title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 4. svibnja 2017.#HanseYachts AG protiv Port D’Hiver Yachting SARL i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Landgericht Stralsund.#Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Uredba (EZ) br. 44/2001 – Članak 27. – Litispendencija – Sud koji je prvi započeo postupak – Članak 30. točka 1. – Pojam ,pismeno o pokretanju postupka' ili ,istovjetno pismeno' – Zahtjev koji je prije pokretanja same parnice podnesen za sudsko vještačenje radi osiguranja ili izvođenja dokaza o činjenicama na kojima se može temeljiti buduća parnica.#Predmet C-29/16.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      4. svibnja 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Pravosudna suradnja u građanskim stvarima — Uredba (EZ) br. 44/2001 — Članak 27. — Litispendencija — Sud koji je prvi započeo postupak — Članak 30. točka 1. — Pojam ,pismeno o pokretanju postupka’ ili ,istovjetno pismeno’ — Zahtjev koji je prije pokretanja same parnice podnesen za sudsko vještačenje radi osiguranja ili izvođenja dokaza o činjenicama na kojima se može temeljiti buduća parnica“
      U predmetu C‑29/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Landgericht Stralsund (Zemaljski sud u Stralsundu, Njemačka), odlukom od 8. siječnja 2016., koju je Sud zaprimio 18. siječnja 2016., u postupku

         HanseYachts AG

      protiv

         Port D’Hiver Yachting SARL,

         Société Maritime Côte D’Azur,

         Compagnie Generali IARD SA,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, A. Prechal, A. Rosas, C. Toader (izvjestiteljica) i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: H. Saugmandsgaard Øe,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za HanseYachts AG, O. Hecht, Rechtsanwalt,

               —

               za Port D’Hiver Yachting SARL, J. Bauerreis, Rechtsanwalt,

               —

               za Société Maritime Côte D’Azur, A. Fischer, Rechtsanwältin,

               —

               za Compagnie Generali IARD SA, C. Tendil, predsjednik, uz asistenciju J. Labordea, Rechtsanwalt,

               —

               za Europsku komisiju, M. Heller i M. Wilderspin, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 26. siječnja 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 30. točke 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001., L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društva HanseYachts AG, s jedne strane, i društava Port D’Hiver Yachting SARL, Société Maritime Côte d’Azur (u daljnjem tekstu: SMCA) te Compagnie Generali IARD SA (u daljnjem tekstu: Generali IARD), s druge strane, u vezi sa zahtjevom negativnog utvrđenja postojanja odgovornosti društva HanseYachts za popravljanje štete koje potražuje društvo SMCA.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodna izjava 15. Uredbe br. 44/2001 glasi kako slijedi:
               „U interesu skladnog zadovoljavanja pravde potrebno je smanjiti mogućnost vođenja paralelnih postupaka i osigurati da u dvjema državama članicama ne budu donesene dvije nepomirljive presude. Mora postojati jasan i učinkovit mehanizam za rješavanje slučajeva litispendencije i povezanih postupaka te za sprečavanje problema koji proizlaze iz razlika među državama članicama s obzirom na utvrđivanje trenutka od kojega se predmet smatra [pokrenutim]. U svrhe ove Uredbe, taj bi se trenutak trebao autonomno utvrđivati.”

               4

               Poglavlje II. te uredbe, naslovljeno „Nadležnost”, sadržava odjeljak 2., naslovljen „Posebna nadležnost”. Taj odjeljak sadržava, među ostalim, članak 5. navedene uredbe, koji propisuje:
               „Osoba s domicilom u državi članici može u drugoj državi članici biti tužena:

                        1.

                                 (a)

                                 u stvarima koj[e] se odnose na ugovore, pred sudom u mjestu u kojemu treba biti izvršena obveza;

                                 (b)

                                 u svrhe ove odredbe, osim ako nije drukčije ugovoreno, mjesto izvršenja obveze je:

                                          —

                                          u slučaju kupoprodaje robe, mjesto u državi članici u kojemu je, u skladu s ugovorom, roba isporučena ili je trebala biti isporučena,

                                          —

                                          […]

                  […]

                        3.

                        u stvarima koje se odnose na štetne radnje, delikte ili kvazi‑delikte, pred sudovima u mjestu u kojemu se dogodio štetni događaj ili bi se on mogao dogoditi;

                  […]”

               5

               Odjeljak 7. poglavlja II., naslovljen „Ugovorena nadležnost”, sadržava, među ostalim, članak 23. Uredbe br. 44/2001 koji u stavku 1. propisuje:
               „Ako se stranke, od kojih jedna ili više njih ima domicil u državi članici, sporazume da će sud ili sudovi države članice biti nadležni za sporove koji nastanu ili su nastali u vezi s određenim pravnim odnosom, nadležan će biti taj sud ili ti sudovi. Takva nadležnost je isključiva, osim ako su stranke postigle drugačiji sporazum. […]”

               6

               Odjeljak 9. navedenog poglavlja II., naslovljen „Litispendencija‑povezani postupci”, sadržava članke 27. do 30. te uredbe. U skladu s člankom 27. te uredbe:
               „1.   Ako se pred sudovima različitih država članica vode postupci o istom predmetu u kojima sudjeluju iste stranke, svi sudovi osim onog pred kojim je prvo započet postupak zastaju sa postupcima, po službenoj dužnosti, sve dok se ne utvrdi nadležnost suda koji je prvi započeo postupak.
               2.   Nakon što se utvrdi nadležnost suda koji je prvi započeo postupak, svi ostali sudovi proglašavaju se nenadležnima u korist tog suda.”

               7

               Članak 30. navedene uredbe određuje:
               „U svrhe ovog odjeljka, smatra se da je sud započeo postupak:

                        1.

                        u trenutku u kojemu je sudu predano pismeno o pokretanju postupka ili istovjetno pismeno, pod uvjetom da tužitelj nakon tog nije odustao od poduzimanja koraka koje je trebao poduzeti za potrebe dostave pismena tuženiku; ili

                  […]”

         Francusko pravo

               8

               Zakonik o građanskom postupku sadržava u knjizi 1. glavu VII. koja je naslovljena „Sudsko izvođenje dokaza”. Podglava II. te glave, naslovljena „Mjere izvođenja dokaza”, sadržava članak 145. koji određuje:
               „Ako prije same parnice postoji opravdani razlog za osiguranje ili izvođenje dokaza o činjenicama o kojima može ovisiti ishod spora, na traženje svake zainteresirane osobe, povodom tužbe ili prijedloga za privremenu pravnu zaštitu, mogu se odrediti zakonom dopuštene mjere izvođenja dokaza.”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               9

               Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje i spisa koji je podnesen Sudu proizlazi da se društvo HanseYachts, sa sjedištem u Greifswaldu (Njemačka), bavi izgradnjom i prodajom motornih brodova i jedrilica. Društvo Port D’Hiver Yachting ima društveno sjedište u Francuskoj i prodaje brodove.

               10

               Ugovorom od 14. travnja 2010. društvo HanseYachts prodalo je motorni brod, model Fjord 40 Cruiser, društvu Port D’Hiver Yachting. Taj je brod 18. svibnja 2010. dostavljen društvu Port D’Hiver u Greifswaldu, mjestu koje se nalazi u mjesnoj nadležnosti Landgerichta Stralsund (Zemaljski sud u Stralsundu). Brod je zatim prevezen u Francusku te je 30. travnja 2010. prodan društvu SMCA, koje ima poslovni nastan u toj državi.

               11

               Društvo HanseYachts i društvo Port D’Hiver Yachting 1. kolovoza 2011. sklopili su ugovor o distribuciji koji je sadržavao ugovornu odredbu o nadležnosti sudova u Greifswaldu te je utvrđivao njemačko pravo kao mjerodavno materijalno pravo. U skladu sa svojim člankom 22., taj je ugovor zamijenio sve ranije pisane ili usmene sporazume između stranaka.

               12

               Nakon havarije brodskog motora tijekom kolovoza 2011., društvo SMCA podnijelo je tribunalu de commerce de Marseille (Trgovački sud u Marseilleu, Francuska) prijedlog za privremenu pravnu zaštitu, koji je 22. rujna 2011. dostavljen društvu Port D’Hiver Yachting, kako bi se prije same parnice naložilo sudsko vještačenje na temelju članka 145. Zakonika o građanskom postupku. Prijedlog je dostavljen i društvu Volvo Trucks France SAS u svojstvu proizvođača motora. Društvo Generali IARD 2012. interveniralo je u postupak u svojstvu osiguravatelja društva Port D’Hiver Yachting. Tijekom 2013. i društvo HanseYachts tuženo je u tom postupku u svojstvu graditelja navedenog broda.

               13

               Vještak kojeg je odredio tribunal de commerce de Marseille (Trgovački sud u Marseilleu) podnio je svoj nalaz i mišljenje 18. rujna 2014.

               14

               Društvo SMCA 15. siječnja 2015. tužilo je društva Port d’Hiver Yachting, Volvo Trucks France i HanseYachts pred tribunalom de commerce de Toulon (Trgovački sud u Toulonu, Francuska) radi popravljanja štete koju je pretrpjelo i naknade troškova nastalih postupkom sudskog vještačenja. Parnica protiv društva HanseYachts temeljila se na jamstvu proizvođača za skrivene nedostatke stvari.

               15

               Prije pokretanja parnice pred tribunalom de commerce de Toulon (Trgovački sud u Toulonu), ali nakon podnošenja prijedloga za postupak privremene pravne zaštite pred tribunalom de commerce de Marseille (Trgovački sud u Marseilleu), društvo HanseYachts 21. studenoga 2014. podnijelo je Landgerichtu Stralsund (Zemaljski sud u Stralsundu) tužbu za negativno utvrđenje kako bi se donijela presuda da društva Port D’Hiver Yachting, SMCA i Generali IARD nemaju nikakvu tražbinu koju mogu isticati protiv njega u odnosu na predmetni brod.

               16

               Budući da su tuženici u glavnom postupku istaknuli prigovor litispendencije na temelju članka 27. Uredbe br. 44/2001, sud koji je uputio zahtjev pita se je li s obzirom na odredbe članka 30. te uredbe on dužan u svojstvu suda koji je drugi po redu započeo postupak zastati s postupkom sve dok se ne utvrdi međunarodna nadležnost tribunala de commerce de Toulon (Trgovački sud u Toulonu) kao suda koji je prvi započeo postupak, ili on može ispitati osnovanost tužbenog zahtjeva u glavnom postupku u svojstvu suda koji je prvi započeo postupak. U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev smatra da njegova odluka ovisi o odgovoru na pitanje je li pismeno kojim je pokrenut dokazni postupak pred tribunalom de commerce de Marseille (Trgovački sud u Marseilleu) „pismeno o pokretanju postupka ili istovjetno pismeno” u smislu članka 30. točke 1. Uredbe br. 44/2001 ili se to svojstvo može pripisati samo pismenu kojim je pokrenuta parnica pred tribunalom de Toulon (sud u Toulonu).

               17

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da su ispunjene pretpostavke za primjenu članka 27. stavka 1. Uredbe br. 44/2001 s obzirom na to da su parnica pred tribunalom de commerce de Toulon (Trgovački sud u Toulonu) i glavni postupak pokrenuti između istih stranaka, o istom predmetu i o istoj osnovi. On naglašava da iz sudske prakse Suda, a osobito iz presudâ od 25. listopada 2012., Folien Fischer i Fofitec (C‑133/11, EU:C:2012:664, t. 42. i sljedeće) i od 19. prosinca 2013., Nipponkoa Insurance (C‑452/12, EU:C:2013:858, t. 41. i sljedeće), proizlazi da se činjenica da se glavni postupak odnosi na parnicu radi negativnog utvrđenja ne protivi utvrđenju postojanja litispendencije.

               18

               Prema mišljenju Landgerichta Stralsund (Zemaljski sud u Stralsundu), zahtjev za sudsko vještačenje prije same parnice, koji je predviđen francuskim pravom, i parnica o meritumu koja je uslijedila čine materijalno jedinstvo, pri čemu je pokretanje parnice o meritumu dio kontinuiteta rješavanja spora između stranaka. Stoga on smatra da su francuski sudovi prvi pokrenuli postupak o sporu koji ima iste stranke, isti predmet i istu osnovu kao postupak koji je u tijeku pred njim.

               19

               Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, tekst članka 30. Uredbe br. 44/2001, na temelju kojeg se smatra da je sud započeo postupak ne samo kada mu je predano „pismeno o pokretanju postupka” nego i „istovjetno pismeno”, opravdava široko tumačenje tog članka u smislu da se zahtjev za samostalni dokazni postupak, poput onoga koji je pokrenut na temelju članka 145. Zakonika o građanskom postupku, može smatrati istovjetnim pismenom pismenu o pokretanju postupka.

               20

               U tim je okolnostima Landgericht Stralsund (Zemaljski sud u Stralsundu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Ako postupovno pravo države članice propisuje samostalan dokazni postupak, u kojem je na zahtjev suda dobiveno mišljenje vještaka, [osobito] ,expertise judiciaire’ u francuskom pravu, i ako se u toj državi članici provede takav samostalni dokazni postupak te se potom u toj državi članici na temelju utvrđenja samostalnog dokaznog postupka pokrene parnica [o meritumu] između istih stranaka:
               Treba li u tom slučaju već pismeno kojim je pokrenut samostalni dokazni postupak smatrati ‚pismeno[m] o pokretanju postupka ili istovjetn[im] pismeno[m]’ u smislu članka 30. stavka 1. Uredbe br. 44/2001? Ili treba smatrati da je samo pismeno kojim je pokrenuta parnica ‚pismeno o pokretanju postupka ili istovjetno pismeno’?”

         O prethodnom pitanju

               21

               Svojim prethodnim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 27. stavak 1. i članak 30. točku 1. Uredbe br. 44/2001 tumačiti na način da se trenutak u kojem je prije same parnice pokrenut postupak radi određivanja mjere izvođenja dokaza može u slučaju litispendencije „[smatrati trenutkom u kojem je započeo postupak]”, u smislu navedenog članka 30. točke 1., pred sudom koji je pozvan odlučivati o tužbi o meritumu koja je kao rezultat te mjere naknadno podnesena u istoj državi članici.

               22

               Uvodno valja navesti da je Uredba br. 44/2001 stavljena izvan snage Uredbom (EU) br. 1215/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2012., L 351, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 289.). Međutim, na temelju članka 81. potonje uredbe, ona se primjenjuje od 10. siječnja 2015. Stoga se zahtjev za prethodnu odluku, koji se odnosi na parnicu koju je društvo HanseYachts pokrenulo 21. studenoga 2014., mora razmatrati s obzirom na Uredbu br. 44/2001.

               23

               Nadalje, valja navesti da pred Sudom nije pokrenut postupak o pitanju međunarodne nadležnosti suda koji je uputio zahtjev i tribunala de commerce de Toulon (Trgovački sud u Toulonu), neovisno o pojašnjenjima koja je s tim u vezi pružio sud koji je uputio zahtjev. U ovom slučaju, iako se čini da se društvo HanseYachts poziva na isključivu međunarodnu nadležnost njemačkog suda na temelju članka 23. Uredbe br. 44/2001, sud koji je uputio zahtjev navodi da on svoju međunarodnu nadležnost zasniva na članku 5. točki 1. Uredbe br. 44/2001 i smatra da nijedna osnova isključive nadležnosti njemačkih sudova ne onemogućava parnicu koja je pokrenuta pred tribunalom de commerce de Toulon (Trgovački sud u Toulonu) jer francuski sud svoju međunarodnu nadležnost temelji na članku 5. točki 3. te uredbe.

               24

               U tom pogledu potrebno je podsjetiti da je prema ustaljenoj sudskoj praksi isključivo na nacionalnom sucu pred kojim se vodi glavni postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da uvažavajući posebnosti predmeta ocijeni nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu (presuda od 27. veljače 2014., Cartier parfums‑lunettes i Axa Corporate Solutions assurances, C‑1/13, EU:C:2014:109, t. 25. i navedena sudska praksa). Stoga Sud namjerava odgovoriti na postavljeno pitanje bez prejudiciranja problematike međunarodne nadležnosti suda koji je uputio zahtjev.

               25

               Odjeljak 9. poglavlja II. Uredbe br. 44/2001, naslovljen „Litispendencija‑povezani postupci”, sadržava članke 27. do 30. te uredbe. U interesu dobrog sudovanja unutar Europske unije tim se odjeljkom nastoji smanjiti mogućnost vođenja usporednih postupaka pred sudovima različitih država članica te izbjeći donošenje nepomirljivih odluka.

               26

               Iz teksta članka 27. stavka 1. Uredbe br. 44/2001 proizlazi da litispendencija nastaje ako se pred sudovima različitih država članica vode postupci o istom predmetu i o istoj osnovi u kojima sudjeluju iste stranke.

               27

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da postoji litispendencija između predmeta koji je u tijeku pred njim i predmeta u kojem postupa tribunal de commerce de Toulon (Trgovački sud u Toulonu). On pojašnjava da njegova obveza zastajanja s postupanjem kao suda koji je drugi po redu započeo postupak postoji samo ako se treba smatrati da je parnica o meritumu pred tribunalom de commerce de Toulon (Trgovački sud u Toulonu) bila započela u stadiju dokaznog postupka pred tribunalom de commerce de Marseille (Trgovački sud u Marseilleu).

               28

               Ponajprije treba podsjetiti da je mehanizam za rješavanje slučajeva litispendencije, predviđen u članku 27. Uredbe br. 44/2001, objektivnog i automatskog karaktera i temelji se na kronološkom redu po kojem su pred dotičnim sudovima započeti postupci (vidjeti, u tom smislu, presudu od 22. listopada 2015., Aannemingsbedrijf Aertssen i Aertssen Terrassements, C‑523/14, EU:C:2015:722, t. 48. i navedenu sudsku praksu).

               29

               U tom smislu, članak 30. te uredbe na ujednačen i autonoman način određuje trenutak od kojega se smatra da je pred određenim sudom pokrenut postupak u svrhu primjene odjeljka 9. poglavlja II. navedene uredbe, i osobito njezina članka 27. koji se odnosi na litispendenciju (presuda od 22. listopada 2015., Aannemingsbedrijf Aertssen i Aertssen Terrassements, C‑523/14, EU:C:2015:722, t. 57.). Na temelju točke 1. navedenog članka 30., čije je tumačenje zatražio sud koji je uputio zahtjev, postupak je započet u trenutku u kojemu je sudu predano pismeno o pokretanju postupka ili istovjetno pismeno, pod uvjetom da tužitelj nakon tog nije odustao od poduzimanja koraka koje je trebao poduzeti za potrebe dostave pismena tuženiku.

               30

               Iz uvodne izjave 15. Uredbe br. 44/2001 proizlazi da je cilj tog članka sprečavanje problema koji proizlaze iz razlika među državama članicama s obzirom na utvrđivanje trenutka od kojega se predmet smatra neriješenim, pri čemu se taj trenutak treba autonomno utvrđivati. Usto, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 67. svojeg mišljenja, iz zakonodavnih radova koji su prethodili donošenju te uredbe, a osobito iz Prijedloga Uredbe Vijeća (EZ) o sudskoj nadležnosti, priznanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (COM (1999) 348 final) proizlazi da njezin članak 30. nastoji smanjiti pravnu nesigurnost koju je prouzročila velika raznolikost propisa koji su postojali u državama članicama za određivanje trenutka pokretanja postupka pred sudom, pomoću materijalnog pravila koje omogućuje utvrđivanje tog trenutka na jednostavan i ujednačen način.

               31

               U ovom slučaju iz članka 145. Zakonika o građanskom postupku proizlazi da se u francuskom pravu mogu odrediti zakonom dopuštene mjere izvođenja dokaza na traženje svake zainteresirane osobe, povodom tužbe ili prijedloga za privremenu pravnu zaštitu, ako prije same parnice postoji opravdani razlog za osiguranje ili izvođenje dokaza o činjenicama o kojima može ovisiti ishod spora. Jedna od tih mjera izvođenja dokaza jest sudsko vještačenje.

               32

               Taj članak izričito navodi da se zahtjev za izvođenje dokaza podnosi „prije same parnice”. U svojim odgovorima na pitanja koja je Sud primjenom članka 61. stavka 1. Poslovnika postavio kao dio mjera upravljanja postupkom, francuska vlada ponajprije je navela da tekst članka 145. Zakonika o građanskom postupku odražava autonomiju mjera izvođenja dokaza određenih na temelju tog članka u odnosu na postupak o meritumu između istih stranaka, s obzirom na to da se te mjere moraju zatražiti „prije same parnice”. Nadalje, ta vlada smatra da je zahtjev na temelju članka 145. Zakonika o građanskom postupku predmet postupka koji je različit od mogućeg postupka o meritumu. Naposljetku, navedena vlada naglašava da sud pred kojim je pokrenut postupak na temelju članka 145. Zakonika o građanskom postupku iscrpljuje svoju nadležnost određivanjem tražene mjere izvođenja dokaza.

               33

               Kao što je to navela francuska vlada, iz tumačenja članka 145. Zakonika o građanskom postupku proizlazi da iako može postojati veza između postupka pokrenutog na temelju tog članka i postupka mjerodavnog za meritum, radi kojeg je određena mjera izvođenja dokaza, takav dokazni postupak ipak je autonoman u odnosu na postupak o meritumu koji se, ovisno o slučaju, može naknadno pokrenuti.

               34

               Međutim, valja pojasniti da je nacionalni sud dužan provjeriti treba li prihvatiti takvo tumačenje navedenog članka s obzirom na to da prema ustaljenoj sudskoj praksi Sud nije nadležan za tumačenje unutarnjeg prava države članice (vidjeti, među ostalim, presudu od 13. prosinca 2012., Caves Krier Frères, C‑379/11, EU:C:2012:798, t. 35. i navedenu sudsku praksu).

               35

               S obzirom na autonomnost i vrlo jasno razgraničenje između dokaznog postupka, s jedne strane, i mogućeg postupka o meritumu, s druge strane, pojam „istovjetno pismeno” pismenu o pokretanju postupka, koji je propisan u članku 30. Uredbe br. 44/2001, treba tumačiti na način da se u svrhe ocjene postojanja litispendencije i određivanja suda koji je prvi započeo postupak u smislu članka 27. stavka 1. te uredbe pismeno kojim se pokreće navedeni dokazni postupak ne može ujedno smatrati pismenom kojim se pokreće postupak o meritumu. Usto, takvo tumačenje ne bi bilo spojivo s ciljem koji se nastoji ostvariti navedenim člankom 30. točkom 1. koji, kao što je to navedeno u točki 30. ove presude, nastoji omogućiti jednostavno i ujednačeno utvrđivanje trenutka pokretanja postupka pred sudom.

               36

               S obzirom na sva prethodna razmatranja na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 27. stavak 1. i članak 30. točku 1. Uredbe br. 44/2001 treba tumačiti na način da se trenutak u kojem je prije same parnice pokrenut postupak radi određivanja mjere izvođenja dokaza ne može u slučaju litispendencije „[smatrati trenutkom u kojem je započeo postupak]”, u smislu navedenog članka 30. točke 1., pred sudom koji je pozvan odlučivati o tužbi o meritumu koja je kao rezultat te mjere naknadno podnesena u istoj državi članici.

         Troškovi

               37

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                  Članak 27. stavak 1. i članak 30. točku 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima treba tumačiti na način da se trenutak u kojem je prije same parnice pokrenut postupak radi određivanja mjere izvođenja dokaza ne može u slučaju litispendencije „[smatrati trenutkom u kojem je započeo postupak]”, u smislu navedenog članka 30. točke 1., pred sudom koji je pozvan odlučivati o tužbi o meritumu koja je kao rezultat te mjere naknadno podnesena u istoj državi članici.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


title: Presuda Suda (sedmo vijeće) od 17. srpnja 2014. # BCR Leasing IFN SA protiv Agenţia Naţională de Administrare Fiscală - Direcţia generală de administrare a marilor contribuabili i Agenţia Naţională de Administrare Fiscală - Direcţia generală de soluţionare a contestaţiilor. # Zahtjev za prethodnu odluku: Curtea de Apel Bucureşti - Rumunjska. # PDV - Direktiva 2006/112/EZ - Članci 16. i 18. - Financijski leasing - Roba koja je predmet ugovora o financijskom leasingu - Nemogućnost da društvo koje se bavi financijskim leasingom vrati tu robu nakon raskida ugovora - Roba za koju je utvrđen inventurni manjak. # Predmet C-438/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑438/13,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU-a, koji je uputio Curtea de Apel Bucureşti (Rumunjska), odlukom od 9. travnja 2013., koju je Sud zaprimio 2. kolovoza 2013., u postupku
            BCR Leasing IFN SA
            protiv
            Agenţia Naţională de Administrare Fiscală – Direcţia generală de administrare a marilor contribuabili,
            Agenţia Naţională de Administrare Fiscală – Direcţia generală de soluţionare a contestaţiilor,
            SUD (sedmo vijeće),
            u sastavu: J. L. da Cruz Vilaça, predsjednik vijeća, G. Arestis i A. Arabadjiev (izvjestitelj), suci,
            nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
            tajnik: A. Calot Escobar,
            uzimajući u obzir pisani postupak,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za BCR Leasing IFN SA, D. Dascălu, avocat ,
            – za rumunjsku vladu, R. H. Radu, u svojstvu agenta,
            – za Europsku komisiju, G.-D. Balan i L. Lozano Palacios, u svojstvu agenata,
            odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
            donosi sljedeću

            Osnova
            Presudu
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 16. i 18. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.; u daljnjem tekstu: Direktiva o PDV-u).
            2. Ovaj zahtjev upućen je u okviru spora između BCR Leasinga IFN SA (u daljnjem tekstu: BCR Leasing) i Agenţije Naţională de Administrare Fiscală – Direcţia generală de administrare a marilor contribuabili te Agenţije Naţională de Administrare Fiscală – Direcţia generală de soluţionare a contestaţiilor (u daljnjem tekstu zajedno: Agenţia) o plaćanju poreza na dodanu vrijednost (u daljnjem tekstu: PDV) na robu koja je iznajmljena u okviru ugovora o financijskom leasingu i za koju je, nakon što nije vraćena društvu koje je davatelj leasinga, utvrđen inventurni manjak.
            Pravni okvir
            Direktiva o PDV-u
            3. Članak 2. stavak 1. Direktive o PDV-u glasi kako slijedi:
            „Sljedeće transakcije podliježu PDV-u:
            a) isporuka robe koju obavlja porezni obveznik koji djeluje kao takav na teritoriju države članice u zamjenu za plaćanje;
            [...]“
            4. Članak 14. Direktive o PDV-u određuje:
            „1. ,Isporuka robeʼ znači prijenos prava raspolaganja materijalnom imovinom kao vlasnik.
            2. Uz transakciju iz stavka 1., sljedeće navedeno smatra se isporukom robe:
            [...]
            b)    stvarna predaja robe na temelju ugovora o najmu robe na određeno razdoblje ili ugovora o prodaji robe uz odgodu, kojim se utvrđuje prijenos vlasništva, pod uvjetom uobičajenog tijeka događaja, najkasnije po izvršenju konačne otplate;
            [...]“
            5. Članak 16. te direktive predviđa:
            „Situacija kada porezni obveznik koristi robu koja čini dio njegove poslovne imovine za svoje privatne svrhe ili privatne svrhe svojih namještenika, ili kada besplatno raspolaže tom imovinom, ili, općenitije, kada koristi tu robu u svrhe koje nisu njegovo poslovanje, smatra se isporukom robe uz naknadu, ako je PDV na tu robu ili njezine sastavne dijelove bio u cijelosti ili djelomično priznat kao odbitak.
            Međutim, korištenje robe za poslovnu namjenu u vidu uzoraka ili darova male vrijednosti, ne smatra se isporukom robe uz naknadu.“
            6. Članak 18. Direktive o PDV-u glasi kako slijedi:
            „Države članice mogu sljedeće navedene transakcije smatrati isporukom robe uz naknadu:
            a)     kada porezni obveznik koristi u svrhu svog poslovanja robu koja je proizvedena, izgrađena, izvađena, prerađena, kupljena ili uvezena za vrijeme tog poslovanja, ako se PDV na takvu robu, da je ona bila nabavljena od drugog poreznog obveznika, ne bi u cijelosti mogao odbiti;
            b) kada porezni obveznik koristi robu za aktivnosti koje nisu oporezive, ako je za tu robu priznato pravo cjelokupnog ili djelomičnog odbitka PDV-a pri njezinom stjecanju ili korištenju u skladu s točkom (a);
            c) uz iznimku slučajeva iz članka 19., kada porezni obveznik ili njegovi slijednici zadržavaju robu kada on prestaje provoditi oporezivu gospodarsku aktivnost, ako je za tu robu priznato pravo cjelokupnog ili djelomičnog odbitka PDV-a pri njezinom stjecanju ili korištenju u skladu s točkom (a).“
            7. Članci 184. do 186. Direktive o PDV-u nalaze se u poglavlju 5., koje nosi naziv „Ispravci odbitaka“, glavi X. naslovljenoj „Odbici“, i glase kako slijedi:
            „Članak 184.
            Početni odbitak se ispravlja ako je odbitak viši ili niži od odbitka na koji je porezni obveznik imao pravo.
            Članak 185.
            1. Ispravak se posebno obavlja ako nakon obračuna PDV-a dođe do promjena čimbenika korištenih za određivanje iznosa odbitka, primjerice u slučaju otkazivanja kupovine ili ostvarenog sniženja cijena.
            2. Odstupajući od stavka 1., ne obavlja se ispravak odbitka ako transakcije ostanu u cijelosti ili djelomično neplaćene ili u slučaju uredno dokazanog uništenja, gubitka ili krađe imovine ili u slučaju robe rezervirane za davanje darova manje vrijednosti ili davanja uzoraka iz članka 16.
            U slučaju transakcija koje u cijelosti ili djelomično ostanu neplaćene ili u slučaju krađe države članice mogu zahtijevati ispravak.
            Članak 186.
            Države članice određuju detaljna pravila za primjenu članaka 184. i 185.“
            Rumunjsko pravo
            Porezni zakonik
            8. U skladu s člankom 125.a stavkom 1. točkom 16. Zakona br. 571/2003, koji ustanovljuje Porezni zakonik ( Monitorul Oficial al României , Dio I., br. 927 od 23. prosinca 2003.), u verziji koja se primjenjuje na činjenično stanje u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Porezni zakonik), „samoisporuka ima značenje predviđeno člankom 128. stavkom 4.“ tog zakonika.
            9. Članak 128. navedenog zakonika, naslovljen „Isporuka robe“, određuje:
            „1. ,Isporuka robeʼ znači prijenos prava raspolaganja imovinom kao vlasnik.
            [...]
            3. Sljedeće transakcije se također smatraju isporukama dobara u smislu stavka 1.:
            a) stvarna predaja robe drugoj osobi na temelju ugovora kojim se utvrđuje plaćanje u obrocima ili na temelju bilo koje druge vrste ugovora kojom se utvrđuje prijenos vlasništva, najkasnije nakon izvršenja konačne otplate, uz iznimku ugovora o financijskom leasingu;
            [...]
            4. Sljedeće transakcije smatraju se isporukom robe uz naknadu:
            a) kada porezni obveznik pokretninu koju je kupio ili proizveo koristi u svrhe koje nisu njegovo poslovanje, ako je porez na tu robu ili njezine sastavne dijelove bio u cijelosti ili djelomično priznat kao odbitak;
            b) kada porezni obveznik pokretninu koju je kupio ili proizveo koristi kako bi ju besplatno stavio na raspolaganje trećim osobama, ako je porez na tu robu ili njezine sastavne dijelove bio u cijelosti ili djelomično priznat kao odbitak;
            c) kada porezni obveznik pokretninu koju je kupio ili proizveo, a koja je različita od kapitalne opreme navedene u članku 149. stavku 1. točki (a), koristi u transakcijama za koje nije priznato pravo na potpuni odbitak, ako je porez na tu robu ili njezine sastavne dijelove bio u cijelosti ili djelomično priznat kao odbitak na dan njezine kupnje;
            d) roba za koju je utvrđen inventurni manjak, osim one navedene u stavku 8. točkama (a) do (c);
            [...]
            8. Isporuku robe u smislu stavka 1. ne čine:
            a) roba uništena uslijed prirodne katastrofe ili zbog više sile kao i izgubljena ili ukradena roba, ako je to dokazano sukladno uvjetima koji su utvrđeni u detaljnim pravilima za primjenu;
            b) zalihe  robe čija se kvaliteta pogoršala do te mjere da ih se više ne može koristiti te otpisana dugotrajna materijalna imovina, sukladno uvjetima koji su utvrđeni u detaljnim pravilima za primjenu;
            c) kvarljiva roba, u granicama koje su utvrđene zakonom.“
            10. U skladu s člankom 129. stavkom 3. točkom (a) Poreznog zakonika, „najam ili stavljanje na raspolaganje robe u okviru ugovora o financijskom leasingu“ predstavlja pružanje usluga.
            Detaljna pravila za primjenu Poreznog zakonika
            11. Detaljna pravila za primjenu Poreznog zakonika koja je rumunjska vlada odobrila Uredbom br. 44/2004 ( Monitorul Oficial al României , Dio I., br. 112 od 6. veljače 2004.), u verziji koja se primjenjuje na činjenično stanje u glavnom postupku, u točki 6. određuju:
            „Točka 6.
            [...]
            6. U slučaju raskida ugovorâ o financijskom leasingu čiji je predmet pokretna materijalna imovina, smatrat će se da je prilikom upravljanja davatelja leasinga utvrđen inventurni manjak predmetne robe u smislu članka 128. stavka 4. točke (d) Poreznog zakonika nakon isteka ugovorom određenog roka u kojem primatelj leasinga mora vratiti robu, a koji počinje teći od dana raskida ugovora i ne može biti dulji od 30 kalendarskih dana. […]“
            12. Rumunjska vlada je Rješenjem br. 15/2012 ( Monitorul Oficial al României, Dio I., br. 621 od 29. kolovoza 2012.) stavila izvan snage članak 128.a stavak 4. točku (d) i stavak 8. točke (a) i (c) Poreznog zakonika s učinkom od 1. siječnja 2013. Isto je tako rumunjska vlada Uredbom br. 1071/2012 ( Monitorul Oficial al României, Dio I., br. 753 od 8. studenoga 2012.) stavila izvan snage točku 6. stavak 6. Detaljnih pravila za primjenu Poreznog zakonika s učinkom od 1. siječnja 2013.
            Glavni postupak i prethodno pitanje
            13. BCR Leasing je dioničko društvo koje obavlja djelatnost financijskog leasinga. Ono od različitih dobavljača nabavlja automobile za koje u cijelosti odbija pretporez za PDV. To društvo istodobno sklapa ugovore o financijskom leasingu, čiji su predmet kupljeni automobili, s fizičkim ili pravnim osobama koje su tijekom čitavog trajanja ugovora korisnici tih automobila, dok BCR Leasing ostaje njihov vlasnik.
            14. BCR Leasing je zbog zakašnjelih plaćanja ili neplaćanja od strane određenih primatelja leasinga bio prisiljen s njima raskinuti sklopljene ugovore o financijskom leasingu. Sukladno navedenim ugovorima primatelji leasinga bili su dužni u roku od tri dana od raskida sklopljenog ugovora BCR Leasingu vratiti robu koja je bila predmet tog ugovora. S obzirom na to da su neki primatelji leasinga odbili vratiti predmetnu robu, BCR Leasing je protiv njih pokrenuo postupke za povrat te robe. Međutim, unatoč uloženim naporima dio robe o kojoj je riječ nije mogao biti vraćen u predviđenim rokovima.
            15. Budući da BCR Leasing nije primio nijednu uplatu na temelju raskinutih ugovora, prestao je izdavati račune koji se odnose na navedene ugovore i na temelju toga zaračunavati PDV.
            16. Agenția je nakon revizije izvršene 2011. utvrdila nepravilnosti koje se odnose na način bilježenja, knjiženja i prijave PDV-a za razdoblje od 1. rujna 2008. do 31. prosinca 2010. Ona je rješenjem o odmjeravanju poreza od 30. kolovoza 2011. i u vezi s poreznom revizijom od istoga dana BCR Leasingu odredila dodatnu obvezu plaćanja iznosa od 19.266.551 rumunjskih leja (RON) na ime PDV-a te iznosa od 9.502.774 RON na ime zateznih kamata.
            17. Agenția je u gore navedenom rješenju o odmjeravanju poreza navela da je, tijekom trajanja ugovora, financijski leasing trebalo smatrati pružanjem usluga iza kojeg može slijediti isporuka robe nakon završetka trajanja ugovora, ovisno o tome odluči li se primatelj leasinga na kupnju.
            18. Osim toga, Agenția je smatrala da je, ako je za robu utvrđen inventurni manjak iz razloga različitih od onih koji su predviđeni u članku 128. stavku 8. točkama (a) do (c) Poreznog zakonika, riječ o isporuci robe koja podliježe plaćanju PDV-a s obzirom na to da je ta transakcija trebala biti definirana kao „samoisporuka“ u skladu s člankom 125.a stavkom 1. točkom 16. Poreznog zakonika.
            19. Posljedično, prema mišljenju Agențije, BCR Leasing je, nakon isteka roka određenog ugovorom o financijskom leasingu u kojem primatelj leasinga mora vratiti robu, bio dužan primijeniti odredbe članka 128. stavka 4. točke (d) Poreznog zakonika o samoisporuci i naplati PDV-a kao i izdati račune na svoje ime za te isporuke.
            20. BCR Leas ing je smatrao da nacionalni propis na kojemu se temelji rješenje o odmjeravanju poreza navedeno u točki 16. ove presude nije u skladu sa sustavom koji je uspostavljen Direktivom o PDV-u te je podnio tužbu za poništenje protiv tog rješenja, o kojoj posljednji odlučuje Curtea de Apel București.
            21. U tim je okolnostima Curtea de Apel București odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
            „Može li se smatrati isporukom uz naknadu u smislu članka 16. [Direktive o PDV-u] ili, ovisno o slučaju, isporukom robe uz naknadu u smislu članka 18. [te direktive] situacija u kojoj robu koja je predmet ugovora o financijskom leasingu primatelj leasinga nakon raskida tog ugovora svojom krivnjom nije vratio društvu koje se bavi financijskim leasingom unatoč činjenici da je to društvo pokrenulo i vodilo zakonske postupke za povrat navedene robe te da ono nakon raskida ugovora nije primilo nikakav novčani iznos na ime korištenja te robe?“
            O prethodnom pitanju
            22. Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članke 16. i 18. Direktive o PDV-u tumačiti u smislu da se nemogućnost da društvo koje se bavi financijskim leasingom od primatelja leasinga uspije vratiti robu koja je predmet ugovora o financijskom leasingu nakon raskida tog ugovora krivnjom primatelja leasinga, unatoč postupcima koje je to društvo poduzelo u svrhu povrata te robe i unatoč nepostojanju naknade povodom tog raskida, može smatrati isporukom robe uz naknadu u smislu tih članaka.
            23. Najprije valja podsjetiti da članak 16. Direktive o PDV-u određene transakcije za koje porezni obveznik ne prima nikakvu stvarnu naknadu smatra isporukama robe uz naknadu koje podliježu plaćanju PDV-a. U skladu s ustaljenom sudskom praksom cilj te odredbe jest osigurati jednako postupanje u odnosu na, s jedne strane, poreznog obveznika koji raspolaže robom za svoje privatne svrhe ili privatne svrhe svojih namještenika te, s druge strane, krajnjeg potrošača koji nabavlja robu iste vrste (vidjeti u tom smislu presudu EMI Group, C-581/08, EU:C:2010:559, t. 17. i navedenu sudsku praksu).
            24. Radi ostvarenja tog cilja, u skladu s člankom 16. Direktive o PDV-u, situaciju kada porezni obveznik koristi robu koja čini dio njegove poslovne imovine za svoje privatne svrhe ili privatne svrhe svojih namještenika ili kada besplatno raspolaže tom imovinom ili, općenitije, kada koristi tu robu u svrhe koje nisu njegovo poslovanje, smatra se isporukom robe uz naknadu ako je PDV na tu robu ili njezine sastavne dijelove bio u cijelosti ili djelomično priznat kao odbitak.
            25. Potrebno je istaknuti da u predmetnom slučaju nemogućnost uspješnog povrata robe koja je predmet ugovora o financijskom leasingu u okolnostima kakve su one u glavnom predmetu ne ulazi u takve slučajeve.
            26. Naime, kao prvo, ne može se smatrati da je predmetna roba namijenjena korištenju u privatne svrhe poreznog obveznika ili privatne svrhe njegovih namještenika jer se ta roba ne nalazi u njihovom posjedu. Kao drugo, okolnost da primatelj leasinga i dalje posjeduje tu robu, a da pritom nije platio nikakvu naknadu, posljedica je njegovog navodnog protupravnog postupanja, a ne prijenosa te robe s davatelja leasinga na primatelja leasinga bez naknade. Kao treće, ne može se smatrati da se ta ista roba koristi u „svrhe koje nisu poslovanje“ poreznog obveznika jer njezin najam i stoga njezino stavljanje na raspolaganje primatelju leasinga čine samu srž gospodarske aktivnosti davatelja leasinga. Činjenica da potonji ne uspijeva vratiti tu robu nakon raskida ugovora o financijskom leasingu nipošto ne znači da je on tu robu koristio u svrhe koje nisu njegovo poslovanje.
            27. Iz toga slijedi da se nemogućnost da društvo koje se bavi financijskim leasingom vrati robu koja je predmet ugovora o financijskom leasingu nakon njegovog raskida u okolnostima kakve su one u glavnom predmetu ne može smatrati isporukom robe uz naknadu u smislu članka 16 Direktive o PDV-u.
            28. Nadalje, kada je riječ o članku 18. Direktive o PDV-u, valja ustvrditi da se ta odredba ne može primijeniti u okolnostima kao što su one u glavnom predmetu.
            29. Naime, iz odluke kojom je sud uputio zahtjev proizlazi da je BCR Leasing u cijelosti odbio pretporez za PDV prilikom kupnje predmetnih vozila. Stoga je pretpostavka iz članka 18. točke (a) Direktive o PDV-u koja se odnosi jedino na slučaj kada ranije stjecanje ne daje pravo na odbitak PDV-a nevažna u predmetnom slučaju.
            30. Kada je riječ o pretpostavkama previđenima u članku 18. točkama (b) i (c) Direktive o PDV-u dovoljno je istaknuti da u predmetnom slučaju porezni obveznik nije niti koristio predmetnu robu za „aktivnosti koje nisu oporezive“ u smislu članka 18. točke (b) niti je prestao provoditi svoju oporezivu gospodarsku aktivnost kao što to predviđa navedeni članak 18. točka (c).
            31. Stoga članak 18. Direktive o PDV-u ne dopušta državama članicama da transakcije kao što su one u glavnom predmetu smatraju isporukama robe uz naknadu.
            32. Napokon, radi davanja korisnog odgovora sudu koji je uputio zahtjev, valja pojasniti da je mehanizam ispravka predviđen člancima 184. do 186. Direktive o PDV-u sastavni dio sustava odbitka PDV-a koji je njome utemeljen (presuda TETS Haskovo, C-234/11, EU:C:2012:644, t. 30.). Stoga prethodna razmatranja ne utječu na nastanak eventualnog prava porezne uprave da od poreznog obveznika zahtijeva ispravak pod uvjetima koji su u tom smislu utvrđeni u Direktivi o PDV-u.
            33. Uzimajući u obzir prethodno navedeno, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da članke 16. i 18. Direktive o PDV-u treba tumačiti u smislu da se nemogućnost da društvo koje se bavi financijskim leasingom od primatelja leasinga uspije vratiti robu koja je predmet ugovora o financijskom leasingu nakon raskida tog ugovora krivnjom primatelja leasinga, unatoč postupcima koje je to društvo poduzelo u svrhu povrata te robe te unatoč nepostojanju naknade povodom tog raskida, ne može smatrati isporukom robe uz naknadu u smislu tih članaka.
            Troškovi
            34. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (sedmo vijeće) odlučuje:
            Članke 16. i 18. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost treba tumačiti u smislu da se nemogućnost da društvo koje se bavi financijskim leasingom od primatelja leasinga uspije vratiti robu koja je predmet ugovora o financijskom leasingu nakon raskida tog ugovora krivnjom primatelja leasinga, unatoč postupcima koje je to društvo poduzelo u svrhu povrata te robe te unatoč nepostojanju naknade povodom tog raskida, ne može smatrati isporukom robe uz naknadu u smislu tih članaka.

    ---documentbreak---

         PRESUDA SUDA (sedmo vijeće)
      17. srpnja 2014. (
            *1
         )
      „PDV — Direktiva 2006/112/EZ — Članci 16. i 18. — Financijski leasing — Roba koja je predmet ugovora o financijskom leasingu — Nemogućnost da društvo koje se bavi financijskim leasingom vrati tu robu nakon raskida ugovora — Roba za koju je utvrđen inventurni manjak“
      U predmetu C‑438/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Curtea de Apel Bucureşti (Rumunjska), odlukom od 9. travnja 2013., koju je Sud zaprimio 2. kolovoza 2013., u postupku

         BCR Leasing IFN SA

      protiv

         Agenţia Naţională de Administrare Fiscală – Direcţia generală de administrare a marilor contribuabili,

         Agenţia Naţională de Administrare Fiscală – Direcţia generală de soluţionare a contestaţiilor,

      SUD (sedmo vijeće),
      u sastavu: J. L. da Cruz Vilaça, predsjednik vijeća, G. Arestis i A. Arabadjiev (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za BCR Leasing IFN SA, D. Dascălu, avocat,

               —

               za rumunjsku vladu, R. H. Radu, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, G.-D. Balan i L. Lozano Palacios, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 16. i 18. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.; u daljnjem tekstu: Direktiva o PDV‑u).

               2

               Ovaj zahtjev upućen je u okviru spora između BCR Leasinga IFN SA (u daljnjem tekstu: BCR Leasing) i Agenţije Naţională de Administrare Fiscală – Direcţia generală de administrare a marilor contribuabili te Agenţije Naţională de Administrare Fiscală – Direcţia generală de soluţionare a contestaţiilor (u daljnjem tekstu zajedno: Agenţia) o plaćanju poreza na dodanu vrijednost (u daljnjem tekstu: PDV) na robu koja je iznajmljena u okviru ugovora o financijskom leasingu i za koju je, nakon što nije vraćena društvu koje je davatelj leasinga, utvrđen inventurni manjak.

         Pravni okvir

         Direktiva o PDV‑u

               3

               Članak 2. stavak 1. Direktive o PDV‑u glasi kako slijedi:
               „Sljedeće transakcije podliježu PDV‑u:

                        a)

                        isporuka robe koju obavlja porezni obveznik koji djeluje kao takav na teritoriju države članice u zamjenu za plaćanje;

                  [...]“

               4

               Članak 14. Direktive o PDV‑u određuje:
               „1.   ,Isporuka robe' znači prijenos prava raspolaganja materijalnom imovinom kao vlasnik.
               2.   Uz transakciju iz stavka 1., sljedeće navedeno smatra se isporukom robe:
               [...]

                        b)

                        stvarna predaja robe na temelju ugovora o najmu robe na određeno razdoblje ili ugovora o prodaji robe uz odgodu, kojim se utvrđuje prijenos vlasništva, pod uvjetom uobičajenog tijeka događaja, najkasnije po izvršenju konačne otplate;

                  [...]“

               5

               Članak 16. te direktive predviđa:
               „Situacija kada porezni obveznik koristi robu koja čini dio njegove poslovne imovine za svoje privatne svrhe ili privatne svrhe svojih namještenika, ili kada besplatno raspolaže tom imovinom, ili, općenitije, kada koristi tu robu u svrhe koje nisu njegovo poslovanje, smatra se isporukom robe uz naknadu, ako je PDV na tu robu ili njezine sastavne dijelove bio u cijelosti ili djelomično priznat kao odbitak.
               Međutim, korištenje robe za poslovnu namjenu u vidu uzoraka ili darova male vrijednosti, ne smatra se isporukom robe uz naknadu.“

               6

               Članak 18. Direktive o PDV‑u glasi kako slijedi:
               „Države članice mogu sljedeće navedene transakcije smatrati isporukom robe uz naknadu:

                        a)

                        kada porezni obveznik koristi u svrhu svog poslovanja robu koja je proizvedena, izgrađena, izvađena, prerađena, kupljena ili uvezena za vrijeme tog poslovanja, ako se PDV na takvu robu, da je ona bila nabavljena od drugog poreznog obveznika, ne bi u cijelosti mogao odbiti;

                        b)

                        kada porezni obveznik koristi robu za aktivnosti koje nisu oporezive, ako je za tu robu priznato pravo cjelokupnog ili djelomičnog odbitka PDV‑a pri njezinom stjecanju ili korištenju u skladu s točkom (a);

                        c)

                        uz iznimku slučajeva iz članka 19., kada porezni obveznik ili njegovi slijednici zadržavaju robu kada on prestaje provoditi oporezivu gospodarsku aktivnost, ako je za tu robu priznato pravo cjelokupnog ili djelomičnog odbitka PDV‑a pri njezinom stjecanju ili korištenju u skladu s točkom (a).“

               7

               Članci 184. do 186. Direktive o PDV‑u nalaze se u poglavlju 5., koje nosi naziv „Ispravci odbitaka“, glavi X. naslovljenoj „Odbici“, i glase kako slijedi:
               „Članak 184.
               Početni odbitak se ispravlja ako je odbitak viši ili niži od odbitka na koji je porezni obveznik imao pravo.
               Članak 185.
               1.   Ispravak se posebno obavlja ako nakon obračuna PDV‑a dođe do promjena čimbenika korištenih za određivanje iznosa odbitka, primjerice u slučaju otkazivanja kupovine ili ostvarenog sniženja cijena.
               2.   Odstupajući od stavka 1., ne obavlja se ispravak odbitka ako transakcije ostanu u cijelosti ili djelomično neplaćene ili u slučaju uredno dokazanog uništenja, gubitka ili krađe imovine ili u slučaju robe rezervirane za davanje darova manje vrijednosti ili davanja uzoraka iz članka 16.
               U slučaju transakcija koje u cijelosti ili djelomično ostanu neplaćene ili u slučaju krađe države članice mogu zahtijevati ispravak.
               Članak 186.
               Države članice određuju detaljna pravila za primjenu članaka 184. i 185.“

         Rumunjsko pravo

      Porezni zakonik

               8

               U skladu s člankom 125.a stavkom 1. točkom 16. Zakona br. 571/2003, koji ustanovljuje Porezni zakonik (Monitorul Oficial al României, Dio I., br. 927 od 23. prosinca 2003.), u verziji koja se primjenjuje na činjenično stanje u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Porezni zakonik), „samoisporuka ima značenje predviđeno člankom 128. stavkom 4.“ tog zakonika.

               9

               Članak 128. navedenog zakonika, naslovljen „Isporuka robe“, određuje:
               „1.   ,Isporuka robe' znači prijenos prava raspolaganja imovinom kao vlasnik.
               [...]
               3.   Sljedeće transakcije se također smatraju isporukama dobara u smislu stavka 1.:

                        a)

                        stvarna predaja robe drugoj osobi na temelju ugovora kojim se utvrđuje plaćanje u obrocima ili na temelju bilo koje druge vrste ugovora kojom se utvrđuje prijenos vlasništva, najkasnije nakon izvršenja konačne otplate, uz iznimku ugovora o financijskom leasingu;

                  [...]
               4.   Sljedeće transakcije smatraju se isporukom robe uz naknadu:

                        a)

                        kada porezni obveznik pokretninu koju je kupio ili proizveo koristi u svrhe koje nisu njegovo poslovanje, ako je porez na tu robu ili njezine sastavne dijelove bio u cijelosti ili djelomično priznat kao odbitak;

                        b)

                        kada porezni obveznik pokretninu koju je kupio ili proizveo koristi kako bi ju besplatno stavio na raspolaganje trećim osobama, ako je porez na tu robu ili njezine sastavne dijelove bio u cijelosti ili djelomično priznat kao odbitak;

                        c)

                        kada porezni obveznik pokretninu koju je kupio ili proizveo, a koja je različita od kapitalne opreme navedene u članku 149. stavku 1. točki (a), koristi u transakcijama za koje nije priznato pravo na potpuni odbitak, ako je porez na tu robu ili njezine sastavne dijelove bio u cijelosti ili djelomično priznat kao odbitak na dan njezine kupnje;

                        d)

                        roba za koju je utvrđen inventurni manjak, osim one navedene u stavku 8. točkama (a) do (c);

                  [...]
               8.   Isporuku robe u smislu stavka 1. ne čine:

                        a)

                        roba uništena uslijed prirodne katastrofe ili zbog više sile kao i izgubljena ili ukradena roba, ako je to dokazano sukladno uvjetima koji su utvrđeni u detaljnim pravilima za primjenu;

                        b)

                        zalihe robe čija se kvaliteta pogoršala do te mjere da ih se više ne može koristiti te otpisana dugotrajna materijalna imovina, sukladno uvjetima koji su utvrđeni u detaljnim pravilima za primjenu;

                        c)

                        kvarljiva roba, u granicama koje su utvrđene zakonom.“

               10

               U skladu s člankom 129. stavkom 3. točkom (a) Poreznog zakonika, „najam ili stavljanje na raspolaganje robe u okviru ugovora o financijskom leasingu“ predstavlja pružanje usluga.

         Detaljna pravila za primjenu Poreznog zakonika

               11

               Detaljna pravila za primjenu Poreznog zakonika koja je rumunjska vlada odobrila Uredbom br. 44/2004 (Monitorul Oficial al României, Dio I., br. 112 od 6. veljače 2004.), u verziji koja se primjenjuje na činjenično stanje u glavnom postupku, u točki 6. određuju:
               „Točka 6.
               [...]6.U slučaju raskida ugovorâ o financijskom leasingu čiji je predmet pokretna materijalna imovina, smatrat će se da je prilikom upravljanja davatelja leasinga utvrđen inventurni manjak predmetne robe u smislu članka 128. stavka 4. točke (d) Poreznog zakonika nakon isteka ugovorom određenog roka u kojem primatelj leasinga mora vratiti robu, a koji počinje teći od dana raskida ugovora i ne može biti dulji od 30 kalendarskih dana. […]“

               12

               Rumunjska vlada je Rješenjem br. 15/2012 (Monitorul Oficial al României, Dio I., br. 621 od 29. kolovoza 2012.) stavila izvan snage članak 128.a stavak 4. točku (d) i stavak 8. točke (a) i (c) Poreznog zakonika s učinkom od 1. siječnja 2013. Isto je tako rumunjska vlada Uredbom br. 1071/2012 (Monitorul Oficial al României, Dio I., br. 753 od 8. studenoga 2012.) stavila izvan snage točku 6. stavak 6. Detaljnih pravila za primjenu Poreznog zakonika s učinkom od 1. siječnja 2013.

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               13

               BCR Leasing je dioničko društvo koje obavlja djelatnost financijskog leasinga. Ono od različitih dobavljača nabavlja automobile za koje u cijelosti odbija pretporez za PDV. To društvo istodobno sklapa ugovore o financijskom leasingu, čiji su predmet kupljeni automobili, s fizičkim ili pravnim osobama koje su tijekom čitavog trajanja ugovora korisnici tih automobila, dok BCR Leasing ostaje njihov vlasnik.

               14

               BCR Leasing je zbog zakašnjelih plaćanja ili neplaćanja od strane određenih primatelja leasinga bio prisiljen s njima raskinuti sklopljene ugovore o financijskom leasingu. Sukladno navedenim ugovorima primatelji leasinga bili su dužni u roku od tri dana od raskida sklopljenog ugovora BCR Leasingu vratiti robu koja je bila predmet tog ugovora. S obzirom na to da su neki primatelji leasinga odbili vratiti predmetnu robu, BCR Leasing je protiv njih pokrenuo postupke za povrat te robe. Međutim, unatoč uloženim naporima dio robe o kojoj je riječ nije mogao biti vraćen u predviđenim rokovima.

               15

               Budući da BCR Leasing nije primio nijednu uplatu na temelju raskinutih ugovora, prestao je izdavati račune koji se odnose na navedene ugovore i na temelju toga zaračunavati PDV.

               16

               Agenția je nakon revizije izvršene 2011. utvrdila nepravilnosti koje se odnose na način bilježenja, knjiženja i prijave PDV‑a za razdoblje od 1. rujna 2008. do 31. prosinca 2010. Ona je rješenjem o odmjeravanju poreza od 30. kolovoza 2011. i u vezi s poreznom revizijom od istoga dana BCR Leasingu odredila dodatnu obvezu plaćanja iznosa od 19.266.551 rumunjskih leja (RON) na ime PDV‑a te iznosa od 9.502.774 RON na ime zateznih kamata.

               17

               Agenția je u gore navedenom rješenju o odmjeravanju poreza navela da je, tijekom trajanja ugovora, financijski leasing trebalo smatrati pružanjem usluga iza kojeg može slijediti isporuka robe nakon završetka trajanja ugovora, ovisno o tome odluči li se primatelj leasinga na kupnju.

               18

               Osim toga, Agenția je smatrala da je, ako je za robu utvrđen inventurni manjak iz razloga različitih od onih koji su predviđeni u članku 128. stavku 8. točkama (a) do (c) Poreznog zakonika, riječ o isporuci robe koja podliježe plaćanju PDV‑a s obzirom na to da je ta transakcija trebala biti definirana kao „samoisporuka“ u skladu s člankom 125.a stavkom 1. točkom 16. Poreznog zakonika.

               19

               Posljedično, prema mišljenju Agențije, BCR Leasing je, nakon isteka roka određenog ugovorom o financijskom leasingu u kojem primatelj leasinga mora vratiti robu, bio dužan primijeniti odredbe članka 128. stavka 4. točke (d) Poreznog zakonika o samoisporuci i naplati PDV‑a kao i izdati račune na svoje ime za te isporuke.

               20

               BCR Leasing je smatrao da nacionalni propis na kojemu se temelji rješenje o odmjeravanju poreza navedeno u točki 16. ove presude nije u skladu sa sustavom koji je uspostavljen Direktivom o PDV‑u te je podnio tužbu za poništenje protiv tog rješenja, o kojoj posljednji odlučuje Curtea de Apel București.

               21

               U tim je okolnostima Curtea de Apel București odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Može li se smatrati isporukom uz naknadu u smislu članka 16. [Direktive o PDV‑u] ili, ovisno o slučaju, isporukom robe uz naknadu u smislu članka 18. [te direktive] situacija u kojoj robu koja je predmet ugovora o financijskom leasingu primatelj leasinga nakon raskida tog ugovora svojom krivnjom nije vratio društvu koje se bavi financijskim leasingom unatoč činjenici da je to društvo pokrenulo i vodilo zakonske postupke za povrat navedene robe te da ono nakon raskida ugovora nije primilo nikakav novčani iznos na ime korištenja te robe?“

         O prethodnom pitanju

               22

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članke 16. i 18. Direktive o PDV‑u tumačiti u smislu da se nemogućnost da društvo koje se bavi financijskim leasingom od primatelja leasinga uspije vratiti robu koja je predmet ugovora o financijskom leasingu nakon raskida tog ugovora krivnjom primatelja leasinga, unatoč postupcima koje je to društvo poduzelo u svrhu povrata te robe i unatoč nepostojanju naknade povodom tog raskida, može smatrati isporukom robe uz naknadu u smislu tih članaka.

               23

               Najprije valja podsjetiti da članak 16. Direktive o PDV‑u određene transakcije za koje porezni obveznik ne prima nikakvu stvarnu naknadu smatra isporukama robe uz naknadu koje podliježu plaćanju PDV‑a. U skladu s ustaljenom sudskom praksom cilj te odredbe jest osigurati jednako postupanje u odnosu na, s jedne strane, poreznog obveznika koji raspolaže robom za svoje privatne svrhe ili privatne svrhe svojih namještenika te, s druge strane, krajnjeg potrošača koji nabavlja robu iste vrste (vidjeti u tom smislu presudu EMI Group, C‑581/08, EU:C:2010:559, t. 17. i navedenu sudsku praksu).

               24

               Radi ostvarenja tog cilja, u skladu s člankom 16. Direktive o PDV‑u, situaciju kada porezni obveznik koristi robu koja čini dio njegove poslovne imovine za svoje privatne svrhe ili privatne svrhe svojih namještenika ili kada besplatno raspolaže tom imovinom ili, općenitije, kada koristi tu robu u svrhe koje nisu njegovo poslovanje, smatra se isporukom robe uz naknadu ako je PDV na tu robu ili njezine sastavne dijelove bio u cijelosti ili djelomično priznat kao odbitak.

               25

               Potrebno je istaknuti da u predmetnom slučaju nemogućnost uspješnog povrata robe koja je predmet ugovora o financijskom leasingu u okolnostima kakve su one u glavnom predmetu ne ulazi u takve slučajeve.

               26

               Naime, kao prvo, ne može se smatrati da je predmetna roba namijenjena korištenju u privatne svrhe poreznog obveznika ili privatne svrhe njegovih namještenika jer se ta roba ne nalazi u njihovom posjedu. Kao drugo, okolnost da primatelj leasinga i dalje posjeduje tu robu, a da pritom nije platio nikakvu naknadu, posljedica je njegovog navodnog protupravnog postupanja, a ne prijenosa te robe s davatelja leasinga na primatelja leasinga bez naknade. Kao treće, ne može se smatrati da se ta ista roba koristi u „svrhe koje nisu poslovanje“ poreznog obveznika jer njezin najam i stoga njezino stavljanje na raspolaganje primatelju leasinga čine samu srž gospodarske aktivnosti davatelja leasinga. Činjenica da potonji ne uspijeva vratiti tu robu nakon raskida ugovora o financijskom leasingu nipošto ne znači da je on tu robu koristio u svrhe koje nisu njegovo poslovanje.

               27

               Iz toga slijedi da se nemogućnost da društvo koje se bavi financijskim leasingom vrati robu koja je predmet ugovora o financijskom leasingu nakon njegovog raskida u okolnostima kakve su one u glavnom predmetu ne može smatrati isporukom robe uz naknadu u smislu članka 16 Direktive o PDV‑u.

               28

               Nadalje, kada je riječ o članku 18. Direktive o PDV‑u, valja ustvrditi da se ta odredba ne može primijeniti u okolnostima kao što su one u glavnom predmetu.

               29

               Naime, iz odluke kojom je sud uputio zahtjev proizlazi da je BCR Leasing u cijelosti odbio pretporez za PDV prilikom kupnje predmetnih vozila. Stoga je pretpostavka iz članka 18. točke (a) Direktive o PDV‑u koja se odnosi jedino na slučaj kada ranije stjecanje ne daje pravo na odbitak PDV‑a nevažna u predmetnom slučaju.

               30

               Kada je riječ o pretpostavkama previđenima u članku 18. točkama (b) i (c) Direktive o PDV‑u dovoljno je istaknuti da u predmetnom slučaju porezni obveznik nije niti koristio predmetnu robu za „aktivnosti koje nisu oporezive“ u smislu članka 18. točke (b) niti je prestao provoditi svoju oporezivu gospodarsku aktivnost kao što to predviđa navedeni članak 18. točka (c).

               31

               Stoga članak 18. Direktive o PDV‑u ne dopušta državama članicama da transakcije kao što su one u glavnom predmetu smatraju isporukama robe uz naknadu.

               32

               Napokon, radi davanja korisnog odgovora sudu koji je uputio zahtjev, valja pojasniti da je mehanizam ispravka predviđen člancima 184. do 186. Direktive o PDV‑u sastavni dio sustava odbitka PDV‑a koji je njome utemeljen (presuda TETS Haskovo, C‑234/11, EU:C:2012:644, t. 30.). Stoga prethodna razmatranja ne utječu na nastanak eventualnog prava porezne uprave da od poreznog obveznika zahtijeva ispravak pod uvjetima koji su u tom smislu utvrđeni u Direktivi o PDV‑u.

               33

               Uzimajući u obzir prethodno navedeno, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da članke 16. i 18. Direktive o PDV‑u treba tumačiti u smislu da se nemogućnost da društvo koje se bavi financijskim leasingom od primatelja leasinga uspije vratiti robu koja je predmet ugovora o financijskom leasingu nakon raskida tog ugovora krivnjom primatelja leasinga, unatoč postupcima koje je to društvo poduzelo u svrhu povrata te robe te unatoč nepostojanju naknade povodom tog raskida, ne može smatrati isporukom robe uz naknadu u smislu tih članaka.

         Troškovi

               34

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (sedmo vijeće) odlučuje:

                     Članke 16. i 18. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost treba tumačiti u smislu da se nemogućnost da društvo koje se bavi financijskim leasingom od primatelja leasinga uspije vratiti robu koja je predmet ugovora o financijskom leasingu nakon raskida tog ugovora krivnjom primatelja leasinga, unatoč postupcima koje je to društvo poduzelo u svrhu povrata te robe te unatoč nepostojanju naknade povodom tog raskida, ne može smatrati isporukom robe uz naknadu u smislu tih članaka.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: rumunjski


Presuda Suda (šesto vijeće) od 13. prosinca 2001. # Georg Heininger i Helga Heininger protiv Bayerische Hypo- und Vereinsbank AG. # Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesgerichtshof - Njemačka. # Predmet C-481/99.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 8. studenog 2012. # Europska komisija protiv Republike Finske. # Povreda obveze države članice - Članak 63. UFEU-a. # Predmet C-342/10.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 15. listopada 2015.#Wolverine International, LP protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak za proglašenje ništavosti – Međunarodna registracija u kojoj je naznačena Europska zajednica – Figurativni žig cushe – Raniji nacionalni verbalni žigovi SHE i raniji figurativni žigovi she – Relativni razlog za odbijanje – Stvarna uporaba ranijeg žiga – Članak 57. stavci 2. i 3. Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe br. 207/2009.#Predmet T-642/13.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 25. studenog 2014. # Royalton Overseas Ltd protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-556/12.