title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 16. siječnja 2014.#Secretary of State for the Home Department protiv M. G.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Upper Tribunal (Immigration and Asylum Chamber), London.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2004/38/EZ – Članak 28. stavak 3. točka (a) – Zaštita od protjerivanja – Način izračuna razdoblja od deset godina – Uzimanje u obzir razdobljâ izdržavanja kazne zatvora.#Predmet C‑400/12.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      16. siječnja 2014. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Direktiva 2004/38/EZ — Članak 28. stavak 3. točka (a) — Zaštita od protjerivanja — Način izračuna razdoblja od deset godina — Uzimanje u obzir razdobljâ izdržavanja kazne zatvora“
      U predmetu C‑400/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je podnio Upper Tribunal (Immigration and Asylum Chamber), London (Ujedinjena Kraljevina), odlukom od 24. kolovoza 2012., koju je Sud zaprimio 31. kolovoza 2012., u postupku

         Secretary of State for the Home Department

      protiv

         M. G.,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta (izvjestiteljica), predsjednica vijeća, J. L. da Cruz Vilaça, G. Arestis, J.-C. Bonichot i A. Arabadjiev, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: L. Hewlett, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 20. lipnja 2013.,
      uzimajući u obzir podnesena očitovanja:

               —

               za M. G., R. Drabble, QC, L. Hirst, barrister, i E. Sibley,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, A. Robinson, u svojstvu agenta, uz asistenciju R. Palmera, barristera,

               —

               za estonsku vladu, M. Linntam i N. Grünberg, u svojstvu agenata,

               —

               za Irsku, E. Creedon, u svojstvu agenta, uz asistenciju D. Conlana Smytha, barristera,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna i M. Szpunar, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, M. Wilderspin i C. Tufvesson, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon saslušanja nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 28. stavka 3. točke (a) Direktive 2004/38/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o pravu građana Unije i članova njihovih obitelji na slobodno kretanje i boravište na području države članice, kojom se izmjenjuje Uredba (EEZ) br. 1612/68 i stavljaju izvan snage direktive 64/221/EEZ, 68/360/EEZ, 72/194/EEZ, 73/148/EEZ, 75/34/EEZ, 75/35/EEZ, 90/364/EEZ, 90/365/EEZ i 93/96/EEZ (SL L 158, str. 77., i ispravci SL L 229, str. 35. i SL 2005, L 197, str. 34.), (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 42.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Secretary of State for the Home Department (ministar unutarnjih poslova, u daljnjem tekstu: Secretary of State) i M. G., u vezi s odlukom o protjerivanju potonje s područja Ujedinjene Kraljevine.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               U skladu s uvodnim izjavama 23. i 24. Direktive 2004/38:

                        „(23)

                        Protjerivanje građana Unije i članova njihovih obitelji zbog javnog poretka ili javne sigurnosti mjera je koja može znatno štetiti osobama koje su koristeći prava i slobode priznate Ugovorom postale istinski integrirane u državu članicu domaćina. Područje djelovanja tih mjera treba stoga ograničiti u skladu s načelom proporcionalnosti, uzimajući pritom u obzir stupanj integracije dotičnih osoba, duljinu njihovog boravka u državi članici domaćinu, starosnu dob, zdravstveno stanje, obiteljske i gospodarske prilike i veze s državom porijekla.

                        (24)

                        Stoga, što je veći stupanj integracije građana Unije i članova njihove obitelji u državu članicu domaćina, to treba biti veći stupanj zaštite od protjerivanja. Samo se u iznimnim slučajevima, ako postoje presudni razlozi javne sigurnosti, trebaju poduzimati mjere protjerivanja protiv građana Unije koji su boravili na području države članice domaćina mnogo godina, a naročito ako su ondje rođeni i boravili cijeli život. Nadalje, ovakve iznimne okolnosti trebaju se primjenjivati i s obzirom na mjere protjerivanja protiv maloljetnika, kako bi se zaštitile njihove veze s obitelji, u skladu s Konvencijom Ujedinjenih naroda o pravima djeteta od 20. studenoga 1989.“

               4

               Pod naslovom „Značenje pojmova“ članak 2. Direktive 2004/38 propisuje:
               „Za potrebe ove Direktive:

                        1.

                        ‚građanin Unije’ znači svaka osoba s državljanstvom države članice;

                        2.

                        ‚član obitelji’ znači:

                                 (a)

                                 bračni drug;

                           [...]

                        3.

                        ‚Država članica domaćin’ znači država članica u koju se useljava građanin Unije ostvarujući svoje pravo slobodnog kretanja i boravišta.“

               5

               Članak 3. ove direktive, pod naslovom „Nositelji prava“, utvrđuje:
               „1.   Ova se Direktiva primjenjuje na sve građane Unije koji se useljavaju ili borave u državi članici različitoj od one koje su državljani i na članove njihovih obitelji koji ih prate ili im se pridružuju, kako je određeno člankom 2. točkom 2. ove Direktive.
               [...]“

               6

               Poglavlje III. navedene direktive, pod naslovom „Pravo boravišta“, obuhvaća članke 6. do 15. iste. Članak 6. odnosi se na „[p]ravo boravišta do tri mjeseca“. Članak 7. propisuje pod određenim uvjetima „[p]ravo boravišta dulje od tri mjeseca“.

               7

               U poglavlju IV. iste direktive, pod naslovom „Pravo stalnog boravišta“, članak 16. iste, pod naslovom „Opće pravilo za građane Unije i članove njihovih obitelji“, propisuje:
               „1.   Građanin Unije koji je pet godina neprekidno zakonito boravio u državi članici domaćinu, ondje ima pravo stalnog boravišta. Ovo pravo nije podložno uvjetima iz poglavlja III.
               2.   Stavak 1. primjenjuje se i na članove obitelji koji nisu državljani države članice, a koji su zakonito boravili s građaninom Unije u državi članici domaćinu u neprekidnom razdoblju od 5 godina.
               3.   Na neprekinutost boravišta ne utječe privremena odsutnost koja ne prelazi ukupno šest mjeseci u godinu dana ili dulja odsutnost zbog obvezne vojne službe ili jedna odsutnost od najviše 12 uzastopnih mjeseci zbog važnih razloga poput trudnoće ili rođenja djeteta, ozbiljnih bolesti, školovanja ili strukovnog osposobljavanja ili premještaja u drugu državu članicu ili treću državu.
               4.   Kad je pravo stalnog boravišta jednom stečeno, može se izgubiti samo ako odsutnost iz države članice domaćina traje dulje od dvije uzastopne godine.“

               8

               U poglavlju VI. Direktive 2004/38, naslovljenom „Ograničenja prava ulaska i prava boravišta u svrhu zaštite javnog poretka, javne sigurnosti ili javnog zdravlja“, članak 27. ove direktive, pod naslovom „Opća načela“, utvrđuje:
               „1.   U skladu s odredbama iz ovog poglavlja, države članice mogu ograničiti slobodu kretanja i boravišta građanima Unije i članovima njihovih obitelji, bez obzira na njihovo državljanstvo, u svrhu zaštite javnog poretka, javne sigurnosti ili javnog zdravlja. Na ove razloge ne može se pozivati u gospodarske svrhe.
               2.   Mjere poduzete zbog javnog poretka ili javne sigurnosti u skladu su s načelom proporcionalnosti i temelje se isključivo na osobnom ponašanju pojedinca. Postojanje ranije kaznene osude sama po sebi ne predstavlja razlog za poduzimanje takvih mjera.
               Osobno ponašanje dotičnog pojedinca mora predstavljati stvarnu, trenutačnu i značajnu opasnost koja ugrožava neki temeljni interes društva. Neprihvatljivi su razlozi koji nisu usko povezani s pojedinim slučajem ili se odnose na opću prevenciju.
               3.   Kako bi se utvrdilo predstavlja li određena osoba opasnost za javni poredak ili javnu sigurnost, država članica domaćin može pri izdavanju potvrde o prijavi ili ako sustav prijava ne postoji, najkasnije tri mjeseca nakon ulaska te osobe na područje te države članice ili od trenutka kada je ta osoba prijavila svoju prisutnost na državnom području prema članku 5. stavku 5., ili pri izdavanju dozvole boravišta može, ako to smatra ključnim, zahtijevati od države članice podrijetla, a prema potrebi i od drugih država članica da joj se dostave podaci iz ranije kaznene evidencije za tu osobu. Takvi zahtjevi ne smiju postati rutina. Država članica kojoj je zahtjev upućen odgovara u roku od dva mjeseca.
               4.   Država članica koja je izdala putovnicu ili osobnu iskaznicu dopušta imatelju isprave protjeranom iz druge države članice radi zaštite javnog poretka, javne sigurnosti ili javnog zdravlja, da ponovno uđe na njezino područje bez ikakvih formalnosti, čak i ako isprava više nije važeća ili je državljanstvo imatelja isprave sporno.“

               9

               Članak 28. navedene direktive, pod naslovom „Zaštita od protjerivanja“, koji se također nalazi u poglavlju VI. iste, utvrđuje:
               „1.   Prije donošenja odluke o protjerivanju u svrhu zaštite javnog poretka ili javne sigurnosti, država članica domaćin uzima u obzir činjenice kao što su duljina boravišta pojedinaca na njenom području, starosna dob, zdravstveno stanje, obiteljske i gospodarske prilike, socijalna i kulturalna integracija u državu članicu domaćina i razmjer veza pojedinca s državom podrijetla.
               2.   Država članica domaćin ne smije donijeti odluku o protjerivanju protiv građanina Unije ili članova njihove obitelji, bez obzira na njihovo državljanstvo, ako imaju pravo stalnog boravišta na njezinom području, osim iz ozbiljnih razloga zaštite javnog poretka ili javne sigurnosti.
               3.   Odluka o protjerivanju ne smije se donijeti protiv građanina Unije, osim ako se takva odluka ne temelji na nužnim razlozima javne sigurnosti, kako ih utvrđuju države članice, ako:

                        (a)

                        su boravili u državi članici domaćinu prethodnih deset godina; ili

                        (b)

                        su maloljetnici, osim ako je protjerivanje u najboljem interesu djeteta, kako je predviđeno Konvencijom Ujedinjenih naroda o pravima djeteta od 20. studenog 1989.“

         Pravo Ujedinjene Kraljevine

               10

               Uredba iz 2006. o imigraciji (Europski gospodarski prostor) [Immigration (European Economic Area) Regulations 2006] provodi odredbe Direktive 2004/38 u pravo Ujedinjene Kraljevine.

               11

               Članak 21. navedene uredbe, pod naslovom „Odluke usvojene u svrhu zaštite javnog poretka, javne sigurnosti ili javnog zdravlja“, osigurava prenošenje članaka 27. i 28. ove direktive.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               12

               M. G. je portugalska državljanka. Ona je 12. travnja 1998. ušla u Ujedinjenu Kraljevinu sa svojim suprugom, također portugalskim državljaninom. M. G. je između svibnja 1998. i ožujka 1999. bila zaposlena. Tijekom tog zadnjeg mjeseca prestala je raditi kako bi rodila svoje prvo dijete, koje je rođeno u lipnju iste godine. M. G. i njezin suprug dobili su 2001. i 2004. još dvoje djece. Tijekom razdoblja njezine neaktivnosti pa sve do razdvajanja para u prosincu 2006., M. G. je financijski uzdržavao suprug. Usprkos razdvajanju, M. G. i njezin suprug ostali su u bračnoj zajednici.

               13

               U travnju 2008. djeca M. G. smještena su u udomiteljsku obitelj nakon upozorenja bolničkog osoblja da ozljede koje je pretrpjelo jedno od njih nisu bile uzrokovane nezgodom. Sudac za obiteljske predmete je 21. studenoga 2008. zaključio da je za ozljede nanesene jednom njezinom djetetu odgovorna M. G. Proglašena krivom po točki optužbe za zlostavljanje i po tri točke optužbe za tjelesne ozljede nanesene osobi mlađoj od 16 godina, M. G. je 27. kolovoza 2009. osuđena na 21 mjesec zatvora.

               14

               Nakon što je M. G. osuđena, skrbništvo nad djecom dodijeljeno je njezinom suprugu. Dok se nalazila u zatvoru odobreno joj je pravo na posjećivanje djece, ali pod nadzorom i u javnom prostoru. Međutim, u travnju 2010. lokalne su ustanove prekinule te posjete i tijekom sljedećeg mjeseca kolovoza zatražile ukidanje tog prava. Sudac za obiteljske predmete je 5. srpnja 2011. odlučio zadržati nadzor, ograničiti posjete na neizravne kontakte i zabraniti određene radnje, navodeći da M. G. još uvijek treba pokazati da je sposobna voditi stabilan život bez uporabe opojnih sredstava.

               15

               Tijekom svog boravka u zatvoru M. G. je, 11. svibnja 2010., podnijela Secretary of State zahtjev za stalnu boravišnu dozvolu u Ujedinjenoj Kraljevini. Secretary of State je 8. srpnja 2010. odbio taj zahtjev i naredio izgon M. G. u svrhu zaštite javnog poretka i javne sigurnosti, u skladu s člankom 21. Uredbe iz 2006. o imigraciji (Europski gospodarski prostor).

               16

               M. G. je 11. srpnja 2010. okončala izdržavanje svoje kazne, ali je ipak ostala u pritvoru s obzirom na donesenu odluku Secretary of State kojom se nalaže njezin izgon. U toj odluci Secretary of State je, kao prvo, naveo da se pojačana zaštita od protjerivanja, propisana u članku 28. stavku 3. točki (a) Direktive 2004/38, temelji na integraciji građanina u državu članicu domaćina, a takva se integracija ne može ostvariti tijekom njegovog boravka u zatvoru. Kao drugo, ocijenio je da M. G. također ne može uživati ni posrednu zaštitu od protjerivanja s obzirom na to da, s jedne strane, nije pokazala da je stekla pravo stalnog boravišta i da, s druge strane, u svakom slučaju postoje nužni razlozi zaštite javnog poretka ili javne sigurnosti koji opravdavaju izgon dotične osobe. Kao treće, Secretary of State je utvrdio da M. G., a fortiori, ne može uživati ni osnovnu zaštitu od protjerivanja.

               17

               M. G. je podnijela tužbu First‑tier Tribunalu (Immigration and Asylum Chamber). Potonji je 10. siječnja 2011. usvojio tužbu ocijenivši da je M. G. prije odluke o izgonu boravila u Ujedinjenoj Kraljevini tijekom razdoblja duljeg od deset godina i da Secretary of State nije dokazao postojanje ozbiljnih razloga javne sigurnosti. Međutim, First‑tier Tribunal (Immigration and Asylum Chamber) je smatrao da M. G., u nedostatku dokaza koji pokazuju da je njezin muž bio zaposlen ili da je na drugi način koristio prava dodijeljena UFEU‑om, nije dokazala stjecanje prava stalnog boravišta u smislu Direktive 2004/38.

               18

               Secretary of State je protiv odluke First‑tier Tribunala (Immigration and Asylum Chamber) podnio žalbu sudu koji je uputio zahtjev. Odlukom objavljenom 13. kolovoza 2011. potonji je sud ukinuo odluku First‑tier Tribunala (Immigration and Asylum Chamber) jer je bila u suprotnosti s internom sudskom praksom.

               19

               U okviru postupka pokrenutog pred sudom koji je uputio zahtjev, Secretary of State je priznao da je M. G. stekla pravo stalnog boravišta u smislu Direktive 2004/38 u svibnju 2003. i da to pravo naknadno nije izgubila. Međutim, položaji stranaka u glavnom postupku razlikuju se, što se tiče kako načina izračuna razdoblja od deset godina predviđenog člankom 28. stavkom 3. točkom (a) Direktive 2004/38 tako i ocjene, u predmetnom slučaju, nužnih razlogâ ili motivâ javnog poretka ili javne sigurnosti, u smislu članka 28. stavaka 1. i 2. ove direktive.

               20

               Tijekom postupaka pred First‑tier Tribunalom (Immigration and Asylum Chamber) i sudom koji je uputio zahtjev, okončani su postupci u obiteljskim predmetima pokrenuti nakon preseljenja supruga M. G. u Manchester (Ujedinjena Kraljevina) tijekom rujna 2011. godine. M. G. je zadržana u pritvoru sve do 20. ožujka 2012.

               21

               U tim uvjetima je Upper Tribunal (Immigration and Asylum Chamber), London, odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Prekida li razdoblje izdržavanja kazne zatvora građanina Unije, nakon njegove kaznene osude, razdoblje boravka u državi članici domaćinu koje je potrebno kako bi ta osoba uživala najvišu razinu zaštite od protjerivanja koju dodjeljuje članak 28. stavak 3. točka (a) Direktive 2004/38, ili na drugi način onemogućuje toj osobi korištenje te razine zaštite?

                        2.

                        Znači li pojam „deset prethodnih godina“ u članku 28. stavku 3. točki (a) [Direktive 2004/38] da boravak treba biti neprekinut kako bi građanin Unije mogao uživati najvišu razinu zaštite od protjerivanja?

                        3.

                        Računa li se, u svrhe [navedenog] članka 28. stavka 3. točke (a), potrebno razdoblje od deset godina tijekom kojih je građanin Unije boravio u državi članici domaćinu

                                 a)

                                 unatrag od odluke o protjerivanju, ili

                                 b)

                                 od početka boravka tog građanina u državi članici domaćinu?

                        4.

                        Ako je odgovor na [treće pitanje točku (a)] takav da je razdoblje od deset godina potrebno računati unatrag, je li tada situacija drukčija ako je osoba skupila deset godina boravka prije takvog izdržavanja kazne zatvora?“

         O prethodnim pitanjima

         Drugo i treće pitanje

               22

               Svojim drugim i trećim pitanjem, koja je potrebno razmotriti najprije, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li, s jedne strane, razdoblje boravka od deset godina, predviđeno člankom 28. stavkom 3. točkom (a) Direktive 2004/38, računati unatrag od odluke o protjerivanju dotične osobe ili ga, naprotiv, treba računati od početka boravka te osobe i treba li, s druge strane, to razdoblje biti neprekinuto.

               23

               U tom pogledu valja, kao prvo, podsjetiti da je Sud već imao priliku utvrditi da se, iako je točno da uvodne izjave 23. i 24. Direktive 2004/38 propisuju posebnu zaštitu osoba koje su se istinski integrirale u državu članicu domaćina, osobito ako su ondje rođene i borave cijeli svoj život, odlučujući kriterij, s obzirom na tekst članka 28. stavka 3. točke (a) Direktive 2004/38, ipak nalazi u odgovoru na pitanje je li građanin Unije boravio u toj državi članici tijekom deset godina koje prethode odluci o protjerivanju (presuda od 23. studenoga 2010., Tsakouridis, C-145/09, Zb., str. I-11979., t. 31.).

               24

               Iz toga slijedi da, suprotno razdoblju potrebnom za stjecanje prava stalnog boravišta koje započinje sa zakonitim boravkom dotične osobe u državi članici domaćinu, razdoblje boravka od deset godina potrebno za dodjeljivanje pojačane zaštite propisane člankom 28. stavkom 3. točkom (a) Direktive 2004/38 treba računati unatrag od datuma odluke o protjerivanju te osobe.

               25

               Na drugom mjestu, Sud je također smatrao da članak 28. stavak 3. točku (a) Direktive 2004/38 valja tumačiti na način da je, radi utvrđivanja je li građanin Unije boravio u državi članici domaćinu tijekom deset godina koje prethode odluci o protjerivanju, a što je odlučujući kriterij za dodjeljivanje pojačane zaštite koju predviđa ta odredba, potrebno uzeti u obzir sveukupnost relevantnih okolnosti u svakom pojedinom slučaju, osobito trajanje svake pojedine odsutnosti dotične osobe iz države članice domaćina, ukupno trajanje i učestalost tih razdoblja odsutnosti kao i razloge kojima se dotična osoba vodila prilikom odlaska iz te države članice, a pomoću kojih se može utvrditi podrazumijevaju li te odsutnosti premještanje središta njezinih osobnih, obiteljskih ili profesionalnih interesa u drugu državu (gore navedena presuda Tsakouridis, t. 38.).

               26

               Takva razmatranja imala su za cilj odgovoriti na pitanje u kojoj mjeri odsutnosti s područja države članice domaćina tijekom razdoblja navedenog u članku 28. stavku 3. točki (a) Direktive 2004/38 sprečavaju dotičnu osobu u ostvarivanju pojačane zaštite propisane tom odredbom i polaze od prethodne postavke da ta ista odredba ni na koji način ne upućuje na okolnosti koje mogu prekinuti razdoblje boravka od deset godina potrebno za stjecanje prava na navedenu zaštitu (u tom smislu vidjeti gore navedenu presudu Tsakouridis, t. 22. i 29.).

               27

               Međutim, s obzirom na to da se odlučujući kriterij za dodjeljivanje pojačane zaštite propisane člankom 28. stavkom 3. točkom (a) Direktive 2004/38 nalazi u činjenici boravka dotične osobe u državi članici domaćinu deset godina koje prethode odluci o protjerivanju i da odsutnosti s područja te države mogu utjecati na to dodjeljivanje, valja smatrati da razdoblje boravka propisano tom odredbom mora, u načelu, biti neprekinuto.

               28

               S obzirom na prethodna razmatranja, na drugo i treće pitanje valja odgovoriti da članak 28. stavak 3. točku (a) Direktive 2004/38 treba tumačiti na način da razdoblje boravka od deset godina propisano tom odredbom mora, u načelu, biti neprekinuto i računato unatrag od datuma odluke o protjerivanju dotične osobe.

         Prvo i četvrto pitanje

               29

               Svojim prvim i četvrtim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li se članak 28. stavak 3. točku (a) Direktive 2004/38 tumačiti na način da je razdoblje izdržavanja kazne zatvora dotične osobe takve naravi da prekida kontinuitet boravka u smislu ove odredbe i da, posljedično, utječe na dodjeljivanje pojačane zaštite njome predviđeno, uključujući slučaj kad je ta osoba boravila u državi članici domaćinu tijekom deset godina koje prethode njezinom zatvaranju.

               30

               U tom pogledu valja navesti da je Sud već ocijenio da se režim zaštite od mjera protjerivanja uspostavljen Direktivom 2004/38 temelji na stupnju integracije dotičnih osoba u državi članici domaćinu na način da, što je snažnija integracija građana Unije i članova njihovih obitelji u državi članici domaćinu, to snažnija treba biti njihova zaštita od protjerivanja, uzimajući u obzir činjenicu da to protjerivanje može ozbiljno naštetiti osobama koje su se, koristeći prava i slobode dodijeljene UFEU‑om, istinski integrirale u državu članicu domaćina (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu Tsakouridis, t. 24. i 25.).

               31

               Sud je već imao priliku potvrditi, prilikom tumačenja članka 16. stavka 2. Direktive 2004/38, da izricanje bezuvjetne zatvorske kazne nacionalnog suca pokazuje da dotična osoba ne poštuje vrijednosti društva u državi članici domaćinu koje su izražene u njezinom kaznenom zakonodavstvu, tako da bi se uzimanje u obzir razdoblja provedenih na izdržavanju kazne zatvora članova obitelji građanina Unije koji sâmi nemaju državljanstvo neke države članice u svrhu stjecanja prava na stalno boravište u smislu članka 16. stavka 2. Direktive 2004/38 očito protivilo cilju koji ta direktiva želi postići ustanovljavanjem takvog prava na boravište (presuda od 16. siječnja 2014., Onuekwere, C‑378/12, t. 26.).

               32

               U mjeri u kojoj stupanj integracije dotičnih osoba na bitan način daje pravo na stalno boravište kao i na režim zaštite od mjera protjerivanja predviđenih Direktivom 2004/38, prilikom tumačenja članka 28. stavka 3. točke (a) ove direktive također treba uzeti u obzir razloge koji opravdavaju da se razdoblja izdržavanja kazne zatvora ne uzimaju u obzir prilikom stjecanja prava stalnog boravišta ili koji opravdavaju da ta razdoblja prekidaju kontinuitet boravka u svrhu tog stjecanja.

               33

               Iz toga slijedi da se razdoblja izdržavanja kazne zatvora ne mogu uzeti u obzir u svrhu dodjeljivanja pojačane zaštite propisane člankom 28. stavkom 3. točkom (a) Direktive 2004/38 i da ta razdoblja, u načelu, prekidaju kontinuitet boravka u smislu ove odredbe.

               34

               Kad je riječ o kontinuitetu boravka, u točki 28. ove presude navedeno je da razdoblje boravka od deset godina potrebno za dodjeljivanje pojačane zaštite propisane člankom 28. stavkom 3. točkom (a) Direktive 2004/38 treba, u načelu, biti neprekinuto.

               35

               Međutim, kad je riječ o odgovoru na pitanje u kojoj mjeri prekid boravka tijekom deset godina koje prethode odluci o protjerivanju dotične osobe onemogućuje potonju u ostvarivanju pojačane zaštite, potrebno je svaki puta izvršiti ukupno ocjenjivanje situacije dotične osobe upravo u onom trenutku kad se postavi pitanje protjerivanja (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu Tsakouridis, t. 32.).

               36

               U tom pogledu, kad razdoblja izdržavanja kazne zatvora prekidaju, u načelu, kontinuitet boravka u smislu članka 28. stavka 3. točke (a) Direktive 2004/38, ona se mogu, zajedno s drugim elementima koji čine ukupnost bitnih aspekata u svakom pojedinom slučaju, uzeti u obzir od strane nacionalnih tijela zaduženih za primjenu članka 28. stavka 3. točke (a) Direktive 2004/38 prilikom ukupnog ocjenjivanja potrebnog za utvrđivanje jesu li prethodno uspostavljene integracijske veze s državom članicom domaćinom prekinute na način da se pojačana zaštita propisana navedenom odredbom može ili ne odobriti (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu Tsakouridis, t. 34.).

               37

               Konačno, kad je riječ o okolnosti da je dotična osoba boravila u državi članici domaćinu tijekom deset godina koje prethode njezinom izdržavanju kazne zatvora, valja podsjetiti da se, čak i ako se, kao što je navedeno u t. 24. i 25. ove presude, razdoblje boravka od deset godina potrebno za dodjeljivanje pojačane zaštite propisane člankom 28. stavkom 3. točkom (a) Direktive 2004/38 treba računati unatrag od datuma odluke o protjerivanju te osobe, a izračun koji je izvršen na temelju ove odredbe je različit od onoga koji se provodi u svrhu dodjeljivanja prava stalnog boravišta, ta okolnost može uzeti u obzir prilikom ukupnog ocjenjivanja navedenog u prethodnoj točki.

               38

               S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo i četvrto pitanje valja odgovoriti da članak 28. stavak 3. točku (a) Direktive 2004/38 treba tumačiti na način da je razdoblje izdržavanja kazne zatvora dotične osobe u načelu takve naravi da prekida kontinuitet boravka u smislu ove odredbe i da utječe na dodjeljivanje pojačane zaštite njome predviđeno, uključujući slučaj kada je ta osoba boravila u državi članici domaćinu tijekom deset godina koje prethode njezinom izdržavanju kazne zatvora. Međutim, ta se okolnost može uzeti u obzir prilikom ukupnog ocjenjivanja potrebnog za utvrđivanje jesu li prethodno uspostavljene integracijske veze s državom članicom domaćinom prekinute ili ne.

         Troškovi

               39

               Budući da postupak, u odnosu na stranke glavnog postupka, ima svojstvo prethodnog pitanja pred nacionalnim sudom, na nacionalnom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, različiti od troškova spomenutih stranaka, ne mogu biti predmet naknade.

               Slijedom navedenog, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 28. stavak 3. točku (a) Direktive 2004/38/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o pravu građana Unije i članova njihovih obitelji na slobodno kretanje i boravište na području države članice, kojom se izmjenjuje Uredba (EEZ) br. 1612/68 i stavljaju izvan snage direktive 64/221/EEZ, 68/360/EEZ, 72/194/EEZ, 73/148/EEZ, 75/34/EEZ, 75/35/EEZ, 90/364/EEZ, 90/365/EEZ i 93/96/EEZ, treba tumačiti na način da razdoblje boravka od deset godina propisano tom odredbom mora, u načelu, biti neprekinuto i računato unatrag od datuma odluke o protjerivanju dotične osobe.

                           2.

                           Članak 28. stavak 3. točku (a) Direktive 2004/38 treba tumačiti na način da je razdoblje izdržavanja kazne zatvora dotične osobe u načelu takve naravi da prekida kontinuitet boravka u smislu ove odredbe i da utječe na dodjeljivanje pojačane zaštite njome predviđeno, uključujući slučaj kada je ta osoba boravila u državi članici domaćinu tijekom deset godina koje prethode njezinom izdržavanju kazne zatvora. Međutim, ta se okolnost može uzeti u obzir prilikom ukupnog ocjenjivanja potrebnog za utvrđivanje jesu li prethodno uspostavljene integracijske veze s državom članicom domaćinom prekinute ili ne.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 25. rujna 2014. # CEWE Stiftung & Co. KgaA protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-484/12.


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 21. rujna 2017.#Easy Sanitary Solutions BV protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žalba – Intelektualno vlasništvo – Dizajni Zajednice – Uredba (EZ) br. 6/2002 – Članak 5. – Novost – Članak 6. – Individualni karakter – Članak 7. – Otkrivanje javnosti – Članak 63. – Ovlasti Ureda Europske Unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) u okviru izvođenja dokaza – Teret dokaza koji je na podnositelju zahtjeva za proglašavanje dizajna ništavim – Zahtjevi povezani s reprodukcijom ranijeg dizajna – Dizajn koji prikazuje odvodnu kanalicu za tuš-kadu – Odbijanje zahtjeva za proglašavanje dizajna ništavim od strane žalbenog vijeća.#Predmet C-361/15 P.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      21. rujna 2017. (
            *1
         )
      „Žalba – Intelektualno vlasništvo – Dizajni Zajednice – Uredba (EZ) br. 6/2002 – Članak 5. – Novost – Članak 6. – Individualni karakter – Članak 7. – Otkrivanje javnosti – Članak 63. – Ovlasti Ureda Europske Unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) u okviru izvođenja dokaza – Teret dokaza koji je na podnositelju zahtjeva za proglašavanje dizajna ništavim – Zahtjevi povezani s reprodukcijom ranijeg dizajna – Dizajn koji prikazuje odvodnu kanalicu za tuš-kadu – Odbijanje zahtjeva za proglašavanje dizajna ništavim od strane žalbenog vijeća”
      U spojenim predmetima C‑361/15 P i C‑405/15 P,
      povodom dviju žalbi na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesenih 11. srpnja 2015. i 24. srpnja 2015.,

         Easy Sanitary Solutions BV, sa sjedištem u Oldenzaalu (Nizozemska), koji zastupa F. Eijsvogels, advocaat (C‑361/15 P),

         Ured Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO), koji zastupaju S. Bonne i A. Folliard‑Monguiral, u svojstvu agenata (C‑405/15 P),
      žalitelji,
      koje podupire:

         Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske, koju zastupaju J. Kraehling i C. R. Brodie, u svojstvu agenata, uz asistenciju N. Saundersa, barrister (C‑405/15 P),
      intervenijent u žalbenom postupku,
      a druga stranka postupka je:

         Group Nivelles NV, sa sjedištem u Gingelomu (Belgija), koji zastupa H. Jonkhout, advocaat,
      tužitelj u prvom stupnju,
      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, E. Juhász, C. Vajda, K. Jürimäe i C. Lycourgos (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: L. Hewlett, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 14. prosinca 2016.,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 1. veljače 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Svojim žalbama Easy Sanitary Solutions BV (u daljnjem tekstu: ESS) i Ured Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) zahtijevaju ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 13. svibnja 2015., Group Nivelles/OHIM – Easy Sanitairy Solutions (Odvodna kanalica za tuš-kadu) (T‑15/13, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2015:281), kojom je on poništio odluku trećeg žalbenog vijeća EUIPO‑a od 4. listopada 2012. (predmet R 2004/2010‑3), koja se odnosi na postupak za proglašavanje dizajna ništavim između društva I‑Drain BVBA i društva ESS (u daljnjem tekstu: sporna odluka).

         Pravni okvir

               2

               U skladu s uvodnom izjavom 12. Uredbe Vijeća (EZ) br. 6/2002 od 12. prosinca 2001. o dizajnu Zajednice (SL 2002., L 3, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 24., str. 45.) „[z]aštita ne smije biti proširena na one sastavne dijelove proizvoda koji nisu vidljivi za vrijeme njegove uobičajene uporabe, niti na ona obilježja takvog dijela koja nisu vidljiva nakon što je ugrađen, ili koja sama po sebi ne ispunjavaju zahtjeve u pogledu novosti i individualnog karaktera. Stoga se ona obilježja dizajna koja su iz ovih razloga isključena iz zaštite ne uzimaju u obzir prilikom procjenjivanja ispunjavaju li ostala obilježja dizajna uvjete za zaštitu.”

               3

               U skladu s uvodnom izjavom 14. Uredbe br. 6/2002 „procjena o tome ima li određeni dizajn individualni karakter treba se temeljiti na tome razlikuje li se ukupni dojam ostavljen na upućenog korisnika koji promatra dizajn jasno od ukupnog dojma koji na njega ostavlja skupnost postojećih dizajna, uzimajući u obzir prirodu proizvoda na koji je dizajn primijenjen ili u kojem je on sadržan, a posebno industrijski sektor kojemu on pripada i stupanj slobode dizajnera u razvoju dizajna”.

               4

               U članku 3. točki (a) te uredbe predviđa se:
               „U smislu ove Uredbe:

                        a)

                        ‚dizajn’ znači vanjski izgled proizvoda u cijelosti ili dijela proizvoda koji proizlazi iz njegovih obilježja, posebno crta, obrisa, boja, oblika, teksture i/ili materijala samoga proizvoda i/ili njegove ornamentacije”.

               5

               U članku 4. te uredbe naslovljenom „Uvjeti za zaštitu” u stavku 1. određeno je:
               „Dizajn se štiti dizajnom Zajednice u onoj mjeri u kojoj je nov i u kojoj ima individualni karakter.”

               6

               Pod naslovom „Novost” u članku 5. iste uredbe predviđeno je:
               „1.   Dizajn se smatra novim ako ni jedan istovjetni dizajn nije bio učinjen dostupnim javnosti:

                        a)

                        kod neregistriranog dizajna Zajednice, prije datuma na koji je dizajn za koji je zatražena zaštita prvi put bio učinjen dostupnim javnosti;

                        b)

                        kod registriranog dizajna Zajednice, prije datuma podnošenja prijave za registraciju dizajna za kojeg se traži zaštita, ili, ako je zatraženo pravo prvenstva, prije datuma priznatog prvenstva.

                  2.   Dizajni se smatraju istovjetnima ako se njihova obilježja razlikuju samo u beznačajnim pojedinostima.”

               7

               U članku 6. Uredbe br. 6/2002 naslovljenom „Individualni karakter” određeno je:
               „1.   Smatra se da dizajn ima individualan karakter ako se ukupni dojam koji ostavlja na upućenog korisnika razlikuje od ukupnog dojma koji na takva korisnika ostavlja bilo koji dizajn koji je bio učinjen dostupnim javnosti:

                        a)

                        kod neregistriranog dizajna Zajednice, prije datuma na koji je dizajn za koji je zatražena zaštita prvi put bio učinjen dostupnim javnosti;

                        b)

                        kod registriranog dizajna Zajednice, prije datuma podnošenja prijave za registraciju ili, ako je zatraženo pravo prvenstva, prije datuma priznatog prvenstva.

                  2.   Pri ocjeni individualnog karaktera dizajna, mora se uzeti u obzir stupanj slobode koju je imao dizajner u razvoju dizajna.”

               8

               U članku 7. te uredbe naslovljenom „Otkrivanje” u stavku 1. određeno je:
               „U smislu primjene članaka 5. i 6. smatra se da je dizajn bio učinjen dostupnim javnosti ako je objavljen slijedom registracije ili na drugi način, ili izložen, upotrijebljen u trgovini ili drukčije otkriven prije datuma navedenog u članku 5. stavku 1. točki (a), i članku 6. stavku 1. točki (a), ili u članku 5. stavku 1. točki (b) i članku 6. stavku 1. točki (b) ovisno o situaciji, osim ako ti događaji poslovnim krugovima specijaliziranim u dotičnom sektoru, a koji posluju unutar Zajednice, iz opravdanih razloga nisu mogli biti poznati u redovitom poslovanju. Međutim, ne smatra se da je dizajn bio učinjen dostupnim javnosti samo zbog toga što je otkriven trećoj osobi pod izričitim ili prešutnim uvjetima tajnosti.”

               9

               Članak 10. te uredbe glasi kako slijedi:
               „1.   Opseg zaštite priznat dizajnom Zajednice uključuje bilo koji dizajn koji na upućenog korisnika ne ostavlja drugačiji ukupni dojam.
               2.   Pri procjeni opsega zaštite, u obzir se uzima stupanj slobode koju je imao dizajner pri razvijanju svog dizajna.”

               10

               Pod naslovom „Prava priznata dizajnom Zajednice” u članku 19. stavku 1. iste uredbe određeno je:
               „Registrirani dizajn Zajednice svome nositelju daje isključivo pravo korištenja i sprečavanja bilo koje treće strane da se tim dizajnom koristi bez njegova odobrenja. Spomenuto korištenje posebno obuhvaća izrađivanje, nuđenje, stavljanje u promet, uvoz, izvoz ili korištenje proizvoda u kojem je dizajn sadržan ili na koji je primijenjen, ili skladištenje takvog proizvoda u navedene svrhe.”

               11

               U skladu s člankom 25. stavkom 1. točkom (b) Uredbe br. 6/2002, „[d]izajn Zajednice može biti proglašen ništavim samo [...] ako ne ispunjava uvjete iz članaka od 4. do 9.”

               12

               U članku 36. te uredbe naslovljenom „Uvjeti koje prijave moraju ispunjavati” u stavcima 2. i 6. predviđeno je:
               „2.   Prijava dizajna također sadržava naznaku proizvoda u koje se dizajn namjerava ugraditi ili na koji se dizajn namjerava primijeniti.
               [...]
               6.   Podaci koji su sadržani u dijelovima prijave navedeni u stavku 2. [...] ne utječu na opseg zaštite dizajna kao takvog.”

               13

               U članku 52. stavku 1. te uredbe određeno je da, podložno članku 25. stavcima 2. do 5., bilo koja fizička ili pravna osoba, kao i javno tijelo koje je za to ovlašteno, može podnijeti EUIPO‑u zahtjev za proglašavanje registriranog dizajna Zajednice ništavim.

               14

               U skladu s člankom 53. stavkom 1. iste uredbe, koji se odnosi na ispitivanje zahtjeva za proglašavanje dizajna ništavim, ako EUIPO smatra da je zahtjev za proglašavanje ništavosti dopušten, Ured ispituje mogu li razlozi za ništavost navedeni u članku 25. utjecati na održavanje registriranog dizajna Zajednice. U skladu sa stavkom 2. tog članka 53. prilikom ispitivanja zahtjeva, koje se provodi u skladu s Uredbom Komisije (EZ) br. 2245/2002 od 21. listopada 2002. o provedbi Uredbe br. 6/2002 (SL 2002., L 341, str. 28.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 42., str. 70.), EUIPO poziva stranke, onoliko često koliko je to potrebno, da u roku koji im odredi dostave svoje očitovanje o navodima drugih stranaka ili koje im je sam uputio.

               15

               U članku 61. Uredbe br. 6/2002 određeno je:
               „1.   Protiv odluka žalbenih vijeća po žalbama mogu se podnositi tužbe Sudu.
               2.   Tužba se može podnijeti zbog nenadležnosti, bitnih povreda pravila postupka, povrede Ugovora, povrede ove Uredbe ili bilo kojeg pravnog pravila koje se odnosi na njihovu primjenu ili zlouporabu ovlasti.
               3.   Sud je nadležan za poništavanje ili izmjenu osporavane odluke.
               [...]
               6.   [EUIPO] je obavezan poduzeti potrebne mjere kako bi postupio u skladu s presudom Suda.”

               16

               U skladu s člankom 63. stavkom 1. te uredbe „[u] postupcima koji se pred njim vode, [EUIPO] ispituje činjenice po službenoj dužnosti. Međutim, u postupcima koji se odnose na proglašavanje ništavosti, [EUIPO] je u tom ispitivanju ograničen na činjenice, dokaze i argumente koje su pribavile stranke i na zahtjeve koji su izneseni”.

               17

               U članku 65. stavku 1. te uredbe predviđeno je da u postupcima pred EUIPO‑om načini iznošenja odnosno pribavljanja dokaza uključuju, među ostalim, saslušanje stranaka i svjedoka, zahtjeve za pribavljanje podataka i pribavljanje dokumenata i dokaznih predmeta, ili još zahtjev za mišljenje vještaka.

               18

               U članku 28. stavku 1. točki (b) podtočkama v. i vi. Uredbe br. 2245/2002 određeno je:
               „1.   Zahtjev za proglašavanje nevaljanosti [ništavosti] podnesen [EUIPO‑u] na temelju članka 52. Uredbe [br. 6/2002], sadrži:
               [...]

                        b)

                        u odnosu na razloge na kojima se temelji zahtjev:
                        [...]

                                 v.

                                 ako je razlog za nevaljanost [ništavost] to što registrirani dizajn Zajednice ne ispunjava uvjete iz članka 5. ili 6. Uredbe [br. 6/2002], naznaku i reprodukciju prijašnjih dizajna koji bi mogli predstavljati prepreku novosti ili individualnom karakteru registriranog dizajna Zajednice kao i dokumente koji dokazuju postojanje tih ranijih dizajna;

                                 vi)

                                 činjenice, dokaz[e] i obrazloženja iznesen[e] u prilog tih razloga”.

         Činjenična osnova spora

               19

               ESS je 28. studenoga 2003. podnio prijavu za registraciju dizajna Zajednice EUIPO‑u na temelju Uredbe br. 6/2002. Ta se prijava odnosila na dizajn sljedećeg izgleda:

               20

               Osporavani dizajn bio je registriran kao dizajn Zajednice broj 000107834‑0025 i objavljen u Službenom glasniku dizajna Zajednice br. 19/2004 od 9. ožujka 2004. Prema toj registraciji on predstavlja „odvod za tuš-kadu (shower drain)”.

               21

               Registracija osporavanog dizajna produljena je 31. ožujka 2009. To produljenje objavljeno je u Službenom glasniku dizajna Zajednice br. 61/2009 od 2. travnja 2009.

               22

               Društvo I‑Drain, koje je naslijedilo društvo Group Nivelles NV, podnijelo je 3. rujna 2009. zahtjev za proglašavanje osporavanog dizajna ništavim u skladu s člankom 52. Uredbe br. 6/2002. U prilog tom zahtjevu navelo je razlog za ništavost iz članka 25. stavka 1. točke (b) te uredbe, to jest da dizajn ne ispunjava uvjete iz članaka 4. do 9. te uredbe. Kao što to proizlazi iz članka 4. stavka 1. Uredbe br. 6/2002, ti se uvjeti, među ostalim, odnose na novost, u smislu članka 5. te uredbe, i na individualni karakter, u smislu članka 6. te uredbe, predmetnog dizajna, koji se procjenjuju na dan njegova otkrivanja javnosti, utvrđen u skladu s članom 7. iste uredbe.

               23

               U prilog svojem zahtjevu za proglašenje dizajna ništavim društvo I‑Drain priložilo je, među ostalim, izvatke iz dvaju kataloga proizvoda poduzetnika Blücher (u daljnjem tekstu: katalozi Blücher). U katalozima Blücher nalazila se, među ostalim, sljedeća slika:

               24

               Odlukom od 23. rujna 2010. Odjel za poništaje EUIPO‑a proglasio je osporavani dizajn ništavim i tako prihvatio zahtjev koji mu je podnijelo društvo I‑Drain.

               25

               Odjel za poništaje EUIPO‑a naveo je u točki 3. te odluke da iz argumenata društva I‑Drain jasno proizlazi da se njegov zahtjev za proglašavanje dizajna ništavim temelji na navodnom nepostojanju novosti i individualnog karaktera osporavanog dizajna Zajednice. U točki 15. te odluke Odjel za poništaje EUIPO‑a smatrao je da dizajn stricto sensu predstavlja ploču, slivnik i odvod za tuš-kadu, a jedino je vidljivo obilježje tog dizajna gornji dio navedene ploče. Međutim, prema točki 19. Odluke Odjela za poništaje EUIPO‑a, ta je ploča istovjetna ploči u središtu slike prikazane u točki 23. ove presude i osporavani dizajn nije nov u odnosu na dizajn u tom dokumentu. Osim toga, u točki 20. svoje odluke Odjel za poništaje odbio je kao irelevantan ESS‑ov argument prema kojem se ploča u središtu slike prikazane u točki 23. ove presude upotrebljava u okruženju različitom od onog u kojem se trebao upotrebljavati proizvod na koji se odnosi osporavani dizajn zato što upotreba proizvoda u koji je dizajn ugrađen nije element njegova vanjskog izgleda pa stoga ta razlika ne utječe na usporedbu dvaju dizajna koji su u sukobu.

               26

               ESS je 15. listopada 2010. podnio žalbu na temelju članaka 55. do 60. Uredbe br. 6/2002 protiv odluke Odjela za poništaje EUIPO‑a.

               27

               Spornom je odlukom treće žalbeno vijeće EUIPO‑a poništilo odluku Odjela za poništaje EUIPO‑a od 23. rujna 2010. U biti, u točkama 31. do 33. sporne odluke smatralo je, za razliku od Odjela za poništaje EUIPO‑a, da je osporavani dizajn Zajednice imao nov karakter u smislu članka 5. Uredbe br. 6/2002 s obzirom na to da nije bio istovjetan ploči u središtu slike prikazane u točki 23. ove presude, nego je u odnosu na nju imao razlike koje nisu bile ni „minimalne” ni „teške za objektivnu procjenu” pa se stoga nisu mogle smatrati beznačajnima. Vratilo je predmet Odjelu za poništaje EUIPO‑a „radi donošenja odluke o zahtjevu za poništenje na temelju članka 25. stavka 1. točke (b) u vezi s [člankom 4. stavkom 1. i člankom 6.]” Uredbe br. 6/2002.

         Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

               28

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 7. siječnja 2013. Group Nivelles pokrenuo je postupak za poništenje sporne odluke.

               29

               U odgovoru na tužbu, podnesenom tajništvu Općeg suda 15. srpnja 2013., ESS je, kao intervenijent, zahtijevao poništenje sporne odluke zbog razloga koji nije istaknut u tužbi.

               30

               U prilog svojoj tužbi Group Nivelles je naveo jedan tužbeni razlog koji se temelji na pogrešci koju je treće žalbeno vijeće EUIPO‑a počinilo prilikom usporedbe osporavanog dizajna i ranijih dizajna koji su bili navedeni u prilog zahtjevu za proglašavanje dizajna ništavim. Prema njegovu mišljenju, zbog te je pogreške treće žalbeno vijeće EUIPO‑a donijelo pogrešan zaključak da je osporavani dizajn bio nov u smislu članka 5. Uredbe br. 6/2002.

               31

               U svojem zahtjevu za poništenje sporne odluke zbog razloga drukčijeg od onih koje je istaknuo Group Nivelles, ESS ističe da je treće žalbeno vijeće EUIPO‑a povrijedilo bitne povrede postupka zaključivši u točki 31. te odluke da slika iz točke 23. ove presude prikazuje vrlo jednostavan pravokutni odvod za tuš-kadu, sastavljen od pokrovne ploče s jednim otvorom. Prema ESS‑ovu mišljenju, taj je zaključak proturječan tvrdnjama stranaka u postupku pred EUIPO‑om i nije obrazložen, zbog čega sporna odluka nije dovoljno razumljiva.

               32

               Pobijanom je presudom Opći sud prihvatio i jedini tužbeni razlog društva Group Nivelles i razlog koji je istaknuo intervenijent ESS i slijedom toga poništio spornu odluku. S druge strane, Opći sud je odbio zahtjev za izmjenu te odluke koji je podnio Group Nivelles.

         Zahtjevi stranaka i postupak pred Sudom

               33

               Svojom žalbom u predmetu C‑361/15 P, ESS od Suda zahtijeva da:

                        –

                        djelomično ukine pobijanu presudu, i

                        –

                        naloži snošenje troškova stranci koja ne uspije u postupku.

               34

               U odgovoru na žalbu u predmetu C‑361/15 P, EUIPO od Suda zahtijeva da:

                        –

                        odbije žalbu, i

                        –

                        naloži žalitelju snošenje njegovih troškova.

               35

               U odgovoru na žalbu u predmetu C‑361/15 P, Group Nivelles od Suda zahtijeva da:

                        –

                        odbije žalbu, i

                        –

                        naloži žalitelju snošenje njegovih troškova.

               36

               Svojom žalbom u predmetu C‑405/15 P, EUIPO od Suda zahtijeva da:

                        –

                        ukine pobijanu presudu, i

                        –

                        naloži društvu Group Nivelles i društvu ESS snošenje njegovih troškova.

               37

               U odgovoru na žalbu u predmetu C‑405/15 P, ESS od Suda zahtijeva da:

                        –

                        prihvati žalbu u pogledu prvih dvaju EUIPO‑ovih žalbenih razloga i naloži društvu Group Nivelles snošenje troškova EUIPO‑a, i

                        –

                        odbije žalbu u pogledu trećeg EUIPO‑ovog žalbenog razloga i naloži mu snošenje njegovih troškova u pogledu tog žalbenog razloga.

               38

               U odgovoru na žalbu u predmetu C‑405/15 P, Group Nivelles od Suda zahtijeva da:

                        –

                        odbije žalbu, i

                        –

                        naloži EUIPO‑u snošenje njegovih troškova.

               39

               U intervencijskom podnesku u predmetu C‑405/15 P, Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske od Suda zahtijeva da:

                        –

                        ukine pobijanu presudu, i

                        –

                        naloži joj snošenje vlastitih troškova.

               40

               Odlukom predsjednika Suda od 8. lipnja 2016., predmeti C‑361/15 P i C‑405/15 P spojeni su u svrhu usmenog postupka i donošenja presude.

         O žalbama
      Prvi i drugi EUIPO‑ov žalbeni razlog, koji se temelje na povredi članka 63. stavka 1. i članka 25. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 6/2002 u vezi s člankom 5. te uredbe

               41

               S obzirom na njihovu povezanost, prvi i drugi EUIPO‑ov žalbeni razlog valja ispitati zajedno.

         Argumentacija stranaka

               42

               EUIPO, kao prvo, tvrdi da je Opći sud u točkama 74. i 79. pobijane presude povrijedio članak 63. stavak 1. Uredbe br. 6/2002 i osobito načela kojima su uređeni teret dokazivanja i izvođenje dokaza u okviru postupka za proglašavanje registriranog dizajna Zajednice ništavim jer je zahtijevao da EUIPO pronađe relevantni dizajn ili dizajne na temelju različitih izvadaka iz kataloga u prilogu zahtjevu za proglašavanje dizajna ništavim.

               43

               Taj članak 63. stavak 1. temelji se na jasnoj podjeli uloga EUIPO‑a i podnositelja zahtjeva za proglašavanje dizajna ništavim u okviru postupaka za proglašavanje dizajna ništavim na temelju članaka 5. i 6. Uredbe br. 6/2002, što je uostalom potvrđeno izričajem članka 28. stavka 1. točke (b) podtočaka v. i vi. Uredbe br. 2245/2002.

               44

               Tako je podnositelj zahtjeva za proglašavanje dizajna ništavim dužan podnošenjem reprodukcije tih dizajna i dokaza njihova postojanja točno utvrditi koji su raniji dizajni relevantni. K tomu, mora podnijeti dokaz da su ti raniji dizajni učinjeni dostupnim javnosti u smislu članka 7. Uredbe br. 6/2002. S tim u vezi EUIPO može ispitati zahtjev za proglašavanje dizajna ništavim samo na temelju činjenica, dokaza, argumenata i obrazloženja koja podnositelj zahtjeva za proglašavanje dizajna ništavim podnese, i ne može umjesto njega izvoditi dokaze ni istraživati koji bi raniji dizajn mogao biti relevantan među svima onima koji su prikazani u podnesenim dokumentima.

               45

               Međutim, EUIPO smatra da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava jer je u točkama 74. i 84. pobijane presude smatrao da nije pravilno utvrdio istaknuti raniji dizajn i da on prikazuje „cijeli sustav za odvod tekućina iz ponude poduzetnika Blücher, koji je naveden u prilog zahtjevu za proglašavanje dizajna ništavim”.

               46

               Prema EUIPO‑ovu mišljenju, iz postupka koji se odnosi na zahtjev za proglašavanje dizajna ništavim i iz očitovanja društva Group Nivelles pred Općim sudom proizlazi da je to društvo kao raniji dizajn istaknulo ne cijeli sustav za odvod tekućina, nego samo pokrovnu ploču koju su učinili dostupnim javnosti i poduzetnik Blücher i drugi poduzetnici. Tek u fazi tužbe pred Općim sudom, dakle nepravodobno, Group Nivelles je obuhvatio cijeli sustav za odvod tekućina.

               47

               Stoga je Opći sud, nametnuvši EUIPO‑u u točki 79. pobijane presude, obvezu da usporedi osporavani dizajn s cijelim sustavom odvoda za tekućine iz ponude poduzetnika Blücher, potražio na vlastitu inicijativu u katalozima proizvoda Group Nivelles raniji dizajn koji je smatrao relevantnim, čime je povrijedio članak 63. stavak 1. Uredbe br. 6/2002.

               48

               Kao drugo, EUIPO tvrdi da je Opći sud u točkama 77. i 78. pobijane presude povrijedio pravila prema kojima treba izvršiti ocjenu novosti dizajna Zajednice iz članka 5. Uredbe br. 6/2002, nametnuvši mu obvezu da sastavi više sastavnih dijelova navodno ranijeg dizajna ako su zasebno učinjeni dostupnim javnosti.

               49

               Sud je već presudio, u svojoj presudi od 19. lipnja 2014., Karen Millen Fashions (C‑345/13, EU:C:2014:2013, t. 26.), da se, kad je riječ o ispitivanju individualnog karaktera u smislu članka 6. Uredbe br. 6/2002, potonji može usporediti s ranijim individualiziranim i određenim dizajnom, a ne sa spojem specifičnih obilježja ili dijelova ranijih dizajna. Takva ocjena vrijedi i za ispitivanje novosti dizajna u smislu članka 5. te uredbe.

               50

               Okolnost da su različiti sastavni dijelovi dizajna, koji su zasebno učinjeni dostupnim javnosti, namijenjeni zajedničkoj upotrebi ne mijenja taj zaključak. Naime, sastavljanje tih različitih dijelova moglo bi stvoriti navodni vanjski izgled, ali bi on bio hipotetski ili u svakom slučaju samo približan, što čini prepreku usporednom ispitivanju novosti iz članka 5. Uredbe br. 6/2002. EUIPO smatra da se u ovom slučaju različita obilježja ranijeg dizajna ne mogu utvrditi s dovoljnom preciznošću i da bi kombinacija različitih sastavnih dijelova namijenjenih zajedničkoj upotrebi zahtijevala napore u izvedbi te bi dovela do hipotetskog spoja.

               51

               EUIPO dodaje da je Opći sud u točkama 68. i 76. pobijane presude odbio te argumente zato što se temelje na pretpostavci prema kojoj stranke nisu podnijele nijednu sliku na kojoj se kombiniraju pokrovna ploča i odvodni slivnik, koja je prema Općem sudu pogrešna. Međutim, EUIPO tvrdi da se ta tvrdnja Općeg suda temelji na iskrivljavanju činjenica, što je potvrđeno usporedbom slika na koje se Opći sud poziva u pobijanoj presudi.

               52

               ESS se pridružuje argumentima koje je istaknuo EUIPO i smatra da su prvi i drugi žalbeni razlog osnovani.

               53

               S druge strane, Group Nivelles osporava EUIPO‑ovu argumentaciju i zato Sudu predlaže da prvi i drugi žalbeni razlog odbije kao neosnovan.

         Ocjena Suda

               54

               Prvim i drugim žalbenim razlogom EUIPO u biti osporava ocjenu koju je Opći sud izvršio u točkama 77. do 79. i 84. pobijane presude.

               55

               EUIPO ističe da je Opći sud, s jedne strane, povrijedio članak 63. stavak 1. Uredbe br. 6/2002 i osobito načela kojima su uređeni teret dokazivanja i izvođenje dokaza u okviru postupka za proglašavanje registriranog dizajna ništavim. S druge strane, on smatra da je Opći sud povrijedio članak 5. te uredbe i osobito pravila kojima je uređena ocjena novosti dizajna Zajednice, zahtijevajući od njega da, kako bi se dobio potpuni vanjski izgled ranijeg dizajna, sastavi različite elemente jednog ili više dizajna koji su zasebno učinjeni dostupnima javnosti u različitim katalozima u prilogu zahtjevu za proglašavanje dizajna ništavim.

               56

               Kad je riječ o izvođenju dokaza, valja podsjetiti da članak 63. stavak 1. prva rečenica Uredbe br. 6/2002 predviđa da u postupcima koji se pred njim vode EUIPO ispituje činjenice po službenoj dužnosti. Međutim, u drugoj rečenici te odredbe pojašnjava se da je on u tom ispitivanju ograničen na činjenice, dokaze i argumente koje su pribavile stranke i na zahtjeve koji su izneseni.

               57

               U ovom slučaju iz točke 22. ove presude proizlazi da je Group Nivelles podnio zahtjev za proglašavanje osporavanog dizajna ništavim u skladu s člankom 52. Uredbe br. 6/2002, ističući razlog za ništavost iz članka 25. stavka 1. točke (b) te uredbe.

               58

               Međutim, s jedne strane, prema članku 28. stavku 1. točki (b) podtočki v. Uredbe br. 2245/2002, ako je razlog za ništavost to što registrirani dizajn Zajednice ne ispunjava uvjete iz članka 5. ili 6. Uredbe br. 6/2002, zahtjev za proglašavanje dizajna ništavim mora sadržavati naznaku i reprodukciju prijašnjih dizajna koji bi mogli predstavljati prepreku novosti ili individualnom karakteru registriranog dizajna Zajednice kao i dokumente koji dokazuju postojanje tih ranijih dizajna.

               59

               S druge strane, u okviru zahtjeva za proglašavanje dizajna ništavim na temelju članka 25. Uredbe br. 6/2002, iz članka 52. stavaka 1. i 2. i iz članka 53. stavaka 1. i 2. te uredbe proizlazi da nije na EUIPO‑u i na Općem sudu, nego na tužitelju koji ističe razlog za ništavost iz članka 25. stavka 1. točke (b) te uredbe, da podnese elemente koji mogu dokazati istinitost tog razloga (vidjeti analogijom rješenje od 17. srpnja 2014., Kastenholz/OHIM, C‑435/13 P, neobjavljeno, EU:C:2014:2124, t. 55.).

               60

               Stoga, kada podnositelj zahtjeva za proglašavanje dizajna ništavim ističe razlog za ništavost predviđen u članku 25. stavku 1. točki (b) Uredbe br. 6/2002, on mora podnijeti elemente koji mogu dokazati da osporavani dizajn ne ispunjava uvjete određene u člancima 4. do 9. te uredbe.

               61

               Nadalje, kad je riječ o tvrdnji koja se odnosi na povredu članka 5. Uredbe br. 6/2002, potrebno je dodati da ta odredba, zahtijevajući da, kako bi se dizajn mogao smatrati novim, „nijedan istovjetni dizajn nije bio učinjen dostupnim javnosti”, podrazumijeva da ocjenu novosti dizajna treba provesti u odnosu na jedan ili više preciziranih, individualiziranih, određenih i identificiranih dizajna iz ukupnosti dizajna ranije učinjenih dostupnima javnosti (vidjeti analogijom, u vezi s člankom 6. Uredbe br. 6/2002, presudu od 19. lipnja 2014., Karen Millen Fashions, C‑345/13, EU:C:2014:2013, t. 25.).

               62

               S tim u vezi valja podsjetiti da je prema članku 3. točki (a) te uredbe dizajn određen kao „vanjski izgled proizvoda u cijelosti ili dijela proizvoda koji proizlazi iz njegovih obilježja, posebno crta, obrisa, boja, oblika, teksture i/ili materijala samoga proizvoda i/ili njegove ornamentacije”. Iz toga slijedi da je u okviru sustava predviđenog Uredbom br. 6/2002 vanjski izgled odlučujući element dizajna.

               63

               Prema tome, činjenica da je obilježje dizajna vidljivo čini bitan uvjet te zaštite. Stoga je u uvodnoj izjavi 12. Uredbe br. 6/2002 naznačeno da zaštita ne smije biti proširena na one sastavne dijelove proizvoda koji nisu vidljivi za vrijeme njegove uobičajene uporabe, niti na ona obilježja takvog dijela koja nisu vidljiva nakon što je on ugrađen, i da se ta obilježja prema tome ne uzimaju u obzir prilikom procjenjivanja ispunjavaju li ostala obilježja dizajna uvjete za zaštitu.

               64

               Iz prethodnih razmatranja proizlazi, kao što je to nezavisni odvjetnik u biti naveo u točkama 147. i 149. svojeg mišljenja, da je bitno da EUIPO‑ova tijela imaju sliku ranijeg dizajna, koja im mora omogućiti prikaz vanjskog izgleda proizvoda u koji je dizajn ugrađen, i da s preciznošću i izvjesnošću utvrde raniji dizajn kako bi, u skladu s člancima 5. do 7. Uredbe br. 6/2002, izvršila ocjenu novosti i individualnog karaktera osporavanog dizajna i usporedbu predmetnih dizajna koju ona podrazumijeva. Naime, kako bi se ispitalo je li osporavani dizajn stvarno nov i ima li individualni karakter, raniji dizajn mora biti precizan i određen.

               65

               Iz toga, i s obzirom na zaključke iz točaka 58. do 64. ove presude, slijedi da je na stranci koja je podnijela zahtjev za proglašavanje dizajna ništavim da EUIPO‑u podnese potrebne naznake i, konkretno, precizno i potpuno utvrđivanje i reprodukciju navodno ranijeg dizajna kako bi se dokazalo da se osporavani dizajn ne može valjano registrirati.

               66

               U ovim predmetima je, konkretno iz točaka 64., 65. i 79. pobijane presude, razvidno, a da se u tom pogledu u ovim žalbama ne ističe iskrivljavanje, da Group Nivelles u svojem zahtjevu pred EUIPO‑ovim tijelima nije podnio potpunu reprodukciju navodno ranijeg dizajna.

               67

               Međutim, u točki 79. pobijane presude Opći sud je potvrdio, s obzirom na to da iz kataloga Blücher jasno proizlazi da je pokrovna ploča u središtu slike prikazane u točki 23. ove presude bila namijenjena kombiniranju sa slivnicima i odvodima za tuš-kade iz ponude poduzetnika Blücher koji su se također nalazili u tim katalozima radi sastavljanja potpunog sustava za odvod tekućina, da je EUIPO radi ocjene novosti osporavanog dizajna taj sustav morao usporediti, među ostalim, s odvodom tekućina sastavljenim od predmetne pokrovne ploče i ostalih sastavnih dijelova sustava za odvod tekućina iz ponude poduzetnika Blücher.

               68

               Time je Opći sud EUIPO‑u naložio da, u okviru usporedbe predmetnih dizajna koju taj ured mora izvršiti radi ocjene novosti osporavanog dizajna u smislu članka 5. Uredbe br. 6/2002, sastavi različite elemente jednog ili više ranijih dizajna kako bi se dobio potpuni vanjski izgled tog dizajna, iako podnositelj zahtjeva za proglašavanje dizajna ništavim nije u cijelosti prikazao potonji dizajn.

               69

               Međutim, od EUIPO‑a se ne može zahtijevati da, među ostalim, u okviru ocjene novosti osporavanog dizajna, sastavi različite elemente ranijeg dizajna jer je na podnositelju zahtjeva za proglašavanje dizajna ništavim da podnese potpuni prikaz ranijeg dizajna. Nadalje, svaka eventualna kombinacija sadržavala bi, kao što je to nezavisni odvjetnik naveo u točki 152. svojeg mišljenja, manjkavosti jer bi nužno podrazumijevala približnosti.

               70

               U tim okolnostima, kao što to EUIPO pravilno tvrdi i suprotno onome što je Opći sud presudio u točki 78. pobijane presude, okolnost da se osporavani dizajn sastoji samo od kombinacije dizajnâ koji su već učinjeni dostupnima javnosti i za koje je već navedeno da su namijenjeni zajedničkoj upotrebi ne može, ako nema naznaka i potpune reprodukcije navodno ranijeg dizajna, biti relevantna za potrebe ispitivanja novosti u smislu članka 5. Uredbe br. 6/2002.

               71

               S tim u vezi valja dodati da okolnost, koju je Opći sud naveo u točki 68. pobijane presude – da je ESS, intervenijent pred Općim sudom, podnio izvatke iz kataloga poduzetnika Blücher koji su različiti od onih koje je podnio Group Nivelles u svojem zahtjevu za proglašavanje dizajna ništavim, a u kojima je bila slika pokrovne ploče, poput one u središtu slike prikazane u točki 23. ove presude, koja je postavljena na slivnik ispod kojega je odvod – ne može nadomjestiti nepostojanje preciznih naznaka ili reprodukcije ranijeg dizajna koje ističe Group Nivelles. Ako je EUIPO i mogao uzeti u obzir tu okolnost radi donošenja mjera izvođenja dokaza na temelju članka 65. stavka 1. Uredbe br. 6/2002, ipak nije na njemu da sastavlja različite elemente jednog ili više dizajna koji su zasebno učinjeni dostupnim javnosti u različitim izvacima iz kataloga u prilogu zahtjevu za proglašavanje dizajna ništavim kako bi dobio potpuni vanjski izgled ranijeg dizajna koji se ističe. Naime, bez potrebe za ispitivanjem EUIPO‑ova argumenta, prema kojem su u točkama 68. i 76. pobijane presude iskrivljene činjenice, dovoljno je utvrditi da Opći sud u toj presudi nigdje ne tvrdi da je slika koju je podnio ESS potpuni prikaz određenog ranijeg dizajna za koji Group Nivelles tvrdi da je raniji.

               72

               Iz prethodno navedenog proizlazi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava u točkama 77. do 79. i 84. pobijane presude, zahtijevajući od EUIPO‑a da za potrebe ocjene novosti osporavanog dizajna sastavi različite elemente jednog ili više ranijih dizajna iz različitih izvadaka kataloga Blücher u prilogu zahtjevu za proglašavanje dizajna ništavim iako podnositelj zahtjeva za proglašavanje dizajna ništavim nije podnio u cijelosti dizajn za koji ističe da je raniji.

               73

               Međutim, iz sudske prakse Suda proizlazi da pogreška koja se tiče prava koju počini Opći sud nema za posljedicu ukidanje te presude ako se njezina izreka temelji na drugim pravnim razlozima (vidjeti presude od 18. srpnja 2013., FIFA/Komisija, C‑204/11 P, EU:C:2013:477, t. 43., i od 11. svibnja 2017., Dyson/Komisija, C‑44/16 P, EU:C:2017:357, t. 55.).

               74

               S tim u vezi valja istaknuti da je pobijana presuda u dijelu u kojem se njome poništava sporna odluka osnovana. Naime, osobito iz točke 67. pobijane presude proizlazi da je dizajn za koji je Group Nivelles pred EUIPO‑om isticao da je raniji bio potpuni sustav za odvod tekućina iz ponude poduzetnika Blücher. Budući da EUIPO u tom pogledu ne ističe nikakvo iskrivljavanje, njegov argument prema kojem je Group Nivelles istaknuo takav potpuni sustav prvi put u fazi tužbe pred Općim sudom ne može se prihvatiti.

               75

               No kao što je to navedeno u točki 70. ove presude, iz točaka 64., 65. i 79. pobijane presude proizlazi da Group Nivelles u svojem zahtjevu za proglašavanje dizajna ništavim pred EUIPO‑ovim tijelima nije podnio potpunu reprodukciju tog dizajna.

               76

               Treće žalbeno vijeće EUIPO‑a je u spornoj odluci unatoč tomu izvršilo ispitivanje novosti osporavanog dizajna usporedivši ga s pokrovnom pločom koju je Group Nivelles prikazao u prilog svojem zahtjevu za proglašavanje dizajna ništavim, smještenoj u središtu slike u točki 23. ove presude. Ta pokrovna ploča ne čini dizajn za koji Group Nivelles ističe da je raniji. Iz toga slijedi da je, utvrdivši u točki 31. sporne odluke da se „[r]aniji dizajn (D1) sastoji od vrlo jednostavnog pravokutnog odvoda za tuš-kadu koji se sastoji od pokrovne ploče s otvorom”, treće žalbeno vijeće EUIPO‑a utemeljilo spornu odluku na netočnim razlozima, što je dovoljno da opravda odluku Općeg suda da poništi tu odluku.

               77

               Iz prethodnog navedenog slijedi da pogreška koja se tiče prava koju je počinio Opći sud, kako je utvrđena u točki 72. ove presude, ne može dovesti do ukidanja pobijane presude jer se njezina izreka, u dijelu u kojem se njome poništava sporna odluka, temelji na drugim pravnim razlozima. Stoga prvi i drugi EUIPO‑ov žalbeni razlog valja odbiti kao bespredmetne.

         Prvi ESS‑ov žalbeni razlog, koji se temelji na povredi, u točkama 115. do 123. pobijane presude, članka 25. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 6/2002 u vezi s člankom 5. i člankom 7. stavkom 1. te uredbe, i članaka 10. i 19. i članka 36. stavka 6. te uredbe
      Argumentacija stranaka

               78

               Prvim žalbenim razlogom ESS najprije ističe da je Opći sud povrijedio članak 25. stavak 1. točku (b) Uredbe br. 6/2002 u vezi s člankom 7. stavkom 1. te uredbe, ocijenivši, s jedne strane, da je raniji dizajn ugrađen u proizvod različit od onoga na koji se odnosi kasniji dizajn ili koji se primjenjuje na takav proizvod, načelno relevantan za potrebe ocjene novosti potonjeg dizajna u smislu članka 5. te uredbe i, s druge strane, da tekst toga članka ne isključuje mogućnost da se dizajn smatra novim ako je istovjetan dizajn ranije učinjen dostupnim javnosti, bez obzira na proizvod u koji se taj prethodni dizajn trebao ugraditi ili na koji se trebao primijeniti.

               79

               ESS smatra da se, suprotno onome što je Opći sud naveo u točki 119. pobijane presude, pravila navedena u tom članku 7. odnose samo na novost i individualni karakter proizvoda koji pripadaju istom sektoru, ili proizvoda iste naravi i namijenjenih istoj upotrebi.

               80

               ESS smatra da ni pripremni akti za Direktivu 98/71/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 13. listopada 1998. o pravnoj zaštiti dizajna (SL 1998., L 289, str. 28.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 44., str. 49.), ni oni za Uredbu br. 6/2002 ne omogućuju zaključak da je upotreba dizajna koji se može primijeniti na različite proizvode od kojih svaki ima različitu uporabnu funkciju imala ulogu u izradi te uredbe. Stoga je Opći sud u točki 122. pobijane presude pogrešno utvrdio da „dotični sektor”, u smislu članka 7. stavka 1. Uredbe br. 6/2002, nije ograničen na sektor proizvoda u koji se namjerava ugraditi ili na koji se namjerava primijeniti osporavani dizajn. Naime, u takvom slučaju navedeni dizajn bi mogao obuhvatiti sve sektore u kojima se može primijeniti, čak i one koji nemaju nikakve veze sa sektorom u kojem ga stranka koja traži zaštitu na temelju dizajna želi primijeniti.

               81

               Međutim, ESS ističe da, kako bi se sektor mogao smatrati kao „dotični”, mora postojati veza između dizajna i proizvoda ili proizvodâ na koje predmetni dizajn treba primijeniti, a tu vezu čine proizvodi navedeni u prijavi za registraciju dizajna Zajednice, u skladu s odredbama članka 36. stavka 2. Uredbe br. 6/2002.

               82

               Posljedica širokog tumačenja koje Opći sud daje „dotičnom sektoru” jest da kategorija „specijalizirani poslovni krugovi” na koju se poziva članak 7. stavak 1. Uredbe br. 6/2002 obuhvaća osobe koje moraju poznavati ne samo sektor u koji pripadaju proizvodi u koje se osporavani dizajn treba ugraditi ili na koje se treba primijeniti, nego i druge sektore koji obuhvaćaju proizvode u koje se dizajn također može ugraditi ili na koje se također može primijeniti. Međutim, nije realno za pretpostaviti da te osobe imaju takav stupanj znanja.

               83

               Nadalje, ESS smatra da je Opći sud povrijedio članak 25. stavak 1. točku (b) Uredbe br. 6/2002 u vezi s člankom 5. te uredbe jer je u točkama 115. i 116. pobijane presude smatrao da se dizajn Zajednice ne može smatrati novim u smislu članka 5. stavka 1. Uredbe br. 6/2002 ako je istovjetan dizajn učinjen dostupnim javnosti prije datuma propisanih u toj odredbi, iako se taj raniji dizajn namjeravao ugraditi u drukčiji proizvod od onih koji su navedeni u prijavi za registraciju ili se primijeniti na taj drugi proizvod, na temelju članka 36. stavka 2. Uredbe br. 6/2002.

               84

               Naposljetku, ESS ističe da je Opći sud u točkama 115. i 116. pobijane presude povrijedio članke 10. i 19. i članak 36. stavak 6. Uredbe br. 6/2002.

               85

               ESS smatra da za ocjenu ima li dizajn ukupni drukčiji dojam, u smislu članka 6. i članka 10. stavka 1. Uredbe br. 6/2002, valja poći od gledišta „upućenog korisnika”. No znanje upućenog korisnika je ograničeno, što utječe na ocjenu individualnog karaktera i opseg zaštite registriranog dizajna Zajednice.

               86

               S tim u vezi ESS ističe proturječnost između ocjene sadržane u točki 115. pobijane presude i one iz točke 132. te presude. Naime, Opći sud je u toj točki 132. potvrdio da je znanje upućenog korisnika ograničeno i da, ako upućeni korisnik proizvoda, uzimajući u obzir utvrđivanje dotičnog proizvoda u koji je dizajn ugrađen ili na koji se primjenjuje, ne poznaje raniji proizvod u koji je raniji dizajn ugrađen ili na koji se primjenjuje, taj raniji dizajn nije prepreka priznavanju individualnoga karaktera kasnijem dizajnu. No, s jedne strane, individualni karakter i opseg zaštite dizajna dva su lica iste medalje i, s druge strane, čak i da je upućeni korisnik poznavao raniji proizvod, to ne znači nužno da se to znanje može uzeti u obzir u ocjeni individualnog karaktera dizajna koji se u skladu s člankom 36. stavkom 2. Uredbe br. 6/2002 namjerava ugraditi na drugi proizvod ili primijeniti na njega.

               87

               Group Nivelles i EUIPO smatraju da prvi ESS‑ov žalbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.

         Ocjena Suda

               88

               U točkama 115. do 123. pobijane presude Opći sud je u biti presudio da narav proizvoda u koji je raniji proizvod ugrađen ili na koji se primjenjuje nema utjecaja na ispitivanje novosti osporavanog dizajna u smislu članka 5. Uredbe br. 6/2002. U točki 122. te presude Opći sud je naveo da „dotični sektor”, u smislu članka 7. stavka 1. te uredbe, nije ograničen na sektor proizvoda u koji se namjerava ugraditi ili na koji se namjerava primijeniti osporavani dizajn.

               89

               Iz članka 5. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 6/2002 proizlazi da se dizajn smatra novim ako nijedan istovjetni dizajn nije bio učinjen dostupnim javnosti, kod registriranog dizajna Zajednice, prije datuma podnošenja prijave za registraciju dizajna za koji se traži zaštita ili ako je zatraženo pravo prvenstva, prije datuma priznatog prvenstva.

               90

               Prema tekstu te odredbe novost dizajna ne ovisi o proizvodima u koje se on može ugraditi ili na koje se može primijeniti.

               91

               Osim toga, valja podsjetiti da u skladu s člankom 10. stavkom 1. Uredbe br. 6/2002, opseg zaštite priznat dizajnom Zajednice uključuje „bilo koji dizajn” koji na upućenog korisnika ne ostavlja drugačiji ukupni dojam.

               92

               Stoga valja navesti da bi takva zaštita, ako bi se prihvatilo ESS‑ovo stajalište prema kojem zaštita dizajna ovisi o naravi proizvoda u koji je taj dizajn ugrađen ili na koji se primjenjuje, bila ograničena samo na dizajne koji pripadaju određenom sektoru. Takvo stajalište se prema tome ne može prihvatiti.

               93

               Nadalje, kao što je to Opći sud pravilno presudio u točki 115. pobijane presude, i iz članka 36. stavka 6. i iz članka 19. stavka 1. Uredbe br. 6/2002 proizlazi da registrirani dizajn Zajednice svome nositelju daje isključivo pravo korištenja na svim vrstama proizvoda, a ne samo na proizvodu navedenom u prijavi za registraciju dotičnog dizajna.

               94

               Naime, u skladu s člankom 36. stavkom 6. istog članka podaci, među ostalim iz stavka 2. tog istog članka, ne utječu na opseg zaštite dizajna kao takvog. Posljedično, ti podaci, koji se sastoje od naznaka proizvoda u koje se dizajn namjerava ugraditi ili na koje se namjerava primijeniti, ne mogu ograničiti zaštitu dizajna kako je predviđena, konkretno, člankom 10. Uredbe br. 6/2002.

               95

               Kad je riječ o članku 19. stavku 1. te uredbe, upućivanje na „proizvod” u kojem je dizajn sadržan ili na koji je primijenjen, ne omogućuje zaključak da je opseg zaštite dizajna Zajednice ograničen na proizvod u kojem je dizajn sadržan ili na koji je primijenjen.

               96

               U tim okolnostima Opći sud je u točki 116. pobijane presude pravilno presudio da se, s obzirom na tumačenje članaka 10. i 19. i članka 36. Uredbe br. 6/2002, dizajn Zajednice ne može smatrati novim u smislu članka 5. stavka 1. te uredbe ako je istovjetan dizajn učinjen dostupnim javnosti prije datuma propisanih u toj odredbi, iako se taj raniji dizajn namjeravao ugraditi u drukčiji proizvod ili primijeniti na njega. Naime, činjenica da zaštita dizajna nije ograničena samo na proizvode u koje se namjerava ugraditi ili na koje se namjerava primijeniti nužno znači da ni ocjena novosti dizajna ne smije biti ograničena samo na te proizvode. U suprotnom slučaju, kao što je to naveo Opći sud u istoj točki, kasnija registracija dizajna Zajednice, koja je dobivena unatoč tomu što je istovjetan dizajn koji je namijenjen ugradnji ili primjeni na drugi proizvod već bio učinjen dostupnim javnosti, omogućila bi nositelju te kasnije registracije da zabrani taj dizajn, čak i za proizvod koji je ranije učinjen dostupnim javnosti, što bi bilo paradoksalno.

               97

               Suprotno onome što tvrdi ESS, to tumačenje ne može se dovesti u pitanje člankom 7. stavkom 1. Uredbe br. 6/2002.

               98

               Naime, u skladu s prvom rečenicom tog članka 7. stavka 1. u smislu primjene članaka 5. i 6. Uredbe br. 6/2002 smatra se da je dizajn bio učinjen dostupnim javnosti ako je bio objavljen slijedom registracije ili na drugi način, ili izložen, upotrijebljen u trgovini ili drukčije otkriven prije datuma navedenog u članku 5. stavku 1. točkama (a) i (b) i u članku 6. stavku 1. točkama (a) i (b) te uredbe, osim ako ti događaji poslovnim krugovima specijaliziranim u dotičnom sektoru, a koji posluju unutar Unije, iz opravdanih razloga nisu mogli biti poznati u redovitom poslovanju.

               99

               Stoga iz teksta članka 7. stavka 1. prve rečenice Uredbe br. 6/2002 proizlazi da ta odredba postojanje otkrivanja javnosti čini ovisnim samo o činjeničnim načinima tog otkrivanja, a ne o proizvodu u koji se taj dizajn namjerava ugraditi ili na koji se namjerava primijeniti.

               100

               Navedena odredba, uostalom, postavlja pravilo prema kojem pojava bilo kojeg od događaja koji su u njoj navedeni čini otkrivanje dizajna javnosti, a to pravilo ima iznimku ako događaji navedeni u prilog postojanju otkrivanja, poslovnim krugovima specijaliziranim u dotičnom sektoru, a koji posluju unutar Unije, iz opravdanih razloga nisu mogli biti poznati u redovitom poslovanju. Izrazi „poslovni krugovi specijalizirani u dotičnom sektoru” pojavljuju se dakle samo u okviru iznimke i zbog toga se moraju usko tumačiti.

               101

               Kako bi se utvrdio doseg te iznimke, valja uputiti, upravo kako je to učinio Opći sud u točki 120. pobijane presude, na Mišljenje Gospodarskog i socijalnog odbora o prijedlogu Uredbe Europskog parlamenta i Vijeća o dizajnu Zajednice (SL 1994., C 388, str. 9.), čiji je prijedlog koji se nalazi u točki 3.1.4 tog mišljenja preuzet u članku 7. Uredbe br. 6/2002. U točki 3.1.2 tog mišljenja navodi se da se tako zamišljena odredba o ocjeni novosti dizajna Zajednice čini teško primjenjivom u brojnim područjima, a posebno u tekstilnoj industriji. U istoj točki dodaje se da prodavači krivotvorenih proizvoda često nabavljaju potvrde kojima se lažno utvrđuje da je osporavani dizajn prethodno već bio osmišljen u trećoj zemlji. U točki 3.1.3 tog mišljenja zaključuje se da bi se u tim okolnostima trebalo zainteresiranim osobama u Uniji omogućiti otkrivanje prije referentnog datuma.

               102

               Stoga iz pripremnih akata za Uredbu br. 6/2002 proizlazi da je cilj iznimke koju sadržava članak 7. stavak 1. te uredbe, u vezi sa slučajevima u kojima događaji koji su nabrojeni u toj odredbi ne mogu činiti otkrivanje javnosti, isključiti da takvo otkrivanje mogu činiti događaji koje je teško provjeriti i koji su se navodno dogodili u trećim zemljama, a ne praviti razliku između različitih sektora djelatnosti unutar Unije i isključiti da takvo otkrivanje javnosti mogu činiti događaji u vezi sa sektorom djelatnosti koji iz opravdanih razloga nisu mogli biti poznati u specijaliziranim krugovima drugog sektora unutar Unije.

               103

               Stoga je Opći sud pravilno smatrao u točki 122. pobijane presude da „dotični sektor” u smislu članka 7. stavka 1. Uredbe br. 6/2002 nije ograničen na sektor proizvoda u koji se namjerava ugraditi ili na koji se namjerava primijeniti osporavani dizajn.

               104

               Opći sud je dakle pravilno presudio, a da nije počinio pogrešku koja se tiče prava, u točki 123. pobijane presude da je raniji dizajn koji je sadržan u proizvodu ili primijenjen na proizvod različit od onoga na koji se odnosi kasniji dizajn načelno relevantan za ocjenu novosti toga kasnijeg dizajna u smislu članka 5. Uredbe br. 6/2002. Naime, iz prethodnih razmatranja proizlazi, kao što je to Opći sud naveo u toj točki, da potonji članak isključuje to da se dizajn smatra novim ako je istovjetan dizajn ranije učinjen dostupnim javnosti, bez obzira na proizvod u koji se raniji dizajn namjeravao ugraditi ili na koji se namjeravao primijeniti.

               105

               Posljedično, prvi ESS‑ov žalbeni razlog valja odbiti.

         Drugi ESS‑ov žalbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 61. Uredbe br. 6/2002

               106

               Drugim žalbenim razlogom ESS smatra da je Opći sud prekoračio granice nadzora zakonitosti povređujući tako članak 61. Uredbe br. 6/2002 jer je u zadnjoj rečenici točke 137. pobijane presude utvrdio da „suprotno onomu što, čini se, pretpostavlja [ESS], [činjenica da pokrovne ploče odgovaraju upotrebi u industriji] ne znači da se [one] ne mogu upotrebljavati i na drugim mjestima, među ostalim u tuš-kadi gdje [one] obično moraju podnositi manja opterećenja”.

               107

               Naime, treće žalbeno vijeće EUIPO‑a nije se izjasnilo ni o razredu opterećenja iz kataloga Blüchera ili o njihovu značenju, ni o njihovoj relevantnosti za ocjenu novosti ili individualnog karaktera osporavanog dizajna. ESS dodaje da je zadnja rečenica točke 137. pobijane presude beskorisna za izvođenje zaključka do kojeg je došao Opći sud, a koji proizlazi iz točke 138. te presude, koja počinje izrazom „[i]pak je činjenica da je”.

               108

               S tim u vezi, valja navesti da taj drugi žalbeni razlog valja odbiti kao bespredmetan. Naime, točka 138. pobijane presude, koja sadržava zaključak Općeg suda u pogledu pogreške koju je počinilo treće žalbeno vijeće EUIPO‑a, počinje izrazom „[i]pak ostaje činjenica da”, što pokazuje da je ocjena sadržana na kraju točke 137. pobijane presude suvišna, kao što je to, uostalom ESS potvrdio u svojim dokumentima.

               109

               Uostalom, valja naglasiti da se potonja ocjena ni po čemu ne može smatrati temeljem zaključka do kojeg je Opći sud došao u točkama 138. i 139. te presude, prema kojem je treće žalbeno vijeće EUIPO‑a počinilo pogrešku jer je pokrovnu ploču iz središta slike prikazane u točki 23. ove presude kvalificiralo kao „odvod za tuš-kadu”.

               110

               Stoga drugi ESS‑ov žalbeni razlog treba odbiti.

         Treći EUIPO‑ov žalbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 25. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 6/2002 u vezi s člancima 6. i 7. te uredbe
      Argumentacija stranaka

               111

               Trećim žalbenim razlogom EUIPO u biti tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava jer je u točkama 131. i 132. pobijane presude smatrao da je, u okviru ispitivanja individualnog karaktera osporavanog dizajna u smislu članka 6. Uredbe br. 6/2002, narav proizvoda na koje se odnose uspoređeni dizajni imala utjecaj na mogućnost za relevantnog upućenog korisnika da poznaje raniji dizajn.

               112

               EUIPO ponajprije smatra da raniji dizajn, ako je učinjen dostupnim javnosti u smislu članka 7. Uredbe br. 6/2002, treba usporediti s kasnijim dizajnom. Činjenica da ispitivanje otkrivanja uključuje „poslovne krugove specijalizirane u dotičnom sektoru” nema utjecaja na taj zaključak. EUIPO tvrdi da taj članak 7. sadržava pravnu fikciju kojom se svaki dizajn „učinjen dostupnim javnosti” smatra poznatim i profesionalnoj javnosti sektora na koji se odnosi raniji dizajn i javnosti upućenih korisnika vrste proizvoda na koji se odnosi osporavani dizajn. Takvo utvrđivanje je potvrđeno općenitošću izraza „učinjen dostupnim javnosti”, koji je upotrijebljen u članku 7. stavku 1.

               113

               Pozivanje na „poslovne krugove specijalizirane u dotičnom sektoru” relevantno je samo u okviru odstupanja od pravila prema kojem svaki čin stavljanja na raspolaganje javnosti čini valjano otkrivanje. Otkrivanje ranijeg dizajna prema tome je bespredmetno ako je dokazano da profesionalci iz dotičnog sektora nisu imali nikakve razumne mogućnosti pristupa tom otkrivanju. Pozivanje na „poslovne krugove specijalizirane u dotičnom sektoru” služi samo tome da se naglasi izniman karakter otkrivanja kojem se ne priznaje nikakav pravni učinak.

               114

               Nadalje, pristup koji predlaže Opći sud doveo bi do toga da se od podnositelja zahtjeva za proglašavanje ništavosti zahtijeva da dokaže dva otkrivanja, prvo kod javnosti „poslovnih krugova specijaliziranih u dotičnom sektoru” i drugo kod javnosti korisnika vrste proizvoda na koje se odnosi osporavani dizajn. Takvim zahtjevom dodaje se uvjet koji nije predviđen ni formulacijom ni strukturom članka 7. stavka 1. Uredbe br. 6/2002. Naime, EUIPO smatra da podnositelj zahtjeva za proglašavanje dizajna ništavim mora samo dokazati stavljanje na raspolaganje javnosti dizajna, a ne to da su profesionalci imali stvarno saznanje o tom otkrivanju ili da je javnost upućenih korisnika bila upoznata s proizvodima na koje se odnosi raniji dizajn.

               115

               Naposljetku, EUIPO ističe da pojam „otkrivanje” u smislu članka 7. Uredbe br. 6/2002 treba tumačiti na isti način ovisno o tome je li primijenjen članak 5. Uredbe br. 6/2002, koji se odnosi na kriterij novosti, ili članak 6. te uredbe, koji se odnosi na individualni karakter. Činjenica da se zahtijeva dodatni dokaz da upućena javnost na koju se odnosi osporavani dizajn poznaje raniji dizajn, u okviru ispitivanja tog članka 6., može imati kao učinak da se dizajnu prizna individualni karakter, iako on nije nov, što bi dovelo do nedosljednog rezultata.

               116

               U tim okolnostima EUIPO ističe da Opći sud u ovom slučaju ne može naložiti trećem žalbenom vijeću EUIPO‑a da provjeri jesu li korisnici „odvoda za tuš-kadu” mogli poznavati odvodnu kanalicu za tuš-kadu poduzetnika Blücher.

               117

               Group Nivelles zahtijeva da se treći EUIPO‑ov žalbeni razlog odbije.

               118

               Ujedinjena Kraljevina, intervenijent u predmetu C‑405/15 P u potporu EUIPO‑ovim zahtjevima, smatra da je treći EUIPO‑ov žalbeni razlog osnovan.

         Ocjena Suda

               119

               Kad je riječ o utvrđivanju proizvoda u koji je dizajn ugrađen ili na koji se primjenjuje za potrebe ispitivanja individualnog karaktera tog dizajna, u smislu članka 6. Uredbe br. 6/2002, Opći sud je u točki 129. pobijane presude naveo da je korisnik kojeg treba uzeti u obzir korisnik proizvoda na koji se taj dizajn primjenjuje ili u kojem je sadržan. U točki 131. pobijane presude Opći sud je smatrao da se ne može isključiti da upućeni korisnik proizvoda u kojem je sadržan određeni dizajn ili na koji se on primjenjuje također poznaje skupnost postojećih dizajna koji se odnose na različite proizvode, iako se takvo poznavanje ne može ni automatski pretpostaviti.

               120

               U točki 132. pobijane presude Opći sud je posljedično presudio da je utvrđivanje proizvoda na koji se primjenjuje ili u kojem je sadržan raniji dizajn, na koje se poziva radi osporavanja individualnoga karaktera kasnijeg dizajna, u smislu članka 6. Uredbe br. 6/2002, relevantno za tu ocjenu. Naime, prema Općem sudu, utvrđivanjem predmetnog proizvoda moći će se utvrditi je li upućeni korisnik proizvoda u kojem je sadržan kasniji dizajn ili na koji se on primjenjuje svjestan ranijeg dizajna. Opći sud je u toj točki naveo da samo ako je ispunjen taj uvjet, raniji dizajn može biti prepreka priznavanju individualnoga karaktera kasnijem dizajnu.

               121

               Opći sud je u točki 133. pobijane presude smatrao da je utvrđivanje točnog proizvoda u kojem je sadržan raniji dizajn ili na koji je on primijenjen, iako nije relevantno za ocjenu novosti osporavanog dizajna u smislu članka 5. Uredbe br. 6/2002, ipak relevantno za ocjenu individualnoga karaktera potonjeg dizajna u smislu članka 6. te uredbe.

               122

               S tim u vezi EUIPO ne osporava to da razlika u naravi proizvoda u koje su uspoređeni dizajni ugrađeni ili na koje se primjenjuju može utjecati na ukupni dojam koji ostavljaju na upućenog korisnika osporavanog dizajna. Konkretno, EUIPO smatra da su uvjeti upotrebe proizvoda na koje se odnose uspoređeni dizajni relevantni i da mogu, ovisno o slučaju, utjecati na opći dojam ostavljen na upućenog korisnika.

               123

               Međutim, EUIPO smatra da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava kad je u točkama 131. i 132. pobijane presude smatrao da narav proizvoda u koje su uspoređeni dizajni ugrađeni ili na koje se primjenjuju ima utjecaj na mogućnost za upućenog korisnika proizvoda u koji je kasniji dizajn ugrađen ili na koji se primjenjuje da poznaje taj raniji dizajn i da samo ako je taj uvjet znanja ispunjen, potonji dizajn može biti prepreka priznavanju individualnog karaktera kasnijeg dizajna.

               124

               S tim u vezi, valja podsjetiti da se u skladu s člankom 6. Uredbe br. 6/2002, smatra da dizajn ima individualan karakter ako se ukupni dojam koji ostavlja na upućenog korisnika razlikuje od ukupnog dojma koji na takva korisnika ostavlja bilo koji dizajn koji je bio učinjen dostupnim javnosti. Sud je već presudio da se pojam upućenog korisnika, koji nije definiran u toj uredbi, može shvatiti kao da označava korisnika koji ne primjenjuje prosječnu pažnju nego poseban oprez bilo zbog osobnog iskustva ili opširnog poznavanja dotičnog sektora (vidjeti u tom smislu presudu od 20. listopada 2011., PepsiCo/Grupo Promer Mon Graphic, C‑281/10 P, EU:C:2011:679, t. 53.).

               125

               Točno je da u skladu sa sudskom praksom Suda obilježje „upućeni” sugerira da korisnik poznaje različite dizajne koji postoje u predmetnom sektoru, da raspolaže određenim stupnjem znanja u odnosu na obilježja koja ti dizajni uobičajeno sadržavaju i kao rezultat svojeg interesa za navedene proizvode pokazuje relativno visok stupanj pažnje kada se njima koristi (presuda od 20. listopada 2011., PepsiCo/Grupo Promer Mon Graphic, C‑281/10 P, EU:C:2011:679, t. 59.).

               126

               Međutim, pojam upućenog korisnika ne može se tumačiti na način da je taj dizajn mogao biti prepreka priznavanju individualnog karaktera kasnijeg dizajna samo ako je taj korisnik poznavao raniji dizajn. Takvim tumačenjem povrjeđuje se u biti članak 7. Uredbe br. 6/2002.

               127

               S tim u vezi valja istaknuti da, u skladu s člancima 5. i 6. Uredbe br. 6/2002, jedan dizajn treba usporediti s drugim radi utvrđenja novosti i individualnog karaktera prvog dizajna samo ako je drugi bio učinjen dostupnim javnosti.

               128

               Kada se za dizajn smatra da je bio učinjen dostupnim javnosti, u smislu članka 7. stavka 1. Uredbe br. 6/2002, to otkrivanje vrijedi i za ispitivanje novosti u smislu članka 5. te uredbe dizajna s kojim se dizajn koji je bio učinjen dostupnim javnosti uspoređuje i individualnog karaktera tog prvog dizajna u smislu članka 6. te uredbe.

               129

               Osim toga, kako proizlazi iz točaka 98. do 103. ove presude, „dotični sektor” u smislu članka 7. stavka 1. Uredbe br. 6/2002 nije ograničen na sektor proizvoda u koji se namjerava ugraditi ili na koji se namjerava primijeniti osporavani dizajn.

               130

               Međutim, ocjena Općeg suda u točki 132. pobijane presude znači da se za potrebe ispitivanja individualnog karaktera dizajna, u smislu članka 6. stavka 1. Uredbe br. 6/2002, zahtijeva da raniji dizajn, čije je otkrivanje javnosti već dokazano u smislu članka 7. stavka 1. te uredbe, bude poznat upućenom korisniku osporavanog dizajna.

               131

               Međutim, ništa u tom članku 7. stavku 1. ne omogućuje zaključak da je potrebno da upućeni korisnik proizvoda u koji je osporavani dizajn ugrađen ili na koji se on primjenjuje poznaje raniji dizajn kada je potonji ugrađen u proizvod industrijskog sektora koji je različit od onoga na koji se odnosi osporavani dizajn ili koji se primjenjuje na takav proizvod.

               132

               Ako bi se prihvatila ocjena Općeg suda iz točke 132. pobijane presude, podnositelj zahtjeva za proglašavanje dizajna ništavim morao bi dokazati ne samo da je raniji dizajn bio učinjen dostupnim javnosti u smislu članka 7. stavka 1. Uredbe br. 6/2002, nego i da je upućena javnost dizajna čija se valjanost osporava poznavala raniji dizajn.

               133

               Time se u biti zahtijeva dokaz o dvama otkrivanjima, prvom kod javnosti „poslovnim krugovima specijaliziranim u dotičnom sektoru” i drugom kod javnosti korisnika vrste proizvoda na koji se odnosi osporavani dizajn. Takav zahtjev, osim što je neusklađen s tumačenjem izraza „dotični sektor” navedenim u točki 129. ove presude, dodaje uvjet koji nije predviđen ni formulacijom ni strukturom članka 7. stavka 1. Uredbe br. 6/2002 i nije spojiv s načelom koje proizlazi iz članka 10. stavka 1. te uredbe, prema kojem opseg zaštite priznat dizajnom Zajednice uključuje „bilo koji dizajn” koji na upućenog korisnika ne ostavlja drugačiji ukupni dojam.

               134

               Iz toga slijedi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava kad je u točki 132. pobijane presude zahtijevao da upućeni korisnik osporavanog dizajna poznaje proizvod u koji je raniji model ugrađen ili na koji se primjenjuje.

               135

               S obzirom na to, valja navesti da su ti zaključci iz točke 132. pobijane presude dio analize iz koje je Opći sud izveo zaključak u točkama 124. i 133. te presude da je dotični sektor relevantan za potrebe ocjene individualnog karaktera dizajna u smislu članka 6. Uredbe br. 6/2002. Međutim, EUIPO u okviru svoje žalbe nije osporio taj zaključak.

               136

               Iz toga slijedi da treći EUIPO‑ov žalbeni razlog valja odbiti kao bespredmetan.

               137

               U tim okolnostima valja odbiti i ESS‑ovu i EUIPO‑ovu žalbu.

         Troškovi

               138

               Članak 138. stavak 1. Poslovnika, koji se primjenjuje na žalbene postupke u skladu s člankom 184. stavkom 1. istog Poslovnika, predviđa da je stranka koja ne uspije u postupku dužna, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.

               139

               U ovom slučaju, kad je riječ o predmetu C‑361/15 P, s obzirom na to da su društvo Group Nivelles i EUIPO zahtijevali da se ESS‑u naloži snošenje troškova i da potonji nije uspio u postupku, valja mu, osim vlastitih, naložiti i snošenje troškova društva Group Nivelles i EUIPO‑a.

               140

               Kad je riječ o predmetu C‑405/15 P, s obzirom na to da je društvo Group Nivelles zahtijevalo da se EUIPO‑u naloži snošenje troškova i da potonji nije uspio u postupku, valja mu, osim vlastitih, naložiti i snošenje troškova društva Group Nivelles. Nadalje, budući da je društvo ESS zahtijevalo da se EUIPO‑u naloži snošenje troškova samo u pogledu trećeg žalbenog razloga i da potonji nije uspio u postupku, valja mu naložiti i snošenje trećine troškova društva ESS u predmetu C‑405/15 P, a preostale dvije trećine ostaju na teret ESS‑a.

               141

               Članak 140. stavak 1. Poslovnika, koji se na temelju članka 184. stavka 1. također primjenjuje na žalbeni postupak, predviđa da države članice i institucije koje su intervenirale u postupak snose vlastite troškove.

               142

               U ovom slučaju, kad je riječ o predmetu C‑405/15 P, Ujedinjena Kraljevina snosit će vlastite troškove.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Odbijaju se žalbe u predmetima C‑361/15 P i C‑405/15 P.

                           2.

                           Nalaže se Društvu Easy Sanitary Solutions BV da, osim vlastitih troškova, snosi troškove društva Group Nivelles NV i Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) u predmetu C‑361/15 P.

                           3.

                           Nalaže se EUIPO‑u da, osim vlastitih troškova, snosi i troškove društva Group Nivelles NV u predmetu C‑405/15 P.

                           4.

                           Nalaže se EUIPO‑u snošenje trećine troškova društva Easy Sanitary Solutions BV u predmetu C‑405/15 P, a preostale dvije trećine ostaju na teret društva Easy Sanitary Solutions BV.

                           5.

                           Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske snosi vlastite troškove u predmetu C‑405/15 P.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


Presuda Suda (drugo vijeće) od 12. veljače 2004.#Hamann International GmbH Spedition + Logistik protiv Hauptzollamt Hamburg-Stadt.#Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesfinanzhof - Njemačka.#Predmet C-337/01.


Presuda Prvostupanjskog suda (veliko vijeće) od 14. prosinca 2005.#Beamglow Ltd protiv Europskog parlamenta, Vijeća Europske unije i Komisije Europskih zajednica.#Predmet T-383/00.