title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 12. veljače 2015.#Theodora Hendrika Bouman protiv Rijksdienst voor Pensioenen.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Arbeidshof te Antwerpen.#Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna sigurnost – Uredba (EEZ) br. 1408/71 – Osiguranje u slučaju starosti i smrti – Članak 46.a stavak 3. točka (c) – Obračun davanja – Nacionalna pravila o zabrani preklapanja – Iznimka – Pojam ‚dobrovoljnog ili produženog izbornog osiguranja’ – Nacionalna mirovina na temelju sustava obveznog osiguranja – Mogućnost podnošenja zahtjeva za izuzeće od obveze uplaćivanja doprinosa u sustav osiguranja tijekom određenog razdoblja – Doseg potvrde koju izdaje nadležna ustanova druge države članice – Uredba (EEZ) br. 574/72 – Članak 47.#Predmet C-114/13.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      12. veljače 2015. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Socijalna sigurnost — Uredba (EEZ) br. 1408/71 — Osiguranje u slučaju starosti i smrti — Članak 46.a stavak 3. točka (c) — Obračun davanja — Nacionalna pravila o zabrani preklapanja — Iznimka — Pojam ‚dobrovoljnog ili produženog izbornog osiguranja’ — Nacionalna mirovina na temelju sustava obveznog osiguranja — Mogućnost podnošenja zahtjeva za izuzeće od obveze uplaćivanja doprinosa u sustav osiguranja tijekom određenog razdoblja — Doseg potvrde koju izdaje nadležna ustanova druge države članice — Uredba (EEZ) br. 574/72 — Članak 47.“
      U predmetu C‑114/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Arbeidshof te Antwerpen (Belgija), odlukom od 4. ožujka 2013., koju je Sud zaprimio 11. ožujka 2013., u postupku

         Theodora Hendrika Bouman

      protiv

         Rijksdienst voor Pensioenen,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: A. Tizzano, predsjednik vijeća, A. Borg Barthet, E. Levits, M. Berger (izvjestiteljica) i F. Biltgen, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za T. H. Bouman, W. van Ophuizen, advocaat,

               —

               za belgijsku vladu, M. Jacobs i L. Van den Broeck, u svojstvu agenata, uz asistenciju T. Jansen, advocaat,

               —

               za Europsku komisiju, M. van Beek i V. Kreuschitz, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 4. ožujka 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 46.a stavka 3. točke (c) Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1408/71 od 14. lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe, samozaposlene osobe i članove njihovih obitelji koji se kreću unutar Zajednice, u verziji izmijenjenoj i ažuriranoj Uredbom Vijeća (EZ) br. 118/97 od 2. prosinca 1996. (SL 1997, L 28, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 7., str. 7.), kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 1992/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 18. prosinca 2006. (SL L 392, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 260.), (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 5., str. 7., u daljnjem tekstu: Uredba br. 1408/71).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između T. H. Bouman i Rijksdienst voor Pensioenen (državni zavod za mirovinsko osiguranje, u daljnjem tekstu: Rijksdienst), u vezi s revizijom iz 2009. odluke potonjeg od 10. srpnja 1969. o dodjeli T. H. Bouman mirovine za nadživjele i ostvarivanju povrata pogrešno uplaćenih davanja.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Člankom 15. Uredbe br. 1408/71, naslovljenim „Pravila o dobrovoljnom osiguranju ili izbornom produženom osiguranju“, određuje se:
               „1.   Odredbe članaka 13. i 14.d ne primjenjuju se na dobrovoljno osiguranje ili na izborno produženo osiguranje, osim ako, s obzirom na jednu od grana iz članka 4., u nekoj državi članici postoji samo sustav dobrovoljnog osiguranja.
               2.   Ako primjena zakonodavstava dviju ili više država članica ima za posljedicu preklapanje osiguranja:

                        —

                        prema sustavu obveznog osiguranja i jednom ili više sustava dobrovoljnog ili izbornog produženog osiguranja, određena osoba podliježe isključivo sustavu obveznog osiguranja;

                        —

                        prema dva ili više sustava dobrovoljnog ili izbornog produženog osiguranja, određena osoba može ući samo u sustav dobrovoljnog ili izbornog produženog osiguranja za koji se odlučila.

                  3.   Međutim, u slučaju invalidnosti, starosti i smrti (mirovine), određena osoba može ući u sustav dobrovoljnog ili izbornog produženog osiguranja države članice čak i kada se na nju obvezno primjenjuje zakonodavstvo druge države članice, ako je takvo preklapanje eksplicitno ili implicitno dopušteno u prvoj državi članici.“

               4

               Člankom 46.a Uredbe br. 1408/71, naslovljenim „Opće odredbe koje se odnose na smanjenje, obustavu ili ukidanje davanja u odnosu na invalidnost, starost ili za nadživjele osobe prema zakonodavstvu država članica“, predviđa se:
               „1.   Za potrebe ovog poglavlja, preklapanje istovrsnih davanja ima sljedeće značenje: sva preklapanja davanja u odnosu na invalidnost, starost ili nadživjele osobe određena ili pružena na temelju razdoblja osiguranja i/ili boravišta navršena od strane jedne te iste osobe.
               2.   Za potrebe ovog poglavlja, preklapanje davanja različitih vrsta znači sva preklapanja davanja koja se ne mogu smatrati istima u smislu stavka 1.
               3.   Sljedeća pravila primjenjuju se za primjenu odredbi o smanjenju, obustavi ili ukidanju određenih zakonodavstvom države članice u slučaju preklapanja davanja u odnosu na invalidnost, starost ili nadživjele osobe s istovrsnim ili raznovrsnim davanjima ili s drugim primanjima:

                        a)

                        uzimaju se u obzir davanja stečena u skladu sa zakonodavstvom druge države članice ili drugih primanja stečenih u drugoj državi članici samo ako zakonodavstvo prve države članice predviđa uzimanje u obzir davanja ili primanja stečena u inozemstvu;

                        b)

                        uzima se u obzir iznos davanja koja se priznaju od strane druge države članice prije smanjenja na ime poreza, doprinosa za socijalno osiguranje i drugih individualnih nameta ili smanjenja;

                        c)

                        ne uzima se u obzir iznos davanja stečenih prema zakonodavstvu druge države članice koja su priznata na temelju dobrovoljnog osiguranja ili izbornog produženog osiguranja;

                        d)

                        ako se odredbe o smanjenju, obustavi ili ukidanju mogu primijeniti prema zakonodavstvu samo jedne države članice uzimajući u obzir činjenicu da dotična osoba koristi davanja slične ili iste vrste koja se isplaćuju prema zakonodavstvu drugih država članica ili koristi drugi prihod stečen na državnom području drugih država članica, davanje koje pripada prema zakonodavstvu prve države članice može se smanjiti samo u okviru iznosa isplaćenih davanja prema zakonodavstvu, ili primanja stečenih na državnom području drugih država članica.“

               5

               Člankom 47. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 574/72 od 21. ožujka 1972. o utvrđivanju postupka provedbe Uredbe (EEZ) br. 1408/71 (SL L 74, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 8., str. 3.), kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EEZ) br. 1248/92 od 30. travnja 1992. (SL L 136, str. 7.) (u daljnjem tekstu: Uredba br. 574/72), određuje se:
               „Izračun iznosa dugovanih za razdoblja dobrovoljnog ili produženog izbornog osiguranja
               Tijelo svake države članice prema zakonodavstvu primjenjivom u toj državi izračunava iznos koji valja platiti za razdoblja dobrovoljnog ili produženog izbornog osiguranja koje na temelju članka 46.a stavka 3. točke (c) Uredbe ne podliježe odredbama druge države članice koje se odnose na smanjenje, obustavu ili ukidanje.“ [neslužbeni prijevod]

         Nacionalno pravo

      Belgijsko pravo

               6

               Člankom 52. stavkom 1. prvim podstavkom Kraljevske uredbe od 21. prosinca 1967. o općem sustavu osobnih mirovina i mirovina za nadživjele zaposlenih osoba (Koninklijk besluit van 21 december 1967 tot vaststelling van het algemeen reglement betreffende het rust- en overlevingspensioen voor werknemers, Belgisch Staatsblad, 16. siječnja 1968., str. 441.), predviđa se:
               „Kada nadživjeli bračni drug na temelju mirovinskog sustava za zaposlene osobe ima pravo, s jedne strane, na mirovinu za nadživjele i, s druge strane, na jednu ili više starosnih mirovina ili neku drugu pogodnost vodeći na temelju mirovinskog sustava za zaposlene osobe ili jednog ili više drugih mirovinskih sustava računa o tome da se mirovina za nadživjele ne može preklapati sa spomenutim mirovinama osim do svote koja je po iznosu jednaka 110% mirovine za nadživjele koja bi se nadživjelom bračnom drugu isplatila za njegov puni radni vijek.“

         Nizozemsko pravo

               7

               Zakonom o općem sustavu starosnih mirovina (Algemene Ouderdomswet, Stb. 1956, br. 281., u daljnjem tekstu: AOW) predviđa se obvezno osiguranje osobito za sve nizozemske državljane koji borave na području Kraljevine Nizozemske i koji još nisu navršili 65 godina. U tom pogledu treba uplatiti socijalni doprinos koje nije vezan za prihod. Međutim, u ograničenom broju slučajeva postoje iznimke od tog osnovnog pravila u kojima osiguranik može zatražiti izuzeće od obveze uplaćivanja doprinosa u obvezno osiguranje.

               8

               Stoga se člankom 22. Kraljevske uredbe od 24. prosinca 1998. o smanjenju i proširenju kruga osiguranika socijalnih osiguranja (Besluit beperking en uitbreiding kring verzekerden volksverzekeringen, Stb. 1998, br. 746, u daljnjem tekstu: nizozemska uredba) određuje:
               „Osoba s boravištem u Nizozemskoj, pod uvjetom da u Nizozemskoj ne radi, koja ima pravo na davanje na temelju zakonskog ili nezakonskog inozemnog sustava socijalne sigurnosti ili na temelju sustava nekog međunarodnog tijela obvezna je, na zahtjev Državnog zavoda za socijalno osiguranje, prijaviti se u osiguranje prema Zakonu o općem sustavu starosnih mirovina [Algemene Ouderdomswet], Zakonu o općem osiguranju nadživjelih [Algemene nabestaandenwet] i Općem zakonu o obiteljskim naknadama [Algemene kinderbijslagwet], tako dugo dok:

                        a)

                        ima trajno pravo isključivo na davanje iz uvodnog dijela ove odredbe i dok god je mjesečni iznos tog davanja jednak barem 70% iznosa iz članka 8. stavka 1. točke (a) Zakona o najnižoj plaći i o najnižoj svoti regresa za godišnji odmor [Wet minimumloon en minimumvakantiebijslag]; ili

                        b)

                        ima pravo, uz davanje iz točke (a), na davanje nizozemskog socijalnog osiguranja i dok god je ukupni mjesečni iznos tog davanja i zakonskog ili nezakonskog inozemnog davanja ili davanja nekog međunarodnog tijela barem jednak 70% iznosa iz članka 8. stavka 1. točke (a) Zakona o najnižoj plaći i o najnižoj svoti regresa za godišnji odmor i dok god je inozemno davanje ili davanje nekog međunarodnog tijela više ili jednako nizozemskom davanju.“

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               9

               T. H. Bouman, rođena 2. lipnja 1942., nizozemska je građanka koja je boravila u Nizozemskoj do 23. lipnja 1957. i koja je poslije tog datuma do 3. veljače 1974. boravila u Belgiji.

               10

               Budući da je bila udana za belgijskog državljanina koji je preminuo 3. kolovoza 1968., od 1. rujna 1969. prima belgijsku mirovinu za nadživjele koja joj je dodijeljena na temelju odluke Rijksdiensta od 10. srpnja 1969.

               11

               T. H. Bouman odonda nikada nije na temelju nikakve profesionalne aktivnosti primala vlastite prihode.

               12

               Nakon njezina povratka u Nizozemsku, T. H. Bouman plaćala je doprinose kako bi ostvarila pravo na nizozemsku starosnu mirovinu na temelju AOW‑a (u daljnjem tekstu: mirovina na temelju AOW‑a).

               13

               T. H. Bouman za posljednje četiri godine koje su prethodile njezinoj dobi za umirovljenje, to jest od 1. kolovoza 2003., na osnovi članka 22. nizozemske uredbe zatražila je i ostvarila pravo na izuzeće od obveze uplaćivanja doprinosa u osiguranje na temelju AOW‑a. Ona je stoga prestala uplaćivati doprinose u nizozemski sustav socijalne sigurnosti, zbog čega ispunjenje uvjeta za stjecanje njezine mirovine na temelju AOW‑a nije bilo dovršeno.

               14

               Ona od 1. lipnja 2007., kada je dosegnula dob za umirovljenje, prima nepunu mirovinu na temelju AOW‑a.

               15

               Rijksdienst je odlukom od 4. veljače 2009. obavijestio T. H. Bouman o svojoj odluci da njezinu belgijsku mirovinu za nadživjele od 1. lipnja 2007. umanji za spomenutu mirovinu na temelju AOW‑a i da pokrene postupak radi povrata neopravdano isplaćenih iznosa mirovine do svote u iznosu od 2271,81 eura.

               16

               T. H. Bouman 4. svibnja 2009. protiv te odluke podnijela je tužbu Arbeidsrechtbanku te Antwerpen (radni sud u Antwerpenu).

               17

               Sociale Verzekeringsbank (Državni zavod za socijalno osiguranje, u daljnjem tekstu: SVB) trebao je kao nadležno tijelo odlučiti prima li T. H. Bouman to davanje na temelju dobrovoljnog ili produženog izbornog osiguranja.

               18

               SVB je dopisima od 31. srpnja 2009. i 15. lipnja 2010. naveo da je osiguranje na temelju AOW‑a u biti obvezno osiguranje i da je samo u dvama slučajevima riječ o dobrovoljnom ili produženom izbornom osiguranju. Prvi je slučaj kada se zahtijeva da se u roku od godine dana od stupanja na snagu prvog obveznog osiguranja urede razdoblja u prošlosti u kojima nije postojalo osiguranje, a drugi je slučaj kada se u godini nakon isteka obveznog osiguranja zahtijeva izborno produženje osiguranja. U obama slučajevima nužno je podnijeti zahtjev SVB‑u, a SVB smatra da nema sumnje da T. H. Bouman nikada nije iskoristila tu mogućnost dobrovoljnog ili produženog izbornog osiguranja.

               19

               SVB je u vezi s time zaključio da mirovina T. H. Bouman na temelju AOW‑a ne proizlazi ni iz kakvog razdoblja dobrovoljnog osiguranja, već da se u potpunosti sastoji od razdoblja obveznog osiguranja.

               20

               Budući da je tako Arbeidsrechtbank te Antwerpen odlukom od 6. svibnja 2010. meritorno odbio tužbu, T. H. Bouman na tu je presudu podnijela žalbu Arbeidshofu te Antwerpen (radni sud u Antwerpenu).

               21

               Taj je sud, oslanjajući se na presudu Knoch (C‑102/91, EU:C:1992:303, t. 53.), mišljenja da je na njemu da provjeri tvrdnju SVB‑a. Imajući sumnje u vezi s time je li stajalište SVB‑a u skladu s člankom 46.a stavkom 3. točkom (c) Uredbe br. 1408/71, taj se sud smatra nadležnim o tom pitanju odlučiti u okviru glavnog postupka.

               22

               U tim je okolnostima Arbeidshof te Antwerpen odlučio prekinuti postupak i Sudu postaviti sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li se dio davanja [na temelju AOW‑a] koji se isplaćuje osobi s boravištem u Nizozemskoj na temelju razdoblja osiguranja tijekom kojeg se ta osoba s boravištem u Nizozemskoj jednostavnim zahtjevom može zatražiti izuzeće iz nizozemskog sustava osiguranja i na taj se način osloboditi obveze uplate doprinosa temeljem toga, i koja je takvo izuzeće doista zatražila za određeno razdoblje, pripisati davanju koje se isplaćuje na temelju produženog izbornog osiguranja u smislu članka 46.a stavka 3. točke (c) Uredbe br. 1408/71, zbog čega ga nije moguće uzeti u obzir prilikom primjene pravila o zabrani preklapanja iz članka 52. stavka 1. prvog podstavka Kraljevske uredbe od 21. prosinca 1967. o općem sustavu osobnih i mirovina za nadživjele zaposlenih osoba?“

         O prethodnom pitanju

         Uvodna očitovanja

               23

               Tumačenje prava Unije u ovom slučaju zahtijeva sud države članice koji ima sumnje o tome je li u skladu s pravom Unije stajalište izraženo u potvrdi SVB‑a prema kojoj mirovina koju T. H. Bouman prima na temelju AOW‑a ne proizlazi ni iz kakvog razdoblja dobrovoljnog osiguranja, već je u cijelosti čine razdoblja obveznog osiguranja.

               24

               Što se tiče pitanja jesu li institucije druge države članice vezane takvom potvrdom izdanom u skladu s člankom 47. Uredbe br. 574/72, valja podsjetiti da je Sud presudio da potvrda koju izda nadležno tijelo države članice u kojoj se spominju razdoblja osiguranja ili zaposlenja koja prema zakonodavstvu te države članice netko ostvari kao zaposlena osoba nije neoboriv dokaz ni u pogledu nadležnog tijela druge države članice ni u pogledu njezinih sudova (vidjeti u tom smislu presude Knoch, EU:C:1992:303, t. 54. kao i Adanez‑Vega, C‑372/02, EU:C:2004:705, t. 36. i 48.).

               25

               Iz te sudske prakse proizlazi da, s obzirom na to da su u glavnom postupku belgijska tijela bila dužna voditi računa o razdobljima osiguranja ostvarenima na temelju nizozemskog zakonodavstva radi određivanja opsega prava T. H. Bouman kakva proizlaze iz primjene belgijskih pravila o zabrani preklapanja, sudu koji je uputio zahtjev dopušteno je nadzirati sadržaj potvrde koju izdaje SVB kad je riječ o njezinoj usklađenosti s pravom Unije, osobito s relevantnim pravilima predviđenima u Uredbi br. 1408/71.

               26

               Taj zaključak ne može biti doveden u pitanje time što je Sud presudio da, dok god je tijela države članice koja su je izdala ne povuku ili je ne proglase nevažećom, potvrda izdana na temelju odredaba Glave III. Uredbe br. 574/72, naslovljene „Provedba odredaba uredbe koje se odnose na određivanje mjerodavnog zakonodavstva“, to jest certifikat E 101, veže ustanove socijalne sigurnosti i sudove države članice u koje su radnici u pitanju upućeni, u mjeri u kojoj potvrđuje da su ti radnici osigurani u sustavu socijalne sigurnosti države članice u kojoj je sjedište njihova poduzeća (vidjeti u tom smislu presude FTS, C‑202/97, EU:C:2000:75, t. 55. kao i Herbosch Kiere, C‑2/05, EU:C:2006:69, t. 26. i 31.).

               27

               U tom pogledu valja utvrditi da, iako se ograničenje sudskog nadzora valjanosti takvog upravnog dokumenta, kad je riječ o potvrdi elemenata na osnovi kojih je izdan (vidjeti presudu Herbosch Kiere, EU:C:2006:69, t. 32.), opravdava razlozima pravne sigurnosti, takvo se rješenje ne može automatski primijeniti na potvrdu kao što je ona koju je u glavnom postupku izdao SVB. Naime, kada tijela dotične države članice trebaju odrediti prava zainteresirane osobe koja proizlaze iz zakonodavstva te države članice, ona također trebaju imati mogućnost nadzirati sve relevantne dijelove koji proizlaze iz dokumenata koje izdaje tijelo države članice porijekla nadležno za izdavanje potvrde.

               28

               Uzimajući u obzir prethodno navedeno, valja utvrditi da sud koji je uputio zahtjev može Sudu uputiti prethodno pitanje kao što je ono u glavnom postupku, koje ima za cilj provjeriti je li potvrda koju je tijelo druge države članice izdalo u okviru primjene nacionalnih pravila o zabrani preklapanja u skladu s pravom Unije.

         Prethodno pitanje

               29

               Sud koji je uputio zahtjev svojim pitanjem u biti pita treba li članak 46.a stavak 3. točku (c) Uredbe br. 1408/71 tumačiti na način da obuhvaća dio davanja ostvarenih na temelju razdoblja osiguranja tijekom kojeg je osiguranik imao pravo dobiti odobrenje za izuzeće od obveze uplaćivanja doprinosa u sustav obveznog osiguranja, u slučaju da takvo osiguranje tijekom razdoblja o kojem je riječ utječe na opseg davanja socijalnog osiguranja.

               30

               Valja utvrditi da pojam „dobrovoljno ili produženo izborno osiguranje“ nije pojašnjen ni u članku 46.a stavku 3. točki (c) Uredbe br. 1408/71 ni u drugim odredbama te uredbe.

               31

               U tim okolnostima treba, prema ustaljenoj sudskoj praksi, utvrditi kako se određuje značenje i doseg tih pojmova, vodeći računa o pojmovima iz dotične odredbe prava Unije kao i o njezinom kontekstu (vidjeti u tom smislu presude BLV Wohn- und Gewerbebau, C‑395/11, EU:C:2012:799, t. 25. kao i Lundberg, C‑317/12, EU:C:2013:631, t. 18.) te o ciljevima propisa kojeg je dio (vidjeti osobito presudu Lundberg, EU:C:2013:631, t. 19.) i, u ovom slučaju, o nastanku tog propisa (vidjeti analogijom presudu Pringle, C‑370/12, EU:C:2012:756, t. 135.).

               32

               Što se tiče teksta članka 46.a stavka 3. točke (c) Uredbe br. 1408/71, valja spomenuti da je Sud presudio da, iako usporedba različitih jezičnih verzija pojma „dobrovoljno ili produženo izborno osiguranje“ otkriva razlike, one u svakom slučaju upućuju na namjeru da se obuhvate sve vrste osiguranja koje imaju voljni element (presuda Liégeois, 93/76, EU:C:1977:50, t. 12. do 14.).

               33

               Što se tiče konteksta članka 46.a stavka 3. točke (c) Uredbe br. 1408/71, valja podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, Uredba br. 1408/71 uspostavlja sustav koordinacije nacionalnih sustava socijalne sigurnosti i u Glavi II. utvrđuje pravila o određivanju primjenjivog zakonodavstva. Ta pravila nemaju za cilj samo sprječavanje da zainteresirane osobe, zbog nedostatka zakonodavstva koje bi na njih bilo primjenjivo, ostanu bez zaštite u području socijalne sigurnosti, nego također nastoje podvrgnuti zainteresirane osobe sustavu socijalne sigurnosti samo jedne države članice, tako da se izbjegne preklapanje primjenjivih nacionalnih zakonodavstava i komplikacije koje iz toga mogu proizići (vidjeti presudu I, C‑255/13, EU:C:2014:1291, t. 40. i navedenu sudsku praksu).

               34

               Međutim, u skladu s člankom 15. stavkom 1. Uredbe br. 1408/71, taj sustav koordinacije ne primjenjuje se u području dobrovoljnog ili produženog izbornog osiguranja, osim ako za određenu granu u pitanju u državi članici postoji samo jedan sustav dobrovoljnog osiguranja.

               35

               Osim toga, utvrđeno je da su opće odredbe iz Glave II. Uredbe br. 1408/71 primjenjive samo u mjeri u kojoj posebne odredbe za različite vrste davanja koje čine Glavu III. te uredbe ne propisuju iznimku od njih (vidjeti osobito presudu Aubin, 227/81, EU:C:1982:209, t. 11.).

               36

               Međutim, to je slučaj u glavnom postupku, s obzirom na to da se na nositelje prava na mirovine primjenjuje poseban sustav predviđen u Glavi III. Poglavlju 3. Uredbe br. 1408/71, naslovljenom „Starost i smrt (mirovine)“, u koji ulazi i članak 46.a. Tako članak 46.a stavak 3. točka (c) Uredbe br. 1408/71 propisuje da se pravila o zabrani preklapanja ne primjenjuju na dobrovoljno ili produženo izborno osiguranje u slučaju kada su ona predviđena zakonodavstvom države članice.

               37

               Kao što je to nezavisni odvjetnik zaključio u točki 42. svojeg mišljenja, te odredbe dopuštaju osobi koja se kreće unutar Europske unije da, nakon što je odabrala uplaćivati doprinose u dobrovoljno ili produženo izborno osiguranje kako bi ostvarila starosnu mirovinu u drugoj državi članici, može sačuvati prava koja iz toga proizlaze. To dopuštenje provodi se, dakle, dvjema različitim, ali nadopunjavajućim mjerama. Drugim riječima, zakonodavac Unije u tom je kontekstu, s jedne strane, ublažio načelo prema kojem se u određenom slučaju primjenjuje samo nacionalno zakonodavstvo i, s druge strane, dopustio da se na davanja koja osoba primi u državi članici na osnovi dobrovoljnog ili produženog izbornog osiguranja ne primjenjuju pravila o zabrani preklapanja koja smanjuju davanje koje prima u drugoj državi članici.

               38

               Tak zaključak poduprt je ciljem Uredbe br. 1408/71, kao što to navode njezine uvodne izjave 2. i 4., kojim se želi osigurati sloboda kretanja zaposlenih i samozaposlenih osoba u Uniji, poštujući obilježja svojstvena nacionalnim zakonodavstvima o socijalnoj sigurnosti. U tom smislu ta uredba, kao što to proizlazi iz njezinih uvodnih izjava 5., 6. i 10., sadrži načelo da se u pogledu različitih nacionalnih zakonodavstava jednako postupa s radnicima i ima za cilj na najbolji način osigurati jednako postupanje sa svim radnicima zaposlenima na njihovom području kao i postupiti tako da ne kažnjavaju one koji se koriste svojim pravom na slobodno kretanje (presuda Tomaszewska, C‑440/09, EU:C:2011:114, t. 28. i navedena sudska praksa).

               39

               Stoga odredbe Uredbe br. 1408/71 treba tumačiti u svjetlu članka 48. UFEU‑a, kojemu je cilj olakšati slobodu kretanja radnika i koji osobito podrazumijeva da radnici migranti ne smiju gubiti prava na davanja iz socijalnog osiguranja niti im se njihov iznos smije smanjiti zbog činjenice da su se koristili svojim pravom na slobodno kretanje koje im dodjeljuje Ugovor o FEU‑u (vidjeti osobito presude Bosmann, C‑352/06, EU:C:2008:290, t. 29. kao i Hudzinski i Wawrzyniak, C‑611/10 i C‑612/10, EU:C:2012:339, t. 46.).

               40

               Isto tako uvodna izjava 1. Uredbe br. 1408/71 navodi da pravila o koordinaciji nacionalnih zakonodavstava o socijalnoj sigurnosti koja ta uredba sadrži ulaze u okvir slobodnog kretanja osoba i trebaju pridonijeti poboljšanju njihove razine života (presude Bosmann, EU:C:2008:290, t. 30. kao i Hudzinski i Wawrzyniak, EU:C:2012:339, t. 47.).

               41

               Kao što je to nezavisni odvjetnik naveo u točki 50. svojeg mišljenja, članak 46.a stavak 3. točku (c) te uredbe stoga treba tumačiti na način da je isključena mogućnost da se radniku zbog primjene nacionalnih pravila o zabrani preklapanja uskrati pravo na razdoblja osiguranja koja je prema zakonodavstvu druge države članice dobrovoljno ostvario.

               42

               Stoga, s obzirom na tekst i kontekst članka 46.a stavka 3. točke (c) Uredbe br. 1408/71 kao i na njegov cilj, spomenuti pojam „dobrovoljnog ili produženog izbornog osiguranja“ valja široko tumačiti, kako se osiguraniku ne bi uskratilo pravo na sva razdoblja dobrovoljnog ili produženog izbornog osiguranja ostvarena prema zakonodavstvu druge države članice.

               43

               U tom pogledu valja utvrditi da nastanak članka 46.a stavka 3. točke (c) Uredbe br. 1408/71, kao što je to nezavisni odvjetnik zaključio u točki 43. svojeg mišljenja, također ide u prilog širokom tumačenju pojma „dobrovoljnog ili produženog izbornog osiguranja“.

               44

               Člankom 46. stavkom 2. Uredbe br. 574/72, naslovljenim „Izračun davanja u slučaju preklapanja razdoblja osiguranja“, predviđeno je da se radi primjene nacionalnih pravila o zabrani preklapanja u okviru članka 46. stavka 3. Uredbe br. 1408/71 ne uzimaju u obzir iznosi davanja priznati u odnosu na razdoblja dobrovoljnog ili izbornog produženog osiguranja.

               45

               Sud je u presudi Schaap (176/78, EU:C:1979:112, t. 10. i 11.) zaključio da se stavak 2. članka 46. Uredbe br. 574/72, iako se nalazi pod spomenutim naslovom, treba primijeniti na svaki slučaj iz članka 46. stavka 3. Uredbe br. 1408/71, zbog čega nadležna ustanova radi primjene tog stavka ne može voditi računa o iznosima davanja u odnosu na razdoblja dobrovoljnog ili izbornog produženog osiguranja.

               46

               Kao što to proizlazi iz prijedloga izmjene članka 46. stavka 2. Uredbe br. 574/72, koji je iznijela Komisija Europskih zajednica [COM(89) 370 final, str. 23.], svrha ograničenja predviđenog umetanjem članka 46.a stavka 3. točke (c) Uredbe br. 1408/71 bila je provesti tumačenje potonje odredbe koje je dao Sud.

               47

               Konačno, široko tumačenje pojma „dobrovoljnog ili produženog izbornog osiguranja“ potvrđuje i sudska praksa Suda u vezi s člankom 9. stavkom 2. Uredbe br. 1408/71. Cilj je te odredbe olakšati pristup dobrovoljnom ili produženom izbornom osiguranju tako da se državi članici nametne da u potrebnoj mjeri vodi računa o razdobljima osiguranja ili boravišta ostvarenima prema zakonodavstvu druge države članice kao da je riječ o razdobljima osiguranja ostvarenima prema njezinu vlastitom zakonodavstvu, kada je njezinim zakonodavstvom prijava u sustav dobrovoljnog ili produženog izbornog osiguranja uvjetovana ostvarenjem razdoblja osiguranja.

               48

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, spomenuti pojam obuhvaća sve vrste osiguranja koje sadrže voljni element, bez obzira na to je li riječ o produženju već prije uspostavljenog odnosa osiguranja (presude Liégeois, EU:C:1977:50, t. 12. do 14. kao i Hartmann Troiani, 368/87, EU:C:1989:206, t. 12.).

               49

               Što se tiče predmeta u glavnom postupku, kao što je to vidljivo iz spisa, mirovina na temelju AOW‑a načelno proizlazi iz sustava obveznog osiguranja u koji je T. H. Bouman automatski bila prijavljena nakon povratka u Nizozemsku tijekom 1974. Međutim, T. H. Bouman za četiri godine koje su prethodile njezinu odlasku u mirovinu primjenom članka 22. nizozemske uredbe zatražila je i dobila odobrenje za izuzeće od obveze uplaćivanja doprinosa u osiguranje.

               50

               Pitanje koje se stoga postavlja jest potpada li takvo osiguranje pod pojam „dobrovoljnog ili produženog izbornog osiguranja“ u smislu široko tumačenog članka 46.a stavka 3. točke (c) Uredbe br. 1408/71.

               51

               Suprotno od onoga što u svojim očitovanjima zaključuje belgijska vlada, sama činjenica da je T. H. Bouman bila automatski prijavljena u nizozemski opći sustav, ali da je na osiguranikov zahtjev bilo moguće izuzeće, nema za nužnu posljedicu to da ga se ne može smatrati dobrovoljnim ili produženim izbornim osiguranjem.

               52

               U tom pogledu valja zaključiti da, kao što je to utvrdio nezavisni odvjetnik u točki 58. svojeg mišljenja, dobrovoljno ili izborno svojstvo osiguranja kao što je ono o kojem je riječ u glavnom postupku može proizlaziti iz činjenice da osiguranik mora zatražiti pristup sustavu osiguranja ili produženje osiguranja kao i iz činjenice da ima pravo dobiti odobrenje za izuzeće od obveze uplaćivanja doprinosa u osiguranje. Te dvije mogućnosti osiguranikov su izbor i time svjedoče o činjenici da je takvo osiguranje, premda produženo, i dalje izborno.

               53

               Osim toga, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da su doprinosi koje je uplaćivala tijekom razdoblja u kojem je imala pravo zahtijevati izuzeće od obveze uplaćivanja doprinosa u sustav na osnovi članka 22. nizozemske uredbe T. H. Bouman osigurali dopunsku socijalnu zaštitu, pripisujući joj također iznos njezine mirovine na temelju AOW‑a.

               54

               Stoga valja zaključiti da dio davanja koji se temelji na razdoblju u kojem je osiguranik načelno imao pravo na izuzeće od obveze uplaćivanja doprinosa u osiguranje, ali se tim pravom nije koristio, potpada pod pojam „dobrovoljnog ili produženog izbornog osiguranja“ u smislu članka 46.a stavka 3. točke (c) Uredbe br. 1408/71, premda to produženje osiguranja tijekom razdoblja u pitanju proizvodi učinke na razdoblja osiguranja i time na iznose buduće osiguranikove starosne mirovine.

               55

               Argument koji u svojim očitovanjima ističe belgijska vlada ne može dovesti u pitanje takav zaključak. Prema belgijskoj vladi, spomenuti pojam u biti ima za cilj pokriti samo razdoblja u kojima nije postojala obveza uplaćivanja doprinosa radi smanjenja ili popunjavanja praznina zbog ispunjenja uvjeta za stjecanje starosne mirovine, a prekid osiguranja, s obzirom na to da ima za posljedicu oslobođenje od uplate doprinosa, proizvodi suprotan učinak, stvarajući takve praznine da se dobrovoljno produljenje uplaćivanja doprinosa u sustav obveznog osiguranja nikada ne može povezati s izuzećem.

               56

               U tom pogledu dovoljno je zaključiti da ni iz teksta članka 46.a stavka 3. točke (c) Uredbe br. 1408/71 ni iz strukture te uredbe ne proizlazi da „dobrovoljno ili produženo izborno osiguranje“ u smislu te odredbe ima samo za cilj popuniti praznine zbog ispunjenja uvjeta za stjecanje mirovine.

               57

               Osim toga, cilju koji je u pozadini te odredbe, a sastoji se u tome da se osiguranika ne liši prava na sva razdoblja dobrovoljnog ili produženog izbornog osiguranja ostvarena prema zakonodavstvu druge države članice, protivno je takvo ograničeno tumačenje pojma „dobrovoljnog ili produženog izbornog osiguranja“ koje, među više ciljeva, vodi računa samo o jednom koji dotično nacionalno zakonodavstvo može imati.

               58

               Dakle, valja zaključiti da spomenuti pojam može obuhvaćati osiguranikovu mogućnost da odluči hoće li za određena razdoblja produžiti ili prekinuti osiguranje iz sustava obveznog osiguranja, pod uvjetom da taj odabir proizvodi učinke na opseg budućeg socijalnog davanja.

               59

               Uzimajući u obzir sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 46.a stavak 3. točku (c) Uredbe br. 1408/71 treba tumačiti na način da obuhvaća dio davanja ostvarenih na temelju razdoblja osiguranja tijekom kojeg je osiguranik imao pravo dobiti odobrenje za izuzeće od obveze uplaćivanja doprinosa u sustav obveznog osiguranja, u slučaju da takvo osiguranje tijekom razdoblja o kojem je riječ utječe na opseg davanja socijalnog osiguranja.

         Troškovi

               60

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                     Članak 46.a stavak 3. točku (c) Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1408/71 od 14. lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe, samozaposlene osobe i članove njihovih obitelji koji se kreću unutar Zajednice, u verziji izmijenjenoj i ažuriranoj Uredbom Vijeća (EZ) br. 118/97 od 2. prosinca 1996., kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 1992/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 18. prosinca 2006., treba tumačiti na način da obuhvaća dio davanja ostvarenih na temelju razdoblja osiguranja tijekom kojeg je osiguranik imao pravo dobiti odobrenje za izuzeće od obveze uplaćivanja doprinosa u sustav obveznog osiguranja, u slučaju da takvo osiguranje tijekom razdoblja o kojem je riječ utječe na opseg davanja socijalnog osiguranja.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


Presuda Prvostupanjskog suda (peto vijeće) od 17. ožujka 2005.#AFCon Management Consultants, Patrick Mc Mullin i Seamus O'Grady protiv Komisije Europskih zajednica.#Tužba za naknadu štete.#Predmet T-160/03.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 4. lipnja 2015.#Raad van bestuur van de Sociale verzekeringsbank protiv E. Fischer-Lintjens.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Centrale Raad van Beroep.#Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna sigurnost radnika migranata – Uredba (EEZ) br. 1408/71 – Članak 27. – Prilog VI. odjeljak R točka 1. podtočke (a) i (b) – Pojam ,mirovine prema zakonodavstvu dviju ili više država članica’ – Davanja u naravi – Retroaktivno priznanje prava na mirovinu prema zakonodavstvu države članice boravišta – Pravo na davanja iz zdravstvenog osiguranja koje je uvjetovano osiguranjem na obvezno zdravstveno osiguranje – Potvrda o nepostojanju osiguranja prema zakonodavstvu države članice boravišta o obveznom zdravstvenom osiguranju – Naknadno nepostojanje obveze plaćanja doprinosa u toj državi članici – Retroaktivno ishođenje te potvrde – Nemogućnost retroaktivnog osiguranja na obvezno zdravstveno osiguranje – Prekid obuhvaćenosti takvim osiguranjem od rizika za slučaj bolesti – Koristan učinak Uredbe br. 1408/71.#Predmet C-543/13.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      4. lipnja 2015. (
            *1
         )
      „Prethodno pitanje — Socijalna sigurnost radnika migranata — Uredba (EEZ) br. 1408/71 — Članak 27. — Prilog VI., odjeljak R, točka 1., podtočke (a) i (b) — Pojam ‚mirovine prema zakonodavstvu dviju ili više država članica’ — Davanja u naravi — Retroaktivno priznanje prava na mirovinu prema zakonodavstvu države članice boravišta — Pravo na davanja iz zdravstvenog osiguranja koje je uvjetovano osiguranjem na obvezno zdravstveno osiguranje — Potvrda o nepostojanju osiguranja prema zakonodavstvu države članice boravišta o obveznom zdravstvenom osiguranju — Naknadno nepostojanje obveze plaćanja doprinosa u toj državi članici — Retroaktivno ishođenje te potvrde — Nemogućnost retroaktivnog osiguranja na obvezno zdravstveno osiguranje — Prekid obuhvaćenosti takvim osiguranjem od rizika za slučaj bolesti — Korisni učinak Uredbe br. 1408/71“
      U predmetu C‑543/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Centrale Raad van Beroep (Nizozemska) odlukom od 15. listopada 2013., koju je Sud zaprimio 17. listopada 2013., u postupku

         Raad van bestuur van de Sociale verzekeringsbank

      protiv

         E. Fischer‑Lintjens,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, A. Ó Caoimh (izvjestitelj), C. Toader, E. Jarašiūnas i C. G. Fernlund, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Raad van bestuur van de Sociale verzekeringsbank, H. van der Most, u svojstvu agenta,

               —

               za nizozemsku vladu, M. de Ree i M. Bulterman, u svojstvu agenata,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i A. Wiedmann, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, D. Martin i M. van Beek, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 12. veljače 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 27. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1408/71 od 14. lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe i njihove obitelji koji se kreću unutar Zajednice, u verziji koja je izmijenjena i ažurirana Uredbom Vijeća (EZ) br. 118/97 od 2. prosinca 1996. (SL 1997, L 28, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 392., str. 1.), kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 1992/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 18. prosinca 2006. (SL L 392, str. 1.) (SL posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 260., u daljnjem tekstu: Uredba br. 1408/71), kao i Priloga VI. odjeljka R točke 1. podtočaka (a) i (b) navedene uredbe.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Raad van bestuur van de Sociale verzekeringsbank (Upravno vijeće blagajne socijalne sigurnosti, u daljnjem tekstu: SVB) i E. Fischer‑Lintjens zbog toga što je College voor zorgverzekeringen (Vijeće za zdravstveno osiguranje, u daljnjem tekstu: CVZ), tijelo čije nadležnosti izvršava SVB, povuklo potvrdu koje je svrha bila dokazati da E. Fischer‑Lintjens nije bila obvezna osigurati se na nizozemsko zdravstveno osiguranje te da, prema tome, nije bila dužna uplaćivati doprinose (u daljnjem tekstu: potvrda o nepostojanju osiguranja).

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članak 27. Uredbe br. 1408/71, koji se nalazi u njenoj glavi III. naslovljenoj „Posebne odredbe koje se odnose na različite kategorije davanja“ i u njenom poglavlju 1. naslovljenom „Bolest i majčinstvo“, inače naslovljen „Mirovine koje pripadaju prema zakonodavstvu nekoliko država ako postoji pravo na davanja u naravi u državi boravišta“, glasi kako slijedi:
               „Umirovljenik koji ima pravo na mirovinu prema zakonodavstvu dviju ili više država članica, od kojih je jedna ta država članica na čijem državnom području boravi i koji ima pravo na davanja prema zakonodavstvu države članice u kojoj ima boravište, uzimajući u obzir prema potrebi odredbe članka 18. i Priloga VI., prima ta davanja zajedno s članovima svoje obitelji od ustanove mjesta boravišta o trošku te ustanove, kao da je dotična osoba umirovljenik čija se mirovina isplaćuje isključivo u skladu sa zakonodavstvom države članice u kojoj ima boravište.“

               4

               Članak 28. te uredbe iz istog poglavlja 1., naslovljen „Mirovine koje pripadaju prema zakonodavstvu jedne ili više država u slučajevima u kojima ne postoji pravo na davanja u državi boravišta“, predviđa pravila o uslugama i doprinosima primjenjivima na umirovljenika koji ima pravo na mirovinu ili mirovine prema zakonodavstvu jedne ili više država članica i koji nema pravo na davanja prema zakonodavstvu države članice na čijem državnom području boravi, ali ipak ostvaruje takva davanja za sebe i članove svoje obitelji ako bi, imao na njih pravo prema zakonodavstvu države članice ili barem jedne od država članica nadležnih za mirovine, kao da boravi na državnom području te države.

               5

               Članak 84.a navedene uredbe, naslovljen „Odnosi između ustanova i osoba obuhvaćenih ovom Uredbom“, propisuje:
               „1.   Ustanove i osobe obuhvaćene ovom Uredbom moraju se međusobno obavješćivati i surađivati kako bi se zajamčila ispravna provedba ove Uredbe.
               U skladu s načelom dobre uprave, ustanove odgovaraju na sve upite u razumnom roku i u skladu s navedenim pružaju dotičnim osobama sve informacije potrebne za korištenje prava koja su ostvarila prema ovoj Uredbi.
               Dotične osobe dužne su što je prije moguće obavješćivati ustanove nadležne države i države stalnog prebivališta o svim promjenama u svojoj osobnoj ili obiteljskoj situaciji koje utječu na njihova prava na davanja ostvarena prema ovoj Uredbi.
               2.   Nepoštovanje obveza obavješćivanja iz stavka 1., trećeg podstavka može dovesti do primjene proporcionalnih mjera u skladu s nacionalnim pravom. Međutim, te su mjere jednake mjerama koje se po domaćim zakonima primjenjuju u sličnim okolnostima i u praksi podnositeljima zahtjeva ne onemogućuju niti pretjerano otežavaju primjenu prava priznatih ovom Uredbom.
               [...]“

               6

               Prilog VI. istoj uredbi, naslovljen „Posebni postupci za primjenu zakonodavstava određenih država članica“, sadrži odjeljak R u čijoj se točki 1. naslovljenoj „Zdravstveno osiguranje“ podtočkama (a) i (b) propisuje:

                        „(a)

                        U vezi s pravima davanja u naravi prema nizozemskom zakonodavstvu, osobama koje imaju pravo na davanja u naravi s ciljem provedbe poglavlja 1. i 4. glave III. ove Uredbe, podrazumijevaju se:

                                 i)

                                 osobe koje su obvezne osigurati se, u skladu s člankom 2., [Zakon o zdravstvenom osiguranju Zorgverzekeringsweta, u daljnjem tekstu: Zvw], pri jednoj od ustanova za zdravstveno osiguranje;

                           [...]

                        b)

                        Osobe na koje se odnosi točka (a) (i)., u skladu s odredbama [Zvw‑a], moraju se osigurati pri jednoj od ustanova za zdravstveno osiguranje […].“

         Nizozemsko pravo

      Zakon o općim starosnim mirovinama

               7

               Članak 14. stavak 1. Zakona o općim starosnim mirovinama (Algemene ouderdomswet, u daljnjem tekstu: AOW) predviđa:
               „Starosne mirovine i povećanje iznosa starosnih mirovina na zahtjev odobrava Sociale verzekeringsbank.“

               8

               Na temelju članka 16. AOW‑a:
               „1.   Starosna mirovina počinje teći počevši od prvog dana mjeseca u kojem je zainteresirana stranka ispunila uvjete za starosnu mirovinu.
               2.   Odstupajući od odredaba stavka 1., starosna mirovina ne može započeti teći više od godinu dana prije prvog dana mjeseca u kojem je podnesen zahtjev ili u kojem je priznato pravo na mirovinu po službenoj dužnosti. Sociale verzekeringsbank može u određenim slučajevima odstupiti od prethodnih odredaba.“

         Opći zakon o posebnim zdravstvenim osiguranjima

               9

               Članak 5. stavci 1. i 4. Općeg zakona o posebnim zdravstvenim osiguranjima (Algemene wet bijzondere ziektekosten, u daljnjem tekstu: AWBZ) određuje:
               „1.   U smislu odredaba ovog zakona osiguranik je onaj koji:

                        a.

                        ima boravište;

                        b.

                        nema boravište, ali je obveznik poreza na dohodak ostvarenog na temelju obavljanja djelatnosti u svojstvu zaposlene osobe Nizozemskoj.

                  [...]
               4.   Odstupajući od stavka 1., skupina osiguranika može se mjerom javne uprave, ili na temelju te mjere, proširiti ili ograničiti.“

               10

               Članak 5.c AWBZ‑a glasi kako slijedi:
               „Sociale verzekeringsbank po službenoj dužnosti odnosno na zahtjev utvrđuje ispunjava li neka fizička osoba uvjete utvrđene u člancima 5. ili 5.b, ili na temelju tih članaka, da bi bila osigurana u skladu s tim zakonom.“

         Uredba iz 1999. o proširenju i ograničenju kruga osiguranika pri socijalnim osiguranjima

               11

               Članak 21. stavci 1. i 6. Uredbe iz 1999. o proširenju i ograničenju kruga osiguranika pri socijalnim osiguranjima (Besluit uitbreiding en beperking kring verzekerden volksverzekeringen 1999, u daljnjem tekstu: KB 746) predviđa:
               „1.   Nije osigurana, u smislu [AWBZ‑a], osoba koja ima boravište u Nizozemskoj i koja se ipak može, primjenom uredbe Vijeća Europske zajednice ili konvencije koju je u području socijalne sigurnosti Nizozemska zaključila s jednom ili više drugih država, prema Nizozemskoj pozivati na pravo na davanja koje joj se načelno priznaje na teret druge države članice Europske unije ili druge države koja je stranka Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru ili države s kojom je Nizozemska zaključila konvenciju u području socijalne sigurnosti.
               [...]
               6.   Sociale verzekeringsbank na zahtjev osobe iz stavaka 1. do 4. izdaje potvrdu o nepostojanju osiguranja.“

         Zakon o zdravstvenom osiguranju

               12

               U skladu s člankom 2. stavkom 1. Zvw‑a:
               „Osobe koje su automatski osigurane prema AWBZ‑u i zakonodavstvu koje se na njemu temelji obvezne su ugovoriti zdravstveno osiguranje od rizika iz članka 10. ili to netko mora učiniti za njih.“

               13

               Članak 3. stavak 1. Zvw‑a određuje da:
               „Zdravstveni osiguravatelj obvezan je na zahtjev zaključiti ugovor o zdravstvenom osiguranju s osobom ili u korist osobe koja je obveznik osiguranja, a koja ima boravište u svojem području obavljanja djelatnosti, kao i s obveznikom ili u korist obveznika osiguranja koji ima boravište u inozemstvu.“

               14

               Članak 5. stavci 1. i 5. Zvw‑a predviđaju:
               „1.   Zdravstveno osiguranje počinje teći od dana kad je zdravstveni osiguravatelj primio zahtjev iz članka 3. stavka 1. [...].
               [...]
               5.   Zdravstveno osiguranje u slučaju primjene izuzeća iz članka 925. stavka 1. Knjige 7. Građanskog zakonika ima retroaktivni učinak:

                        a.

                        ako je počelo teći u razdoblju od 4 mjeseca nakon nastanka obveze osiguranja do dana nastanka te obveze.

                  [...]“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               15

               E. Fischer‑Lintjens boravila je od dana svog rođenja, 1. prosinca 1934., do 1. rujna 1970. u Nizozemskoj. Nakon toga je boravila u Njemačkoj do 1. svibnja 2006., kada se vratila u Nizozemsku gdje boravi do danas.

               16

               Od listopada 2004. E. Fischer‑Lintjens prima udovičku mirovinu nadležne njemačke ustanove. Kad je napustila Njemačku da bi se nastanila u Nizozemskoj tijekom 2006., ona se na temelju obrasca E 121 osigurala kod nizozemskog zdravstvenog osiguravatelja CZ (u daljnjem tekstu: CZ) pa je tako mogla primati, od 1. lipnja 2006., u Nizozemskoj davanja na temelju članka 28. Uredbe br. 1408/71 koja su bila na teret nadležne njemačke ustanove. E. Fischer‑Lintjens uplaćivala je doprinose za zdravstveno osiguranje u Njemačkoj.

               17

               E. Fischer‑Lintjens je 20. listopada 2006. na temelju AWBZ‑a pribavila od CVZ‑a potvrdu o nepostojanju osiguranja u svrhu dokazivanja nizozemskom tijelu ovlaštenom za naplatu doprinosa da ne postoji nikakva obveza uplate doprinosa u Nizozemskoj. U obrascu koji je morala ispuniti u svrhu pribavljanja te potvrde naznačila je da nije primala ni mirovinu ni davanja prema nizozemskom zakonodavstvu, nego prema njemačkom zakonodavstvu.

               18

               Ta je potvrda važila, u neizmijenjenim okolnostima, u razdoblju od 1. lipnja 2006. do 31. prosinca 2010.

               19

               Iako je E. Fischer‑Lintjens napunila 65 godina, čime je u Nizozemskoj prema AOW‑a stekla pravo na mirovinu od 1. prosinca 1999., ona je tu mirovinu zatražila tek u svibnju 2007. Prema sudu koji je uputio zahtjev, E. Fischer‑Lintjens je prije podnošenja svojeg zahtjeva pogrešno smatrala da nije na nju imala pravo.

               20

               Odlukom od 8. studenoga 2007., izmijenjenom 24. travnja 2008., SVB je E. Fischer‑Lintjens, sukladno članku 16. stavku 2. AOW‑a, priznao pravo na mirovinu i odredio joj isplatu iste s retroaktivnim učinkom od godine dana računajući od prvog dana mjeseca u kojem je podnijela zahtjev, odnosno 1. svibnja 2006.

               21

               E. Fischer‑Lintjens nije obavijestila ni CZ ni CVZ ni njemačku ustanovu za zdravstveno osiguranje o toj promjeni situacije do listopada 2010.

               22

               E. Fischer‑Lintjens je 21. listopada 2010. ispunila obrazac koji joj je uputio CVZ u okviru njenog zahtjeva za produljenje potvrde o nepostojanju osiguranja u kojem je prijavila da od 1. svibnja 2006. prima starosnu mirovinu prema AOW‑u.

               23

               Odlukom od 2. studenoga 2010. CVZ je izvijestio E. Fischer‑Lintjens da je obvezna osigurati se na temelju ABWZ‑a i Zvw‑a i da prema tome mora plaćati doprinose u Nizozemskoj jer se više ne nalazi u položaju koji obuhvaća članak 21. stavak 1. KB 747, te posljedično ima obvezu osiguranja od lipnja 2006. CVZ je povukao potvrdu o nepostojanju osiguranja E. Fischer‑Lintjens (u daljnjem tekstu: odluka o povlačenju), a CZ je raskinuo ugovor o zdravstvenom osiguranju. To povlačenje i raskid imali su retroaktivni učinak računajući od 1. lipnja 2006.

               24

               Slijedom toga, njemačka ustanova za zdravstveno osiguranje vratila je iznos doprinosa od više od 5000 eura koji je E. Fischer‑Lintjens u Njemačkoj uplaćivala od 1. lipnja 2006.

               25

               CZ je nakon toga od E. Fischer‑Lintjens zatražio plaćanje troškova zdravstvenih usluga koje je vratio spomenutoj njemačkoj ustanovi u iznosu većem od 11.000 eura. Prema CVZ‑u, na temelju članka 5. stavka 5. Zvw‑a, zdravstveno osiguranje može imati retroaktivni učinak samo ako se ono ugovori tijekom četiri mjeseca nakon nastanka obveze osiguranja. E. Fischer‑Lintjens je prema tome sama morala platiti troškove zdravstvenih usluga koji su vraćeni toj njemačkoj ustanovi za razdoblje tijekom kojeg nije bila obuhvaćena zdravstvenim osiguranjem, odnosno između lipnja 2006. i 1. srpnja 2010. kad je E. Fischer‑Lintjens dobila nizozemsko zdravstveno osiguranje.

               26

               Potonja je 7. prosinca 2010. CVZ‑u uputila pritužbu na odluku o povlačenju.

               27

               SVB je od 15. ožujka 2011. postao tijelo nadležno za odobravanje izuzeća od obveza osiguranja prema AWBZ‑u i izdavanje potvrda o nepostojanju osiguranja. Za potvrde koje je prije tog datuma izdao CVZ smatra se da ih je izdao SVB.

               28

               Odlukom od 21. travnja 2011. SVB je pritužbu E. Fischer‑Lintjens protiv odluke o povlačenju proglasio neutemeljenom. Presudom Rechtbank Roermond (sud u Roermondu) od 17. siječnja 2012. prihvaćena je tužba E. Fischer‑Lintjens protiv te odluke. Prema tom sudu, svrha potvrde o nepostojanju osiguranja koju je primila E. Fischer‑Lintjens bila je proizvesti pravne učinke koji se ne mogu poništiti povlačenjem te potvrde.

               29

               SVB je pred Centrale Raad van Beroep (Središnji upravni sud) podnio žalbu protiv te presude, ističući da je potvrda o nepostojanju osiguranja isključivo deklaratorni akt, poput obrasca E 121. Prema SVB‑u, ne smije biti nikakvih pravnih učinaka nacionalnih propisa koji bi derogirali one koji proizlaze iz primjene Uredbe br. 1408/71.

               30

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da je SVB bio ovlašten povući potvrdu o nepostojanju osiguranja s retroaktivnim učinkom, ali da nakon toga povlačenja SVB nije u dovoljnoj mjeri uzeo u obzir interese E. Fischer‑Lintjens. Taj sud smatra da iz načela pravne sigurnosti proizlazi da je stvarna nadležnost za priznanje prava na mirovine i preuzimanje obveze davanja u naravi nastala tek od datuma odluke o priznanju prava na tražene mirovine na temelju koje je ustanovljeno da dotična osoba na nju doista ima pravo. Zbog toga se pita o određivanju datuma na koji je E. Fischer‑Lintjens stvarno „imala pravo“ na mirovinu iz glavnog postupka u smislu članka 27. navedene uredbe jer, prema tom sudu, ako se taj članak može primijeniti retroaktivno, tada iz toga načelno proizlaze različiti retroaktivni pravni učinci, među kojima je u ovom slučaju obveza imati nizozemsko zdravstveno osiguranje.

               31

               U tim je okolnostima Centrale Raad van Beroep odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li se pojam ‚imati pravo’ u smislu članaka 27. i daljnjih Uredbe br. 1408/71 tumačiti na način da je odlučujući element, što se tiče ustanovljivanja od kojeg je trenutka nastalo pravo na mirovinu, trenutak u kojem je donesena odluka o priznanju prava i nakon koje je isplaćena mirovina ili datum kad je odobrena mirovina počela teći s retroaktivnim učinkom?

                        2.

                        Ako se pojam ‚imati pravo’ odnosi na datum kad je odobrena mirovina počela teći s retroaktivnim učinkom:
                        Može li takvo tumačenje biti u skladu s činjenicom da korisnik takve mirovine koja je obuhvaćena člankom 27. Uredbe br. 1408/71 prema nizozemskom zakonodavstvu ne može s istim retroaktivnim učinkom ugovoriti zdravstveno osiguranje?“

         O prethodnim pitanjima

               32

               Početno valja utvrditi da su pitanja postavljena u posebnim okolnostima predmeta u glavnom postupku u kojima je, s jedne strane, E. Fischer‑Lintjens bilo priznato pravo na nizozemsku mirovinu u studenome 2007. s retroaktivnim učinkom od 1. svibnja 2006. i u kojima je, s druge strane, E. Fischer‑Lintjens potvrdom o nepostojanju osiguranja mogla dokazati nizozemskim tijelima ovlaštenima za naplatu doprinosa da se na nju ne odnosi obveza osiguravanja na nizozemsko obvezno zdravstveno osiguranje koja proizlazi iz članka 2. stavka 1. Zvw‑a, tumačenog zajedno s Prilogom VI. odjeljkom R točkom 1. podtočkom (a) Uredbi br. 1408/71, jer je bila obuhvaćena područjem primjene članka 28. te uredbe i prema tome imala pravo na davanja za slučaj bolesti u Nizozemskoj na teret nadležne njemačke ustanove. Ta potvrda o nepostojanju osiguranja je međutim povučena 2. studenoga 2010. s retroaktivnim učinkom od 1. lipnja 2006.

               33

               U tom kontekstu valja podsjetiti da se umirovljenici na temelju zakonodavstva dviju ili više država članica, među kojima je i Nizozemska gdje borave, prema Prilogu VI. odjeljku R točki 1. podtočkama (a) i (b) navedene uredbe, moraju osigurati kod tijela za zdravstveno osiguranje sukladno članku 2. Zvw‑a kako bi na teret nadležne nizozemske ustanove imali pravo na davanja za slučaj bolesti prema zakonodavstvu potonje države članice na temelju članka 27. iste uredbe. Nesporno je da, prema članku 5. stavcima 1. i 5. Zvw‑a, to osiguranje može imati retroaktivni učinak samo ako se ono ugovori tijekom četiri mjeseca nakon nastanka obveze osiguranja.

               34

               Prema sudu koji je uputio zahtjev, valja također odrediti datum na koji je E. Fischer‑Lintjens stekla pravo na navedena davanja u Nizozemskoj na teret nadležne nizozemske ustanove koji odgovara datumu na koji je E. Fischer‑Lintjens prestala biti obuhvaćena člankom 28. Uredbe br. 1408/71 pa se na nju počeo primjenjivati članak 27. te uredbe. Taj sud međutim upozorava da bi, neovisno o datumu, primjena članaka 2. i 5. stavka 5. Zvw‑a mogla oduzeti E. Fischer‑Lintjens zdravstveno osiguranje u određenom razdoblju jer su te odredbe zapreka ugovaranja tog osiguranja s retroaktivnim učinkom u okolnostima poput ovih koje karakteriziraju položaj E. Fischer‑Lintjens. Navedeni sud, međutim, navodi da se može smatrati da se prekid zdravstvenog osiguranja E. Fischer‑Lintjens tijekom razdoblja od 8. studenoga 2007., datuma prve isplate nizozemske mirovine, do 1. srpnja 2010., datuma kad se E. Fischer‑Lintjens osigurala na nizozemsko zdravstveno osiguranje, može samo pripisati zakašnjelom osiguranju kod nizozemskog ugovaratelja. E. Fischer‑Lintjens trebala bi prema tome sama nadoknaditi nastalu štetu.

               35

               Svojim pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li se članak 27. Uredbe br. 1408/71, zajedno s Prilogom VI. odjeljkom R točkom 1. podtočkama (a) i (b), tumačiti na način da mu je protivan propis države članice koji, u okolnostima poput ovih u glavnom postupku, korisniku mirovine, na koju je država članica priznala pravo s retroaktivnim učinkom od godine dana, ne dopušta osiguravanje na obvezno zdravstveno osiguranje s istim retroaktivnim učinkom.

               36

               Valja također utvrditi od kojeg je datuma, u okolnostima predmeta iz glavnog postupka, Nizozemska postala nadležna na temelju članka 27. Uredbe br. 1408/71 za umirovljenike poput E. Fischer‑Lintjens.

               37

               U tom pogledu, odredbe navedene uredbe o određivanju mjerodavnog zakonodavstva čine cjelovit sustav kolizijskih pravnih pravila koja djeluju na način da nacionalnim zakonodavcima oduzimaju ovlast određivanja dosega i pretpostavki primjene njihovog zakonodavstva u tom području u pogledu osoba koje su mu podvrgnute i u pogledu područja na kojem nacionalni propisi proizvode učinke (vidjeti osobito presudu van Delft i dr., C‑345/09, EU:C:2010:610, t. 51. i navedenu sudsku praksu).

               38

               Budući da su kolizijska pravila iz Uredbe br. 1408/71 prinudne naravi za države članice, Sud je već utvrdio da a fortiori nije moguće prihvatiti da im se osiguranici iz sustava socijalne sigurnosti koji su u području njihove primjene mogu suprotstaviti na način da isključe njihovu primjenu. Naime, primjena sustava kolizijskih pravnih pravila koji je uspostavljen tom uredbom ovisi samo o objektivnoj situaciji u kojoj se nalazi dotični radnik (vidjeti u tom smislu presudu van Delft i dr., C‑345/09, EU:C:2010:610, t. 52. i navedenu sudsku praksu).

               39

               Također valja podsjetiti da prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda odredbe navedene uredbe o određivanju mjerodavnog zakonodavstva imaju za cilj ne samo izbjeći istodobnu primjenu više nacionalnih zakonodavstava i poteškoća koje iz toga proizlaze, već i spriječiti da osobe na koje se primjenjuje ista uredba budu lišene zaštite u području socijalne sigurnosti u nedostatku zakonodavstva primjenjivog na njih (vidjeti u tom smislu presudu Mulders, C‑548/11, EU:C:2013:249, t. 39. i navedenu sudsku praksu).

               40

               Iz toga proizlazi, kao što je istaknuo i nezavisni odvjetnik u točki 41. svojeg mišljenja, da je jedan od ciljeva kolizijskih pravila predviđenih uredbom br. 1408/71 da svaki socijalni osiguranik koji je obuhvaćen područjem primjene te uredbe bude kontinuirano obuhvaćen a da se na taj kontinuitet ne može utjecati diskrecijskim odlukama pojedinaca ili nadležnih ustanova država članica.

               41

               U tom se pogledu članak 27. navedene uredbe odnosi na umirovljenike čija se prava temelje na zakonodavstvima dviju ili više država članica, među kojima i države članice boravišta, i koji imaju pravo na davanja za slučaj bolesti i majčinstva u potonjoj državi članici. Cilj je tog članka, zajedno s člankom 28. iste uredbe, odrediti, s jedne strane, na kojoj je ustanovi isplata umirovljenicima davanja za slučaj bolesti i majčinstva i, s druge strane, odrediti ustanovu koja će snositi trošak (vidjeti u tom smislu presudu Rundgren, C‑389/99, EU:C:2001:264, t. 43. i 44.).

               42

               Sustav koji se uvodi tim člancima uspostavlja vezu između nadležnosti za isplatu mirovina i obvezu preuzimanja troškova davanja u naravi koja je uzgredna stvarnoj nadležnosti u području mirovina. Trošak davanja u naravi se prema tome ne može dodijeliti ustanovi države članice koja ima samo eventualnu nadležnost u području mirovine. Iz toga slijedi da članak 27. Uredbe br. 1408/71 kao i članak 28. te uredbe obuhvaćaju mirovinu koja se stvarno isplaćuje dotičnoj osobi kad upućuju na mirovinu na koju netko ima pravo (vidjeti u tom smislu presudu Rundgren, C‑389/99, EU:C:2001:264, t. 47.).

               43

               Stoga se za nizozemsku mirovinu dotične osobe koja se nalazi u identičnom položaju kao i E. Fischer‑Lintjens treba smatrati da pravo na nju postoji, u smislu članka 27. Uredbe br. 1408/71, od početka razdoblja tijekom kojeg je ta mirovina stvarno bila isplaćivana dotičnoj osobi bez obzira na trenutak u kojem je formalno utvrđeno pravo na tu mirovinu. Pravo na takvu mirovinu postoji za ukupno vrijeme trajanja tog razdoblja, što uključuje i slučaj kad je ono počelo teći prije datuma odluke o priznanju prava na tu mirovinu.

               44

               U ovom slučaju je nesporno da je mirovina iz glavnog postupka stvarno isplaćena E. Fischer‑Lintjens, prema nizozemskom zakonodavstvu, za razdoblje koje je počelo od 1. svibnja 2006. Prema tome, od tog datuma ona je trebala biti kvalificirana kao mirovina na koju netko ima pravo, u smislu članka 27. Uredbe br. 1408/71, a da bi se E. Fischer‑Lintjens priznalo pravo na davanja.

               45

               Osim toga, kao što u svojim pisanim očitovanjima ističe njemačka vlada, svako tumačenje pojma „imati pravo“ u smislu članka 27. čini primjenjivost vremenske nadležnosti države članice u području davanja na koje netko ima pravo na temelju te uredbe ovisnom o brzini obrade zahtjeva za mirovinu nacionalnih administrativnih tijela, što bi bilo protivno jednom od ciljeva navedene uredbe koji se odnosi na, kao što je Sud već utvrdio u točki 40. ove presude, jamstvo svakom socijalnom osiguraniku koji je obuhvaćen područjem primjene te uredbe da će biti kontinuirano obuhvaćen.

               46

               S druge strane, iz neosporenih dokaza dostavljenih Sudu proizlazi da slijedom retroaktivnog povlačenja potvrde o nepostojanju osiguranja, E. Fischer‑Lintjens više nije bila osigurana na zdravstveno osiguranje u razdoblju od lipnja 2006. do 1. srpnja 2010., iako je prethodno uplatila doprinose za zdravstveno osiguranje u Njemačkoj za to razdoblje, jer su joj oni slijedom odluke o povlačenju naknadno vraćeni.

               47

               U tom pogledu nizozemska vlada u svojem pisanom očitovanju pojašnjava da je svaki retroaktivni učinak nizozemskog zdravstvenog osiguranja načelno isključen nizozemskim propisima iz glavnog postupka s obzirom na cilj, koji je svojstven osiguranjima, da pokrivaju buduće odštete koje još nisu nastale do trenutka ugovaranja, i na cilj da dotične osobe koje su po nizozemskom pravu obvezne sklopiti ugovor o osiguranju to učine što prije. Takvo nepostojanje retroaktivnog učinka jamči solidarnost koja je temelj sustava zdravstvenog osiguranja i sprečava zloporabe. Međutim, unatoč tom općem načelu isključenja nizozemski je zakonodavac trebao predvidjeti ograničenu iznimku na temelju koje bi, u slučaju kada je zdravstveno osiguranje počelo teći unutar četiri mjeseca nakon nastanka obveze osiguranja, to osiguranje imalo retroaktivni učinak do dana nastanka te obveze. Taj bi učinak, kad bi se primijenio, što ne može biti slučaj u glavnom postupku jer je obveza osiguranja E. Fischer‑Lintjens nastala 1. svibnja 2006., trebao biti ograničen na četiri mjeseca.

               48

               Uistinu, za državu članicu može biti legitimno da ograniči mogućnost ugovaranja, s retroaktivnim učinkom, zdravstvenog osiguranja u svrhu poticanja osoba koje su obvezne ugovoriti takvo osiguranje da to učine u što kraćem roku. Sud je također već presudio da je obveza plaćanja doprinosa zbog postojanja prava na davanja, čak i ako ne postoje stvarne koristi od takvih davanja, svojstvena načelu solidarnosti koje provode nacionalni sustavi socijalne sigurnosti jer bi, kad takva obveza ne bi postojala, dotične osobe mogle biti potaknute na to da pričekaju nastupanje rizika prije nego što pridonesu financiranju tog sustava (vidjeti u tom smislu presudu van Delft i dr., C‑345/09, EU:C:2010:610, t. 75.).

               49

               Međutim, uvjeti osiguravanja u sustavima socijalne sigurnosti država članica, čije je određivanje u nadležnosti potonjih, trebaju poštovati pravo Unije i ne mogu za učinak imati isključenje iz područja primjene nacionalnog zakonodavstva, poput ovog iz glavnog postupka, osoba na koje se to isto zakonodavstvo primjenjuje na temelju Uredbe br. 1408/71 (vidjeti u tom smislu presude Kits van Heijningen, C‑2/89, EU:C:1990:183, t. 20., kao i Salemink, C‑347/10, EU:C:2012:17, t. 38. do 40.).

               50

               Međutim, valja utvrditi da, kao što je u bitnome istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 53. i 54. svojeg mišljenja, nacionalni propis poput ovoga u glavnom postupku dovodi do toga da je osobi, kojoj su tijela države članice boravišta na temelju članka 27. navedene uredbe uspostavila isplatu mirovine s retroaktivnim učinkom duljim od četiri mjeseca od datuma odluke o priznanju prava na istu, nemoguće ispuniti njene zakonske obveze i u toj državi članici ugovoriti zdravstveno osiguranje u roku koji će joj omogućiti da ima koristi od retroaktivnog učinka duljeg od četiri mjeseca, iako je do tada njene zdravstvene troškove snosila nadležna ustanova druge države članice.

               51

               Dakle, u konkretnom slučaju nesporno je da, iako je E. Fischer‑Lintjens obavijestila nadležna nizozemska tijela o činjenici da prima njemačku mirovinu 8. studenoga 2007., na datum donošenja odluke SVB‑a kojom se utvrđuje njeno pravo na mirovinu u Nizozemskoj s retroaktivnim učinkom od 1. svibnja 2006., ona se nije mogla zbog ograničenja iz članka 5. stavka 5. Zvw‑a osigurati na obvezno zdravstveno osiguranje kojim bi bila obuhvaćena od 1. svibnja 2006. Čini se da u tim okolnostima glavnog postupka E. Fischer‑Lintjens u svakom slučaju nije bilo moguće izbjeći razdoblje prekida obuhvaćenosti takvim osiguranjem.

               52

               Međutim, sukladno sudskoj praksi na koju se podsjeća u točki 39. ove presude, osiguraniku poput E. Fischer‑Lintjens, koji je obuhvaćen područjem primjene Uredbe br. 1408/71, ne može se oduzeti zaštita u području socijalne sigurnosti na temelju zakonodavstva koje bi se trebalo primijeniti (vidjeti po analogiji presudu Kuusijärvi, C‑275/96, EU:C:1998:279, t. 28.).

               53

               Iz toga proizlazi, kao što je istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 55. i 56. svojeg mišljenja, da ograničenja koja postavljaju odredbe nacionalnog propisa poput ovoga u glavnom postupku, a koja dovode do toga da osoba koja se nalazi u istovjetnom položaju kao E. Fischer‑Lintjens nije u mogućnosti osloboditi se obveza koje ima na temelju članka 27. Uredbe br. 1408/71 i Priloga VI. odjeljka R točke 1. podtočaka (a) i (b) te uredbe, negativno utječu na korisni učinak sustava kolizijskih pravila ustanovljenih tom uredbom i na obveze onih koji su na temelju nje socijalno osigurani. Ne može se, osobito, jamčiti korisni učinak tog sustava koji se imperativno nameće kako državama članicama tako i dotičnim osobama ako navedene države svojim nacionalnim propisima mogu oduzeti dotičnoj osobi, poput E. Fischer‑Lintjens, mogućnost da se u potpunosti oslobodi obveza koje ima na temelju iste uredbe.

               54

               U tom pogledu, ne može se prihvatiti argument nizozemske vlade prema kojem je prekid zdravstvenog osiguranja E. Fischer‑Lintjens, osobito za razdoblje između studenoga 2007. i srpnja 2010., samo posljedica činjenice da ona nije obavijestila nadležnu nizozemsku ustanovu o promjeni prava na mirovinu.

               55

               Članak 84.a stavak 1. Uredbe br. 1408/71 doista predviđa uzajamnu obvezu obavješćivanja i suradnje između nadležnih ustanova i osoba koje su obuhvaćene tom uredbom. Naime, iako su te osobe dužne što je prije moguće obavješćivati ustanove o svim promjenama u svojoj osobnoj ili obiteljskoj situaciji koje utječu na njihova prava na davanja na temelju spomenute uredbe, ustanove su obvezne na zahtjeve navedenih osoba koje se odnose na istu uredbu pružiti sve informacije koje su potrebne za izvršavanje prava koja su im dodijeljena Uredbom br. 1408/71.

               56

               Te bi informacije mogle uključiti podatke dovoljne da se osobi u okolnostima poput ovih u glavnom postupku omogući da shvati kako je obvezna ugovoriti zdravstveno osiguranje u Nizozemskoj.

               57

               Međutim, valja istaknuti da prema članku 84.a stavka 2. iste uredbe nepoštovanje obveze obavješćivanja predviđene u stavku 1. podstavku 3. navedenog članka 84.a može samo dovesti do primjene proporcionalnih mjera u skladu s nacionalnim pravom koje, s jedne strane, trebaju biti jednake onima koje su primjenjive u sličnim situacijama u unutarnjem pravnom poretku i koje, s druge strane, ne smiju učiniti praktično nemogućim ili pretjerano teškim primjenu prava koje dotičnim osobama priznaje ta uredba.

               58

               Međutim, to neće biti slučaj ako primjena nacionalnog propisa treba dovesti do toga da se dotičnoj osobi koja je u istom položaju kao E. Fischer‑Lintjens oduzme svaka zaštita u području socijalne sigurnosti u određenom razdoblju a da se ne uzmu u obzir sve relevantne okolnosti, osobito one koje se odnose na njezinu osobnu situaciju, poput dobi, zdravstvenog stanja i odsutnosti iz Nizozemske tijekom duljeg razdoblja. K tome posebnu važnost ima činjenica da je E. Fischer‑Lintjens u Njemačkoj uplaćivala tijekom razdoblja od studenoga 2007. do listopada 2010. doprinose za zdravstveno osiguranje.

               59

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti da članak 27. Uredbe br. 1408/71, zajedno s njenim Prilogom VI. odjeljkom R točkom 1. podtočkama (a) i (b), treba tumačiti na način da je korisnik mirovine, u okolnostima poput ovih iz glavnog postupka, stekao na nju pravo računajući od početka razdoblja tijekom kojeg je ta mirovina stvarno isplaćena dotičnoj osobi bez obzira na datum kada je formalno utvrđeno pravo na tu mirovinu, što uključuje i slučaj kad je ono počelo teći prije datuma odluke o priznanju prava na tu mirovinu. Članke 27. i 84.a Uredbe br. 1408/71, zajedno s Prilogom VI. odjeljkom R točkom 1. podtočkama (a) i (b), treba tumačiti na način da im je protivan propis države članice koji, u okolnostima poput ovih u glavnom postupku, korisniku mirovine kojem je država članica priznala pravo na tu mirovinu s retroaktivnim učinkom od godine dana ne dopušta osiguranje na obvezno zdravstveno osiguranje s istim retroaktivnim učinkom i koji time tom korisniku oduzima svaku zaštitu u području socijalne sigurnosti bez uzimanja u obzir svih relevantnih okolnosti, a osobito onih koje se odnose na njegovu osobnu situaciju.

         Troškovi

               60

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Članak 27. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1408/71 od 14. lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe i njihove obitelji koji se kreću unutar Zajednice, u verziji koja je izmijenjena i ažurirana Uredbom Vijeća (EZ) br. 118/97 od 2. prosinca 1996., kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 1992/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 18. prosinca 2006., zajedno s Prilogom VI. odjeljkom R točkom 1. podtočkama (a) i (b) navedene Uredbe br. 1408/71, treba tumačiti na način da je korisnik mirovine, u okolnostima poput ovih iz glavnog postupka, stekao na nju pravo računajući od početka razdoblja tijekom kojeg je ta mirovina stvarno isplaćena dotičnoj osobi bez obzira na datum kada je formalno utvrđeno pravo na tu mirovinu, što uključuje i slučaj kad je ono počelo teći prije datuma odluke o priznanju prava na tu mirovinu.

                     Članke 27. i 84.a Uredbe br. 1408/71, u verziji koja je izmijenjena i ažurirana Uredbom br. 118/97, kako je izmijenjena Uredbom br. 1992/2006, zajedno s njenim Prilogom VI. odjeljkom R točkom 1. podtočkama (a) i (b), treba tumačiti na način da im je protivan propis države članice koji, u okolnostima poput ovih u glavnom postupku, korisniku mirovine kojem je država članica priznala pravo na tu mirovinu s retroaktivnim učinkom od godine dana ne dopušta osiguranje na obvezno zdravstveno osiguranje s istim retroaktivnim učinkom i koji time tom korisniku oduzima svaku zaštitu u području socijalne sigurnosti bez uzimanja u obzir svih relevantnih okolnosti, a osobito onih koje se odnose na njegovu osobnu situaciju.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 21. veljače 2013. # Esge AG protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Postupak povodom prigovora. # Predmet T-444/10.


Presuda Suda (treće vijeće) od 22. prosinca 2010.#Tankreederei I SA protiv Directeur de l’administration des contributions directes.#Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunal administratif - Luksemburg.#Predmet C-287/10.