title: Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 6. rujna 2013.#Europäisch-Iranische Handelsbank AG protiv Vijeća Europske unije.#Zajednička vanjska i sigurnosna politika – Mjere ograničavanja protiv Irana s ciljem sprečavanja širenja nuklearnog oružja – Zamrzavanje financijskih sredstava – Obveza obrazlaganja – Prava na obranu – Pravo na učinkovitu sudsku zaštitu – Očita pogreška u ocjeni – Pravo vlasništva – Proporcionalnost.#Predmet T-434/11.

text:
T‑434/1162011TJ0434EU:T:2013:4050001111111TPRESUDA OPĆEG SUDA (četvrto vijeće)6. rujna 2013. (

            *1

      )
      „Zajednička vanjska i sigurnosna politika — Mjere ograničavanja protiv Irana s ciljem sprječavanja širenja nuklearnog oružja — Zamrzavanje financijskih sredstava — Obveza obrazlaganja — Pravo na obranu — Pravo na učinkovitu sudsku zaštitu — Očita pogreška u ocjeni — Pravo vlasništva — Proporcionalnost“
      U predmetu T‑434/11,

         Europäisch‑Iranische Handelsbank AG, sa sjedištem u Hamburgu (Njemačka), koji su zastupali S. Ashley, S. Gadhia, solicitors, H. Hohmann, avocat, D. Wyatt, QC, i R. Blakeley, barrister, a potom S. Ashley, H. Hohmann, D. Wyatt, R. Blakeley, S. Jeffrey i A. Irvine, solicitors,
      tužitelj,
      protiv

         Vijeća Europske unije, koje zastupaju F. Naert i R. Liudvinaviciute‑Cordeiro, u svojstvu agenata,
      tuženika,
      koje podupiru

         Europska komisija, koju su zastupali E. Paasivirta i S. Boelaert, a potom E. Paasivirta i M. Konstantinidis, u svojstvu agenata,
      i

         Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske, koju zastupaju S. Behzadi‑Spencer, A. Robinson i C. Murrell, u svojstvu agenata, uz asistenciju J. Swifta, QC, i R. Palmera, barrister,
      intervenijenti,
      povodom zahtjeva za poništenje, kao prvo, Odluke Vijeća 2011/299/ZVSP od 23. svibnja 2011. o izmjeni Odluke 2010/413/ZVSP o mjerama ograničavanja protiv Irana (SL L 136, str. 65.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 9., str. 197.), kao drugo, Uredbe Vijeća (EU) br. 503/2011 od 23. svibnja 2011. o provedbi Uredbe (EU) br. 961/2010 o mjerama ograničavanja protiv Irana (SL L 136, str. 26.), kao treće, Odluke Vijeća 2011/783/ZVSP od 1. prosinca 2011. o izmjeni Odluke 2010/413/ZVSP o mjerama ograničavanja protiv Irana (SL L 319, str. 71.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 11., str. 104.), kao četvrto, Provedbene uredbe Vijeća (EU) br. 1245/2011 od 1. prosinca 2011. o provedbi Uredbe (EU) br. 961/2010 o mjerama ograničavanja protiv Irana (SL L 319, str. 11.), i, kao peto, Uredbe Vijeća (EU) br. 267/2012 od 23. ožujka 2012. o mjerama ograničavanja protiv Irana i stavljanju izvan snage Uredbe (EU) br. 961/2010 (SL L 88, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 4., str. 194.), u dijelu u kojem se ti akti odnose na tužitelja,
      OPĆI SUD (četvrto vijeće)
      u sastavu: I. Pelikánová, predsjednica, K. Jürimäe (izvjestiteljica) i M. van der Woude, suci,
      tajnik: N. Rosner, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 20. veljače 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu (
            1
         )

         Okolnosti spora

      [omissis]

         Postupak i zahtjevi stranaka

               18

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 3. kolovoza 2011. tužitelj je pokrenuo ovaj postupak.

               19

               Zasebnim aktom koji je istog dana podnio tajništvu Općeg suda tužitelj je zatražio da se o podnesenoj tužbi odluči u ubrzanom postupku u skladu s člankom 76.a Poslovnika Općeg suda. Rješenjem od 12. rujna 2011. predsjednik četvrtog vijeća Općeg suda odbio je taj zahtjev.

               20

               Aktima podnesenima tajništvu Općeg suda 27. listopada 2011. i 14. studenoga 2011. Europska komisija i Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske zatražile su intervenciju u potporu zahtjevu Vijeća. Predsjednik četvrtog vijeća Općeg suda odobrio je te intervencije rješenjem od 23. siječnja 2012.

               21

               Dopisom podnesenim tajništvu Općeg suda 19. siječnja 2012. tužitelj je zatražio da mu se omogući da preinači svoj zahtjev u skladu s činjenicom donošenja akata od 1. prosinca 2011. Odlukom od 12. ožujka 2012. četvrto vijeće Općeg suda odobrilo je podnošenje podneska o izmjeni tužbenog zahtjeva i tužbenih razloga te je u tom smislu tužitelju odredilo rok koji je istekao 23. travnja 2012.

               22

               Aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 23. travnja 2012. tužitelj je preinačio svoj tužbeni zahtjev i tužbene razloge u skladu s činjenicom donošenja akata od 1. prosinca 2011. (u daljnjem tekstu: prva preinaka tužbenog zahtjeva).

               23

               Dopisom podnesenim tajništvu Općeg suda 27. travnja 2012. tužitelj je ponovno preinačio svoj tužbeni zahtjev i tužbene razloge u skladu s činjenicom donošenja Uredbe br. 267/2012. (u daljnjem tekstu: druga preinaka tužbenog zahtjeva).

               24

               Aktima podnesenima tajništvu Općeg suda 20. lipnja 2012. i 25. lipnja 2012. Europska komisija i Ujedinjena Kraljevina podnijele su svoja očitovanja na prvu i drugu preinaku tužbenog zahtjeva.

               25

               Na temelju izvještaja suca izvjestitelja, Opći sud (četvrto vijeće) odlučio je otvoriti usmeni dio postupka te je, u okviru mjera upravljanja postupkom predviđenih člankom 64. Poslovnika, strankama postavio pitanja u pisanom obliku, na koja su one odgovorile u određenom roku.

               26

               Na raspravi 20. veljače 2013. saslušana su izlaganja stranaka i njihovi odgovori na postavljena usmena pitanja Općeg suda.

               27

               Tužbom te prvom i drugom preinakom tužbenog zahtjeva tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        poništi s trenutačnim učinkom pobijane akte u dijelu u kojem se ti akti odnose na tužitelja;

                        —

                        utvrdi da se članak 20. stavak 1. točka (b) Odluke 2010/413, članak 16. stavak 2. Uredbe br. 961/2010 te članak 23. stavak 2. Uredbe br. 267/2012 na njega ne primjenjuju;

                        —

                        naloži Vijeću snošenje troškova.

               28

               Vijeće, koje podupire Komisija, od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        kao glavni zahtjev, odbije tužbu kao neosnovanu;

                        —

                        podredno, u slučaju poništenja, utvrdi da učinci odluka 2011/299 i 2011/783 ostaju na snazi sve dok ne nastupe učinci poništenja provedbene Uredbe br. 503/2011, provedbene Uredbe br. 1245/2011 i Uredbe br. 267/2012 te da ne poništi s trenutačnim učinkom te uredbe;

                        —

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

               29

               Ujedinjena Kraljevina od Općeg suda zahtijeva da odbije tužbu kao neosnovanu.

         Pravo

      [omissis]

         Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi obveze obrazlaganja, prava na obranu i prava na učinkovitu sudsku zaštitu

      [omissis]
      Prvi dio tužbenog razloga, koji se odnosi na povredu obveze obrazlaganja
      [omissis]
      Drugi dio tužbenog razloga, koji se temelji na povredi prava na obranu i prava na učinkovitu sudsku zaštitu
      [omissis]
      – Mogućnost da se tužitelj pozove na načelo poštovanja prava na obranu
      [omissis]
      – Nepostojanje odgovarajućeg obrazloženja i propuštanje dostave dovoljno informacija tužitelju
      [omissis]
      – Nepostojanje obavijesti prije prvog uvrštenja tužiteljeva imena na popise
      [omissis]
      – Nedostatnost formalnog preispitivanja i neodržavanje sastanka između tužitelja i predstavnika Vijeća ili saslušanja tužitelja
      [omissis]

         Drugi tužbeni razlog, koji se temelji na očitoj pogrešci u ocjeni

      [omissis]
      Primjedba da Vijeće nije dostavilo dokaze o transakcijama navedenima u obrazloženjima pobijanih odluka
      [omissis]
      Primjedba da nisu ispunjeni uvjeti o uvrštenju i održavanju upisa tužiteljeva imena na popisima
      [omissis]

               123

               Imajući u vidu argumente stranaka, valja ispitati, kao što to smatra Vijeće, dopuštaju li transakcije navedene u obrazloženjima pobijanih odluka uvrštenje tužiteljeva imena na popise. U tu svrhu, s obzirom na to da su predmetne transakcije izvršene „u 2009.“, „kratko nakon nje (početak kolovoza 2010.)“, „u kolovozu 2010.“ i „u listopadu 2010.“ – odnosno, uz iznimku transakcija koje su izvršene 27. i 31. listopada 2010., prije 27. listopada 2010., dana stupanja na snagu Uredbe br. 961/2010, sukladno njezinu članku 41. prvom podstavku – valja ispitati, s jedne strane, jesu li transakcije koje su izvršene prije 27. listopada 2010. izvršene sukladno Uredbi Vijeća (EZ) br. 423/2007 od 19. travnja 2007. o mjerama ograničavanja protiv Irana (SL L 103, str. 1.) te, s druge strane, jesu li transakcije koje su izvršene nakon navedenog datuma izvršene sukladno Uredbi br. 961/2010.

               124

               Stoga će Opći sud najprije izložiti tumačenje članaka 7. do 10. Uredbe br. 423/2007, o čijoj su primjeni stranke već ispitane pisanim pitanjima Općeg suda, kao i članaka 16. do 19. i 21. Uredbe br. 961/2010, kako bi utvrdio pravnu valjanost odobrenja ili suglasnosti koju je dalo nadležno nacionalno tijelo, u konkretnom slučaju Bundesbank. U tom pogledu, valja precizirati da članci 7. do 10. Uredbe br. 423/2007 u bitnome odgovaraju člancima 16. do 19. Uredbe br. 961/2010 te će stoga biti ispitani zajedno. Također, potonja uredba sadržava, u članku 21., odredbu koja se posebno odnosi na prijenos financijskih sredstava na iranske subjekte ili od njih. Nakon toga Opći će sud ispitati jesu li u konkretnom slučaju transakcije navedene u obrazloženjima pobijanih odluka, kako to tužitelj navodi, izvršene sukladno spomenutim odredbama.

               125

               Kao prvo, u odnosu na tumačenje članaka 7. do 10. Uredbe br. 423/2007 kao i članaka 16. do 19. i 21. Uredbe br. 961/2010, valja podsjetiti da prilikom tumačenja odredbe prava Unije valja uzeti u obzir ne samo formulaciju te odredbe nego i kontekst u kojem se nalazi te ciljeve propisa kojeg je dio (presuda Suda od 17. studenoga 1983., Merck, 292/82, Zb., str. 3781., t. 12.).

               126

               Kao prvo, s jedne strane, valja navesti da je u članku 7. stavcima 1. i 2. Uredbe br. 423/2007 te članku 16. stavcima 1. i 2. Uredbe br. 961/2010 propisano da se zamrzavaju sva financijska sredstva i gospodarski izvori koji pripadaju osobama, subjektima i tijelima navedenima u Prilogu IV. i Prilogu V. kao i u Prilogu VII. i Prilogu VIII. navedenim uredbama (u daljnjem tekstu: načelo zamrzavanja financijskih sredstava).

               127

               S druge strane, u člancima 8. do 10. Uredbe br. 423/2007 kao i u člancima 17. do 19. Uredbe br. 961/2010 u bitnom je predviđeno da, „odstupajući“ od članka 7. Uredbe br. 423/2007 i od članka 16. Uredbe br. 961/2010, „nadležna tijela država članica […] mogu odobriti oslobađanje određenih zamrznutih financijskih sredstava ili gospodarskih izvora ako su ispunjeni uvjeti [koji su nabrojeni u gore navedenim odredbama]“. U biti, ti uvjeti odnose se, s jedne strane, na korištenje predviđenih financijskih sredstava i gospodarskih izvora te, s druge strane, u odnosu na odstupanja predviđena u člancima 9. i 10. Uredbe br. 423/2007 i člancima 18. i 19. Uredbe br. 961/2010, na prethodnu dostavu odobrenja, ovisno o slučaju, Odboru za sankcije Vijeća sigurnosti Ujedinjenih naroda ili drugim državama članicama i Komisiji. Nadalje, u člancima 9. i 10. Uredbe br. 423/2007 kao i u člancima 18. i 19. Uredbe br. 961/2010 precizirano je da se navedena odobrenja mogu dati „pod uvjetima koje [nadležna nacionalna tijela] smatraju primjerenima“. Na te se formulacije nadovezuju dva sljedeća komentara.

               128

               Kao prvo, iz tih odredbi proizlazi da je nadležnim nacionalnim tijelima dodijeljena ovlast da u određenim okolnostima, kao iznimku od načela zamrzavanja financijskih sredstava, odobre oslobađanje određenih financijskih sredstava. U tom cilju, ona moraju provesti pojedinačnu ocjenu svake predviđene operacije kako bi provjerila jesu li ispunjeni uvjeti za odobrenje oslobođenja. S time u vezi, predmetni subjekti moraju zatražiti odobrenje za svaku transakciju koja potpada pod područje primjene navedenih odredbi. Stoga odredbe članaka 8. do 10. Uredbe br. 423/2007 kao i članaka 17. do 19. Uredbe br. 961/2010 ne dopuštaju nadležnim nacionalnim tijelima izdavanje općenitog odobrenja za određenu kategoriju transakcija na temelju kojeg bi subjekti na koje se ono odnosi stoga bili oslobođeni od traženja odobrenja u svakom pojedinom slučaju.

               129

               Kao drugo, suprotno navodima Vijeća, takvo odobrenje potvrđuje zakonitost odobrene transakcije, ovisno o tome radi li se o Uredbi br. 423/2007 ili Uredbi br. 961/2010. Stoga Vijeće ne može, osim u slučaju izvanrednih okolnosti čije postojanje mora dokazati, mjeru ograničavanja koja se ima primijeniti u budućnosti temeljiti na transakcijama koje su odobrene, ovisno o slučaju, sukladno članku 8., članku 9. ili članku 10. Uredbe br. 423/2007 ili članku 17., članku 18. ili članku 19. Uredbe br. 961/2010. Suprotno tomu, samo općenito odobrenje ne može, u slučaju nepostojanja pojedinačnog odobrenja, vezati Vijeće.

               130

               Kontekst u kojemu se nalaze članci 8. do 10. Uredbe br. 423/2007 i članci 17. do 19. Uredbe br. 961/2010 te osobito opća struktura tih uredbi podupiru tu jezičnu analizu. Naime, imajući u vidu njihov smještaj u Uredbi br. 423/2007 i u Uredbi br. 961/2010, članci 8. do 10. prve i članci 17. do 19. druge kao da ublažavaju načelo zamrzavanja financijskih sredstava, koje je propisano člankom 7. Uredbe br. 423/2007 i člankom 16. Uredbe br. 961/2010, a koji dolaze prije njih.

               131

               Konačno, to tumačenje koje se temelji na jezičnoj i kontekstualnoj analizi u skladu je s ciljem kojem teže uredbe br. 423/2007 i br. 961/2010, a to je volja da se spriječi širenje nuklearnog oružja te općenito održavanje mira i međunarodne sigurnosti, s obzirom na ozbiljnost opasnosti širenja nuklearnog oružja.

               132

               Kao drugo, u odnosu na transakcije koje su ostvarene posredstvom subjekata koji nisu uvršteni na popis kao oni koji izvršavaju plaćanja ili, kao u okviru postupka preko trećih osoba, oni koji plaćaju dugove subjekata koji su uvršteni na popis (u daljnjem tekstu: transakcije ostvarene posredstvom subjekta koji nije uvršten na popis), valja naglasiti da ni Uredba br. 423/2007 ni Uredba br. 961/2010 ne sadržavaju izričite odredbe na temelju kojih bi takve transakcije trebale biti odobrene.

               133

               Međutim, iz odredbi, strukture i cilja kojem teže Uredba br. 423/2007 i Uredba br. 961/2010 proizlazi da transakcije ostvarene posredstvom subjekta koji nije uvršten na popis nisu automatizmom zakonite i da, kako bi se jamčio koristan učinak članka 7. Uredbe br. 423/2007 i članka 16. Uredbe br. 961/2010, subjekti na koje se to odnosi moraju osigurati zakonitost takvih transakcija tražeći, ako je to slučaj, odobrenje od nadležnih nacionalnih tijela.

               134

               Naime, kao prvo, s jedne strane, na temelju članka 7. stavka 4. Uredbe br. 423/2007 te članka 16. stavka 4. Uredbe br. 961/2010 zabranjeno je sudjelovanje, svjesno ili namjerno, u aktivnostima čiji je cilj ili izravna ili neizravna posljedica zaobilaženje mjera iz stavaka 1. do 3. tih odredbi. One predstavljaju mjeru zabrane čije kršenje kao takvo može poslužiti kao samostalan temelj za izricanje sankcija na temelju primjenljivog nacionalnog prava, uključujući one kaznene naravi, sukladno članku 16. stavku 1. Uredbe br. 423/2007 i članku 37. stavku 1. Uredbe br. 961/2010 (vidjeti u tom smislu presudu Suda od 21. prosinca 2011., Afrasiabi i dr., C‑72/11, t. 34. i 35.).

               135

               Nadalje, time što se u članku 7. stavku 4. Uredbe br. 423/2007 i u članku 16. stavku 4. Uredbe br. 961/2010 navode aktivnosti čiji je cilj ili izravna ili neizravna posljedica „zaobilaženje“ mjera zabrane iz stavaka 1. do 3. istih odredbi, zakonodavac Unije misli na aktivnosti čiji je cilj ili posljedica ograničavanje njihova tvorca da primijeni navedenu mjeru zabrane (vidjeti u tom smislu presudu Afrasiabi i dr., t. 134. supra, t. 60.). Kumulativni uvjeti obaviještenosti i namjere iz članka 7. stavka 4. Uredbe br. 423/2007 i članka 16. stavka 4. Uredbe br. 961/2010 ispunjeni su kada osoba koja sudjeluje u aktivnosti na koju se odnose navedene odredbe namjerno traži postizanje cilja ili izravnog ili neizravnog učinka zaobilaženja koji je uz nju vezan. Oni su također ispunjeni kada predmetna osoba smatra da sudjelovanje u takvoj aktivnosti može imati taj cilj ili učinak i kad pristaje na tu mogućnost (vidjeti u tom smislu presudu Afrasiabi i dr., t. 134. supra, t. 67.).

               136

               Stoga su transakcije ostvarene posredstvom subjekta koji nije uvršten na popis prikladne da se njima prekrši zabrana iz članka 7. stavka 4. Uredbe br. 423/2007 i članka 16. stavka 4. Uredbe br. 961/2010 kada je njihov cilj ostvarenje financijskih transakcija koje su zabranjene subjektu uvrštenom na popis i kad subjekti koji su umiješani u takve transakcije stvarno žele ostvarenje tog cilja ili znaju da njihovo sudjelovanje u toj transakciji može imati taj cilj ili učinak te pristaju na takvu mogućnost. U tim je okolnostima na subjektu koji se poziva na usklađenost transakcija koje je izvršio, ovisno o slučaju, s Uredbom br. 423/2007 ili Uredbom br. 961/2010, da dokaže da nisu ispunjeni uvjeti zabrane iz, ovisno o slučaju, članka 7. stavka 4. Uredbe br. 423/2007 ili članka 16. stavka 4. Uredbe br. 961/2010.

               137

               S druge strane, valja navesti da su u članku 21. Uredbe br. 961/2010, a što nije slučaj s Uredbom br. 423/2007, predviđena posebna pravila za prijenos financijskih sredstava na iransku osobu, subjekt ili tijelo ili od iranske osobe, subjekta ili tijela. Točnije, spomenuti članak nameće obvezu ishođenja prethodne dozvole od nadležnih nacionalnih tijela za svaki prijenos, osim prijenosâ iz stavka 1. točke (a) tog članka, u iznosu jednakom ili višem od 40.000 eura. Takvo odobrenje, u skladu s člankom 21. stavkom 4. Uredbe br. 961/2010, izdaje se samo ako predviđeni prijenos financijskih sredstava ne pridonosi aktivnostima spomenutima u toj odredbi. Suprotno tomu, za prijenose sredstava u iznosu nižem od 40.000 eura nije potrebno prethodno odobrenje, već se o njima treba obavijestiti kada je njihov iznos viši od 10.000 eura.

               138

               Iz analize a contrario članka 21. Uredbe br. 961/2010 proizlazi da se prijenosi financijskih sredstava na iransku osobu, subjekt ili tijelo ili od iranske osobe, subjekta ili tijela, uključujući, kao što to proizlazi iz članka 1. točke (m) navedene uredbe, iranske osobe, subjekte ili tijela koji nisu uvršteni na popis, mogu načelno ostvariti, pod uvjetom da su ispunjene pretpostavke iz navedenog članka 21. Stoga članak 21. Uredbe br. 961/2010 predstavlja ublažavanje načela zamrzavanja financijskih sredstava iz članka 16. Uredbe br. 961/2010, s obzirom na to da se, kao što to proizlazi iz članka 1. točke (i) navedene uredbe, zamrzavanjem financijskih sredstava smatra svaka radnja čiji je cilj osobito sprječavanje svakog prijenosa financijskih sredstava koji ima za posljedicu smanjenje njihove količine, iznosa, promjene mjesta gdje se nalaze, njihova vlasništva, njihova posjeda, njihove naravi, njihova odredišta.

               139

               Međutim, s obzirom na to da, kao što to proizlazi iz prethodne točke, članak 21. Uredbe br. 961/2010 predstavlja ublažavanje načela iz članka 16. navedene uredbe, valja navesti da se navedeni članak 21. Uredbe br. 961/2010 mora tumačiti u skladu s člankom 16. stavkom 4. te iste uredbe. Potonjom je odredbom zabranjeno svjesno i namjerno zaobilaženje mjera iz stavaka 1. do 3. Stoga prijenosi financijskih sredstava koji se mogu ostvariti sukladno članku 21. ne bi trebali omogućiti zaobilaženje zabrane iz članka 16. stavka 4. Uredbe br. 961/2010.

               140

               Kao drugo, valja podsjetiti da je, u odnosu na financijske i kreditne institucije poput tužitelja, člankom 11.a stavkom 1. točkom (a) Uredbe br. 423/2007, kako je uključen u navedenu uredbu na temelju članka 1. točke (h) Uredbe Vijeća (EZ) br. 1110/2008 od 10. studenoga 2008. o izmjeni Uredbe br. 423/2007 (SL L 300, str. 1.), naloženo navedenim institucijama, koje potpadaju pod područje primjene članka 18. Uredbe br. 423/2007, da „neprestano prate promet na računima“ u poslovanjima s financijskim i kreditnim institucijama iz stavka 2. tog članka 11.a, i to osobito financijskim i kreditnim institucijama sa sjedištem u Iranu. Na temelju članka 18. Uredbe br. 423/2007, to se osobito primjenjuje na sve pravne osobe, sve subjekte i sva tijela čije je sjedište, poput tužiteljeva, u državi članici ili su osnovani sukladno pravu države članice te na sve pravne osobe, sve subjekte i sva tijela u odnosu na sve poslovne transakcije koje su ostvarene u cijelosti ili djelomično unutar Zajednice. Člankom 23. stavkom 1. točkom (a) Uredbe br. 961/2010 slična obveza praćenja nalaže se financijskim i kreditnim subjektima koji potpadaju pod područje primjene članka 39. navedene uredbe, u odnosu na promet na računima.

               141

               Stoga bi koristan učinak odredbi članaka 7. do 10. Uredbe br. 423/2007 i članaka 16. do 19. i 21. Uredbe br. 961/2010 bio doveden u pitanje ako bi subjekt koji nije uvršten na popis posredstvom drugog subjekta koji nije uvršten na popis mogao slobodno ostvarivati transakcije kao onaj koji plaća dugove ili izvršava plaćanja za račun subjekta koji je uvršten na popis. Iz navedenoga proizlazi da subjekt koji nije uvršten na popis mora uvijek osigurati zakonitost takvih transakcija, tražeći, ako je to slučaj, odobrenje nadležnog nacionalnog tijela.

               142

               U skladu s takvim tumačenjem Uredbe br. 423/2007 i Uredbe br. 961/2010, nakon toga valja ispitati jesu li u konkretnom slučaju transakcije navedene u obrazloženjima pobijanih odluka bile zakonite.

               143

               U tom pogledu valja podsjetiti da, kako bi dokazao da su sve transakcije koje je ostvario bile zakonite, tužitelj ističe da ih je, ovisno o slučaju, odobrio Bundesbank ili su bile isključene iz područja primjene mjera ograničavanja ili ostvarene sukladno postupku koji je odobrio Bundesbank, i to postupku preko trećih osoba.

               144

               Opći sud ispitat će, kao prvo, transakcije koje su navodno isključene iz područja primjene, kao drugo, transakcije koje su navodno dopuštene i, kao treće, transakcije koje su navodno izvršene sukladno postupku preko trećih osoba.

               145

               Kao prvo, u odnosu na transakcije koje su navodno isključene iz područja primjene mjera ograničavanja, valja navesti da se, s jedne strane, tužitelj ograničava na tvrdnju da su neke transakcije isključene iz navedenog područja primjene a da u tom pogledu ne izlaže svoju argumentaciju, koja je usredotočena na odobrene ili dopuštene transakcije. U tim uvjetima argument valja odbiti kao nedopušten, sukladno odredbama članka 44. stavka 1. Poslovnika.

               146

               S druge strane, tužitelj je na raspravi precizirao da se odobrenje koje je dao Bundesbank u odnosu na postupak preko trećih osoba temeljilo na pretpostavci da su transakcije koje se ostvaruju prema tom postupku isključene iz područja primjene, ovisno o slučaju, članka 7. Uredbe br. 423/2007 ili članka 16. Uredbe br. 961/2010. U tim uvjetima taj će se argument ispitati u okviru ispitivanja transakcija koje su navodno odobrene i ostvarene sukladno tom postupku.

               147

               Kao drugo, u odnosu na transakcije koje je navodno odobrio Bundesbank, tužitelj ističe da su one bile potrebne i odobrene, ovisno o slučaju, na osnovi članka 18. ili članka 21. Uredbe br. 961/2010. U odgovoru na pisano pitanje Općeg suda dodao je da je, prije stupanja na snagu Uredbe br. 961/2010, uvijek kada je to bilo potrebno tražio odobrenja sukladno člancima 8. do 10. Uredbe br. 423/2007. Kako bi dokazao zakonitost tih transakcija, tužitelj je u prilogu tužbi dostavio samo, s jedne strane, popis transakcija koje su navodno odobrene na temelju članka 18. Uredbe br. 961/2010, a koje su izvršene između 2. rujna 2010. i 21. srpnja 2011. i koje uključuju Bank Mellat, Bank Sepah, Bank Saderat Iran i Bank Saderat Plc (Bank Saderat iz Londona), Future Bank te Postbank of Iran. S druge strane, dostavio je deset „primjera“ odobrenja, koja su izdana na temelju članka 21. stavka 4. Uredbe br. 961/2010, 7. i 24. siječnja 2011., 3. veljače 2011., 23 ožujka 2011., 13. i 19. svibnja 2011. i 16. lipnja 2011. o transakcijama koje su izvršene sukladno postupku preko trećih osoba za koje je takvo odobrenje bilo potrebno.

               148

               S jedne strane, u odnosu na transakcije na koje se odnose obrazloženja pobijanih akata koje su izvršene prije 2. rujna 2010., tužitelj ne može osnovano tvrditi da uvjeti uvrštenja njegova imena na popise, koje je obrazloženo transakcijama izvršenima 2009. i 2010., nisu ispunjeni zato što su transakcije koje su izvršene u razdoblju od 2. rujna 2010. do 21. srpnja 2011. bile odobrene. Stoga valja odbiti taj argument kao bespredmetan u dijelu u kojem se odnosi na transakcije navedene u obrazloženjima pobijanih odluka koje su izvršene prije 2. rujna 2010.

               149

               S druge strane, u odnosu na transakcije koje su izvršene počevši od 2. rujna 2010., valja navesti da primjeri odobrenja navedenih u točki 145. ove presude nisu dovoljni za podupiranje tužiteljeva argumenta prema kojem su sve transakcije koje je izvršio nakon 2. rujna 2010. i na koje se odnose obrazloženja pobijanih akata bile zakonite. Stoga valja odbiti taj argument kao neosnovan u dijelu u kojem se odnosi na te transakcije.

               150

               Kao treće, u odnosu na transakcije koje su navodno izvršene sukladno postupku preko trećih osoba koji je odobrio Bundesbank, tužitelj je na raspravi istaknuo da su, prema Bundesbankovu mišljenju, ovisno o slučaju, bile isključene iz područja primjene članka 7. Uredbe br. 423/2007 ili članka 16. Uredbe br. 961/2010. Nadalje, on je od donošenja Uredbe br. 961/2010 stalno tražio odobrenje sukladno njezinu članku 21., kada je takvo odobrenje bilo potrebno. U tom pogledu, uz činjenicu da potonji argument valja odbiti zbog razloga izloženih u točki 145. ove presude, najprije valja navesti da su, u odnosu na navode iz točaka 135. do 139. ove presude, transakcije koje su navodno izvršene sukladno postupku preko trećih osoba takve naravi da krše zabranu iz članka 7. stavka 4. Uredbe br. 423/2007 i članka 16. stavka 4. Uredbe br. 961/2010. Naime, cilj je tih transakcija, sukladno definiciji iznesenoj u tužbi, ostvarenje financijskih transakcija subjekata koji su uvršteni na popis, s obzirom na to da su morale osobito omogućiti ispunjenje ranijih obveza iranskih banaka koje su uvrštene na popis. Tužitelj je znao ne samo za postojanje mjera ograničavanja koje su donesene protiv Irana već i za činjenicu da je postupak preko trećih osoba, bez obzira na načelo zamrzavanja financijskih sredstava, omogućavao izvršenje transakcija banaka koje su uvrštene na popise.

               151

               Stoga izvršenje transakcija financijske institucije sukladno postupku preko trećih osoba može načelno opravdati donošenje mjere ograničavanja, osim ako je navedene transakcije odobrilo nadležno nacionalno tijelo sukladno, ovisno o slučaju, Uredbi br. 423/2007 ili Uredbi br. 961/2010, te, suprotno onomu što je tužitelj istaknuo na raspravi, potpada pod područje primjene članka 7. Uredbe br. 423/2007 ili članka 16. Uredbe br. 961/2010.

               152

               Tužitelj, međutim, tvrdi da su te transakcije bile zakonite. Kako bi dokazao njihovu zakonitost, u prilogu tužbi dostavio je, među ostalim:

                        —

                        dvije elektroničke poruke Bundesbanka upućene tužitelju s nadnevcima 24. svibnja 2007. i 1. srpnja 2008., čije su informacije potvrđene drugim dopisima i elektroničkim porukama koje su u istom razdoblju, ovisno o slučaju, uputili Bank Saderat tužitelju, tužitelj Bundesbanku, Bundesbank Bank Saderatu, te bilješkama o telefonskim razgovorima koje datiraju iz istog razdoblja, osim jednog razgovora koji se odvio 2011., a koje su sastavili predstavnici tužitelja;

                        —

                        tri pisma koja je Österreichische Nationalbank (Austrijska narodna banka) uputio Wirtschaftskammeru Österreich (Austrijska gospodarska komora), od kojih je jedno bez nadnevka, a druga nose nadnevke 27. lipnja 2008. i 6. kolovoza 2010., u kojima se izlažu rezultati sastanka Relex/Sustava za sankcije 13. lipnja 2007., pravno stajalište Österreichische Nationalbanka u odnosu na financijske transakcije te novi zahtjevi pribavljanja odobrenja koji proizlaze iz odluke 2010/413;

                        —

                        tri revizijska izvješća, od kojih dva s nadnevkom 16. prosinca 2010. i 30. svibnja 2011., izradili su predstavnici Bundesbanka, a treće s nadnevkom 23. prosinca 2010. izradilo je konzultantsko društvo (u daljnjem tekstu: izvješće od 23. prosinca 2010.).

               153

               U tom pogledu, kao prvo, valja navesti da je točno da su, prema nekim Bundesbankovim dopisima, s jedne strane, „prijenosi financijskih sredstava [mogli] biti izvršeni između dvaju bankovnih računa dvaju subjekata koji nisu uvršteni na popis i u slučaju da su [bili] izvršeni s ciljem podmirenja dugova subjekata koji je uvršten na popis“. S druge strane, iz Bundesbankova dopisa s nadnevkom 24. svibnja 2007. proizlazi da je zahtjev za izdavanje odobrenja za primanje plaćanja koja potječu od Banka Sepah s nadnevkom 18. travnja 2007. bio „nepotreban“.

               154

               Međutim, Opći sud smatra da ti dopisi, kao i dopisi kojima se potvrđuju određene činjenice te bilješke o telefonskim razgovorima, u izostanku odobrenja izdanog pojedinačno za svaki slučaj, s obzirom na sadržaj Uredbe br. 423/2007 i Uredbe br. 961/2010, nisu dovoljni za dokazivanje zakonitosti transakcija navedenih u obrazloženjima pobijanih akata, imajući u vidu navode izložene u točkama 136. do 139. ove presude. Naime, s jedne strane, općenito odobrenje u kojem se ne razlikuje narav točno određenih transakcija i predmetni subjekti koji su uvršteni na popis nije dovoljno. S druge strane, predmetni dopisi, poruke elektroničke pošte i telefonski pozivi, ovisno o slučaju, prethode jednoj ili dvjema transakcijama na koje se odnose obrazloženja pobijanih akata, uz iznimku poziva koji je upućen nakon tužiteljeva uvrštenja na popis. U odnosu na postojanje praćenja iz točke 138. ove presude, razumno pažljiva financijska institucija morala je zatražiti više pojašnjenja u odnosu na primljeno „odobrenje“.

               155

               Kao drugo, u odnosu na pisma Österreichische Nationalbanka, dovoljno je navesti da to tijelo nije nadležno nacionalno tijelo za Njemačku u smislu Uredbe br. 423/2007 i Uredbe br. 961/2010. Međutim, tužitelj ima sjedište u Njemačkoj.

               156

               Kao treće, suprotno tužiteljevim navodima, iz revizijskih izvješća navedenih u točki 152. trećoj podtočki ove presude ne proizlazi da se tužitelj u svakom slučaju uskladio sa zahtjevima mjera ograničavanja. Suprotno tomu, osim činjenice da je dva revizijska izvješća izradio Bundesbank te da je u izvješću od 23. prosinca 2010. provedena analiza financijskih transakcija koje je tužitelj izvršio i koja nije taksativna, već utemeljena na uzorku, u izvješću od 23. prosinca 2010. izrijekom se navodi da transakcije koje su izvršene u 2010. u okviru postupka preko trećih osoba mogu dovesti u pitanje ciljeve politike kažnjavanja Unije.

               157

               Iz svega navedenog, suprotno onomu što tvrdi tužitelj, proizlazi da transakcije navedene u obrazloženjima pobijanih odluka, u izostanku pojedinačnog odobrenja, nisu zakonite u odnosu na, ovisno o slučaju, Uredbu br. 423/2007 i Uredbu br. 961/2010, s obzirom na to da je, imajući u vidu navode iz točaka 129. i 139. ove presude, Vijeće moglo valjano utemeljiti mjere ograničavanja u odnosu na tužitelja na navedenim transakcijama.
               [omissis]

         Prigovor koji se odnosi na ocjenu prijedloga o upisu i preispitivanje upisa
      [omissis]

         Treći tužbeni razlog, koji se temelji na povredi načela zaštite legitimnih očekivanja, načela pravne sigurnosti i prava na dobru upravu

      [omissis]

         Prigovor nezakonitosti iz članka 20. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 961/2010, članka 16. stavka 2. točke (b) Uredbe br. 961/2010 i članka 23. stavka 2. Uredbe br. 267/2012

      [omissis]

         Četvrti tužbeni razlog, koji se temelji se na povredi načela proporcionalnosti, prava vlasništva i prava na obavljanje gospodarske aktivnosti

      [omissis]

         Vremenski učinci poništenja akata od 23. svibnja 2011.

      [omissis]

         Troškovi

      [omissis]

               Slijedom navedenoga,
               OPĆI SUD (četvrto vijeće),
               proglašava i presuđuje:

                        1.

                           Poništavaju se Provedbena uredba Vijeća (EU) br. 503/2011 od 23. svibnja 2011. o provedbi Uredbe (EU) br. 961/2010 o mjerama ograničavanja protiv Irana i Odluka Vijeća 2011/299/ZVSP od 23. svibnja 2011. o izmjeni Odluke 2010/413/ZVSP o mjerama ograničavanja protiv Irana, u dijelu u kojem se odnose na Europäisch‑Iranische Handelsbank AG.

                        2.

                           U preostalom dijelu tužba se odbija.

                        3.

                           Europäisch‑Iranische Handelsbank snosit će, osim triju petina vlastitih troškova, i tri petine troškova Vijeća Europske unije.

                        4.

                           Vijeće će snositi, osim dviju petina vlastitih troškova, i dvije petine troškova Europäisch‑Iranische Handelsbanka.

                        5.

                           Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske i Komisija snosit će vlastite troškove.

                           Pelikánová

                           Jürimäe

                           Van der Woude

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 6. rujna 2013.
                     Potpisi

            (
            *1
         )   Jezik postupka: engleski
      (
            1
         )   Reproducirani su samo dijelovi presude za koje Opći sud smatra da ih je korisno objaviti.


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 19. lipnja 2014.#Jessy Saint Prix protiv Secretary of State for Work and Pensions.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Supreme Court of the United Kingdom.#Zahtjev za prethodnu odluku – Članak 45. UFEU‑a – Direktiva 2004/38/EZ – Članak 7. – Pojam ,radnikʼ – Građanka Europske unije koja je prestala raditi zbog tjelesnih ograničenja povezanih sa zadnjim stupnjevima trudnoće i posljedicama poroda.#Predmet C‑507/12.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      19. lipnja 2014. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Članak 45. UFEU‑a — Direktiva 2004/38/EZ — Članak 7. — Pojam ‚radnik’ — Građanka Europske unije koja je prestala raditi zbog tjelesnih ograničenja povezanih sa zadnjim stupnjevima trudnoće i posljedicama poroda“
      U predmetu C‑507/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Supreme Court of the United Kingdom (Ujedinjena Kraljevina), odlukom od 31. listopada 2012., koju je Sud zaprimio 8. studenoga 2012., u postupku

         Jessy Saint Prix

      protiv

         Secretary of State for Work and Pensions,

      uz sudjelovanje:

         AIRE Centre,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: A. Tizzano (izvjestitelj), predsjednik vijeća, A. Borg Barthet, E. Levits, M. Berger i S. Rodin, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: M.-A. Gaudissart, voditelj odjela,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 14. studenoga 2013.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Saint Prix, R. Drabble, QC, kojeg je opunomoćio M. Spencer, solicitor,

               —

               za AIRE Centre, J. Stratford, QC, i M. Moriarty, barrister, kojeg je opunomoćio D. Das, solicitor,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, V. Kaye i A. Robinson, u svojstvu agenata, uz asistenciju B. Kennelyja i J. Coppela, barristers,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna i M. Szpunar, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, C. Tufvesson kao i J. Enegren i M. Wilderspin, u svojstvu agenata,

               —

               za Autorité de surveillance AELE, X. Lewis kao i M. Moustakali i C. Howdle, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 12. prosinca 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje odredaba članka 45. UFEU‑a i članka 7. Direktive 2004/38/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o pravu građana Unije i članova njihovih obitelji na slobodno kretanje i boravište na području države članice, kojom se izmjenjuje Uredba (EEZ) br. 1612/68 i stavljaju izvan snage direktive 64/221/EEZ, 68/360/EEZ, 72/194/EEZ, 73/148/EEZ, 75/34/EEZ, 75/35/EEZ, 90/364/EEZ, 90/365/EEZ i 93/96/EEZ (SL L 158, str. 77.; ispravci u SL L 229, str. 35. i SL 2005., L 197, str. 34.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 42.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između J. Saint Prix i Secretary of State for Work and Pensions (u daljnjem tekstu: Secretary of State) jer je tužiteljici odbijen zahtjev za isplatu dodatka na prihod.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodne izjave 2. do 4. i 31. Direktive 2004/38 određuju:

                        „(2)

                        Sloboda kretanja osoba predstavlja jednu od temeljnih sloboda na unutarnjem tržištu, koja obuhvaća područje bez unutarnjih granica, gdje je sloboda osigurana u skladu s odredbama Ugovora [o EZ‑u].

                        (3)

                        Građanstvo Unije predstavlja temeljni status državljana država članica, kada ostvaruju pravo slobode kretanja i boravišta. Stoga treba kodificirati i preispitati postojeće instrumente Zajednice kojima su zasebno uređeni radnici, samozaposlene osobe kao i studenti te druge osobe koje nisu aktivno zaposlene, kako bi se pojednostavnilo i ojačalo pravo slobode kretanja i boravišta građana Unije.

                        (4)

                        Kako bi se prevladao takav sektorski i pojedinačni pristup pravu na slobodu kretanja i boravišta i radi lakšeg ostvarivanja tog prava, potreban je jedinstveni pravni akt za izmjenu Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1612/68 od 15. listopada 1968. o slobodi kretanja radnika unutar Zajednice [(SL L 257, str. 2.), izmijenjene Uredbom Vijeća od 27. srpnja 1992. (SL L 245, str. 1.)] te stavljanje izvan snage sljedećih pravnih akata: Direktive Vijeća 68/360/EEZ od 15. listopada 1968. o ukidanju ograničenja kretanja i boravišta unutar Zajednice za radnike država članica i njihove obitelji [(SL L 257, str. 13.)], Direktive Vijeća 73/148/EEZ od 21. svibnja 1973. o ukidanju ograničenja kretanja i boravišta u Zajednici za državljane država članica u vezi s poslovnim nastanom i pružanjem usluga [(SL L 172, str. 14.)], Direktive Vijeća 90/364/EEZ od 28. lipnja 1990. o pravu boravišta [(SL L 180, str. 26.)], Direktive Vijeća 90/365/EEZ od 28. lipnja 1990. o pravu boravišta zaposlenih i samozaposlenih osoba koje su se prestale baviti profesionalnom djelatnošću [(SL L 180, str. 28.)] i Direktive Vijeća 93/96/EEZ od 29. listopada 1993. o pravu boravišta studenata [(SL L 317, str. 59.)].

                  [...]

                        (31)

                        Ova je direktiva u skladu s temeljnim pravima i slobodama te načelima koja su priznata osobito u Povelji Europske unije o temeljnim pravima. U skladu sa zabranom diskriminacije sadržanom u Povelji, države članice trebaju provoditi ovu direktivu bez diskriminacije među nositeljima prava iz ove direktive na temelju spola, rase, boje kože, etničkog ili socijalnog podrijetla, genetskih karakteristika, jezika, vjeroispovijesti i osobnih uvjerenja, političkih i ostalih mišljenja, pripadnosti etničkoj manjini, imovine, rođenja, invalidnosti, starosti i spolne orijentacije.“

               4

               Prema članku 1. točki (a) Direktive 2004/38:
               „Ova direktiva utvrđuje:a)

                        uvjete pod kojima građani Unije i članovi njihovih obitelji ostvaruju pravo na slobodno kretanje i boravište unutar područja država članica“.

               5

               Članak 7. navedene direktive, pod naslovom „Pravo boravišta dulje od tri mjeseca“, u stavcima 1. i 3. propisuje:
               „1.   Svi građani Unije imaju pravo boravišta na području druge države članice u razdoblju duljem od tri mjeseca ako:

                        a)

                        su radnici ili samozaposlene osobe u državi članici domaćinu [...]

                  [...]
               3.   Za potrebe stavka 1. točke (a), građani Unije koji više nisu radnici ili samozaposlene osobe zadržavaju položaj radnika ili samozaposlene osobe ako su:

                        a)

                        privremeno nesposobni za rad zbog bolesti ili nesreće;

                        b)

                        propisno prijavljeni kao nesvojevoljno nezaposleni nakon što su dulje od godinu dana bili zaposleni te su se prijavili kao tražitelji zaposlenja u nadležnom uredu za zapošljavanje;

                        c)

                        propisno prijavljeni kao nesvojevoljno nezaposleni nakon isteka ugovora o radu na određeno vrijeme kraćeg od godinu dana ili tijekom prvih dvanaest mjeseci te su se prijavili kao tražitelji zaposlenja u nadležnom uredu za zapošljavanje. U ovom slučaju položaj radnika se zadržava najmanje šest mjeseci;

                        d)

                        krenuli na strukovno osposobljavanje. Osim ako su nesvojevoljno nezaposleni, za zadržavanje položaja radnika osposobljavanje mora biti povezano s prethodnim zaposlenjem.“

               6

               Članak 16. stavci 1. i 3. iste direktive navodi:
               „1.   Građanin Unije koji je pet godina neprekidno zakonito boravio u državi članici domaćinu ondje ima pravo stalnog boravišta. [...]
               [...]
               3.   Na neprekinutost boravišta ne utječe privremena odsutnost koja ne prelazi ukupno šest mjeseci u godinu dana ili dulja odsutnost zbog obvezne vojne službe ili jedna odsutnost od najviše 12 uzastopnih mjeseci zbog važnih razloga poput trudnoće ili rođenja djeteta, ozbiljnih bolesti, školovanja ili strukovnog osposobljavanja ili premještaja u drugu državu članicu ili treću državu.“

         Pravo Ujedinjene Kraljevine

               7

               Zakon o socijalnim doprinosima i davanjima iz 1992. (Social Security Contributions and Benefits Act 1992) i uredbe (opće) o dodatku na prihod [Income Support (General) Regulations 1987] propisi su koji se primjenjuju na dodatak na prihod.

               8

               Dodatak na prihod davanje je koje se dodjeljuje, ovisno o izvorima, različitim kategorijama osoba, kojima pripadaju, temeljem članka 42. A navedene uredbe u vezi s točkom 14. (b) Priloga 1. B istoj uredbi, i žene koje „su trudne ili su bile trudne, ali samo za razdoblje koje počinje jedanaest tjedana prije tjedna u kojem se očekuje porod i završava 15 tjedana nakon dana završetka trudnoće“.

               9

               Odobrenje isplate navedenog davanja pretpostavlja, osobito, prema članku 124. stavku 1. točki (b) Zakona o socijalnim doprinosima i davanjima, da prihodi korisnika ne smiju prelaziti određeni „primjenjivi iznos“. Kada je taj iznos nula, nikakvo davanje se ne dodjeljuje.

               10

               Prema točki 17. Priloga 7. Uredbi (opće) o dodatnom dohotku iz 1987. određeni primjenjivi iznos za „stranu osobu“ iznosi nula.

               11

               Članak 21. AA stavak 1. te uredbe definira pojam „strana osoba“kao „podnositelj zahtjeva koji ne boravi redovno u Ujedinjenoj Kraljevini [...]“.

               12

               Prema članku 21. AA stavku 2. navedene uredbe, kako bi se smatralo da ima redovno boravište u Ujedinjenoj Kraljevini, podnositelj zahtjeva za dodatak na prihod mora imati „pravo boravka“ u toj državi članici.

               13

               Prema članku 2. stavku 2. te uredbe:
               „Podnositelj zahtjeva nije strana osoba ako je:

                        a)

                        radnik u smislu Direktive [2004/38];

                        b)

                        samozaposlena osoba u smislu te direktive;

                        c)

                        osoba koja zadržava svojstva navedena pod točkama (a) ili (b) ovog stavka sukladno članku 7. stavku 3. te direktive;

                        d)

                        osoba koja je član obitelji, u smislu članka 2. te direktive, osobe navedene pod točkama (a), (b) ili (c) ovoga stavka;

                        e)

                        osoba koja ima pravo stalnog boravka u Ujedinjenoj Kraljevini temeljem članka 17. te direktive.“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               14

               J. Saint Prix je francuska državljanka koja je u Ujedinjenu Kraljevinu došla 10. srpnja 2006. gdje je radila uglavnom kao suradnik u nastavi, od 1. rujna 2006. do 1. kolovoza 2007. Nakon toga upisala je na Sveučilištu u Londonu studij koji joj omogućuje stjecanje potvrde o osposobljenosti za vođenje nastave, predviđenog trajanja od 17. rujna 2007. do 27. lipnja 2008.

               15

               Tijekom tog razdoblja zatrudnjela je, s datumom poroda koji je bio predviđen za 2. lipnja 2008.

               16

               Dana 22. siječnja 2008., očekujući da će se zaposliti u srednjoj školi, J. Saint Prix prijavila se u agenciju za privremeno zapošljavanje te je 1. veljače 2008. prekinula školovanje na Sveučilištu u Londonu. Kako nijedan posao u srednjem školstvu nije bio dostupan, radila je kao zamjena u ustanovi predškolskog odgoja. Dana 12. ožujka 2008., nakon gotovo šest mjeseci trudnoće, J. Saint Prix je, međutim, prestala raditi zato što joj je rad s djecom u ustanovi predškolskog odgoja postao previše naporan. Nekoliko je dana bez uspjeha tražila posao koji bi više odgovarao njezinom stupnju trudnoće.

               17

               Dana 18. ožujka 2008., odnosno 11 tjedana prije predviđenog datuma poroda, J. Saint Prix podnijela je zahtjev za dodatak na prihod. Secretary of State odbio je njezin zahtjev odlukom od 4. svibnja 2008. te je ona podnijela tužbu First‑tier Tribunalu.

               18

               Dana 21. kolovoza 2008., odnosno tri mjeseca nakon preranog rođenja njezina djeteta, J. Saint Prix ponovno je počela raditi.

               19

               Odlukom od 4. rujna 2008. First‑tier Tribunal usvojio je tužbu tužiteljice. Međutim, 13. srpnja 2011. Upper Tribunal prihvatio je žalbu koju je protiv te odluke podnio Secretary of State. Court of Appeal potvrdio je odluku Upper Tribunala te se J. Saint Prix obratila sudu koji je uputio zahtjev.

               20

               Potonji sud dvoji treba li trudnu ženu koja zbog trudnoće privremeno prestane raditi smatrati „radnikom“ u svrhu slobode kretanja radnika iz članka 45. UFEU‑a i prava boravišta iz članka 7. Direktive 2004/38.

               21

               U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev zaključuje da ni članak 45. UFEU‑a ni članak 7. navedene direktive ne određuju pojam „radnika“.

               22

               Također, navedeni sud smatra, u biti, da iako je usvajajući istu direktivu zakonodavac Unije namjeravao kodificirati postojeće zakonodavstvo i praksu, ipak nije želio isključiti daljnji razvoj pojma „radnik“ koji bi uzeo u obzir i situacije koje se nisu izričito razmatrale u vrijeme usvajanja. Zbog tih razloga Sud može, uzimajući u obzir posebne okolnosti poput onih koje karakteriziraju trudnoću i neposredne posljedice poroda, odlučiti proširiti taj pojam i na trudne žene koje prestaju raditi na razumno vrijeme.

               23

               U takvim okolnostima Supreme Court of the United Kingdom odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li pravo boravka dodijeljeno „radniku“prema članku 7. Direktive [2004/38] tumačiti na način da se primjenjuje samo na one koji su i) u postojećem radnom odnosu, ii) barem u određenim okolnostima traže posao ili iii) obuhvaćeni proširenjem članka 7. stavka 3. [te direktive] ili članak 7. [navedene direktive] treba tumačiti tako da ne stvara prepreku prepoznavanju i drugih osoba kao „radnika“ u tom cilju?

                        2.

                                 a)

                                 Prema potonjoj pretpostavci, proširuje li se i na ženu koja legitimno prestane raditi ili tražiti posao zbog tjelesnih ograničenja povezanih sa zadnjim stupnjevima trudnoće i posljedicama poroda?

                                 b)

                                 Ako je tako, ima li ona pravo na koristi koje pruža definicija nacionalnog prava u trenutku kada je legitimno prestati raditi ili tražiti posao?“

         O prethodnim pitanjima

               24

               Svojim pitanjima, koja treba ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev pita, u biti, treba li pravo Unije, osobito članak 45. UFEU‑a i članak 7. Direktive 2004/38 tumačiti u smislu da žena koja prestane raditi ili tražiti posao zbog tjelesnih ograničenja povezanih sa zadnjim stupnjevima trudnoće i posljedicama poroda zadržava status „radnika“ u smislu navedenih članaka.

               25

               Kako bi se odgovorilo na ta pitanja, treba ponajprije istaknuti da iz treće i četvrte uvodne izjave navedene direktive proizlazi da je njezin cilj prevladati sektorski i pojedinačni pristup temeljnom i individualnom pravu građana Unije da se slobodno kreće i boravi na državnom području država članica, a u cilju olakšanja provedbe toga prava razvija se jedinstveni zakonodavni akt kojim se kodificiraju i revidiraju prijašnji instrumenti prava Unije koji su prethodili toj direktivi (vidjeti u tom smislu presudu Ziolkowski i Szeja, C‑424/10 i C‑425/10, EU:C:2011:866, t. 37.).

               26

               U tom pogledu, iz članka 1. točke (a) Direktive 2004/38 proizlazi da je cilj te direktive odrediti uvjete za provedbu navedenog prava, kojima pripadaju, kada se radi o boravku u trajanju od više od tri mjeseca, osobito uvjeti navedeni u članku 7. stavku 1. točki (a) te direktive, prema kojem građani Unije moraju biti u svojstvu radnika ili samozaposlenih osoba u državi članici domaćinu (vidjeti u tom smislu presudu Brey, C‑140/12, EU:C:2013:565, t. 53. i navedenu sudsku praksu).

               27

               Članak 7. stavak 3. navedene direktive navodi da, za potrebe članka 7. stavka 1. točke (a) iste direktive, građani Unije koji više nisu radnici ili samozaposlene osobe ipak zadržavaju položaj radnika ili samozaposlene osobe u pojedinim slučajevima, naime kada su privremeno nesposobni za rad zbog bolesti ili nesreće, kada su, pod određenim pretpostavkama, nesvojevoljno nezaposleni ili pak ako su krenuli, pod određenim uvjetima, na strukovno obrazovanje.

               28

               Dakle, treba zaključiti da članak 7. stavak 3. Direktive 2004/38 ne obuhvaća izričito situaciju žene koja se nalazi u posebnim okolnostima zbog tjelesnih ograničenja povezanih sa zadnjim stupnjevima trudnoće i posljedicama poroda.

               29

               U tom pogledu treba zaključiti, prema ustaljenoj praksi Suda, da trudnoću treba jasno razlikovati od bolesti u smislu da stanje trudnoće nije ni na koji način usporedivo s patološkim stanjem (vidjeti u tom smislu osobito presudu Webb, C‑32/93, EU:C:1994:300, t. 25. i navedenu sudsku praksu).

               30

               Slijedi da se ženu u situaciji poput J. Saint Prix, koja privremeno prestane raditi zbog zadnjeg stupnja trudnoće i posljedica poroda, ne može smatrati osobom privremeno nesposobnom za rad zbog bolesti temeljem članka 7. stavka 3. točke (a) Direktive 2004/38.

               31

               Međutim, ni iz članka 7. navedene direktive u cijelosti ni iz ostalih odredaba iste direktive ne proizlazi da je, u tim okolnostima, građanin Unije koji ne zadovoljava uvjete propisane tim člankom stoga sustavno lišen statusa „radnika“ u smislu članka 45. UFEU‑a.

               32

               Naime, kodifikacija prijašnjih instrumenata prava Unije, koja je cilj navedene direktive, kako bi se olakšala provedba prava građana Unije da se slobodno kreću i borave na državnom području država članica, sama po sebi ne ograničava opseg pojma radnika u smislu Ugovora o FEU‑u.

               33

               U tom pogledu treba podsjetiti da, prema ustaljenoj praksi Suda, pojam „radnik“ u smislu članka 45. UFEU‑a, kada određuje područje primjene temeljne slobode iz Ugovora, treba tumačiti široko (vidjeti u tom smislu presudu N., C‑46/12, EU:C:2013:97, t. 39. i navedenu sudsku praksu).

               34

               U tom kontekstu Sud je potvrdio da su svi građani jedne države članice, neovisno o mjestu boravka i državljanstvu, koji se služe pravom na slobodu kretanja radnika i koji obavljaju poslovne aktivnosti u državi članici različitoj od države članice u kojoj imaju boravište, obuhvaćeni područjem primjene članka 45. UFEU‑a (vidjeti osobito presude Ritter‑Coulais, C‑152/03, EU:C:2006:123, t. 31. i Hartmann, C‑212/05, EU:C:2007:437, t. 17.).

               35

               Sud je također naveo da, u okviru članka 45. UFEU‑a, „radnikom“ treba smatrati i osobu koja obavlja, tijekom određenog vremena, poslove za drugu osobu i prema njezinim uputama, za što prima naknadu. Jednom kada je radni odnos završio, dotična osoba u načelu gubi svojstvo radnika, međutim, s jedne strane, to svojstvo može proizvoditi određene učinke i nakon prestanka radnog odnosa i, s druge strane, osobu koja stvarno traži posao treba također smatrati radnikom (presuda Caves Krier Frères, C‑379/11, EU:C:2012:798, t. 26. i navedena sudska praksa).

               36

               Stoga, i u svrhu ovog predmeta, treba istaknuti da sloboda kretanja radnika obuhvaća pravo državljana država članica na slobodno kretanje i boravak na državnim područjima drugih država članica u svrhu traženja zaposlenja (vidjeti osobito presudu Antonissen, C‑292/89, EU:C:1991:80, t. 13.).

               37

               Slijedi da kvalifikacija radnika u smislu članka 45. UFEU‑a kao i prava koja iz tog statusa proizlaze ne ovise nužno o postojanju ili djelotvornom nastavljanju radnog odnosa (vidjeti u tom smislu presudu Lair, 39/86, EU:C:1988:322, t. 31. i 36.).

               38

               Pod tim uvjetima, ne može se potvrditi, protivno navodima vlade Ujedinjene Kraljevine, da članak 7. stavak 3. Direktive 2004/38 iscrpno popisuje okolnosti pod kojima se radnik migrant koji nije u radnom odnosu može i dalje koristiti tim statusom.

               39

               U ovom slučaju, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je J. Saint Prix bila zaposlena na državnom području Ujedinjene Kraljevine prije nego što je prestala raditi manje od tri mjeseca prije rođenja djeteta, zbog tjelesnih ograničenja povezanih sa zadnjim stupnjevima trudnoće i posljedicama poroda, što stranke u glavnom postupku ne osporavaju. Bez napuštanja državnog područja te države članice tijekom razdoblja prekida profesionalne djelatnosti, ponovno je našla posao tri mjeseca nakon rođenja djeteta.

               40

               Dakle, činjenica da navedena ograničenja obavezuju žensku osobu da prestane raditi tijekom razdoblja nužnog za oporavak nije, u načelu, te prirode da bi tu osobu lišila svojstva „radnika“ u smislu članka 45. UFEU‑a.

               41

               Naime, okolnost da takva osoba nije bila djelotvorno prisutna na tržištu rada države članice domaćina tijekom nekoliko mjeseci ne znači da je ta osoba prestala pripadati tom tržištu tijekom tog razdoblja, pod uvjetom da se vrati na posao ili pronađe novi u razumnom vremenu nakon poroda (vidjeti analogno presudu Orfanopoulos i Oliveri, C‑482/01 i C‑493/01, EU:C:2004:262, t. 50.).

               42

               U cilju utvrđivanja može li se vrijeme koje je proteklo između poroda i ponovnog nalaženja posla smatrati razumnim, na nadležnom nacionalnom sudu jest da uzme u obzir sve posebne okolnosti u glavnom postupku i primjenjive nacionalne propise kojima se uređuje trajanje rodiljnog dopusta, sukladno članku 8. Direktive Vijeća 92/85/EEZ od 19. listopada 1992. o uvođenju mjera za poticanje poboljšanja sigurnosti i zdravlja na radu trudnih radnica te radnica koje su nedavno rodile ili doje (deseta pojedinačna direktiva u smislu članka 16. stavka 1. Direktive 89/391/EEZ) (SL L 348, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 4., str. 73.).

               43

               Rješenje sadržano u točki 41. ove presude sukladno je cilju koji slijedi članak 45. UFEU‑a, odnosno omogućiti radniku da se slobodno kreće i boravi unutar državnog područja druge države članice u svrhu nalaženja posla (vidjeti presudu Uecker i Jacquet, C‑64/96 i C‑65/96, EU:C:1997:285, t. 21.).

               44

               Naime, kao što to ističe Europska komisija, građanku Unije odvraćalo bi se od provedbe njezinog prava na slobodu kretanja ako bi, pod pretpostavkom da je bila trudna u državi domaćinu i kao posljedica toga prestala raditi, pa i samo na kratko vrijeme, time riskirala gubitak svojstva radnika u toj zemlji.

               45

               Nadalje, treba podsjetiti da pravo Unije jamči posebnu zaštitu ženama vezano uz majčinstvo. Na tom temelju, treba podsjetiti da članak 16. stavak 3. Direktive 2004/38 propisuje da, u svrhu izračuna neprekinutog razdoblja od pet godina boravka na državnom području države članice domaćina koje građanima Unije omogućuje da steknu pravo stalnog boravka na tom državnom području, na kontinuitet takvog boravka ne utječe, osobito, neprekinuto odsustvo od najviše dvanaest uzastopnih mjeseci zbog važnih razloga kao što su trudnoća i porod.

               46

               Stoga, na temelju navedene zaštite, ako odsutnost zbog važnog događaja kao što je trudnoća ili porod nema utjecaja na kontinuitet od pet godina boravka u državi članici domaćinu koji se zahtijeva za odobravanje toga prava, tjelesna ograničenja povezana sa zadnjim stupnjevima trudnoće i posljedicama poroda, zbog kojih ženska osoba mora privremeno prestati raditi, ne mogu, a fortiori, prouzročiti gubitak statusa radnika toj osobi.

               47

               U pogledu svih prethodnih razmatranja, na postavljena prethodna pitanja treba odgovoriti tako da članak 45. UFEU‑a treba tumačiti u smislu da žena koja prestane raditi ili tražiti posao zbog tjelesnih ograničenja povezanih sa zadnjim stupnjevima trudnoće i posljedicama poroda zadržava svojstvo „radnika“ u smislu toga članka pod uvjetom da se vrati na posao ili pronađe novi u razumnom vremenu nakon rođenja djeteta.

         Troškovi

               48

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                     Članak 45. UFEU‑a treba tumačiti u smislu da žena koja prestane raditi ili tražiti posao zbog tjelesnih ograničenja povezanih sa zadnjim stupnjevima trudnoće ili posljedicama poroda zadržava svojstvo „radnika“ u smislu toga članka pod uvjetom da se vrati na posao ili pronađe novi u razumnom vremenu nakon rođenja djeteta.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski