title: Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 15. srpnja 2015. # Australian Gold LLC protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-611/13.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (drugo vijeće)
      15. srpnja 2015. (
            *1
         )
      „Žig Zajednice — Postupak za proglašavanje žiga ništavim — Međunarodna registracija u kojoj je naznačena Europska zajednica — Figurativni žig HOT — Apsolutni razlozi za odbijanje — Nepostojanje opisnog karaktera — Razlikovni karakter — Članak 7. stavak 1. točke (b) i (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009 — Članak 75. druga rečenica Uredbe br. 207/2009 — Protužalba pred žalbenim vijećem — Članak 8. stavak 3. Uredbe (EZ) br. 216/96 — Protutužba pred Općim sudom — Članak 134. stavak 3. Poslovnika od 2. svibnja 1991.“
      U predmetu T‑611/13,

         Australian Gold LLC, sa sjedištem u Indianapolisu, Indiana (Sjedinjene Američke Države), koji zastupaju A. von Mühlendahl i H. Hartwig, avocats,
      tužitelj,
      protiv

         Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM), koji zastupaju A. Poch i S. Hanne, u svojstvu agenata,
      tuženika,
      druga stranka u postupku pred žalbenim vijećem OHIM‑a, intervenijent u postupku pred Općim sudom je

         Effect Management & Holding GmbH, sa sjedištem u Vöcklabrucku (Austrija), koji zastupa H. Pernez, avocat,
      povodom tužbe podnesene protiv odluke četvrtog žalbenog vijeća OHIM‑a od 10. rujna 2013. (predmet R 1881/2012‑4) u vezi s postupkom za proglašavanje žiga ništavim između društava Australian Gold LLC i Effect Management & Holding GmbH,
      OPĆI SUD (drugo vijeće)
      u sastavu: M. E. Martins Ribeiro, predsjednica, S. Gervasoni (izvjestitelj) i L. Madise, suci,
      tajnik: J. Weychert, administratorica,
      uzimajući u obzir tužbu podnesenu tajništvu Općeg suda 21. studenoga 2013.,
      uzimajući u obzir OHIM‑ov odgovor na tužbu podnesen tajništvu Općeg suda 15. srpnja 2014.,
      uzimajući u obzir intervenijentov odgovor na tužbu podnesen tajništvu Općeg suda 21. srpnja 2014.,
      nakon rasprave održane 27. veljače 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

         Okolnosti spora

               1

               Intervenijent, Effect Management & Holding GmbH, nositelj je međunarodne registracije u kojoj je naznačena Europska zajednica i koja je ishođena kod Svjetske organizacije za intelektualno vlasništvo (WIPO) 13. kolovoza 2009. za sljedeći figurativni znak:

               2

               Ured za usklađivanje na unutarnjem tržištu (OHIM) primio je 12. rujna 2009. obavijest o registraciji tog znaka i odlukom od 26. studenoga 2010. priznao njegovu zaštitu na području Unije za proizvode koji pripadaju u razrede 3 i 5 u smislu Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga radi registracije žigova od 15. lipnja 1957., kako je revidiran i izmijenjen, te za svaki od tih razreda odgovaraju sljedećem opisu:

                        —

                        razred 3: „Preparati za bijeljenje i ostale tvari za pranje rublja; preparati za čišćenje, poliranje, odmašćivanje i struganje; sapuni; parfemi, esencijalna ulja, kozmetički proizvodi, osobito šamponi, gelovi za tuširanje, losioni za tijelo, ulja za masažu, gelovi, kreme za lice“;

                        —

                        razred 5: „Higijenski pripravci za medicinsku uporabu; dijetetski proizvodi (za medicinsku uporabu); masti za farmaceutsku uporabu“.

               3

               Tužitelj, Australian Gold LLC, je 6. travnja 2011. podnio zahtjev za proglašavanje spornog žiga ništavim na temelju članka 52. stavka 1. točke (a) Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Zajednice (SL L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.).

               4

               Odlukom od 10. kolovoza 2012. OHIM‑ov odjel za poništaje djelomično je prihvatio taj zahtjev i proglasio ništavim sporni žig za „preparate za bijeljenje i ostale tvari za pranje rublja; sapune; parfeme, esencijalna ulja, kozmetičke proizvode, osobito šampone, gelove za tuširanje, losione za tijelo, ulja za masažu, gelove, kreme za lice“ iz razreda 3 kao i za „dijetetske proizvode (za medicinsku uporabu); masti za farmaceutsku uporabu“ iz razreda 5.

               5

               Intervenijent je 10. listopada 2012. podnio OHIM‑u žalbu protiv odluke odjela za poništaje u dijelu u kojem je njome prihvaćen zahtjev za proglašavanje žiga ništavim. U svojem odgovoru na tužbu, podnesenom 20. veljače 2013., tužitelj je podnio protužalbu protiv odluke odjela za poništaje u dijelu u kojem je ona nepovoljna za njega.

               6

               Odlukom od 10. rujna 2013. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) četvrto žalbeno vijeće OHIM‑a djelomično je poništilo odluku odjela za poništaje u dijelu u kojem je on sporni žig proglasio ništavim za „preparate za bijeljenje i ostale tvari za pranje rublja; sapune; parfeme, esencijalna ulja, kozmetičke proizvode, osobito šampone, gelove za tuširanje, losione za tijelo, ulja za masažu, gelove, kreme za lice“ kao i za „dijetetske proizvode (za medicinsku uporabu)“. Ono je, naime, smatralo da verbalni element navedenog žiga „hot“ nema opisni karakter te da ima razlikovni karakter za predmetne proizvode (točke 13. do 42. pobijane odluke). Budući da je to žalbeno vijeće potvrdilo ocjene odjela za poništaje u vezi s „uljima za masažu“ i „mastima za farmaceutsku uporabu“, ono je tu odluku preinačilo u preostalom dijelu proglasivši ništavim taj žig samo za proizvode „ulja za masažu, gelovi“ iz razreda 3 i „masti za farmaceutsku uporabu“ iz razreda 5 (točke 47. pobijane odluke). Ono je osim toga zaključilo da su očitovanja, koja je tužitelj podnio u odgovoru na intervenijentovu žalbu, a koji je sadržavao gore navedenu protužalbu, bila zakašnjela i nije ih ispitao (točke 44. do 46. pobijane odluke).

         Zahtjevi stranaka

               7

               Tužitelj od Općeg suda u bitnome zahtijeva da:

                        —

                        poništi pobijanu odluku u dijelu u kojem je poništena odluka odjela za poništaje i u kojem nije ispitana osnovanost njegove protužalbe;

                        —

                        odbije intervenijentovu žalbu podnesenu protiv odluke odjela za poništaje;

                        —

                        naloži OHIM‑u i intervenijentu snošenje troškova, uključujući troškove nastale pred žalbenim vijećem.

               8

               OHIM od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        odbije tužbu;

                        —

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

               9

               Intervenijent od Općeg suda u bitnome zahtijeva da:

                        —

                        potvrdi pobijanu odluku u dijelu u kojem je poništena odluka odjela za poništaje;

                        —

                        preinači pobijanu odluku u dijelu u kojem je sporni žig proglašen ništavim za „ulja za masažu, gelove“ i „masti za farmaceutsku uporabu“;

                        —

                        potvrdi odluku odjela za poništaje u dijelu u kojem je odbijen zahtjev za proglašavanje žiga ništavim za „preparate za čišćenje, poliranje, odmašćivanje i struganje“ i „higijenske pripravke za medicinsku uporabu“;

                        —

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

               10

               Kao što je to intervenijent potvrdio na raspravi u svojem odgovoru na pitanje Općeg suda, a što je zabilježeno u zapisniku s rasprave, njegov prvi i treći dio zahtjeva odnose se na odbijanje tužiteljeve žalbe.

         Pravo

               11

               U potporu svojoj tužbi tužitelj u bitnome ističe tri tužbena razloga koji se temelje, prvo, na povredi njegova prava na saslušanje na temelju članka 75. druge rečenice Uredbe br. 207/2009, drugo, na povredi članka 8. stavka 3. Uredbe Komisije (EZ) br. 216/96 od 5. veljače 1996. o utvrđivanju pravila postupka žalbenih vijeća OHIM‑a (SL L 28, str. 11.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 116.), kako je izmijenjena, i, treće, na povredi članka 7. stavka 1. točaka (b) i (c) Uredbe br. 207/2009.

               12

               Sa svoje strane se intervenijent, zatraživši od Općeg suda preinaku pobijane odluke, poslužio mogućnošću koja mu je dana člankom 134. stavkom 3. Poslovnika Općeg suda od 2. svibnja 1991. da u svojem odgovoru na tužbu postavi zahtjev za poništenje ili preinaku odluke žalbenog vijeća u pogledu pitanja koje nije istaknuto u tužbi. Tužitelj i OHIM nisu se poslužili mogućnošću koja im je otvorena na temelju članka 135. stavka 3. Poslovnika od 2. svibnja 1991. da podnesu podnesak koji je ograničen na odgovor na zahtjev koji se prvi put iznosi u intervenijentovom odgovoru na tužbu te su zauzeli stajalište o intervenijentovom zahtjevu na raspravi u skladu s načelom kontradiktornosti. Poštujući to načelo, intervenijent je također imao priliku da na raspravi iznese svoje argumente u odgovoru na navode tužitelja i OHIM‑a.

               13

               U prilog svojem zahtjevu postavljenom na temelju članka 134. stavka 3. Poslovnika od 2. svibnja 1991. intervenijent se poziva na jedan razlog koji se temelji na članku 7. stavku 1. točkama (b) i (c) Uredbe br. 207/2009. Argumenti izneseni u potporu tom razlogu bit će ispitani zajedno s argumentima koje je tužitelj iznio u potporu svojem trećem tužbenom razlogu.

         Tužbeni razlog koji se temelji na povredi članka 75. druge rečenice Uredbe br. 207/2009 i na koji se tužitelj poziva

               14

               Tužitelj drži da je žalbeno vijeće pogrešno odbacilo kao zakašnjela njegova očitovanja podnesena u odgovoru na intervenijentovu žalbu podnesenu žalbenom vijeću. Budući da je to očitovanje sadržavalo argumente koji su bili namijenjeni osporavanju žalbe podnesene žalbenom vijeću kao i odluku Bundespatentgerichta (Saveznog patentnog suda, Njemačka) u potporu tim argumentima, žalbeno vijeće je povrijedilo članak 75. drugu rečenicu Uredbe br. 207/2009 odlučivši o žalbi a da nije uzelo u obzir te argumente i taj dokaz.

               15

               Valja zaključiti, kao što je to osim toga OHIM priznao u svojem odgovoru na tužbu, da je žalbeno vijeće pogrešno zaključilo da su tužiteljeva očitovanja podnesena sa zakašnjenjem.

               16

               Naime, tužitelj je 20. prosinca 2012. primio od OHIM‑a dopis kojim mu dostavlja žalbu koju je intervenijent podnio žalbenom vijeću. U tom dopisu OHIM mu je naveo da raspolaže rokom od dva mjeseca za podnošenje svojih očitovanja u vezi s tom žalbom. Stoga, u skladu s odredbama pravila 65. stavka 1. u vezi s odredbama pravila 70. stavaka 2. i 4. Uredbe Komisije (EZ) br. 2868/95 od 13. prosinca 1995. o provedbi Uredbe Vijeća (EZ) br. 40/94 o žigu Zajednice (SL L 303, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 84.), kako je izmijenjena, taj je rok istekao 20. veljače 2013., a ne 19. veljače 2013., kao što je žalbeno vijeće iznijelo u pobijanoj odluci (točka 45.). Budući da su tužiteljeva očitovanja podnesena 20. veljače 2013., žalbeno vijeće ih nije moglo odbaciti kao zakašnjela. Ono je stoga odlučilo o žalbi koju je intervenijent podnio, a da nije uzelo u obzir tužiteljeva očitovanja povrijedivši time članak 75. drugu rečenicu Uredbe br. 207/2009.

               17

               Međutim, OHIM navodi da ta nepravilnost nije imala posljedice za ovaj slučaj jer žalbeno vijeće ne bi prihvatilo tužiteljevu argumentaciju da je ispitalo njezinu osnovanost.

               18

               Naime, iz sudske prakse u vezi s člankom 75. drugom rečenicom Uredbe br. 207/2009. proizlazi da nepoštovanje te odredbe, koja određivanjem da se odluke OHIM‑a „mogu temeljiti samo na onim razlozima ili dokazima o kojima su se predmetne stranke imale mogućnost očitovati“ ima za cilj zaštitu prava na obranu, može učiniti upravni postupak nevaljanim samo ako je on mogao dovesti do različitog ishoda da tog nepoštovanja nije bilo (vidjeti presudu od 12. svibnja 2009., Jurado Hermanos/OHIM (JURADO), T‑410/07, Zb., EU:T:2009:153, t. 32. i navedenu sudsku praksu).

               19

               U ovom slučaju nije dokazano da je žalbeno vijeće moglo doći do drukčijeg rješenja da je uzelo u obzir argumente i dokaz sadržane u tužiteljevim očitovanjima u odgovoru na žalbu koja mu je podnesena.

               20

               Naime, s jedne strane, u tim očitovanjima tužitelj se ograničio na upućivanje na svoje argumente iznesene pred odjelom za poništaje i na reproduciranje određenih odlomaka iz odluke navedenog odjela. Prema tome, zato što žalbeno vijeće mora svoju odluku temeljiti na svim činjeničnim i pravnim elementima koje su stranke iznijele u prvostupanjskom postupku (vidjeti u tom smislu presudu od 10. srpnja 2006., La Baronia de Turis/OHIM – Baron Philippe de Rothschild (LA BARONNIE), T‑323/03, Zb., EU:T:2006:197, t. 56. do 58. i navedenu sudsku praksu), ne može se zaključiti da žalbeno vijeće nije uzelo u obzir argument koji je tužitelj istaknuo u svojim očitovanjima koji bi ga doveo do različitog rješenja.

               21

               S druge strane, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da OHIM ne vezuju, iako ih može uzeti u obzir, odluke donesene na razini država članica (vidjeti presudu od 21. ožujka 2013., Event/OHIM – CBT Comunicación Multimedia (eventer EVENT MANAGEMENT SYSTEMS), T‑353/11, EU:T:2013:147, t. 58. i navedenu sudsku praksu). Žalbeno vijeće je stoga u točki 42. pobijane odluke moglo zaključiti, ne počinivši pogrešku, da nije trebalo uzeti u obzir nacionalne upravne i sudske odluke (vidjeti t. 60. do 65. ove presude). Stoga se ne može zaključiti da bi žalbeno vijeće moglo u okolnostima ovog slučaja doći do različitog rješenja da je priznalo dopuštenost odluke Bundespatentgerichta priložene tužiteljevim očitovanjima kao i ulomaka iz te odluke preuzetih u navedenim očitovanjima (vidjeti u tom smislu presudu od 27. rujna 2012., Tuzzi fashion/OHIM – El Corte Inglés (Emidio Tucci), T‑535/08, EU:T:2012:495, t. 91.).

               22

               Tužbeni razlog koji se temelji na povredi članka 75. druge rečenice Uredbe br. 207/2009 treba slijedom stoga odbiti.

         Tužbeni razlog koji se temelji na povredi članka 8. stavka 3. Uredbe br. 216/96 na koji se tužitelj poziva

               23

               Tužitelj smatra da pogrešno odbacivanje njegovih očitovanja kao zakašnjelih podnesenih u odgovoru na žalbu koju je intervenijent podnio žalbenom vijeću predstavlja također povredu članka 8. stavka 3. Uredbe br. 216/96 jer su ta očitovanje sadržavala protužalbu sa zahtjevom za djelomično poništenje odluke odjela za poništaje koji žalbeno vijeće nije ispitalo.

               24

               Valja podsjetiti u tom pogledu da je žalbeno vijeće pogrešno odbacilo tužiteljeva očitovanja kao zakašnjela (vidjeti točke 15. i 16. ove presude).

               25

               Osim toga, u skladu s člankom 8. stavkom 3. Uredbe br. 216/96 „[u] postupcima inter partes, tuženik može u svom odgovoru tražiti poništaj odluke ili izmjenu pobijane odluke po pitanju koje nije bilo izneseno u žalbi“.

               26

               Žalbeno vijeće je stoga povrijedilo članak 8. stavak 3. Uredbe br. 216/96 propustivši ispitati zahtjev za djelomično poništenje odluke odjela za poništaje koji je sadržan u tužiteljevim očitovanjima. Tužbeni razlog koji se temelji na povredi te odredbe treba stoga prihvatiti.

         Tužbeni razlozi koji se temelje na povredi članka 7. stavka 1. točaka (b) i (c) Uredbe br. 207/2009 na koje se pozivaju tužitelj i intervenijent

               27

               Pobijanom odlukom žalbeno vijeće analiziralo je različita značenja riječi „hot“ u odnosu na „preparate za bijeljenje i ostale tvari za pranje rublja; sapune; parfeme, esencijalna ulja, kozmetičke proizvode, osobito šampone, gelove za tuširanje, losione za tijelo, ulja za masažu, gelove, kreme za lice“ i za „dijetetske proizvode (za medicinsku uporabu)“, među kojima su osobito visoka temperatura, začinjen okus ili podražujuće svojstvo, zaključivši iz toga da sporni žig nema opisni karakter s obzirom na te proizvode (točka 15. do 34. pobijane odluke). S druge strane, ono je zaključilo da se „ulja za masažu, gelovi“ i „masti za famaceutsku uporabu“ primjenjuju u vrućem stanju ili imaju zagrijavajući učinak, zbog čega je navedena marka opisna u pogledu njih (točka 17. pobijane odluke). Ono je potom zaključilo da je osim za proizvode za koje je imao opisni karakter, to jest „ulja za masažu, gelove“ i „masti za farmaceutsku uporabu“, taj žig za druge proizvode imao razlikovni karakter jer unatoč svojoj neodređenoj pozitivnoj konotaciji kratkoća znaka sprječava potrošača da ga pomiješa s reklamnim sloganom (točke 36. do 41. pobijane odluke). Naposljetku je podsjetilo na pravno neobvezujući karakter odluka nacionalnih tijela kojima je također odlučeno o istom žigu (točke 10. i 42. pobijane odluke).

               28

               Tužitelj i intervenijent ne osporavaju okolnost da pravokutni okvir oko riječi „hot“ kao i grafički prikaz navedene riječi nisu uzeti u obzir, a time ni analizu opisnog i razlikovnog karaktera spornog žiga na temelju samog izraza „hot“ (točka 13. pobijane odluke). Oni ne osporavaju ni činjenicu da se ta analiza morala provesti s obzirom na popis proizvoda opisanih na francuskom, koji je jezik međunarodne registracije (točka 10. pobijane odluke).

               29

               Nasuprot tome, tužitelj i intervenijent u potporu svojoj protutužbi osporavaju ocjene žalbenog vijeća koje su nepovoljne za njih i koje se odnose na opisni i razlikovni karakter spornog žiga. Tužitelj također prigovara da odluke nacionalnih tijela u vezi s tim istim žigom nisu bile uzete u obzir.

         Prigovori u vezi s opisnim karakterom spornog žiga

               30

               Nasuprot onome što je zaključilo žalbeno vijeće, tužitelj smatra da iz načela primjenjivih na ispitivanje opisnog karaktera žigova proizlazi da je žig sastavljen od izraza „hot“ opisan za sve „preparate za bijeljenje i ostale tvari za pranje rublja; sapune; parfeme, esencijalna ulja, kozmetičke proizvode, osobito šampone, gelove za tuširanje, losione za tijelo, kreme za lice“ i za „dijetetske proizvode (za medicinsku uporabu)“. Naime, izraz „hot“ je, kao podatak o temperaturi tih proizvoda ili njihove uporabne temperature, podatak koji se može rabiti za sve predmetne proizvode. Tužitelj smatra da i druga značenja riječi „hot“, među ostalim „u modi“, „privlačan“ ili „seksi“, predstavljaju također moguću uporabe te riječi za dotične proizvode.

               31

               Intervenijent osporava ocjenu žalbenog vijeća o opisnom karakteru spornog žiga s obzirom na „ulja za masažu, gelove“ (razred 3.) i „masti za farmaceutsku uporabu“ (razred 5.). On smatra da bi masti za farmaceutsku uporabu bile lišene svoje svrhe ako bi uzrokovale osjećaj pečenja ili imale zagrijavajući učinak, da su gelovi koji imaju zagrijavajući učinak obuhvaćeni razredom 5., a ne razredom 3., te naposljetku da osjećaj topline kod masaže potječe od trenja ruku, a ne od ulja za masažu.

               32

               Valja u tom pogledu podsjetiti da se u skladu s člankom 7. stavkom 1. točkom (c) Uredbe br. 207/2009 neće registrirati „žigovi koji se sastoje isključivo od oznaka ili podataka koji u trgovini mogu služiti za označivanje vrste, kakvoće, količine, namjene, vrijednosti, zemljopisnog podrijetla, ili vremena proizvodnje proizvoda ili pružanja usluge ili nekih drugih obilježja proizvoda ili usluga“.

               33

               Prema sudskoj praksi članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe br. 207/2009 sprječava da su oznake ili podaci rezervirani za jedno poduzeće uslijed njihove registracije kao žiga. Ta odredba želi ostvariti cilj od općeg interesa, koji podrazumijeva da se svi mogu slobodno koristiti takvim znakovima ili podacima (presude od 23. listopada 2003., OHIM/Wrigley, C‑191/01 P, Zb., EU:C:2003:579, t. 31.; od 27. veljače 2002., Ellos/OHIM (ELLOS), T‑219/00, Zb., EU:T:2002:44, t. 27., i od 2. svibnja 2012., Universal Display/OHIM (UniversalPHOLED), T‑435/11, EU:T:2012:210, t. 14.).

               34

               Nadalje, za znakove ili podatke, koji u trgovini mogu služiti za označavanje obilježja proizvoda ili usluge za koje je podnesena prijava, smatra se na temelju članka 7. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009 da nisu u stanju izvršavati glavnu funkciju žiga, a to je pokazivanje komercijalnog podrijetla proizvoda ili usluge, kako bi se potrošaču koji stječe taj proizvod ili uslugu koja je označena žigom omogućilo da pri kasnijem stjecanju učini isti izbor, ako se iskustvo pokazalo pozitivnim, ili drugi izbor, ako se ono pokazalo negativnim (presude OHIM/Wrigley, t. 33. supra, EU:C:2003:579, t. 30., i UniversalPHOLED, t. 33. supra, EU:T:2012:210, t. 15.).

               35

               Iz toga slijedi da je potrebno, kako bi neki znak potpao pod zabranu iznesenu u toj odredbi, da on ima dovoljno izravnu i konkretnu vezu s proizvodima ili uslugama o kojima je riječ, a koja je takve prirode da omogućuje dotičnoj javnosti da odmah i bez dodatnog promišljanja opazi opis proizvoda ili usluga o kojima je riječ, ili jedno od njihovih obilježja (vidjeti presudu UniversalPHOLED, t. 33. ove presude, EU:T:2012:210, t. 16. i navedenu sudsku praksu).

               36

               Naposljetku, valja podsjetiti da se ocjena opisnog karaktera znaka može dakle provesti samo, s jedne strane, u odnosu na percepciju relevantne javnosti i, s druge strane, u odnosu na proizvode ili usluge o kojima je riječ (vidjeti presudu od 7. lipnja 2005., Münchener Rückversicherungs‑Gesellschaft/OHIM (MunichFinancial Services), T‑316/03, Zb., EU:T:2005:201, t. 26. i navedenu sudsku praksu).

               37

               U ovom slučaju žalbeno vijeće je zaključilo da u pogledu percepcije opisnog karaktera znaka za koji je podnesena prijava dotičnu javnost predstavlja anglofoni potrošač (točka 14. pobijane odluke). Tu definiciju relevantne javnosti, koju tužitelj i intervenijent ne osporavaju, treba potvrditi.

         – Nepostojanje opisnog karaktera spornog žiga za „ulja za masažu, gelove“ i „masti za farmaceutsku uporabu“ na koje se intervenijent poziva

               38

               Argumente koje intervenijent iznosi u potporu nepostojanju opisnog karaktera spornog žiga za „ulja za masažu, gelove“ i „masti za farmaceutsku uporabu“ treba odbiti.

               39

               Doduše, kao što intervenijent pravilno ističe, time što izraz „hot“ upućuje na visoku temperaturu, on ne označava termičke uvjete za uporabu tih proizvoda. Naime, navedeni proizvodi mogu se rabiti i na visokim i na nižim temperaturama, kao što uostalom u biti potvrđuje žalbeno vijeće navevši u pobijanoj odluci da se „ti proizvodi mogu nanositi čak i na visokoj temperaturi“. Žalbeno vijeće je stoga u točki 17. pobijane odluke pogrešno zaključilo da u smislu članka 7. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009 „hot“ opisuje činjenicu da se ti proizvodi nanose kada su vrući.

               40

               S druge strane, valja zaključiti, kao i žalbeno vijeće te nasuprot onom što intervenijent smatra, da izraz „hot“ označava učinke izazvane „uljima za masažu, gelovima“ i „mastima za farmaceutsku uporabu“. Naime, svi su ti proizvodi, neovisno o tome rabe li se u medicinske svrhe, namijenjeni nanošenju na kožu pokretima koji se više ili manje ponavljaju i koji stvaraju osjećaj topline. U tom pogledu ne mijenja na stvari činjenica koju intervenijent navodi, a prema kojoj to zagrijavanje izaziva trenje ruku na koži, a ne proizvodi kao takvi, jer to trenje nužno nastaje kod primjene navedenih proizvoda.

               41

               Žalbeno vijeće je stoga u pobijanoj odluci pravilno zaključilo da je sporni žig opisnog karaktera za „ulja za masažu, gelove“ i „masti za farmaceutsku uporabu“.

         – Kontradiktornost pobijane odluke na koju se poziva tužitelj

               42

               Tužitelj ističe da žalbeno vijeće nije moglo, a da si ne proturječi, priznati opisni karakter spornog žiga za „ulja za masažu, gelove“ a isključiti ga za „parfeme, esencijalna ulja, kozmetičke proizvode“.

               43

               Taj prigovor kojim se u biti žalbenom vijeću prigovara da nije izvelo zaključak o posljedicama priznavanja opisnog karaktera spornog žiga za „ulja za masažu, gelove“ za ocjenu njegova opisnog karaktera za „parfeme, esencijalna ulja, kozmetičke proizvode“ treba prihvatiti.

               44

               Naime, prema ustaljenoj sudskoj praksi, utvrđivanje opisnog karaktera žiga primjenjuje se ne samo na proizvode za koje je on izravno opisan, nego i na širu kategoriju kojoj ti proizvodi pripadaju ako prijavitelj žiga to nije primjereno ograničio (presude od 7. lipnja 2001., DKV/OHIM (EuroHealth), T‑359/99, Zb., EU:T:2001:151, t. 33., i od 15. rujna 2009., Wella/OHIM (TAME IT), T‑471/07, Zb., EU:T:2009:328, t. 18.).

               45

               Međutim, u ovom slučaju valja zaključiti da je tužitelj pravilno tvrdio, kao uostalom i OHIM u svojem odgovoru na tužbu, da su „ulja za masažu, gelovi“ obuhvaćeni općenitijim kategorijama „parfemi, esencijalna ulja, kozmetički proizvodi“, kao što to potvrđuje izraz „osobito“ koji ih povezuje (u pogledu izraza „osobito“ vidjeti po analogiji presude od 8. lipnja 2005., Wilfer/OHIM (ROCKBASS), T‑315/03, Zb., EU:T:2005:211, t. 3. i 64., i od 12. studenoga 2008., Scil proteins/OHIM – Indena (affilene), T‑87/07, EU:T:2008:487, t. 38. i 39.).

               46

               Valja u tom pogledu pojasniti da se izraz „osobito“, nasuprot onom što intervenijent smatra, ne odnosi samo na kozmetičke proizvode. Naime, s jedne strane, na popisu proizvoda za koje se priznaje zaštita spornog žiga, proizvodi „parfemi“, „esencijalna ulja“ i „kozmetički proizvodi“ razdvojeni su zarezima i odvojeni od drugih proizvoda s popisa točkom‑zarezom (vidjeti u tom smislu, presudu od 15. svibnja 2014., Louis Vuitton Malletier/OHIM, C‑97/12 P, EU:C:2014:324, t. 96. i 97.). S druge strane, postoje izravne i konkretne veze između te tri kategorije proizvoda jer se parfemi kao i esencijalna ulja mogu kvalificirati kao „kozmetički proizvodi“ zato što se kozmetički proizvodi općenito definiraju kao da su namijenjeni nanošenju na površinske dijelove ljudskog tijela radi njegove njege ili uljepšavanja.

               47

               Iz istih razloga kao što su oni izneseni u točki 46. ove presude valja bez potrebe za ispitivanjem njegove dopuštenosti odbiti argument koji je OHIM iznio po prvi put na raspravi, a prema kojem „ulja za masažu“ i „gelovi“ nisu obuhvaćeni općenitim kategorijama „parfemi, esencijalna ulja, kozmetički proizvodi“. Osobito se „ulja za masažu“ kao i „gelovi“, navedeni bez pojašnjenja, mogu smatrati kao da su namijenjeni njezi ili uljepšavanju tijela.

               48

               Žalbeno vijeće je prema tome počinilo pogrešku jer nije izvelo zaključak o posljedicama priznavanja opisnog karaktera spornog žiga za „ulja za masažu, gelove“ za ocjenu njegova opisnog karaktera za „parfeme, esencijalna ulja, kozmetičke proizvode“ i druge kategorije proizvoda navedene kao primjer tih općenitih kategorija proizvoda. Stoga valja zaključiti da je žalbeno vijeće pogrešno isključilo opisni karakter navedenog žiga za „parfeme, esencijalna ulja, kozmetičke proizvode, osobito šampone, gelove za tuširanje, losione za tijelo, kreme za lice“, bez potrebe za ispitivanjem drugih tužiteljevih argumenata u vezi s opisnim karakterom tog žiga za navedene proizvode.

         – Opisni karakter spornog žiga za „preparate za bijeljenje i ostale tvari za pranje rublja; sapune“ i za „dijetetske proizvode (za medicinsku uporabu)“

               49

               Što se prije svega tiče označavanja visoke temperature izrazom „hot“, ne može se smatrati, kao što tužitelj drži, da izraz „hot“ označava visoku temperaturu „preparata za bijeljenje i ostale tvari za pranje rublja; sapuna“ i „dijetetskih proizvoda (za medicinsku uporabu)“. Naime, ti proizvodi koji su namijenjeni održavanju rublja te njezi i osobnoj prehrani nemaju po prirodi visoku temperaturu. Nasuprot tome, kao što pravilno ističe OHIM, neki od njih, kao što su sapuni, mogu se zbog takve temperature promijeniti.

               50

               Izraz „hot“ ne označava ni temperaturu na kojoj se dotični proizvodi rabe. Naime, iako se neki od tih proizvoda mogu rabiti na visokoj temperaturi, kao što su „preparati za bijeljenje i ostale tvari za pranje rublja“, ili „dijetetski proizvodi“, taj uvjet za uporabu ne obilježava navedene proizvode jer se oni mogu koristiti i na nižim temperaturama. Kao što pravilno ističe intervenijent, kod sredstava za pranje potrošači čak posebno cijene prilagođenost nižim temperaturama.

               51

               Što se nadalje tiče drugih značenja izraza „hot“, valja zaključiti da treba odbiti jedini argument koji tužitelj iznosi u potporu svojem navodu o tome da je izraz „hot“ u svojim drugim značenjima, poput „u modi“, „privlačan“ ili „seksi“, opisan za dotične proizvode. Činjenica, u svakom slučaju hipotetska, da se predmetni proizvodi prodaju u sex‑shopovima ne utječe na ispitivanje opisnog karaktera znaka kada mjesto prodaje nije određeno na popisu proizvoda u pogledu kojih je podnesena prijava za registraciju znaka. Naime, prema ustaljenoj sudskoj praksi, apsolutni razlozi za odbijanje registracije ocjenjuju se u odnosu na opis proizvoda ili usluga iz prijave za registraciju (presuda od 22. lipnja 2006., Storck/OHIM, C‑24/05 P, Zb., EU:C:2006:421, t. 23.). Valja dodati da u svakom slučaju pozitivna konotacija gore navedenih značenja izraza „hot“ prije spada u kategoriju nejasnog i neizravnog navođenja, nego u izravno i neposredno označavanje svojstva ili obilježja dotičnih proizvoda (vidjeti u tom smislu presudu od 9. listopada 2002., Dart Industries/OHIM (UltraPlus), T‑360/00, Zb., EU:T:2002:244, t. 27. i 28.).

               52

               Tužiteljeve argumente u vezi s opisnim karakterom spornog žiga treba stoga odbiti u pogledu „preparata za bijeljenje i ostale tvari za pranje rublja; sapuna“ i „dijetetskih proizvoda (za medicinsku uporabu)“.

         Prigovori u vezi s razlikovnim karakterom spornog žiga

               53

               Tužitelj ističe da iako riječ „hot“ nije opisna za „preparate za bijeljenje i ostale tvari za pranje rublja; sapune; parfeme, esencijalna ulja, kozmetičke proizvode, osobito šampone, gelove za tuširanje, losione za tijelo, ulja za masažu, gelove, kreme za lice“ i za „dijetetske proizvode (za medicinsku uporabu)“, ona predstavlja samo „oglas koji privlači pažnju“ koji nema nikakvu funkciju navođenja podrijetla te stoga nema razlikovni karakter.

               54

               Tužitelj pak smatra da je žalbeno vijeće pogrešno zaključilo da sporni žig nema razlikovni karakter za „ulja za masažu, gelove“ i „masti za farmaceutsku uporabu“.

               55

               Valja prije svega podsjetiti da je, kao što proizlazi iz članka 7. stavka 1. Uredbe br. 207/2009, dovoljno da je jedan od apsolutnih razloga odbijanja navedenih u toj odredbi primjenjiv kako se znak ne bi mogao registrirati kao žig Zajednice (vidjeti presudu od 12. siječnja 2005., Wieland‑Werke/OHIM (SnTEM, SnPUR, SnMIX), T‑367/02 do T‑369/02, Zb., EU:T:2005:3, t. 45. i navedenu sudsku praksu). Budući da je žalbeno vijeće pravilno zaključilo da sporni žig nije opisan za „ulja za masažu, gelove“ i „masti za farmaceutsku uporabu“ (vidjeti točku 41. ove presude) te da iz tog opisnog karaktera pogrešno nije također izvelo opisni karakter navedenog žiga u pogledu „parfema, esencijalnih ulja, kozmetičkih proizvoda, osobito šampona, gelova za tuširanje, losiona za tijelo, krema za lice“ (vidjeti točku 48. ove presude), treba kao bespredmetne odbiti argumente na koje se pozivaju tužitelj i intervenijent u pogledu (ne)razlikovnog karaktera tog žiga s obzirom na te proizvode.

               56

               Budući da treba odbiti sve argumente koje je intervenijent iznio u potporu svojem zahtjevu podnesenom na temelju članka 134. stavka 3. Poslovnika od 2. svibnja 1991. (vidjeti također točku 38. ove presude), taj zahtjev treba odbiti.

               57

               Zatim, što se tiče tužiteljeve argumentacije u vezi s proizvodima za koje sporni žig nije opisan, to jest za „preparate za bijeljenje i ostale tvari za pranje rublja; sapune“ i za „dijetetske proizvode (za medicinsku uporabu)“, valja podsjetiti na sudsku praksu prema kojoj sama činjenica, da dotična javnost percipira žig kao promidžbenu formulu i da bi ga s obzirom na njegov hvaleći karakter drugi poduzetnici mogli načelno preuzeti, nije kao takva dostatna za zaključak da taj žig nema razlikovni karakter. Naime, hvaleća konotacija žiga ne znači da on ipak nije prikladan za to da potrošačima jamči podrijetlo proizvoda ili usluga koje označava jer dotična javnost može takav žig istovremeno shvatiti kao promidžbenu formulu i oznaku komercijalnog podrijetla proizvoda ili usluga (vidjeti presudu od 12. srpnja 2012., Smart Technologies/OHIM, C‑311/11 P, Zb., EU:C:2012:460, t. 29. i 30. i navedenu sudsku praksu).

               58

               Tako tužiteljev navod o zapravo promidžbenom karakteru riječi „hot“ nije dostatan da se samim njime dovede u pitanje utvrđenje žalbenog vijeća o razlikovnom karakteru spornog žiga. Treba još utvrditi da taj izraz predstavlja isključivo promidžbenu formulu. U okviru svoje argumentacije u vezi s opisnim karakterom sporne marke tužitelj je sam priznao da izraz „hot“ ima više značenja, poput „vruće“ ili „ljut“, koja nemaju promidžbeni karakter. Tako tužitelj nije dokazao da izraz „hot“, kao i druge riječi koje je naveo u potporu svojem argumentu (poput riječi „super“ ili „best“), predstavlja isključivo reklamni slogan zbog kojeg mu se ne može priznati razlikovni karakter (vidjeti u tom smislu presudu od 21. siječnja 2010., Audi/OHIM, C‑398/08 P, Zb., EU:C:2010:29, t. 47.).

         Prigovor koji se temelji na neuzimanju u obzir nacionalnih upravnih i sudskih odluka

               59

               Tužitelj prigovara žalbenom vijeću da u obzir nije uzelo nacionalne upravne i sudske odluke, osobito odluke Bundespatentgerichta od 9. listopada 2012. i Bundesgerichtshofa (Savezni sud, Njemačka) od 19. veljače 2014., kojima je uskraćena zaštita spornog žiga.

               60

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, uređenje žiga Zajednice autonomni je sustav koji čini skup pravila i nastoji ostvariti ciljeve koji su mu specifični te čija je primjena neovisna o svim nacionalnim sustavima. Shodno tome, prikladnost znaka za registraciju kao žiga Zajednice treba ocijeniti samo na temelju relevantnih propisa. OHIM i, ovisno o slučaju, sud Unije ne vezuju, iako ih oni mogu uzeti u obzir, odluke donesene na razini država članica, i to iako su te odluke donesene na temelju nacionalnog zakonodavstva usklađenog na osnovi Direktive 2008/95/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2008. o usklađivanju zakonodavstava država članica o žigovima (SL L 299, str. 25.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 2., str. 149.) (vidjeti sudsku praksu navedenu u točki 21. ove presude). Valja podsjetiti da nijedna odredba Uredbe br. 207/2009 ne obvezuje OHIM ili, povodom tužbe, Opći sud da dođu do istih rezultata kao nacionalna upravna tijela ili nacionalni sudovi u sličnoj situaciji (vidjeti presudu od 12. siječnja 2006., Deutsche SiSi‑Werke/OHIM, C‑173/04 P, Zb., EU:C:2006:20, t. 49. i navedenu sudsku praksu).

               61

               Naime, u skladu s uvodnom izjavom 6. Uredbe br. 207/2009, pravo Zajednice u području žigova ne zamjenjuje pravne propise država članica o žigovima. Stoga je moguće da zbog jezičnih, kulturnih, socijalnih i gospodarskih razloga žig koji nije zaštićen u jednoj državi članici to bude u drugoj državi članici ili na razini Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 25. listopada 2007., Develey/OHIM, C‑238/06 P, Zb., EU:C:2007:635, t. 57. do 59. i navedenu sudsku praksu).

               62

               Suprotno onome što tužitelj smatra, odredbe Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001., L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.), kako je izmijenjena, i članka 109. Uredbe br. 207/2009 ne opovrgavaju ni na koji način to utvrđenje. Naime, kao što osobito proizlazi iz uvodne izjave 15. Uredbe br. 44/2001, koju tužitelj navodi, tom se uredbom želi osigurati da u dvjema državama članicama ne budu donesene dvije nepomirljive presude te se ne odnosi na OHIM. Osim toga, člankom 109. Uredbe br. 207/2009 želi se izbjeći da postupci povodom tužbe zbog povrede prava koji se pokreću na nacionalnim sudovima, pri čemu se jedan od njih temelji na žigu Zajednice, a drugi na nacionalnim žigu, ne dovedu do proturječnih odluka. Kao što pravilno ističe intervenijent, on se tako odnosi samo učinke, a ne na uvjete za zaštitu navedenih žigova.

               63

               Gore navedeno utvrđenje ne dovodi u pitanje ni članak 7. stavak 2. Uredbe br. 207/2009, koji određuje da se apsolutni razlozi za odbijanje utvrđeni u stavku 1. primjenjuju neovisno o tome što postoje samo u jednom dijelu Unije. Naime, odbijanje nacionalne registracije temelji se na nacionalnim odredbama koje se primjenjuju u skladu s nacionalnim postupkom i u nacionalnom kontekstu (vidjeti točku 61. ove presude) te stoga nije izjednačeno s priznanjem postojanja apsolutnog razloga za odbijanje u državi članici u smislu Uredbe br. 207/2009.

               64

               U ovom slučaju nije relevantna ni presuda od 10. ožujka 2011., Agencja Wydawnicza Technopol/OHIM (C‑51/10 P, Zb., EU:C:2011:139, t. 73. do 77.), koju je tužitelj naveo, zato što se odnosi na obvezu OHIM‑a da uzme u obzir svoje vlastite odluke donesene na temelju sličnih prijava u vezi sa žigovima Zajednice.

               65

               Slijedom navedenog, iako je poželjno da OHIM uzme u obzir odluke nacionalnih tijela koje se odnose na žigove istovjetne onima o kojima mora odlučiti, i obrnuto, OHIM nije dužan uzeti u obzir te odluke, uključujući odluke o istovjetnim žigovima, te, pod pretpostavkom da ih i uzme u obzir, nije vezan navedenim odlukama.

               66

               Stoga u ovom slučaju valja odbiti tužiteljev prigovor koji se temelji na tome da žalbeno vijeće nije uzelo u obzir nacionalne upravne i sudske odluke u vezi sa spornim žigom a da pri tome nije potrebno odlučiti o dopuštenosti odluke Bundesgerichtshofa koju je tužitelj dopisom dostavio nakon tužbe i koju OHIM osporava.

               67

               Iz svega prethodno navedenog proizlazi da pobijanu odluku treba poništiti u dijelu u kojem je žalbeno vijeće propustilo odlučiti o tužiteljevoj prijavi u vezi s „preparatima za bijeljenje i ostale tvari za pranje rublja“ iz razreda 3, i „higijenskim pripravcima za medicinsku uporabu“ iz razreda 5 (vidjeti točku 26. ove presude), te u dijelu u kojem je ono poništilo i preinačilo odluku odjela za poništaje za „parfeme, esencijalna ulja, kozmetičke proizvode, osobito šampone, gelove za tuširanje, losione za tijelo, kreme za lice“ iz razreda 3 (vidjeti točku 48. ove presude).

               68

               Nadalje valja preinakom pobijane odluke odbiti intervenijentovu žalbu podnesenu protiv odluke odjela za poništaje u odnosu na „parfeme, esencijalna ulja, kozmetičke proizvode, osobito šampone, gelove za tuširanje, losione za tijelo, kreme za lice“ (vidjeti u tom smislu presudu od 29. siječnja 2013., Fon Wireless/OHIM – nfon (nfon), T‑283/11, EU:T:2013:41, t. 83.), u skladu s onim što tužitelj traži drugim dijelom svojeg tužbenog zahtjeva. Naime, Opći sud raspolaže ovlašću da u tom pogledu preinači pobijanu odluku, u dijelu u kojem je žalbeno vijeće zauzelo stajalište o opisnom karakteru spornog žiga za predmetne proizvode, te, kao što proizlazi iz točaka 43. do 48. ove presude, pogrešno zaključilo da taj žig nije opisnog karaktera za „parfeme, esencijalna ulja, kozmetičke proizvode, osobito šampone, gelove za tuširanje, losione za tijelo, kreme za lice“ (vidjeti u tom smislu presudu od 5. srpnja 2011., Edwin/OHIM, C‑263/09 P, Zb., EU:C:2011:452, t. 72.).

               69

               Tužiteljevu tužbu treba odbiti u preostalom dijelu kao i intervenijentov zahtjev podnesen na temelju članka 134. stavka 3. Poslovnika od 2. svibnja 1991. (vidjeti točku 56. ove presude).

         Troškovi

               70

               U skladu s člankom 134. stavkom 3. Poslovnika Općeg suda, ako stranke djelomično uspiju u svojim zahtjevima, svaka stranka snosi vlastite troškove. Međutim, ako se to čini opravdanim u danim okolnostima, Opći sud može odlučiti da, osim vlastitih troškova, jedna stranka snosi i dio troškova druge stranke.

               71

               Budući da su u ovom slučaju tri stranke djelomično uspjele u svojim zahtjevima te u izostanku posebnih okolnosti, svakoj stranci valja naložiti da snosi vlastite troškove.

               Slijedom navedenoga,
               OPĆI SUD (drugo vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Poništava se odluka četvrtog žalbenog vijeća Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM) od 10. rujna 2013. (predmet R 1881/2012‑4) u dijelu u kojem je žalbeno vijeće propustilo odlučiti o prijavi Australian Gold LLC u vezi s „preparatima za čišćenje, poliranje, odmašćivanje i struganje“ iz razreda 3 i „higijenskim pripravcima za medicinsku uporabu“ iz razreda 5 te u dijelu u kojem je ono poništilo i preinačilo odluku odjela za poništaje za „parfeme, esencijalna ulja, kozmetičke proizvode, osobito šampone, gelove za tuširanje, losione za tijelo, kreme za lice“ iz razreda 3.

                           2.

                           Odbija se žalba koju je Effect Management & Holding GmbH podnio žalbenom vijeću u dijelu u kojem se odnosi na „parfeme, esencijalna ulja, kozmetičke proizvode, osobito šampone, gelove za tuširanje, losione za tijelo, kreme za lice“.

                           3.

                           U preostalom dijelu tužba se odbija.

                           4.

                           Odbija se zahtjev za preinaku koji je podnio Effect Management & Holding.

                           5.

                           Svaka će stranka snositi vlastite troškove.

                           Martins Ribeiro

                           Gervasoni

                           Madise

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 15. srpnja 2015.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


title: Presuda Suda (osmo vijeće) od 13. ožujka 2014.#Antonio Márquez Samohano protiv Universitat Pompeu Fabra.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Juzgado de lo Social nº 3 de Barcelona.#Socijalna politika – Direktiva 1999/70/EZ – Okvirni sporazum o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP – Sveučilišta – Pridruženi profesori – Uzastopni ugovori o radu na određeno vrijeme – Članak 5. točka 1. – Mjere za sprečavanje zlouporaba ugovora na određeno vrijeme – Pojam ,objektivni razlozi’ koji opravdavaju takve ugovore – Članak 3. – Pojam ,ugovora o radu na određeno vrijeme’ – Sankcije – Pravo na otpremninu – Razlika u postupanju između radnika zaposlenih na neodređeno vrijeme.#Predmet C‑190/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑190/13,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Juzgado de lo Social nº 3 de Barcelona (Španjolska), odlukom od 4. travnja 2013., koju je Sud zaprimio 15. travnja 2013., u postupku
            Antonio Márquez Samohano
            protiv
            Universitat Pompeu Fabra,
            SUD (osmo vijeće),
            u sastavu: C. G. Fernlund, predsjednik vijeća, A. Ó Caoimh (izvjestitelj) i E. Jarašiūnas, suci,
            nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
            tajnik: A. Calot Escobar,
            uzimajući u obzir pisani postupak,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za Universitat Pompeu Fabra, E. Arranz Serrano, abogado ,
            – za španjolsku vladu, M. J. García‑Valdecasas Dorrego, u svojstvu agenta,
            – za Europsku komisiju, L. Lozano Palacios i D. Martin, u svojstvu agenata,
            odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 3. i 5. Okvirnog sporazuma o radu na određeno vrijeme, sklopljenog 18. ožujka 1999. (u daljnjem tekstu: Okvirni sporazum), priloženog Direktivi Vijeća 1999/70/EZ od 28. lipnja 1999. o Okvirnom sporazumu o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP (SL L 175, str. 43.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 4., str. 228.).
            2. Zahtjev je upućen u okviru spora između A. Márqueza Samohana i njegova poslodavca, l’Universitat Pompeu Fabra (u daljnjem tekstu: UPF), u svezi s kvalifikacijom ugovorâ o radu koji su ga vezivali za potonje.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. Iz uvodne izjave 14. Direktive 1999/70, temeljene na članku 139. stavku 2. UEZ‑a, proizlazi da su stranke potpisnice Okvirnog sporazuma željele sklapanjem jednog takvog sporazuma poboljšati kvalitetu rada na određeno vrijeme jamčeći primjenu načela nediskriminacije i uspostaviti okvir za sprečavanje zlouporaba koje proizlaze iz uzastopne primjene radnih odnosa ili ugovora o radu na određeno vrijeme.
            4. U skladu s člankom 1. Direktive 1999/70, njezina je svrha „staviti na snagu Okvirni sporazum [...], koji je u Prilogu ovoj Direktivi, sklopljen [...] između općih međusektorskih organizacija (ETUC, UNICE i CEEP)“.
            5. Drugi i treći stavak preambule Okvirnog sporazuma glase kako slijedi:
            „Stranke ovog Sporazuma priznaju da ugovori o radu na neodređeno vrijeme predstavljaju i da će i nadalje predstavljati osnovni oblik radnog odnosa između poslodavaca i radnika. One također priznaju da ugovori o radu na određeno vrijeme, u određenim okolnostima, odgovaraju potrebama i poslodavaca i radnika.
            U ovom Sporazumu utvrđuju se opća načela i minimalni zahtjevi u vezi s radom na određeno vrijeme, pri čemu se prilikom njihove detaljne primjene mora voditi računa o posebnim nacionalnim, sektorskim i sezonskim uvjetima. Sporazum prikazuje pripremljenost socijalnih partnera da uspostave opći okvir za osiguranje jednakog postupanja s radnicima zaposlenima na određeno vrijeme kako bi ih se zaštitilo od diskriminacije te za korištenje ugovora o radu na određeno vrijeme u skladu s načelima koja su prihvatljiva za poslodavce i radnike.“
            6. Točke 8. i 10. Općih razmatranja Okvirnog sporazuma glase kako slijedi:
            „8. Budući da su ugovori o radu na određeno vrijeme svojstveni za zapošljavanje u pojedinim sektorima, zanimanjima i djelatnostima koji mogu odgovarati i poslodavcima i radnicima;
            [...]
            10. Budući da se ovim Sporazumom od država članica i socijalnih partnera zahtijeva da sami urede primjenu njegovih općih načela, minimalnih zahtjeva i odredaba, kako bi se u obzir uzela situacija u svakoj pojedinoj državi članici i prilike u pojedinim sektorima i zanimanjima, uključujući djelatnosti sezonske naravi.“
            7. Na temelju članka 1. Okvirnog sporazuma pod naslovom „Svrha“, svrha je tog sporazuma, s jedne strane, poboljšati kvalitetu rada na određeno vrijeme osiguranjem primjene načela nediskriminacije i, s druge strane, uspostaviti okvir za sprečavanje zlouporaba koje proizlaze iz primjene uzastopnih ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme.
            8. Članak 2. Okvirnog sporazuma, pod naslovom „Područje primjene“, utvrđuje u svojoj točki 1. da se sporazum primjenjuje na radnike koji rade na određeno vrijeme, koji su sklopili ugovor o radu ili se nalaze u radnom odnosu na način utvrđen zakonom, kolektivnim ugovorima ili praksom u svakoj pojedinoj državi članici.
            9. Članak 3. Okvirnog sporazuma, pod naslovom „Definicije“, određuje:
            „U smislu ovog Sporazuma pojam:
            1. ,radnik zaposlen na određeno vrijeme’ znači osoba koja je zaključila ugovor o radu ili se nalazi u radnom odnosu, koji je sklopljen neposredno između poslodavca i radnika, a u kojem je prestanak ugovora o radu ili radnog odnosa utvrđen objektivnim okolnostima, kao što je određeni datum, dovršenje određenog posla ili nastupanje određenog događaja;
            2. ,usporedivi radnik, zaposlen na neodređeno vrijeme’ znači radnik koji je zaključio ugovor o radu ili se nalazi u radnom odnosu na neodređeno vrijeme, u istom poduzeću, koji obavlja isti ili slični posao/zanimanje, pri čemu se u obzir uzima stručna osposobljenost/vještine. U poduzeću u kojem nema usporedivog radnika zaposlenog na neodređeno vrijeme, za usporedbu se koristi važeći kolektivni ugovor ili, ako nema primjenjivog kolektivnog ugovora, nacionalno pravo, kolektivni ugovori ili praksa.“
            10. Članak 4. Okvirnog sporazuma, pod naslovom „Načelo nediskriminacije“, određuje u svojoj točki 1.:
            „U pogledu uvjeta zapošljavanja, prema radnicima zaposlenim na određeno vrijeme ne smije se postupati na nepovoljniji način nego prema usporedivim radnicima zaposlenim na neodređeno vrijeme, jedino zato što prvi imaju ugovor ili se nalaze u radnom odnosu na određeno vrijeme, osim ako drukčije postupanje nije opravdano iz objektivnih razloga.“
            11. Članak 5. Okvirnog sporazuma, pod naslovom „Mjere za sprečavanje zlouporaba“, predviđa:
            „1. Kako bi spriječile zlouporabe, koje proizlaze iz uzastopnih ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme, države članice uvode, nakon savjetovanja sa socijalnim partnerima, u skladu s nacionalnim pravom, kolektivnim ugovorima ili praksom, i/ili socijalni partneri, kada ne postoje odgovarajuće pravne mjere za sprečavanje zlouporaba, tako da uzimaju u obzir potrebe pojedinačnih sektora i/ili kategorija radnika, jednu ili više sljedećih mjera:
            (a) objektivni razlozi kojima se opravdava obnavljanje tih ugovora ili odnosa;
            (b) najdulje ukupno trajanje uzastopnih ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme;
            (c) broj obnavljanja tih ugovora ili odnosa.
            2. Države članice, nakon savjetovanja sa socijalnim partnerima, i/ili socijalni partneri prema potrebi utvrđuju pod kojim uvjetima će se ugovori o radu ili radni odnosi na određeno vrijeme:
            (a) smatrati ,uzastopnim’;
            (b) smatrati ugovorima ili odnosima na neodređeno vrijeme.“
            Španjolsko pravo
            Propisi koji se primjenjuju na sveučilišta
            12. Članak 48. organskog Zakona 6/2001 o sveučilištima (Ley Orgánica 6/2001 de Universidades), od 21. prosinca 2001. (BOE br. 307, od 24. prosinca 2001., str. 49400.), kako je izmijenjen Organskim zakonom br. 7/2007 od 12. travnja 2007. (BOE br. 89, od 13. travnja 2007., u daljnjem tekstu: Zakon 6/2001), predviđa:
            „1. Sveučilišta mogu zaposliti nastavničko i istraživačko osoblje na temelju ugovornog sustava u skladu s postupcima zapošljavanja putem ugovora specifičnih za sveučilišni sektor koji su definirani u ovom zakonu ili na način predviđen u Zakonu o radnicima [(Estatuto de los Trabajadores)] radi zamjene radnika s pravom na povratak na određeno radno mjesto. Ona također mogu zaposliti istraživačko, tehničko ili drugo osoblje na temelju ugovora o radu za određene zadatke ili usluge u svrhu provedbe znanstvenoistraživačkih ili tehničkih projekata. Sveučilišta nadalje mogu imenovati profesore emerituse pod uvjetima predviđenima ovim zakonom.
            2. Pravila zapošljavanja putem ugovora specifičnih za sveučilišni sektor su ona koja se tiču statusa asistenta, izvanrednog profesora zaposlenog na određeno vrijeme, izvanrednog profesora zaposlenog na neodređeno vrijeme, pridruženog profesora i gostujućeg profesora.
            Sustav pravila zapošljavanja putem gore navedenih ugovora je onaj utvrđen u ovom zakonu i njegovim provedbenim odredbama; dodatno će se primjenjivati izmijenjeni i dopunjeni tekst Zakona o radnicima [(Ley del Estatuto de los Trabajadores)], potvrđen Kraljevskim zakonodavnim dekretom 1/1995, od 24. ožujka 1995. [(BOE br. 75 od 29. ožujka 1995., str. 9654.)], i njegove provedbene odredbe.
            [...]“
            13. Člankom 53. Zakona 6/2001, pod naslovom „Pridruženi profesori“, utvrđuje se:
            „Zapošljavanje pridruženih profesora provodi se u skladu sa sljedećim odredbama:
            (a) moguće je zaposliti priznati stručnjaci koji dokažu da svoju profesionalnu djelatnost obavljaju izvan sveučilišnog okruženja;
            (b) zapošljavanje ima za cilj obavljanje nastavničkih zadaća putem kojih oni sveučilištu pružaju svoje stručno znanje i iskustvo;
            (c) zapošljavanje je privremeno i u nepunom radnom vremenu;
            (d) trajanje zaposlenja je kvartalno, polugodišnje ili godišnje i može se obnoviti na razdoblje istog trajanja pod uvjetom da se utvrdi da se profesionalna djelatnost obavlja izvan sveučilišnog okruženja.“
            14. Članak 20. Kraljevskog dekreta 898/1985 o sveučilišnim nastavnicima (Real Decreto 898/1985 sobre el régimen del profesorado universitario), od 30. travnja 1985. (BOE br. 146 od 19. lipnja 1985., str. 18927.), u svojoj verziji primjenjivoj na činjenice o kojima je riječ u glavnom postupku određuje:
            „Članak 20. Izvanredni profesori
            1. Sveučilišta mogu privremeno zaposliti, u punom ili nepunom radnom vremenu, pod uvjetima predviđenima svojim statutima i poštujući proračunske planove, pridružene profesore iz redova priznatih stručnjaka koji svoju profesionalnu djelatnost redovito obavljaju izvan sveučilišta.
            2. Za potrebe prethodnog stavka, redovito obavljanje profesionalne djelatnosti znači obavljanje svake plaćene profesionalne djelatnosti izvan sveučilišnog okruženja na temelju akademskog zvanja koje zainteresirana strana posjeduje tijekom razdoblja od najmanje tri godine unutar razdoblja od pet godina koje prethodi njezinom zapošljavanju u svojstvu pridruženog profesora od strane nekog sveučilišta.
            Unatoč odredbama prethodnog stavka i pod uvjetima predviđenima statutima, sveučilišta mogu prema potrebi zaposliti osobe priznate stručnosti.
            [...]
            9. Statutima sveučilištâ određuje se najdulje trajanje ovih ugovora, njihova obnovljivost, uvjeti pod kojima se, prema potrebi, mogu uzastopno obnoviti i najveći broj obnavljanja.
            [...]
            10. Poštovanje roka predviđenog ugovorom podrazumijeva njegov automatski prestanak bez potrebe prethodnog otkazivanja, osim ako su stranke prethodno ugovorile obnavljanje ugovora za razdoblje odobreno statutom ili za kraće razdoblje.
            11. Prestankom ugovora pridruženih profesora po isteku ugovorenog roka ne stječe se pravo ni na kakvu otpremninu osim ako statutom nije drukčije određeno.
            [...]
            15. Ugovori pridruženih profesora prestaju ne samo pod uvjetima iz stavka 10. ovog članka, već također kada profesor navrši dob za umirovljenje ili zbog bilo kojeg drugog razloga, koji može biti predviđen statutom, koji ne predstavlja zlouporabu prava.“
            15. Zakon 1/2003 o katalonskim sveučilištima od 19. veljače 2003. (Ley 1/2003 de Universidades de Cataluña) (BOE br. 60 od 11. ožujka 2003., str. 9404.) predviđa:
            „Članak 43. Sastav
            1. Među sveučilišne visokoškolske nastavnike pripada sveučilišno nastavno osoblje i osoblje koje stalno ili privremeno zaposleno, ovisno o kategorijama predviđenima ovim zakonom.
            2. U izvršavanju svojih nadležnosti sveučilišta moraju jamčiti jednakost prava stalno zaposlenog osoblja i visokoškolskog nastavnog osoblja, ne dovodeći u pitanje odredbe temeljnog zakonodavstva države.
            Članak 44. Zaposleni visokoškolski nastavnici
            1. Stalno zaposleni visokoškolski nastavnici su profesori (catedráticos), docenti (profesores agregados) i stalno zaposleni asistenti (profesores colaboradores permanentes).
            2. Kategoriju privremeno zaposlenog visokoškolskih nastavnika čine izvanredni profesori (profesores lectores), asistenti (profesores colaboradores), pridruženi profesori (profesores asociados), gostujući profesori (profesores visitantes) i profesori emeritusi (profesores eméritos).
            [...]
            Članak 50. Pridruženi profesori
            Pridruženi profesori zapošljavaju se za rad u nepunom radnom vremenu, na određeno vrijeme i na temelju ugovora, iz redova priznatih stručnjaka koji dokažu da svoju profesionalnu djelatnost obavljaju izvan sveučilišnog okruženja radi izvršavanja nastavničkih zadaća u okviru sveučilišta. Oni su u punoj mjeri osposobljeni za poučavanje u okviru svoje struke.“
            16. Statut Universitat Pompeu Fabra, potvrđen dekretom 209/2003 od 9. rujna 2003. (BOE br. 266 od 6. rujna 2003., str. 39397.), i izmijenjen sporazumom GOV/203/2010 od 9. studenoga 2010., određuje:
            „Glava 6. Nastavničko osoblje
            (…)
            Poglavlje 2. Visokoškolski nastavnici
            Članak 93. Pravni okvir
            93.1. Status visokoškolskih nastavnika [UPF‑a] uređen je Zakonom [6/2001] i njegovim provedbenim odredbama, svakom odredbom koju donese Generalitat Katalonije, općim zakonom o (državnim) službenicima, ovim statutima i njihovim provedbenim odredbama.
            93.2. Na visokoškolske nastavnike primjenjuju se odredbe Zakona [6/2001], Zakona [1/2003 od 19. veljače 2003.,] o katalonskim sveučilištima i njihove provedbene odredbe; osim toga, primjenjuje se Zakon o radnicima i njegove provedbene odredbe, ovaj statut i primjenjivi kolektivni ugovor.
            [...]
            Odjeljak 1. Zaposleni visokoškolski nastavnici
            Članak 101. Kategorije ugovorâ i njihovo trajanje
            [...]
            101.3. Pridruženi profesori zapošljavaju se u nepunom radnom na određeno vrijeme iz redova priznatih stručnjaka koji dokažu da svoju profesionalnu djelatnost obavljaju izvan sveučilišnog okruženja radi izvršavanja posebnih nastavnih zadaća. Ugovori se sklapaju za razdoblje određeno Zakonom [6/2001] i mogu se obnoviti za razdobljâ jednakog trajanja pod uvjetom da su ispunjeni uvjeti za obavljanje profesionalne djelatnosti.“
            17. Članak 16. stavak 3. kolektivnog ugovora, koji se primjenjuje na nastavničko osoblje i istraživače katalonskih javnih sveučilišta za razdoblje od 10. prosinca 2006. do 31. prosinca 2009. propisuje:
            „Kad je riječ o uvjetu obavljanja profesionalne djelatnosti za sudjelovanje na natječaju za posao pridružennih profesora, smatra se da je taj uvjet ispunjen kada kandidati dokažu da su za tuđi ili vlastiti račun obavljali profesionalnu djelatnost tijekom najmanje dvije godine u posljednje četiri godine ili na bilo koji drugi način koji svako sveučilište može dogovoriti s odgovarajućim radničkim vijećem.“
            Opći propisi koji se primjenjuju na radnike zaposlene na određeno vrijeme
            18. Članak 15. stavci 3. i 5. Kraljevskog zakonodavnog dekreta 1/1995 o potvrđivanju izmijenjenog i dopunjenog teksta Zakona o radnicima u inačici koja slijedi iz Kraljevskog dekreta‑zakona 10/2010 o hitnim mjerama za reformu tržišta rada (Real Decreto‑ley 10/2010 de medidas urgentes para la reforma del mercado de trabajo), od 16. lipnja 2010. (BOE br. 147 od 17. lipnja 2010., str. 51699., u daljnjem tekstu: Zakon o radnicima), na snazi od 18. lipnja 2010., određuje:
            „3. Ugovori na određeno vrijeme sklopljeni s namjerom povrede zakona smatraju se sklopljenima na neodređeno vrijeme.
            [...]
            5. Ne dovodeći u pitanje odredbe stavka 1. točke (a), stavka 2. i 3. ovog članka, radnici koji su bili zaposleni, s prekidom ili bez, na razdoblje dulje od [24] mjeseca tijekom razdoblja od [30] mjeseci, na istom ili sličnom radnom mjestu unutar istog poduzeća ili iste grupe poduzeća, sklopivši barem dva ugovora o radu na određeno vrijeme bilo izravno bilo posredovanjem agencija za privremeno zapošljavanje prema istim ili različitim postupcima ugovora na određeno vrijeme, stječu status radnika zaposlenih na neodređeno vrijeme.
            [...]“
            19. Petnaesta dodatna odredba Zakona o radnicima, pod naslovom „Primjena vremenskih ograničenja na ugovore za određenu zadaću ili uslugu i na uzastopne ugovore u javnim tijelima“, kako je izmijenjena člankom 1. stavkom 6. Zakona 35/2010 od 17. rujna 2010. o hitnim mjerama za reformu tržišta rada (BOE br. 227, od 18. rujna 2010., str. 79326.), koja je stupila na snagu 19. rujna 2010., glasi:
            „1. Odredbe članka 15. stavka 1. točke (a) ovog zakona, o najduljem trajanju ugovora za određenu zadaću ili uslugu, i članka 15. stavka 5. ovog zakona o ograničenjima koja se primjenjuju na uzastopne ugovore, proizvode učinke u pogledu javnih službi i javnih tijela s kojima su povezani ili o kojima ovise, ne dovodeći u pitanje primjenu ustavnih načela jednakosti, zasluga i stručnosti u pristupu zapošljavanju u javnim službama, tako da to nije prepreka obvezi popunjavanja predmetnih radnih mjesta putem redovnih postupaka u skladu s odredbama utvrđenima u primjenjivim propisima.
            S tim ciljem, radnik ostaje na radnom mjestu na kojem je bio zaposlen sve dok se ono ne popuni u skladu s gore navedenim postupcima, čime se označava prestanak odnosa zapošljavanja osim ako spomenuti radnik ne dobije pristup javnom zapošljavanju nakon što je uspješno prošao odgovarajući postupak odabira.
            [...]
            3. Za potrebe primjene ograničenja primjenjivog na uzastopne ugovore, predviđenog člankom 15. stavkom 5., uzimaju se u obzir samo ugovori sklopljeni u djelokrugu svake od javnih službi, uz iznimku, za te potrebe, javnih tijela, agencija i drugih subjekata javnog prava koji imaju vlastitu pravnu osobnost i povezani su s tim javnim službama ili o njima ovise. U svakom slučaju, odredbe navedenog članka 15. stavka 5. ne primjenjuju se u pogledu posebnih uvjeta ugovora o radu iz zakona [6/2001] ili bilo kojeg drugog pravnog pravila sa zakonskom snagom.“
            20. Na temelju Kraljevskog dekreta‑zakona 3/2012 o hitnim mjerama za reformu tržišta rada (Real Decreto‑Ley 1/2012 de medidas urgentes para la reforma del mercado laboral), od 10. veljače 2012., primjena članka 15. stavka 5. Zakona o radnicima bila je odgođena do 31. prosinca 2012.
            Glavni postupak i prethodna pitanja
            21. Antonio Márquez Samohano potpisao je s UPF‑om ugovor o radu za obavljanje zadaće pridruženog profesora u nepunom radnom vremenu za razdoblje od 30. rujna 2008. do 29. rujna 2009. Taj je ugovor bio triput obnovljen, prvi put do 21. rujna 2010., zatim do 21. rujna 2011. i, konačno, do 28. srpnja 2012. Tijekom radnog odnosa o kojem je riječ u glavnom postupku broj radnih sati zainteresirane stranke bio je izmijenjen tako da je dosegao šest sati tjedno u zadnje sklopljenom ugovoru o radu.
            22. Dana 29. lipnja 2012. UPF je izvijestio tužitelja u glavnom postupku da će njegove zadaće prestati dana 28. srpnja 2012.
            23. Spomenuti tužitelj je na potonji datum podnio zahtjev za obnavljanje njegovog ugovora o radu.
            24. Dana 29. srpnja 2012. rektor UPF‑a izvijestio je A. Márqueza Samohana da je radni odnos prestao na taj dan zato što je njegov ugovor o radu na određeno vrijeme istekao u skladu s odredbama članka 53. Zakona 6/2001 kao i članka 20. Kraljevskog dekreta 898/1985 te da ni u zapošljavanju zainteresirane osobe ni u prestanku tog ugovora o radu nije bilo nepravilnosti.
            25. Sud koji je uputio zahtjev navodi da je prilikom sklapanja prvog ugovora o radu tužitelj u glavnom postupku potpisao izjavu sukladno kojoj namjerava uskladiti obavljanje djelatnosti pridruženog profesora s profesionalnom djelatnosti u privatnom sektoru. A. Márquez Samohano nije nakon toga potpisao druge izjave niti mu je u vezi s tim bio postavljen ikakav upit. On je također svoje nadređene izvijestio o tome da posao koji obavlja na sveučilištu čini njegovu glavnu djelatnost.
            26. Dana 13. rujna 2012. tužitelj u glavnom postupku podnio je tužbu protiv UPF‑a kod Juzgado de lo Social nº 3 de Barcelona, kojom je zahtijevao poništenje njegovog otpuštanja ili, podredno, utvrđenje da je otpuštanje bilo neosnovano. U bitnome, spomenuti tužitelj ističe da su njegov ugovor o radu i naknadna obnavljanja nezakoniti, te da su bili sklopljeni s namjerom povrede zakona zato što, s jedne strane, nisu bili ispunjeni zakonski uvjeti za njegovo zapošljavanje kao pridruženog profesora i, s druge strane, nisu postojale okolnosti predviđene nacionalnim pravom za sklapanje ugovora o radu na određeno vrijeme.
            27. U odluci kojom se upućuje prethodno pitanje Juzgado de lo Social nº 3 de Barcelona navodi da, za razliku od općih propisa koji se primjenjuju na ugovore o radu na određeno vrijeme, propisi koji se primjenjuju na sveučilišta, osobito članak 53. Zakona 6/2011, ne utvrđuju, kad je riječ o zapošljavanju pridruženih profesora, nijednu jednakovrijednu zakonsku mjeru za sprečavanje zlouporabe uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme. Tim propisima se ne utvrđuju ni objektivni razlozi koji bi opravdavali obnavljanje takvih ugovora niti se određuje najdulje ukupno trajanje kao ni broj obnavljanja spomenutih ugovora. Posebno se članak 15. stavak 5. Zakona o radnicima, prema kojemu radnici zaposleni na razdoblje dulje od 24 mjeseca unutar razdoblja od 30 mjeseci mogu, pod određenim uvjetima, dobiti ugovor o radu na neodređeno vrijeme, ne može primijeniti u ovom predmetu. Stoga se čini da se nacionalni propisi protive članku 5. Okvirnog sporazuma.
            28. Nadalje, sud koji je uputio zahtjev navodi da kad je u privatnom sektoru ugovor o radu na određeno vrijeme nezakonit, bilo zbog zlouporabe uzastopnih ugovora ili zbog namjere povrede zakona, što bi značilo, na temelju članka 15. stavaka 3. i 5. Zakona o radnicima, da se smatra da je taj ugovor sklopljen na neodređeno vrijeme, poslodavac može raskinuti radni odnos samo na temelju otpuštanja popraćenog plaćanjem zakonom propisane otpremnine. S druge strane, u javnom sektoru, u sličnoj situaciji, uzimajući u obzir ustavna načela jednakosti, zasluga i stručnosti koja se primjenjuju pri zapošljavanju u javnim službama, tako uspostavljen radni odnos na neodređeno vrijeme može, na temelju članka 1. stavka 2. petnaeste dodatne odredbe Zakona o radnicima, prestati bez plaćanja ikakve otpremnine zato što je radno mjesto na kojem je radnik bio zaposlen popunjeno ili ukinuto. Slijedom toga radnici „zaposlenima na neodređeno vrijeme“ („por tiempo indefinido“) iz javnog sektora nisu izjednačeni s radnicima sa „stalnim radnim mjestom“ („fijos“) u tom sektoru koji, kao radnici zaposleni bez ikakvog vremenskog ograničenja, uživaju ista prava glede učinaka prestanka ugovorâ o radu kao i radnici na neodređeno vrijeme u privatnom sektoru. Prema prvima od tih radnika, označenima kao „radnici zaposleni na neodređeno vrijeme bez stalnog radnog mjesta“ se stoga, u stvarnosti, postupa na jednak način kao prema radnicima zaposlenima na određeno vrijeme.
            29. Sud koji je uputio zahtjev smatra da taj pojam „radnika zaposlenog na neodređeno vrijeme bez stalnog radnog mjesta“ ne odgovara definiciji „radnika zaposlenog na neodređeno vrijeme“ iz članka 3. Okvirnog sporazuma jer radni odnos takvog radnika prestaje nastupanjem određenog događaja. Slijedom toga, postavlja se pitanje mora li se, kada poslodavac jednostrano raskine radni odnos, prema radniku obuhvaćenom tim pojmom postupati na jednak način kad je riječ o pravu na dobivanje otpremnine kao prema radniku u javnom sektoru sa stalnim radnim mjestom ili radniku u privatnom sektoru zaposlenom na neodređeno vrijeme.
            30. U tim je okolnostima Juzgado de lo Social nº 3 de Barcelona odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
            „1. Treba li članak 5. Okvirnog sporazuma [...] tumačiti na način da se on protivi nacionalnim zakonskim odredbama kao što su članci 48. i 53. Zakona [6/2001], kojima se ne utvrđuje najdulje trajanje uzastopnih ugovora o radu kada ne postoji nikakva unutarnja pravna mjera kojom se sprečava zlouporaba uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme za sveučilišne profesore?
            2. Treba li pojam ,radnika zaposlenog na neodređeno vrijeme’ iz članka 3. Okvirnog sporazuma [...] tumačiti na način da se protivi odredbi članka 1. stavka 2. petnaeste dodatneZakona o radnicima, kojom se predviđa da njegov ugovor o radu može prestati važiti kada ugovorno tijelo popuni njegovo radno mjesto?
            3. S obzirom na to da je prema domaćem pravu primjerena mjera za sprečavanje i kažnjavanje zlouporabe ugovorâ o radu na određeno vrijeme u privatnom sektoru za radnike za koje se smatra da imaju ugovor o radu na određeno vrijeme pravo na dobivanje otpremnine kada je ugovor raskinut zbog razloga koji se ne može pripisati predmetnom radniku i da ne postoji jednakovrijedna mjera u javnom sektoru, smatra li se primjerenom mjerom u smislu članka 5. Okvirnog sporazuma…da se radnicima u javnoj službi s ugovorima na neodređeno vrijeme prizna isto pravo na primanje otpremnine kakvo je utvrđeno pravom u pogledu radnika koji imaju ugovore o radu na neodređeno vrijeme u privatnom sektoru [...]?“
            O prethodnim pitanjima
            Prvo pitanje
            31. Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita treba li članak 5. Okvirnog sporazuma tumačiti na način da se protivi nacionalnom propisu kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku kojim se sveučilištima dopušta obnavljanje uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme sklopljenih s pridruženim profesorima bez ikakvog ograničenja najduljeg trajanja i broja obnavljanja tih ugovora.
            32. Španjolska vlada tvrdi da je ovo pitanje nedopušteno iz dva razloga.
            33. Kao prvo, ovo pitanje nema nikakve veze s predmetom glavnog postupka. U svom zahtjevu podnesenom sudu koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku tužitelj u glavnom postupku samo navodi da su njegovi ugovori o radu na određeno vrijeme bili sklopljeni s namjerom povrede zakona u smislu članka 15. stavka 3. Zakona o radnicima zato što nisu bili ispunjeni zakonski uvjeti za njegovo zapošljavanje kao pridruženog profesora i zato što nisu postojale okolnosti predviđene zakonom za sklapanje ugovora o radu na određeno vrijeme. Međutim, namjera /povrede zakona nije predmet Okvirnog sporazuma.
            34. Kao drugo, Okvirni sporazum ne primjenjuje se na ugovore o radu na određeno vrijeme sklopljene s pridruženim profesorima. U ovom slučaju nema usporedivog radnika zaposlenog na neodređeno vrijeme u smislu članka 4. spomenutog Okvirnog sporazuma. Nadalje, ugovor o radu na određeno vrijeme sklopljen s pridruženim profesorom ne može, po svojoj naravi, biti zloupotrijebljen u smislu članka 5. Okvirnog sporazuma. S obzirom na to da je djelatnost takvog profesora sekundarna vanjskoj djelatnosti priznatog stručnjaka, uporaba uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme ne može ni u kojem slučaju dovesti zainteresiranu osobu u nesiguran položaj.
            35. Treba podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, za pitanja u vezi s tumačenjem prava Unije koja je postavio nacionalni sudac u zakonskom i činjeničnom okviru koji je sam nadležan utvrditi, a čiju točnost Sud ne provjerava, vrijedi pretpostavka relevantnosti. Sud može odbiti odlučiti o pitanju koje je uputio nacionalni sud samo kada na očit način proizlazi da traženo tumačenje prava Unije nema nikakav odnos sa stvarnošću ili predmetom glavnog postupka, kada je problem hipotetske naravi ili kada Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima koji su potrebni kako bi se na koristan način odgovorilo na pitanja koja su mu postavljena (vidjeti, osobito, presude od 22. lipnja 2010., Melki i Abdeli, C‑188/10 i C‑189/10, Zb., str. I‑5667., t. 27. i navedenu sudsku praksu, kao i od 11. travnja 2013., Della Rocca, C‑290/12, t. 29.).
            36. Međutim, u ovom slučaju, dovoljno je utvrditi da, s jedne strane, ma kako bio sročen zahtjev koji je tužitelj u glavnom postupku podnio sudu koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku, iz podataka koje je dostavio sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku jasno slijedi da je tužitelj u glavnom postupku sklopio više uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme na koje se primjenjuje upravo članak 5. Okvirnog sporazuma. Tumačenje tog članka stoga bi očito moglo biti korisno za rješenje spora u glavnom postupku. S druge strane, tvrdnja prema kojoj pridruženi profesor, kao što je navedeni tužitelj, nije obuhvaćen područjem primjene Okvirnog sporazuma odnosi se na suštinski odgovor na postavljeno pitanje a ne na njegovu dopuštenost.
            37. U tim okolnostima, treba utvrditi da je prvo pitanje dopušteno.
            38. Što se tiče suštine, najprije treba podsjetiti da je, kako slijedi iz samog teksta članka 2. točke 1. Okvirnog sporazuma, njegovo područje primjene široko zamišljeno jer se općenito odnosi na „radnike koji rade na određeno vrijeme, koji su sklopili ugovor o radu ili se nalaze u radnom odnosu na način utvrđen zakonom, kolektivnim ugovorima ili praksom u svakoj pojedinoj državi članici“. Osim toga, definicija pojma „radnici zaposleni na određeno vrijeme“ u smislu Okvirnog sporazuma, iz njegova članka 3. točke 1., obuhvaća sve radnike bez isticanja razlike po kojoj je njihov poslodavac u privatnom ili javnom sektoru (presude od 4. srpnja 2006, Adeneler i dr., C‑212/04, Zb., str. I‑6057., t. 56., kao i gore navedena Della Rocca, t. 34.).
            39. Iz toga slijedi da je radnik kao što je pridruženi sveučilišni profesor, čiji je ugovor o radu, prema odredbama nacionalnog prava, nužno morao biti sklopljen na određeno vrijeme, obuhvaćen područjem primjene Okvirnog sporazuma.
            40. U tom je pogledu bez značaja, suprotno onome što tvrdi španjolska vlada, da za takvog radnika ne postoji usporedivi radnik zaposlen na određeno vrijeme ili da takav radnik ne može biti predmetom zlouporabe uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme. Takva su razmatranja naime bitna jedino radi utvrđivanja možebitne povrede članaka 4. i 5. Okvirnog sporazuma o poštovanju načela nediskriminacije između radnika zaposlenih na određeno vrijeme i radnika zaposlenih na neodređeno vrijeme kao i o mjerama za sprečavanje zlouporaba uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme. S druge strane, ova razmatranja nisu bitna za utvrđivanje područja primjene Okvirnog sporazuma koje je definirano u članku 2. točki 1., koji treba tumačiti zajedno s člankom 3. točkom 1. ovog Okvirnog sporazuma.
            41. Treba podsjetiti da je svrha članka 5. točke 1. Okvirnog sporazuma provedba jednog od ciljeva tog sporazuma, to jest ograničenje uzastopnog korištenja ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme koji se smatraju mogućim izvorom zlouporaba na štetu radnika, predvidjevši određen broj minimalnih zaštitnih odredaba čija je svrha izbjegavanje nesigurnog položaja zaposlenika (vidjeti gore navedene presude Adeneler i dr., t. 63.; od 23. travnja 2009., Angelidaki i dr., C‑378/07 do C‑380/07, Zb., str. I‑3071., t. 73., kao i od 26. siječnja 2012., Kücük, C‑586/10, t. 25.).
            42. Na taj način se ovom odredbom nalaže državama članicama da, radi sprečavanja zlouporaba koje proizlaze iz uzastopnih ugovora o radu ili uzastopnih radnih odnosa na određeno vrijeme, donesu jednu ili više navedenih mjera s obvezujućim učinkom kada njihovo domaće pravo ne uključuje jednakovrijedne zakonske mjere. Mjere navedene u članku 5. točki 1. podtočkama od (a) do (c) , kojih ima tri, se odnose na objektivne razloge kojima se opravdava obnavljanje tih ugovora ili radnih odnosa, na ukupno najdulje trajanje tih uzastopnih ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme i na broj obnavljanja tih ugovora ili odnosa (vidjeti gore navedene presude Angelidaki i dr., t. 74., i Kücük, t. 26.).
            43. U ovom slučaju, nesporno je da propisi primjenjivi na tužitelja u glavnom postupku, posebno statut UPF‑a, ne uključuju nikakvu jednakovrijednu zakonsku mjeru u smislu članka 5. točke 1. Okvirnog sporazuma i ne određuju nikakvo ograničenje kad je riječ kako o ukupnom najduljem trajanju tako i o broju obnavljanja ugovorâ o radu na određeno vrijeme koje su sveučilišta sklopila s pridruženim profesorima na temelju spomenutog članka 5. točke 1. podtočke (b) i (c).
            44. U tim okolnostima, valja ispitati u kojoj mjeri obnavljanje takvih ugovora može biti opravdano objektivnim razlogom, u smislu članka 5. točke 1. podtočke (a) Okvirnog sporazuma.
            45. Prema sudskoj praksi, pojam „objektivni razlog“ treba shvatiti tako da se odnosi na precizne i konkretne okolnosti koje karakteriziraju neku djelatnost i koje, stoga, mogu u tom konkretnom kontekstu opravdati uporabu uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme. Te okolnosti mogu proizlaziti ponajprije iz osobite naravi zadaća za izvršenje kojih su takvi ugovori sklopljeni i iz značajki svojstvenih takvim zadaćama ili, ovisno o slučaju, iz provođenja nekog legitimnog cilja socijalne politike jedne države članice (gore navedene presude Angelidaki i dr., t. 96. i citirana sudska praksa, kao i Kücük, t. 27.).
            46. S druge strane, nacionalna odredba kojom se zakonom ili drugim propisom na općenit i apstraktan način samo dopušta uporaba uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme nije u skladu sa zahtjevima navedenima u prethodnoj točki ove presude (gore navedene presude Angelidaki i dr., t. 97. i navedena sudska praksa, kao i Kücük, t. 28.).
            47. Takva odredba, koja je čisto formalne prirode, ne omogućuje utvrđivanje objektivnih i transparentnih kriterija radi provjere odgovara li obnavljanje takvih ugovora stvarnoj potrebi, je li primjereno za postizanje traženog cilja i potrebno u tu svrhu. Takva odredba sadrži dakle stvarnu opasnost od mogućih zlouporaba te vrste ugovora i stoga nije u skladu s ciljem i korisnim učinkom Okvirn og sporazuma (vidjeti, u tom smislu, gore navedenu presudu Angelidaki i dr., t. 98. i t. 100. kao i navedenu sudsku praksu, i Kücük, t. 29.).
            48. Iz nacionalnog propisa o kojem je riječ u glavnom postupku, kako je naveden u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje, slijedi međutim da su ugovori o radu na određeno vrijeme koje sveučilišta sklapaju s pridruženim profesorima, kao što je tužitelj u glavnom postupku, opravdani radi potrebe da se „priznatim stručnjacima“, koji obavljaju profesionalnu djelatnost izvan sveučilišnog okruženja povjeri obavljanje u nepunom radnom vremenu posebnih nastavničkih zadaća kako bi prenijeli svoja znanja i iskustvo sveučilištu, uspostavljajući tako partnerstvo između sveučilišne nastavnesredine i radne sredine. Prema tom propisu, takav pridruženi profesor morao je obavljati plaćenu profesionalnu djelatnost na temelju diplome koju je stekao tijekom minimalnog razdoblja od nekoliko godina unutar utvrđenog razdoblja koje prethodi njegovom zapošljavanju na sveučilištu. Predmetni ugovori o radu se, nadalje, sklapaju i obnavljaju pod uvjetom da su okolnosti za obavljanje profesionalne djelatnosti zadržane i moraju se raskinuti kada predmetni pridruženi profesor navrši dob za umirovljenje.
            49. Stoga se čini da se, podložno provjerama koje mora izvršiti sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku jer je isključivo on nadležan za tumačenje nacionalnog prava, tim propisom utvrđuju precizne i konkretne okolnosti u kojima se ugovori o radu na određeno vrijeme mogu sklapati i obnavljati radi zapošljavanja pridruženih profesora te da se njima odgovara na stvarnu potrebu.
            50. Čini se da se takvim ugovorima postiže osobito željeni cilj, koji se sastoji u obogaćivanju sveučilišnog obrazovanja u specifičnim područjima koristeći se iskustvom priznatih stručnjaka, jer ti ugovori omogućuju da se vodi računa o razvoju kako stručnosti zainteresiranih osoba u predmetnim područjima tako i o potrebama sveučilišta.
            51. U tom smislu treba podsjetiti da, iako su ugovori o radu na neodređeno vrijeme uobičajen oblik radnih odnosa, sam Okvirni sporazum priznaje, kako slijedi iz drugog i trećeg odlomka njegove preambule kao i točaka 8. i 10. njegovih općih razmatranja, da su ugovori o radu na određeno vrijeme svojstveni za zapošljavanje u pojedinim sektorima, zanimanjima i djelatnostima (vidjeti, u tom smislu, gore navedene presude Adeneler i dr., t. 61.; od 15. travnja 2008., Impact, C‑268/06, Zb., str. I‑2483., t. 86. i od 15. ožujka 2012., Sibilio, C‑157/11, t. 38.).
            52. Osim toga, uzimajući u obzir činjenicu da zainteresirana osoba, kako bi bila zaposlena u svojstvu pridruženog profesora, mora obavezno obavljati profesionalnu djelatnost izvan sveučilišta i da svoju nastavničku zadaću smije obavljati samo u nepunom radnom vremenu, takav ugovor o radu na određeno vrijeme ne može, kao takav, ugroziti cilj Okvirnog sporazuma, a taj je zaštita radnika od nestabilnosti u području zapošljavanja.
            53. Stoga valja ustvrditi da je, kako su istaknule i sve zainteresirane strane koje su podnijele pisana očitovanja Sudu, nacionalni propis poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, a koji dopušta sveučilištima obnavljanje uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme sklopljenih s pridruženim profesorima, pod uvjetom da sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku izvrši potrebne provjere, u skladu s člankom 5. točkom 1. Okvirnog sporazuma.
            54. Treba međutim naglasiti da, iako se objektivni razlog predviđen nacionalnim propisom kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku može načelno prihvatiti, nadležna tijela moraju osigurati da stvarna primjena tog nacionalnog propisa, s obzirom na posebne značajke predmetne djelatnosti i uvjete njezinog obavljanja, bude u skladu sa zahtjevima Okvirnog sporazuma. Kod primjene predmetne odredbe nacionalnog prava ta tijela stoga moraju biti u mogućnosti utvrditi objektivne i transparentne kriterije kako bi se provjerilo odgovara li doista obnavljanje takvih ugovora stvarnoj potrebi i je li ono primjereno za postizanje traženog cilja te potrebno u tu svrhu (vidjeti gore navedenu presudu Kücük, t. 34.).
            55. U tom smislu treba podsjetiti da obnavljanje ugovorâ o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme za zadovoljavanje potreba koje, u stvarnosti, nisu privremene već, upravo suprotno, stalne i trajne naravi, nije opravdano u smislu članka 5. točke 1. podtočke (a) Okvirnog sporazuma (vidjeti, osobito, gore navedenu presudu Kücük, t. 36.).
            56. Takva uporaba ugovorâ o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme u izravnoj je suprotnosti s postavkom na kojoj se temelji Okvirni sporazum, naime da su ugovori o radu na neodređeno vrijeme uobičajen oblik radnih odnosa iako su ugovori o radu na određeno vrijeme svojstveni za zapošljavanje u pojedinim sektorima, zanimanjima i djelatnostima (vidjeti gore navedene presude Adeneler i dr., t. 61., i Kücük, t. 37.).
            57. Same okolnosti da se ugovori o radu na određeno vrijeme sklopljeni s pridruženim profesorima obnavljaju radi zadovoljavanja neke učestale ili trajne potrebe sveučilišta u određenom području i da se takva potreba može zadovoljiti na temelju ugovora o radu na neodređeno vrijeme nisu međutim takve da bi isključile postojanje objektivnog razloga, u smislu članka 5. točke 1. Okvirnog sporazuma, kada narav nastavničke djelatnosti o kojoj je riječ i značajke svojstvene toj djelatnosti mogu opravdati, u kontekstu o kojem je riječ, uporabu ugovora o radu na određeno vrijeme. Iako ugovori o radu na određeno vrijeme sklopljeni s pridruženim profesorima zadovoljavaju trajnu potrebu sveučilišta, utoliko što pridruženi profesor, na temelju takvog ugovora o radu na određeno vrijeme, obavlja točno utvrđene zadaće koje su sastavni dio redovnih aktivnosti sveučilištâ, ipak ostaje činjenica da potreba za zapošljavanjem pridruženih profesora ostaje privremena utoliko što taj profesor nastavlja svoju profesionalnu djelatnost u punom radnom vremenu po isteku svojeg ugovora (vidjeti, u tom smislu, gore navedenu presudu Kücük, t. 38. i 50.).
            58. S druge strane, ugovori o radu na određeno vrijeme, kao što su oni o kojima je riječ u glavnom postupku, ne mogu se obnavljati radi stalnog i trajnog obavljanja, makar u nepunom radnom vremenu, nastavničkih zadaća koje su inače sastavni dio obveznih aktivnosti redovnog nastavničkog osoblja.
            59. Stoga je na svim tijelima predmetne države članice, uključujući i nacionalnim sudovima, da u okviru svojih nadležnosti osiguraju poštovanje članka 5. točke 1. podtočke (a) Okvirnog sporazuma provjeravajući da je obnavljanje uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme ili uzastopnih radnih odnosa na određeno vrijeme sklopljenih s pridruženim profesorima namijenjeno zadovoljavanju privremenih potreba i da se propis, kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, zapravo ne koristi za zadovoljavanje stalnih i trajnih potreba sveučilišta u području zapošljavanja nastavničkog osoblja (vidjeti, analogijom, gore navedene presude Angelidaki i dr., t. 106., i Kücük, t. 39.).
            60. S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo pitanje treba odgovoriti tako da članak 5. Okvirnog sporazuma treba tumačiti na način da se on ne protivi nacionalnom propisu, kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, koji sveučilištima dopušta da obnavljaju uzastopne ugovore o radu na određeno vrijeme sklopljene s pridruženim profesorima bez ikakvih ograničenja u pogledu najduljeg mogućeg trajanja i broja obnavljanja tih ugovora kad su takvi ugovori, što mora provjeriti sud koji je uputio zahtjev, opravdani zbog objektivnog razloga u smislu točke 1. podtočke (a) ovoga članka. Taj sud je, međutim, dužan također stvarno provjeriti je li, u predmetu u glavnom postupku, obnavljanje uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme doista namijenjeno zadovoljavanju privremenih potreba i ne koristi li se zapravo nacionalni propis, kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, za zadovoljavanje stalnih i trajnih potreba u području zapošljavanja nastavničkog osoblja.
            Drugo i treće pitanje
            61. Svojim drugim i trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 3. Okvirnog sporazuma tumačiti na način da se on protivi nacionalnom propisu kao što je onaj predviđen člankom 1. stavkom 2. petnaeste dodatne odredbe Zakona o radnicima, prema kojoj radnici u javnom sektoru koji su bili zaposleni na temelju ugovorâ o radu na određeno vrijeme, a koji su premašili najdulje trajanje propisano člankom 15. stavkom 5. tog zakona, podliježu posebnom režimu radnika „zaposlenih na neodređeno vrijeme bez stalnog radnog mjesta“, na temelju kojeg, kada poslodavac popuni njihovo radno mjesto putem natječaja, njihov radni odnos automatski prestaje i usto nemaju pravo na otpremninu, dok čak i radnici zaposleni na neodređeno vrijeme u privatnom sektoru kao i radnici sa stalnim radnim mjestom u javnom sektoru imaju pravo na otpremninu.
            62. Valja ustvrditi da su, kao što su istaknule sve zainteresirane strane koje su podnijele pisana očitovanja Sudu, ova pitanja bez značaja za rješenje spora u glavnom postupku jer su hipotetske naravi.
            63. Naime, čak i pod pretpostavkom da se u predmetu u glavnom postupku može utvrditi zlouporaba uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme, sud koji je uputio zahtjev sam je naveo u svojoj odluci, kako slijedi iz točaka 27. i 43. ove presude i kako stoji u tekstu prvog pitanja, da se pretvaranje ovih ugovora u ugovor o radu na neodređeno vrijeme, kako je predviđena člankom 15. stavkom 5. Zakona o radnicima, ne primjenjuje na pridruženog profesora, kao što je tužitelj u glavnom postupku.
            64. Iz toga slijedi da su, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 35. ove presude, drugo i treće pitanje nedopušteni.
            Troškovi
            65. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenog, Sud (osmo vijeće) odlučuje:
            Članak 5. Okvirnog sporazuma o radu na određeno vrijeme, sklopljenog 18. ožujka 1999., priloženog Direktivi Vijeća 1999/70/EZ od 28. lipnja 1999. o Okvirnom sporazumu o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP, treba tumačiti na način da se on ne protivi nacionalnom propisu, kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, koji sveučilištima dopušta da obnavljaju uzastopne ugovore o radu na određeno vrijeme sklopljene s pridruženim profesorima bez ikakvih ograničenja u pogledu najduljeg mogućeg trajanja i broja obnavljanja tih ugovora kad su takvi ugovori, što mora provjeriti sud koji je uputio zahtjev, opravdani zbog objektivnog razloga u smislu točke 1. podtočke (a) ovoga članka. Taj sud je, međutim, dužan također stvarno provjeriti je li, u predmetu u glavnom postupku, obnavljanje uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme doista namijenjeno zadovoljavanju privremenih potreba i ne koristi li se zapravo nacionalni propis, kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, za zadovoljavanje stalnih i trajnih potreba u području zapošljavanja nastavničkog osoblja.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 7. listopada 2015.#Ivan Jurašinović protiv Vijeća Europske unije.#Pristup dokumentima – Uredba (EZ) br. 1049/2001 – Dokumenti razmijenjeni s Međunarodnim kaznenim sudom za bivšu Jugoslaviju tijekom postupka – Odluka donesena nakon što je Opći sud djelomično poništio prvotnu odluku – Djelomično odbijanje pristupa – Izuzeće koje se odnosi na zaštitu međunarodnih odnosa.#Predmet T-658/14.


Presuda Službeničkog suda (prvo vijeće) od 21. travnja 2015.#Geoffroy Alsteens protiv Europske komisije.#Javna služba – Vraćanje predmeta na ponovno suđenje nakon ukidanja – Član privremenog osoblja – Produženje ugovora – Pravilo šest godina.#Predmet F-87/12 RENV.


Presuda Suda (treće vijeće) od 30. rujna 2010.#Europska komisija protiv Kraljevine Belgije.#Povreda obveze države članice - Arbitražna klauzula - Članak 10. UEZ-a.#Predmet C-132/09.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 3. veljače 2010. # Enercon GmbH protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Postupak povodom prigovora. # Predmet T-472/07.