title: Presuda Suda (peto vijeće) od 11. prosinca 2014.#Khaled Boudjlida protiv Préfet des Pyrénées-Atlantiques.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio tribunal administratif de Pau.#Zahtjev za prethodnu odluku – Vize, azil, useljavanje i ostale politike vezane uz slobodno kretanje osoba – Direktiva 2008/115/EZ – Vraćanje državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom – Načelo poštovanja pravâ na obranu – Pravo državljanina treće zemlje na saslušanje prije donošenja odluke koja može utjecati na njegove interese – Odluka o vraćanju – Pravo na saslušanje prije donošenja odluke o vraćanju – Sadržaj tog prava.#Predmet C‑249/13.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      11. prosinca 2014. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Vize, azil, useljavanje i ostale politike vezane uz slobodno kretanje osoba — Direktiva 2008/115/EZ — Vraćanje državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom — Načelo poštovanja pravâ na obranu — Pravo državljanina treće zemlje na saslušanje prije donošenja odluke koja može utjecati na njegove interese — Odluka o vraćanju — Pravo na saslušanje prije donošenja odluke o vraćanju — Sadržaj tog prava“
      U predmetu C‑249/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio tribunal administratif de Pau (Francuska), odlukom od 30. travnja 2013., koju je Sud zaprimio 6. svibnja 2013., u postupku

         Khaled Boudjlida

      protiv

         Préfet des Pyrénées‑Atlantiques,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, C. Vajda, A. Rosas (izvjestitelj), E. Juhász i D. Šváby, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: V. Tourrès, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 8. svibnja 2014.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za K. Boudjlidu, M. Massou dit Labaquère i M. Zouine, avocats,

               —

               za francusku vladu, G. de Bergues, D. Colas i F.‑X. Bréchot, kao i B. Beaupère‑Manokha, u svojstvu agenata,

               —

               za nizozemsku vladu, J. Langer i M. Bulterman, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, M. Condou‑Durande i D. Maidani, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 25. lipnja 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 6. Direktive 2008/115/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2008. o zajedničkim standardima i postupcima država članica za vraćanje državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom (SL L 348, str. 98.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 8., str. 188.) te prava na saslušanje u svakom postupku.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između K. Boudjlide, alžirskog državljanina s nezakonitim boravkom, i prefekta Pyrénées‑Atlantiquesa, u vezi s prefektovom odlukom od 15. siječnja 2013. kojom nalaže K. Boudjlidi da napusti francusko državno područje dajući mu rok za dobrovoljni odlazak od 30 dana i kao odredišnu zemlju određuje Alžir (u daljnjem tekstu: pobijana odluka).

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodne izjave 4., 6. i 24. Direktive 2008/115 glase kako slijedi:

                        „(4)

                        Potrebno je donijeti jasna, pregledna i pravična pravila radi učinkovite politike povratka kao sastavnog dijela dobro vođene migracijske politike.

                  [...]

                        (6)

                        Države članice osiguravaju da se prestanak nezakonitog boravka državljana trećih zemalja provodi prema pravičnom i transparentnom postupku. Sukladno općim načelima prava EU‑a odluke donesene u skladu s ovom Direktivom donose se u svakom pojedinačnom slučaju i na temelju objektivnih kriterija, što znači da bi ocjenjivanje trebalo prelaziti samu činjenicu nezakonitog boravka [...]

                  [...]

                        (24)

                        Ova Direktiva poštuje temeljna prava i načela priznata Poveljom Europske unije o temeljnim pravima [u daljnjem tekstu: Povelja].“

               4

               Članak 1. navedene direktive, naslovljen „Predmet“, predviđa:
               „Ovom se Direktivom utvrđuju zajednički standardi i postupci koji se imaju primjenjivati u državama članicama za vraćanje državljana trećih zemalja koji nemaju zakonit boravak u skladu s temeljnim pravima kao općim načelima prava Zajednice kao i međunarodnog prava, uključujući zaštitu izbjeglica i ljudskih prava.“

               5

               Članak 2. stavak 1. navedene direktive propisuje:
               „Ova se Direktiva primjenjuje na državljane trećih zemalja koji nezakonito borave na državnom području države članice.“

               6

               Sukladno članku 3. Direktive 2008/115, naslovljenom „Definicije“:
               U smislu ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
               [...]

                        2)

                        ‘nezakonit boravak’ znači nazočnost u području države članice državljanina treće zemlje koji ne ispunjava ili više ne ispunjava uvjete […] za ulazak, boravak ili boravište u toj državi članici.

                  [...]

                        4)

                        ‘odluka o vraćanju’ znači upravna ili sudska odluka ili akt u kojem se navodi ili određuje da je boravak državljanina treće zemlje nezakonit i kojom se određuje ili utvrđuje obveza vraćanja.

                  [...]“

               7

               Članak 5. te direktive, naslovljen „Non refoulement, najbolji interes djeteta, pravo na obiteljski život i zdravstveno stanje“, određuje:
               „Države članice prilikom provedbe ove Direktive uzimaju u obzir:

                        a)

                        najbolji interes djeteta;

                        b)

                        pravo na obiteljski život;

                        c)

                        zdravstveno stanje konkretnog državljanina treće zemlje,

                  te poštuju načelo non refoulement.“

               8

               Članak 6. iste direktive, naslovljen „Odluka o vraćanju“, propisuje:
               „1.   Države članice izdaju odluku o vraćanju u pogledu svakog državljanina treće zemlje koji nezakonito boravi na njihovom državnom području, ne dovodeći u pitanje iznimke iz stavaka od 2. do. 5.
               2.   Državljani treće zemlje koji nezakonito borave na državnom području države članice a imaju valjanu dozvolu boravka ili drugo odobrenje koje im omogućuje pravo na boravak koju je izdala druga država članica, moraju bez odgode otići na državno područje te druge države članice. U slučaju da državljanin treće države na kojeg se ovaj zahtjev odnosi ne postupi u skladu s ovom odredbom, te u slučaju kad se njegov odlazak zahtijeva odmah iz razloga javnog poretka ili javne sigurnosti, primjenjuje se stavak 1.
               3.   Države članice mogu se suzdržati od izdavanja odluke o vraćanju državljaninu treće zemlje koji nezakonito boravi na njihovom državnom području, ako konkretnog državljanina treće zemlje preuzme druga država članica prema bilateralnom sporazumu ili dogovorima koji važe na dan stupanja na snagu ove Direktive. U tom slučaju država članica koja je preuzela konkretnog državljanina treće zemlje primjenjuje stavak 1.
               4.   Država članica može u svako doba odlučiti izdati neovisnu boravišnu dozvolu ili drugo odobrenje kojim se omogućuje pravo na boravak zbog suosjećanja, humanitarnih ili drugih razloga državljaninu treće zemlje koji nezakonito boravi u njihovom području. U tom se slučaju ne izdaje odluka o vraćanju. Ako je odluka o vraćanju već izdana, ukida se ili se suspendira za vrijeme trajanja boravišne dozvole ili drugog odobrenja koje omogućuje pravo na boravak.
               5.   Ako se protiv državljanina treće zemlje koji nezakonito boravi na državnom području države članice provodi postupak produljenja njegove ili njezine boravišne dozvole ili drugog odobrenja koje omogućuje pravo na boravak, ta se država članica suzdržava od izdavanja odluke za vraćanje, do završetka postupka koji je u tijeku, ne dovodeći u pitanje stavak 6.
               6.   Ova Direktiva ne sprječava države članice od donošenja odluke o prestanku zakonitog boravka zajedno s odlukom o vraćanju i/ili odlukom o udaljavanju i/ili zabrani ulaska u jedinstvenoj upravnoj ili sudskoj odluci ili aktu, kako je predviđeno nacionalnim zakonodavstvom, ne dovodeći u pitanje postupovne sigurnosne mjere iz poglavlja III. i prema drugim mjerodavnim odredbama prava Zajednice i nacionalnog prava.“

               9

               Članak 7. Direktive 2008/115, naslovljen „Dobrovoljni odlazak“, određuje:
               „1.   U odluci o vraćanju naznačuje se vrijeme potrebno za dobrovoljni odlazak koje iznosi između sedam i trideset dana, ne dovodeći u pitanje iznimke iz stavaka 2. i 4. [...]
               2.   Ako je to potrebno, države članice produljuju vrijeme za dobrovoljni odlazak za odgovarajuće razdoblje, uzimajući u obzir posebne okolnosti pojedinačnog slučaja, kao što su dužina boravka, djeca koja pohađaju školu i postojanje obiteljskih i društvenih veza.
               [...]“

               10

               Članak 12. Direktive 2008/115 naslovljen „Obrazac“ predviđa u svojim stavcima 1. i 2.:
               „1.   Odluke o vraćanju te odluke o zabrani ulaska i odluke o udaljavanju, ako su izdane, izdaju se u pisanom obliku te sadrže stvarne i pravne razloge, kao i podatke o raspoloživim pravnim lijekovima.
               [...]
               2.   Države članice na zahtjev osiguravaju pisani ili usmeni prijevod glavnih dijelova odluke o vraćanju iz stavka 1., uključujući podatke o raspoloživim pravnim lijekovima na jeziku koji državljanin treće zemlje razumije ili se opravdano može pretpostaviti da razumije.“

               11

               Članak 13. te direktive, naslovljen „Pravni lijekovi“, predviđa:
               „1.   Konkretni državljanin treće zemlje ima pravo na učinkovit pravni lijek žalbe ili preispitivanja odluke u vezi povratka, kako je navedeno u članku 12. stavku 1., pred nadležnim sudskim ili upravnim tijelom ili nadležnim tijelom koje je sastavljeno od članova koji su nepristrani i nezavisni.
               [...]
               3.   Konkretni državljanin treće zemlje ima pravo na pravni savjet, zastupanje te, ako je potrebno, pomoć prevođenja.
               4.   Države članice osiguravaju da je omogućena potrebna pravna pomoć i/ili zastupanje na zahtjev i bez naknade u skladu s mjerodavnim nacionalnim zakonodavstvom, ili pravilima o pravnoj pomoći, te mogu odrediti da za takvu besplatnu pravnu pomoć i/ili zastupanje vrijede uvjeti iz članka 15. stavaka od 3. do 6. Direktive 2005/85/EZ.“

         Francusko pravo

               12

               U skladu s člankom L. 511‑1 Zakonika o ulasku i boravku stranaca i o pravu na azil, kako je izmijenjen Zakonom br. 2011‑672 od 16. lipnja 2011. o useljavanju, integraciji i državljanstvu (JORF, 17. lipnja 2011., str. 10290.; u daljnjem tekstu: Ceseda):

                        „I.

                        Upravno tijelo može naložiti napuštanje francuskog državnog područja strancu koji nije državljanin države članice Europske unije [...] i koji nije član obitelji takvog državljanina u smislu točaka 4° i 5° članka L. 121‑1 kad se radi o jednom od sljedećih slučajeva:
                        [...]

                                 4°

                                 Ako stranac nije zatražio obnavljanje svoje privremene boravišne dozvole te se zadržao na francuskom državnom području nakon isteka valjanosti te dozvole;

                           [...]
                        Odluka u kojoj se nalaže obvezno napuštanje francuskog državnog područja mora biti obrazložena. Na nju se ne primjenjuje obveza posebnog obrazloženja u odnosu na odluku o boravku u slučajevima predviđenim pod I. u točkama 3° i 5°, neovisno o, kad je to potrebno, navođenju razloga na koje se primjenjuju odredbe pod II. i III.
                        U nalogu za napuštanje francuskog državnog područja odredit će se odredišna zemlja u koju se stranac upućuje u slučaju izvršenja po službenoj dužnosti.

                        II.

                        Za postupanje po nalogu kojim mu je određeno napuštanje francuskog državnog područja, stranac ima na raspolaganju rok od 30 dana računajući od priopćenja te u tu svrhu može tražiti da mu se pruži potpora za povratak u zemlju podrijetla. Uzimajući u obzir osobnu situaciju stranca, upravno tijelo može iznimno odobriti rok za dobrovoljni odlazak koji je dulji od 30 dana.
                        [...]“

               13

               Članak L. 512‑1, I Cesede određuje:
               „Stranac kojem je naloženo napuštanje francuskog državnog područja i koji ima na raspolaganju rok za dobrovoljni odlazak spomenut u stavku 1. pod II. članka L. 511‑1 može, u roku od [30] dana nakon što je obaviješten, tražiti od upravnog suda poništenje te odluke kao i poništenje odluke u pogledu boravka, odluke u kojoj se navodi zemlja odredišta i odluke o zabrani povratka na francusko državno područje, koje eventualno prate tu odluku. [...]
               Stranac može zatražiti pružanje pravne pomoći najkasnije do podnošenja tužbe za poništenje. Upravni sud donijet će odluku u roku od tri mjeseca od pokretanja postupka.
               [...]»

               14

               Članak L. 512‑3, drugi podstavak Cesede određuje:
               „Nalog za napuštanje francuskog državnog područja ne može se izvršiti po službenoj dužnosti ni prije isteka roka za dobrovoljni odlazak ili, ako nije određen nikakav rok, prije isteka roka od [48] sati nakon što je obaviješten upravnim putem ni prije nego što je upravni sud donio odluku ako je pred njim pokrenut postupak. Stranac se pisanim putem obavještava o nalogu za napuštanje francuskog državnog područja.“

               15

               Članak L. 742‑7 Cesede propisuje:
               „Stranac kojem je konačno odbijeno priznavanje statusa izbjeglice ili korištenje supsidijarne zaštite i kojemu se ne može dopustiti da na državnom području ostane po nekoj drugoj osnovi, mora napustiti francusko državno područje, a u suprotnome izreći će mu se mjera udaljavanja predviđena u glavi I. knjige V. i, po potrebi, novčana kazna predviđena u poglavlju I. glave II. knjige VI.“

               16

               Članak 24. Zakona br. 2000‑321 od 12. travnja 2000. o pravima građana u odnosima s upravom (JORF, 13. travnja 2000., str. 5646.) određuje:
               „Uz iznimku slučajeva u kojima se odlučuje o određenom zahtjevu, pojedinačne odluke koje trebaju biti obrazložene primjenom članaka 1. i 2. Zakona br. 79‑587 od 11. srpnja 1979. o obrazloženju upravnih akata i o poboljšanju odnosa između uprave i građana donose se tek nakon što je osobi u pitanju pružena prilika da se pisano očituje i, po potrebi, na njezin zahtjev, da se očituje usmenim putem. Navedenoj osobi može pomagati savjetnik ili je zastupati punomoćnik po njezinom izboru. Upravno tijelo nije obvezno ispuniti zahtjeve za saslušanje koji predstavljaju zlouporabu, osobito s obzirom na njihov broj, sustavno ili repetitivno isticanje.
               Odredbe prethodnog stavka ne primjenjuju se:
               [...]

                        3°

                        Na odluke za koje je zakonskom odredbom predviđen posebni kontradiktorni postupak.

                  [...]“

               17

               Conseil d’État (Državno vijeće) je u spornom mišljenju od 19. listopada 2007. smatrao da se sukladno članku 24. točki 3° Zakona br. 2000‑321 od 12. travnja 2000. o pravima građana u odnosima s upravom članak 24. tog zakona ne primjenjuje na odluke koje sadrže nalog za napuštanje francuskog državnog područja s obzirom na to da je namjera zakonodavca, propisujući u Cesedi specifična procesna jamstva, bila odrediti sva pravila upravnog postupka i upravnog spora koja se primjenjuju na donošenje i izvršenje tih odluka.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               18

               Alžirski državljanin K. Boudjlida ušao je u Francusku 26. rujna 2007. kako bi pohađao visokoškolski studij. Uredno je boravio na francuskom državnom području na temelju boravišne dozvole s oznakom „student“, koja se obnavljala svake godine. Posljednje obnavljanje odnosilo se na razdoblje od 1. studenoga 2011. do 31. listopada 2012.

               19

               K. Boudjlida nije zatražio obnavljanje svoje posljednje boravišne dozvole, niti je kasnije zahtijevao izdavanje nove boravišne dozvole.

               20

               Tijekom svojeg nezakonitog boravka na francuskom državnom području K. Boudjlida je, 7. siječnja 2013., zatražio da ga se pri Union de recouvrement des cotisations de sécurité sociale et d’allocations familiales (udruženje za prikupljanje socijalnih doprinosa i obiteljskih naknada) upiše kao samostalnog poduzetnika kako bi mogao osnovati mikropoduzeće u području inženjerstva.

               21

               Dok je bio na ugovorenom sastanku u navedenom tijelu, 15. siječnja 2013., služba granične policije pozvala je K. Boudjlidu da dođe u njihove prostorije toga istog dana ili sutradan ujutro kako bi se ispitala zakonitost njegovog boravka.

               22

               K. Boudjlida se 15. siječnja 2013. dobrovoljno odazvao tom pozivu i ta ga je služba saslušala u vezi s njegovom situacijom glede prava na boravak u Francuskoj.

               23

               Razgovor, koji je trajao 30 minuta, ticao se njegovog zahtjeva za upis kao samostalnog poduzetnika, okolnosti njegovog dolaska u Francusku 26. rujna 2007., uvjetâ njegovog boravka kao studenta od tog datuma, njegove obiteljske situacije i pitanja bi li pristao napustiti francusko državno područje ako bi prefektura tako odlučila.

               24

               Nakon tog razgovora prefekt Pyrénées‑Atlantiquesa donio je, 15. siječnja 2013., sukladno članku L. 511‑1 Cesede, pobijanu odluku. K. Boudjlida obaviješten je o pravnim lijekovima protiv te odluke i pripadajućim rokovima.

               25

               K. Boudjlida je 18. veljače 2013. podnio tužbu za poništenje navedene odluke pred tribunal administratif de Pau. Najprije se pozvao na nepravilnost postupka koji je doveo do iste odluke iz razloga što uslijed nepoštovanja općih načela prava Unije tijekom tog postupka nije uživao pravo na korisno saslušanje. Nadalje, pobijana odluka sadrži pogrešku koja se tiče prava, jer uzimajući u obzir integriranost K. Boudjlide u Francuskoj, njegovo akademsko iskustvo i prisutnost dvojice ujaka, sveučilišnih profesora u Francuskoj, neproporcionalno narušava njegov privatni život. Konačno, rok za dobrovoljni odlazak od 30 dana, određen tom odlukom, prekratak je za osobu koja je na državnom području prisutna dulje od pet godina.

               26

               Prefekt Pyrénées‑Atlantiquesa branio je zakonitost navedene odluke ističući da je K. Boudjlida, s obzirom na to da nije zatražio, sukladno odredbama Cesede, obnavljanje svoje posljednje boravišne dozvole u roku od dva mjeseca prije isteka njezine valjanosti, imao nezakoniti boravak na dan donošenja pobijane odluke. Pravo K. Boudjlide na saslušanje bilo je poštovano, a pobijana je odluka bila kako pravno tako i činjenično dostatno obrazložena. Pored toga, nikakva pogreška koja se tiče prava nije bila počinjena. Naime, obvezno napuštanje francuskog državnog područja utemeljeno je kada, kao što je u predmetu u glavnom postupku, osoba u pitanju, državljanin treće zemlje, ima nezakonit boravak. Nadalje, budući da K. Boudjlida nema obiteljskih veza koje su u Francuskoj uže nego u njegovoj zemlji podrijetla, ostvarivanje njegova prava na privatni i obiteljski život nije bilo neproporcionalno ugroženo. Pored toga, rok dodijeljen K. Boudjlidi za napuštanje državnog područja, koji odgovara onome koji se uobičajeno dodjeljuje, dostatan je jer nije navedena nijedna posebna okolnost koja bi opravdala dodjelu duljeg roka za dobrovoljni odlazak.

               27

               U tim je okolnostima tribunal administratif de Pau odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1)

                                 a)

                                 Koji je sadržaj prava na saslušanje iz članka 41. [Povelje] za stranca, državljanina treće zemlje s nezakonitom boravkom u odnosu na kojega treba donijeti odluku o vraćanju?

                                 b)

                                 Posebice, uključuje li to pravo [za tog stranca] pravo da mu se omogući da prouči sve okolnosti koje mu se stavljaju na teret što se tiče njegovog prava na boravak, da izrazi usmenim ili pisanim putem vlastito mišljenje, nakon dovoljno dugog vremena za razmišljanje i uz pomoć savjetnika po svojem izboru?

                        2)

                        Treba li sadržaj toga prava, s obzirom na cilj od općeg interesa politike vraćanja izložen u Direktivi [2008/115], po potrebi prilagoditi ili ograničiti?

                        3)

                        U slučaju potvrdnog odgovora, koje prilagodbe i ograničenja treba dopustiti i prema kojim ih kriterijima treba utvrditi?“

         Prvo pitanje

               28

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li pravo na saslušanje u svakom postupku tumačiti tako da, za državljanina treće zemlje s nezakonitim boravkom u odnosu na kojeg treba donijeti odluku o vraćanju, ono uključuje pravo da mu se omogući da prouči sve okolnosti koje mu se stavljaju na teret, a na osnovi kojih nadležno nacionalno tijelo namjerava temeljiti tu odluku, pravo da raspolaže s dovoljno vremena za razmišljanje prije nego što iznese vlastita očitovanja te pravo na pomoć savjetnika po svojem izboru tijekom saslušanja.

               29

               Najprije valja navesti da u poglavlju III., naslovljenom „Postupovni sigurnosni uvjeti“, Direktiva propisuje formalne uvjete koji se primjenjuju na odluke o vraćanju i, po potrebi, odluke o zabrani ulaska i odluke o udaljavanju koje među ostalim moraju biti donesene u pisanom obliku i obrazložene te obvezuje države članice da uspostave učinkovita pravna sredstva protiv tih odluka. Međutim, ta direktiva ne precizira treba li i pod kojim uvjetima osigurati poštovanje prava državljana trećih država da budu saslušani prije donošenja odluke o vraćanju koja se na njih odnosi (vidjeti u tom smislu presudu Mukarubega, C‑166/13, EU:C:2014:2336, t. 40. i 41.).

               30

               Budući da je sud koji je uputio zahtjev u svom prvom pitanju naveo pravo na saslušanje upućujući na članak 41. Povelje, valja podsjetiti da, prema ustaljenoj praksi Suda, poštovanje prava na obranu temeljno je načelo prava Europske unije, čiji je sastavni dio pravo na saslušanje u svakom postupku (presude Kamino International Logistics, C‑129/13, EU:C:2014:2041, t. 28. i Mukarubega, EU:C:2014:2336, t. 42.).

               31

               Pravo na saslušanje u svakom postupku danas je zajamčeno ne samo člancima 47. i 48. Povelje, kojima se jamči poštovanje prava na obranu i prava na pravično suđenje u okviru bilo kojeg sudskog postupka, nego i člankom 41. Povelje, kojim se jamči pravo na dobru upravu. U članku 41. stavku 2. određuje se da pravo na dobru upravu podrazumijeva među ostalim pravo svake osobe na saslušanje prije poduzimanja bilo kakve pojedinačne mjere koja bi na nju mogla nepovoljno utjecati (presude Kamino International Logistics, EU:C:2014:2041, t. 29. i Mukarubega, EU:C:2014:2336, t. 43.).

               32

               Kao što je Sud podsjetio u točki 67. presude YS i dr. (C‑141/12 i C‑372/12, EU:C:2014:2081), iz teksta odredbe članka 41. Povelje jasno proizlazi da ona nije upućena državama članicama nego samo institucijama, tijelima, uredima i agencijama Europske unije (vidjeti u tom smislu presudu Cicala, C‑482/10, EU:C:2011:868, t. 28.).

               33

               Stoga, podnositelj zahtjeva za boravišnu dozvolu ne može iz članka 41. stavka 2. točke (a) Povelje izvoditi pravo na saslušanje u svakom postupku vezanom uz svoj zahtjev (presuda Mukarubega, EU:C:2014:2336, t. 44.).

               34

               Takvo pravo s druge strane čini sastavni dio poštovanja prava na obranu koje je temeljno načelo prava Europske unije (presuda Mukarubega, EU:C:2014:2336, t. 45.).

               35

               Radi odgovora na prvo pitanje potrebno je protumačiti pravo na saslušanje u svakom postupku, primijenjeno u sklopu Direktive 2008/115, a osobito njezinog članka 6.

               36

               Pravo na saslušanje jamči svakoj osobi mogućnost da na smislen i učinkovit način iznese svoje mišljenje u upravnom postupku i prije donošenja bilo koje odluke koja bi mogla nepovoljno utjecati na njezine interese (vidjeti osobito presude M., C‑277/11, EU:C:2012:744, t. 87. navedenu sudsku praksu, i Mukarubega, EU:C:2014:2336, t. 46.).

               37

               Prema ustaljenoj praksi Suda, pravilo prema kojem adresat odluke koja na njega negativno utječe mora imati mogućnost iznijeti svoje očitovanje prije njezina donošenja ima za cilj omogućiti nadležnom tijelu da korisno uzme u obzir sve relevantne informacije. Kako bi se osigurala učinkovita zaštita dotičnih osoba, njezin je cilj posebice da potonje mogu ispraviti pogrešku ili iznijeti informacije u pogledu svoje osobne situacije, a koje idu za tim u smislu da se odluka donese, da se ne donese ili da ima ovakav ili onakav sadržaj (vidjeti presude Sopropé, C‑349/07, EU:C:2008:746, t. 49. i Mukarubega, EU:C:2014:2336, t. 47.).

               38

               Spomenuto pravo također podrazumijeva da uprava mora pružiti svu dužnu pažnju očitovanjima koja je iznijela osoba u pitanju, ispitujući pažljivo i nepristrano sve relevantne informacije konkretnog slučaja te dajući detaljno obrazloženje svoje odluke (vidjeti presude Technische Universität München, C‑269/90, EU:C:1991:438, t. 14. i Sopropé, EU:C:2008:746, t. 50.), s obzirom na to da obveza davanja dovoljno određenog i konkretnog obrazloženja odluke, kako bi se osobi u pitanju omogućilo da shvati razloge odbijanja suprotstavljenog njezinom zahtjevu, predstavlja posljedicu načela poštovanja prava na obranu (presuda M., EU:C:2012:744, t. 88.).

               39

               Sukladno praksi Suda, poštovanje prava na saslušanje obvezno je i onda kad mjerodavni propis izričito ne predviđa takvu formalnost (vidjeti presude Sopropé, EU:C:2008:746, t. 38.; M., EU:C:2012:744, t. 86; i G. i R., C‑383/13 PPU, EU:C:2013:533, t. 32.).

               40

               Obveza poštovanja prava na obranu adresata odluka koje značajno utječu na njihove interese u načelu se također nalaže administracijama država članica kada poduzimaju mjere koje ulaze u polje primjene prava Unije (presuda G. i R., EU:C:2013:533, t. 35.).

               41

               Kada pravom Unije nisu utvrđeni ni uvjeti pod kojima poštovanje prava na obranu državljana trećih zemalja s nezakonitim položajem treba biti osigurano, ni posljedice nepoštovanja tih prava , ti uvjeti i te posljedice proizlaze iz nacionalnog prava pod uvjetom da su mjere usvojene u tu svrhu iste vrste kao i one na koje bi imali pravo pojedinci u usporedivoj situaciji u nacionalnom pravu (načelo ekvivalentnosti) i da ne čine praktično nemogućim ili pretjerano teškim ostvarivanje prava koja im dodjeljuje pravni poredak Unije (načelo djelotvornosti) (presuda Mukarubega, EU:C:2014:2336, t. 52. i navedena sudska praksa).

               42

               Navedenim zahtjevima ekvivalentnosti i učinkovitosti izražava se opća obveza država članica da osiguraju poštovanje prava na obranu koje pravni subjekti ostvaruju temeljem prava Unije, osobito kada je riječ o definiranju procesnih modaliteta (presuda Mukarubega, EU:C:2014:2336, t. 52. i navedena sudska praksa).

               43

               Međutim, prema također ustaljenoj praksi Suda, temeljna prava, kao što je poštovanje prava na obranu, nisu apsolutni prerogativi, nego mogu sadržavati ograničenja, pod uvjetom da ta ograničenja stvarno odgovaraju ciljevima općeg interesa kojima služi predmetni propis i u odnosu na zadani cilj ne predstavljaju nerazmjernu i neprihvatljivu zapreku koja dovodi u pitanje samu bit tako zajamčenih prava (presude Alassini i dr., C‑317/08 do C‑320/08, EU:C:2010:146, t. 63., G. i R., EU:C:2013:533, t. 33. te Texdata Software, C‑418/11, EU:C:2013:588, t. 84.).

               44

               Budući da se sud koji je uputio zahtjev pita o sadržaju prava na saslušanje u kontekstu Direktive 2008/115, valja najprije podsjetiti na sljedeća opća razmatranja.

               45

               Načini na koje državljanin treće zemlje s nezakonitim boravkom mora moći ostvariti svoje pravo na saslušanje prije donošenja odluke o vraćanju moraju se ocijeniti s obzirom na cilj Direktive 2008/115 koji se odnosi na učinkovit povratak državljanina treće zemlje s nezakonitim boravkom u njegovu zemlju podrijetla (vidjeti u tom smislu presudu Achughbabian, C‑329/11, EU:C:2011:807, t. 30.).

               46

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, jednom kada se utvrdi nezakonit boravak, nadležna nacionalna tijela trebaju, sukladno članku 6. stavku 1. navedene direktive i neovisno o iznimkama predviđenima u članku 6. stavcima 2. do 5. te direktive, donijeti odluku o vraćanju (vidjeti u tom smislu presude El Dridi, C‑61/11 PPU, EU:C:2011:268, t. 35.; Achughbabian, EU:C:2011:807, t. 31., i Mukarubega, EU:C:2014:2336, t. 57.).

               47

               Cilj prava na saslušanje prije donošenja odluke o vraćanju jest također da dotičnoj osobi omogući da izrazi svoje mišljenje o zakonitosti svojeg boravka i eventualnoj primjeni iznimaka od članka 6. stavka 1. navedene direktive, predviđenih u njezinom članku 6. stavcima 2. do 5.

               48

               Nadalje, kao što je nezavisni odvjetnik naveo u točki 64. svojeg mišljenja, sukladno članku 5. Direktive 2008/115, naslovljenom „Non refoulement, najbolji interes djeteta, pravo na obiteljski život i zdravstveno stanje“, prilikom provedbe te direktive države članice moraju, s jedne strane, uzeti u obzir najbolji interes djeteta, pravo na obiteljski život i zdravstveno stanje konkretnog državljanina treće zemlje i, s druge strane, poštovati načelo non‑refoulement.

               49

               Slijedi da, kad nadležno nacionalno tijelo namjerava donijeti odluku o vraćanju, to tijelo nužno mora poštovati obveze koje nameće članak 5. Direktive 2008/115 te saslušati dotičnu osobu u vezi s tim.

               50

               U tom pogledu dotična osoba treba surađivati s nadležnim nacionalnim tijelom tijekom saslušanja kako bi mu pružila sve relevantne informacije o svojoj osobnoj i obiteljskoj situaciji, a osobito one koje mogu opravdati nedonošenje odluke o vraćanju.

               51

               Konačno, iz prava na saslušanje prije donošenja odluke o vraćanju proizlazi obveza za nadležna nacionalna tijela da omoguće dotičnoj osobi da izrazi svoje mišljenje o uvjetima svojeg povratka, odnosno o roku za odlazak i dobrovoljnom ili obvezujućem karakteru vraćanja. Stoga proizlazi, osobito iz članka 7. Direktive 2008/115, koji u svojem stavku 1. predviđa odgovarajući rok koji iznosi između sedam i trideset dana za napuštanje nacionalnog područja ako je riječ o dobrovoljnom odlasku, da države članice moraju, ako je to potrebno, na temelju stavka 2. tog članka, produljiti taj rok za odgovarajuće razdoblje uzimajući u obzir posebne okolnosti pojedinačnog slučaja, kao što su dužina boravka, djeca koja pohađaju školu i postojanje obiteljskih i društvenih veza.

               52

               Kao drugo, valja napose ispitati uključuje li pravo na saslušanje, primijenjeno u sklopu Direktive 2008/115, a osobito njezinog članka 6., za državljanina treće zemlje s nezakonitim boravkom, pravo da prouči sve okolnosti koje mu se stavljaju na teret, a na osnovi kojih nadležno nacionalno tijelo namjerava temeljiti tu odluku, što podrazumijeva da mu ih nacionalna administracija priopći unaprijed i dodijeli mu rok za razmišljanje dostatan za pripremu svojeg saslušanja te pravo da se obrati za pomoć savjetniku po svojem izboru tijekom tog saslušanja.

               53

               Što se tiče, na prvom mjestu, obavijesti nadležnog nacionalnog tijelo, prije donošenja odluke o vraćanju, o svojoj namjeri da donese takvu odluku, dokazima na kojima to tijelo namjerava temeljiti tu odluku te dodjeli roka za razmišljanje osobi u pitanju, najprije je bitno navesti da Direktiva 2008/115 ne uspostavlja takve modalitete kontradiktornog postupka.

               54

               Nadalje, u točki 60. presude Mukarubega (EU:C:2014:2336), Sud je smatrao da, s obzirom na to da je odluka o vraćanju, sukladno Direktivi 2008/115, usko vezana uz utvrđenje nezakonitog boravka, pravo na saslušanje ne može se tumačiti u smislu da bi nadležno nacionalno tijelo koje želi u isto vrijeme, u odnosu na državljanina treće zemlje s nezakonitim boravkom, donijeti odluku kojom se utvrđuje nezakonit boravak i odluku o vraćanju, nužno moralo saslušati dotičnu osobu na način da joj omogući da iznese svoje mišljenje specifično za potonju odluku jer je ta osoba imala mogućnost korisno i djelotvorno iznijeti svoje mišljenje u pogledu nezakonitosti svojeg boravka i razloga koji bi temeljem nacionalnog prava mogli opravdati to da se navedeno tijelo suzdrži od donošenja odluke o vraćanju.

               55

               Slijedi da pravo na saslušanje prije donošenja odluke o vraćanju treba tumačiti ne tako da navedeno tijelo mora obavijestiti državljanina treće zemlje s nezakonitim boravkom prije saslušanja organiziranog u svrhu donošenja te odluke, o tome da namjerava u odnosu na njega donijeti odluku o vraćanju, priopćiti mu dokaze na kojima namjerava temeljiti tu odluku ili mu čak odrediti rok za razmišljanje prije nego što on iznese svoja očitovanja, već tako da taj državljanin mora imati mogućnost korisno i djelotvorno iznijeti svoje mišljenje u pogledu nezakonitosti svojeg boravka i razloga koji bi temeljem nacionalnog prava mogli opravdati to da se navedeno tijelo suzdrži od donošenja odluke o vraćanju.

               56

               Međutim, važno je navesti, kako je primijetio nezavisni odvjetnik u točki 69. svojeg mišljenja, da je potrebno dopustiti iznimku u slučaju u kojem državljanin treće zemlje ne može razumno naslutiti koji bi mu se dokazi mogli staviti na teret ili na njih objektivno može odgovoriti tek nakon što je učinio određene provjere ili poduzeo korake osobito u svrhu pribavljanja popratnih dokumenata.

               57

               U svakom slučaju, kao što je navela i Europska komisija, točno je da će državljanin treće zemlje s nezakonitim boravkom u pitanju imati priliku, ako to želi, osporavati ocjenu svoje situacije koju je provela administracija u sklopu sudskog postupka.

               58

               Naime, članak 12. stavak 1. Direktive 2008/115, koji se nalazi u njezinom Poglavlju III., a odnosi se na postupovne sigurnosne uvjete, predviđa obvezu država članica da izdaju svoje odluke o vraćanju u pisanom obliku, navodeći stvarne i pravne razloge te pojašnjavajući pravne lijekove. Glavni dijelovi navedenih odluka se, ako je potrebno, pisano i usmeno prevode, pod uvjetima predviđenima u članku 12. stavku 2. te direktive. Ta jamstva zajedno s onima koja se temelje na pravu na učinkovit pravni lijek, predviđenom u članku 12. navedene direktive, osiguravaju zaštitu i obranu osobe u pitanju protiv odluke koja na nju nepovoljno utječe.

               59

               Iz prethodno navedenog prioizlazi da pravo na saslušanje prije donošenja odluke o vraćanju mora omogućiti nadležnoj nacionalnoj administraciji da istraži predmet na takav način da može donijeti odluku uz puno poznavanje slučaja i dostatno je obrazložiti, tako da u takvom slučaju osoba u pitanju može valjano ostvariti svoje pravo na podnošenje tužbe.

               60

               U ovom slučaju, u predmetu u glavnom postupku, iz zapisnika saslušanja K. Boudjlide od strane službe granične policije proizlazi da je potonji bio pozvan 15. siječnja 2013. doći u prostorije te službe ili taj dan ili sutradan ujutro radi „ispitivanja [njegovog] prava na boravak“. Došavši u policiju sam i dobrovoljno istoga dana, K. Boudjlida odrekao se roka od jednog dana koji mu je bio dodijeljen kao i obraćanja pravnom savjetniku.

               61

               Iz tog zapisnika također proizlazi da je K. Boudjlida znao da je njegovoj boravišnoj dozvoli istekla valjanost 31. listopada 2012. i da je bio svjestan toga da će, ako ne podnese zahtjev za obnavljanje boravišne dozvole, njegov boravak u Francuskoj od tog trenutka biti nezakonit. Nadalje, policijske službe su izričito obavijestile K. Boudjlidu da se u odnosu na njega može donijeti odluka o vraćanju te su ga pitale bi li pristao napustiti francusko državno područje ako se takva odluka donese u odnosu na njega. K. Boudjlida je na to pitanje odgovorio da je spreman „pričekati u ulaznim prostorijama odgovor prefekture u Pauu, koja [ga] može ili pozvati da napusti[…] državno područje, ili [ga] staviti u ustanovu za zadržavanje ili [ga] pozvati da uredi[…] [svoju] situaciju“.

               62

               Stoga je K. Boudjlida bio upućen u razloge svojeg saslušanja te je znao njegov predmet i eventualne posljedice. Nadalje, to se saslušanje jasno odnosilo na informacije koje su relevantne i nužne za provedbu Direktive 2008/115, uz poštovanje prava osobe u pitanju na saslušanje.

               63

               Naime, tijekom razgovora sa službama policije, K. Boudjlida je saslušan o, među ostalim, svojem identitetu, državljanstvu, bračnom stanju, nezakonitosti svojeg boravka u Francuskoj, administrativnim koracima koje je poduzeo kako bi pokušao urediti svoj boravak, ukupnom trajanju svojeg boravka u Francuskoj, starim boravišnim dozvolama, akademskom i profesionalnom iskustvu, svojim sredstvima, obiteljskoj situaciji u Francuskoj i Alžiru. Službenici policije su ga pitali bi li pristao napustiti francusko državno područje u slučaju da prefekt Pyrénées‑Atlantiquesa donese odluku o vraćanju. Pored toga, s obzirom na to da je bio saslušan, među ostalim, i o trajanju svog boravka u Francuskoj, svojih studija u Francuskoj i svojih obiteljskih veza u Francuskoj, K. Boudjlida je imao mogućnost korisno i djelotvorno iznijeti svoje mišljenje u vezi sa svojim obiteljskim životom u skladu s člankom 5. točkom (b) Direktive 2008/115, kao i o eventualnoj primjeni kriterija za produljenje roka za dobrovoljni odlazak na temelju članka 7. stavka 2. navedene direktive, te je tako bio saslušan o načinima svojeg vraćanja.

               64

               Što se tiče, na drugom mjestu, toga uključuje li pravo na saslušanje, primijenjeno u sklopu Direktive 2008/115, pravo na pomoć savjetnika tijekom saslušanja, valja navesti da je pravo na pravnu pomoć u članku 13. te direktive predviđeno tek nakon donošenja odluke o vraćanju i samo u sklopu pravnog sredstva radi pobijanja te odluke pred nadležnim sudskim ili upravnim tijelom ili nadležnim tijelom koje je sastavljeno od članova koji su nepristrani i nezavisni. Sukladno članku 13. stavku 4., u određenim se okolnostima dodjeljuje besplatna pravna pomoć na zahtjev osobe u pitanju.

               65

               Međutim, državljanin treće zemlje s nezakonitim boravkom se uvijek može o vlastitom trošku obratiti pravnom savjetniku radi pomoći tijekom saslušanja od strane nadležnih nacionalnih tijela, pod uvjetom da ostvarivanje tog prava ne utječe na dobro odvijanje postupka vraćanja te ne ugrožava učinkovitu provedbu navedene direktive.

               66

               U ovom slučaju, u predmetu u glavnom postupku K. Boudjlida tijekom svog saslušanja nije zatražio pomoć pravnog savjetnika.

               67

               Na posljednjem mjestu, budući da su K. Boudjlida i Komisija spomenuli kratko trajanje, odnosno 30 minuta, saslušanja u pitanju u glavnom postupku, valja utvrditi da pitanje ima li trajanje saslušanja državljanina treće zemlje s nezakonitim boravkom utjecaja na poštovanje prava na saslušanje, primijenjeno u sklopu Direktive 2008/115, nije odlučujuće. Naime, ono što je bitno jest je li takav državljanin imao mogućnost biti saslušan u dovoljnoj mjeri o zakonitosti svojeg boravka i o svojoj osobnoj situaciji, što, kad je riječ o K. Boudjlidi, proizlazi iz razmatranja u točkama 61. do 63. ove presude.

               68

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti da pravo na saslušanje u svakom postupku, primijenjeno u kontekstu Direktive 2008/115 i osobito njezinog članka 6., treba tumačiti u smislu da za državljanina treće zemlje s nezakonitim boravkom uključuje pravo da prije donošenja odluke o vraćanju koja se na njega odnosi iznese svoje mišljenje o zakonitosti svojeg boravka, o eventualnoj primjeni članaka 5. i 6. stavaka 2. do 5. navedene direktive, kao i o uvjetima svojeg vraćanja.

               69

               Naprotiv, pravo na saslušanje u svakom postupku, primijenjeno u kontekstu Direktive 2008/115 i osobito njezinog članka 6., treba tumačiti u smislu da ne obvezuje nadležno nacionalno tijelo ni da obavijesti tog državljanina, prije saslušanja organiziranog u svrhu donošenja te odluke, da namjerava u odnosu na njega donijeti odluku o vraćanju, ni da mu priopći dokaze na kojima namjerava temeljiti tu odluku niti da mu odredi rok za razmišljanje prije nego što on iznese svoja očitovanja, ako taj državljanin ima mogućnost korisno i djelotvorno iznijeti svoje mišljenje u pogledu nezakonitosti svojeg boravka i razloga koji bi temeljem nacionalnog prava mogli opravdati to da se to tijelo suzdrži od donošenja odluke o vraćanju.

               70

               Pravo na saslušanje u svakom postupku, primijenjeno u kontekstu Direktive 2008/115 i osobito njezinog članka 6., treba tumačiti u smislu da se državljanin treće zemlje s nezakonitim boravkom može, prije nego što nadležno nacionalno tijelo donese odluku o vraćanju koja se na njega odnosi, obratiti pravnom savjetniku radi pomoći tijekom saslušanja od strane tog tijela, pod uvjetom da ostvarivanje tog prava ne utječe na dobro odvijanje postupka vraćanja i ne ugrožava učinkovitu provedbu Direktive 2008/115.

               71

               Međutim, pravo na saslušanje u svakom postupku, primijenjeno u kontekstu Direktive 2008/115 i osobito njezinog članka 6., treba tumačiti u smislu da državama članicama ne nameće dužnost snošenja troškova te pomoći u sklopu pružanja besplatne pravne pomoći.

         Drugo i treće pitanje

               72

               Uzimajući u obzir odgovor na prvo pitanje, nije potrebno odgovoriti na drugo i treće pitanje.

         Troškovi

               73

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                     Pravo na saslušanje u svakom postupku, primijenjeno u kontekstu Direktive 2008/115/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2008. o zajedničkim standardima i postupcima država članica za vraćanje državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom, i osobito njezinog članka 6., treba tumačiti u smislu da za državljanina treće zemlje s nezakonitim boravkom uključuje pravo da prije donošenja odluke o vraćanju koja se na njega odnosi iznese svoje mišljenje o zakonitosti svojeg boravka, o eventualnoj primjeni članaka 5. i 6. stavaka 2. do 5. navedene direktive, kao i o uvjetima svojeg vraćanja.

                     Naprotiv, pravo na saslušanje u svakom postupku, primijenjeno u kontekstu Direktive 2008/115 i osobito njezinog članka 6., treba tumačiti u smislu da ne obvezuje nadležno nacionalno tijelo ni da obavijesti tog državljanina, prije saslušanja organiziranog u svrhu donošenja te odluke, da namjerava u odnosu na njega donijeti odluku o vraćanju, ni da mu priopći dokaze na kojima namjerava temeljiti tu odluku, ni da mu odredi rok za razmišljanje prije nego što on iznese svoja očitovanja, ako taj državljanin ima mogućnost korisno i djelotvorno iznijeti svoje mišljenje u pogledu nezakonitosti svojeg boravka i razloga koji bi temeljem nacionalnog prava mogli opravdati to da se to tijelo suzdrži od donošenja odluke o vraćanju.

                     Pravo na saslušanje u svakom postupku, primijenjeno u kontekstu Direktive 2008/115 i osobito njezinog članka 6., treba tumačiti u smislu da se državljanin treće zemlje s nezakonitim boravkom može, prije nego što nadležno nacionalno tijelo donese odluku o vraćanju koja se na njega odnosi, obratiti pravnom savjetniku radi pomoći tijekom saslušanja od strane tog tijela, pod uvjetom da ostvarivanje tog prava ne utječe na dobro odvijanje postupka vraćanja i ne ugrožava učinkovitu provedbu Direktive 2008/115.

                     Međutim, pravo na saslušanje u svakom postupku, primijenjeno u kontekstu Direktive 2008/115 i osobito njezinog članka 6., treba tumačiti u smislu da državama članicama ne nameće dužnost snošenja troškova te pomoći u sklopu pružanja besplatne pravne pomoći.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 12. prosinca 2014.#Le Comptoir d'Épicure protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak povodom prigovora – Prijava međunarodne registracije u kojoj je navedena Europska zajednica – Figurativni žig da rosa – Raniji verbalni žig Zajednice aROSA – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Članak 42. stavci 2. i 3. Uredbe br. 207/2009 i pravilo 22. Uredbe (EZ) br. 2868/95.#Predmet T‑405/13.


Presuda Prvostupanjskog suda (prvo vijeće) od 19. srpnja 1999. # Heidi Hautala protiv Vijeća Europske unije. # Predmet T-14/98.


Presuda Suda od 19. veljače 2002.#J. C. J. Wouters, J. W. Savelbergh i Price Waterhouse Belastingadviseurs BV protiv Algemene Raad van de Nederlandse Orde van Advocaten, uz sudjelovanje Raad van de Balies van de Europese Gemeenschap.#Zahtjev za prethodnu odluku: Raad van State - Nizozemska.#Predmet C-309/99.


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 26. veljače 2015.#Andre Lawrence Shepherd protiv Bundesrepublik Deutschland.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bayerischer Verwaltungsgerichtshof München.#Zahtjev za prethodnu odluku – Područje slobode, sigurnosti i pravde – Azil – Direktiva 2004/83/EZ – Članak 9. stavak 2. točke (b), (c) i (e) – Minimalni standardi za kvalifikaciju i status državljana trećih zemalja ili osoba bez državljanstva kao izbjeglica – Uvjeti za stjecanje statusa izbjeglice – Djela proganjanja – Kaznenopravne sankcije prema vojniku Sjedinjenih Američkih Država koji je odbio izvršiti vojnu službu u Iraku.#Predmet C-472/13.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      26. veljače 2015. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Područje slobode, sigurnosti i pravde — Azil — Direktiva 2004/83/EZ — Članak 9. stavak 2. točke (b), (c) i (e) — Minimalni standardi za kvalifikaciju i status državljana trećih zemalja ili osoba bez državljanstva kao izbjeglica — Uvjeti za stjecanje statusa izbjeglice — Djela proganjanja — Kaznenopravne sankcije prema vojniku Sjedinjenih Američkih Država koji je odbio izvršiti vojnu službu u Iraku“
      U predmetu C‑472/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Bayerisches Verwaltungsgericht München (Njemačka), odlukom od 20. kolovoza 2013., koju je Sud zaprimio 2. rujna 2013., u postupku

         Andre Lawrence Shepherd

      protiv

         Bundesrepublik Deutschland,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, K. Lenaerts, potpredsjednik Suda, u svojstvu suca drugog vijeća, J.‑C. Bonichot (izvjestitelj), A. Arabadjiev i J. L. da Cruz Vilaça, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: I. Illéssy, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 25. lipnja 2014.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za A. L. Shepherda, R. Marx, Rechtsanwalt,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze kao i A. Wiedmann i K. Petersen, u svojstvu agenata,

               —

               za vladu Helenske Republike, M. Michelogiannaki, u svojstvu agenta,

               —

               za nizozemsku vladu, M. Bulterman i B. Koopman, u svojstvu agenata,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, M. Holt, u svojstvu agenta, uz asistenciju S. Fatime, barrister,

               —

               za Europsku komisiju, M. Condou‑Durande i W. Bogensberger, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 11. studenoga 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 9. stavka 2. točaka (b), (c) i (e) Direktive Vijeća 2004/83/EZ od 29. travnja 2004. o minimalnim standardima za kvalifikaciju i status državljana treće zemlje ili osoba bez državljanstva kao izbjeglica ili osoba kojima je na drugi način potrebna međunarodna zaštita te o sadržaju odobrene zaštite (SL L 304, str. 12. i ispravci u SL 2005., L 204, str. 24. i SL 2011., L 278, str. 13.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 12., str. 64.).

               2

               Taj je zahtjev postavljen u okviru spora između A. L. Shephera, državljanina Sjedinjenih Američkih Država, i Savezne Republike Njemačke povodom odluke kojom mu je potonja odbila dodijeliti status izbjeglice.

         Pravni okvir

         Konvencija o statusu izbjeglica

               3

               U skladu s člankom 1. odjeljkom A stavkom 2. podstavkom 1. Konvencije o statusu izbjeglica, koja je potpisana 28. srpnja 1951. u Ženevi (Zbirka međunarodnih ugovora Ujedinjenih naroda, sv. 189., str. 150., br. 2545 (1954.)) te je stupila na snagu 22. travnja 1954. (u daljnjem tekstu: Ženevska konvencija), kako je dopunjena Protokolom o statusu izbjeglica zaključenim 31. siječnja 1967. u New Yorku, koji je stupio na snagu 4. listopada 1967., pojam „izbjeglica“ odnosi se na svaku osobu koja se „[…] uslijed osnovanog straha od proganjanja zbog svoje rase, vjere, nacionalnosti, pripadnosti određenoj društvenoj skupini ili političkog mišljenja nalazi izvan zemlje svog državljanstva i koja se ne može, ili zbog tog straha, ne želi staviti pod zaštitu te zemlje; ili na osobu bez državljanstva koja se zbog gore navedenih okolnosti nalazi izvan zemlje prethodnog uobičajenog boravišta, a koja se ne može ili se zbog straha ne želi u nju vratiti“.

         Direktiva 2004/83

               4

               Direktiva 2004/83 sadrži sljedeće uvodne izjave:

                        „(1)

                        Zajednička politika o azilu, uključujući Zajednički europski sustav azila, sastavni je dio cilja Europske unije o postupnom stvaranju područja slobode, sigurnosti i pravde otvorenog prema onima koji, prisiljeni okolnostima, zakonito traže zaštitu u [Uniji].

                  [...]

                        (3)

                        Ženevska konvencija [...] [predstavlja] temelj međunarodnog pravnog režima za zaštitu izbjeglica.

                  [...]

                        (6)

                        Glavni je cilj ove Direktive, s jedne strane, osigurati da države članice primjenjuju zajedničke kriterije za utvrđivanje osoba kojima je zaista potrebna međunarodna zaštita i, s druge strane, osigurati da minimalna razina pogodnosti bude dostupna tim osobama u svim državama članicama.

                  [...]

                        (16)

                        Trebalo bi utvrditi minimalne standarde za utvrđivanje izbjegličkog statusa i njegovog sadržaja kako bi se nadležnim tijelima država članica pomoglo pri primjeni Ženevske konvencije.

                        (17)

                        Nužno je uvesti zajedničke kriterije prema kojima će se tražiteljima azila priznavati status izbjeglica u smislu članka 1. Ženevske konvencije.“

               5

               Sukladno njezinu članku 1., Direktiva 2004/83 ima za cilj utvrditi minimalne standarde u pogledu, s jedne strane, pretpostavki koje moraju ispunjavati državljani trećih zemalja ili osobe bez državljanstva kako bi mogli koristiti međunarodnu zaštitu te, s druge strane, sadržaja odobrene zaštite.

               6

               U skladu s člankom 2. točkom (c), za potrebe te direktive pojam „izbjeglica“ znači „državljanin treće zemlje koji je, zbog osnovanog straha od proganjana zbog svoje rase, vjere, nacionalnosti, političkog mišljenja ili pripadnosti određenoj društvenoj skupini, izbjegao iz svoje nacionalne države te nije u mogućnosti ili, zbog takvog straha, ne želi staviti se pod zaštitu te države [...]“.

               7

               Članak 4. navedene direktive određuje kriterije za procjenu relevantnih činjenica i okolnosti koje podnositelj zahtjeva treba dostaviti kako bi potkrijepio svoj zahtjev za međunarodnu zaštitu. U stavku 3. istog članka propisano je:
               „Zahtjevi za međunarodnom zaštitom procjenjuju se pojedinačno, pri čemu se uzima u obzir sljedeće:

                        a)

                        sve relevantne činjenice koje se odnose na državu podrijetla u vrijeme donošenja odluke o zahtjevu, uključujući zakone i propise države podrijetla i način na koji se oni primjenjuju;

                        b)

                        potrebne izjave i dokaze koje je dostavio podnositelj zahtjeva uključujući informacije o tome je li podnositelj zahtjeva bio ili bi mogao biti izložen proganjanju […];

                        c)

                        položaj i osobne okolnosti podnositelja zahtjeva, uključujući čimbenike kao što su podrijetlo, spol i dob, kako bi se procijenilo bi li se, s obzirom na osobne okolnosti podnositelja zahtjeva, postupci kojima je podnositelj zahtjeva bio izložen ili bi mogao biti izložen mogli smatrati proganjanjem ili ozbiljnom nepravdom;

                  [...]“

               8

               Članak 9. te direktive, naslovljen „Djela proganjanja“, u stavcima 1. i 2. sadrži njihovu sljedeću definiciju:
               „1.   Djela proganjanja u smislu članka [1. odjeljka A] Ženevske konvencije moraju:

                        a)

                        biti dovoljno ozbiljna po svojoj prirodi ili ponavljanju da predstavljaju ozbiljno kršenje temeljnih ljudskih prava, posebno prava koja ne mogu biti ograničena prema članku 15. stavku 2. [Europske konvencije o zaštiti ljudskih prava i temeljnih sloboda potpisane u Rimu 4. studenoga 1950.] ili

                        b)

                        biti skup različitih mjera, uključujući kršenja ljudskih prava, koji je dovoljno ozbiljan da utječe na pojedinca na sličan način kako je navedeno u točki (a).

                  2.   Djela proganjanja u smislu stavka 1. mogu, među ostalim, biti u obliku:
               [...]

                        b)

                        zakonskih, administrativnih, policijskih i/ili sudskih mjera koje su same po sebi diskriminacijske ili koje se primjenjuju na diskriminacijski način;

                        c)

                        sudskog progona ili kažnjavanja koje je nerazmjerno ili diskriminirajuće;

                  [...]

                        e)

                        sudskog progona ili kažnjavanja zbog odbijanja vršenja vojne službe prilikom sukoba, kada bi vršenje vojne službe uključivalo kaznena djela ili radnje koje su obuhvaćene klauzulama o isključenju koje su utvrđene u članku 12. stavku 2.;

                  [...]“

               9

               Članak 9. stavak 3. Direktive 2004/83 zahtijeva postojanje veze između razloga proganjanja navedenih u njezinu članku 10. i djela proganjanja.

               10

               Članak 12. navedene direktive, koji nosi naslov „Isključenje“, u stavcima 2. i 3. određuje:
               „2.   Državljanin treće zemlje ili osoba bez državljanstva nemaju pravo na stjecanje statusa izbjeglica ako postoje ozbiljni razlozi zbog kojih se može smatrati:

                        a)

                        da su počinili zločin protiv mira, ratni zločin ili zločin protiv čovječnosti kako je definirano međunarodnim instrumentima izrađenim kako bi se predvidjele odredbe u pogledu takvih zločina;

                        b)

                        da su počinili teško nepolitičko kazneno djelo izvan države u koju su izbjegli prije nego su bili prihvaćeni kao izbjeglice; što znači prije izdavanja dozvole boravka na temelju odobrenog statusa izbjeglice; posebno okrutna djela, čak i ako su počinjena s navodnim političkim ciljem, mogu se smatrati teškim nepolitičkim kaznenim djelom;

                        c)

                        da su krivi za djela koja su u suprotnosti s ciljevima i načelima Ujedinjenih naroda kako su navedena u preambuli i člancima 1. i 2. Povelje Ujedinjenih naroda.

                  3.   Stavak 2. primjenjuje se na osobe koje potiču ili na drugi način sudjeluju u izvršenju kaznenih djela ili djela koja su u njemu navedena.“

               11

               Sukladno članku 13. iste Direktive 2004/83, država članica odobrava izbjeglički status podnositelju zahtjeva koji, među ostalim, ispunjava uvjete iz članaka 9. i 10. te direktive.

         Njemačko pravo

               12

               Sukladno članku 3. stavcima 1. i 2. Zakona o postupku azila (Asylverfahrensgesetz) od 27. srpnja 1993. (BGBl. 1993 I, str. 1361.), u verziji objavljenoj 2. rujna 2008. (BGBl. 2008 I, str. 1798., u daljnjem tekstu: AsylVfG), na koji se poziva sud koji je uputio zahtjev:
               „1.   Stranac je izbjeglica u smislu [Ženevske] konvencije ako je u državi svog državljanstva ili u kojoj je, ako se radi o osobi bez državljanstva, imao uobičajeno boravište izložen prijetnjama predviđenima u članku 60. stavku 1. Zakona o boravku, profesionalnoj djelatnosti i integraciji stranaca na saveznom teritoriju (Gesetz über den Aufenthalt, die Erwerbstätigkeit und die Integration von Ausländern im Bundesgebiet) od 30. srpnja 2004. (BGBl. 2004 I, str. 1950., u daljnjem tekstu: Aufenthaltsgesetz).
               2.   Stranac nije izbjeglica u smislu stavka 1. ako postoje ozbiljni razlozi zbog kojih treba smatrati:

                        1)

                        da je počinio zločin protiv mira, ratni zločin ili zločin protiv čovječnosti kako je definirano međunarodnim instrumentima izrađenima kako bi se predvidjele odredbe u pogledu takvih zločina,

                        2)

                        da je počinio teško nepolitičko kazneno djelo izvan saveznog teritorija prije nego što je bio prihvaćen kao izbjeglica, a osobito ako je počinio posebno okrutno djelo čak i ako je ono počinjeno s navodnim političkim ciljem, ili

                        3)

                        da je djelovao u suprotnosti s ciljevima i načelima Ujedinjenih naroda.

                  Prvi stavak odnosi se i na strance koji potiču ili na drugi način sudjeluju u izvršenju kaznenih djela ili djela koja su u njemu navedena.“

               13

               Sukladno članku 60. stavku 1. Aufenthaltsgesetza, u verziji tog zakona objavljenoj 25. veljače 2008. (BGBl. 2008 I, str. 162.):
               „1.   U skladu sa [Ženevskom] konvencijom [...] strani državljanin ne smije biti protjeran u državu u kojoj su njegov život ili sloboda ugroženi zbog njegove rase, vjere, državljanstva, pripadnosti određenoj društvenoj skupini ili političkog mišljenja. [...] Progon u smislu prvog stavka može izvršiti

                        a)

                        država,

                        b)

                        stranke ili organizacije koje vladaju državom ili znatnim dijelovima njezina teritorija ili

                        c)

                        nedržavni akteri, ako akteri spomenuti u točkama (a) i (b) uključujući međunarodne organizacije dokazano ne mogu ili ne žele pružiti zaštitu od progona, bez obzira na to postoji li u zemlji suverena državna vlast,

                  osim ako unutar navedene države postoji mogućnost bijega.
               Kako bi se utvrdilo postojanje progona u smislu prve rečenice, valja dodatno primijeniti članak 4. stavak 4. i članke 7. do 10. Direktive 2004/83 [...]. Ako se stranac poziva na zabranu protjerivanja na temelju ovog stavka, Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Savezni ured za migracije i izbjeglice) [...] u postupku azila utvrđuje jesu li ispunjene pretpostavke iz prve rečenice i treba li strancu priznati status izbjeglice. Odluku Bundesamta für Migration und Flüchtlinge moguće je osporavati samo u skladu s odredbama [AsylVfG‑a].“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               14

               A. L. Shepherd, državljanin Sjedinjenih Američkih Država, u prosincu 2003. u svojoj je zemlji prijavio svoj ulazak u službu aktivnih postrojbi vojske SAD‑a u trajanju od petnaest mjeseci. Osposobljen je za mehaničara za održavanje helikoptera te je u rujnu 2003. premješten u bataljun za zračnu podršku u Katterbachu (Njemačka). Njegova postrojba se tada već nalazila u Iraku pa je poslan u bazu Speicher, kod Tikrita (Irak).

               15

               U razdoblju od rujna 2004. do veljače 2005. obavljao je poslove održavanja helikoptera i nije izravno sudjelovao ni u vojnim operacijama ni u borbama.

               16

               Njegova je postrojba u veljači 2005. vraćena u Njemačku. A. L. Shepherd produljio je svoj ugovor.

               17

               Nalog o ponovnom razmještaju u Irak primio je 1. travnja 2007. Prije odlaska iz Njemačke, 11. travnja 2007., napustio je vojsku jer više nije htio sudjelovati u ratu u Iraku koji je smatrao nezakonitim kao ni u ratnim zločinima za koje je smatrao da su tamo počinjeni. Do podnošenja zahtjeva za azil nadležnim njemačkim tijelima u kolovozu 2008. bio je smješten kod poznanika. U prilog svojem zahtjevu načelno navodi da je zbog odbijanja izvršavanja vojne službe u Iraku bio izložen riziku od kaznenog progona te je dezertiranje, koje s američke točke gledišta predstavlja teško kazneno djelo, utjecalo na njegov život izlažući ga društvenom odbacivanju u vlastitoj zemlji.

               18

               Bundesamt für Migration und Flüchtlinge odbio je njegov zahtjev za azil odlukom od 31. ožujka 2011.

               19

               Dotični je od suda koji je uputio zahtjev zatražio poništenje te odluke i priznanje statusa izbjeglice. Pozvao se na zajedničku primjenu članka 3. stavaka 1. i 4. AsylVfG‑a i članka 60. stavka 1. Aufenthaltsgesetza.

               20

               Sud koji je uputio zahtjev mora, osim pitanja prijeti li u budućnosti podnositelju zahtjeva u državi njegova podrijetla opasnost od progona zbog dezertiranja, među ostalim utvrditi stupanj uključenosti pripadnika vojnih snaga u vojne operacije kako bi sankcije uslijed njegova dezertiranja mogle predstavljati „djela proganjanja“ u smislu članka 9. stavka 2. točke (e) Direktive 2004/83, s obzirom na to da izraz „vršenje vojne službe [koja uključuje] kaznena djela predviđena u članku 12. stavku 2.“ iz te odredbe nije jasno definiran.

               21

               U tim je okolnostima Bayerisches Verwaltungsgericht München odlučio prekinuti postupak i Sudu postaviti sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 9. stavak 2. točku (e) Direktive 2004/83 tumačiti na način da se zaštita pruža samo osobama čiji konkretni vojni zadaci uključuju izravno sudjelovanje u borbenim operacijama, dakle oružanim akcijama, odnosno osobama koje imaju zapovjedne ovlasti za takve intervencije (prvi dio) ili tom odredbom mogu biti zaštićeni i drugi pripadnici oružanih snaga ako je područje njihove djelatnosti ograničeno na logističko‑tehničku potporu postrojbama izvan same bojišnice, dok na odvijanje borbi imaju samo neizravan utjecaj (drugi dio)?

                        2.

                        U slučaju da na prvo postavljeno pitanje valja odgovoriti primjenom druge mogućnosti:
                        Treba li članak 9. stavak 2. točku (e) Direktive 2004/83 tumačiti u smislu da vojna služba u slučaju (unutarnjeg ili međunarodnog) sukoba mora pretežno ili sustavno navoditi odnosno prisiljavati na počinjenje zločina ili djela iz članka 12. stavka 2. Direktive 2004/83 (prvi dio) ili je dovoljno da tražitelj azila dokaže da su zločine iz članka 12. stavka 2. točke (a) Direktive 2004/83 u pojedinim slučajevima, na području odvijanja operacija na koje je raspoređen, počinile oružane snage kojima pripada, bilo zbog toga što su se pojedine naredbe pokazale zločinačkima u tom smislu bilo zbog toga što se radi o ekscesima koje su počinili pojedinci (drugi dio)?

                        3.

                        U slučaju da na drugo postavljeno pitanje valja odgovoriti primjenom druge mogućnosti:
                        Treba li se status izbjeglice odobriti samo onda kad se može razumno i nepobitno smatrati da će se i u budućnosti vrlo vjerojatno događati povrede međunarodnog humanitarnog prava ili je dovoljno da tražitelj azila predoči činjenice koje upućuju na to da se u konkretnom sukobu (neizbježno ili vjerojatno) događaju takvi zločini pa se stoga ne može isključiti mogućnost da će i on u njih biti upleten?

                        4.

                        Isključuje li zaštitu izbjeglica iz članka 9. stavka 2. točke (e) Direktive 2004/83 netoleriranje i kažnjavanje povreda međunarodnog humanitarnog prava od strane vojnih sudova ili ta okolnost ne igra nikakvu ulogu?
                        Je li štoviše potrebno da je sankciju odredio Međunarodni kazneni sud?

                        5.

                        Isključuje li bilo kakvu zaštitu izbjeglica činjenica da je vojni angažman odnosno status okupacije odobrila međunarodna zajednica ili da se oni temelje na mandatu Vijeća sigurnosti UN‑a?

                        6.

                        Je li za zaštitu koja se izbjeglicama pruža sukladno članku 9. stavku 2. točki (e) Direktive 2004/83 potrebno da tražitelj azila može biti osuđen na temelju Statuta Međunarodnoga kaznenog suda ako izvrši svoju dužnost (prvi dio) ili se zaštita izbjeglicama pruža usprkos tome što taj prag nije dosegnut, dakle kada tražitelj azila ne mora strahovati od kaznenopravne sankcije, ali ipak ne može pomiriti obveze vojne službe sa zahtjevima svoje savjesti (drugi dio)?

                        7.

                        U slučaju da na šesto pitanje valja odgovoriti primjenom druge mogućnosti:
                        Isključuje li svu zaštitu izbjeglica u smislu gore navedenih odredaba činjenica da tražitelj azila nije iskoristio mogućnost korištenja redovnog postupka povodom prigovora savjesti, iako je za to imao mogućnost, ili je zaštita izbjeglica moguća i kad se radi o konkretnoj odluci donesenoj po savjesti?

                        8.

                        Predstavljaju li nečasni otpust iz vojske, osuda na zatvorsku kaznu i odbacivanje iz društva te druge s time povezane nepogodnosti djelo progona u smislu članka 9. stavka 2. točke (b) ili (c) Direktive 2004/83?“

         O prethodnim pitanjima

         Uvodna očitovanja

               22

               Iz uvodnih izjava 3., 16. i 17. Direktive 2004/83 proizlazi da Ženevska konvencija čini kamen temeljac međunarodnog pravnog režima zaštite izbjeglica i da su odredbe te direktive koje se odnose na uvjete odobravanja statusa izbjeglice i na njegov sadržaj usvojene kako bi pomogle nadležnim tijelima država članica u primjeni te konvencije na temelju zajedničkih pojmova i kriterija (presuda X i dr., C‑199/12 do C‑201/12, EU:C:2013:720, t. 39. i navedena sudska praksa).

               23

               Odredbe Direktive 2004/83 treba stoga tumačiti u svjetlu njezine opće strukture i krajnjeg cilja, uz poštovanje Ženevske konvencije i drugih relevantnih ugovora navedenih u članku 78. stavku 1. UFEU‑a. Kao što proizlazi iz uvodne izjave 10. te direktive, takvo tumačenje također treba biti izvršeno u skladu s pravima priznatima Poveljom Europske unije o temeljnim pravima (presuda X i dr., EU:C:2013:720, t. 40.).

               24

               Kao drugo, valja podsjetiti da je na temelju članka 2. točke (c) Direktive 2004/83 izbjeglica ponajprije državljanin treće zemlje koji je izbjegao iz zemlje podrijetla „zbog osnovanog straha od proganjanja” zbog svoje rase, vjere, nacionalnosti, političkog mišljenja ili pripadnosti određenoj društvenoj skupini i koji nije u mogućnosti ili se ne želi, „zbog takvog straha”, staviti pod „zaštitu” te države. Dotični državljanin stoga mora, zbog postojećih okolnosti u državi podrijetla, biti suočen s osnovanim strahom od proganjanja zbog najmanje jednog od pet razloga navedenih u toj direktivi i Ženevskoj konvenciji (presuda Salahadin Abdulla i dr., C‑175/08, C‑176/08, C‑178/08 i C‑179/08, EU:C:2010:105, t. 56. i 57.).

               25

               Kao treće, treba podsjetiti da članak 9. Direktive 2004/83 utvrđuje elemente koji omogućuju kvalificiranje djela kao djela proganjanja u smislu članka 1. odjeljka A Ženevske konvencije. U tom pogledu članak 9. stavak 1. točka (a) navedene direktive utvrđuje da odnosna djela moraju biti dovoljno ozbiljna po svojoj prirodi ili ponavljanju da bi predstavljala ozbiljno kršenje temeljnih ljudskih prava, a posebno apsolutnih prava koja, prema članku 15. stavku 2. Europske konvencije o zaštiti ljudskih prava i temeljnih sloboda, ne mogu biti ograničena. Nadalje, članak 9. stavak 1. točka (b) navedene direktive određuje da skup različitih mjera, uključujući kršenje ljudskih prava koje je dovoljno ozbiljno da utječe na pojedinca na način sličan onome iz članka 9. stavka 1. točke (a) iste direktive, također treba smatrati proganjanjem. Iz navedenih odredaba proizlazi da mora biti dosegnuta određena razina ozbiljnosti kako bi kršenje temeljnih prava predstavljalo proganjanje u smislu članka 1. odjeljka A Ženevske konvencije (presuda X i dr., EU:C:2013:720, t. 51. do 53.).

               26

               Kao četvrto, važno je istaknuti da na temelju članka 4. stavka 3. točaka (a), (b) i (c) Direktive 2004/83 prilikom pojedinačne procjene zahtjeva za međunarodnu zaštitu valja voditi računa o svim relevantnim činjenicama koje se odnose na državu podrijetla u trenutku odlučivanja o zahtjevu, relevantnim informacijama i dokumentima koje je podnio podnositelj zahtjeva kao i o njegovu položaju i osobnim okolnostima.

               27

               Odredbe članka 9. stavka 2. točke (e) Direktive 2004/83 na koje se poziva sud koji je uputio zahtjev u svojih prvih sedam pitanja kao i odredbe članka 9. stavka 2. točaka (b) i (c) na koje se navedeni sud poziva u osmom pitanju valja tumačiti s obzirom na ta razmatranja.

               28

               U tom smislu valja podsjetiti i da u skladu s člankom 9. stavkom 2. Direktive 2004/83 „[d]jela proganjanja, u smislu stavka 1. mogu, među ostalim, biti u obliku: [...] b) zakonskih, administrativnih, policijskih i/ili sudskih mjera koje su same po sebi diskriminacijske ili koje se primjenjuju na diskriminacijski način; c) sudskog progona ili kažnjavanja koje je nerazmjerno ili diskriminirajuće; [...] e) sudskog progona ili kažnjavanja radi odbijanja vršenja vojne službe prilikom sukoba, kada bi vršenje vojne službe uključivalo kaznena djela ili radnje koje su obuhvaćene klauzulama o isključenju koje su utvrđene u članku 12. stavku 2.“

               29

               Osim toga, u pogledu članka 12. stavka 2. Direktive 2004/83, kao što je navela nezavisna odvjetnica u točkama 39. do 43. svojeg mišljenja, u kontekstu glavnog postupka bitno je jedino pozivanje na „ratne zločine“ iz točke (a) tog stavka.

         O prvih sedam pitanja

               30

               Svojim pitanjima koja valja razmotriti zajedno sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 9. stavak 2. točku (e) Direktive 2004/83 tumačiti u smislu da su određene okolnosti, osobito one koje se odnose na prirodu dužnosti koje izvršava dotični vojnik, prirodu njegova navodnog odbijanja, predmetnog sukoba i zločina u kojima bi sudjelovao, odlučne za ocjenu koju moraju izvršiti državne vlasti kako bi utvrdile ulazi li situacija poput one u glavnom postupku u područje primjene tih odredaba.

               31

               Prije ocjene dosega takvih okolnosti, valja s jedne strane utvrditi da nije sporno da se u glavnom postupku državljanin koji zahtijeva status izbjeglice izlaže sudskom progonu i kažnjavanju u državi podrijetla zbog odbijanja izvršavanja službe u slučaju sukoba. Stoga se navedena pitanja, kao što to uostalom i proizlazi iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, ne odnose na razloge proganjanja kao što su navedeni u članku 10. Direktive 2004/83, već isključivo na okolnosti koje moraju biti ispunjene da bi ti sudski progoni i kažnjavanje mogli predstavljati „djela proganjanja“ kako su navedena u članku 9. stavku 2. točki (e) te direktive.

               32

               S druge strane valja podsjetiti da je cilj Direktive 2004/83, kao što među ostalim proizlazi iz uvodnih izjava 1. i 6., odrediti osobe koje, prisiljene okolnostima, imaju stvarnu i legitimnu potrebu za međunarodnom zaštitom u Uniji. Kontekst navedene direktive ponajprije je humanitaran (vidjeti u tom smislu presudu B i D, C‑57/09 i C‑101/09, EU:C:2010:661, t. 93.).

               33

               U tom kontekstu valja utvrditi da odredbe članka 9. stavka 2. točke (e) Direktive 2004/83 u dijelu u kojem se odnose na odbijanje izvršavanja vojne službe prilikom sukoba, kada bi izvršavanje te službe pretpostavljalo počinjenje ratnih zločina, nisu restriktivne u odnosu na osobe na koje se odnosi ta služba. Treba priznati da zakonodavac Unije usvajanjem tih odredaba nije namjeravao ograničiti njihov doseg na određeno osoblje koje izvršava takvu službu na temelju, između ostalog, svojeg ranga u vojnoj hijerarhiji, okolnosti u kojima je regrutirano ili prirode aktivnosti koje izvršava. Kao što je nezavisna odvjetnica navela u točki 32. svojeg mišljenja, te odredbe obuhvaćaju cjelokupno vojno osoblje uključujući dakle logističko i pomoćno osoblje.

               34

               Ipak, vodeći računa o cilju Direktive 2004/83, spomenutom u točki 32. ove presude, kojim se nastoje utvrditi osobe koje prisiljene okolnostima stvarno i legitimno imaju potrebu za međunarodnom zaštitom u Uniji, status vojnog osoblja predstavlja nužni, ali ne i dovoljni uvjet za korištenje zaštite iz odredaba članka 9. stavka 2. točke (e) te direktive.

               35

               Što se tiče, kao prvo, pretpostavki za primjenu članka 9. stavka 2. točke (e) Direktive 2004/83, valja podsjetiti da se ta odredba odnosi na sukob. Iz tog proizlazi da odbijanje vojne službe izvan tog sukoba, bez obzira na njegov motiv, ne može biti obuhvaćeno područjem primjene navedene odredbe. Okolnosti u odnosu na čiji se doseg traži ocjena Suda radi definiranja tog područja primjene moraju stoga biti u izravnoj vezi s konkretnim sukobom.

               36

               Kao drugo, iz samog teksta članka 9. stavka 2. točke (e) Direktive 2004/83 proizlazi da bi samo izvršavanje vojne službe pretpostavljalo počinjenje ratnih zločina. Ta odredba ne odnosi se samo na situaciju u kojoj bi podnositelj zahtjeva bio osobno naveden na počinjenje tih zločina.

               37

               Iz toga proizlazi da je zakonodavac Unije želio da se na objektivan način vodi računa o općem kontekstu izvršavanja vojne službe. Stoga načelno nisu isključene situacije u kojima podnositelj zahtjeva samo neizravno sudjeluje u počinjenju tih zločina jer, između ostalog, nije pripadnik borbenih postrojbi, već je, primjerice, raspoređen u logističku ili pomoćnu postrojbu. Dakle, okolnost da dotična osoba zbog neizravne naravi tog sudjelovanja ne može biti osobno proganjana na temelju kriterija kaznenog prava, a osobito kriterija Međunarodnoga kaznenog suda, ne može biti protivna zaštiti koja proizlazi iz članka 9. stavka 2. točke (e) Direktive 2004/83.

               38

               Međutim, čak i ako uživanje međunarodne zaštite nije ograničeno na one koji bi osobno mogli biti navedeni na počinjenje djela koja predstavljaju ratne zločine, kao što su borbene postrojbe, ta se zaštita može proširiti samo na druge osobe koje bi vlastiti zadaci na dovoljno izravan i razumno vjerojatan način mogli navesti na sudjelovanje u tim djelima.

               39

               Kao treće, članak 9. stavak 2. točka (e) Direktive 2004/83 namijenjen je zaštiti podnositelja zahtjeva koji se protivi vojnoj službi jer u budućnosti ne želi biti izložen riziku počinjenja djela kao što su ona iz članka 12. stavka 2. te direktive. Dotična osoba se stoga može osloniti i na samu vjerojatnost pojave takvih djela. Iz toga proizlazi da se članak 9. stavak 2. točka (e) navedene direktive ne može tumačiti na način da se isključivo odnosi na situacije u kojima je utvrđeno da je postrojba kojoj pripada podnositelj zahtjeva već počinila ratne zločine. Također se ne može zahtijevati da je djela te postrojbe već sankcionirao Međunarodni kazneni sud, čak i ako bi u tom slučaju imao nadležnost.

               40

               Kao četvrto i posljednje, u okviru ocjene činjenica, što je, u skladu s člankom 4. stavkom 3. Direktive 2004/83, isključivo zadaća nacionalnih tijela koja tu ocjenu izvršavanju pod sudskim nadzorom kako bi okvalificirala predmetnu situaciju koja se odnosi na službu, iako određeni događaji kao što su, među ostalim, prijašnje postupanje postrojbe kojoj pripada podnositelj zahtjeva ili kaznene presude izrečene protiv pripadnika te postrojbe mogu predstavljati indicije da će ta postrojba ponovno počiniti ratne zločine, ti događaji sami za sebe ipak ne mogu automatski dokazati, u trenutku odbijanja izvršavanja službe od strane podnositelja zahtjeva za status izbjeglice, vjerojatnost realizacije tih zločina. Ocjena koju stoga moraju izvršiti nacionalna tijela u tim se okolnostima može temeljiti samo na ukupnim dokazima pomoću kojih se, s obzirom na sve okolnosti slučaja, može utvrditi da situacija koja se odnosi na tu službu čini počinjenje tih djela vjerojatnim.

               41

               U pogledu, kao drugo, važnosti koju valja pripisati okolnosti da dotična država kažnjava ratne zločine ili da je vojna intervencija izvršena na temelju mandata Vijeća sigurnosti Organizacije Ujedinjenih naroda ili konsenzusa međunarodne zajednice, valja napomenuti, s jedne strane, da vojna intervencija izvršena na temelju rezolucije Vijeća sigurnosti u načelu jamči da u tom slučaju ratni zločini neće biti počinjeni i da isto načelno vrijedi za operaciju koja se zbiva na temelju međunarodnoga konsenzusa. U tim okolnostima, iako se nikad ne smije isključiti da se u okviru ratnih operacija mogu počiniti djela suprotna samim načelima Povelje Ujedinjenih naroda, okolnost da se vojna intervencija odvija u takvom kontekstu mora se uzeti u obzir.

               42

               Valja, s druge strane navesti, sukladno članku 4. stavku 3. točki (a) Direktive 2004/83, da se takva važnost također mora pripisati okolnosti da država ili države koje izvršavaju operacije kažnjavaju ratne zločine. Postojanje, u pravnom sustavu tih država, zakonodavstva koje kažnjava ratne zločine i sudske vlasti koja osigurava učinkovit progon, čini manje vjerojatnom tezu prema kojoj bi vojnik jedne od tih država mogao biti naveden na počinjenje tih zločina pa se, u skladu s time, ta okolnost ni u kojem slučaju ne može zanemariti.

               43

               Iz toga proizlazi da je u tim okolnostima na onome tko zahtijeva da mu se u skladu s člankom 9. stavkom 2. točkom (e) Direktive 2004/83 prizna status izbjeglice, da s dostatnom vjerojatnošću dokaže da postrojba kojoj pripada izvršava operacije koje su joj dodijeljene, ili da ih je izvršavala u prošlosti, u okolnostima u kojima je vrlo vjerojatno da će biti počinjene radnje poput onih predviđenih u toj odredbi.

               44

               Kao treće, budući da proganjanje na koje se poziva podnositelj zahtjeva za status izbjeglice mora, u skladu s odredbama Direktive 2004/83, proizaći iz njegova odbijanja izvršavanja službe, to odbijanje mora predstavljati jedino sredstvo pomoću kojeg podnositelj zahtjeva može izbjeći sudjelovanje u počinjenju navodnih ratnih zločina. U tom smislu ocjena koju moraju izvršiti nacionalna tijela mora voditi računa, sukladno članku 4. stavku 3. točki (c) Direktive 2004/83, ne samo o činjenici da se navedeni podnositelj zahtjeva u predmetnom slučaju, između ostalog, dobrovoljno pridružio vojnim snagama u trenutku kad su one već bile uključene u sukob u Iraku već da je, nakon što je u okviru navedenih snaga prvi put boravio u toj zemlji, produljio svoj angažman u njima.

               45

               Iz toga proizlazi da okolnost na koju se pozvao sud koji je uputio zahtjev u svojem sedmom pitanju, da podnositelj zahtjeva za status izbjeglice nije koristio postupak za stjecanje statusa osobe s prigovorom savjesti, isključuje svu zaštitu na temelju članka 9. stavka 2. točke (e) Direktive 2004/83, osim ako taj podnositelj zahtjeva dokaže da mu takav postupak nije bio na raspolaganju u njegovoj konkretnoj situaciji.

               46

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvih sedam pitanja valja odgovoriti tako da odredbe članka 9. stavka 2. točke (e) Direktive 2004/83 treba tumačiti u smislu da:

                        —

                        obuhvaćaju cjelokupno vojno osoblje, uključujući logističko i pomoćno osoblje;

                        —

                        obuhvaćaju situaciju u kojoj izvršena vojna služba u konkretnom sukobu sama po sebi podrazumijeva počinjenje ratnih zločina, uključujući situacije u kojima bi podnositelj zahtjeva za status izbjeglice u počinjenju ratnih zločina sudjelovao samo neizravno ako je vjerojatno da bi izvršavanjem svojih zadaća pružio prijeko potrebnu podršku pripremanju ili izvršavanju tih zločina;

                        —

                        ne obuhvaćaju isključivo situacije u kojima je utvrđeno da su ratni zločini već počinjeni ili da bi mogli ulaziti u nadležnost Međunarodnoga kaznenog suda, već i one u odnosu na koje podnositelj zahtjeva za status izbjeglice može dokazati da postoji velika vjerojatnost da će biti počinjeni;

                        —

                        da se ocjena činjenica, što je isključivo zadaća nacionalnih tijela koja izvršavaju ocjenu pod sudskim nadzorom kako bi okvalificirala predmetnu situaciju koja se odnosi na službu, mora temeljiti na ukupnim dokazima pomoću kojih se, s obzirom na sve okolnosti slučaja, a osobito na one koje se odnose na relevantne činjenice povezane s državom podrijetla u trenutku odlučivanja o zahtjevu, kao i s obzirom na položaj i osobne okolnosti podnositelja zahtjeva, može utvrditi da izvršavanje službe čini vjerojatnim počinjenje navodnih ratnih zločina;

                        —

                        da okolnosti da je vojna intervencija izvršena na temelju ovlasti Vijeća sigurnosti Organizacije Ujedinjenih naroda ili konsenzusa međunarodne zajednice i da država ili države koje vode operacije kažnjavaju ratne zločine moraju biti uzete u obzir prilikom ocjene koju izvršavaju nacionalna tijela i

                        —

                        da odbijanje izvršavanja vojne službe mora predstavljati jedino sredstvo koje podnositelju zahtjeva za status izbjeglice omogućava da izbjegne sudjelovanje u navodnim ratnim zločinima i da stoga, ako nije koristio postupak za stjecanje statusa osobe s prigovorom savjesti, takva okolnost isključuje svu zaštitu iz članka 9. stavka 2. točke (e) Direktive 2004/83, osim ako taj podnositelj zahtjeva dokaže da mu takav postupak nije bio na raspolaganju u njegovoj konkretnoj situaciji.

         O osmom pitanju

               47

               Svojim osmim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li odredbe članka 9. stavka 2. točaka (b) i (c) Direktive 2004/83 tumačiti na način da djela proganjanja iz tih odredaba obuhvaćaju mjere koje je vojnik pretrpio zbog odbijanja izvršavanja vojne službe, kao što su osuda na zatvorsku kaznu, nečasni otpust iz vojske, odbacivanje iz društva te druge s time povezane nepogodnosti.

               48

               S obzirom na razmatranja koja je naveo u prilog svojim prethodnim pitanjima, valja smatrati da je sud koji je uputio zahtjev to pitanje povezao sa samom pretpostavkom prema kojoj nacionalna tijela čija je dužnost ispitati zahtjev tužitelja iz glavnog postupka smatraju da nije utvrđeno da bi vojna služba koju je podnositelj zahtjeva odbio izvršiti uključivala počinjenje ratnih zločina.

               49

               U tim okolnostima valja najprije napomenuti da se odredbe članka 9. stavka 2. točaka (b) i (c) Direktive 2004/83 odnose na radnje javnih vlasti čiji diskriminatorni ili nerazmjerni karakter mora, u skladu s prvim stavkom tog članka, biti dovoljno ozbiljan, kao što je navedeno u točki 25. ove presude, kako bi se mogao smatrati povredom temeljnih prava koja predstavlja proganjanje u smislu članka 1. odjeljka A Ženevske konvencije.

               50

               Kao što je nezavisna odvjetnica navela u točki 80. svojeg mišljenja, prilikom ocjenjivanja jesu li sudski progon i kažnjavanje koje je u državi podrijetla pretrpio tužitelj iz glavnog postupka zbog toga što je odbio izvršiti vojnu službu nerazmjerni, treba provjeriti nadilaze li ta djela ono što je potrebno kako bi dotična država mogla izvršavati svoje legitimno pravo na držanje obrambenih snaga.

               51

               Iako ocjena te nužnosti podrazumijeva uzimanje u obzir elemenata različite naravi, osobito onih političkih i strateških, na kojima se temelje legitimitet tog prava i pretpostavke za njegovo uživanje, spis kojim raspolaže Sud ne upućuje na to da bi to pravo trebalo, u kontekstu glavnog postupka, biti dovedeno u pitanje niti da njegovo uživanje opravdava izricanje kaznenopravnih sankcija vojnicima koji namjeravaju izbjeći svoju službu ili njihov otpust iz vojske zbog tog razloga.

               52

               Iako iz navoda suda koji je podnio zahtjev proizlazi da se tužitelju iz glavnog postupka zbog dezertiranja može izreći zatvorska kazna u trajanju od 100 dana do petnaest mjeseci, a koja bi mogla dosegnuti čak pet godina, spis kojim raspolaže Sud ne upućuje na to da takve mjere očito nadilaze ono što je potrebno kako bi dotična država mogla izvršavati svoje legitimno pravo na držanje obrambenih snaga.

               53

               Međutim, na nacionalnim je tijelima da u tom pogledu ispitaju sve relevantne činjenice koje se odnose na zemlju iz koje potječe podnositelj zahtjeva za status izbjeglice, uključujući, kao što je predviđeno člankom 4. stavkom 3. točkom (a) Direktive 2004/83, zakone i propise te zemlje i način njihove primjene.

               54

               Zatim, u pogledu ispitivanja diskriminatorne naravi predmetnih djela, trebalo bi provjeriti mogu li se, u odnosu na ciljeve zakonodavstva koji proizlaze iz legitimnog uživanja prava na držanje obrambenih snaga, okolnosti u kojima se nalaze vojnici koji odbiju izvršiti službu usporediti s onima u kojima se nalaze druge osobe, kako bi se istražilo imaju li kazne izrečene prvima očito diskriminatornu narav. Elementi u spisu kojim raspolaže Sud ne dopuštaju zaključak da u predmetnom slučaju postoji takva usporediva situacija. U svakom slučaju, na nacionalnim je tijelima da utvrde je li to zaista tako.

               55

               Naposljetku, „odbacivanje od društva i s time povezane nepogodnosti“ koji su spomenuti u pitanju suda koji je uputio zahtjev čine se tek posljedicama mjera, sudskog progona ili kažnjavanja iz članka 9. stavka 2. točaka (b) i (c) Direktive 2004/83 i stoga se kao takvi ne mogu smatrati djelima proganjanja u smislu tih odredaba.

               56

               S obzirom na prethodna razmatranja, na osmo pitanje valja odgovoriti tako da odredbe članka 9. stavka 2. točaka (b) i (c) Direktive 2004/83 treba tumačiti na način da iz okolnosti kao što su one u glavnom postupku ne proizlazi da se mjere koje je vojnik pretrpio zbog odbijanja izvršavanja vojne službe, kao što su osuda na zatvorsku kaznu ili nečasni otpust iz vojske, mogu smatrati, s obzirom na legitimno izvršavanje prava dotične države na držanje obrambenih snaga, nerazmjernima ili diskriminatornima u mjeri u kojoj bi predstavljale djela proganjanja u smislu tih odredaba. Ipak, na nacionalnim je tijelima da provjere je li to doista tako.

         Troškovi

               57

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Odredbe članka 9. stavka 2. točke (e) Direktive Vijeća 2004/83/EZ od 29. travnja 2004. o minimalnim standardima za kvalifikaciju i status državljana treće zemlje ili osoba bez državljanstva kao izbjeglica ili osoba kojima je na drugi način potrebna međunarodna zaštita te o sadržaju odobrene zaštite valja tumačiti na način da

                                 —

                                    obuhvaćaju cjelokupno vojno osoblje, uključujući logističko i pomoćno osoblje;

                                 —

                                    obuhvaćaju situaciju u kojoj izvršena vojna služba u konkretnom sukobu sama po sebi podrazumijeva počinjenje ratnih zločina, uključujući situacije u kojima bi podnositelj zahtjeva za status izbjeglice u počinjenju ratnih zločina sudjelovao samo neizravno ako je vjerojatno da bi izvršavanjem svojih zadaća pružio prijeko potrebnu podršku pripremanju ili izvršavanju tih zločina;

                                 —

                                    ne obuhvaćaju isključivo situacije u kojima je utvrđeno da su ratni zločini već počinjeni ili da bi mogli ulaziti u nadležnost Međunarodnoga kaznenog suda, već i one u odnosu na koje podnositelj zahtjeva za status izbjeglice može dokazati da postoji velika vjerojatnost da će biti počinjeni;

                                 —

                                    da se ocjena činjenica, što je isključivo zadaća nacionalnih tijela koja izvršavaju ocjenu pod sudskim nadzorom kako bi okvalificirala predmetnu situaciju koja se odnosi na službu, mora temeljiti na ukupnim dokazima pomoću kojih se, s obzirom na sve okolnosti slučaja, a osobito na one koje se odnose na relevantne činjenice povezane s državom podrijetla u trenutku odlučivanja o zahtjevu kao i s obzirom na položaj i osobne okolnosti podnositelja zahtjeva, može utvrditi da izvršavanje službe čini vjerojatnim počinjenje navodnih ratnih zločina;

                                 —

                                    da okolnosti da je vojna intervencija izvršena na temelju ovlasti Vijeća sigurnosti Organizacije Ujedinjenih naroda ili konsenzusa međunarodne zajednice i da država ili države koje vode te operacije kažnjavaju ratne zločine moraju biti uzete u obzir prilikom ocjene koju izvršavaju nacionalna tijela i

                                 —

                                    da odbijanje izvršavanja vojne službe mora predstavljati jedino sredstvo koje podnositelju zahtjeva za status izbjeglice omogućava da izbjegne sudjelovanje u navodnim ratnim zločinima i da stoga, ako nije koristio postupak za stjecanje statusa osobe s prigovorom savjesti, takva okolnost isključuje svu zaštitu iz članka 9. stavka 2. točke (e) Direktive 2004/83, osim ako taj podnositelj zahtjeva dokaže da mu takav postupak nije bio na raspolaganju u njegovoj konkretnoj situaciji.

                           2.

                           S obzirom na prethodna razmatranja, na osmo pitanje valja odgovoriti tako da odredbe članka 9. stavka 2. točaka (b) i (c) Direktive 2004/83 treba tumačiti na način da iz okolnosti kao što su one u glavnom postupku ne proizlazi da se mjere koje je vojnik pretrpio zbog odbijanja izvršavanja vojne službe, kao što su osuda na zatvorsku kaznu ili nečasni otpust iz vojske, mogu smatrati, s obzirom na legitimno izvršavanje prava dotične države na držanje obrambenih snaga, nerazmjernima ili diskriminatornima u mjeri u kojoj bi predstavljale djela proganjanja u smislu tih odredaba. Ipak, na nacionalnim je tijelima da provjere je li to doista tako.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 4. svibnja 2017.#Ralf Schräder protiv Ureda Zajednice za biljne sorte.#Biljne sorte – Zahtjev za ukidanje oplemenjivačkog prava na biljnu sortu Zajednice dodijeljenog sorti SEIMORA – Zahtjev za poništenje oplemenjivačkog prava na biljnu sortu Zajednice dodijeljenog sorti SEIMORA – Zahtjev za oplemenjivačko pravo na biljnu sortu Zajednice za sortu SUMOST 02 – Sastav žalbenog vijeća CPVO-a – Načelo nepristranosti.#Spojeni predmeti T-425/15, T-426/15 i T-428/15.