja u međuljudskim odnosima.

               208

               Iz toga također slijedi da treba poništiti odluku o odbijanju žalbe zbog toga što je Odbor za žalbe ocijenio da nije bilo povrede članka 34. stavka 1. drugog podstavka Pravilnika o osoblju.

               209

               Budući da tijelo za imenovanje i Odbor za žalbe u interesu službe raspolažu širokom marginom prosudbe u svrhu ocjenjivanja sposobnosti i učinaka dužnosnika na probnom radu tijekom probnog rada, nije na Općem sudu da ocjenu uprave zamijeni vlastitom kad je riječ o ishodu probnog rada i sposobnosti kandidata da ga se konačno imenuje u javnu službu Unije, s obzirom na to da je njegov nadzor ograničen na provjeru toga postoji li očita pogreška u ocjeni ili zlouporaba ovlasti (vidjeti u tom smislu presude od 25. ožujka 1982., Munk/Komisija, 98/81, EU:C:1982:111, t. 16.; od 5. travnja 1984., Alvarez/Parlament, 347/82, EU:C:1984:147, t. 16. i od 5. ožujka 1997., Rozand‑Lambiotte/Komisija, T‑96/95, EU:T:1997:25, t. 112.).

               210

               Osim toga, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da Opći sud prilikom nadzora zakonitosti iz članka 263. UFEU‑a ne može svojim obrazloženjem zamijeniti obrazloženje donositelja pobijanog akta (vidjeti u tom smislu presudu od 24. siječnja 2013., Frucona Košice/Komisija, C‑73/11 P, EU:C:2013:32, t. 89. i navedenu sudsku praksu). Takav je također slučaj u okviru nadzora zakonitosti Općeg suda na temelju članka 270. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presudu od 15. siječnja 2014., Stols/Vijeće, T‑95/12 P, EU:T:2014:3, t. 29. i navedenu sudsku praksu). Iz toga slijedi da nije na Općem sudu da odlučuje jesu li ocjene sadržane u odluci o nezapošljavanju na stalno radno mjesto koje se odnose na razdoblje probnog rada između 1. prosinca 2013. i 28. veljače 2015. dovoljne za opravdanje odluke o tužiteljevu nezapošljavanju na stalno radno mjesto.

               211

               Posljedično, zbog razloga navedenih u ovoj presudi, treba poništiti odluke o nezapošljavanju na stalno radno mjesto i o odbijanju žalbe.

               212

               Suprotno onomu što ističe tužitelj, poništenje tih odluka ipak ne može dovesti do njegova zapošljavanja na stalno radno mjesto. Naime, zapošljavanje dužnosnika na stalno radno mjesto može se provesti samo u obliku i pod uvjetima predviđenima Pravilnikom o osoblju (vidjeti u tom smislu presudu od 13. svibnja 1970., Fournier/Komisija, 18/69, EU:C:1970:37, t. 8.). Nijedna odredba Pravilnika o osoblju ne sankcionira prekoračenje navedenog roka zapošljavanjem na stalno radno mjesto bez ocjenjivanja. Dužnosnik na probnom radu stoga ne može biti zaposlen na stalno radno mjesto samo na temelju činjenice isteka njegova probnog rada (vidjeti u tom smislu presudu od 14. veljače 2007., Fernández Ortiz/Komisija, F‑1/06, EU:F:2007:25, t. 53.).
               [omissis]

               Slijedom navedenog,
               OPĆI SUD (treće vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Poništava se odluka tajnika Suda Europske unije, u njegovu svojstvu tijela za imenovanje, od 17. srpnja 2015. o otpuštanju Zohera Brahme nakon isteka njegova probnog rada s učinkom od 31. srpnja 2015.

                           2.

                           Poništava se odluka Odbora za žalbe od 16. ožujka 2016. kojom je odbijena žalba protiv odluke tajnika Suda Europske unije, u njegovu svojstvu tijela za imenovanje, od 17. srpnja 2015. o otpuštanju Z. Brahme nakon isteka njegova probnog rada s učinkom od 31. srpnja 2015.

                           3.

                           U preostalom dijelu tužba se odbija.

                           4.

                           Sudu Europske unije nalaže se snošenje troškova.

                           Frimodt Nielsen

                           Kreuschitz

                           Półtorak

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 22. studenoga 2018.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski
      (
            1
         )	Objavljuju se samo one točke presude objavljivanje kojih Opći sud smatra potrebnim.


title: Presuda Suda (deseto vijeće) od 22. studenoga 2018.#ZSE Energia a.s. protiv RG.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Okresný súd Dunajská Streda.#Zahtjev za prethodnu odluku – Uredba (EZ) br. 861/2007 – Europski postupak za sporove male vrijednosti – Članak 2. stavak 1. i članak 3. stavak 1. – Područje primjene – Pojam ‚stranke’ – Prekogranični sporovi.#Predmet C-627/17.

text:
         PRESUDA SUDA (deseto vijeće)
      22. studenoga 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Uredba (EZ) br. 861/2007 – Europski postupak za sporove male vrijednosti – Članak 2. stavak 1. i članak 3. stavak 1. – Područje primjene – Pojam ‚stranke’ – Prekogranični sporovi”
      U predmetu C‑627/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Okresný súd Dunajská Streda (Općinski sud u Dunajskoj Stredi, Slovačka Republika), odlukom od 18. rujna 2017., koju je Sud zaprimio 8. studenoga 2017., u postupku

         ZSE Energia, a.s.

      protiv

         RG,

      uz sudjelovanje:

         ZSE Energia CZ, s. r. o.,

      SUD (deseto vijeće),
      u sastavu: F. Biltgen, predsjednik osmog vijeća, u svojstvu predsjednika desetog vijeća, E. Levits (izvjestitelj) i M. Berger, suci,
      nezavisni odvjetnik: H. Saugmandsgaard Øe,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za slovačku vladu, B. Ricziová, u svojstvu agenta,

               –

               za portugalsku vladu, M. J. Castello‑Branco, L. Inez Fernandes i M. Figueiredo, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, M. Heller i A. Tokár, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 2. stavka 1. i članka 3. stavka 1. Uredbe (EZ) br. 861/2007 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. srpnja 2007. o uvođenju europskog postupka za sporove male vrijednosti (SL 2007., L 199, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 10., str. 100.), kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EU) br. 517/2013 od 13. svibnja 2013. (SL 2013., L 158, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 10., str. 31.) (u daljnjem tekstu: Uredba br. 861/2007).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društva ZSE Energia, a.s. i osobe RG vezano za naplatu glavnične tražbine u iznosu od 423,74 eura.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

         Uredba br. 861/2007

               3

               Uvodna izjava 7. Uredbe br. 861/2007 predviđa:
               „[…] Prepreke za brzo i neskupo suđenje su veće u prekograničnim slučajevima. Stoga je potrebno uvesti europski postupak za sporove male vrijednosti […]. Cilj tog postupka bio bi pojednostavljenje pristupa pravosuđu.”

               4

               U uvodnoj izjavi 8. te uredbe precizira se:
               „Europski postupak za sporove male vrijednosti trebao bi pojednostaviti i ubrzati suđenje u sporovima male vrijednosti u prekograničnim slučajevima [i smanjiti njihove troškove], dajući na raspolaganje alternativna sredstva uz mogućnosti koje postoje u skladu s propisima država članica, koje ostaju netaknute. […]”

               5

               Uvodna izjava 11. navedene uredbe formulirana je ovako:
               „Radi olakšavanja uvođenja europskog postupka za sporove male vrijednosti, tužitelj bi trebao podnijeti zahtjev tako da ispuni standardni obrazac tužbenog zahtjeva i da ga podnese sudu. […]”

               6

               U članku 1. stavku 1. iste uredbe određuje se:
               „Ovom se Uredbom uvodi europski postupak za sporove male vrijednosti kojim se namjerava pojednostaviti i ubrzati postupak u prekograničnim sporovima male vrijednosti i smanjiti troškove. Europski postupak za sporove male vrijednosti na raspolaganju je strankama u sporu kao alternativa postupku koji postoji u skladu s pravom država članica.”

               7

               Članak 2. stavak 1. Uredbe br. 861/2007 predviđa:
               „Ova se Uredba primjenjuje u prekograničnim slučajevima na građanske i trgovačke stvari, bez obzira na vrstu suda, kada vrijednost zahtjeva ne prelazi 2000 eura [(EUR)] u vrijeme kada je obrazac tužbenog zahtjeva zaprimljen od strane nadležnog suda, isključujući sve kamate, troškove i naknade. Ne primjenjuje se posebno na porezne, carinske i upravne stvari ili na odgovornost države za radnje ili propuste u izvršavanju javnih ovlasti (acta jure imperii).”

               8

               Članak 3. te uredbe formuliran je ovako:
               „1.   Za potrebe ove Uredbe prekogranični slučaj je slučaj u kojem najmanje jedna od stranaka ima domicil ili uobičajeno boravište u državi članici koja nije država članica u kojoj se nalazi sud.
               […]
               3.   Bitan trenutak za utvrđivanje je li riječ o prekograničnom slučaju je datum na koji je obrazac tužbenog zahtjeva zaprimljen od strane nadležnog suda.”

               9

               U članku 4. stavku 3. te uredbe navodi se:
               „U slučaju kada je zahtjev izvan područja primjene ove Uredbe, sud o tome obavješćuje tužitelja. Ako tužitelj ne povuče tužbeni zahtjev, sud nastavlja s postupkom u skladu s mjerodavnim postupovnim pravom koje se primjenjuje u državi članici u kojoj se postupak vodi.”

               10

               Članak 19. te uredbe formuliran je ovako:
               „U skladu s odredbama ove Uredbe, europski postupak za sporove male vrijednosti uređen je postupovnim pravom države članice u kojoj se postupak vodi.”

            Slovačko pravo

               11

               Sukladno članku 60. Zakona br. 160/2015 o uvođenju Zakonika o parničnom postupku, u tekstu koji se primjenjuje u glavnom postupku, „strankama u postupku” smatraju se tužitelj i tuženik.

               12

               Umješač se u članku 81. tog zakonika definira kao osoba koja sudjeluje u postupku na strani tužitelja ili tuženika te ima pravni interes u pogledu ishoda postupka.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               13

               ZSE Energia sa sjedištem u Bratislavi (Slovačka Republika) podnijela je sudu koji je uputio zahtjev prijedlog za namirenje tražbine u iznosu od 423,74 eura, što ne uključuje zatezne kamate, na temelju europskog postupka za sporove male vrijednosti.

               14

               ZSE Energia svoj je prijedlog podnijela sudu koji je uputio zahtjev putem obrasca A iz Priloga I. Uredbi br. 861/2007 u kojem je bila navedena kao predlagatelj 1.

               15

               Nadalje, na tom se obrascu kao predlagatelj 2 navodilo društvo ZSE Energia CZ, s. r. o. sa sjedištem u Češkoj Republici. U dotičnom prijedlogu navodilo se da je društvo ZSE Energia CZ sklopilo ugovor s društvom ZSE Energia na temelju kojeg ZSE Energia CZ uz proviziju upravlja i provodi naplatu u pogledu određenih tražbina društva ZSE Energia, među kojima su i tražbine prema osobi RG, čije je prebivalište u Vojki nad Dunajom (Slovačka Republika).

               16

               Predlagatelj 2 u odvojenom je dokumentu priloženom uz taj prijedlog obavijestio sud koji je uputio zahtjev da stupa u tekući postupak u svojstvu umješača sukladno članku 81. Zakonika o parničnom postupku jer ima pravni interes za njegov ishod.

               17

               Sud koji je uputio zahtjev putem obrasca B iz Priloga II. Uredbi br. 861/2007 od predlagatelja 1 i 2 zatražio je da isprave obrazac A. Upozorio je da predmetni zahtjev sadržava podatke za dva predlagatelja, no da je u obrascu navedeno da tražbinu treba namiriti samo predlagatelju 1. Budući da predlagatelj 2 nije pravi tužitelj, taj je sud zatražio da se u prijedlogu navede samo predlagatelj 1 ili da se taj prijedlog dopuni naznakom o tome koju tražbinu tuženik mora podmiriti predlagatelju 2.

               18

               Postupajući po tom zahtjevu, ZSE Energia dostavila je sudu koji je uputio zahtjev uredno ispravljen obrazac A na kojem je kao „predlagatelj” spomenuto samo to društvo, dok je društvo ZSE Energia CZ navedeno samo kao „umješač”.

               19

               Sud koji je uputio zahtjev zatim si je postavio pitanje je li spor koji se pred njim vodi prekogranični spor koji je obuhvaćen područjem primjene Uredbe br. 861/2007.

               20

               U tim je okolnostima Okresný súd Dunajská Streda (Općinski sud u Dunajskoj Stredi, Slovačka Republika) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li pojam ‚jedna od stranaka’ iz članka 3. stavka 1. Uredbe br. 861/2007 tumačiti na način da uključuje i ‚umješača’, to jest osobu koja sudjeluje u postupku, a nije ni predlagatelj (tužitelj) ni protustranka (tuženik), nego u postupak stupa na strani predlagatelja (tužitelja) ili protustranke (tuženika)?

                        2.

                        Ako se ‚umješač’ ne može smatrati ‚strankom’ u smislu članka 3. stavka 1. Uredbe br. 861/2007:
                        Je li obuhvaćen područjem primjene Uredbe br. 861/2007 u smislu odredbi članka 2. stavka 1. u vezi s člankom 3. stavkom 1. te uredbe postupak između predlagatelja (tužitelja) i protustranke (tuženika) pokrenut putem obrasca A […] ako predlagatelj i protustranka imaju domicil u istoj državi članici u kojoj je i sjedište nadležnog suda, a samo ‚umješač’ ima domicil u drugoj državi članici?”

         O prethodnim pitanjima

            Prvo pitanje

               21

               Prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 3. stavak 1. Uredbe br. 861/2007 tumačiti na način da pojam „stranke” uključuje samo tužitelja i tuženika iz glavnog postupka ili pak tako da uključuje i „umješača” koji je stupio u postupak na strani jedne ili druge stranke iz glavnog postupka.

               22

               Uvodno treba reći da se u članku 3. stavku 1. Uredbe br. 861/2007 ne definira pojam „stranke” niti se s tim u vezi upućuje na pravo država članica. Stoga, prema ustaljenoj sudskoj praksi, iz zahtjeva za ujednačenu primjenu prava Unije kao i načela jednakosti proizlazi da se izrazi odredbe prava Unije koja ne sadržava nikakvo izravno upućivanje na pravo država članica radi utvrđenja njezina smisla i dosega moraju u pravilu autonomno i ujednačeno tumačiti u cijeloj Europskoj uniji (vidjeti, među ostalim, presudu od 7. kolovoza 2018., Bichat i dr., C‑61/17, C‑62/17 i C‑72/17, EU:C:2018:653, t. 29. i navedenu sudsku praksu).

               23

               Prema tome, pojam „stranke” iz članka 3. stavka 1. navedene uredbe treba tumačiti autonomno i ujednačeno u pravnom sustavu Unije.

               24

               U tom smislu valja zaključiti, s jedne strane, da tekst članka 3. stavka 1. Uredbe br. 861/2007 sam po sebi ne dopušta da se sa sigurnošću može tvrditi da pojam „stranke” ne uključuje i pojam „umješač”.

               25

               S druge strane, kad je riječ o dvojbi koju izražava sud koji je uputio zahtjev u pogledu tumačenja pojma „stranke” zbog mogućih nedosljednosti u slovačkoj verziji Uredbe br. 861/2007, treba podsjetiti na to da odredbe prava Unije treba tumačiti i primjenjivati na ujednačen način, s obzirom na verzije sastavljene na svim jezicima Unije. U slučaju neslaganja između različitih jezičnih verzija određenog teksta prava Unije, dotična odredba mora se tumačiti s obzirom na opću strukturu i cilj propisa kojeg je ona dio (presuda od 1. ožujka 2016., Alo i Osso, C‑443/14 i C‑444/14, EU:C:2016:127, t. 27.).

               26

               Što se tiče opće strukture Uredbe br. 861/2007, treba istaknuti, kao što to čini i sud koji je uputio zahtjev, da su tom uredbom predviđena samo prava i obveze tužitelja i tuženika iz glavnog postupka. Prema tome, obrasce A i C iz priloga I. i III. toj uredbi moraju ispuniti tužitelj, tj. „predlagatelj”, kada je riječ o obrascu A, odnosno tuženik, tj. „protustranka”, kada je riječ o obrascu C. Naprotiv, uz iznimku rubrika u obrascima koje su prema Uredbi br. 861/2007 rezervirane za nadležni sud, nijedna druga rubrika nije predviđena za druge osobe eventualno uključene u glavni postupak.

               27

               Dakle, iz opće strukture Uredbe br. 861/2007 može se zaključiti da sudjelovanje umješača u sporovima uređenima tom uredbom nije predviđeno.

               28

               Tu ocjenu potvrđuje sam cilj Uredbe br. 861/2007. Naime, u njezinim uvodnim izjavama 7. i 8. te članku 1. ističe se da europski postupak, koji je fakultativan, ima trostruku svrhu. Njime se želi omogućiti jednostavnije, brže i jeftinije rješavanje prekograničnih sporova male vrijednosti. No taj je cilj moguće postići samo ako uvedeni postupak omogućuje sudjelovanje treće osobe kao što je umješač.

               29

               U tom kontekstu treba također podsjetiti, kao što to čine slovačka vlada i Komisija u svojim očitovanjima, na to da je zakonodavac Unije prilikom usvajanja Uredbe (EU) 2015/2421 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2015. o izmjeni Uredbe br. 861/2007 (SL 2015., L 341, str. 1.) izrazio želju da se ne proširuje definicija prekograničnih sporova, unatoč prijedlogu koji je u tom smislu dala Komisija (COM (2013) 794 final). Ta želja zakonodavca Unije ne bi bila poštovana ako bi domicilnost umješača u državi članici različitoj od države članice tužitelja i tuženika bila dovoljna za širenje područja primjene Uredbe br. 861/2007 na spor poput onoga iz glavnog postupka.

               30

               Slijedom svih navedenih razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 3. stavak 1. Uredbe br. 861/2007 treba tumačiti na način da pojam „stranke” uključuje samo tužitelje i tuženike iz glavnog postupka.

            Drugo pitanje

               31

               Drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 2. stavak 1. i članak 3. stavak 1. Uredbe br. 861/2007 tumačiti na način da je spor obuhvaćen područjem primjene te uredbe ako tužitelj i tuženik imaju domicil u istoj državi članici u kojoj je i sjedište suda koji vodi postupak.

               32

               U tom pogledu dovoljno je reći da članak 2. stavak 1. Uredbe br. 861/2007 izričito ograničava njezino područje primjene na prekogranične sporove. Članak 3. stavak 1. te uredbe, kako ga Sud tumači u točki 30. ove presude, definira prekogranični spor kao spor u kojem tužitelj i/ili tuženik ima domicil ili uobičajeno boravište u državi članici različitoj od države članice u kojoj je sjedište suda koji vodi postupak.

               33

               Prema tome, spor poput onoga iz glavnog postupka, u kojem tužitelj i tuženik imaju domicil u istoj državi članici u kojoj je i sjedište suda koji vodi postupak, nije obuhvaćen područjem primjene Uredbe br. 861/2007.

               34

               U cilju davanja iscrpnog odgovora, valja podsjetiti na to da je prema uvodnoj izjavi 8. Uredbe br. 861/2007 to instrument koji, kada su ispunjeni uvjeti za njegovu primjenu, predstavlja dodatnu mogućnost, uz one koje nude zakonodavstva država članica.

               35

               Dakle, procesno pravo koje se primjenjuje u državi članici u kojoj se vodi postupak ostaje primjenjivo kad zahtjev nije obuhvaćen područjem primjene Uredbe br. 861/2007. U tom slučaju, sukladno članku 4. stavku 3. te uredbe, sud koji je uputio zahtjev mora o tome obavijestiti predlagatelja i, ako dotični ne povuče svoj prijedlog, postupiti po tom prijedlogu u skladu s mjerodavnim nacionalnim procesnim pravom.

               36

               Slijedom svih navedenih razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti da članak 2. stavak 1. i članak 3. stavak 1. Uredbe br. 861/2007 treba tumačiti na način da spor poput onoga iz glavnog postupka, u kojem tužitelj i tuženik imaju domicil ili uobičajeno boravište u istoj državi članici u kojoj je i sjedište suda koji vodi postupak, nije obuhvaćen područjem primjene te uredbe.

         Troškovi

               37

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (deseto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 3. stavak 1. Uredbe (EZ) br. 861/2007 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. srpnja 2007. o uvođenju europskog postupka za sporove male vrijednosti, kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EU) br. 517/2013 od 13. svibnja 2013., treba tumačiti na način da pojam „stranke” uključuje samo tužitelje i tuženike iz glavnog postupka.

                           2.

                           Članak 2. stavak 1. i članak 3. stavak 1. Uredbe br. 861/2007, kako je izmijenjena Uredbom br. 517/2013, treba tumačiti na način da spor poput onoga iz glavnog postupka, u kojem tužitelj i tuženik imaju domicil ili uobičajeno boravište u istoj državi članici u kojoj je i sjedište suda koji vodi postupak, nije obuhvaćen područjem primjene te uredbe.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: slovački


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 22. studenoga 2018.#Sofina SA i dr. protiv Ministre de l'Action et des Comptes publics.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Conseil d'État (Francuska).#Zahtjev za prethodnu odluku – Slobodno kretanje kapitala – Porez po odbitku na bruto iznos dividendi nacionalnog podrijetla koje su isplaćene nerezidentnim društvima – Odgoda oporezivanja dividendi isplaćenih rezidentnom društvu u slučaju da je tijekom poreznog razdoblja nastao gubitak – Različit tretman – Opravdanje – Usporedivost – Uravnotežena raspodjela ovlasti za oporezivanje među državama članicama – Učinkovitost naplate poreza – Proporcionalnost – Diskriminacija.#Predmet C-575/17.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      22. studenoga 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Slobodno kretanje kapitala – Porez po odbitku na bruto iznos dividendi nacionalnog podrijetla koje su isplaćene nerezidentnim društvima – Odgoda oporezivanja dividendi isplaćenih rezidentnom društvu u slučaju da je tijekom poreznog razdoblja nastao gubitak – Različit tretman – Opravdanje – Usporedivost – Uravnotežena raspodjela ovlasti za oporezivanje među državama članicama – Učinkovitost naplate poreza – Proporcionalnost – Diskriminacija”
      U predmetu C‑575/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Conseil d’État (Državno vijeće, Francuska), odlukom od 20. rujna 2017., koju je Sud zaprimio 28. rujna 2017., u postupku

         Sofina SA,

         Rebelco SA,

         Sidro SA

      protiv

         Ministre de l’Action et des Comptes publics,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: K. Lenaerts, predsjednik Suda, u svojstvu predsjednika petog vijeća, F. Biltgen i E. Levits (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: R. Schiano, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 25. lipnja 2018.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Sofinu SA, C. Valentin, avocat,

               –

               za francusku vladu, D. Colas, A. Alidière i E. de Moustier, u svojstvu agenata,

               –

               za belgijsku vladu, P. Cottin i J.-C. Halleux, u svojstvu agenata,

               –

               za njemačku vladu, T. Henze i R. Kanitz, u svojstvu agenata,

               –

               za nizozemsku vladu, M. K. Bulterman, M. H. S. Gijzen, J. Langer i J. M. Hoogveld, u svojstvu agenata,

               –

               za švedsku vladu, A. Falk, H. Shev, C. Meyer‑Seitz, L. Zettergren i A. Alriksson, u svojstvu agenata,

               –

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, Z. Lavery, u svojstvu agenta, uz asistenciju J. Rivetta, barrister,

               –

               za Europsku komisiju, N. Gossement i W. Roels, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 7. kolovoza 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 63. i 65. UFEU‑a.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društava Sofina SA, Rebelco SA i Sidro SA, osnovanih u skladu s belgijskim pravom, s jedne strane, i ministre de l’Action et des Comptes publics (ministar javne uprave i javnih financija, Francuska), s druge strane, zbog odbijanja potonjeg da im vrati porez po odbitku kojim su oporezovane dividende koje su im isplaćene od 2008. do 2011.

         Pravni okvir

            Francusko pravo

               3

               U skladu s člankom 38. stavkom 1. code général des impôts (Opći porezni zakonik, u daljnjem tekstu: CGI):
               „[…] [o]poreziva dobit je neto dobit koja se određuje prema cjelokupnom prihodu od svih transakcija koje je poduzetnik obavio, uključujući osobito ustupanje bilo kakve imovine tijekom ili na kraju transakcije.”

               4

               Članak 39. stavak 1. CGI‑ja određuje:
               „Neto dobit utvrđuje se po odbitku svih troškova […]”

               5

               Članak 119. bis stavak 2. CGI‑ja predviđa da se za prihode iz članaka 108. do 117. bis CGI‑ja porez određuje po odbitku kada se isplaćuju osobama koje nisu porezni rezidenti niti imaju svoje sjedište u Francuskoj, pri čemu je stopa tog poreza utvrđena u članku 187. navedenog zakonika.

               6

               Dividende su među prihodima koji se spominju u člancima 108. do 117. bis CGI‑ja.

               7

               U verziji primjenjivoj na činjenice iz glavnog postupka člankom 187. stavkom 1. CGI‑ja utvrđena je stopa poreza po odbitku u visini od 25 %.

               8

               U verziji primjenjivoj do 21. rujna 2011. članak 209. stavak 1. treći podstavak CGI‑ja određivao je:
               „[…] [U] slučaju gubitka pretrpljenog tijekom poreznog razdoblja, taj se gubitak smatra izdatkom sljedećeg poreznog razdoblja i odbija od dobiti ostvarene tijekom navedenog poreznog razdoblja. Ako ta dobit nije dovoljna da se odbitak izvrši u cijelosti, preostali dio gubitka prenosi se u sljedeća porezna razdoblja.”

               9

               Od 21. rujna 2011. članak 209. stavak 1. treći podstavak CGI‑ja glasi kako slijedi:
               „[…] [U] slučaju gubitka pretrpljenog tijekom poreznog razdoblja, taj se gubitak smatra izdatkom sljedećeg poreznog razdoblja i odbija od dobiti ostvarene tijekom navedenog poreznog razdoblja najviše do iznosa od 1000000 [eura], uvećanog za 60 % od iznosa koji odgovara oporezivoj dobiti navedenog poreznog razdoblja i koji prelazi ovaj prvi iznos. Ako ta dobit nije dovoljna da se odbitak izvrši u cijelosti, preostali dio gubitka prenosi se pod istim uvjetima u sljedeća porezna razdoblja. Isto vrijedi za dio gubitka koji se na temelju prve rečenice ovog podstavka ne priznaje kao odbitak.”

            Francusko‑belgijski ugovor

               10

               Članak 15. stavci 1. i 2. Ugovora o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja i uspostavljanju pravila za uzajamnu upravnu i pravnu pomoć u području poreza na dohodak između Francuske i Belgije, potpisanog 10. ožujka 1964. u Bruxellesu, kako je naknadno izmijenjen 15. veljače 1971., 8. veljače 1999., 12. prosinca 2008. i 7. srpnja 2009. (u daljnjem tekstu: Francusko‑belgijski ugovor), određuje:
               „1.   Dividende koje potječu iz jedne države ugovornice i koje su isplaćene rezidentu druge države ugovornice mogu se oporezivati u toj drugoj državi ugovornici.
               2.   Međutim, podložno odredbama stavka 3., te se dividende mogu u državi ugovornici čiji je rezident društvo koje isplaćuje dividende oporezivati prema zakonodavstvu te države, ali tako utvrđen porez ne smije prelaziti:

                        (a)

                        10 [%] bruto iznosa dividendi ako je primatelj društvo koje je isključivi vlasnik barem 10 [%] kapitala društva isplatitelja dividendi od početka zadnje zaključene poslovne godine tog društva prije isplate;

                        (b)

                        15 [%] bruto iznosa dividendi u ostalim slučajevima.

                  Ovaj se stavak ne odnosi na oporezivanje dobiti društva koja služi za isplatu dividendi.”

               11

               Članak 19.A Francusko‑belgijskog ugovora osobito propisuje:
               „Dvostruko oporezivanje izbjegava se na sljedeći način:
               A. Kad je riječ o Belgiji:

                        1.

                        Dohoci i prihodi od financijske imovine obuhvaćeni sustavom definiranim člankom 15. stavcima 2. do 4., koji su u Francuskoj stvarno oporezovani porezom po odbitku i koje stječu društva koja su rezidenti u Belgiji, a koja su po toj osnovi porezni obveznici poreza na dobit, oslobođeni su, zbog plaćanja francuskog poreza po odbitku na prihode od kapitala po uobičajenoj stopi na njihov neto iznos, od plaćanja poreza na dobit i poreza na raspodjelu dividendi pod uvjetima predviđenima nacionalnim belgijskim zakonodavstvom.

                  […]”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               12

               Društvima Sofina, Rebelco i Sidro od 2008. do 2011. isplaćene su dividende po osnovi njihovih udjela u francuskim društvima.

               13

               Primjenom članka 119. bis stavka 2. CGI‑ja u vezi s člankom 15. stavkom 2. Francusko‑belgijskog ugovora, te su dividende bile oporezovane po odbitku, i to po stopi od 15 %.

               14

               Budući da su porezna razdoblja od 2008. do 2011. tužitelji u glavnom postupku zaključili s negativnim rezultatom, oni su francuskoj poreznoj upravi uputili prigovore radi povrata poreza po odbitku naplaćenog po osnovi dividendi isplaćenih tijekom tih poreznih razdoblja.

               15

               Budući da su ti prigovori odbijeni, tužitelji u glavnom postupku pokrenuli su postupke pred nadležnim sudovima, koji ni u prvom stupnju ni po žalbi nisu prihvatili njihove zahtjeve za povrat.

               16

               Tužitelji u glavnom postupku stoga su podnijeli žalbu u kasacijskom postupku sudu koji je uputio zahtjev.

               17

               Conseil d’État (Državno vijeće, Francuska) utvrdio je, kao prvo, da primjena poreza po odbitku isključivo na dividende isplaćene nerezidentnim društvima koja posluju s gubitkom po osnovi njihova udjela u rezidentnim društvima dovodi ta društva u nepovoljan financijski položaj u odnosu na rezidentna društva koja posluju s gubitkom. Navedeni sud, međutim, želi doznati bi li takva okolnost sama po sebi predstavljala razliku u tretmanu koju karakterizira ograničenje slobodnog kretanja kapitala, a koje je u načelu zabranjeno člankom 63. UFEU‑a.

               18

               Pod pretpostavkom da nacionalno zakonodavstvo o kojem je riječ u glavnom postupku čini takvo ograničenje, Conseil d’État (Državno vijeće) pita se, kao drugo, ne bi li se navedeno ograničenje moglo opravdati s obzirom na cilj tog propisa, to jest da se osigura učinkovitost naplate poreza.

               19

               Kao treće i podredno, u slučaju da treba prihvatiti načelo poreza po odbitku o kojem je riječ u ovom slučaju, taj sud želi doznati, s jedne strane, može li okolnost da je rezidentno društvo koje je poslovalo s gubitkom i koje prestaje poslovati zbog tog prestanka poslovanja de facto oslobođeno od plaćanja poreza na dividende koje su mu bile isplaćivane tijekom poreznih razdoblja u kojima je poslovalo s gubitkom utjecati na ispitivanje usklađenosti nacionalnog propisa o kojem je riječ u glavnom postupku s člancima 63. i 65. UFEU‑a.

               20

               S druge strane, Conseil d’État (Državno vijeće) navodi da bi razlike u načinima izračuna osnovice za oporezivanje dividendi ovisno o tome je li društvo kojem se one isplaćuju rezident ili nije također mogle predstavljati ograničenje slobodnog kretanja kapitala. Naime, dok se porez po odbitku predviđen u članku 119. bis CGI‑ja obračunava na bruto iznos dividendi, troškovi povezani sa samim primitkom dividendi mogu se odbiti od osnovice za oporezivanje radi izračuna poreza na dividende isplaćene rezidentnom društvu.

               21

               U tim je okolnostima Conseil d’État (Državno vijeće) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članke [63. i 65. UFEU‑a] tumačiti na način da nepovoljan financijski položaj koji proizlazi iz primjene poreza po odbitku na dividende isplaćene nerezidentnim društvima koja su poslovala s gubitkom, dok se rezidentnim društvima koja posluju s gubitkom iznos primljenih dividendi ne oporezuje sve do poreznog razdoblja u kojem ona ponovno, ako uopće, počnu poslovati s dobiti, predstavlja sâm po sebi razliku u tretmanu koja karakterizira ograničenje slobodnog kretanja kapitala?

                        2.

                        Treba li eventualno ograničenje slobodnog kretanja kapitala navedeno u prethodnom pitanju, u pogledu zahtjeva koji proizlaze iz članaka [63. i 65. UFEU‑a], smatrati opravdanim potrebom osiguranja učinkovite naplate poreza s obzirom na to da nerezidentna društva ne podliježu nadzoru francuske porezne uprave ili pak potrebom očuvanja raspodjele ovlasti za oporezivanje između država članica?

                        3.

                        Ako se primjena spornog poreza na odbitak u načelu može prihvatiti u pogledu slobodnog kretanja kapitala:

                                 –

                                 protivi li se tim odredbama ubiranje poreza po odbitku na dividende koje rezidentno društvo isplaćuje nerezidentnom društvu druge države članice koje posluje s gubitkom kad potonje prestane obavljati svoju djelatnost a da nije ponovno počelo ostvarivati dobit, dok se rezidentnom društvu koje se nalazi u toj situaciji stvarno ne oporezuje iznos tih dividendi?

                                 –

                                 treba li te odredbe tumačiti na način da bi, u slučaju primjene poreznih pravila koja različito tretiraju dividende prema tome isplaćuju li se rezidentima ili nerezidentima, valjalo usporediti stvarno porezno opterećenje koje u odnosu na te dividende podnosi svako od njih kako bi se ograničenje slobodnog kretanja kapitala, koje proizlazi iz činjenice da ta pravila samo u odnosu na nerezidente isključuju odbitak troškova koji su izravno povezani sa samim primitkom dividendi, moglo smatrati opravdanim razlikom u stopi između poreza koji se rezidentima ubire prema pravilima općeg propisa na temelju sljedećeg poreznog razdoblja i poreza po odbitku na dividende koje su isplaćene nerezidentima kad ta razlika kompenzira, u odnosu na iznos plaćenog poreza, razliku u poreznoj osnovici?”

         O prethodnim pitanjima

            Prvo i drugo pitanje te prvi dio trećeg pitanja

               22

               Svojim prvim i drugim pitanjem te prvim dijelom trećeg pitanja, koje valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članke 63. i 65. UFEU‑a tumačiti na način da im se protivi propis države članice poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, na temelju kojeg se dividende koje isplaćuje rezidentno društvo oporezuju po odbitku kada se isplaćuju nerezidentnom društvu, dok, kad se isplaćuju rezidentnom društvu, do njihova oporezivanja, prema pravilima općeg propisa o porezu na dobit, dolazi na kraju poreznog razdoblja tijekom kojeg su isplaćene samo pod uvjetom da je to društvo tijekom tog razdoblja poslovalo s dobitkom, pri čemu do takvog oporezivanja uopće i ne mora doći ako navedeno društvo prestane poslovati a da od isplate tih dividendi nije ostvarilo dobitak.

         Postojanje ograničenja slobodnog kretanja kapitala u smislu članka 63. stavka 1. UFEU‑a

               23

               Iz sudske prakse Suda proizlazi da mjere zabranjene člankom 63. stavkom 1. UFEU‑a, kao ograničenja kretanja kapitala, uključuju mjere koje su takve naravi da mogu odvratiti nerezidente od ulaganja u nekoj državi članici ili pak rezidente te države članice od ulaganja u drugim državama (presude od 10. svibnja 2012., Santander Asset Management SGIIC i dr., C‑338/11 do C‑347/11, EU:C:2012:286, t. 15.; od 17. rujna 2015., Miljoen i dr., C‑10/14, C‑14/14 i C‑17/14, EU:C:2015:608, t. 44. i od 2. lipnja 2016., Pensioenfonds Metaal en Techniek, C‑252/14, EU:C:2016:402, t. 27.).

               24

               Konkretnije, nepovoljan tretman u jednoj državi članici dividendi uplaćenih nerezidentnim društvima u odnosu na tretman rezerviran za dividende rezidentnih društava može odvratiti društva sa sjedištem u državi članici različitoj od navedene od ulaganja u tu državu članicu i, slijedom navedenog, predstavlja ograničenje slobodnog kretanja kapitala, načelno zabranjeno člankom 63. UFEU‑a (presuda od 2. lipnja 2016., Pensioenfonds Metaal en Techniek, C‑252/14, EU:C:2016:402, t. 28. i navedena sudska praksa).

               25

               Na temelju zakonodavstva o kojem je riječ u glavnom postupku, društva koja imaju udjele u društvu sa sjedištem u Francuskoj, kada se radi o dividendama koje im se po toj osnovi isplaćuju, podliježu dvama različitim sustavima oporezivanja, čija primjena ovisi o tome imaju li svojstvo rezidenta ili nerezidenta na državnom području te države članice.

               26

               Naime, iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da se na dividende koje je francusko društvo isplatilo nerezidentnim društvima na temelju članka 119. bis stavka 2. CGI‑ja plaća porez po odbitku od 25 % njihova bruto iznosa, pri čemu se taj postotak ipak može smanjiti na temelju ugovora o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja, neovisno o njihovim financijskim rezultatima. Kao što to navodi sud koji je uputio zahtjev, dividende koje su isplaćene tužiteljima u glavnom postupku oporezovane su porezom po odbitku od 15 % u skladu s takvim ugovorom, to jest Francusko‑belgijskim ugovorom.

               27

               Nasuprot tomu, dividende koje su isplaćene rezidentnom društvu sastavni su dio njegove porezne osnovice i podliježu pravilima općeg propisa, to jest porezu na dobit u visini od 33,33 % u skladu s člankom 38. CGI‑ja. U slučaju poslovanja s gubitkom po završetku predmetnog poreznog razdoblja, članak 209. stavak 1. treći podstavak CGI‑ja, u verziji koja se primjenjuje na činjenice u glavnom postupku, propisivao je odgodu tog oporezivanja za kasnije porezno razdoblje u kojem bi se poslovalo s dobitkom, pri čemu se registrirani gubici koji se mogu prenijeti u sljedeće porezno razdoblje odbijaju do visine iznosa isplaćenih dividendi.

               28

               Iz toga proizlazi da, dok se dividende isplaćene nerezidentnom društvu trenutačno i konačno oporezuju, oporezivanje dividendi isplaćenih rezidentnom društvu ovisi o njegovoj neto dobiti ili gubitku. Stoga, ako se posluje s gubitkom, oporezivanje tih dividendi ne samo da je odgođeno za kasnije porezno razdoblje, dajući financijsku prednost rezidentnom društvu, nego je usto zbog toga neizvjesno, s obzirom na to da do tog oporezivanja neće doći ako rezidentno društvo prestane poslovati prije nego što počne poslovati s dobitkom.

               29

               Međutim, kao prvo, uskraćivanje financijske prednosti u prekograničnom kontekstu, a koja se dodjeljuje u istovjetnim okolnostima na nacionalnom teritoriju, predstavlja ograničenje slobodnog kretanja kapitala (vidjeti analogijom presude od 13. prosinca 2005., Marks & Spencer, C‑446/03, EU:C:2005:763, t. 33. i od 12. srpnja 2012., Komisija/Španjolska, C‑269/09, EU:C:2012:439, t. 59.).

               30

               Kao drugo, ocjena postojanja eventualnog nepovoljnog tretmana dividendi isplaćenih nerezidentnim društvima mora se provoditi za svako porezno razdoblje pojedinačno (presuda od 2. lipnja 2016., Pensioenfonds Metaal en Techniek, C‑252/14, EU:C:2016:402, t. 41.).

               31

               Budući da se dividende koje su isplaćene nerezidentnom društvu oporezuju prilikom njihove isplate, kako bi se usporedilo porezno opterećenje koje se nameće takvim dividendama i ono koje se nameće dividendama isplaćenima rezidentnom društvu, valja uzeti u obzir porezno razdoblje u kojem su dividende isplaćene.

               32

               Međutim, treba utvrditi da takvo opterećenje odgovara nuli kada rezidentno društvo takvo razdoblje završi s gubitkom.

               33

               Kao treće, takva odgoda oporezivanja imat će značajke konačnog oslobođenja dividendi isplaćenih rezidentnom društvu ako ono do prestanka svojeg poslovanja više ne bude poslovalo s dobitkom.

               34

               Slijedom toga, nacionalni propis o kojem je riječ u glavnom postupku može dati prednost rezidentnim društvima koja posluju s gubitkom, s obzirom na to da im donosi barem financijsku prednost, odnosno oslobođenje od plaćanja poreza u slučaju prestanka poslovanja, dok se nerezidentna društva trenutačno i konačno oporezuju neovisno o svojem rezultatu.

               35

               Francuska vlada u tom pogledu podsjeća na to da dividende isplaćene nerezidentnom društvu, na temelju zajedničke primjene članka 119. bis stavka 2. CGI‑ja i članka 15. Francusko‑belgijskog ugovora, podliježu poreznom opterećenju od 15 %, dok one isplaćene rezidentnom društvu, na temelju članka 38. CGI‑ja, podliježu poreznom opterećenju od 33,33 %.

               36

               Međutim, u tom pogledu treba naglasiti da sama okolnost da se dividende isplaćene nerezidentnom društvu oporezuju u Francuskoj po odbitku po stopi od 15 % ne sprečava Kraljevinu Belgiju da isto tako oporezuje te iste dividende, na temelju ovlasti za oporezivanje koja joj je priznata člankom 15. stavkom 1. Francusko‑belgijskog ugovora, u granicama predviđenima njegovim člankom 19.A stavkom 1.

               37

               Usto, okolnost navedena u točki 35. ove presude u svakom slučaju ne može otkloniti činjenicu da se s dividendama isplaćenima nerezidentnom društvu nepovoljnije postupa.

               38

               Naime, s jedne strane, nepovoljan porezni tretman protivan nekoj od temeljnih sloboda nije moguće smatrati spojivim s pravom Unije na temelju eventualnog postojanja drugih pogodnosti (presude od 18. srpnja 2007., Lakebrink i Peters‑Lakebrink, C‑182/06, EU:C:2007:452, t. 24. i navedena sudska praksa i od 13. srpnja 2016., Brisal i KBC Finance Ireland, C‑18/15, EU:C:2016:549, t. 32.).

               39

               S druge strane, nepovoljnija porezna stopa na koju se poziva francuska vlada kad je riječ o dividendama isplaćenima rezidentnom društvu u svakom slučaju nije relevantna, s obzirom na to da su te dividende oslobođene od obveze plaćanja dugovanog poreza kada rezidentno društvo prestane poslovati a da nakon isplate navedenih dividendi nije poslovalo s dobitkom. Međutim, presuđeno je da se okolnost da nacionalni propis dovodi nerezidente u nepovoljan položaj ne može nadomjestiti činjenicom da u drugim situacijama taj isti propis ne mora pogađati nerezidente u odnosu na rezidente (presude od 18. srpnja 2007., Lakebrink i Peters‑Lakebrink, C‑182/06, EU:C:2007:452, t. 23. i od 2. lipnja 2016., Pensioenfonds Metaal en Techniek, C‑252/14, EU:C:2016:402, t. 38.).

               40

               Takva razlika u poreznom tretmanu dividendi ovisno o mjestu rezidentnosti društava kojima se one isplaćuju može odvratiti, s jedne strane, nerezidentna društva od ulaganja u društva koja imaju sjedište u Francuskoj i, s druge strane, ulagače koji su rezidenti u Francuskoj da steknu udjele u nerezidentnim društvima.

               41

               Iz toga slijedi da nacionalni propis o kojem je riječ u glavnom postupku predstavlja ograničenje slobodnog kretanja kapitala, koje je u načelu zabranjeno člankom 63. stavkom 1. UFEU‑a.

               42

               Valja, međutim, razmotriti može li se to ograničenje opravdati s obzirom na odredbe UFEU‑a.

         Postojanje opravdanja za ograničavanje slobodnog kretanja kapitala na temelju članka 65. UFEU‑a

               43

               Francuska vlada ističe da, ako nacionalni propis o kojem je riječ u glavnom postupku predstavlja ograničenje, s jedne strane, postoji objektivna razlika u položajima rezidentnih i nerezidentnih društava i, s druge strane, taj je propis opravdan potrebom osiguranja naplate poreza i odgovara raspodjeli ovlasti za oporezivanje između države članice u kojoj je porezni obveznik rezident i one iz koje potječu dividende.

               44

               U skladu s člankom 65. stavkom 1. točkom (a) UFEU‑a, „[o]dredbe članka 63. [UFEU‑a] ne dovode u pitanje pravo država članica […] da primjenjuju odgovarajuće odredbe svojeg poreznog prava kojima se pravi razlika između poreznih obveznika koji nisu u istom položaju u pogledu mjesta boravišta ili mjesta ulaganja njihova kapitala”.

               45

               Ta se odredba, s obzirom na to da predstavlja iznimku od temeljnog načela slobodnog kretanja kapitala, mora usko tumačiti. Prema tome, ne može se tumačiti u smislu da je svako porezno zakonodavstvo koje uključuje razlikovanje poreznih obveznika prema mjestu boravišta ili državi članici u kojoj ulažu svoj kapital automatski u skladu s Ugovorom. Naime, sama iznimka iz članka 65. stavka 1. točke (a) UFEU‑a ograničena je stavkom 3. istog članka, prema kojem nacionalne odredbe iz tog stavka 1. „ne smiju biti sredstvo proizvoljne diskriminacije ili prikrivenog ograničenja slobodnog kretanja kapitala i platnog prometa kako je utvrđeno u članku 63. [UFEU‑a]” (presuda od 17. rujna 2015., Miljoen i dr., C‑10/14, C‑14/14 i C‑17/14, EU:C:2015:608, t. 63.).

               46

               Stoga valja razlikovati nejednako postupanje dopušteno člankom 65. stavkom 1. točkom (a) UFEU‑a i diskriminaciju zabranjenu člankom 65. stavkom 3. UFEU‑a. Međutim, iz sudske prakse Suda proizlazi da, kako bi se nacionalni porezni propis mogao smatrati usklađenim s odredbama Ugovora o slobodnom kretanju kapitala, razlika u postupanju koja iz toga proizlazi treba se odnositi na situacije koje nisu objektivno usporedive ili treba biti opravdana važnim razlogom od općeg interesa (presuda od 17. rujna 2015., Miljoen i dr., C‑10/14, C‑14/14 i C‑17/14, EU:C:2015:608, t. 64.).

         – Usporedivost predmetnih položaja

               47

               U skladu sa sudskom praksom Suda, od trenutka kad država, jednostrano ili ugovorom, podvrgne porezu na dohodak ne samo porezne obveznike rezidente nego i porezne obveznike nerezidente za dividende koje primaju od društva rezidenta, položaj tih poreznih obveznika nerezidenata približava se onomu poreznih obveznika rezidenata (presude od 20. listopada 2011., Komisija/Njemačka, C‑284/09, EU:C:2011:670, t. 56. i od 17. rujna 2015., Miljoen i dr., C‑10/14, C‑14/14 i C‑17/14, EU:C:2015:608, t. 67. i navedena sudska praksa).

               48

               Pozivajući se na presudu od 22. prosinca 2008., Truck Center (C‑282/07, EU:C:2008:762), francuska, belgijska i njemačka vlada te vlada Ujedinjene Kraljevine tvrde, međutim, da je propis kojim se predviđaju isključivo načini naplate poreza koji se razlikuju ovisno o sjedištu društva koje ostvaruje prihod opravdan zbog objektivno različitog položaja u kojem se nalaze rezidentna i nerezidentna društva.

               49

               Stoga primjena različitih tehnika naplate poreza ovisno o rezidentnosti društva kojem se isplaćuju dividende odražava objektivno različite položaje u kojima se nalaze nerezidentna društva u odnosu na rezidentna, pri čemu Francuska Država prema nerezidentnim društvima postupa kao država iz koje potječu dividende, a ne kao država koje je rezident osoba kojoj su te dividende isplaćene, što ograničava njezinu sposobnost naplate poreza kad je riječ o potonjim društvima i opravdava primjenu poreza po odbitku na dividende koje su im isplaćene.

               50

               Ta se argumentacija, međutim, ne može prihvatiti.

               51

               Iako je Sud u točki 41. presude od 22. prosinca 2008., Truck Center (C‑282/07, EU:C:2008:762) presudio da se različito postupanje koje se sastoji od primjene različitih tehnika oporezivanja ovisno o rezidentnosti poreznog obveznika odnosi na položaje koji nisu objektivno usporedivi, on je ipak u točkama 43. i 44. navedene presude pojasnio da su dohoci o kojima je bila riječ u predmetu u kojem je donesena ta presuda bili oporezovani neovisno o tome je li bila riječ o dohocima rezidentnog ili nerezidentnog poreznog obveznika.

               52

               Međutim, kao što to proizlazi iz točke 33. ove presude, nacionalni propis o kojem je riječ u glavnom postupku ne predviđa samo različite načine naplate poreza ovisno o rezidentnosti društva kojem se isplaćuju dividende nacionalnog podrijetla, već može dovesti do toga da se oporezivanje dohodaka od dividendi odgodi za kasnije razdoblje u slučaju da rezidentno društvo posluje s gubitkom odnosno do oslobođenja od plaćanja poreza u slučaju prestanka poslovanja, ako ono opet ne počne poslovati s dobitkom (vidjeti analogijom presudu od 10. svibnja 2012., Santander Asset Management SGIIC i dr., C‑338/11 do C‑347/11, EU:C:2012:286, t. 43.).

               53

               Stoga, budući da navedeni propis rezidentnim društvima koja posluju s gubitkom donosi znatnu poreznu prednost koju nemaju nerezidentna društva koja posluju s gubitkom, ne može se tvrditi da je različito postupanje prilikom oporezivanja dividendi ovisno o tome isplaćuju li se rezidentnom ili nerezidentnom društvu ograničeno na načine naplate poreza.

               54

               Iz toga proizlazi da to različito postupanje nije opravdano objektivno različitim položajima.

         – Opravdanje koje se temelji na uravnoteženoj raspodjeli ovlasti za oporezivanje među državama članicama

               55

               Francuska vlada tvrdi da je porez po odbitku kojim se oporezuju samo dividende isplaćene nerezidentnom društvu jedina tehnika koja Francuskoj Državi omogućuje oporezivanje tih dohodaka a da pritom ne smanji svoje porezne prihode zbog poslovanja s gubitkom do kojeg je došlo u drugoj državi članici.

               56

               U tom pogledu Sud je priznao da je očuvanje raspodjele ovlasti oporezivanja među državama članicama legitiman cilj te da, u nedostatku mjera ujednačavanja ili usklađivanja koje donosi Europska unija, države članice ostaju nadležne odrediti, sporazumno ili jednostrano, kriterije podjele svoje nadležnosti oporezivanja (presuda od 13. srpnja 2016., Brisal i KBC Finance Ireland, C‑18/15, EU:C:2016:549, t. 35.).

               57

               Takvo opravdanje može se prihvatiti osobito zato što je cilj predmetnog sustava spriječiti postupanja koja bi mogla ugroziti pravo države članice na izvršavanje porezne nadležnosti u pogledu djelatnosti koje se obavljaju na njezinu državnom području (presuda od 12. srpnja 2012., Komisija/Španjolska, C‑269/09, EU:C:2012:439, t. 77.).

               58

               U ovom slučaju Francuska Država odabrala je oporezivati porezom po odbitku dividende isplaćene nerezidentnom društvu po stopi utvrđenoj u ugovoru o sprečavanju dvostrukog oporezivanja, iako tako ne oporezuje dividende isplaćene rezidentnom društvu koje posluje s gubitkom.

               59

               Međutim, u glavnom predmetu odgoda oporezivanja dividendi isplaćenih nerezidentnom društvu koje posluje s gubitkom ne znači da Francuska Država mora odustati od svojeg prava na oporezivanje dohotka koji je ostvaren na njezinu državnom području. Naime, dividende koje isplaćuje rezidentno društvo oporezovat će se kada nerezidentno društvo počne poslovati s dobitkom u kasnijem poreznom razdoblju, kao što je to slučaj s rezidentnim društvom koje doživi sličan razvoj događaja.

               60

               Doista, ako se ispostavi da nerezidentno društvo, prije nego što je prestalo poslovati, nije počelo ponovno poslovati s dobitkom, dohoci od dividendi bit će stvarno oslobođeni od oporezivanja, dovodeći tako do poreznih gubitaka za državu članicu oporezivanja.

               61

               Međutim, s jedne strane, iz sudske prakse Suda proizlazi da se smanjenje poreznih prihoda ne može smatrati važnim razlogom u općem interesu na koji se može pozvati radi opravdanja mjere načelno protivne nekoj temeljnoj slobodi (presuda od 20. listopada 2011., Komisija/Njemačka, C‑284/09, EU:C:2011:670, t. 83.).

               62

               S druge strane, ako se države članice koriste slobodom oporezivanja dohodaka ostvarenih na svojem državnom području, dužne su poštovati načelo jednakog postupanja i slobode kretanja zajamčene primarnim pravom Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 13. srpnja 2016., Brisal i KBC Finance Ireland, C‑18/15, EU:C:2016:549, t. 36.).

               63

               Međutim, francuska vlada ne može tvrditi da gubitak poreznih prihoda vezanih uz oporezivanje dividendi isplaćenih nerezidentnim društvima u slučaju prestanka njihova poslovanja može opravdati oporezivanje tih dohodaka po odbitku, kad je riječ samo o tim društvima, premda Francuska Država na takve gubitke pristaje kada rezidentna društva prestanu poslovati a da nisu počela ponovno poslovati s dobitkom.

               64

               U tim okolnostima ne može se prihvatiti opravdanje za nacionalni propis o kojem je riječ u glavnom postupku koje se odnosi na potrebu očuvanja raspodjele ovlasti oporezivanja među državama članicama.

         – Opravdanje koje se temelji na učinkovitosti naplate poreza

               65

               Francuska vlada tvrdi i da je oporezivanje dividendi isplaćenih nerezidentnom društvu porezom po odbitku legitimno i prikladno sredstvo osiguranja poreznog tretmana dohodaka osobe koja ima poslovni nastan izvan države oporezivanja i izbjegavanja toga da ti dohoci ne budu oporezovani u državi iz koje potječu.

               66

               Porez po odbitku kojim se oporezuju dividende isplaćene nerezidentnim društvima omogućuje smanjenje administrativnog opterećenja uzrokovanog obvezom tih društava da na kraju poreznog razdoblja francuskoj poreznoj upravi podnesu poreznu prijavu.

               67

               U tom pogledu Sud je presudio da je potreba osiguranja učinkovite naplate poreza legitiman cilj kojim se može opravdati ograničenje temeljnih sloboda, pod uvjetom, međutim, da primjena takvog ograničenja bude prikladna za ostvarenje cilja koji se nastoji postići i da ne prelazi ono što je nužno za njegovo postizanje (vidjeti u tom smislu presudu od 13. srpnja 2016., Brisal i KBC Finance Ireland, C‑18/15, EU:C:2016:549, t. 39.).

               68

               Nadalje, presuđeno je da postupak oporezivanja po odbitku predstavlja legitimno i prikladno sredstvo za osiguravanje poreznog tretmana dohodaka poreznog obveznika koji ima poslovni nastan izvan države oporezivanja (presuda od 18. listopada 2012., X, C‑498/10, EU:C:2012:635, t. 39.).

               69

               U tom pogledu valja podsjetiti na to da je ograničenje slobodnog kretanja kapitala koje proizlazi iz nacionalnog propisa o kojem je riječ u glavnom postupku, kao što to proizlazi iz točke 34. ove presude, posljedica okolnosti da, suprotno rezidentnim društvima koja posluju s gubitkom, nerezidentna društva koja i sama posluju s gubitkom nemaju pravo na odgodu oporezivanja dividendi koje im se isplaćuju.

               70

               Međutim, priznanje nerezidentnim društvima prava na tu odgodu nužnim otklanjanjem tog ograničenja ne bi dovelo u pitanje ostvarenje cilja vezanog uz učinkovitu naplatu poreza koji ta društva duguju kada im se isplaćuju dividende rezidentnog društva.

               71

               Naime, kao prvo, sustav odgode oporezivanja u slučaju poslovanja s gubitkom po svojoj je naravi iznimka od načela oporezivanja tijekom poreznog razdoblja isplate dividendi, tako da se taj sustav ne može primijeniti na većinu društava kojima se isplaćuju dividende.

               72

               Kao drugo, valja naglasiti da je na nerezidentnim društvima da podnesu relevantne elemente koji poreznim tijelima države članice oporezivanja omogućavaju da utvrde da su ispunjeni uvjeti koje zakon predviđa za stjecanje prava na takvu odgodu.

               73

               Kao treće, mehanizmi uzajamne pomoći koji postoje među tijelima država članica dovoljni su da državi članici iz koje dividende potječu omoguće da provjeri istinitost elemenata koje su iznijela nerezidentna društva koja žele iskoristiti odgodu oporezivanja dividendi koje su im isplaćene (vidjeti u tom smislu presudu od 12. srpnja 2012., Komisija/Španjolska, C‑269/09, EU:C:2012:439, t. 68.).

               74

               U tom pogledu, s jedne strane, Direktiva Vijeća 77/799/EEZ od 19. prosinca 1977. o međusobnoj pomoći nadležnih tijela država članica u području izravnog oporezivanja i oporezivanja premija osiguranja (SL 1977., L 336, str. 15.), kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 2004/106/EZ od 16. studenoga 2004. (SL 2004., L 359, str. 30.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 96.), stavljenom izvan snage i zamijenjenom Direktivom Vijeća 2011/16/EU od 15. veljače 2011. o administrativnoj suradnji u području oporezivanja i stavljanju izvan snage Direktive 77/799/EEZ (SL 2011., L 64, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 363.), državi članici omogućuje da od nadležnih tijela druge države članice zatraži sve informacije koje joj mogu pomoći pri pravilnom utvrđivanju poreza na dohodak.

               75

               S druge strane, članak 4. stavak 1. Direktive Vijeća 2008/55/EZ od 26. svibnja 2008. o uzajamnoj pomoći kod naplate potraživanja vezanih za određene pristojbe, carine, poreze i druge mjere (SL 2008., L 150, str. 28.), stavljene izvan snage i zamijenjene Direktivom Vijeća 2010/24/EU od 16. ožujka 2010. o uzajamnoj pomoći kod naplate potraživanja vezanih za poreze, carine i druge mjere (SL 2010., L 84, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 17., str. 295.), određuje da „[n]a zahtjev tijela koje je podnositelj zahtjeva, tijelo kojem se upućuje zahtjev dostavlja mu sve korisne informacije za naplatu potraživanja” [neslužbeni prijevod]. Ta direktiva stoga državi članici iz koje potječu dividende omogućuje da od nadležnog tijela države članice rezidentnosti dobije informacije koje su joj potrebne za naplatu poreznog potraživanja koje je nastalo prilikom isplate dividendi.

               76

               Stoga Direktiva 2008/55 tijelima države članice iz koje potječu dividende nudi okvir suradnje i pomoći koji im omogućuje učinkovitu naplatu poreznog potraživanja u državi članici rezidentnosti (vidjeti u tom smislu presude od 29. studenoga 2011., National Grid Indus, C‑371/10, EU:C:2011:785, t. 78. i od 12. srpnja 2012., Komisija/Španjolska, C‑269/09, EU:C:2012:439, t. 70. i 71.).

               77

               Slijedom toga, priznanje pogodnosti vezane uz odgodu oporezivanja isplaćenih dividendi i nerezidentnim društvima koja posluju s gubitkom imalo bi za posljedicu uklanjanje svih ograničenja slobodnom kretanju kapitala a da se pritom ne sprečava ostvarenje cilja koji se nastoji postići nacionalnim propisom o kojem je riječ u glavnom postupku.

               78

               U tim se okolnostima ne može prihvatiti opravdanje za nacionalni propis o kojem je riječ u glavnom postupku koje se temelji na učinkovitosti naplate poreza.

               79

               S obzirom na sva ta razmatranja, na prvo i drugo pitanje te prvi dio trećeg pitanja valja odgovoriti da članke 63. i 65. UFEU‑a treba tumačiti na način da im se protivi propis države članice poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, na temelju kojeg se dividende koje isplaćuje rezidentno društvo oporezuju po odbitku kada se isplaćuju nerezidentnom društvu, dok, kad se isplaćuju rezidentnom društvu, do njihova oporezivanja, prema pravilima općeg propisa o porezu na dobit, dolazi na kraju poreznog razdoblja tijekom kojeg su isplaćene samo pod uvjetom da je to društvo tijekom tog razdoblja poslovalo s dobitkom, pri čemu do takvog oporezivanja uopće i ne mora doći ako navedeno društvo prestane poslovati a da od isplate tih dividendi nije ostvarilo dobitak.

            Drugi dio trećeg pitanja

               80

               Uzimajući u obzir odgovor na prvo i drugo pitanje te prvi dio trećeg pitanja, na drugi dio trećeg pitanja nije potrebno odgovoriti.

         Troškovi

               81

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                     Članke 63. i 65. UFEU‑a treba tumačiti na način da im se protivi propis države članice poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, na temelju kojeg se dividende koje isplaćuje rezidentno društvo oporezuju po odbitku kada se isplaćuju nerezidentnom društvu, dok, kad se isplaćuju rezidentnom društvu, do njihova oporezivanja, prema pravilima općeg propisa o porezu na dobit, dolazi na kraju poreznog razdoblja tijekom kojeg su isplaćene samo pod uvjetom da je to društvo tijekom tog razdoblja poslovalo s dobitkom, pri čemu do takvog oporezivanja uopće i ne mora doći ako navedeno društvo prestane poslovati a da od isplate tih dividendi nije ostvarilo dobitak.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski