title: presuda od 25. ožujka 1999., Gencor/Komisija (T‑102/96, EU:T:1999:65)

text:
PRESUDA PRVOSTUPANJSKOG SUDA (peto prošireno vijeće)25. ožujka 1999.(*)„Tržišno
 natjecanje – Uredba (EEZ) br. 4064/89 – Odluka kojom se koncentracija
proglašava nespojivom sa zajedničkim tržištem – Tužba za poništenje –
Dopuštenost – Pravni interes – Teritorijalno područje primjene Uredbe
(EEZ) br. 4064/89 – Zajednički vladajući položaj – Obveze“U predmetu T-102/96,Gencor Ltd, južnoafričko društvo s poslovnim nastanom u Johannesburgu (Republika Južna Afrika), koje zastupaju Paul Lasok, QC, James Flynn i David Hall, solicitors, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu, ured Marca Loescha, 11, Rue Goethe,tužitelj,protivKomisije Europskih zajednica,
 koju zastupa Richard Lyal iz njezine pravne službe, u svojstvu agenta, s
 izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu, kod Carlosa Gómeza de la
Cruza, člana pravne službe, Centar Wagner, Kirchberg,tuženik,uz intervencijuSavezne Republike Njemačke,
 koju zastupaju Ernst Röder, ministar savjetnik, i Bernd Kloke, viši
vladin savjetnik, u svojstvu agenata, Savezno ministrstvo za
gospodarstvo i tehnologiju, Bonn (Njemačka),intervenijent,povodom
 tužbe za poništenje Odluke Komisije 97/26/EZ od 24. travnja 1996.,
kojom se utvrđuje da je postojanje koncentracije nespojivo sa
zajedničkim tržištem i funkcioniranjem Sporazuma o europskom
gospodarskom prostoru (predmet br. IV/M.619 – Gencor/Lonrho) (SL
1997, L 11, str. 30.),PRVOSTUPANJSKI SUD EUROPSKIH ZAJEDNICA (peto prošireno vijeće),u sastavu: J. Azizi, predsjednik, B. Vesterdorf, R. García-Valdecasas, R. M. Moura Ramos i M. Jaeger, suci,tajnici: J. Palacio González i A. Mair, administratori,uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 18. veljače 1998.,donosi sljedećuPresudu Činjenice iz kojih proizlazi spor 1. Predmetna koncentracija Stranke koncentracije1        Gencor
 Ltd (u daljnjem tekstu: Gencor) je društvo osnovano prema južnoafričkom
 pravu. To je društvo majka grupe čije su glavne djelatnosti u sektoru
rudarstva i metalurgije. 2        Impala
 Platinum Holdings Ltd (u daljnjem tekstu: Implats) je društvo osnovano
prema južnoafričkom pravu koje okuplja djelatnosti Gencora u području
platinskih metala. To društvo je u 46,5 %-tnom vlasništvu Gencora i
 u 53,5 %-tnom vlasništvu drugih dioničara, pri čemu ga kontrolira
Gencor, u smislu članka 3. stavka 3. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 4064/89 od
21. prosinca 1989. o kontroli koncentracija između poduzetnika (SL L
 395, str. 1., ispravci u SL 1990, L 257, str. 13., u daljnjem tekstu:
Uredba br. 4064/89).3        Lonrho
 Plc (u daljnjem tekstu: Lonrho) je društvo osnovano prema engleskom
pravu. To je društvo majka grupe koja obavlja različite djelatnosti u
području rudarstva i metalurgije, hotelijerstva, poljoprivrede i
općenito trgovine.4        Eastern
 Platinum Ltd (u daljnjem tekstu: Eastplats) i Western Platinum Ltd (u
daljnjem tesktu: Westplats), općenito poznati pod imenom Lonrho Platinum
 Division (u daljnjem tekstu: LPD), društva su osnovana prema
južnoafričkom pravu koja okupljaju djelatnosti Lonrha u području
platinskih metala. Pri tome je 73 % tog društva u vlasništvu
Lonrha, a 27 % u vlasništvu Gencora posredstvom društva Implats.
Taj zadnji udio predmet je Sporazuma između dioničara (u daljnjem
tekstu: Sporazum između dioničara) koji su sklopili Gencor i Lonrho
grupa 15. siječnja 1990. U skladu s tim sporazumom svaki dioničar
imenuje jednak broj članova upravnog odbora, a ti članovi uprave imaju
jednak broj glasova, dok nijedan član uprave nema odlučujući glas. Za
određene odluke potrebno je odobrenje uprave, posebice u sljedećim
područjima: širenje djelatnosti LPD-a, iznosi dividendi, godišnji
strateški plan i proračun; odobrenje godišnjih financijskih izvješća i
izmjene stopâ naknada koje se plaćaju dioničarima. Za odluke o većim
ulaganjima i otuđenju imovine znatne vrijednosti potrebno je odobrenje
dioničara. U skladu sa sporazumima koje su potpisali Eastplats i
Westplats (u daljnjem tekstu: sporazumi o upravljanju), tim društvima
upravlja Lonrho Management Services (u daljnjem tekstu: LMS), društvo
osnovano prema južnoafričkom pravu koje je pod kontrolom Lonrha. Predložena koncentracija5        Gencor
 i Lonrho planirali su stjecanje zajedničke kontrole nad Implatsom, a
preko njega i nad Eastplatsom i Westplatsom (LPD), kroz operaciju koja
se trebala odvijati u dvije faze. U prvoj fazi Gencor i Lonrho stekli bi
 zajedničku kontrolu nad Eastplatsom i Westplatsom. U drugoj fazi
Implatsu bi bila dana isključiva kontrola nad Eastplatsom i Westplatsom.
 U zamjenu za ustup udjela u Eastplatsu i Westplatsu Lonrho bi povećao
svoj udio u Implatsu.6        Nakon
 tog prijenosa Implats bi imao isključivu kontrolu nad Eastplatsom i
Westplatsom. Gencor bi stekao 32 % Implatsa, Lonrho 32 %, a
36 % bi bilo u javnom vlasništvu. Nadalje bi se sporazumom o
imenovanju članova upravnog odbora i načinu glasovanja reguliralo
ponašanje dvaju glavnih dioničara o najvažnijim pitanjima u upravljanju
Implatsom, čime bi im se dala zajednička kontrola nad Implatsom. 2. Upravni postupak7        Gencor
 i Lonrho su 20. lipnja 1995. objavili da su sklopili Okvirni sporazum o
 koncentraciji svojih djelatnosti u području platinskih metala. Istog
dana su poslali Komisiji presliku izjave za javnost u kojoj je
najavljena ta transakcija.8        Južnoafrički
 ured za tržišno natjecanje (South African Competition Board)
obavijestio je stranke 22. kolovoza 1995. da iz dokumenata koji su mu
upućeni 14. kolovoza 1995. koncentracija nije sporna prema južnoafričkom
 pravu tržišnog natjecanja. 9        Gencor
 i Lonrho su 10. studenoga 1995. potpisali niz sporazuma koji se odnose
na provedbu koncentracije. Ti sporazumi uključuju i kupoprodajni ugovor,
 čije ostvarenje je bilo ovisno o ispunjenju određenih suspenzivnih
uvjeta, posebice odobrenja koncentracije od strane Komisije do 30.
lipnja 1996. ili, ako stranke o tome postignu sporazum, najkasnije do
30. rujna 1996., sukladno člancima 3.1.8. i 3.3. kupoprodajnog ugovora.10      Gencor
 i Lonrho su 17. studenoga 1995., sukladno članku 4. stavku 1. Uredbe
br. 4064/89, obrascem CO zajedno obavijestili Komisiju o tom sporazumu i
 njegovim dodacima.11      Komisija
 je odlukom od 8. prosinca 1995., u skladu s člankom 7. stavkom 2. i
člankom 18. stavkom 2. Uredbe br. 4064/89, naložila suspenziju
ostvarenja koncentracije do donošenja konačne odluke.12      Odlukom
 od 20. prosinca 1995. Komisija je utvrdila da postoje ozbiljne dvojbe u
 pogledu sukladnosti koncentracije sa zajedničkim tržištem te je stoga
započela postupak propisan člankom 6. stavkom 1. točkom (c) Uredbe
br. 4064/89.13      Anglo
 American Corporation of South Africa Ltd (u daljnjem tekstu: AAC) je
13. ožujka 1996. stekao 6 % udjela u Lonrhu, s pravom prvokupa
daljnjih 18 %. AAC je glavni takmac Gencora i Lonrha posredstvom
svojeg povezanog društva Amplats, koje je vodeći svjetski dobavljač u
području platinskih metala.14      Nakon
 sastanka koji je 13. ožujka 1996. sazvala Komisija Gencor i Lonrho su
započeli razgovore s Komisijom kako bi istražili mogućnost ispunjenja
obveza u skladu s člankom 8. stavkom 2. Uredbe br. 4064/89.15      Komisija
 je 27. ožujka 1996. obavijestila Gencor i Lonrho da se jedna od njenih
glavnih dvojbi u vezi s koncentracijom odnosi na mogućnost smanjenja
obujma proizvodnje, što je moglo dovesti do pojačanog pritiska na rast
cijena. U vezi s time je istaknula da ona obično ne prihvaća preuzimanje
 obveza u pogledu budućeg ponašanja. 16      Nakon
 niza sastanaka i prijedloga tim povodom Gencor i Lonrho su
1. travnja 1996. podnijeli konačnu verziju obveza koje su ponudili
preuzeti. Te obveze su se ponajprije odnosile na obujam proizvodnje na
jednom određenom lokalitetu.17      Komisija
 je dopisom od 2. travnja 1996. kritizirala te prijedloge jer nisu
otklonili njezine dvojbe. Osobito je upozorila na teškoće koje će se
javiti u vezi s provjerom pridržavanja tih obveza i na probleme koji će
nastati poništavanjem te operacije ako bi došlo do povrede preuzetih
obveza. Uz to je dodala da nije uzet u obzir predviđeni rast potražnje.18      Savjetodavni
 odbor za koncentracije (u daljnjem tekstu: Savjetodavni odbor) je
9. travnja 1996. donio mišljenje o koncentraciji i obvezama koje su
 predložili preuzeti tužitelj i Lonrho. Izrazio je slaganje s
prijedlogom odluke Komisije u dijelu koji se odnosio na narav
koncentracije, njezin značaj za cijelu Zajednicu, tržište proizvoda i
zemljopisno tržište te nedostatnost preuzetih radnji. Većina članova
Savjetodavnog odbora prihvatila je analizu Komisije prema kojoj bi
koncentracija dovela do stvaranja vladajućeg oligopola na odnosnim
tržištima, kao i njen zaključak prema kojem bi to bilo nesukladno sa
zajedničkim tržištem i funkcioniranjem Europskog gospodarskog prostora
(u daljnjem tekstu: EGP). Manjina članova Savjetodavnog odbora izrazila
je dvojbe u pogledu mogućnosti da se Uredba br. 4064/89 primijeni na
situacije oligopolističkog vladajućeg položaja i zbog toga se nije
izjasnila o pitanju je li posao bio sukladan sa zajedničkim tržištem i
funkcioniranjem EGP-a.19      Zamjenik
 južnoafričkog ministra vanjskih poslova je 19. travnja 1996. Komisiji
službeno iznio stajališta svoje vlade o predloženoj koncentraciji. U tom
 dopisu se ograničio na to da ne namjerava osporavati stajališta o
politici tržišnog natjecanja koja je usvojila Zajednica u području
koncentracija i tajnih sporazuma, nego da vodeći računa o važnosti
rudnih bogatstava za južnoafričko gospodarstvo želi konstruktivno
djelovati u slučaju ako bi došlo do stvarne pojave koluzije. U ovom
konkretnom slučaju južnoafrička vlada je smatrala da su u određenim
situacijama bila poželjnija dva takmaca jednake snage u odnosu na raniju
 situaciju u kojoj je postojalo samo jedno vladajuće rudarsko društvo u
sektoru. Zamjenik ministra naveo je da, iako se glavnina rezervi platine
 nalazi u njegovoj državi, rezerve koje su se nalazile u inozemstvu
mogle bi teorijski zadovoljiti potražnju idućih 20 godina, ne
uključujući potencijalno važne resurse u Zimbabveu. Naposljetku,
južnoafrička vlada se nadala da će raspraviti ta pitanja s Komisijom pa
je zahtijevala da se odluka odgodi dok se ne organizira takva rasprava.20      Odlukom
 97/26/EZ od 24. travnja 1996. (SL 1997, L 11, str. 30., u daljnjem
tekstu: sporna odluka) Komisija je primjenom članka 8. stavka 3. Uredbe
br. 4064/89 proglasila koncentraciju nespojivom sa zajedničkim
tržištem i funkcioniranjem Sporazuma o EGP-u jer bi njen rezultat bio
stvaranje vladajućeg duopola Amplats i Implats/LPD na svjetskom tržištu
platine i rodija, što bi za posljedicu imalo značajno ograničavanje
učinkovitog tržišnog natjecanja na zajedničkom tržištu.21      Lonrho
 je dopisom od 21. svibnja 1996. obavijestio Gencor da ne namjerava
produljivati rok koji je određen za ostvarenje suspenzivnih uvjeta iz
kupoprodajnog ugovora s 30. lipnja 1996. na 30. rujan 1996., s obzirom
na to da u traženom vremenu nije bio ostvaren uvjet odobrenja
koncentracije od strane Komisije utvrđen člankom 3.1.8 kupoprodajnog
ugovora. Sudski postupak22      Tužitelj je 28. lipnja 1996. podnio ovu tužbu za poništenje sporne odluke.23      Tužitelj
 je 3. prosinca 1996. na temelju članaka 49., 64. i 65. Poslovnika
podnio prijedlog za mjere upravljanja postupkom ili izvođenja dokaza
kako bi se točno utvrdilo pravni status i domašaj službenih dopisa
južnoafričkih tijela nadležnih za tržišno natjecanje, kao i područje
primjene i uvjete provedbe južnoafričkog prava tržišnog natjecanja.24      Komisija
 je 18. prosinca 1996., 24. siječnja 1997. i 30. srpnja 1997. iznijela
svoja očitovanja o tom zahtjevu.25      Savezna
 Republika Njemačka i Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne
Irske su 25. studenoga 1996. i 3. prosinca 1996. podnijele zahtjev za
intervenciju na strani Komisije.26      Tužitelj
 je 11. prosinca 1996. i 3. siječnja 1997. zahtijevao povjerljivo
postupanje s određenim podacima u spisu, osobito u odnosu na Saveznu
Republiku Njemačku i Ujedinjenu Kraljevinu.27      Prvostupanjski
 sud je 19. veljače 1997. zahtijevao od tužitelja i od Lonrha da
odgovore na određena pitanja u vezi s dopuštenosti tužbe i da podnesu
određene dokumente. Tužitelj i Lonrho su 1. travnja 1997. i 10. ožujka
1997. odgovorili na upite Prvostupanjskog suda. Tužitelj je dostavio
zahtijevane dokumente, posebice sporazume o upravljanju koje su
Eastplats i Westplats sklopili 15. siječnja 1990. s LMS-om, kao i
sporazum koji je poznat pod nazivom Sporazum između dioničara, koji su
15. siječnja 1990. također sklopili Gencor i Lonrho u vezi s kontrolom
LPD-a. 28      Predsjednik
 petog proširenog vijeća je rješenjem od 3. lipnja 1997. s jedne strane
dopustio intervenciju Saveznoj Republici Njemačkoj i Ujedinjenoj
Kraljevini Velike Britanije i Sjeverne Irske i s druge strane djelomično
 udovoljio zahtjevu za povjerljivo postupanje.29      Tužitelj
 je 27. lipnja 1997. podnio dodatni zahtjev za povjerljivo postupanje u
vezi s određenim podacima iz spisa.30      Predsjednik
 petog proširenoga vijeća je rješenjem od 16. srpnja 1997. udovoljio tom
 zahtjevu.31      Ujedinjena
 Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske je 22. rujna 1997.
odustala od intervencije. Savezna Republika Njemačka je 26. rujna 1997.
podnijela svoj intervencijski podnesak.32      Na
 temelju izvješća suca izvjestitelja Prvostupanjski sud je odlučio
otvoriti usmeni dio postupka i u okviru mjera upravljanja postupkom
propisanih u članku 64. Poslovnika tužitelj i Komisija bili su pozvani
predložiti cjeloviti tekst obveza koje su tijekom upravnog postupka
stranke koncentracije ponudile prihvatiti. Stranke su priložile
zahtijevani dokument 6. odnosno 12. veljače 1998. 33      Izlaganja
 glavnih stranaka su saslušana i one su odgovorile na usmena pitanja
koja im je postavio Prvostupanjski sud na raspravi od 18. veljače 1998. 34      Prvostupanjski
 sud je dopisom od 17. srpnja 1998. pitao tužitelja želi li, s obzirom
na presudu Suda od 31. ožujka 1998. u predmetu Francuska i
drugi/Komisija (C-68/94 i C-30/95, Zbornik, str. I-1375), odustati od
tužbenog razloga prema kojem koncentracije koje stvaraju zajednički
vladajući položaj ne spadaju u područje primjene Uredbe br. 4064/89.
Tužitelj je na pitanje Prvostupanjskog suda odgovorio dopisom od 29.
srpnja 1998. Zahtjevi stranka35      Tužitelj od Prvostupanjskog suda zahtijeva da:–      poništi spornu odluku;–      naloži Komisiji snošenje troškova.36      Komisija od Prvostupanjskog suda zahtijeva da:–      odbaci tužbi kao nedopuštenu;–      podredno, odbije tužbu kao neosnovanu;–      naloži tužitelju snošenje troškova.37      Savezna Republika Njemačka od Prvostupanjskog suda zahtijeva da tužbu odbaci.  Dopuštenost Argumenti tuženika38      Komisija
 se poziva na nedopuštenost tužbe iz razloga što tužitelj više nema
pravni interes. Naime, pravni položaj tužitelja se više ne može
izmijeniti odlukom Prvostupanjskog suda u njegovu korist, zato što više
nije moguće ostvariti predmetni posao.39      Komisija
 glede toga navodi da je predviđeni posao između Gencora i Lonrha bio
podložan određenim suspenzivnim uvjetima, uključujući dobivanje dozvole
Komisije na temelju članka 6. stavka 1. točke (a) ili (b) ili članka 8.
stavka 2. Uredbe br. 4064/89. Komisija ističe da se taj uvjet morao
ostvariti najkasnije 30. lipnja 1996., a njegovo neostvarenje dovodi je
do prestanka važenja cjelokupnog kupoprodajnog ugovora sukladno njegovom
 članku 3.3. Komisija naposljetku podsjeća da je isti članak predviđao
mogućnost produženja roka do 30. rujna 1996. na temelju pisanog
sporazuma stranaka, ali ju je Lonrho odbio dopisom od 21. svibnja 1996. Ocjena Prvostupanjskog suda 40      Treba
 podsjetiti da je tužba za poništenje koju podnesu fizička ili pravna
osoba dopuštena samo u mjeri u kojoj ta osoba ima interes da dođe do
poništenja tog pobijanog akta (presuda Prvostupanjskog suda od 9.
studenoga 1994. u predmetu Scottish Football/Komisija, T‑46/92, Zbornik,
 str. II-1039., točka 14.). Takav interes postoji samo ako poništenje
tog akta samo po sebi može imati pravne posljedice (presuda Suda od
24. lipnja 1986. u predmetu Akzo Chemie/Komisije, 53/85, Zbornik,
str. 1965., točka 21.).41      Glede
 toga treba istaknuti da je prema članku 176. Ugovora o EZ-u institucija
 čiji akt je proglašen ništavim dužna poduzeti mjere koje su potrebne za
 izvršenje presude. Te mjere se ne odnose na nestanak akta iz pravnog
poretka Zajednice, jer taj nestanak proizlazi iz same sudske odluke o
poništenju. Te mjere se prije svega odnose na uklanjanje učinaka
predmetnoga akta koji su zahvaćeni utvrđenim nezakonitostima.
Poništavanje akta koji je već bio proveden ili koji je u međuvremenu
stavljen izvan snage od određenog datuma uvijek može imati pravne
posljedice. Naime, akt je mogao prouzročiti pravne posljedice tijekom
razdoblja kada je bio na snazi, a ti učinci ne moraju nužno nestati zbog
 stavljanja akta izvan snage. Tužba za poništenje također je dopuštena
ako omogući da se izbjegne ponavljanje navedene nezakonitosti u
budućnosti. Iz tih je razloga presuda za poništenje temelj zbog kojeg
odnosna institucija može biti prisiljena uspostaviti odgovarajuće stanje
 tužitelja ili izbjeći donošenje istovjetnog akta (vidjeti presudu Suda
od 6. ožujka 1979. u predmetu Simmenthal/Komisija, 92/78, Zbornik, str.
777., t. 32., gore navedenu presudu Akzo Chemie/Komisija, t. 21., i
presudu od 26. travnja 1988. u predmetu Apesco/Komisija, 207/86,
Zbornik, str. 2151., t. 16.).42      Okolnost
 da je pobijana odluka koja koncentraciju proglašava nesukladnom sa
zajedničkim tržištem upućena tužitelju daje mu pravni interes za vođenje
 postupka i za zahtijevanje od suca Zajednice da ispita zakonitost te
odluke. 43      Nadalje,
 kao što je istaknuo tužitelj, sporna odluka može izmijeniti njegov
pravni položaj mogućeg kupca Lonrhovog udjela u LPD-u.44      Na
 temelju članka 11. Sporazuma između dioničara (posebice članka 11.1 i
11.6) svaka prodaja Lonrha bilo kojeg dijela njegovog 73 %-tnog udjela u
 LPD-u ili izlistavanje bilo kojeg dijela tog udjela na tržištu kapitala
 omogućila bi Gencoru pravo njegovog cjelokupnog ili djelomičnog
stjecanja. Činjenica je da bi, ako bi jedno od posredničkih društava
koje je imalo udjel u LPD-u napustilo grupu Lonrho ili ako bi treća
osoba stekla 51 % udjela u Lonrhu, to također omogućilo Gencoru
stjecanje tog udjela. Treba međutim utvrditi da pobijana odluka
predstavlja prepreku za izvršenje prava prvokupa. 45      Naposljetku,
 teza Komisije bi dovela do toga da zakonitost odluka s nepovoljnim
učinkom donesenih na temelju Uredbe br. 4064/89 ne bi mogla biti
predmetom sudskog nadzora u situaciji u kojoj bi ugovorna osnova
pothvata nestala prije nego što bi Prvostupanjski sud donio odluku.
Međutim, nestanak osnove pothvata sam po sebi nije element takve naravi
da bi isključivao nadzor zakonitosti odluke Komisije.46      Iz toga slijedi da treba odbiti prigovor nedopuštenosti koji je istaknula Komisija. Meritum47      Tužitelj
 u potporu svojem zahtjevu navodi različite tužbene razloge, koji se
odnose na: nenadležnost Komisije u pogledu predmetne koncentracije i s
tim povezanu povredu članka 190. Ugovora, povredu članka 2. Uredbe
br. 4064/89, u tome što koncentracije koje dovode do zajedničkog
vladajućeg položaja ne ulaze u područje primjene uredbe, i s tim
povezane povrede članka 190. Ugovora, povrede članka 2. Uredbe br.
4064/89, u tome što je Komisija pogrešno utvrdila da bi koncentracija
stvorila zajednički vladajući položaj, i s time povezanu povredu članka
190. Ugovora, te naposljetku povredu članka 8. stavka 2. Uredbe
br. 4064/89 i s tim povezanu povredu članka 190. Ugovora. I
 – Tužbeni razlozi koji se, s jedne strane, temelje na povredi Uredbe
br. 4064/89, u tome što se njome ne daje nadležnost Komisiji za
ispitivanje sukladnosti predmetne koncentracije sa zajedničkim tržištem
i, s druge strane, na povredi članka 190. Ugovora Argumenti stranaka48      Tužitelj
 ponajprije ističe da Uredba br. 4064/89 ne daje nadležnost
Komisiji za ispitivanje sukladnosti koncentracije sa zajedničkim
tržištem. Tužitelj podredno ističe da, uz pretpostavku da Uredba br.
4064/89 daje takvu nadležnost, ne bi bilo moguće primijeniti je kao
nezakonitu na temelju članka 184. Ugovora.49      Uredba
 br. 4064/89 ne bi bila primjenjiva na predmetnu koncentraciju jer
se odnosi na gospodarske djelatnosti koje se odvijaju na državnom
području treće države, Republike Južne Afrike, i zato što su je odobrila
 tijela te države. Uredba br. 4064/89 primjenjuje se samo na
koncentracije do kojih je došlo unutar Zajednice.50      Ta
 analiza u skladu je s načelom teritorijalnosti, općim načelom
međunarodnog javnog prava koje Zajednica treba poštovati u izvršavanju
svojih nadležnosti (presuda Suda od 27. rujna 1988., Ahlström Osakeyhtiö
 i drugi/Komisija, 89/85, 104/85, 114/85, 116/85, 117/85 i od 125/85 do
129/85, Zbornik, str. 5193., u daljnjem tekstu: presuda Drvna celuloza,
t. 18., i presuda Suda od 24. studenoga 1992., Poulsen i Diva
Navigation, C-286/90, Zbornik, str. I-6019., t. 9.).51      Pravne
 temelje, kojima se koristilo Vijeće kako bi donijelo Uredbu
br. 4064/89, odnosno članke 87. i 235. Sporazuma, ne bi bilo moguće
 tumačiti protivno tom načelu kako bi se utvrdila izvanteritorijalna
nadležnost. Naime, načela iz članaka 85. i 86., na koje se poziva članak
 87., kao i ciljevi Zajednice, na koje upućuje članak 235., odnose se
samo na tržišno natjecanje unutar zajedničkog tržišta, a ne na tržišno
natjecanje između poduzetnika koji imaju poslovni nastan na zajedničkom
tržištu i poduzetnika koji imaju poslovni nastan izvan zajedničkog
tržišta kao ni na tržišno natjecanje između poduzetnika koji imaju
poslovni nastan izvan zajedničkog tržišta. Takav zaključak slijedi i iz
članaka 85. i 86. o tome da mora postojati uvjet utjecaja na trgovinu
između država članica i iz ciljeva Zajednice navedenih u člancima 2. i
3. točki (g) Ugovora. 52      To
 ograničenje područja primjene pravila o tržišnom natjecanju iz Ugovora
ponovljeno je kako u točkama 1. do 5. i 9. do 11. uvodnih izjava Uredbe
br. 4064/89 tako i u članku 2., u odredbama u kojima se navodi da se
uredba odnosi samo na koncentracije koje imaju učinke unutar zajedničkog
 tržišta.53      Iako
 Uredba br. 4064/89 ne definira izričito područje primjene u
ovisnosti o mjestu gdje se koncentracija odvija, njena uvodna izjava 30.
 i članak 24. impliciraju da je koncentracija u kojoj sudjeluju
poduzetnici Zajednice, a koja se provodi u trećoj državi, u nadležnosti
tijala te države, a ne u nadležnosti Komisije.54      Tužitelj
 upozorava da njegova analiza ne znači da se Uredba br. 4064/89
može primijeniti samo na koncentraciju između poduzetnika s poslovnim
nastanom unutar Zajednice. Mjesto poslovnog nastana predmetnih
poduzetnika u stvarnosti ima manju važnost nego mjesto ili mjesta
provedbe koncentracije. Tužitelj se u vezi s tim poziva na presudu Suda
od 21. veljače 1973., Europemballage i Continental Can/Komisije (6/72,
Zbornik, str. 215.), u kojoj je Sud priznao nadležnost Komisije za
primjenu članka 86. Ugovora na koncentraciju koju je izvršio poduzetnik
sa sjedištem izvan Zajednice jer se u tom predmetu radilo o stjecanju
poduzetnika unutar Zajednice.55      Uredba
 br. 4064/89 bi stoga bila primjenjiva samo u slučajevima u kojima
se odnosne djelatnosti koncentracije odvijaju unutar Zajednice. Točnije,
 kao što je to navedeno u njezinoj uvodnoj izjavi 11., ona bi se
primjenjivala na poduzetnika čiji se značajan dio poslovanja odvija
unutar Zajednice. U ovom predmetu, koncentracija o kojoj je obaviještena
 Komisija odvija se u Južnoj Africi, u kojoj se odvija većina glavnih
djelatnosti poduzetnika koji ostvaruju koncentaciju, odnosno
eksploatacija i prerada platinskih metala. Okolnost da Lonrho ima
društvo kći s uredom u Zajednici za prodaju svoje ukupne proizvodnje
platinskih metala i činjenica da u Zajednici obavlja druge djelatnosti u
 područjima hotelijerstva i općenito trgovine, ne dopušta da se može
smatrati da Lonrho obavlja značajan dio poslovanja u Zajednici u smislu
gore navedene uvodne izjave br. 11.56      Tužitelj
 uspoređuje takvu analizu s onom sadržanom u presudi Drvna celuloza, u
kojoj je u okviru sporazuma o cijenama potvrđeno da je Zajednica
nadležna za primjenu svojih pravila o tržišnom natjecanju na
protutržišno ponašanje koje na zajedničkom tržištu provode poduzetnici
koji imaju sjedište izvan Zajednice kada se sporazum ili usklađeno
djelovanje poduzetnika provode na području Zajednice. Međutim, u ovom
predmetu koncentracija nije ni počela, niti bi se provodila, na području
 Zajednice, nego samo na državnom području Republike Južne Afrike.
Dakle, koncentracija se prije svega odnosi na industrijsku politiku i
tržišno natjecanje treće države. Sukladno tome, Komisija nije imala
teritorijalnu nadležnost (presuda Drvna celuloza, t. od 11. do 18., i
mišljenje nezavisnog odvjetnika M. Darmona o toj presudi, t. 20.).57      Čak
 i ako je Uredba br. 4064/89 kao kriterij nadležnosti zadržala kriterij
postojanja trenutačnog i bitnog učinka koncentracije na tržišno
natjecanje unutar Zajednice, on u ovom predmetu nije ispunjen. 58      Kao
 prvo, Komisija je utvrdila (t. 206. i 210. sporne odluke) da bi
koncentracija srednjoročno mogla dovesti do stvaranja vladajućeg duopola
 na svjetskom tržištu platine i rodija. Međutim, ta tvrdnja nije
dovoljna da bi u ovom predmetu opravdala primjenu kriterija trenutačnog i
 bitnog učinka. Izraz „srednjoročno“ može biti nejasan, u mjeri u kojoj
se može odnositi na slučaj stvaranja vladajućeg položaja u srednjem roku
 ili na njegov nestanak u duljem razdoblju. U prvom slučaju, posljedice
koncentracije ne bi bile trenutačne jer bi ovisile o budućem ponašanju
kako poduzeća koje bi nastalo koncentracijom tako i od Amplatsa. U
drugom slučaju, posljedice koncentracije ne bi bile stvarne zbog njihove
 kratkotrajnosti.59      Kao
 drugo, kako su relevantna tržišta ona svjetska, eventualni vladajući
položaj do kojeg bi dovela koncentracija ne bi se odnosio više na
Zajednicu nego na bilo koju drugu vlast, iz čega slijedi da
koncentracija ne bi imala stvaran učinak. Sporna odluka (t. 16., 18. i
98. uvodnih izjava) ne zahtijeva za Zajednicu širu nadležnost nego što
bi to bila nadležnost Republike Južne Afrike ili bilo koje treće države,
 posebice Japana ili Sjedinjenih Američkih Država, nego se zadovoljava
time da upozori da su predmetna tržišta svjetska tržišta, da europska
potrošnja čini gotovo 20 % svjetskog tržišta platinskih metala (a u
prosjeku oko 17 % za platinu) i da se svaki učinak na svjetskom tržištu
nužno odražava na Zajednicu i EGP. Ti elementi nisu dostatni za
utvrđivanje nadležnosti Komisije i, u svakom slučaju, za obrazloženje
odluke sukladno zahtjevima članka 190. Ugovora.60      U
 tom pogledu, sektorska i geografska potražnja za platinom i rodijem na
svjetskom tržištu pokazuje da bi zapadna Europa (uključujući Zajednicu),
 čija potrošnja tijekom razdoblja 1991.-1995. predstavlja između 17 i 22
 % svjetske potražnje, bila neznatno pogođena koncentracijom koja se
provodi izvan njenih granica i koja se na nju manje odnosi nego na
Japan, gdje potrošnja u istom razdoblju predstavlja između 47 i 51 %
svjetske potražnje, ili na sjevernu Ameriku (uključujući Sjedinjene
Američke Države), u kojoj potrošnja u istom razdoblju predstavlja između
 19 i 21 % svjetske potražnje. Tu analizu potvrđuje i relativno nizak
tržišni udjel (približno (…) (1)
 % za platinu i (…) % za rodij 1994.) kao i ukupni kombinirani
promet (približno (…) milijuna ekija samo za platinu 1994.), koji
su u Zajednici, u vezi s platinom i rodijem ostvarili poduzetnici koji
su stranke koncentracije. U tom pogledu, određivanje značaja
koncentracije za cijelu Zajednicu i izračun prometa odnosnih poduzetnika
 u smislu članka 5. Uredbe br. 4064/89 nalaže uzimanje o obzir
pojma društva ili pravne osobe, a ne pojma poduzetnika u smislu članaka
85. i 86. Ugovora (vidjeti spornu odluku, t. 24., 34., 44., 56., 98.,
100. i 209., kao i tablicu 6. iz t. 96.).61      Kao
 treće, kada je riječ o stvaranju vladajućeg duopola na tržištima
platine i rodija, rizik koluzije ili usporednog ponašanja između članova
 oligopola, na koji se poziva Komisija, u bitnome je u nadležnosti
nadležnih južnoafričkih tijela u području tržišnog natjecanja. Položaj
ne može biti drugačiji, osim u slučaju kada bi bili ispunjeni uvjeti
utvrđeni u presudi Drvna celuloza. Međutim, ovaj slučaj se razlikuje od
presude Drvna celuloza jer se ta presuda ne odnosi na koncentraciju
ostvarenu u trećoj državi, već na sporazum o cijenama koji se odnosi na
Zajednicu i koji je izvršen unutar Zajednice (vidjeti presudu Drvna
celuloza, t. 13.). U svakom slučaju, Komisija se ne može proglasiti
nadležnom u pogledu koncentracije, koja može potpadati ili ne pod
njezinu nadležnost temeljem Ugovora, na temelju budućeg i
pretpostavljenog ponašanja poduzetnika aktivnih na odnosnom tržištu.62      Konačno,
 sporni ugovori bili su predmetom odluke od 22. kolovoza 1995.
južnoafričkog tijela nadležnog za područje tržišnog natjecanja, odnosno
Južnoafričkog ureda za tržišno natjecanje. Ta odluka je potvrdila da
predmetna koncentracija nije bila problematična s aspekta južnoafričke
politike tržišnog natjecanja. Sukladno tome, navedena koncentracija u
skladu je s pravom mjesta gdje treba biti izvršena, tako da ako je
Komisija proglasi nezakonitom, to bi nužno dovelo do sukoba nadležnosti s
 južnoafričkim tijelima. U tom je pogledu zamjenik ministra
južnoafričkog Ministarstva vanjskih poslova jasno izložio svoje dvojbe u
 dopisu koji je uputio Komisiji 19. travnja 1996. Uzrok sukoba
nadležnosti jest u činjenici da koncentracija predstavlja izmjenu
industrijske strukture treće države, u ovom slučaju Republike Južne
Afrike, što za sobom povlači bitnije posljedice, kako za poduzetnike na
koje se odnosi tako i na gospodarstvo odnosne države, nego što to čine
sami sporazumi. Sukladno tomu, zahtijevati nadležnost u pogledu takvih
izmjena predstavljalo bi najočitije miješanje u unutarnje poslove te
države.63      Naposljetku,
 iz relativno umjerenog učinka koncentracije na Zajednicu bilo bi moguće
 zaključiti da ne postoji nikakvo pravno opravdanje za Komisijin zahtjev
 za nadležnošću te da je taj zahtjev neproporcionalan. 64      Komisija
 ističe da postoje dva osnovna temelja za njenu nadležnost. Prvi temelj
je načelo državljanstva, na temelju kojega je nadležna ratione personae
nad djelatnostima Lonrha, društva utemeljenoga sukladno pravu države
članice. Drugi temelj je načelo teritorijalnosti.65      Komisija
 uvodno primjećuje da su stranke koncentracije od nje zahtijevale da se
ispita sukladnost koncentracije sa zajedničkim tržištem i EGP-om, kada
su joj dostavile svoj sporazum i dobivanje Komisijinog odobrenja za
sporazum navele kao prethodni uvjet za njegovu provedbu. U tim
okolnostima nijedna stranka ne bi mogla postupati, a da to ne bilo
protivno načelu „nemo auditur…“ i načelu „venire contra factum
proprium“, kao da se nije dobrovoljno podvrgnula Uredbi
br. 4064/89.66      Komisija
 kritizira argumente tužitelja koji se odnose na kriterij lokalizacije
odnosne gospodarske djelatnosti zahvaćene koncentracijom kao i na
kriterije i modalitete svoje nadležnosti u okviru Uredbe br. 4064/89.67      U
 vezi s lokalizacijom gospodarske djelatnosti zahvaćene koncentracijom
Komisija pojašnjava da, iako se slaže s analizom tužitelja prema kojoj
se Uredba br. 4064/89, kao i članci 85. i 86. Ugovora, odnose na tržišno
 natjecanje unutar zajedničkog tržišta, ona iz toga u ovom predmetu ne
izvlači iste zaključke kao tužitelj. Naime, budući da se sporna odluka
zasniva na tome da bi se koncentracija o kojoj je poslana obavijest,
iako bi bila ostvarena u Južnoj Africi u obliku koncentracije
proizvodnih sredstava, provodila širom svijeta i da bi izmijenila
strukturu tržišnog natjecanja za odnosne proizvode kako na svjetskoj
razini tako i na razini Zajednice iz razloga svjetske važnosti
geografskog tržišta, pogrešno je smatrati, kao što to čini tužitelj, da
se propisi o gospodarskoj djelatnosti na području Zajednice ne odnose na
 navedenu odluku. U tom pogledu Komisija ističe da se, iako je točno da
stranke ne eksploatiraju platinu u Zajednici, ipak bitan dio njihovih
djelatnosti tamo odvija.68      Komisija
 tvrdi da je njezino shvaćanje u skladu s presudom Drvna celuloza i
mišljenjem nezavisnog odvjetnika M. Darmona o toj presudi i podsjeća da u
 toj presudi nije toliko bitna lokalizacija predmetnih poduzeća, nego
protutržišni učinak na području Zajednice. Dakle, u ovom predmetu se ne
treba koncentrirati na lokalizaciju poduzeća, nego na izmjenu strukture
tržišnog natjecanja unutar zajedničkog tržišta. Navedena izmjena se ne
odnosi, kao što to navodi tužitelj, na eksploataciju ili preradu
predmetnih proizvoda, nego na tržište prodaje platine u Zajednici.69      U
 vezi s kriterijima i modalitetima međunarodne nadležnosti Zajednice
temeljem Uredbe br. 4064/89, Komisija smatra da je sporna odluka u
skladu s rješenjima iz presude Drvna celuloza, u kojoj je Sud utvrdio
dva nužna elementa ponašanja, odnosno nastanak zabranjenog sporazuma i
njegovu provedbu, da bi zatim primijetio da je zabranjeni sporazum
proveden unutar zajedničkog tržišta. Međutim, pobijana bi se
koncentracija provela širom svijeta pa bi promijenila strukturu tržišnog
 natjecanja. Nadležnost Komisije dakle proizlazi iz klasičnih pravila
koja se odnose na međunarodnu nadležnost, što je zaključak koji je
potkrijepljen činjenicom da se prodaje LPD-a na svjetskom tržištu
odvijaju posredništvom Western Metal Salesa, belgijskog društva kćeri
Lonrha s poslovnim nastanom u Bruxellesu.70      Kada
 je riječ o argumentaciji tužitelja u vezi s bitnim i trenutačnim
učinkom, Komisija smatra da je ona u potpunosti neutemeljena u mjeri u
kojoj pobijana odluka pravilno karakterizira bitni i trenutačni učinak
na strukturu tržišnog natjecanja unutar zajedničkog tržišta i EGP-a. 71      Kada
 je riječ o mogućnosti sukoba nadležnosti s južnoafričkim tijelima,
Komisija navodi da bi predmetna koncentracija imala slabe učinke na
situaciju s tržišnim natjecanjem u Južnoj Africi jer je potražnja za
platinom u toj državi neznatna. U tim okolnostima Komisija predloženu
koncentraciju uspoređuje s izvoznim kartelom, koji načelno nema učinak
na strukturu tržišnog natjecanja u matičnim državama poduzetnika koji
sudjeluju u koncentraciji i čije učinke tijela tih država čak mogu
smatrati povoljnima.72      Njemačka
 vlada ističe da Uredba br. 4064/89 omogućuje da se ocijeni
sukladnost koncentracije o kojoj je poslana obavijest sa zajedničkim
tržištem i EGP-om. Ta analiza bi udovoljavala i načelima međunarodnog
javnog prava i praksi Suda koja se odnosi na članak 85. Ugovora.73      Kao
 prvo, Uredba br. 4064/89 sama određuje režim svoje
izvanteritorijalne primjene. Iz uvodne izjave 11., u vezi s člankom 1.
stavkom 2. točkom (b) proizlazi pravilo o rješavanju sukoba nadležnosti
glede poduzetnika sa sjedištem izvan Zajednice. Uvodna izjava 11.
osobito predviđa primjenu na koncentracije koje ostvaruju poduzetnici
koji nemaju svoju glavnu djelatnost u Zajednici, ali tamo obavljaju
značajan dio poslovanja, prema kriteriju određenom u članku 1. stavku 2.
 točki (b), odnosno realizaciji ukupnog prihoda unutar Zajednice, svakog
 od najmanje dvaju poduzetnika uključenih u pothvat koji premašuje 250
milijuna ekija. Međutim, u ovom slučaju predmetna koncentracija
udovoljava tako određenom pragu i Komisija je u svojoj odluci dostatno
obrazložila posljedice koncentracije na zajedničko tržište. 74      Kao
 drugo, kada je riječ o usklađenosti te analize s međunarodnim javnim
pravom, njemačka vlada pojašnjava da i pravilo o rješavanju sporova koje
 je dio Uredbe br. 4064/89 i njegova primjena u ovom predmetu
udovoljavaju kriterijima koji proizlaze iz teorije učinaka, poznate kao
načelo objektivne teritorijalnosti. Ostvarenje ukupnog prihoda od
najmanje 250 milijuna ekija svakoga od dvaju predmetnih poduzetnika
unutar Zajednice predstavlja dostatan element povezivanja. Uz to,
činjenični elementi koje je izložila Komisija u svojoj analizi učinaka
koncentracije na EGP potvrđuju da je izvanteritorijalna primjena Uredbe
br. 4064/89 u skladu s međunarodnim pravom.75      Kao
 treće, njemačka vlada se pridružuje argumentima Komisije i tvrdi da
njeno tumačenje Uredbe br. 4064/89 nije protivno presudi Drvna
celuloza.  Ocjena Prvostupanjskog suda76      Uvodno
 treba odbiti argument Komisije prema kojem se tužitelj, kada ju je
obavijestio o sporazumu o koncentraciji i kada je odobrenje
koncentracije odredio kao prethodni uvjet njegove provedbe, dobrovoljno
podvrgnuo njezinoj nadležnosti. Naime, povreda obveze obavijesti i
suspenzija koji su propisani člancima 4. i 7. Uredbe br. 4064/89,
za sve koncentracije koje su od značaja za cijelu Zajednicu, na temelju
članka 14. kažnjavaju se visokim novčanim kaznama. Dakle, iz obavijesti o
 provedbi sporazuma o koncentraciji ili iz njegove suspenzije ne može se
 zaključiti ni o kakvom dobrovoljnom podvrgavanju tužitelja nadležnosti
Zajednice. Osim toga, da bi ocijenila tu nadležnost u pogledu
koncentracije Komisija najprije mora moći ispitati navedenu
koncentraciju, što opravdava nametanje obveze o obavijesti strankama
koncentracije. Ta obveza ne prejudicira nadležnost Komisije za
odlučivanje o predmetnoj koncentraciji.77      U
 ovom predmetu treba ispitati dva pitanja. Najprije treba ocijeniti
pripada li koncentracija poput predmetne u područje primjene Uredbe
br. 4064/89, a zatim, u slučaju potvrdnog odgovora, je li njena
primjena na tu vrstu koncentracije protivna međunarodnom javnom pravu o
nadležnosti država. 1. Ocjena teritorijalnog područja primjene Uredbe br. 4064/8978      Kada
 je riječ o prvom pitanju, treba podsjetiti da se sukladno članku 1.
Uredba br. 4064/89 primjenjuje na sve koncentracije koje su od
značaja za cijelu Zajednicu, odnosno na sve koncentracije između
poduzetnika koji pojedinačno ne ostvare više od dvije trećine svojeg
ukupnog prihoda u Zajednici u istoj državi članici, pri čemu ukupan
zajednički prihod na svjetskom tržištu premašuje 5 milijardi ekija, od
čega ukupan prihod unutar Zajednice, svakog pojedinog od najmanje dvaju
predmetnih poduzetnika premašuje 250 miljuna ekija. 79      Članak
 1. te uredbe ne zahtijeva, da bi se smatralo da je koncentracija od
značaja za cijelu Zajednicu, niti da predmetni poduzetnici imaju
poslovni nastan u Zajednici niti da se proizvodne djelatnosti koje su
predmet koncentracije odvijaju na području Zajednice.80      U
 onome što se odnosi na kriterij prihoda, treba utvrditi da je, kao što
je to izneseno u točki 13. sporne odluke, predmetna koncentracija od
značaja za cijelu Zajednicu u smislu članka 1. stavka 2. Uredbe
br. 4064/89. Naime, predmetni poduzetnici na svjetskoj razini
ostvaruju ukupni prihod veći od 10 milijardi ekija, što je više od praga
 od 5 milijardi koji je propisan Uredbom br. 4064/89. Poslovni
rezultati Gencora i Lonrha u zadnjoj poslovnoj godini pokazuju da je
svaki od njih imao promet veći od 250 milijuna ekija u Zajednici.
Naposljetku, Gencor i Lonrho individualno nisu ostvarili više od dvije
trećine svojeg ukupnog prihoda u Zajednici unutar iste države članice. 81      Kada
 je riječ o argumentima tužitelja prema kojima pravni temelji, kao i
sadržaj uvodnih izjava i odredaba Uredbe br. 4064/89 isključuju
njenu primjenu na predmetnu koncentraciju, njih nije moguće prihvatiti.82      Naime,
 i pravni temelji Uredbe br. 4064/89, odnosno članci 87. i 235.
Ugovora, a osobito odredbe čijoj provedbi oni služe, to jest članak 3.
točka (g), članci 85. i 86. Ugovora, kao i točke 1. do 5., 9. i 11.
uvodnih izjava, samo ističu nužnost da se, posebice koncentracijama
kojima se stvara ili jača vladajući položaj, osigura da ne dođe do
narušavanja tržišnog natjecanja na zajedničkom tržištu. Te odredbe ni na
 koji način ne isključuju iz područja primjene uredbe koncentracije
koje, iako se odnose na djelatnosti eksploatacije i/ili proizvodnje
izvan Zajednice, imaju za učinak stvaranje ili jačanje vladajućeg
položaja čija je posljedica značajno ograničavanje učinkovitog tržišnog
natjecanja na zajedničkom tržištu.83      Osobito
 se tvrdnja tužitelja ne može zasnivati na uvodnoj izjavi 11. Uredbe
br. 4064/89.84      U
 toj uvodnoj izjavi je navedeno da „je koncentracija od značaja za
cijelu Zajednicu […] kada poduzetnici koji sudjeluju u koncentraciji
nemaju svoju glavnu djelatnost u Zajednici, nego tamo obavljaju značajan
 dio poslovanja“.85      Općenitim
 upućivanjem na pojam glavne djelatnosti uredba s ciljem ograničavanja
svojeg teritorijalnog područja primjene ne pridaje veću važnost
djelatnostima proizvodnje u odnosu na djelatnosti prodaje. Upravo
suprotno, propisujući u svom članku 1. količinske pragove koji se
temelje na prihodu na svjetskom tržištu i tržištu Zajednice predmetnih
poduzetnika, ona više pridaje važnost djelatnosti prodaje unutar
zajedničkog tržišta kao elementu koji povezuje kocentraciju sa
Zajednicom. Međutim, nije sporno da Gencor i Lonrho ostvaruju značajne
prodaje unutar Zajednice (u vrijednosti višoj od 250 milijuna ekija).86      Ni
 uvodna izjava 30. niti članak 24. Uredbe br. 4064/89 ne potvrđuju
važnost kriterija koji se temelje na lokalizaciji proizvodnih
djelatnosti. Članak 24. uopće ne donosi kriterije određivanja
teritorijalnog područja primjene uredbe, već samo propisuje postupke
koje treba poštovati u rješavanju situacija u kojima treće države ne
dodjeljuju poduzetnicima Zajednice tretman koji je usporediv s onim koji
 Zajednica poduzetnicima tih država nudi u području kontrole
koncentracija.87      Tužitelj
 se pozivanjem na presudu Drvna celuloza ne može oslanjati na kriterij
provedbe sporazuma kao na podršku svojem tumačenju teritorijalnog
područja primjene Uredbe br. 4064/89. Kriterij provedbe sporazuma kao
elementa koji ga povezuje s područjem Zajednice nimalo ne podupire
prijedlog tužitelja nego ga dapače isključuje. Naime, prema presudi
Drvna celuloza udovoljeno je kriteriju provedbe sporazuma jednostavnom
prodajom unutar Zajednice, neovisno o lokalizaciji izvora opskrbe i
proizvodnih instalacija. Međutim, nije sporno da su Gencor i Lonrho
obavljali prodaju unutar Zajednice prije koncentracije i da bi i dalje
to nastavili raditi nakon koncentracije.88      U
 tim uvjetima Komisija nije pogrešno ocijenila teritorijalno područje
primjene Uredbe br. 4064/89 primjenjujući u ovom predmetu Uredbu
br. 4064/89 na projekt koncentracije o kojoj je poslana obavijest
od strane poduzetnika koji imaju svoje sjedište i obavljaju svoje
djelatnosti eksploatacije i proizvodnje izvan Zajednice. 2. Sukladnost sporne odluke s međunarodnim javnim pravom89      Sklapanjem
 sporazuma o koncentraciji došlo bi do prestanka prethodno postojećeg
tržišnog natjecanja između Implatsa i LPD-a, posebice u vezi s njihovim
prodajama unutar Zajednice. To bi izmijenilo strukturu tržišnog
natjecanja unutar zajedničkog tržišta jer bi umjesto tri južnoafrička
dobavljača platinskih metala ostala samo dva. Provedba predložene
koncentracije ne bi dovela samo do spajanja djelatnosti eksploatacije i
proizvodnje platinskih metala koje stranke vrše u Južnoj Africi, nego
također i do spajanja njihovih djelatnosti prodaje širom svijeta, a
osobito unutar Zajednice, u kojoj Implats i LPD ostvaruju značajan dio
prodaje.90      Treba
 istaknuti da je primjena Uredbe br. 4064/89 opravdana u pogledu
međunarodnog javnog prava kada je moguće predvidjeti da će predložena
koncentracija imati trenutačan i bitan učinak u Zajednici.91      U
 tom pogledu iz sporne odluke proizlazi da bi rezultat koncentracije bio
 stvaranje vladajućeg duopola Amplats i Implats/LPD na tržištima platine
 i rodija, što bi za posljedicu imalo bitno ograničavanje učinkovitog
tržišnog natjecanja na zajedničkom tržištu u smislu članka 2. stavka 3.
Uredbe br. 4064/89.92      Stoga
 treba provjeriti jesu li tri kriterija, trenutačnog, bitnog i
predvidljivog učinka ispunjena u ovom predmetu.93      U
 onome što se osobito odnosi na kriterij neposrednog učinka, izraz
„srednjoročno“, koji je korišten u točkama 206. i 210. sporne odluke u
pogledu stvaranja vladajućeg duopola, jest, protivno navodima tužitelja,
 potpuno jasan. Taj izraz se jasno odnosi na rok koji je propisan za
iscrpljivanje ruskih zaliha, što bi omogućilo stvaranje vladajućeg
duopola Amplatsa i Implatsa/LPD na svjetskim tržištima platine i rodija,
 a tako i stvaranje vladajućeg duopola u Zajednici koja predstavlja
značajan dio svjetskih tržišta.94      Taj
 vladajući položaj ne ovisi, kao što to tvrdi tužitelj, od budućeg
ponašanja poduzetnika koji će nastati koncentracijom i od ponašanja
Amplatsa, nego je rezultat osobina tržišta i izmjena njegove strukture.
Tužitelj pri upućivanju na buduće ponašanje stranaka duopola ne
razlikuje moguću zlouporabu vladajućeg položaja koju u bližoj ili daljoj
 budućnosti mogu počiniti članovi duopola, što je slučaj koji jest ili
nije moguće nadzirati na temelju članaka 85. i/ili 86. Ugovora, od
izmjene strukture poduzeća i tržišta koja proizlazi iz koncentracije.
Točno je da postojanje zlouporaba nije nužno neposredna posljedica
koncentracije, s obzirom na to da to ovisi o odlukama koje članovi
duopola mogu usvojiti ili ne usvojiti u budućnosti. Međutim,
koncentracija bi imala neposredan i izravan učinak stvaranja uvjeta u
kojima zlouporabe nisu samo moguće, nego su i gospodarski racionalne, s
obzirom na to da bi ona bitno ograničavala učinkovito tržišno natjecanje
 na tržištu dugotrajno mijenjajući strukturu predmetnih tržišta.95      Stoga bi koncentracija imala izravan učinak u Zajednici.96      Glede
 kriterija stvarnoga učinka treba podsjetiti da je, kao što je odlučeno u
 točki 297. ove presude, Komisija s dostatnom pravnom sigurnošću
utvrdila da bi koncentracija stvorila trajan duopol na svjetskim
tržištima platine i rodija. 97      Tužitelj
 ne može tvrditi da koncentracija ne bi imala znatan učinak u Zajednici
imajući u vidu niže razine prodaje i manji tržišni udio stranaka
koncentracije u EGP-u. Naime, iako razina prodaje u zapadnoj Europi
(20 % svjetske potražnje) i tržišni udio poduzeća koje bi nastalo
koncentracijom u Zajednici ((…) % glede platine) već dostatno
opravdavaju nadležnost Zajednice u pogledu koncentracije, mogući učinak
koncentracije pokazao bi se čak i jačim nego što to pokazuju te brojke.
Naime, vodeći računa o tome da bi posljedica koncentracije bila
stvaranje vladajućeg duopola na svjetskim tržištima platine i rodija,
očito je da prodaje u Zajednici, na koje bi koncentracija mogla
utjecati, ne bi uključile samo prodaje poduzeća Implatsa/LPD, nego
također i prodaje Amplatsa (približno 35 do 50 %), što bi
predstavljalo i više nego značajan dio prodaje platine i rodija u
zapadnoj Europi i mnogo veći dio zajedničkog tržišta Implatsa/LPD-a i
Amplatsa (približno (…) do 65 %).98      Naposljetku,
 ne može se prihvatiti argument tužitelja prema kojem se stvaranje
vladajućeg položaja na koji se poziva Komisija u spornoj odluci ne
odnosi više na Zajednicu nego na sva druga nadležna tijela i da se na
Zajednicu odnosi čak i manje nego na druge. Naime, činjenica da u
kontekstu svjetskog tržišta koncentracija djeluje i na druge dijelove
svijeta ne može spriječiti Zajednicu da izvršava kontrolu nad
koncentracijom koja stvaranjem vladajućeg položaja znatno utječe na
tržišno natjecanje unutar zajedničkog tržišta.99      Stoga
 treba odbiti argument tužitelja kojim pobija postojanje stvarnog učinka
 koncentracije na Zajednicu.100    U
 vezi s kriterijem predvidljivog učinka, iz svega prethodno navedenog
slijedi da je uistinu bilo predvidljivo da bi stvaranje vladajućeg
duopola na svjetskom tržištu također imalo učinak bitnog ograničavanja
tržišnog natjecanja unutar Zajednice koja je sastavni dio tog tržišta.101    Iz
 toga slijedi da je primjena Uredbe br. 4064/89 u pogledu
predložene koncentracije u skladu s međunarodnim javnim pravom.102    Zatim
 treba ispitati je li izvršavanje te nadležnosti od strane Zajednice
narušilo načelo nemiješanja i načelo proporcionalnosti. 103    Treba
 odbiti argument tužitelja u skladu s kojim se Komisija na temelju
načela nemiješanja morala suzdržati od zabrane koncentracije kako bi
izbjegla sukob nadležnosti s južnoafričkim tijelima, a da nije potrebno
razmotriti postoji li takvo pravilo u međunarodnom pravu. S tim u vezi
treba utvrditi da ne postoji sukob između postupanja koje traži
južnoafrička vlada i onoga koje zahtijeva Zajednica, s obzirom na to da
su se u dopisu od 22. kolovoza 1995. južnoafrička tijela koja su
nadležna za tržišno natjecanje ograničila zaključiti da sporazumi o
koncentraciji ne predstavljaju problem u području politike tržišnog
natjecanja, a da nisu zahtijevala sklapanje takvog sporazuma (vidjeti u
tom smislu presudu Drvna celuloza, t. 20.).104    U
 tom je pogledu svojim dopisom od 19. travnja 1996. južnoafrička vlada,
nimalo ne želeći dovesti u pitanje nadležnost Zajednice oko odlučivanja o
 navedenoj koncentraciji, a vodeći računa o strateškoj važnosti
rudarskih eksploatacija u Južnoj Africi, najprije izrazila općenitu
preferenciju za ad hoc miješanje u posebnim slučajevima koluzije, a da
se nije posebno izjašnjavala o industrijskoj ili drugoj koristi od
koncentracije koju su predložili Gencor i Lonrho. Zatim je izrazila
stajalište prema kojem predložena koncentracija možda ne bi ograničavala
 tržišno natjecanje, vodeći računa o gospodarskoj snazi Amplatsa,
postojanju drugih resursa za dobavu platinskih metala i mogućnosti
ulaska drugih proizvođača na južnoafričko tržište kroz dodjeljivanje
novih koncesija za eksploataciju. 105    Naposljetku,
 ni tužitelj niti južnoafrička vlada u dopisu od 19. travnja 1996. nisu
pokazali, osim jednostavnih načelnih izjava, kako bi predložena
koncentracija mogla utjecati na vitalne interese gospodarstva i/ili
trgovine Republike Južne Afrike.106    Kada
 je riječ o tvrdnji u skladu s kojom se Zajednica ne može proglasiti
nadležnom u pogledu koncentracije na temelju budućeg i hipotetskog
ponašanja, odnosno paralelnog ponašanja poduzetnika koji posluju na
predmetnom tržištu, što može ili ne spadati u nadležnost Zajednice
temeljem ugovora, treba istaknuti, kao što je to već prethodno upozoreno
 u okviru ispitivanja trenutačnog učinka koncentracije, da iako
uklanjanje rizika zlouporabe u budućnosti može predstavljati legitimnu
brigu za svako tijelo nadležno za tržišno natjecanje, glavni cilj
kontrole koncentracija na razini Zajednice jest osigurati da posljedica
preoblikovanja poduzeća ne omogući stvaranje pozicija gospodarske moći
koje mogu bitno ograničiti učinkovito tržišno natjecanje na zajedničkom
tržištu. Nadležnost Zajednice se dakle na prvom mjestu zasniva na
potrebi da se izbjegne stvaranje tržišnih struktura koje mogu stvarati
ili jačati vladajući položaj, a ne na nužnosti da se izravno nadzire
moguća zlouporaba vladajućeg položaja.107    Sukladno
 tomu, nije nužno odlučivati o pitanjima o tome predstavlja li dopis
južnoafričkoga ureda za tržišno natjecanje od 22. kolovoza 1995.
zauzimanje konačnog stajališta o koncentraciji, je li južnoafrička vlada
 bila tijelo odgovorno za pitanja u vezi s tržišnim natjecanjem te
naposljetku o opsegu južnoafričkog prava o tržišnom natjecanju. Stoga ne
 treba udovoljiti zahtjevu za mjerama upravljanja postupkom ili za
izvođenje dokaza koje je postavio tužitelj u dopisu od 3. prosinca 1996.
 108    U
 tim okolnostima odluka Komisije nije protivna ni Uredbi
br. 4064/89 niti pravilima međunarodnog javnog prava na koje se
poziva tužitelj.109    Iz
 istih razloga treba odbiti prigovor nezakonitosti koji se temelji na
članku 184. Ugovora, protiv Uredbe br. 4064/89, zato što se njome
Komisiji dodjeljuje nadležnost u pogledu koncentracije Gencora i Lonrha.
 110    Glede
 obrazloženja u spornoj odluci o nadležnosti Zajednice za primjenu
navedene uredbe na ovu koncentraciju, treba utvrditi da su objašnjenja
koja su sadržana u točkama 4., 13. do 18., 204. do 206., 210. do 213.
sporne odluke sukladna obvezama Komisije na temelju članka 190. Ugovora
da obrazloži svoje odluke na način da omogući sudu Zajednice da izvršava
 sudski nadzor, da strankama omogući obranu svojih prava i da omogući
svakoj zainteresiranoj osobi da sazna uvjete u kojima je Komisija
primijenila Ugovor i njegove provedbene propise. 111    Stoga
 treba odbiti oba ispitana tužbena razloga za poništenje, a da nije
nužno udovoljiti zahtjevu za mjere upravljanja postupkom ili za
izvođenje dokaza koje je postavio tužitelj u dopisu od 3. prosinca 1996. II
 – Tužbeni razlozi koji se temelje na, s jedne strane, povredi članka 2.
 Uredbe br. 4064/89 time što Komisija ne može spriječiti
koncentraciju kojom nastaje ili jača zajednički vladajući položaj i, s
druge strane, na povredi članka 190. Ugovora  Argumenti tužitelja112    Tužitelj
 tvrdi da Uredba br. 4064/89 ne omogućuje zabranu stvaranja ili
jačanja zajedničkog vladajućeg položaja. 113    Na
 temelju analize teksta Uredbe br. 4064/89 jasno je da je pojam
zajedničke dominacije isključen iz njezinog područja primjene. Za
razliku od članka 86. Ugovora, članak 2. stavak 3. Uredbe
br. 4064/89 nigdje ne navodi pojam zajedičkog vladajućeg položaja.
Komisija dakle nije ovlaštena zabraniti koncentraciju iz tog razloga.114    Nadalje,
 uvodnom izjavom 15. Uredbe br. 4064/89, prema kojoj naznaka o
sukladnosti postoji posebice kada tržišni udio predmetnih poduzetnika ne
 prelazi 25 %, sugerira se da navedena Uredba br. 4064/89
isključuje mogućnost ograničavanja koncentracije zbog stvaranja
vladajućeg zajedničkog položaja. Naime, na oligopolnim tržištima
koncentracija između dvaju sudionika ne bi nužno dovela do stvaranja
spojenog subjekta koji bi raspolagao s udjelom na tržištu većim od 25 %.
 Međutim, sudionike u navodnom zajedničkom vladajućem položaju koji nisu
 stranka koncentracije ne može se promatrati kao „predmetne poduzetnike“
 u smislu Uredbe br. 4064/89.115    Pozivajući
 se na pripremne akte, tužitelj ističe da se o pitanju zajedničkog
vladajućeg položaja raspravljalo tijekom usvajanja Uredbe
br. 4064/89. Prema tome, činjenica da se Uredba ne odnosi na
oligopole nije rezultat pogreške, već namjernog ispuštanja, jer države
članice u Vijeću o tom pitanju nisu postigle sporazum. U tom kontekstu
bilo bi neprikladno i beskorisno tumačiti Uredbu br. 4064/89 na način
koji je protivan rezultatu intenzivnih pregovora vođenih unutar Vijeća
tijekom njenog donošenja.116    U
 Ujedinjenoj Kraljevini, Njemačkoj i Francuskoj odredbe o kontroli
koncentracije osobito se odnose na zajednički vladajući položaj, što je u
 suprotnosti s Uredbom br. 4064/89. Ta uređenja nadalje predviđaju
poseban postupak koji uključuje sva društva za koja se smatra da su dio
oligopola.117    Tumačiti
 članak 2. stavak 3. Uredbe br. 4064/89 na način da uključuje i
zajednički vladajući položaj stvorilo bi − povredom temeljnih načela
Ugovora, odnosno načela pravne sigurnosti i postupovnih prava trećih
osoba − dva pravna problema.118    Takvo
 tumačenje bilo bi protivno načelu pravne sigurnosti, imajući u vidu
osobito sankcije kojima podliježu poduzetnici u okviru Uredbe
br. 4064/89.119    Glede
 postupovnih prava trećih tužitelj potvrđuje da, iako se Komisija u
praksi u okviru postupka savjetuje s trećim osobama koje posluju na
predmetnom tržištu i ovlašćuje ih da iznesu svoja očitovanja i sudjeluju
 u raspravi, te treće osobe nemaju ista prava niti se s njima postupa
jednako kao s poduzetnicima koji su predmet koncentracije, što pokazuje
da se Uredba br. 4064/89 ne odnosi na situacije zajedničkog
vladajućeg položaja.120    Važno
 je primjenjivati dosljedno Uredbu br. 4064/89 kada se
koncentracije odnose samo na djelatnosti koje se odvijaju na državnom
području treće države, posebica kada vlada te države, poput u ovom
predmetu južnoafričke vlade, inzistira na nužnosti nadzora koluzije tek
kada se ona dogodi a ne unaprijed.121    Tužitelj
 navodi da je Komisija u Odluci 92/553/EEZ od 22. srpnja 1992., temeljem
 Uredbe br. 4064/89 (predmet br. IV/M.190 – Nestlé/Perrier) (SL L 356,
str. 1., u daljnjem tekstu: odluka Nestlé/Perrier) tumačila članak 2.
Uredbe br. 4064/89 tako da bi nedostatak kontrole koncentracije
koja omogućuje stvaranje i/ili jačanje zajedničkog vladajućeg položaja
mogao dovesti u pitanje temeljni cilj iz članka 3. točke (g) Ugovora, a
taj je osiguranje neometanog tržišnog natjecanja na unutrašnjem tržištu.
 Tužitelj tvrdi da je Komisija također priznala u „Šesnaestom izvješću o
 politici tržišnog natjecanja“ da taj rizik ne postoji. U tom izvješću
Komisija je zauzela stajalište da može nadzirati zlouporabu vladajućeg
položaja poduzetnika na temelju članka 86. Ugovora. U svakom slučaju,
ovlasti Komisije u ovom predmetu definirane su Uredbom br. 4064/89,
 a ne općim političkim ciljem ograničavanja pojave mogućeg protutržišnog
 ponašanja. Stoga bi Komisija bila nadležna samo kada bi koncentracija
stvorila ili ojačala vladajući položaj ograničavajući tako učinkovito
tržišno natjecanje, a ne samo kada bi koncentracija mogla ograničiti
učinkovito tržišno natjecanje.122    Naposljetku,
 primijeniti uredbu na koncentaraciju koja bi dovela do stvaranja
zajedničkog vladajućeg položaja bez ikakvog obrazloženja u vezi s
pravnim temeljem predstavlja povredu članka 190. Ugovora. Ocjena Prvostupanjskog suda123    Članak 2. stavak 3. Uredbe br. 4064/89 propisuje:„Koncentraciju
 koja stvara ili jača vladajući položaj, zbog kojeg je bitno ograničeno
tržišno natjecanje na zajedničkom tržištu ili njegovom značajnom dijelu,
 treba ocijeniti nesukladnom sa zajedničkim tržištem.“ [neslužbeni
prijevod] 124    Postavlja
 se dakle pitanje obuhvaća li izraz „koji stvara ili jača vladajući
položaj“ stvaranje ili jačanje individualnog vladajućeg položaja ili se
također odnosi na stvaranje ili jačanje zajedničkog vladajućeg položaja,
 odnosno položaja koji imaju dva ili više poduzeća.125    Iz
 teksta članka 2. Uredbe ne može se zaključiti da se ona odnosi samo na
koncentracije koje stvaraju ili jačaju individualni vladajući položaj,
odnosno vladajući položaj koji imaju stranke koncentracije. Naime,
članak 2. Uredbe izrazom „koncentracija koja stvara ili jača vladajući
položaj“ sam po sebi ne isključuje mogućnost primjene uredbe u slučaju
kada koncentracija dovede do stvaranja ili jačanja zajedničkog
vladajućeg položaja, odnosno vladajućeg položaja koji imaju stranke
koncentracije zajedno s jednom ili više trećih stranaka koje nisu dio te
 koncentracije (gore navedena presuda Francuska i drugi/Komisija, t.
166.).126    Tužitelj
 nije u pravu kada kaže da, zato što su u vrijeme donošenja Uredbe br.
4064/89 drugi nacionalni režimi propisivali odredbe koje se posebno
odnose na kontrolu nad koncentracijama koje dovode do stvaranja ili
jačanja zajedničkog vladajućeg položaja, namjerni izbor Vijeća da u tu
uredbu ne unese takve odredbe nužno znači da se Uredba br. 4064/97 ne
odnosi na situacije zajedničkog vladajućeg položaja. Izbor neutralne
formulacije, koja je upotrijebljena u članku 2. stavku 3. te uredbe, iz
njezinog područja primjene ne isključuje a priori stvaranje ili jačanje
zajedničkog vladajućeg položaja.127    Naposljetku
 treba istaknuti da, neovisno o njihovoj razini preciznosti, nacionalni
propisi koji su prije stupanja na snagu Uredbe br. 4064/89 bili
primjenjivi na stvaranje ili jačanje zajedničkog vladajućeg položaja,
više nisu primjenjivi na tu vrstu koncentracija sukladno članku 21.
stavku 2. navedene Uredbe br. 4064/89. Ako prihvatimo tezu tužitelja,
treba priznati da su sve države članice koje primjenjuju svoje sustave
kontrole koncentracija koje stvaraju ili jačaju zajednički vladajući
položaj, odnosno posebice Francuska Republika, Savezna Republika
Njemačka i Ujedinjena Kraljevina, odustale od te vrste kontrole nad
koncentracijama od značaja za cijelu Zajednicu. Ali kako u vezi s tim
nema jasnih naznaka nije moguće pretpostaviti da je to bila volja država
 članica.128    Glede
 argumenata tužitelja u vezi s pripremnim aktima, Provstupanjski sud
smatra da pri tumačenju zakonodavnog akta treba veću pažnju pridavati
sadržaju i ciljevima akta nego stajalištima koja su tijekom njegovog
donošenja izražavale jedna ili druga država članica. 129    Ne
 može se smatrati da pripremni akti sami po sebi jasno izražavaju
namjeru autora Uredbe br. 4064/89 u vezi s dosegom izraza
„vladajući položaj“. U tim uvjetima oni nisu takve naravi da mogu
pružiti korisne naznake za tumačenje spornog pojma (gore navedena
presuda Francuska i dr./Komisija, t. 167. i navedena presuda).130    U
 svakom slučaju, činjenica da su neke države članice, osobito Francuska
Republika, nakon usvajanja pobijale primjenjivost uredbe na zajedničke
vladajuće položaje ne znači da se uredba ne odnosi na te situacije.
Naime, kako države članice nisu vezane stajalištima koja mogu prihvatiti
 tijekom rasprava unutar Vijeća, ne može se isključiti da neka od njih
promijeni mišljenje nakon donošenja zakonodavnog akta ili da jednostavno
 odluči uputiti pitanje o njegovoj zakonitosti sudu Zajednice.131    Stoga Uredbu br. 4064/89, a osobito njezin članak 2. treba tumačiti na osnovi njezine opće strukture. 132    Treba
 ispitati argument tužitelja prema kojem sustav uredbe isključuje iz
svojeg područja primjene situacije zajedničkog vladajućeg položaja.
Glede toga tužitelj ističe da se pozivanjem na prag od 25 % iz uvodne
izjave 15. Uredbe br. 4064/89 isključuje njezina primjena na zajedničke
vladajuće pozicije. 133    U uvodnoj izjavi 15. navedeno je:„[…]
 koncentracije koje zbog ograničenog tržišnog udjela predmetnih
poduzetnika ne mogu predstavljati smetnju učinkovitom tržišnom
natjecanju mogu se smatrati sukladnima sa zajedničkim tržištem; […] ne
dovodeći u pitanje članke 85. i 86. Ugovora, naznake za to postoje
osobito ako tržišni udio predmetnih poduzetnika, bilo na zajedničkom
tržištu ili na njegovom značajnom dijelu, ne premašuje 25 %.“
[neslužbeni prijevod]134    Kako
 je Komisija ispravno upozorila, navođenje 25 %-tnog praga za dio
tržišta ne može opravdati restriktivno tumačenje Uredbe
br. 4064/89. U mjeri u kojoj su oligopolna tržišta u kojima jedno
od zajednički vladajućih poduzeća ima tržišni udio manji od 25 %
razmjerno rijetka, taj navod nije takve naravi da iz područja primjene
Uredbe br. 4064/89 uklanja slučaj zajedničkog vladajućeg položaja.
Naime, češće je moguće naći oligopolna tržišta u kojima poduzeća u
vladajućem položaju imaju više od 25 % dijelova tržišta. Tako su tržišne
 strukture koje najviše podržavaju djelovanje oligopola one koje su
okarakterizirane posebice postojanjem dvaju, triju ili četiriju
dobavljača od kojih svaki drži gotovo jednake tržišne udjele, naprimjer
dvaju dobavljača od kojih svaki drži po 40 % tržišta, triju dobavljača
od kojih svaki drži između 25 i 30 % tržišta ili četiriju dobavljača od
kojih svaki drži oko 25 % tržišta. Sve te strukture su u skladu s pragom
 od 25 % koji je propisan uvodnom izjavom 15. te uredbe.135    Uz
 to, taj prag je samo indikativan, kao što to pojašnjava i sama uvodna
izjava 15., te nije preuzet ni na jednom drugom mjestu u tekstu Uredbe
br. 4064/89 (gore navedena presuda Francuska i drugi/Komisija, t.
176.).136    Stoga
 tumačenje članka 2. stavka 3. Uredbe br. 4064/89 s obzirom na
njenu uvodnu izjavu 15. ne može opravdati tezu tužitelja prema kojoj
uredba nije primjenjiva na zajedničke vladajuće položaje.137    Zatim treba ispitati argument tužitelja koji se temelji na načelima pravne sigurnosti i prava na obranu.138    Tužitelj
 tvrdi da bi, uzimajući u obzir osobito sankcije koje su poduzetnicima
naložene u skladu s Uredbom br. 4064/89, bilo nespojivo s načelom
pravne sigurnosti iskriviti standardno tumačenje njezinog članka 2.
stavka 3. na način da se njegova primjena proširi na zajedničke
vladajuće situacije.139    Međutim,
 pitanje koje se zapravo postavlja u okviru tužbenog razloga jest upravo
 to je li pravilno tumačenje uredbe ono koje zastupa Komisija. Ako je
odgovor potvrdan, odluka je s tog stajališta zakonita i ne postoji
povreda načela pravne sigurnosti. Ako je, naprotiv, točno tumačenje
uredbe ono koje predlaže tužitelj, odluku je donijelo nenadležno tijelo,
 i u tom slučaju nije nužno odlučivati o mogućoj povredi načela pravne
sigurnosti.140    Stoga je argument tužitelja bespredmetan.141    Glede poštovanja prava na obranu, treba podsjetiti da članak 18. Uredbe br. 4064/89 propisuje:„1.
 Prije donošenja bilo koje odluke iz članka 7. stavaka 2. i 4., članka
8. stavka 2. podstavka 2. i stavaka 3., 4. i 5., kao i članaka 14. i
15., Komisija daje predmetnim osobama, poduzetnicima i udruženjima
poduzetnika priliku da se u svakom stadiju postupka, sve do savjetovanja
 sa Savjetodavnim odborom, očituju o navodima protiv njih.[…]3.
 Komisija svoje odluke zasniva samo na prigovorima o kojima su se
stranke izjasnile. Pravo na obranu stranaka u potpunosti je osigurano
tijekom odvijanja postupka. Pristup spisu omogućen je svim izravno
zainteresiranim strankama, uz poštovanje legitimnog prava poduzetnika na
 zaštitu njihovih poslovnih tajni.4. U
mjeri u kojoj Komisija ili nadležna tijela država to procijene nužnim,
također mogu odlučiti saslušati druge fizičke ili pravne osobe. Fizičke
ili pravne osobe koje iskažu opravdani interes, a posebice članovi
upravnih tijela ili članovi uprava predmetnih poduzeća ili priznati
predstavnici radnika u tim poduzećima imaju pravo biti saslušani ako to
zatraže.“ [neslužbeni prijevod]142    Protivno
 stajalištu tužitelja, te odredbe ne isključuju a priori mogućnost da
članovi oligopola koji nisu stranke koncentracije tijekom rasprave
uživaju ista prava koja uživaju poduzetnici koji su stranke navedene
koncentracije. 143    Naime,
 u skladu s člankom 18. Uredbe br. 4064/89, razina zaštite prava na
 obranu određenog poduzetnika ovisi o njegovom označavanju kao
predmetnog poduzetnika, izravno zainteresirane stranke ili kao treće
osobe koja ima dostatan interes, što opet ovisi o tome može li im odluka
 koju Komisija namjerava usvojiti nanijeti štetu. Iz toga proizlazi da
ako poduzetnike koji su članovi oligopola, ali koji nisu stranke
koncentracije, treba smatrati strankama izravno zainteresiranima za
odluku Komisije, ti će poduzetnici imati ista postupovna prava kao što
imaju poduzetnici koji su stranke koncentracije. 144    Naprotiv,
 ako odluka Komisije nije takve naravi da bi mogla negativno utjecati na
 poduzetnike koji nisu stranke koncentracije, ti bi poduzetnici imali
pravo biti saslušani u mjeri u kojoj bi mogli dokazati postojanje
dostatnog interesa, sukladno članku 18. stavku 4. Uredbe br. 4064/89,
što je u skladu sa sudskom praksom Suda i Prvostupanjskog suda u
području postupovnih prava trećih osoba.145    Čak
 i uz pretpostavku da nalaz Komisije o stvaranju ili jačanju – putem
planirane koncentracije − zajedničkog vladajućeg položaja odnosnih
poduzetnika i trećeg poduzetnika sam po sebi može negativno utjecati na
trećeg poduzetnika, treba podsjetiti da poštovanje prava na obranu u
svim postupcima koji bi mogli negativno utjecati na određenu osobu
predstavlja temeljno načelo prava Zajednice koje se mora poštovati čak i
 u nedostatku svih propisa koji se odnose na postupak (vidjeti u tom
smislu presude Suda od 13. veljače 1979., Hoffmann-La Roche/Komisija,
85/76, Zb., str. 461., i od 24. listopada 1996., Komisija/Lisrestal i
drugi, C-32/95 P, Zb., str. I-5373., t. 21., kao i gore navedenu presudu
 Francuska i drugi/Komisija, t. 174.).146    S
 obzirom na postojanje tog načela, okolnost da zakonodavac Zajednice u
okviru Uredbe 4064/89 nije izričito propisao postupak koji jamči pravo
na obranu trećih poduzetnika za koje se pretpostavlja da zajedno s
poduzetnicima koji su stranke koncentracije ostvaruju zajednički
vladajući položaj, ne može se smatrati odlučujućim dokazom o
neprimjenjivosti navedene uredbe na zajedničke vladajuće položaje (gore
navedena presuda Francuska i drugi/Komisija, t. 175.).147    Iz toga slijedi da se ne može prihvatiti argument koji se temelji na postupovnim pravima treće osobe.148    Kako
 gramatičko, povijesno i sistematsko tumačenje Uredbe br. 4064/89, a
 posebno njezinog članka 2. ne omogućuje da se procijeni njezin točan
opseg u vezi s vrstom odnosnog vladajućeg položaja, predmetnu odredbu
treba tumačiti s obzirom na njezinu svrhu (vidjeti u tom smislu presudu
Suda od 7. veljače 1979., Nizozemska/Komisija, 11/76, Zb., str.
245., t. 6., i od 5. prosinca 1996., Merck i Beecham, C‑267/95 i
C-267/95, Zb., str. I-6285., t. od 19. do 25., kao i gore navedenu
presudu Francuska i drugi/Komisija, t. 168.).149    U
 tom pogledu, kao što to proizlazi iz prvih uvodnih izjava 1. do 5.,
glavni cilj Uredbe br. 4064/89, kako bi se ostvarila svrha Ugovora,
 a osobito njegovog članka 3. točke (f) koji je postao članak 3. točka
(g), jest, nakon stupanja na snagu Ugovora o Europskoj uniji, osigurati
da proces reorganizacije poduzeća koji proizlazi osobito iz završetka
uspostave unutarnjeg tržišta ne izazove trajnu štetu za tržišno
natjecanje. Stoga je u zadnjem dijelu uvodne izjave 5. Uredbe br.
4064/89 navedeno da „sukladno tome pravo Zajednice treba stoga
sadržavati propise koji uređuju koncentracije koje mogu bitno
ograničavati tržišno natjecanje na zajedničkom tržištu ili njegovom
značajnom dijelu“ (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu Francuska i
 drugi/Komisija, t. 169.).150    Nadalje,
 iz uvodnih izjava 6., 7., 10. i 11. iste uredbe proizlazi da se ona, za
 razliku od članaka 85. i 86. Ugovora, primjenjuje na sve koncentracije
koje su od značaja za cijelu Zajednicu iako postoji rizik da se zbog
svojeg učinka na strukturu tržišnog natjecanja u Zajednici pokažu
nesukladnima u odnosu na režim nenarušenog tržišnog natjecanja koji je
predviđen Ugovorom (gore navedena presuda Francuska i drugi/Komisija, t.
 170.).151    Koncentracija
 koja stvara ili jača vladajući položaj predmetnih stranaka
koncentracije s trećim subjektom koji nije stranka koncentracije može se
 pokazati nesukladnom u odnosu na režim nenarušenog tržišnog natjecanja
koji je predviđen Ugovorom. Stoga, ako se prihvati stajalište da se
Uredba br. 4064/89 odnosi samo na koncentracije koje stvaraju ili jačaju
 vladajući položaj stranaka koncentracije, svrha te uredbe, kako
proizlazi iz prethodno navedenih uvodnih izjava bila bi djelomično
neispunjena. Uredba bi tako izgubila dio svoje učinkovitosti, a što ne
proizlazi iz opće strukture režima Zajednice za nadzor nad
koncentracijama (gore navedena presuda Francuska i drugi/Komisija, t.
171.).152    U
 vezi s argumentima koji se temelje, s jedne strane, na tome da se
uredbu može primijeniti na koncentracije između poduzeća koja nemaju
svoje glavno mjesto poslovanja unutar Zajednice i, s druge strane, na
tome da Komisija može nadzirati protutržišno ponašanje članova oligopola
 na temelju članka 86. Ugovora, oni nisu takve naravi da dovode u
pitanje primjenjivost uredbe na slučaj zajedničkog nadzora koji
proizlazi iz koncentracije.153    Kada
 je riječ o prvom argumentu, treba podsjetiti da primjenjivost uredbe na
 zajedničke vladajuće položaje ne može ovisiti o njezinom teritorijalnom
 području primjene.154    Glede
 mogućnosti primjene članka 86. Ugovora, iz njega nije moguće zaključiti
 da se uredba ne primjenjuje na zajednički vladajući položaj, s obzirom
na to da bi isto shvaćanje vrijedilo glede situacija vladajućeg položaja
 jednog poduzeća, što bi dovelo do zaključka da uredba uopće nije
potrebna.155    Usto,
 kako članak 86. Ugovora omogućuje samo kontrolu jačanja vladajućeg
položaja, a ne i stvaranje te vrste situacija (gore navedena presuda
Europemballage i Continental Can, t. 26.), neprimjenjivost uredbe na
koncentracije imala bi učinak stvaranja pravne praznine u sustavu
kontrole koncentracije Zajednice takve naravi da bi ugrožavala dobro
funkcioniranje zajedničkog tržišta.156    Iz
 svega prethodno navedenoga proizlazi da zajednički vladajući položaji
nisu isključeni iz područja primjene Uredbe br. 4064/89, kao što je
uostalom presudio sam Sud nakon rasprave 18. veljače 1998. u gore
navedenoj presudi Francuska i drugi/Komisija (t. 178.).157    Stoga
 Komisija u tekst pobijane odluke nije morala uključiti nikakvo
obrazloženje u vezi s primjenjivosti uredbe na zajedničke vladajuće
položaje, tim više što je svoje stajalište o tome već izrazila i u
godišnjim izvješćima o politici tržišnog natjecanja i u drugim
slučajevima koncentracija, osobito u odluci Nestlé/Perrier. Stoga je
prigovor o povredi obveze obrazlaganja propisane člankom 190. Ugovora
neosnovan. 158    Iz toga slijedi da treba odbiti ispitivane tužbene razloge.  III
 – Tužbeni razlozi, koji se, s jedne strane, temelje na povredi članka
2. Uredbe br. 4064/89 na način da je Komisija pogrešno utvrdila da bi
koncentracija stvorila zajednički vladajući položaj i, s druge strane,
na povredi članka 190. Ugovora A – Sporna odluka159    Kako
 bi zaključila da su Implats/LPD i Amplats stvorili zajednički vladajući
 položaj koji može značajno ograničiti tržišno natjecanje na zajedničkom
 tržištu (t. 219. obrazloženja sporne odluke), Komisija je osobito
utvrdila (t. 74. do 214. obrazloženja sporne odluke) da:–        unatoč
 činjenici da se platinski metali (platina, paladij, rodij, iridij,
rutenij i osmij) u prirodnom stanju nalaze zajedno u istoj rudi, nisu
međusobno dovoljno zamjenljivi da bi se smatralo da formiraju jedno
jedinstveno tržište proizvoda i da, sukladno tomu, svaki pojedini
platinski metal predstavlja jedno tržište proizvoda; –        platinski
 metali su dobra koja imaju visoku prodajnu vrijednost u cijelom svijetu
 pod istim uvjetima te stoga postoji integrirano svjetsko tržište za
svaki platinski metal;–        tržišta
 platine i rodija karakteriziraju homogenost proizvoda, velika
transparentnost tržišta, neelastičnost potražnje u odnosu na razinu
aktualnih cijena, umjereni rast potražnje, razvijene tehnologije
proizvodnje, visoke ulazne pristojbe, visoka stopa koncentracije
poduzeća, financijske poveznice i kontakti između dobavljača na
različitim tržištima, nedostatak pregovaračke moći kupaca kao i
činjenica da je tržišno natjecanje slabo razvijeno s vrlo malo elemenata
 tržišnog natjecanja koji su se potvrdili u prošlosti;–        nakon
 koncentracije Implats/LPD i Amplats imali bi pojedinačno približno po
35 % svjetskog tržišta platine (zajedno otprilike 70 % tržišta),
što bi nakon pretpostavljenog iscrpljivanja ruskih zaliha u razdoblju od
 dvije godine naraslo na 40 % (zajedno otprilike 80 % tržišta)
 i pojedinačno bi držali po 50 % od ukupno procijenjenih 89 %
svjetskih rezervi platinskih metala; –        nakon koncentracije Implats/LPD i Amplats imali bi sličnu strukturu troškova;–        koncentracija
 bi definitivno uklonila prijetnju tržišnog natjecanja koju je prije
predstavljao LPD; –        zbog koncentracije bi Rusija imala još manju ulogu na tržištu; –        marginalni
 izvori nabave, odnosno dobavljači izvan oligopola, poduzeća za
reciklažu, vlasnici zaliha koje nisu ruske i zamjena platine paladijem
ne bi mogli potkopati gospodarsku moć duopola koji čine Implats/LPD i
Amplats; –        nisu izgledni novi sudionici na tržištu platine i rodija. B – Opće odredbe160    Tužitelj
 tvrdi da dokazi i obrazloženje koji su sadržani u spornoj odluci u ovom
 predmetu nisu dostatni da opravdaju tvrdnju o nastanku zajedničkog
vladajućeg položaja i da, osim toga, ne predstavljaju dostatno
obrazloženje u pogledu sudske prakse koja se odnosi na članak 190.
Ugovora.161    Tužitelj
 tvrdi da Komisija – da je na objektivne osobine tržišta platine i
rodija pravilno primjenila kriterije koje je ranije koristila u praksi
odlučivanja − ne bi došla do zaključka da je koncentracija dovela do
stvaranja zajedničkog vladajućeg položaja. 162    Valja
 podsjetiti da, u skladu s člankom 2. stavkom 3. Uredbe br. 4064/89,
treba proglasiti nesukladnom sa zajedničkim tržištem koncentraciju koja
bi kao rezultat stvaranja ili jačanja vladajućeg položaja bitno
ograničavala učinkovito tržišno natjecanje na zajedničkom tržištu ili na
 njegovom značajnom dijelu.163    U
 okviru ocjene postojanja zajedničkog vladajućeg položaja, Komisija u
skladu s analizom izgleda referentnog tržišta mora provjeriti bi li
koncentracija o kojoj odlučuje dovela do situacije u kojoj bi učinkovito
 tržišno natjecanje na predmetnom tržištu bilo značajno ograničeno od
poduzetnika koja su dio koncentracije i jednog ili više trećih
poduzetnika koji zajedno mogu, posebice zbog razloga postojanja
međupovezanosti, imati snagu usvojiti istu politiku na tržištu i
djelovati u velikoj mjeri neovisno o drugim tržišnim takmacima, svojim
klijentima i konačno kupcima (gore navedena presuda Francuska i
dr./Komisija, t. 221.).164    Glede
 toga, materijalnopravne odredbe Uredbe br. 4064/89, osobito njezin
članak 2., daju Komisiji određenu diskrecijsku ovlast, osobito u odnosu
na ocjene gospodarske prirode (ista presuda, t. 223.). 165    Sukladno
 tomu, nadzor suca Zajednice nad izvršavanjem takve ovlasti, koja je
bitna za definiciju pravila u području koncentracija, mora biti izvršen
vodeći računa o margini prosudbe koja je sadržana u odredbama
gospodarske naravi koje čine dio režima koncentracija (gore navedena
presuda Francuska i drugi/Komisija, t. 224.). 166    S obzirom na prethodna razmatranja, treba ispitati različite argumente na koje se poziva tužitelj. C – Navodno postojanje zajedničke kontrole Gencora i Lonrha nad LPD-om prije koncentracijeArgumenti stranaka167    Tužitelj
 ističe da se čini da je Komisija propustila uzeti u obzir sve dokaze
predočene joj u vezi sa situacijom koja je prethodila koncentraciji, u
okviru koje je tužitelj imao zajedničku kontrolu s Lonrhom nad LPD-om.
Okolnosti koje su Komisiju navele da zaključi da bi predložena
koncentracija bila nesukladna sa zajedničkim tržištem postojale su već
prije tog prijedloga. Stoga bi bilo teško razumjeti u čemu bi
koncentracija izmijenila razinu tržišnog natjecanja na zajedničkom
tržištu ili na njegovom značajnom dijelu.168    Komisija
 tvrdi da, protivno tvrdnji tužitelja, LPD nije bio pod zajedničkom
kontrolom Gencora i Lonrha prije prijedloga za koncentraciju. Prema
tvrdnji Komisije tužitelj je izjavio ono što je upravo protivno onomu
što je tvrdio u odgovoru stranaka na obavijest o prigovoru, odnosno da
su Implats i LPD potpuno različiti subjekti i da je Implats sudjelovao u
 LPD-u samo kao manjinski dioničar. Ocjena Prvostupanjskog suda169    Prvostupanjski
 sud podsjeća da je u točkama 114. do 121. i 186. do 191. obrazloženja
sporne odluke Komisija iscrpno analizirala postojeće strukturne
poveznice između Implatsa i LPD-a koje su prethodile koncentraciji, kao i
 utjecaj koncentracije na strukturu tržišnog natjecanja na tržištu
platine. Stoga, prema spornoj odluci, postojanje tih poveznica nije
spriječilo LPD da ostane neovisni takmac Implatsa, iako bi ta neovisnost
 nakon koncentracije nestala.170    Treba
 dakle ispitati je li koncentracija bila takve naravi da je značajno
izmijenila razinu utjecaja koji je tužitelj mogao imati nad LPD-om, i
tako na uvjete i strukturu tržišnog natjecanja na tržištu platine i
rodija, ili ju je, ako koncentracija nije dodala ništa bitno strukturi
postojećeg tržišta, Komisija trebala odobriti.171    Glede
 toga, treba istaknuti da su, u skladu s člankom 8.2 Sporazuma između
dioničara iz 1990., svakodnevno upravljanje i redovita kontrola
djelatnosti i poslovanja Eastplatsa i Westplatsa, odnosno LPD-a,
podložni isključivoj kontroli Lonrhoa preko njegovog društva kćeri LMS.172    Naime, taj članak propisuje:„Upravljanje
 i redovita svakodnevna kontrola poslovanja i djelatnosti svakog
poduzeća grupe bit će preneseni na LMS [Lonrho Management Services]
putem sporazuma o upravljanju, pa se stranke moraju pobrinuti da su na
dan potpisivanja društva usvojila sporazume o upravljanju LMS-om na
temelju kojih će upravljanje poslovima društva obavljati LMS. LSA
[Lonrho South Africa] će se morati pobrinuti da LMS upravni odbor svakog
 društva redovito i potpuno izvještava o svakom materijalnom aspektu
svakog predmeta društva putem (među ostalim) mjesečnih izvješća o
upravljanju.“173    Nadalje,
 u skladu s člankom 8.5 Sporazuma između dioničara, trgovina i prodaja
LPD-a također su podvrgnute isključivoj kontroli Lonrha preko njegovog
društva kćeri Western Metal Sales (t. 117. obrazloženja sporne odluke).174    Taj članak navodi:„Proizvodnja
 WPL-a [Westplatsa] i EPL-a [Eastplatsa], uključujući proizvodnju iz
rudnika koji je WPL stekao na temelju glavnog sporazuma, stavlja se na
tržište i prodaje preko WMS-a [Western Metal Sales] […]“175    Nadalje,
 u skladu s člankom 6.3 Sporazuma između dioničara, „tako dugo dok
Lonrho grupa drži ukupno 50 % ili više dioničkog kapitala svakog od
 društava, predsjednik uprave i direktor svakog od društava i
predsjedatelj upravnog odbora bit će direktor kojeg će imenovati LSA“.
Glede toga nije osporeno da je LMS, kao onaj koji je obavljao
upravljanje LPD-om, bio u moćnom i povlaštenom položaju da je mogao
poznavati djelatnosti LPD-a i upravljati njegovim djelatnostima te imati
 snažan utjecaj na posljedice svih njegovih odluka (t. 118. obrazloženja
 sporne odluke). 176    Dodatno,
 nedostatak utjecaja grupe Gencor na strategije tržišnog natjecanja
LPD-a potvrdile su same stranke koncentracije u svojim odgovorima na
obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku (vidjeti
Prilog 5. odgovora Gencora i Lonrha na prigovor o povredi, stavke 6., 7.
 i 8.: nadzor Gencora i Lonrha nad LPD-om, četvrti podstavak), kada su
tvrdile tvrde da „su Implats i LPD bili, a još su i danas, potpuno
neovisni subjekti kojima su svakodnevno odvojeno upravljala njihova
tijela upravljanja, bez međusobnog dogovaranja tih tijela dvaju
društava“, i da „je udio Implatsa bio i ostao […] 27 % udjela u
dioničkom kapitalu LPD-a“ (t. 118. obrazloženja odluke). To je također
potvrđeno člankom 17. Sporazuma između dioničara, koji propisuje:
„Odnosi između dioničara [grupa Gencor i Lonrho] uređeni su ovim
Sporazumom i nijedan element koji je sadržan u njemu ne smije se
smatrati kao onaj koji stvara udruženje, zajedničko poduzeće ili slično
[…].“ 177    Naposljetku,
 nitko ne osporava da su se, s jedne strane, LPD i Implats, zadržavajući
 svoje prodajne odjele, međusobno natjecali prije koncentracije i
prodavali svoje proizvode nekim zajedničkim klijentima pod različitim
uvjetima, naprimjer s različitim popustima koje su im davali (t. 117.
obrazloženja sporne odluke) i da je s druge strane LPD u proteklom
desetljeću, uz Rusiju, bio glavni element tržišnog natjecanja na tržištu
 (t. od 174. do 177. sporne odluke).178    Iz
 toga proizlazi da je Lonrho sam, bez sporazuma s društvom Gencor, bio u
 mogućnosti samostalno, nadzirati vrlo važan dio strategije tržišnog
natjecanja LPD-a, odnosno njegovu trgovinsku politiku. 179    Međutim,
 nakon koncentracije taj dio prodajne politike LPD-a ne bi više bio pod
isključivim nadzorom Lonrha, već pod zajedničkim nadzorom Lonrha i
Gencora. Naime, koncentracija bi uzrokovala to da novi subjekt apsorbira
 Western Metal Sales i LMS, kao i sve rudarske, obrađivačke,
prerađivačke i trgovinske djelatnosti u okviru Implatsa/LPD-a pod
jedinstvenim vodstvom (t. 120. i 186. obrazloženja sporne odluke). 180    U
 tim okolnostima, protivno onome što tvrdi tužitelj, koncentracija bi
bila takve naravi da bi mogla značajno izmijeniti mogućnosti tržišnog
natjecanja LPD-a na razini trgovine platinskim metalima.181    U
 vezi s proizvodnom politikom, treba podsjetiti, u skladu sa sljedećim
člancima Sporazuma između dioničara, da su i odluke koje se odnose na
sva velika ulaganja izvan već odobrenih progarama i godišnji strateški
plan i proračun za svako od društava koje tvore LPD podložni prethodnom
dogovoru Gencora i Lonrha:„6.1 LSA i Implats će biti zastupani u istoj mjeri i imat će ista prava glasa u upravnom odboru društva […]“[…]8.3      Sva
 velika ulaganja izvan već odobrenog programa u vezi s poslovima jednog
od društava, uključujući njihovo financiranje i odluke o prestanku
ulaganja, bit će predmet Sporazuma između dioničara. U slučaju da
dioničari ne uspiju postići dogovor o toj vrsti poslova, tražit će
mišljenje prihvatljivog neovisnog stručnjaka, čije će mišljenje uzeti u
obzir. 8.4      Unatoč
 odredbama koje su sadržane u statutima društava, ovlasti i funkcije
upravnog odbora svakog od društava uključuju ispitivanje i ako je to
nužno odobrenje sljedećih zadaća:[…]8.4.3 godišnji strateški plan i proračun za svako društvo.“182    U
 pogledu toga nije sporno da Lonrho može, bez pristanka Gencora povećati
 aktualnu razinu proizvodnje LPD-a do najviše (…) unci godišnje iz
postojećih okana i kroz druga dodatna povećanja, koja su ostvarena
zahvaljujući stalnim poboljšanjima postupaka proizvodnje i širenja uskih
 okana (t. 5.1 izvješća koje su u svibnju 1996. sastavili gospodarski
savjetnici National Economic Research Associates, u daljnjem tekstu:
izvješće NERA).183    Međutim,
 tužitelj ističe da koncentracija ne bi izmijenila njegove mogućnosti
ograničavanja budućeg povećanja kapaciteta proizvodnje LPD-a iznad tog
iznosa, s obzirom na to da je temeljem Sporazuma između dioničara iz
1990. njegov pristanak potreban već za ostvarenje svih velikih ulaganja,
 uključujući ulaganja koja su nužna za proširenje rudarskih okana
poznatih pod imenom (…). Naime, tužitelj tvrdi mu pravo veta za
odobravanje godišnjeg strateškog plana i godišnjih proračuna omogućavaju
 spriječiti LPD da stekne neophodna financijska sredstva (putem
bankovnih zajmova ili potrošačkog kreditiranja) za razvoj okana (…)
(izvješće NERA, t. 5.1). 184    U
 tome pogledu treba utvrditi da bi LPD, u skladu s podacima koje su
dostavile stranke i s analizom koju je podnio R. W. Rowland, bivši
predsjednik uprave Lonrha, unatoč svojoj zaduženosti bio sam u stanju
financirati svoj razvojni plan i da bi mu dodatni izdaci za opremu u
ograničenom iznosu omogućili da poveća svoju proizvodnju na 900.000 unci
 godišnje (zadnji dio t. 115., kao i obrazloženja 121. i 191. sporne
odluke). (…)185    U
 skladu sa zadnjim stavkom članka 8.3 Sporazuma između dioničara, u
slučaju neslaganja oko buduće ekspanzije Gencor i Lonrho morali bi
tražiti mišljenje neovisnog stručnjaka. Iz toga proizlazi, kako je
navela Komisija, da Gencor, zbog razloga koji nisu vezani uz dobro
upravljanje poduzećem, ne bi mogao neograničeno blokirati odluke u
području investicija koje su nužne za razvoj kapaciteta proizvodnje
LPD-a i koje mogu koristiti svim dioničarima (t. 191. obrazloženja
sporne odluke). 186    Međutim
 nakon koncentracije takav sukob interesa je manje vjerojatan, s obzirom
 na promjenu gospodarskih interesa stranaka.187    Naime,
 Gencor je prije koncentracije nadzirao Implats i imao u LPD-u manjinski
 udio u dioničkom kapitalu od 27 %, koji je bio predmetom Sporazuma
između dioničara. Lonrho je imao 73 % dioničkog kapitala LPD-a, ali nije
 imao nikakav udio u Implatsu. U takvim uvjetima, iako je u Gencorovom
interesu prije koncentracije moglo biti da nametne odluke u korist
razvoja djelatnosti koje je samostalno nadzirao (i koje su
proporcionalno donosile višu dobit), odnosno djelatnosti Implatsa, po
potrebi na štetu LPD-a, to nije bio slučaj s Lonrhom, koji je, poslujući
 na tržištima platinskih metala isključivo preko LPD-a kao svoj jedini
interes objektivno imao najracionalniji razvoj djelatnosti svojeg
društva kćeri LPD-a.188    Naprotiv,
 nakon koncentracije takva se situcija mogla radikalno promijeniti jer
su i Gencor i Lonrho raspolagali istim udjelom u dioničkom kapitalu
novog subjekta Implats/LPD, pa su tako mogli dijeliti iste ciljeve i
gospodarske interese, barem u vezi sa strateškim odlukama koje se odnose
 na razvoj novog subjekta. Drugim riječima, koncentracija je bila takve
naravi da je mogla promijeniti ravnotežu interesa dvaju glavnih
dioničara LPD-a dovodeći do zbližavanja stajališta između Gencora i
Lonrha, osobito u vezi s razvojem kapaciteta proizvodnje novog subjekta,
 i omogućujući tako nastanak duopolističke strukture na tržištu koju bi s
 jedne strane činili Gencor i Lonrho, a s druge Amplats. 189    To su osim toga potvrdile i same stranke. 190    U tom pogledu točka 187. obrazloženja pobijane odluke propisuje:„[…] Kao što je navedeno u dopisu dioničarima Lonrha s obzirom na koncentraciju: ‚Implats
 i Lonrho se u prošlosti nisu mogli dogovoriti o mnogim pitanjima, kao
što je plan razvoja djelatnosti LPD-a, koji je predlagao Lonrho. Upravni
 odbor je mišljenja da će nakon koncentracije i Gencor i Lonrho imati
interesa povećati vrijednost novog subjekta Implatsa, na veliku korist
svojih dioničara.‘“191    U točki 188. sporne odluke je dodano:„Nadalje,
 u skladu s predstavljenim planovima (…), približavanje interesa nakon
koncentracije dovest će do smanjenja proizvodnje i povećanja cijena,
protivno onome što bi se dogodilo ako ne dođe do koncentracije i ako oba
 poduzeća budu slijedila trenutne razvojne planove. Osobito (…) su bila
predstavljena dva različita scenarija, koji opisuju razvoj proizvodnje
Implatsa/LPD-a u slučaju spajanja i ako ne dođe do spajanja: (a)      (…) (b)      (…)“192    Naposljetku,
 u skladu s točkom 189. uvodnih izjava obrazloženja sporne odluke, (…)
smatralo se, prema izvješću iz kolovoza 1994. naslovljenom (…), da bi
koncentracija imala dvije velike prednosti sa stajališta tržišta (osim
mogućeg smanjenja troškova):„(…)[… održavanje trenutne razine proizvodnje (…) moralo bi pozitivno utjecati na cijene …]i nadalje,(…)[…
 grupa koja će nastati koncentracijom imat će, zbog svoje veličine i
veće mogućnosti utjecaja na tržište, veću tržišnu kapitalizaciju nego
što je vrijednost spojenih subjekata…]“193    U
 tim uvjetima je Komisija, unatoč postojećim strukturnim vezama između
tužitelja i Lonrha na temelju Sporazuma između dioničara iz 1990., s
pravom zaključila da je predložena koncentracija bila takve naravi da bi
 potpuno uklonila prijetnju tržišnog natjecanja koju je LPD predstavljao
 za djelatnosti visokog troška Implatsa i Amplatsa, kako u području
prodaje tako i u području proizvodnje, te da bi imala značajan utjecaj
na postojeću strukturu tržišta. 194    Stoga razmatrani prigovor treba odbiti. D – Karakterizacija zajedničkog vladajućeg položaja od strane Komisije Kriterij tržišnog udjela Argumenti stranaka195    Tužitelj
 ističe da su tržišni udjeli stranaka na svjetskom tržištu platine, na
čemu se zasnivaju stajališta Komisije: (…) % (za Implats) i
(…) % (za LPD), što predstavlja zajednički tržišni udio od
(…) %. Na tržištu Zajednice ti bi dijelovi iznosili (…) %
(LPD), (…) % (Implats) i (…) % (zajednički udio). Ali u drugim
 predmetima kontrole koncentracija u kojima je utvrđen zajednički
vladajući položaj, poput onoga u kojem je donesena odluka Nestlé/Perrier
 i Odluka Komisije 94/449/EZ od 14. prosinca 1993. u vezi s postupkom
primjene Uredbe Vijeća (EEZ) br. 4064/89 (predmet br. IV/M.308 – Kali +
Salz/MdK/Treuhand) (SL 1994, L 186, str. 38., u daljnjem tekstu: Odluka
Kali + Salz/MdK/Treuhand), dijelovi zajedničkog tržišnog udjela bili su
znatno viši nego u ovom predmetu, a Komisija je unatoč tome odobrila
predviđene koncentracije.196    U
 predmetu u kojem je donesena odluka Nestlé/Perrier, Nestlé i BSN imali
su zajednički tržišni udio od 82 % predmetnog tržišta, odnosno
francuskog tržišta mineralne vode (t. 119. obrazloženja odluke).
Koncentracija je bila dopuštena uz poštovanje određenih uvjeta. 197    U
 predmetu u kojem je bila donesna odluka Kali + Salz/MdK/Treuhand
tržišni udio Kali + Salz/MdK/Treuhand porastao je sa 17 % na 25 %
tržišta Zajednice, osim Njemačke, i rezultirao je s de facto monopolom,
odnosno 98 % udjela njemačkog tržišta, koje se smatralo geografski
samostalnim tržišem. I ovdje je Komisija odobrila koncentraciju uz
određene uvjete. 198    Komisija
 ističe da je tužiteljeva usporedba između dijelova tržišta stranaka
koncentracije i dijelova tržišta svih stranaka oligopola u predmetu u
kojem je donesena odluka Nestlé/Perrier (82 %) nepravilna, isto kao
 i usporedba u predmetu u kojem je donesena odluka Kali +
Salz/MdK/Treuhand. Ocjena Prvostupanjskog suda199    Zabrana
 iz članka 2. stavka 3. Uredbe br. 4064/89 izraz je općeg cilja iz
članka 3. točke (g) Ugovora, odnosno osiguranja sustava nenarušenog
tržišnog natjecanja na zajedničkom tržištu (uvodne izjave 1. i 7. Uredbe
 br. 4064/89). Zabrana se odnosi na koncentracije koje stvaraju ili
 jačaju vladajući položaj, što za posljedicu ima bitno ograničavanje
učinkovitog tržišnog natjecanja na zajedničkom tržištu ili na njegovom
značajnom dijelu. 200    Navedeni
 vladajući položaj je položaj u kojem jedan ili više poduzetnika imaju
gospodarsku snagu koja im daje moć da ograničavaju održavanje
učinkovitog tržišnog natjecanja na predmetnom tržištu, pružajući im
mogućnost da djeluju u značajnoj mjeri neovisno o svojim takmacima,
kupcima i konačno potrošačima. 201    Postojanje
 vladajućeg položaja može biti rezultat različitih faktora koji same za
sebe ne moraju nužno biti odlučujući. Među tim faktorima postojanje jako
 velikih tržišnih udjela vrlo je značajno. Međutim, znatan tržišni udio
kao element dokaza postojanja vladajućeg položaja nije nepromjenjiva
činjenica. Njegovo značenje se mijenja od tržišta do tržišta, ovisno o
njihovoj strukturi, osobito u odnosu na proizvodnju, ponudu i potražnju
(gore navedena presuda Hoffmann-La Roche/Komisija, t. 39. i 40.). 202    Nadalje,
 odnos između dijelova tržišta koje drže poduzetnici koji su dio
koncentracije i njihovi takmaci, osobito onih najvećih među njima, važan
 je pokazatelj postojanja vladajućeg položaja. Naime, taj faktor
omogućuje da se ocijeni kapacitet konkurentnosti takmaca predmetnog
poduzetnika (ista presuda Hoffmann-La Roche/Komisija, t. 48.). 203    U
 tim uvjetima Komisiju okolnost da se u drugim slučajevima koncentracije
 temeljila na većem ili manjem tržišnom udjelu da bi utemeljila svoju
ocjenu o mogućnosti stvaranja ili jačanja zajedničkog vladajućeg
položaja ne može ograničavati u ocjeni drugih predmeta, koji se osobito
odnose na tržišta koja su označena različitom strukturom ponude i
potražnje i različitim uvjetima tržišnog natjecanja. 204    Stoga,
 zbog nedostatka dokaza koji pokazuju da ispitivano tržište mineralne
vode i/ili tržište kalija u predmetima o kojima je donesena odluka
Nestlé/Perrier i Kali + Salz/MdK/Treuhand, s jedne strane, i ispitivano
tržište platine i rodija u ovom predmetu, s druge strane, imaju u osnovi
 slične osobine, tužitelj se ne može pozivati na moguće razlike u
tržišnim dijelovima članova oligopola koje je Komisija uzela u obzir u
prvom ili u drugom od ta dva predmeta kako bi doveo u pitanje uzimanje
praga tržišnog udjela kao naznaku postojanja zajedničkog vladajućeg
položaja u ovom predmetu. 205    Dodatno,
 iako se značenje tržišnih dijelova može razlikovati od tržišta do
tržišta, opravdano se može smatrati da iznimno važni dijelovi tržišta
sami po sebi, osim iznimnih okolnosti, predstavljaju dokaz o postojanju
vladajućeg položaja (presuda od 3. srpnja 1991., Akzo/Komisija, C-62/86,
 Zb., str. I-3359., t. 60.). Naime, poduzetnik koji posjeduje iznimno
važan tržišni udio tijekom određenog razdoblja nalazi se zbog opsega
proizvodnje i ponude koju predstavlja − pri čemu takmaci s manjim
tržišnim udjelom nisu u stanju brzo udovoljiti zahtjevima potražnje koja
 se može usmjeriti poduzetniku koji posjeduje veći tržišni udio − u
položaju moći koji mu sam po sebi u razmjerno dugom razdoblju osigurava
neovisnost djelovanja koja je karakteristična za vladajući položaj (gore
 navedena presuda Hoffmann-La Roche/Komisija, t. 41.). 206    Točno
 je da u kontekstu oligopola činjenica da stranke oligopola imaju velike
 tržišne udjele, u okvirima analize pojedinačnog vladajućeg položaja,
nema nužno isto značenje sa stajališta mogućnosti navedenih članova da
se kao grupa razmjerno neovisno ponašaju prema svojim takmacima,
klijentima i konačno potrošačima. Međutim, veliki tržišni udio, osobito u
 slučaju duopola, u nedostatku protivnih elemenata predstavlja vrlo
važnu naznaku postojanja zajedničkog vladajućeg položaja.207    U
 ovom predmetu treba primijetiti da, kao što je to istaknula Komisija u
spornoj odluci (t. 81. i 181. obrazloženja), Implats/LPD i Amplats bi
nakon koncentracije pojedinačno imali tržišni udio po 30 do 35 %,
odnosno zajednički tržišni udio od 60 do 70 % na svjetskom tržištu
platinskih metala i približno 89 % svjetskih rezervi platinskih
metala. Rusija bi imala tržišni udio od 22 % i približno 10 %
svjetskih rezervi, sjevernoamerički proizvođači 5 % tržišnog udjela i
1 % svjetskih rezervi, a poduzeća za reciklažu 6 % tržišnog udjela.
 Ali bilo bi moguće da bi nakon iscrpljivanja ruskih zaliha,
najvjerojatnije dvije godine nakon donošenja sporne odluke, poduzeća
Implats/LPD i Amplats pojedinačno imala tržišni udio od približno
40 %, odnosno zajednički tržišni udio od 80 %, što bi
predstavljalo vrlo velik tržišni udio. 208    Stoga
 je, s obzirom na međusobnu podjelu tržišnih udjela između stranaka
koncentracije i nesklada u tržišnim udjelima koji bi nastali nakon te
koncentracije između, s jedne strane, subjekta koji bi nastao
koncentracijom i Amplatsa i, s druge strane, svih drugih dobavljača
platine, Komisija mogla pravilno zaključiti da bi predložena
koncentracija mogla dovesti do stvaranja vladajućeg položaja
južnoafričkih poduzeća.209    Treba
 utvrditi da nije točna usporedba tužitelja između tržišnih udjela
stranaka koncentracije i svih tržišnih udjela svih članova oligopola u
predmetu u kojem je donesena odluka Nestlé/Perrier (82 %). Naime,
kako je navela Komisija, treba usporediti dio od 82% s ukupnim
dijelovima tržišta stranaka koncentracije i Amplatsa, što uz virtualno
isključenje ruskog proizvođača (Almaz) koji je značajan sudionik na
tržištu, iznosi približno 80 %. U vezi s odlukom koja je donesena u
 predmetu Kali + Salz/MdK/Treuhand, tužitelj je također pogrešno
usporedio tržišne udjele stranaka koncentracije u tom predmetu s
tržišnim udjelom Kali + Salz i MdK-a (98 %) u Njemačkoj, gdje nije
bila riječ o zajedničkom vladajućem položaju. Ali u predmetu u kojem je
donesena odluka Kali + Salz/MdK/Treuhand, Komisija je utvrdila
postojanje zajedničkog vladajućeg položaja na europskom tržištu, osim u
Njemačkoj, jer je poduzeće koje je nastalo koncentracijom zajedno s
drugim članom duopola imalo zajednički tržišni udio od približno
60 %. Tužitelj je dakle morao napraviti usporedbu s tim brojkama,
koje su osjetno niže od zajedničkog tržišnog udjela Amplatsa i
Implatsa/LPD-a nakon koncentracije. 210    Kada
 je riječ o argumentu tužitelja prema kojem bi zajednički tržišni udio
Implatsa/LPD-a nakon koncentracije iznosio samo (…) % u Zajednici,
treba napomenuti da je, s jedne strane, predmetno geografsko tržište
definirano geografsko područje koje karakterizira postojanje uvjeta
tržišnog natjecanja koji su dostatno homogeni za sve gospodarske
subjekte. Na tom području bi jedan ili više poduzetnika u
prevladavajućem položaju imali mogućnost provesti zlouporabe koje
predstavljaju prepreku učinkovitom tržišnom natjecanju (vidjeti u tom
smislu presudu Suda od 14. veljače 1978. u predmetu United
Brands/Komisija, 27/76, Zb., str. 207., t. 11. i 44.). Zato je Komisija
bila u mogućnosti razumno procijeniti učinke koncentracije na tržišno
natjecanje u navedenom području. S druge strane, treba primijetiti da je
 zbog značajki tržišta platinskih metala opisanih u točkama 68. do 72.
osporavane presude geografsko tržište u ovom predmetu svjetsko tržište,
što stranke ne pobijaju.211    U
 tim uvjetima nije se moguće pozivati na „dijelove tržišta“ stranaka u
Zajednici. Naime, na svjetskom tržištu, kao što je tržište platine i
rodija, gospodarska snaga takve skupine kakvu bi nakon koncentracije
činili Implats/LPD i Amplats proizlazila bi iz njezinog udjela na
svjetskom tržištu, a ne iz udjela tržišta u jednom dijelu svijeta. 212    Glede
 toga, postojanje regionalnih razlika u raspodjeli dijelova tržišta
članova oligopola koji prevladavaju na tržištu potrošnog proizvoda kojeg
 je moguće lako transportirati i čije su cijene utvrđene na svjetskom
tržištu samo odražava tradicionalne poslovne odnose, koji bi mogli ili
lako nestati ako se poduzetnici koji imaju vladajući položaj odluče
određivati predatorske cijene kako bi uklonili konkurenciju ili bi teško
 mogli biti prekinuti zbog prakse zlouporabe cijena ako marginalni
izvori zaliha ne bi mogli lako zadovoljiti potražnju klijenata poduzeća
koji imaju vladajući položaj i provode navedenu zlouporabu cijena.213    Međutim,
 kao što to tužitelj sam priznaje u točki 4.24 svoje tužbe, ništa ne
dokazuje da su poduzetnici koji posluju na tržištu platine izvan duopola
 kojeg je Komisija prepoznala, kao ni sami članovi duopola, u mogućnosti
 izolirati zajedničko tržište, na primjer da bi se selektivno suočili s
odlukom članova vladajućeg oligopola o povećanju cijena na svjetskom
tržištu. 214    Čak
 i ako bi u kontekstu svjetskog tržišta, kao što je tržište platine i
rodija, bilo nužno ispitati točnu razinu prodaja odnosnih subjekata u
Zajednici u ovom predmetu, treba utvrditi da dio zajedničkog tržišta
Implatsa/LPD i Amplatsa u Zajednici nije bitno različit od onoga kojeg
imaju na svjetskom tržištu platine.215    Naime,
 prema podacima koje su dostavile stranke koncentracije u prijavnom
obrascu CO, ukupni tržišni udio Implatsa/LPD-a u Zajednici je približno
bio (…) %, prosječno tijekom razdoblja 1992.-1995. (vidjeti obrazac
 CO, t. 6.1.10, prilog 6. tužbi), dok je tržišni udio Amplatsa 1994. bio
 procijenjen na približno 35 do 50 %, a tržišni udio Rusije
približno 25 do 35 %. Drugim riječima, zajednički tržišni udio
Implatsa/LPD-a i Amplatsa u Zajednici bio je tijekom procesa
koncentracije približno (…) do 65 %, a nakon iscrpljivanja ruskih
zaliha narastao bi na približno (…) do 78 %, jer je Rusija, prema
podacima koje su dostavile stranke koncentracije, od 1994. provela
približno 50 % prodaje iz svojih rezervi (vidjeti obrazac CO, t.
7.3.2., prilog 7. tužbi). 216    Stoga prigovor koji se temelji na kriteriju tržišnog udjela treba u cijelosti odbiti.  Sličnost strukture troškova Implatsa/LPD-a i Amplatsa nakon koncentracije Argumenti tužitelja217    Prema
 mišljenju tužitelja, Komisija je pogrešno smatrala da bi spojeni
subjekt i Amplats neizbježno djelovali usklađeno na tržištu zbog slične
strukture troškova. Analiza Komisije potcjenjuje veliku različitost
razina troškova eksploatacije raznih rudarskih okana, kako kod Implatsa i
 LPD-a tako i kod Amplatsa. Glede toga bilo bi potpuno pogrešno gledati
samo na prosječne troškove jer se odluke o proizvodnji donose
pojedinačno za svako okno, a konkurencija djeluje u fazi marginalnih
troškova. Ocjena Prvostupanjskog suda218    Usporedba
 troškova koju je izradila Komisija temelji se na dijagramima koji su
reproducirani u Prilogu II. sporne odluke i koji predstavljaju krivulje
troškova ekspolatacije triju južnoafričkih proizvođača koje su utvrdile
same stranke koncentracije. 219    U
 točki 138. (b) sporne odluke Komisija ističe, a što tužitelj ne
osporava, da je značajka strukture troškova industrije platine njezina
nefleksibilnost i visoki fiksni troškovi, što implicira da proizvodnja
platine ne može značajno varirati čak iako je određeni broj okana koja
se eksplatiraju slabo rentabilan ili nerentabilan. Komisija također
podsjeća da bi u tom kontekstu strategija zatvaranja slabijih okana u
korist rentabilnijih okana uzrokovala raspodjelu fiksnih troškova između
 ostalih okana, što bi smanjilo rentabilnost svakog marginalnog okna i
nužno ponovno dovodilo do novih zatvaranja.220    Dakle,
 Komisija je pravilno zaključila da proizvođač u industriji platine mora
 voditi računa o ukupnim troškovima eksploatacije kako bi odredio
odgovarajuću razinu svoje proizvodnje i ne uzimati isključivo u
razmatranje troškove eksploatacije svakog okna. U tim je uvjetima
potpuno opravdana usporedba troškova spojenog subjekta i Amplatsa koja
se temelji na troškovima eksploatacije svih njihovih okana.221    Tužitelj
 ne može utemeljeno tvrditi da Komisija u svojoj analizi nije poštovala
veliku raznovrsnost troškova eksploatacije raznih rudarskih okana kako
kod Implatsa i LPD-a tako i kod Amplatsa. Glede toga treba primijetiti, s
 obzirom na dijagrame koji prikazuju krivulje troškova eksploatacije
prije i nakon koncentracije triju južnoafričkih proizvođača platine,
koje su utvrdile stranke koncentracije (prilozi II. i IV. spornoj
odluci), da se koncentracija, unatoč postojanju razlika koje je utvrdila
 Komisija u spornoj odluci (t. 182.), a koje su vezane uz kvalitetu
eksploatirane rude, troškove obrade i prerade i upravne pristojbe,
očitovala stvaranjem novog poduzeća čiji su troškovi eksploatacije okana
 predstavljali strukturu koja je istovjetna Amplatsovoj. 222    Sukladno
 tome, vodeći računa o sličnosti tržišnih udjela predmetnih poduzeća,
njihovih udjela u svjetskim rezervama i njihove strukture troškova,
Komisija je pravilno zaključila kako bi se nakon koncentracije interesi
Amplatsa i Implatsa/LPD-a znatno približili u pogledu razvoja tržišta, a
 to približavanje bi bilo takve naravi da bi povećalo rizike
protutržišnog paralelnog ponašanja, kao što je primjerice ograničavanje
proizvodnje.223    Stoga razmatrane prigovore treba odbiti. 3. Značajke tržišta  a) Transparentnost tržišta Argumenti stranaka224    Tužitelj
 tvrdi da je analiza osobina tržišta koju je izvršila Komisija pogrešna.
 Prema njegovom mišljenju, iako je platina homogeni proizvod s visokom
transparentnošću cijena, to ne znači automatski i transparentnost razina
 prodaje, proizvodnih odluka i resursa natjecatelja na tržištu, kao što
to pokazuje činjenica da je 1994. Amplats pokušao sakriti svoje probleme
 proizvodnje tijekom tri mjeseca provodeći leasing platine kako bi
ispoštovao svoje obveze isporuke.225    Komisija
 tvrdi, da je u točkama 145. i 146. obrazloženja pobijane odluke
izložila razloge zbog kojih postoji vrlo velika transparentnost ne samo u
 vezi s cijenama, već također i proizvodnjom, prodajom, rezervama i
novim investicijama. Ali tužitelj nije nikada priložio nijedan dokaz
koji bi mogao opovrgnuti sadržaj odluke. Nadalje, transparentnost u
području cijena navažniji je element za određivanje stupnja
transparentnosti tržišta kada se radi o oligopolu. Naposljetku, Komisija
 primjećuje da, kao što to tvrdi Lonrho, Amplats ne može od tržišta
skrivati svoje probleme proizvodnje, protivno navodima izvješća NERA. Ocjena Prvostupanjskog suda226    Tužitelj
 ne osporava da je platina homogeni proizvod za koji tržište posjeduje
transparentan mehanizam određivanja cijena. 227    Ali
 transparentnost u području cijena predstavlja osnovni element za
određivanje razine transparentnosti tržišta kada se radi o oligopolu.
Posredstvom mehanizma cijena članovi oligopola mogu, među ostalim, odmah
 otkriti odluke drugih članova oligopola da povećaju na štetu status quo
 svoj tržišni udjel i po potrebi mogu poduzeti neophodne uzvratne mjere
kako bi onemogućili taj oblik ponašanja.228    U
 ovom predmetu, kao što je navedeno u spornoj odluci (točke 144. do 146.
 obrazloženja), transparentnost tržišta je relativno visoka, posebice
zbog kotiranja platine na burzi metala, statističkih objava o
proizvodnji i prodaji, ograničenom broju i poznavanju izravnih klijenata
 na tržištu, činjenici da sektor platine čini relativno mala, zatvorena
grupa poduzeća, međusobno usko povezana, posebnosti glavnih ugovora koji
 se koriste, odnosno dugotrajnih ugovora koji zabranjuju preprodaju
kupljenih proizvoda i činjenici da se svako povećanje kapaciteta
proizvodnje uobičajeno odvija kroz projekte ulaganja čiji su detalji
općenito poznati u industriji.229    U
 tim uvjetima treba zaključiti da je Komisija pravilno zaključila da
postoji vrlo velika transparentnost ne samo u području cijena, već
također i u području proizvodnje, prodaje, rezervi i novih ulaganja.230    Stoga razmatrani prigovor treba odbiti. b) Mogućnosti rasta tržišta platine Argumenti stranaka231    Tužitelj
 tvrdi da je analiza osobina tržišta koju je izvršila Komisija pogrešna.
 Činjenica da je razvoj potražnje spor ne može predstavljati prepreku za
 snažno tržišno natjecanje i posljedične promjene tržišnih udjela koji
iz toga proizlaze. Tužitelj svoju tvrdnju podupire pozivanjem na
izvješće NERA. U skladu s njegovom točkom 4.1.4, kada, kao u ovom
predmetu, predmetnu industriju karakterizira situacija
prekapacitiranosti, proizvođači se moraju natjecati, osobito smanjenjem
troškova proizvodnje, kako bi izbjegli zatvaranje svojih proizvodnih
kapaciteta koji proizvode višak. Ali, prema mišljenju tužitelja, razvoj
tržišnih udjela i smanjenje stvarnih cijena platine u razdoblju između
1985. i 1995., kao i reakcija Amplatsa, koji je povećao svoju
proizvodnju po nižim cijenama, i Implatsa, koji je proveo važne
racionalizacije, ukazuju na to da struktura tržišta platine nije
omogućavala oligopolnu suradnju među glavnim proizvođačima. 232    Komisija
 tvrdi da bi nakon predložene koncentracije dva glavna proizvođača imala
 uvelike slične strukture troškova. Tako bi, čak i u području smanjenja
troškova, paralelno djelovanje i ovdje bilo pametna strategija. Nadalje
je točno da tržište koje karakterizira spori rast ne ohrabruje ulaz
novih sudionika niti snažno tržišno natjecanje. Ocjena Prvostupanjskog suda233    Tužitelj
 načelno ne osporava da tržište koje karakterizira spor rast ne
ohrabruje ulaz novih sudionika i snažno tržišno natjecanje. Tužitelj se
ograničava na osporavanje primjenjivosti tog načela i na tržište
platine, obrazlažući to razvojem tržišta u prošlosti.234    Tužitelj
 ne osporava analizu Komisije (točke od 160. do 172. obrazloženja
pobijane odluke), u vezi s prethodnim postojanjem težnje za oligopolnom
dominacijom, koja se temelji na ispitivanju rasta tržišta i razvoju
dijelova tržišnih udjela tijekom proteklog desetljeća, slabom izravnom
tržišnom natjecanju cijenama za dugotrajne ugovore s kupcima,
ustrajnošću visokih cijena i ponašanju glavnih sudionika na tržištu.235    Rasuđivanje
 tužitelja temelji se na pretpostavkama, u okviru rasta potražnje, koje
nisu usporedive s predviđanjima rasta potražnje u razdoblju 1995.-2000.
Naime, u razdoblju 1985.–1995., tijekom kojeg su se javila kolebanja
tržišnih udjela i cijena kao i reakcije Amplatsa i Implatsa, na koje se
poziva tužitelj, potražnja se gotovo udvostručila i prešla s 2.830.000
na 5.205.000 unci godišnje (vidjeti izvješće NERA, tablica 3.1, str.
15.), dok se za razdoblje 1995.-2000. nije predviđalo znatno povećanje
potražnje, tj. s 4.705.000 na 5.570.000 unci godišnje (vidjeti t. 127.
obrazloženja sporne odluke). 236    Naposljetku,
 u analizi tužitelja nije se vodilo računa o učinku koncentracije na
tržišnu strukturu i o novom subjektu u odnosu na njegovog glavnog
takmaca, društvo Amplats. Ali, čak i pod pretpostvakom da je analiza
tužitelja točna što se tiče prošlosti, iz toga ne proizlazi da bi
rezultat koncentracije bio da bi dva glavna proizvođača imala uvelike
sličnu strukturu troškova i da bi, vodeći računa o strukturi tržišta
platine, protutržišno paralelno ponašanje također predstavljalo
racionalniju strategiju s gospodarskog stajališta nego ono koje bi se
sastojalo u tržišnom natjecanju na štetu maksimiziranja zajedničkih
dobitaka.237    U
 takvim okolnostima i s obzirom na stabilnost tržišta platine, za koje
se pretpostavke prosječnog godišnjeg rasta približavaju 3 % za razdoblje
 1995.-2000., Komisija može pravilno zaključiti da novi takmaci ne bi
imali poticaja za ulazak na tržište ili da bi postojeći takmaci usvojili
 ofenzivnu strategiju za prisvajanje te dodatne potražnje.238    Stoga treba odbiti prigovor tužitelja. c) Ravnoteža između ponude i potražnje Argumenti tužitelja 239    Tužitelj
 zatim ističe da se i brige Komisije u pogledu mogućeg povećanja cijene
platine očito neopravdano temelje na stajalištu o vjerojatnoj pojavi
nestašice (t. 136. obrazloženja sporne odluke). 240    Tužitelj
 smatra da je stajalište Komisije protivno mišljenju većine
industrijalaca koji navode postojanje viška ponude koji bi se mogao
uravnotežiti tijekom narednih godina.  Ocjena Prvostupanjskog suda241    U
 točki 127. obrazloženja sporne odluke Komisija izlaže različita
predviđanja koja su dostavile stranke o budućem razvoju potražnje,
odnosno predviđanja samih stranaka i predviđanja društava Anderson,
Wilson & Partners Inc., BOE Nat West Securities, SBC Warburg i
Engelhard, koja se međusobno razlikuju. 242    Međutim,
 Komisija je također sastavila detaljnu analizu, u točkama 128. do 131.
odluke, koju tužitelj uostalom nije ni pobijao, činitelja na kojima se
zasnivaju predviđanja prema kojima potražnja ima tendenciju umjerenog
povećanja u idućim godinama. 243    Ti su činitelji:–        povećanje
 opsega proizvodnje automobilskih katalizatora zbog namjeravanog
pojačanja i/ili uvođenja zakonodavstva u području borbe protiv
zagađivanja u SAD-u, Europi, Brazilu i Argentini od sada do kraja
stoljeća kao i veća uporaba platine u katalizatorima dizel motora; –        porast
 potražnje za platinom u draguljarskom sektoru Japana, SAD-a i
vjerojatno Kine; –        u
 vezi s industrijskim primjenama, zamjene u naftnoj i kemijskoj
industriji, zbog ponovnog otvaranja postrojenja koja su bila zatvorena
tijekom recesije; –        povećana
 uporaba osobnih računala, pri čemu se platina koristi za premaz tvrdih
diskova i drugih komponenti; –        naposljetku, dugoročna uporaba gorivnih članaka.244    Nadalje,
 neovisno o pitanju koje je od predviđanja o razvoju ponude što su ih
dostavile stranke bilo najtočnije, Komisija je u točkama 134., 135. i
136. obrazloženja sporne odluke navela da bi svjetskom ponudom platine
nakon koncentracije mogli vladati južnoafrički poduzetnici i da bi
sukladno tomu sav deficit ponude u odnosu na potražnju mogli nadoknaditi
 jedino južnoafrički poduzetnici. 245    S
 obzirom na navode koje tužitelj nije osporio, valja zaključiti da
analiza Komisije u vezi s razvojem ponude i potražnje za platinom ne
sadrži očitu pogrešku u ocjeni.246    Stoga razmatrani prigovor treba odbiti. d) Marginalni i alternativni izvori ponude Argumenti stranaka247    Tužitelj ističe da Komisija ispitujući zapreke za pristup tržištu nije dostatno vodila računa o:–        ukupnom utjecaju različitih marginalnih i alternativnih izvora ponude, a posebice rastućeg potencijala reciklirane platine;–        4.000.000 unci rezervi platine, prikupljenih nakon 1985.;–        povećanoj zamjeni platine paladijem;–        proizvodnji u Rusiji i prodaji njene ponude;–        znatnim
 novim proizvodnim planovima marginalnih proizvođača, poput Stillwatera u
 SAD-u i Hartleyja u Zimbabveu.248    Tužitelj
 u tom pogledu ističe da je u dopisu južnoafričke vlade od
19. travnja 1996. naznačeno da svjetske rezerve izvan Južne Afrike i
 Zimbabvea teorijski mogu zadovoljiti svjetske potrebe idućih 20 godina.
 249    Komisija
 je napravila osnovnu pogrešku kada je propustila ocijeniti utjecaj koji
 bi imali različiti izvori marginalnih zaliha i drugi drugi elementi
koji su takve naravi da mogu utjecati na tržišno natjecanje u slučaju
povećanja cijena, naprimjer od 10 ili 20 %. Ako bi se zadržalo takvo
povećanje cijena, ono bi upućivalo na to da bi se spojeni subjekt,
djelujući zajedno s Amplatsom, mogao ponašati znatno neovisno u odnosu
prema svojim takmacima, klijentima i konačno potrošačima.250    Komisija
 stoga nije pravilno ocijenila što bi se dogodilo s cijenama ako ne bi
bio prisutan nijedan od elemenata na koje se poziva tužitelj, a nije ni
razmotrila sve veću važnost koju bi takvi elementi mogli imati u
budućnosti ako bi došlo do pretpostavljenog slučaja povećanja cijena,
što je Komisijina glavna briga. Tu bi se radilo o očitom nedostatku u
obrazloženju što bi predstavljalo povredu članka 190. Ugovora, u mjeri u
 kojoj je očito da bi 37 % tržišta, koje predstavljaju marginalni izvori
 zaliha, zajedno s drugim elementima omogućilo zauzdavanje povećanja
cijena.251    Komisija
 se poziva na točke od 91. do 95. obrazloženja sporne odluke, koje se
odnose na recikliranje, na točke 29. do 30. koje se odnose na zamjenu
paladija platinom, na točku 138. (c) u vezi s rezervama, na točke 122.
do 125., 134., 135. i 173. o ruskoj proizvodnji i prodaji iz rezervi, na
 točke od 85. do 90. i točku 138. podtočku (c) koja se odnosi na novu
proizvodnju te na točke od 193. do 204. koje sadrže gospodarsku analizu
koju su joj predstavile stranke. Na kraju točke 138. obrazloženja sporne
 odluke Komisija je zaključila da sekundarni izvori opskrbe koje
predstavljaju rezerve, novi rudnici i recikliranje ne mogu spriječiti
zlouporabu vladajućeg položaja. Komisija je u točki 203. također navela
da je malo vjerojatno da bi izvori zaliha izvan oligopola, sve rezerve
osim ruskih kao i reciklaža mogli ponuditi dostatne količine kako bi se
spriječila zlouporaba zajedničkog vladajućeg položaja. Taj zadnji
zaključak u obzir uzima to da je u sadašnjoj situaciji Rusija glavni
tržišni takmac, izuzev LPD-a. 252    Glede
 argumenta tužitelja, prema kojem bi 37 % tržišta koje
predstavljaju marginalni izvori ponude i drugi utjecaji obuzdavali rast
cijena, Komisija ističe da su sami južnoafrički proizvođači
predstavljali 63 % tržišta 1995. i da će ta brojka znatno narasti
(na približno 80 %) kada od ljeta 1997. Rusija prestane s prodajom
svojih rezervi. Komisija nadalje ističe da je jedan veliki dio
marginalnih takmaca hipotetski i da na svaki način neće moći vršiti
pritisak na tržište još godinama. 253    Naposljetku,
 Komisija ističe da tužitelj nije dokazao svoje tvrdnje prema kojima bi
rezerve izvan Južne Afrike mogle teorijski zadovoljiti svjetsku
potražnju tijekom idućih 20 godina. Tužitelj isto tako nije pojasnio
koje bi bile posljedice tih drugih „teorijski“ dostatnih rezervi za
tržište. Ocjena Prvostupanjskog suda254    Treba utvrditi da tužiteljeva teza nije dokazana činjenicama. 255    U
 točkama 93., 94. i 95. obrazloženja sporne odluke Komisija ispituje
granice mogućnosti rasta djelatnosti recikliranja platine, a osobito
recikliranja katalizatora, pri čemu se ograničenja te druge djelatnosti
odnose na troškove skupljanja otpada, izvoz vozila u države trećeg
svijeta − koja stoga nisu reciklirana − kao i na druge elemente. 256    U
 točki 138. podtočki (c) obrazloženja sporne odluke Komisija valjano
uzima u obzir 4.000.000 unci platine koje se nalaze u rezervama
prikupljanima od 1985. 257    U točkama 29. do 32. Komisija navodi ograničenja rastućeg trenda zamjene platine paladijem. 258    Kada
 je riječ o ruskoj proizvodnji i prodaji njezinih zaliha, Komisija ih
ispituje u točki 81. U točkama 123., 124., 125., 134. i 173. Komisija
ocjenjuje mogućnosti povećanja ruske proizvodnje. Komisija u točkama
171. i 173. najprije razmatra, a zatim isključuje mogućnost da Rusija
selektivno upotrebljava svoje rezerve sa stajališta mogućeg
monopolističkog pokušaja smanjenja proizvodnje. 259    Kada
 je riječ o planovima marginalnih proizvođača, kao što su Stillwater u
SAD-u i Hartley u Zimbabveu, oni su ispitani u točki 88. 260    Što
 se tiče zajedničkog učinka različitih marginalnih i alternativnih
izvora opskrbe, on je analiziran u točki 138. podtočki (c) i točki 202. 261    Stoga
 se čini da je, protivno tvrdnjama tužitelja, Komisija dostatno vodila
računa o procjenjivanju gore navedenih elemenata ocjene i da je pravilno
 obrazložila svoju odluku u vezi s tim.262    Glede
 argumenta tužitelja da Komisija nije pravilno ocijenila kakav bi bio
razvoj cijena u nedostaku elemenata koje je navela, dostatno je utvrditi
 da u procjeni predvidljivog utjecaja koncentracije na tržište Komisija
nije dužna ispitivati kakav bi bio razvoj tržišta u prošlosti u
nedostatku pojedinog elementa tržišnog natjecanja. Naime, u okviru svog
ispitivanja Komisija je samo dužna provjeriti može li, osobito zbog
razvoja uvjeta tržišnog natjecanja na predmetnom tržištu u prošlosti,
koncentracija dovesti do nastanka gospodarske snage jednog ili više
poduzetnika omogućujući im zlouporabu, posebice u smislu povećanja
cijena. 263    Stoga treba odbiti prigovore tužitelja.  e) Strukturne veze Argumenti stranaka264    Tužitelj
 tvrdi da Komisija nije poštovala sudsku praksu Prvostupanjskog suda
(presuda od 10. ožujka 1992., SIV i dr./Komisija, T‑68/89, T-77/89 i
T-78/89, Zb., str. II-1403., u daljnjem tekstu: presuda Ravno staklo)
kojom se u okviru članka 86. Ugovora za utvrđivanje zajedničkog
vladajućeg položaja zahtijeva postojanje strukturnih veza između dvaju
poduzeća, primjerice posredstvom tehnološke prednosti, preko sporazuma
ili licenci, što im daje mogućnost da se ponašaju neovisno o tržišnim
takmacima, klijentima i konačno kupcima. U ovom predmetu Komisija nije
dokazala postojanje strukturnih veza niti je utvrdila da će se spojeni
subjekt i Amplats ponašati kao da su jedinstven vladajući subjekt. To bi
 u isto vrijeme predstavljalo i povredu obveze obrazlaganja u smislu
članka 190. Ugovora.265    U
 tom pogledu tužitelj ističe da Komisija u spornoj odluci navodi
sljedeće strukturne veze između spojenog subjekta i Amplatsa (točke 156.
 i 157.):–        veze u određenim industrijama, posebice zajedničko poduzeće u sektoru čelika; –        nedavno
 stjecanje 6 % udjela u Lonrhu od strane AAC-a s pravom prvokupa
dodatnih 18 % udjela.266    Međutim, ta analiza je nedostatna s tri stajališta. 267    S
 jedne strane, nijedan od tih elemenata se ne odnosi izravno na
industriju platinskih metala. Prvi se odnosi ponajprije na veze koje su
uspostavljene s drugim industrijama, a oba elementa, prvi i drugi, su
bila više akt AAC-a nego njegove podružnice koja posluje u sektoru
platine, odnosno Amplatsa. 268    S
 druge strane, te su veze daleko od one vrste veza koje bi bile
dostatne, u skladu s presudom Ravno staklo, za utvrđivanje zajedničkog
vladajućeg položaja u skladu s člankom 86. Ugovora. 269    Naposljetku,
 AAC-ovo nedavno ulaganje u Lonrho je bilo neprijateljsko djelovanje
prema Gencoru i koncentraciji. Ono samo po sebi ukazuje na to da
postojeće veze između različitih društava ne predstavljaju prepreku
međusobnom agresivnom tržišnom natjecanju. 270    Komisija
 ističe da se u svojoj prethodnoj upravnoj praksi pri odlučivanju o
postojanju zajedničkog vladajućeg položaja nije uvijek pozivala na
postojanje zajedničkog vladajućeg položaja te da, s druge strane, u
svojoj presudi Ravno staklo (t. 358.), Prvostupanjski sud nije
postojanje gospodarskih veza smatrao nužnošću niti je pojam gospodarskih
 veza svodio na strukturne veze, koje navodi tužitelj. Smatra da je
dakle s pravom navedeni pojam tumačila na način da uključuje odnos
međuovisnosti koji postoji između članova čvrsto povezanog oligopola. 271    Nadalje,
 čak i ako bi Prvostupanjski sud u okviru članka 86. Ugovora zahtijevao
postojanje gospodarskih veza, to ne bi značilo da bi taj isti zahtjev
trebao postojati u okviru nadzora koncentracija. 272    Uz
 to, čak i ako bi se pojam gospodarskih veza tumačio usko, unatoč
nastojanju tužitelja da ih potcijeni, među strankama predložene
koncentracije i Amplatsom bi postojalo više takvih veza koje bi mogle
ojačati zajedničke interese usko povezanoga oligopola (točke 155., 156. i
 157. obrazloženja sporne odluke). Ocjena Prvostupanjskog suda273    U
 presudi Ravno staklo Prvostupanjski sud navodi veze strukturne vrste
samo kao primjere i ne utvrđuje da su one nužne za utvrđivanje
postojanja zajedničkog vladajućeg položaja.274    Prvostupanjski
 sud je (u točki 358. navedene presude) odlučio istaknuti da se načelno
ne može isključiti da su dva ili više neovisnih gospodarskih subjekata
na specifičnom tržištu ujedinjeni gospodarskim vezama i da stoga zajedno
 imaju vladajući položaj u odnosu na druge subjekte na istom tržištu.
Taj sud u istoj točki dodaje da to primjerice može biti slučaj sa dvoje
ili više poduzetnika koji zajedno raspolažu tehnološkom prednošću putem
sporazuma ili licenci koja im daje mogućnost da se ponašaju u velikoj
mjeri neovisno o tržišnim takmacima, klijentima i konačno kupcima. 275    Iz
 te presude se ne može zaključiti da je Prvostupanjski sud ograničio
pojam gospodarskih veza na strukturne veze, koje navodi tužitelj. 276    Osim
 toga, ne postoji niti jedan pravni ili gospodarski razlog da se iz
pojma gospodarskih veza isključi odnos međuovisnosti koji postoji između
 članova usko povezanog oligopola − na tržištu koje ima određene
osobine, osobito u pogledu tržišne koncentracije, transparentnosti i
homogenosti proizvoda − u kojem su stranke u mogućnosti predvidjeti
međusobno ponašanje te su dakle jako potaknute da usklade svoje
djelovanje na tržištu, posebice na način da maksimiziraju svoje
zajedničke profite ograničavanjem proizvodnje radi povećanja cijena.
Naime, u takvom kontekstu svaki subjekt zna da bi svako snažno
konkurentsko djelovanje usmjereno na povećanje njegovog dijela tržišta
(primjerice sniženjem cijena) izazvalo istu akciju od strane drugih, pa
iz svojeg djelovanja ne bi izvukao korist. Tako bi dakle svi subjekti
bili zahvaćeni sniženjem razine cijena. 277    Taj
 zaključak se još više nameće u području nadzora koncentracija, čiji je
cilj spriječiti nastanak ili jačanje protutržišnih struktura. Navedene
strukture mogu nastati kako iz gospodarskih veza u užem smislu, kako
tvrdi tužitelj, tako i iz tržišnih struktura oligopola, gdje svako
poduzetnik može biti svjestan zajedničkih interesa i, osobito,
uzrokovati porast cijena, a da ne mora pristupiti sklapanju sporazuma
ili usklađenom djelovanju poduzetnika. 278    U
 ovom predmetu je dakle bespredmetan prigovor tužitelja da Komisija nije
 utvrdila postojanje strukturnih veza.279    Komisija
 je, zasnivajući se na predviđenim izmjenama tržišne strukture i
sličnosti troškova Amplatsa i Implatsa/LPD-a, mogla valjano zaključiti
da bi predlagana koncentracija uspostavila zajednički prevladavajući
položaj i da bi ona u stvarnosti vodila duopolu tih poduzeća. 280    Komisija
 je također s istim ciljem mogla uzeti u obzir gospodarske veze iz
točaka 156. i 157. obrazloženja sporne odluke.281    Nije
 opravdano stajalište tužitelja kada osporava važnost tih veza zbog toga
 što se ne odnose izravno na industriju platinskih metala i što se
odnose više na djelovanje AAC-a nego Amplatsa. Naime, Komisija je veze
između glavnih proizvođača platine koje se odnose na djelatnosti izvan
proizvodnje platinskih metala (točka 156. obrazloženja sporne odluke)
uzela u obzir ne kao dokaze o postojanju gospodarskih veza stricto
sensu, kako ih shvaća tužitelj, već kao činitelje koji pridonose
discipliniranju članova oligopola uvećavajući rizike protumjera u
slučaju da jedan od članova djeluje na način koji je neprihvatljiv
drugima. Osim toga, ta analiza je potvrđena studijom konzultanta koja se
 odnosi na moguće konkurentske odgovore Implatsa prema LPD-u, a koja se
nalazi u dokumentima uprave Gencora i Implatsa navedenima u odluci od
6. svibnja 1994. (točka 158. obrazloženja sporne odluke); prema
mišljenju tog savjetnika jedan od mogućih scenarija je bio „usklađeni
napadi i signali koncentrirani na cijenovne ratove, npr. Rh (rodij)“.282    Okolnost
 prema kojoj se predmetne veze odnose na AAC, a ne izravno na Amplats
nije takve naravi da pobija shvaćanje Komisije. Kako je AAC nadzirao
Amplats, Komisija je opravdano smatrala da su veze koje su postojale
između AAC-a i drugih poduzeća koja djeluju ili ne djeluju na tržištima
platinskih metala mogle pozitivno ili negativno utjecati na Amplats. 283    U
 vezi s argumentom prema kojem je nedavni ulazak AAC-a u kapital Lonrha
predstavljao neprijateljski pothvat prema Gencoru i koncentraciji i da
je samo po sebi naznaka da veze koje su postojale između različitih
društava nisu bile prepreka međusobno agresivnom tržišnom natjecanju,
valja s jedne strane istaknuti da tužitelj nije pružio dokaz o
neprijateljskom karakteru tog djelovanja i da je s druge strane,
neovisno o svojim motivima, navedeno djelovanje ojačalo veze između dva
najznačajnija takmaca na tržištu.284    Stoga razmatrani prigovor treba odbiti. f) Sredstva tržišnog natjecanja, osim tehnološkog razvoja Argumenti stranaka285    Tužitelj
 ističe da iako su tehnologija proizvodnje i eksploatacije napredovali,
Komisija nije vodila računa o drugim, netehničkim aspektima konkurentske
 prednosti, kao što su raspoložive rudne rezerve, upravljanje
djelovanjem i različite vrste pomoći različitim proizvođačima, što
poduzetnike stavlja u vrlo različit položaj u odnosu na konkurenciju.286    Komisija
 ne negira da je tržišno natjecanje moguće i u sektoru u kojem se
koristi napredna tehnologija. Međutim, nedostatak tehnološke promjene
uklanja važni izvor tržišnog natjecanja. Nadalje, u tužiteljevom
argumentu je istaknuta važnost različitih stilova upravljanja i baza
izvora. Jedna od najvažnijih karakteristika projekta koncentracije jest,
 sa stajališta njezinog učinka na tržišno natjecanje, uklanjanje
tržišnog takmaca (LPD), čiji su stil upravljanja i struktura troškova
vrlo različiti u odnosu na one Implatsa i Amplatsa. Ocjena Prvostupanjskog suda287    Komisija
 je, protivno navodima tužitelja, u točkama 152. i 153. obrazloženja
sporne odluke, vodila računa o tome da, čak i u industriji s vrlo
razvijenom tehnologijom, tržišno natjecanje ostaje moguće uz primjenu
novih metoda rada i novih tehnika proizvodnje, kao i o činjenici da
postoje velike razlike u upravljanju između četiri velika proizvođača
platine, da se napredak u tehnikama eksploatiranja platine postiže sporo
 i da se ne očekuju nikakvi tehnološki proboji koji bi mogli izmijeniti
strukturu proizvodnje u industriji platine.288    U
 odluci se dakle vodilo računa o drugim, netehničkim aspektima prednosti
 tržišnog natjecanja. Stoga treba odbiti prigovor tužitelja. g) Uzimanje u obzir reakcija trećih osoba Argumenti tužitelja289    Kako
 tvrdi tužitelj, Komisija je ignorirala neutralnu ili pozitivnu reakciju
 na koncentraciju većine klijenata i trećih osoba koje je kontaktirala,
kao što je istaknuto u točkama 2.17 do 2.21 odgovora na obavijest o
preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku. Međutim, da te treće
osobe nisu vjerovale da bi marginalni ili drugi konkurentski utjecaji na
 tržištu ograničili eventualni rast cijena, sigurno bi reagirale na
negativan način. Ocjena Prvostupanjskog suda290    Tužitelj
 ne navodi nikakav dokaz koji bi mogao poduprijeti njegovu tvrdnju.
Činjenica da je Komisija nakon provođenja svoje analize tržišta podržala
 stajalište klijenata i drugih zainteresiranih trećih osoba koje su
imale negativnu reakciju na predloženu koncentraciju ne dokazuje da nije
 vodila računa o stajalištima onih koji su imali pozitivnu ili neutralnu
 reakciju. 291    U
 svakom slučaju, iako mišljenje kupaca i ostalih trećih osoba može
predstavljati važan izvor podataka o mogućem utjecaju koncentracije na
tržište, ono ipak ne može vezati Komisiju u njenoj neovisnoj ocjeni
utjecaja koncentracije na to tržište.292    Stoga treba odbiti prigovor tužitelja. h) Oligopolne tendencije u prošlosti  Argumenti stranaka293    Tužitelj
 ističe da je Komisija, smatrajući da su u prošlosti postojala
nastojanja za stvaranjem zajedničkog vladajućeg položaja u industriji
platine, ignorirala činjenicu da su se dijelovi tržišta s vremenom
mijenjali (tužitelj upućuje na izvješće NERA, tablicu na str. 13.) i da
je, kao što to sam priznaje, postupno opadanje dijelova tržišta glavnih
proizvođača ukazalo na postojanje određenog tržišnog natjecanja na
tržištu. Osim toga, cijene su se tijekom posljednjeg desetljeća realno
smanjile (tužitelj se poziva na izvješće NERA, tablicu 3.2 na str. 18.;
prilog 10., slika 3., u odgovoru na obavijest o preliminarno utvrđenim
činjenicama u postupku, preuzetu kao prilog 11. tužbi). 294    Komisija
 ističe da su, iako odluka sama po sebi priznaje postojanje tržišnog
natjecanja u prošlosti, također postojala i paralelna ponašanja ili
ponašanja slična ponašanjima u okviru zabranjenih sporazuma.  Ocjena Prvostupanjskog suda295    Protivno
 navodima tužitelja, iz točaka 166. i 173., kao i točaka 168. do 172. i
204. obrazloženja sporne odluke proizlazi da je Komisija u svojoj
analizi koja se odnosi na posebni okvir tržišnog natjecanja u kojem su
južnoafrički dobavljači djelovali prije koncentracije dostatno uzela u
obzir i promjene tržišnih udjela i razvoj cijena.296    Stoga treba odbiti prigovor tužitelja.  i) Zaključak297    Iz
 svega prethodno izloženoga proizlazi da je Komisija opravdano
zaključila (točka 219. obrazloženja sporne odluke) da bi koncentracija
dovela do stvaranja vladajućeg duopola Amplatsa i Implatsa/LPD-a na
tržištu platine i rodija, što bi kao učinkovitu posljedicu imalo bitno
ograničavanje učinkovitog tržišnog natjecanja na zajedničkom tržištu u
smislu članka 2. Uredbe br. 4064/89. Također proizlazi da
obrazloženje presude ispunjava zahtjeve članka 190. Ugovora.298    Budući da su odbijeni svi prigovori tužitelja, također treba odbiti i ispitivane tužbene razloge.  IV
 – Tužbeni razlozi, koji se, s jedne strane, temelje na povredi članka
8. stavka 2. Uredbe br. 4064/89 zbog toga što Komisija nije prihvatila
obveze čije su preuzimanje predlagale stranke koncentracije i, s druge
strane, na povredi članka 190. Ugovora Argumenti stranaka299    Tužitelj
 tvrdi da je Komisija počinila pogrešku koja se tiče prava time što je
odbila prihvatiti obveze koje su joj ponudile stranke koncentracije i da
 također nije dostatno pravno obrazložila svoje odbijanje, te je tako
povrijedila članak 190. Ugovora. 300    Tužitelj
 podsjeća da su s obzirom na točku 215. obrazloženja sporne odluke
stranke Komisiji predložile nacrt obveza kojim su pokušale riješiti
probleme tržišnog natjecanja koje je uzrokovala koncentracija. Te obveze
 su podnesene državama članicama te su bile predmet rasprave tijekom
sastanka Savjetodavnog odbora 9. travnja 1996. 301    Predložene su tri obveze:a)      povećanje kapaciteta proizvodnje okana (…) za (…) unci; b)      održavanje proizvodnje na postojećoj razini ((…) unci (…)); c)      stvaranje novog dobavljača na tržištu.302    Komisija
 je prema stajalištu tužitelja (točka 216. obrazloženja sporne odluke)
pogrešno odbila obveze u pogledu budućeg ponašanja, smatrajući da se
odnose na buduće ponašanje i da ne mogu biti prihvaćene u okviru Uredbe
br. 4064/89. Međutim, tužitelj navodi da je Komisija već prihvatila
 obveze u pogledu budućeg ponašanja u okviru te uredbe. O tome tužitelj
navodi određene odluke u kojima je Komisija jasno prihvatila tu vrstu
obveza. 303    Tužitelj
 ističe da su obveze iz točke 216. obrazloženja sporne odluke odbijene
iz razloga što „bi mogla biti smanjena proizvodnja u drugim oknima koje
posjeduje novi spojeni subjekt, jednostavno da bi se održala ukupna
proizvodnja na razini od (…) unci, razini koja bi smanjila ukupnu
proizvodnju“. Tužitelj nalazi da taj argument nema nikakvog smisla.
Prema tužitelju, obveza se sastoji od razvijanja dodatnog kapaciteta od
(…) unci u oknima (…) i održavanja proizvodnje na postojećim razinama.
Sukladno tome, ne bi trebalo biti nikakvog smanjenja proizvodnje prije
nego što se ne omogući dodatni kapacitet. 304    Tužitelj
 također pobija argument Komisije (točka 216. obrazloženja sporne
odluke) prema kojem, ako bi jedan od dobavljača održao proizvodnju na
danoj razini, to bilo poznato Amplatsu, drugom članu oligopola, koji bi
izvršio pritisak na visinu cijene. Tužitelj potvrđuje da obveza ne
predviđa gornju granicu koja ograničava proizvodnju spojenog subjekta.
Amplats dakle nije mogao pretpostaviti da bi spojeni subjekt reagirao na
 povećanje potražnje zadržavajući svoju proizvodnju na postojećoj
razini. U svakom slučaju, poduzeća bi imala pravo da koriste razumne
prednosti svojih gospodarskih djelatnosti ako ta korist ne bi bila
neprihvatljive veličine ili nepoštena sa stajališta prava tržišnog
natjecanja. Prema tužitelju bi svako ponašanje spojenog subjekta i
Amplatsa koje bi dovelo do takve koristi moglo biti predmetom
intervencije južnoafričkih tijela.305    Tužitelj
 također tvrdi da Komisija nije vodila nimalo računa o stajalištima
južnoafričkih tijela prema kojima Amplats već ima vladajući položaj koji
 bi postao izložen učinkovitom tržišnom natjecanju subjekta koji je
nastao koncentracijom. Dakle, stajalište Komisije nije bilo sukladno
brizi južnoafričkih tijela koja proizlazi iz poznavanja podataka o
postojećoj strukturi tržišta. 306    Što
 se tiče nastanka novog dobavljača, koji bi prema Komisiji imao
zanemariv učinak, tužitelj ističe da se, ako je u pravu u svojim drugim
kritikama upućenima Komisiji u vezi s njezinim pristupom obvezama koje
je bio spreman preuzeti, taj aspekt sporne odluke ne može braniti. 307    Tužitelj
 nadalje pobija tvrdnju Komisije prema kojoj obveza nije odražavala rast
 tržišta, o čemu su se složili svi stručnjaci (točka 216. obrazloženja
sporne odluke). Tužitelj nalazi da je to stajalište protivno mišljenju
većine sudionika u industriji. Oni ističu postojanje viška ponude koji
bi se mogao uravnotežiti u sljedećim godinama. To stajalište su
potvrdila najmanje tri neovisna izvješća, koja su bila priložena
odgovoru stranaka na obavijesti o prethodno utvrđenim činjenicama u
postupku, na koje se Komisija samo kratko osvrnula u spornoj odluci. U
tom kontekstu, obveze stranaka o održanju proizvodnje na postojećoj
razini  predstavljale bi korak usmjeren ka otklanjanju glavne
zabrinutosti Komisije.308    Osim
 toga, tužitelj tvrdi da bi bilo moguće osigurati nadzor nad poštovanjem
 ponuđenih obaveza. Osobito bi bilo moguće ocijeniti održanje razine
proizvodnje tako da se naloži obveza dostave Komisiji podataka o
proizvodnji svaka tri mjeseca. Te podatke bi tako bilo moguće godišnje
usporediti s brojkama proizvodnje koje su objavljene u godišnjem
izvješću i certificiranim izvješćima. Što se tiče druge ponuđene obveze,
 odnosno razvoja projekta (…), tužitelj smatra da bi ona unatoč svom
strukturnom karakteru mogla na svaki način biti lako provjerena pomoću
certificiranih izvješća o napretku i godišnjim posjetama lokalitetu.
Dakle, nadzor nad poštovanjem tih obveza ne bi bio teži od nadzora
poštovanja obveza koje su prihvaćene u drugim predmetima.309    Naposljetku,
 tužitelj navodi da se Komisija pri odbijanju predloženih obveza nije
mogla zasnivati na činjenici da bi ih bilo preteško provjeriti jer bi se
 sva infrastruktura za proizvodnju stvorene grupacije nalazila u Južnoj
Africi. Naime, prema mišljenju tužitelja, iako Komisija u skladu s
pravom Zajednice i međunarodnim pravom ima pravo spriječiti
koncentraciju koja se u cijelosti odvija izvan Zajednice, ona mora na to
 spajanje primijeniti barem ista pravila i kriterije koje koristi za
spajanja unutar Zajednice.310    Komisija
 osporava da se obveza sastoji od održavanja proizvodnje i razvoja
projekta (…), odnosno povećanja proizvodnje. Prema Komisiji, predloženo
povećanje se sastoji samo u održavanju razine postojeće prozvodnje, pri
čemu bi se razvijali novi kapaciteti proizvodnje. U spornoj odluci
(točka 216. obrazloženja) je objašnjeno zašto to nikako ne bi bilo
dostatno za tržište u razvoju. Osim toga, argument tužitelja da Amplats
nije mogao pretpostaviti da bi se subjekt koji bi nastao koncentracijom
suzdržavao od povećanja proizvodnje unatoč povećanju potražnje bio bi
negacija postojanja oligopola. Naposljetku, zbog razloga izloženih u
okviru prvog razloga za poništenje u tom bi pogledu bilo pretjerano
sugerirati da bi južnoafrička tijela zadužena za tržišno natjecanje
mogla imati bilo kakav interes da interveniraju u slučaju namjernog
ograničenja proizvodnje. 311    Komisija
 smatra da ne mogu biti prihvaćene obveze u pogledu budućeg ponašanja.
Komisija ističe da u kontekstu Uredbe br. 4064/89 predloženo
rješenje za koncentraciju gospodarske moći na tržištu koje proizlazi iz
koncentracije samo po sebi mora biti strukturne naravi. Kako je cilj
uredbe spriječiti nastanak situacija u kojima bi došlo do ostvarenja
protutržišnog ponašanja koje ne obuhvaća usklađeno ponašanje, mogu se
razmotriti samo obveze koje pomažu da se ukloni mogućnost zloporabe.
Osim toga, članak 2. Uredbe bi osobito spriječio Komisiju da dozvoli
koncentraciju koja stvara ili jača vladajući položaj. U tim uvjetima bi
obećanje da se vladajući položaj neće zlorabiti bilo nedostatno i ne bi
udovoljavalo zahtjevima uredbe. 312    Komisija
 se ne slaže s analizom tužitelja o predloženim i prihvaćenim obvezama u
 određenim ranijim predmetima. Jedna obveza bi se mogla smatrati
strukturnom obvezom kada regulira strukturni problem, na primjer pristup
 tržištu. Glede toga ne bi bilo nužno raspravljati o pitanju je li
predložena obveza razvoja projekta (…) sama po sebi strukturna, s
obzirom na to da se njome ni na koji način ne bi riješio predmetni
problem tržišnog natjecanja. Ocjena Prvostupanjskog suda313    Najprije
 treba utvrditi kakav je tip obveze moguće prihvatiti u okviru Uredbe
br. 4064/89, a osobito je li teza Komisije prema kojoj preuzimanje
obveza u pogledu budućeg ponašanja ne može biti prihvaćeno utemeljena na
 pravu.314    U
 skladu sa uvodnom izjavom 7., prema kojoj „treba stvoriti novi pravni
instrument […] koji će omogućiti učinkovitu kontrolu svih koncentracija u
 smislu njihovog utjecaja na strukturu tržišnog natjecanja u Zajednici“
[neslužbeni prijevod], glavni cilj Uredbe br. 4064/89 je kontrola
tržišnih struktura, a ne kontrola ponašanja poduzeća koja je u bitnome
regulirana člancima 85. i 86. Ugovora.315    Članak 8. stavak 2. Uredbe br. 4064/89 propisuje:„Kada
 Komisija utvrdi nakon izmjena koje provedu predmetni poduzetnici, ako
je potrebno, da proglašena koncentracija ispunjava kriterije određene u
članku 2. stavku 2., ocijenit će da je ta koncentracija sukladna
zajedničkom tržištu. Komisija može svojoj
odluci priložiti uvjete i obveze kako bi osigurala da predmetni
poduzetnici poštuju preuzete obveze prema Komisiji, s ciljem da izmijene
 prvotni projekt koncentracije […].“ [neslužbeni prijevod]316    Iz
 tih odredbi i iz članka 2. stavka 3. iste uredbe proizlazi da kada
Komisija dođe do zaključka da je koncentracija takve naravi da stvara
ili jača vladajući položaj, ona ju je dužna zabraniti, čak iako se
poduzeća planirane koncentracije obvežu Komisiji da neće zlorabiti
vladajući položaj. 317    Naime,
 kako je cilj uredbe spriječiti stvaranje ili jačanje tržišnih struktura
 koje mogu bitno ograničiti učinkovito tržišno natjecanje na zajedničkom
 tržištu, ne može se prihvatiti nastanak te vrste situacija uz
opravdanje da se odnosna poduzeća obvezuju da neće zloporabiti svoj
vladajući položaj, čak i kada se izvršenje tih obveza može jednostavno
provjeriti.318    Sukladno
 tomu, u okviru Uredbe br. 4064/89 Komisija ima ovlast prihvatiti samo
obveze takve naravi da čine prijavljenu koncentraciju sukladnom
unutarnjem tržištu. Drugim riječima, obveze koje predlažu zainteresirani
 poduzetnici moraju omogućiti Komisiji da zaključi da predmetna
koncentracija ne bi stvorila ili ojačala vladajući položaj u smislu
članka 2. stavaka 2. i 3. navedene uredbe.319    Stoga
 nije važno može li se predložena obveza kvalificirati obvezom koja se
odnosi na ponašanje ili strukturnom obvezom. Istina je da se obveze
strukturnog karaktera, kao što su obveza smanjenja tržišnog udjela
subjekta koji je nastao koncentracijom putem prodaje društva kćeri,
načelno preferiraju sa stajališta cilja uredbe, u mjeri u kojoj
definitivno ili barem za neko vrijeme ograničavaju nastanak ili jačanje
vladajućeg položaja koji je prvobitno identificirala Komisija, a da usto
 ne zahtijevaju srednjoročne ili dugoročne mjere nadzora. Međutim, nije
moguće a priori isključiti da su obveze koje se na prvi pogled odnose na
 ponašanje, poput propuštanja uporabe nekog žiga tijekom određenog
razdoblja ili stavljanja na raspolaganje trećim takmacima jednog dijela
kapaciteta za proizvodnju poduzeća nastalog koncentracijom ili još
općenitije pristupa bitnoj infrastrukturi u nediskriminacijskim
uvjetima, takve naravi da mogu ograničiti nastanak ili jačanje
vladajućeg položaja.320    U tim okolnostima treba ispitati svaki pojedini slučaj obveza koje predlažu odnosna poduzeća.321    U
 ovom predmetu, iako tužitelj kvalificira razvoj projekta (…) kao
strukturnu obvezu, on ne osporava da, kao što je to Komisija istaknula u
 spornoj odluci (točka 216. obrazloženja), ta obveza nije u većoj mjeri
od drugih predloženih obveza, odnosno obveze održavanja proizvodnje na
određenoj razini i obveze stvaranja novog proizvođača, pogodna da
razriješi pitanje oligopolne strukture tržišta stvorene koncentracijom.322    Naime,
 dvije prve obveze ne mijenjaju ništa u strukturi predmetnog tržišta kao
 duopolnog tržišta, nego samo određuju politiku proizvodnje
Implatsa/LPD-a u okviru jednostavne obveze minimalne proizvodnje koja,
iako je takve naravi da može umanjiti mogućnosti zlouporabe vladajućeg
položaja u budućnosti u skladu s razvojem potražnje, ne jamči ni da neće
 postojati zlouporabe niti, što je puno važnije, da će vladajući položaj
 nestati.323    Tužitelj
 ne može nadalje tvrditi da Komisija ne može odbiti obvezu s
obrazloženjem da bi u slučaju da Implats/LPD održi svoju proizvodnju na
danoj razini, to bilo poznato Amplatsu, koji bi izvršio pritisak na
povećanje cijena. Naime, izneseni argument uopće ne dokazuje da je
predložena obveza takve naravi da može ukloniti vladajući duopol stvoren
 koncentracijom nego samo dovodi u pitanje postojanje vladajućeg
položaja. U vezi s time, argumenti tužitelja su već bili odbijeni u
okviru tužbenog razloga za poništenje članka 2. Uredbe br. 4064/89 i
odnose se na utvrđivanje zajedničkog vladajućeg položaja.324    Glede
 argumenata tužitelja prema kojima, s jedne strane, poduzeća imaju pravo
 ostvarivati razumnu korist od svojih gospodarskih djelatnosti i, s
druge strane, svako ponašanje spojenog poduzeća i Amplatsa koje bi
uzrokovalo takvu korist bi moglo biti predmetom intervencije
južnoafričkih tijela, dostaje utvrditi da, neovisno o njihovoj
osnovanosti, oni nisu relevantni za ocjenu je li predložena obveza ili
nije takve naravi da isključuje ograničavanje strukture tržišnog
natjecanja koja je stvorena koncentracijom.325    U
 vezi s trećom obvezom, odnosno stvaranjem novog dobavljača, dostatno je
 primijetiti da tužitelj ne osporava analizu Komisije prema kojoj bi ta
obveza imala neznatan učinak na iznos buduće ponude platine krajnjim
potrošačima. Tužitelj se ograničio na isticanje, time priznajući
podredni karakter te obveze, da se, u slučaju da je imao pravo u vezi s
drugim kritikama koje je uputio Komisijinom pristupu obvezama, taj
aspekt odluke ne može obraniti. 326    Budući
 da je, kao što je gore navedeno, Komisija utemeljeno odbila prve dvije
obveze, ona nije počinila očitu pogrešku u ocjeni smatrajući da se,
neovisno o njenoj naravi, treću obvezu ne može prihvatiti s obzirom na
njezin neznatan utjecaj na tržište.327    U
 tim uvjetima argumenti tužitelja o mogućnostima nadzora predloženih
obveza nemaju nikakvu važnost. Naime, kako obveze u svojoj cijelosti
nisu takve naravi da bi spriječile ograničavanje učinkovitog tržišnog
natjecanja uzrokovanog koncentracijom, Komisija ih je s pravom odbila,
iako provjera njihovog izvršenja nije predstavljala osobite poteškoće. 328    Stoga
 Komisija nije počinila ni pogrešku koja se tiče prava niti očitu
pogrešku u ocjeni kada je odbila obveze koje su predložili Gencor i
Lonrho kako bi otklonili probleme tržišnog natjecanja uzrokovane
koncentracijom. 329    S
 obzirom na sve prethodno navedeno, odluka je dakle dostatno obrazložena
 u onome što se odnosi na odbijanje obveza. 330    Stoga treba odbiti ispitivane tužbene razloge.  Troškovi331    Sukladno
 odredbama članka 87. stavka 2. Poslovnika, stranka koja ne uspije u
postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući
 da tužitelj nije uspio u postupku, valja mu naložiti snošenje troškova
sukladno zahtjevu Komisije. 332    U
 skladu s člankom 87. stavkom 4. podstavkom 1. Poslovnika, države
članice koje su intervenirale u postupak snose vlastite troškove. Stoga
će Savezna Republika Njemačka sama snositi svoje troškove.Slijedom navedenog,PRVOSTUPANJSKI SUD (peto prošireno vijeće)proglašava i presuđuje:1.      Tužba se odbija.2.      Tužitelj će snositi vlastite troškove kao i troškove Komisije.3.      Savezna Republika Njemačka snosit će svoje troškove.Azizi  Vesterdorf  García-ValdecasasMoura Ramos         JaegerObjavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 25. ožujka 1999.Tajnik        PredsjednikH. Jung         J. AziziSadržajČinjenice iz kojih proizlazi sporII – 21. Predmetna koncentracijaII – 2Stranke koncentracijeII – 2Predložena koncentracijaII – 32. Upravni postupakII – 3Sudski postupakII – 5Zahtjevi strankaII – 7DopuštenostII – 7Argumenti tuženikaII – 7Ocjena Prvostupanjskog sudaII – 8MeritumII – 9I
 – Tužbeni razlozi koji se, s jedne strane, temelje na povredi Uredbe
br. 4064/89, u tome što se njome ne daje nadležnost Komisiji za
ispitivanje sukladnosti predmetne koncentracije sa zajedničkim tržištem
i, s druge strane, na povredi članka 190. UgovoraII – 9Argumenti stranakaII – 9Ocjena Prvostupanjskog sudaII – 151. Ocjena teritorijalnog područja primjene Uredbe br. 4064/89II – 152. Sukladnost sporne odluke s međunarodnim javnim pravomII – 17II
 – Tužbeni razlozi koji se temelje na, s jedne strane, povredi članka 2.
 Uredbe br. 4064/89 time što Komisija ne može spriječiti
koncentraciju kojom nastaje ili jača zajednički vladajući položaj i, s
druge strane, na povredi članka 190. UgovoraII – 21Argumenti tužiteljaII – 21Ocjena Prvostupanjskog sudaII – 23III
 – Tužbeni razlozi, koji se, s jedne strane, temelje na povredi članka
2. Uredbe br. 4064/89 na način da je Komisija pogrešno utvrdila da bi
koncentracija stvorila zajednički vladajući položaj i, s druge strane,
na povredi članka 190. UgovoraII – 28A – Sporna odlukaII – 28B – Opće odredbeII – 29C – Navodno postojanje zajedničke kontrole Gencora i Lonrha nad LPD-om prije koncentracijeII – 30Ocjena Prvostupanjskog sudaII – 31D – Karakterizacija zajedničkog vladajućeg položaja od strane KomisijeII – 36Kriterij tržišnog udjelaII – 36Argumenti stranakaII – 36Ocjena Prvostupanjskog sudaII – 36Sličnost strukture troškova Implatsa/LPD-a i Amplatsa nakon koncentracijeII – 40Argumenti tužiteljaII – 40Ocjena Prvostupanjskog sudaII – 403. Značajke tržištaII – 41a) Transparentnost tržištaII – 41Argumenti stranakaII – 41Ocjena Prvostupanjskog sudaII – 42b) Mogućnosti rasta tržišta platineII – 42Argumenti stranakaII – 42Ocjena Prvostupanjskog sudaII – 43c) Ravnoteža između ponude i potražnjeII – 44Argumenti tužiteljaII – 44Ocjena Prvostupanjskog sudaII – 44d) Marginalni i alternativni izvori ponudeII – 45Argumenti stranakaII – 45Ocjena Prvostupanjskog sudaII – 46e) Strukturne vezeII – 47Argumenti stranakaII – 47Ocjena Prvostupanjskog sudaII – 48f) Sredstva tržišnog natjecanja, osim tehnološkog razvojaII – 50Argumenti stranakaII – 50Ocjena Prvostupanjskog sudaII – 51g) Uzimanje u obzir reakcija trećih osobaII – 51Argumenti tužiteljaII – 51Ocjena Prvostupanjskog sudaII – 51h) Oligopolne tendencije u prošlostiII – 51Argumenti stranakaII – 51Ocjena Prvostupanjskog sudaII – 52i) ZaključakII – 52IV
 – Tužbeni razlozi, koji se, s jedne strane, temelje na povredi članka
8. stavka 2. Uredbe br. 4064/89 zbog toga što Komisija nije prihvatila
obveze čije su preuzimanje predlagale stranke koncentracije i, s druge
strane, na povredi članka 190. UgovoraII – 52Argumenti stranakaII – 52Ocjena Prvostupanjskog sudaII – 55TroškoviII – 58* Jezik postupka: engleski1 –	Ispušteni povjerljivi podaci.