title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 13. studenoga 2014.#Mario Vital Pérez protiv Ayuntamiento de Oviedo.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo nº 4 de Oviedo.#Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Članak 21. – Direktiva 2000/78/EZ – Članak 2. stavak 2., članak 4. stavak 1. i članak 6. stavak 1. – Diskriminacija na temelju dobi – Nacionalna odredba – Uvjet zapošljavanja lokalnih policijskih službenika – Određivanje najviše dobi od 30 godina – Razlozi za opravdanje.#Predmet C‑416/13.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      13. studenoga 2014. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Socijalna politika — Jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja — Povelja Europske unije o temeljnim pravima — Članak 21. — Direktiva 2000/78/EZ — Članak 2. stavak 2., članak 4. stavak 1. i članak 6. stavak 1. — Diskriminacija na temelju dobi — Nacionalna odredba — Uvjet zapošljavanja lokalnih policijskih službenika — Određivanje najviše dobi od 30 godina — Razlozi za opravdanje“
      U predmetu C‑416/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo no 4 de Oviedo (Španjolska), odlukom od 16. srpnja 2013., koju je Sud zaprimio 23. srpnja 2013., u postupku

         Mario Vital Pérez

      protiv

         Ayuntamiento de Oviedo,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednik vijeća, K. Lenaerts, potpredsjednik Suda, vršitelj dužnosti suca drugog vijeća, J.‑C. Bonichot, A. Arabadjiev i J. L. da Cruz Vilaça (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za M. Vitala Péreza, M. Noval Pato i I. Fernández‑Jardón Fernández, abogados,

               —

               za španjolsku vladu, M. J. García‑Valdecasas Dorrego i L. Banciella Rodríguez‑Miñon, u svojstvu agenata,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i J. Möller, u svojstvu agenata,

               —

               za francusku vladu, D. Colas i R. Coesme, u svojstvu agenata,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju S. Varonea, avvocato dello Stato,

               —

               za Europsku komisiju, L. Lozano Palacios i D. Martin, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 17. srpnja 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 2. stavka 2., članka 4. stavka 1. i članka 6. stavka 1. točke (c) Direktive Vijeća 2000/78/EZ od 27. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja (SL L 303, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 69.) kao i članka 21. stavka 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između M. Vitala Péreza i Ayuntamiento de Oviedo (općina Oviedo, u daljnjem tekstu: Ayuntamiento) u pogledu odluke potonjeg da odobri obavijest o natječaju u kojemu je bilo predviđeno da kandidati za radna mjesta lokalnih policijskih službenika ne smiju biti stariji od 30 godina.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodne izjave 18., 23. i 25. Direktive 2000/78 glase:

                        „(18)

                        Ovom se Direktivom od oružanih snaga, policije, zatvora ili hitnih službi posebno ne zahtijeva zapošljavanje ili zadržavanje na radu osoba koje ne posjeduju odgovarajuće sposobnosti za obavljanje niza zadataka koji bi pred njih mogli biti postavljeni, uzimajući u obzir legitiman cilj očuvanja operativne spremnosti tih službi.

                  [...]

                        (23)

                        Različito postupanje može se opravdati u vrlo malom broju slučajeva, ako određena značajka povezana s […] dobi […] predstavlja stvarni ili odlučujući uvjet za obavljanje tog posla te ako je cilj opravdan, a zahtjev razmjeran. [...]

                  [...]

                        (25)

                        Zabrana diskriminacije na temelju dobi predstavlja bitan dio ispunjavanja ciljeva navedenih u smjernicama za zapošljavanje, kao i poticanja raznolikosti radne snage. Međutim, u određenim okolnostima, razlike u postupanju povezane sa starosnom dobi mogu se opravdati te su stoga potrebni posebni propisi koji se mogu razlikovati ovisno o stanju u pojedinoj državi članici. Stoga je važno razlikovati opravdano različito postupanja, posebice ono koje se temelji na opravdanim ciljevima politike zapošljavanja, tržišta rada i ciljeva usavršavanja, od diskriminacije koju treba zabraniti.“

               4

               Sukladno članku 1. Direktive 2000/78, njezina je svrha utvrditi opći okvir za borbu protiv diskriminacije na temelju vjere ili uvjerenja, invaliditeta, dobi ili spolnog opredjeljenja u vezi sa zapošljavanjem i obavljanjem zanimanja, kako bi se u državama članicama ostvarila primjena načela jednakog postupanja.

               5

               Članak 2. te direktive propisuje:
               „1.   Za potrebe ove Direktive ‚načelo jednakog postupanja’ znači nepostojanje bilo kakve izravne ili neizravne diskriminacije na temelju bilo kojeg od razloga iz članka 1.
               2.   Za potrebe stavka 1:

                        a)

                        smatra se da se radi o izravnoj diskriminaciji u slučaju kada se prema jednoj osobi postupa lošije nego prema drugoj osobi ili je došlo do takvog postupanja ili je moglo doći do takvog postupanja u sličnim situacijama, zbog bilo kojeg od razloga iz članka 1.

                  [...]“

               6

               U članku 3. stavku 1. Direktive 2000/78/EZ navodi se:
               „1.   U granicama nadležnosti prenesenih na Zajednicu, ova se Direktiva primjenjuje na sve osobe, bilo u javnom ili privatnom sektoru, uključujući javna tijela, u odnosu na:

                        (a)

                        uvjete za pristup zapošljavanju, samozapošljavanju ili uvjete za obavljanje zanimanja, uključujući mjerila odabira i uvjete za primanje u radni odnos, bez obzira na to o kojoj se vrsti djelatnosti radi te na svim profesionalnim razinama, uključujući napredovanje.“

               7

               Članak 4. stavak 1. te direktive glasi kako slijedi:
               „Neovisno o članku 2. stavcima 1. i 2., države članice mogu propisati da različito postupanje, koje se temelji na nekoj od značajki u vezi s bilo kojim od razloga iz članka 1., ne predstavlja diskriminaciju kada zbog prirode određenih profesionalnih djelatnosti ili zbog uvjeta u kojima se obavljaju takva značajka predstavlja stvarni i odlučujući uvjet za obavljanje određenog zanimanja, ako je svrha opravdana, a zahtjev proporcionalan.“

               8

               Članak 6. Direktive 2000/78/EZ predviđa:
               „1.   Neovisno o članku 2. stavku 2., države članice mogu predvidjeti da se različito postupanje na temelju dobi neće smatrati diskriminacijom, ako su, u kontekstu nacionalnog prava, te razlike objektivno i razumno opravdane legitimnim ciljem, uključujući legitimnu politiku zapošljavanja, tržište rada i strukovno obrazovanje te ako su načini ostvarivanja tog cilja primjereni i nužni.
               Takvo različito postupanje može, između ostalog, uključivati:
               [...]

                        (c)

                        određivanje najviše dobi za zapošljavanje, koja se temelji na zahtjevima obuke za određeno radno mjesto ili na potrebi postojanja razumnog razdoblja zaposlenja prije umirovljenja.

                  [...]“

         Španjolsko pravo

               9

               U Španjolskoj je svaka od 17 autonomnih zajednica donijela zakone ili podzakonske propise o statusu lokalne policije koji se razlikuju u pogledu najviše dobi za pristupanje tom zanimanju. Naime, dok neki zakoni tu dob utvrđuju na 30 ili više godina, drugi ne predviđaju nikakva ograničenja.

               10

               U članku 18. stavku 6. Zakona 2/2007 autonomne zajednice Kneževine Asturije o koordinaciji lokalne policije (Ley de Coordinación de las Policías Locales de la Comunidad Autonóma del Principado de Asturias) od 23. ožujka 2007. (BOE br. 169, od 16. srpnja 2007.) propisani su zadaci službenika lokalne policije kako slijedi:
               „Pomoć građanima, zaštita osoba i imovine, uhićenje i nadzor počinitelja kaznenih djela, preventivna ophodnja, upravljanje prometom i drugi slični zadaci po nalogu nadređenih.“

               11

               Članak 32. točka (b) tog zakona propisuje kao opći uvjet za primitak u službu lokalne policije:
               „[...]

                        (b)

                        dob od najmanje 18 i najviše 30 godina.“

               12

               Zakon 2/2007 donesen je u okviru nadležnosti koje su španjolskim ustavom dodijeljene autonomnim zajednicama na temelju Organskog zakona 2/1986 o službama sigurnosti (Ley Orgánica 2/1986 de Fuerzas y Cuerpos de Seguridad) od 13. ožujka 1986. (BOE od 14. ožujka 1986.).

               13

               U članku 11. stavku 1. Organskog zakona 2/1986 propisani su sljedeći zadaci službi državne sigurnosti:
               „Službe državne sigurnosti zaštićuju slobodno ostvarivanje prava i sloboda građana te im jamče sigurnost, tako što:

                        (a)

                        osiguravaju poštovanje zakona i općih propisa provođenjem naloga nadležnih tijela u okviru njihovih ovlasti;

                        (b)

                        pružaju pomoć i zaštitu osobama te osiguravaju zaštitu i nadzor nad ugroženom imovinom bez obzira na izvor opasnosti;

                        (c)

                        nadziru i zaštićuju javne prostore i zgrade za koje postoji takva potreba;

                        (d)

                        osiguravaju zaštitu i sigurnost visokih dužnosnika;

                        (e)

                        ako je to potrebno, održavaju i uspostavljaju javni red i sigurnost;

                        (f)

                        sprečavaju počinjenje kaznenih djela;

                        (g)

                        istražuju kaznena djela radi otkrivanja i uhićenja osumnjičenikâ, izuzimaju predmete kojima su djela počinjena, njihov su rezultat ili dokaz o njihovu počinjenju i stavljaju ih na raspolaganje nadležnom sucu ili sudu te sastavljaju relevantna tehnička i stručna izvješća;

                        (h)

                        prikupljaju, primaju i analiziraju sve relevantne podatke koji su od značaja za javni red i sigurnost te proučavaju, planiraju i koriste metode i tehnike prevencije prijestupništva;

                        (i)

                        surađuju sa službama civilne zaštite u slučaju ozbiljne opasnosti, prirodne ili druge nepogode širih razmjera sukladno uvjetima koji su utvrđeni u propisima o civilnoj zaštiti“.

               14

               Članak 53. stavak 1. Organskog zakona 2/1986 koji utvrđuje zadatke lokalnih policijskih jedinica glasi kako slijedi:
               „Lokalne policijske jedinice obavljaju sljedeće zadatke:

                        (a)

                        štite tijela jedinice lokalne samouprave i osiguravaju nadzor ili fizičku zaštitu njihovih zgrada i prostora;

                        (b)

                        uređuju i upravljaju prometom u gradskom centru te postavljaju signalizaciju sukladno prometnim propisima;

                        (c)

                        sastavljaju zapisnike o prometnim nesrećama koje su se dogodile u gradskom centru;

                        (d)

                        obavljaju zadatke upravne policije u pogledu rješenja, odluka i drugih općinskih akata koji ulaze u njihovu nadležnost;

                        (e)

                        obavljaju zadatke pravosudne policije [...];

                        (f)

                        pružaju pomoć u slučaju nesreća, prirodnih ili drugih nepogoda širih razmjera sudjelujući u izvršenju planova civilne zaštite, kako je to predviđeno zakonom;

                        (g)

                        upravljaju aktivnostima prevencije i poduzimaju sve potrebne mjere za sprječavanje počinjenja kaznenih djela [...];

                        (h)

                        nadziru javne prostore i po pozivu surađuju sa službama državne sigurnosti i s policijom autonomnih zajednica na osiguravanju prosvjeda i održavanju reda prilikom većih okupljanja;

                        (i)

                        po pozivu, sudjeluju u rješavanju privatnih sukoba.“

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               15

               Mario Vital Pérez podnio je 8. travnja 2013. sudu koji je uputio zahtjev tužbu protiv odluke Ayuntamienta od 7. ožujka 2013. o odobravanju posebnih uvjeta predviđenih u obavijesti o natječaju za popunjavanje petnaest radnih mjesta službenika lokalne policije.

               16

               M. Vital Pérez osporava zakonitost točke 3.2. navedene obavijesti o natječaju u kojoj je propisano da kandidat ne može biti stariji od 30 godina. Prema mišljenju tužitelja u glavnom postupku tim se uvjetom povređuje njegovo temeljno pravo utvrđeno španjolskim ustavom i Direktivom 2000/78 da pod jednakim uvjetima pristupi javnoj službi.

               17

               M. Vital Pérez zahtijeva poništenje navedene točke s obrazloženjem da sadrži uvjet koji nije osnovan ni opravdan, s obzirom na to da se tjelesne sposobnosti potrebne za obavljanje zadataka provjeravaju testovima navedenima u obavijesti o natječaju. Naime, on ukazuje na to da u skladu s točkom 3.5 navedenog poziva kandidati moraju „[p]osjedovati tjelesne i psihičke sposobnosti potrebne za obavljanje zadataka oglašenog radnog mjesta i za prolazak na testovima“ koji su pobliže određeni u obavijesti o natječaju o kojem je riječ.

               18

               M. Vital Pérez napominje da uredbe ili zakoni koje su donijele autonomne zajednice ili ne određuju nikakvu dobnu granicu (Andaluzija, Aragonija, Baleari, Kanari, Kastilja‑La Mancha, Katalonija ili Ekstremadura) ili je utvrđuju na 35 (Baskija) ili 36 godina (Valencija i Galicija).

               19

               Ayuntamiento ističe da utvrđivanjem uvjeta dobi samo poštuje Zakon 2/2007. Nadalje, ističe da je mjeru opravdao pozivanjem na članak 6. Direktive 2000/78 i, u svakom slučaju, da je Sud u presudi Wolf (C‑229/08, EU:C:2010:3) već presudio u korist navedenog uvjeta.

               20

               Ističući da je Tribunal Supremo u svojim presudama od 21. ožujka i 17. listopada 2011. poništio podzakonski propis koji je predviđao isključenje kandidata starijih od 30 godina iz općeg natječaja za vježbenike za policijske inspektore nacionalne policije, sud koji je uputio zahtjev ocjenjuje da uvjet dobi o kojem je riječ ne može zadovoljiti kriterij proporcionalnosti. Taj sud, naime, smatra da postoje manje otegotna sredstva od određivanja najviše dobi za zaposlenje kojima se može postići željeni cilj, a taj je da službenici lokalne policije posjeduju tražene posebne tjelesne sposobnosti za obavljanje svog zanimanja. Upravo je testiranje tih sposobnosti poseban uvjet iz obavijesti o natječaju.

               21

               Taj sud također ocjenjuje da se tjelesne sposobnosti potrebne za primanje službenika lokalne policije ne mogu usporediti s „iznimno izraženim tjelenim sposobnostima“ koje, s obzirom na drukčiju narav zadataka, moraju posjedovati, pa u ovom slučaju nije moguće neposredno primijeniti ocjenu iz presude Wolf (EU:C:2010:3).

               22

               U tim je okolnostima Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo no 4 de Oviedo odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Protive li se članak 2. stavak 2., članak 4. stavak 1. i članak 6. stavak 1. točka (c) Direktive 2000/78 [...] te članak 21. stavak 1 [Povelje], s obzirom na to da zabranjuju svaki oblik diskriminacije na temelju dobi, tome da se u općinskoj obavijesti o natječaju, u kojoj se izrijekom primjenjuje regionalni zakon države članice, odredi najviša dob od 30 godina za pristupanje radnom mjestu službenika lokalne policije?“

         O prethodnom pitanju

         Uvodna razmatranja

               23

               U okviru ovog zahtjeva za prethodnu odluku, sud koji ga je uputio traži od Suda tumačenje kako članka 21. Povelje tako i odredbi Direktive 2000/78.

               24

               Valja podsjetiti da je Sud potvrdio načelo zabrane diskriminacije na temelju dobi koje se treba smatrati općim načelom prava Unije i koje je konkretizirano Direktivom 2000/78 u području zapošljavanja i obavljanja zanimanja (presude Kücükdeveci, C‑555/07, EU:C:2010:21, t. 21. i Prigge i dr., C‑447/09, EU:C:2011:573, t. 38.).

               25

               Slijedom toga, kada mu je u okviru spora između pojedinca i javne uprave postavljeno prethodno pitanje koje se odnosi na tumačenje općeg načela zabrane diskriminacije na temelju dobi, kako je utvrđeno člankom 21. Povelje kao i odredbama Direktive 2000/78, Sud razmatra to pitanje samo s obzirom na spomenutu direktivu (vidjeti u tom smislu presudu Tyrolean Airways Tiroler Luftfahrt, C‑132/11, EU:C:2012:329, t. 21. do 23.).

         Prethodno pitanje

               26

               Sud koji uputio zahtjev u biti pita treba li članak 2. stavak 2., članak 4. stavak 1. i članak 6. stavak 1. točku (c) Direktive 2000/78 tumačiti na način da se protivi nacionalnom propisu poput onoga o kojemu se raspravlja u glavnom postupku, koji određuje najvišu dob od 30 godina za zapošljavanje službenika lokalne policije.

               27

               Kako bi se odgovorilo na postavljeno pitanje, valja ispitati ulazi li propis o kojem se raspravlja u glavnom postupku u područje primjene Direktive 2000/78 i, u slučaju potvrdnog odgovora, predviđa li on različito postupanje na temelju dobi, koje se, ako je to slučaj, može smatrati opravdanim u smislu te direktive.

               28

               Najprije valja naglasiti da kako iz naslova i preambule tako i iz sadržaja i krajnjeg cilja Direktive 2000/78 proizlazi da se njome želi uspostaviti opći okvir koji bi svakoj osobi osigurao jednakost postupanja „pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja“, pružajući joj učinkovitu zaštitu od diskriminacije na temelju nekog od razloga iz njezinog članka 1., među kojima je i dob (presude Hütter, C‑88/08, EU:C:2009:381, t. 33. i Georgiev, C‑250/09 i C‑268/09, EU:C:2010:699, t. 26.).

               29

               Konkretno, što se tiče primjene ove direktive u kontekstu glavnog predmeta, valja navesti da iz članka 3. stavka 1. točke (a) te direktive proizlazi da se ona primjenjuje na sve osobe, bilo u javnom ili privatnom sektoru, uključujući javna tijela, osobito u pogledu uvjeta za pristup zapošljavanju, samozapošljavanju ili uvjeta za obavljanje zanimanja, uključujući mjerila odabira i uvjete za primanje u radni odnos, bez obzira na to o kojoj se vrsti djelatnosti radi, te na svim profesionalnim razinama, uključujući napredovanje.

               30

               Time što predviđa da se osobe starije od 30 godina ne mogu primiti u službu lokalne policije, članak 32. točka (b) Zakona 2/2007 utječe na uvjete zapošljavanja tih radnika. Stoga treba smatrati da se propisom takve naravi utvrđuju pravila u području pristupa zapošljavanju u javnom sektoru u smislu članka 3. stavka 1. točke (a) Direktive 2000/78.

               31

               Iz navedenoga proizlazi da se ta direktiva primjenjuje na slučaj poput onoga koji je doveo do spora iznesenog pred sud koji je uputio zahtjev.

               32

               U odnosu na pitanje uspostavlja li propis o kojem se raspravlja u glavnom postupku različito postupanje na temelju dobi, valja ponoviti da sukladno članku 2. stavku 1. Direktive 2000/78, „‚načelo jednakog postupanja’ znači nepostojanje bilo kakve izravne ili neizravne diskriminacije na temelju bilo kojeg od razloga iz članka 1.“ te direktive. Njezin članak 2. stavak 2. točka (a) pobliže određuje da se za potrebe primjene stavka 1. tog članka radi o izravnoj diskriminaciji kada se prema nekoj osobi postupa lošije nego prema drugoj ili je došlo do takvog postupanja ili je moglo doći do takvog postupanja u sličnim situacijama zbog bilo kojeg od razloga iz članka 1. iste direktive.

               33

               U predmetnom slučaju učinak članka 32. točke (b) Zakona 2/2007 je taj da se prema određenim osobama postupa lošije nego prema drugima koje se nalaze u usporedivom položaju samo zato što su starije od 30 godina. Propis takve naravi očito uspostavlja različito postupanje koje se neposredno temelji na dobi u smislu odredbi članka 1. i članka 2. stavka 2. točke (a) Direktive 2000/78.

               34

               Valja još provjeriti može li se takvo različito postupanje opravdati u smislu članka 4. stavka 1. i članka 6. stavka 1. Direktive 2000/78.

               35

               Kao prvo, u odnosu na članak 4. stavak 1. Direktive 2000/78, valja navesti da prema samom tekstu te odredbe „različito postupanje, koje se temelji na nekoj od značajki u vezi s bilo kojim od razloga iz članka 1. [te direktive], ne predstavlja diskriminaciju kada zbog prirode određenih profesionalnih djelatnosti ili zbog uvjeta u kojima se obavljaju takva značajka predstavlja stvarni i odlučujući uvjet za obavljanje određenog zanimanja, ako je svrha opravdana, a zahtjev proporcionalan“.

               36

               U tom smislu Sud je već presudio da iz članka 4. stavka 1. Direktive 2000/78 proizlazi da nije razlog ono na čemu se temelji različito postupanje, već je to značajka koja je s tim razlogom povezana, a koja mora činiti bitan i odlučujući uvjet za obavljanje zanimanja (vidjeti presude Wolf, EU:C:2010:3, t. 35., i Prigge i dr., EU:C:2011:573, t. 66.).

               37

               Sukladno ustaljenoj sudskoj praksi posjedovanje posebnih tjelesnih sposobnosti je značajka koja je povezana s dobi (presude Wolf, EU:C:2010:3, t. 41., i Prigge i dr., EU:C:2011:573, t. 67.).

               38

               U predmetnom slučaju, iz članka 18. stavka 6. Zakona 2/2007 proizlazi da zadaci službenika lokalne policije obuhvaćaju osobito pomoć građanima, zaštitu osoba i imovine, uhićenje i nadzor počinitelja kaznenih djela, preventivnu ophodnju i upravljanje prometom.

               39

               Iako je točno da određeni zadaci, poput pomoći građanima ili upravljanja prometom, očito ne zahtijevaju važan fizički angažman, to ne vrijedi za zadatke koji se odnose na zaštitu osoba i imovine, uhićenje i nadzor počinitelja kaznenih djela te preventivne ophodnje čije obavljanje može zahtijevati uporabu fizičke sile.

               40

               Narav potonjih zadataka zahtijeva posebnu tjelesnu sposobnost, s obzirom na to da tjelesna nespremnost tijekom obavljanja navedenih zadataka može imati velike posljedice ne samo za službenike lokalne policije i treće osobe, nego i za održavanje javnog reda (vidjeti u tom smislu presudu Prigge i dr., EU:C:2011:573, t. 67.).

               41

               Iz toga slijedi da se u pogledu obavljanja službe u lokalnoj policiji posjedovanje posebnih tjelesnih sposobnosti može smatrati „stvarnim i odlučujućim uvjetom za obavljanje određenog zanimanja“ u smislu članka 4. stavka 1. Direktive 2000/78.

               42

               Što se tiče cilja propisa o kojem se raspravlja u glavnom postupku, španjolska je vlada ukazala na to da je utvrđivanjem dobne granice od 30 godina za pristup u službu lokalne policije Zakon 2/2007 težio tome da zajamči operativnu spremnost i dobro funkcioniranje policijske službe, osiguravajući to da novoprimljeni službenici budu u stanju izvršavati fizički najteže zadatke tijekom relativno dugog razdoblja svoje karijere.

               43

               U odnosu na to valja navesti da je u uvodnoj izjavi 18. Direktive 2000/78 precizirano da potonja ne može obvezati policijsku službu da zaposli ili zadrži na radu osobe koje ne posjeduju odgovarajuće sposobnosti za obavljanje niza zadataka koji bi pred njih mogli biti postavljeni, uzimajući u obzir legitiman cilj očuvanja operativne spremnosti tih službi.

               44

               Prema tome, potreba da se osigura operativna spremnost i dobro funkcioniranje policijske službe legitiman je cilj u smislu članka 4. stavka 1. Direktive 2000/78 (vidjeti u tom smislu presudu Wolf, EU:C:2010:3, t. 39.).

               45

               Međutim, valja ispitati je li nacionalni propis o kojem se raspravlja u glavnom postupku, utvrdivši takvu dobnu granicu, propisao uvjet koji je proporcionalan, odnosno je li ta granica prikladna za postizanje željenog cilja i prelazi li ono što je nužno za njegovo ostvarenje.

               46

               U odnosu na to valja ponoviti da se prema uvodnoj izjavi 23. Direktive 2000/78 različito postupanje može opravdati u „vrlo malom broju slučajeva“ ako određena značajka koja je, među ostalim, povezana s dobi predstavlja stvaran ili odlučujući uvjet za obavljanje tog posla.

               47

               Nadalje, budući da dopušta odstupanje od načela zabrane diskriminacije, članak 4. stavak 1. navedene direktive valja usko tumačiti (presuda Prigge i dr., EU:C:2011:573, t. 72.).

               48

               U tom smislu valja provjeriti, imajući u vidu navedeno u točkama 39. do 41. ove presude, jesu li posebne tjelesne sposobnosti koje se traže za obavljanje zadataka službenika lokalne policije nužno povezane s određenom dobnom skupinom i posjeduju li ih osobe koje prelaze određenu dob?

               49

               Prilikom te provjere valja voditi računa o sljedećim elementima.

               50

               Kao prvo, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da postoje očite razlike između propisa autonomnih zajednica koji se odnose na službenike lokalne policije u pogledu određivanja naviše dobi za pristup tom zanimanju. Naime, dok pojedini propisi utvrđuju tu dob na 30 godina ili više (35, 36 ili 40 godina), druge su autonomne zajednice odlučile ne odrediti tu granicu.

               51

               Kao drugo, u odgovoru na pitanje Suda upućeno pisanim putem, španjolska je vlada potvrdila da je ukinut uvjet najviše dobi za pristup radnom mjestu službenika nacionalne policije - čiji su zadaci, propisani u članku 11. Zakona 2/1986, slični onima koji su dodijeljeni lokalnoj policiji.

               52

               Kao treće, valja navesti da je u presudi Wolf (EU:C:2010:3, t. 44.) Sud zaključio da je proporcionalna mjera koja se sastoji u određivanju najviše dobi od 30 godina za zapošljavanje na radna mjesta u samostalnoj tehničkoj službi u vatrogastvu, s obzirom na to da je takvo ograničenje bilo potrebno da bi se osigurala operativna spremnost i dobro funkcioniranje predmetne službe.

               53

               Međutim, Sud je do tog zaključka došao tek nakon što je na temelju znanstvenih podataka koji su mu podneseni utvrdio da neki zadaci koji su povjereni članovima samostalne tehničke službe u vatrogastvu, poput gašenja požara, zahtijevaju „iznimno izražene“ tjelesne sposobnosti te da je vrlo malo službenika starijih od 45 godina koji su tjelesno sposobni obavljati takvu aktivnost. Prema mišljenju Suda, zapošljavanje u poodmakloj životnoj dobi imalo bi za posljedicu to da se vrlo velikom broju službenika ne bi mogli povjeriti fizički najzahtjevniji zadaci. Također, takvo zapošljavanje ne bi omogućavalo da se tako zaposlenim službenicima navedeni zadaci povjere u dovoljno dugom vremenskom razdoblju. Naposljetku, razumno organiziranje profesionalne vatrogasne službe zahtijeva, u pogledu samostalne tehničke službe, postojanje međusobne ovisnosti između fizički zahtjevnih radnih mjesta koja ne odgovaraju najstarijim službenicima i fizički manje zahtjevnih radnih mjesta koja su im prilagođena (presuda Wolf, EU:C:2010:3, t. 41. i 43.).

               54

               Prema utvrđenjima suda koji je uputio zahtjev, imajući u vidu zadatke koji su povjereni službenicima lokalne policije, kako su opisani u točki 38. ove presude, sposobnosti koje moraju posjedovati ti službenici kako bi bili u stanju ispuniti neke od tih zadataka nije uvijek usporediva sa „iznimno izraženim“ tjelesnim sposobnostima koje se sustavno zahtijevaju od vatrogasaca, osobito kod gašenja požara.

               55

               U tom smislu valja naglasiti, kao što je to navedeno u točki 17. ove presude, da je u točki 3.5. Ayuntamientove obavijesti o natječaju za popunjavanje radnih mjesta službenika lokalne policije predviđeno da kandidati za ta radna mjesta moraju posjedovati „tjelesne i psihičke sposobnosti potrebne za obavljanje zadataka oglašenog radnog mjesta i za prolazak na testovima“ koji su pobliže određeni u toj obavijesti. Riječ je o zahtjevnim i izlučnim testovima tjelesnih sposobnosti koji, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, omogućavaju postizanje cilja koji se sastoji u tome da službenici lokalne policije posjeduju tražene posebne tjelesne sposobnosti za obavljanje svojeg zanimanja na način koji je manje otegotan od određivanja najviše dobi.

               56

               Nadalje, na temelju nijednog elementa spisa koji je dostavljen Sudu kao ni pisanih očitovanja koja su mu podnesena ne može se utvrditi da je za postizanje cilja koji se sastoji u osiguravanju operativne spremnosti i dobrog funkcioniranja službenika lokalne policije potrebno očuvati određenu dobnu strukturu u službi na način da se zapošljavaju isključivo službenici mlađi od 30 godina.

               57

               Iz svega navedenog proizlazi da je odredivši takvu dobnu granicu Zakon 2/2007 propisao neproporcionalan uvjet.

               58

               Prema tome, članak 4. stavak 1. Direktive 2000/78 treba tumačiti na način da se protivi nacionalnom propisu poput onoga o kojem se raspravlja u glavnom postupku, kojim je određena najviša dob od 30 godina za zapošljavanje službenika lokalne policije

               59

               Kao drugo, što se tiče članka 6. stavka 1. Direktive 2000/78, valja istaknuti da ta odredba predviđa da se različito postupanje na temelju dobi neće smatrati diskriminacijom ako su, u kontekstu nacionalnog prava, te razlike objektivno i razumno opravdane legitimnim ciljem, uključujući legitimnu politiku zapošljavanja, tržište rada i strukovno obrazovanje te ako su načini ostvarivanja tog cilja primjereni i nužni. U drugom podstavku točki (c) istog članka, na koji se izrijekom poziva sud koji je uputio zahtjev, predviđeno je da takvo različito postupanje može uključivati „određivanje najviše dobi za zapošljavanje, koja se temelji na zahtjevima obuke za određeno radno mjesto ili na potrebi postojanja razumnog razdoblja zaposlenja prije umirovljenja“.

               60

               Valja stoga provjeriti može li se uvjet koji se odnosi na najvišu dob od 30 godina za pristup radnom mjestu službenika lokalne policije, kakav proizlazi iz članka 32. točke (b) Zakona 2/2007, opravdati legitimnim ciljem u smislu članka 6. stavka 1. Direktive 2000/78 i jesu li sredstva koja su upotrjebljena za postizanje tog cilja prikladna i nužna.

               61

               U glavnom predmetu Zakon 2/2007 ne sadrži nikakvu naznaku ciljeva koje želi postići svojim člankom 32. točkom (b).

               62

               Ipak, kao što je Sud već presudio, ne može se na temelju članka 6. stavka 1. Direktive 2000/78 osnovano zaključiti da to što u propisu o kojem se raspravlja u glavnom postupku nedostaje preciznosti u pogledu cilja koji se njime želi postići automatski znači da se on ne bi mogao opravdati na temelju te odredbe. U slučaju takve nepreciznosti potrebno je da drugi elementi koji proizlaze iz općeg konteksta predmetne mjere omoguće utvrđivanje cilja kako bi se proveo sudski nadzor njegove legitimnosti, te prikladnosti i nužnosti sredstava upotrijebljenih za njegovo ostvarenje (presude Palacios de la Villa, C‑411/05, EU:C:2007:604, t. 56. i 57. i Komisija/Mađarska, C‑286/12, EU:C:2012:687, t. 58.).

               63

               U tom smislu valja prije svega istaknuti da unatoč tome što se španjolska vlada poziva na uravnoteženu dobnu strukturu kao cilj predmetne mjere, iz elemenata spisa koji je dostavljen Sudu ne proizlazi da je cilj te mjere poticanje novog zapošljavanja. Stoga se ne može smatrati da se njome mogu ostvariti ciljevi politike zapošljavanja u smislu članka 6. stavka 1. Direktive 2000/78.

               64

               Međutim, iz razmatranja suda koji je uputio zahtjev, isključivo nadležnog za tumačenje mjerodavnog nacionalnog zakonodavstva, proizlazi u odnosu na eventualnu primjenu članka 6. stavka 1. Direktive 2000/78 da se u glavnom predmetu uvjet dobne granice iz Zakona 2/2007 temelji na zahtjevima obuke za predmetno radno mjesto i potrebi postojanja razumnog razdoblja zaposlenja prije umirovljenja ili premještaja na drugo radno mjesto.

               65

               Budući da su navedeni ciljevi sadržani u članku 6. stavku 1. podstavku 2. točki (c) Direktive 2000/78, oni mogu „u kontekstu nacionalnog prava“, kako to predviđa članak 6. stavak 1., „objektivno i razumno“ opravdati različito postupanje na temelju dobi.

               66

               Još treba provjeriti jesu li sredstva koja su upotrijebljena za postizanje tih ciljeva prikladna i nužna.

               67

               U tom smislu valja naglasiti da države članice raspolažu širokim prostorom diskrecijske ocjene pri odabiru mjera prikladnih za ostvarenje svojih ciljeva u području socijalne politike i politike zapošljavanja. Navedeni prostor diskrecijske ocjene ne može, međutim, imati za učinak onemogućavanje provedbe načela zabrane diskriminacije na temelju dobi (presude Age Concern England, C‑388/07, EU:C:2009:128, t. 51., i Ingeniørforeningen i Danska, C‑499/08, EU:C:2010:600, t. 33.).

               68

               Što se tiče, kao prvo, cilja koji je povezan sa zahtjevima obuke za radno mjesto službenika lokalne policije, iz točke 7. obavijesti o natječaju koju je odobrio Ayuntamiento proizlazi da prije stupanja u službu kandidati odabrani na tom natječaju moraju proći razdoblje „selektivne obuke“ čije trajanje određuje regionalna škola lokalne policije ili Ayuntamiento.

               69

               U članku 36. Zakona 2/2007, jedinoj njegovoj odredbi koja se odnosi na obuku službenika lokalne policije, navodi se samo to da škola javne sigurnosti Kneževine Asturije „osigurava obuku […], napredovanje i specijalizaciju“ članova lokalne policije, pritom pobliže ne određujući značajke predmetne obuke.

               70

               Štoviše, na temelju nijednog elementa koji je dostavljen Sudu ne može se zaključiti da je dobna granica za zapošljavanje prikladna i nužna sa stajališta cilja koji se sastoji u osiguravanju obuke predmetnih službenika.

               71

               Kao drugo, što se tiče cilja koji se sastoji u osiguravanju razumnog razdoblja zaposlenja prije umirovljenja, najprije valja istaknuti da je, prema navodima suda koji je uputio zahtjev, za umirovljenje službenika lokalne policije potrebno navršiti 65 godina. K tome, iako sud koji je uputio zahtjev također spominje premještaj na drugo radno mjesto s 58 godina, riječ je o mogućnosti koja se može ponuditi službeniku lokalne policije na njegov zahtjev, koja, usto, ne utječe na dob za umirovljenje.

               72

               Slijedom toga, nacionalni propis poput onoga o kojem se raspravlja u glavnom postupku, koji određuje najvišu dob od 30 godina za zapošljavanje službenika lokalne policije, ne može se smatrati nužnim da bi se tim službenicima osiguralo razumno razdoblje zaposlenja prije umirovljenja u smislu članka 6. stavka 1. točke (c) Direktive 2000/78. To što je „redovna“ dob za umirovljenje, koja proizlazi iz općeg sustava socijalne sigurnosti, određena na 67 godina, u tom smislu nije relevantno.

               73

               Dakle, različito prestupanje proizašlo iz odredbe poput članka 32. točke (b) Zakona 2/2007 ne može se opravdati na temelju članka 6. stavka 1. točke (c) Direktive 2000/78.

               74

               U tim okolnostima na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da članak 2. stavak 2., članak 4. stavak 1. i članak 6. stavak 1. točku (c) Direktive 2000/78 treba tumačiti na način da se protive nacionalnom propisu, poput onoga o kojem se raspravlja u glavnom postupku, koji određuje najvišu dob od 30 godina za zapošljavanje službenika lokalne policije.

         Troškovi

               75

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                     Članak 2. stavak 2., članak 4. stavak 1. i članak 6. stavak 1. točku (c) Direktive Vijeća 2000/78/EZ od 27. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja treba tumačiti na način da se protive nacionalnom propisu, poput onoga o kojem se raspravlja u glavnom postupku, koji određuje najvišu dob od 30 godina za zapošljavanje službenika lokalne policije.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: španjolski


Presuda Suda (prvo vijeće) od 14. listopada 2004.#Saatgut-Treuhandverwaltungsgesellschaft mbH protiv Brangewitz GmbH.#Zahtjev za prethodnu odluku: Landgericht Düsseldorf - Njemačka.#Predmet C-336/02.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 12. travnja 2013. # Société des auteurs, compositeurs et éditeurs de musique (SACEM) protiv Europske komisije. # Tržišno natjecanje. # Predmet T-422/08.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 19. studenog 1998. # Haydar Akman protiv Oberkreisdirektor des Rheinisch-Bergischen-Kreises. # Zahtjev za prethodnu odluku: Verwaltungsgericht Köln - Njemačka. # Sloboda kretanja radnika. # Predmet C-210/97.


Presuda Suda (treće vijeće) od 9. listopada 2008.#Győrgy Katz protiv István Roland Sós.#Zahtjev za prethodnu odluku: Fővárosi Bíróság - Mađarska.#Predmet C-404/07.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 20. listopada 2011.#Greenstar-Kanzi Europe NV protiv Jean Hustin i Jo Goossens.#Zahtjev za prethodnu odluku: Hof van Cassatie - Belgija.#Predmet C-140/10.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 1. srpnja 2010.#Emanuela Sbarigia protiv Azienda USL RM/A i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunale amministrativo regionale per il Lazio - Italija.#Predmet C-393/08.


Presuda Suda (peto vijeće) od 11. ožujka 2004.#Saatgut-Treuhandverwaltungsgesellschaft mbH protiv Werner Jäger.#Zahtjev za prethodnu odluku: Oberlandesgericht Düsseldorf - Njemačka.#Predmet C-182/01.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 6. srpnja 2006.#Talacre Beach Caravan Sales Ltd protiv Commissioners of Customs & Excise.#Zahtjev za prethodnu odluku: Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) - Ujedinjena Kraljevina.#Šesta direktiva o PDV-u - Članak 28.#Predmet C-251/05.


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 5. lipnja 2014.#Kone AG i dr. protiv ÖBB‑Infrastruktur AG.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Oberster Gerichtshof.#Članak 101. UFEU‑a – Naknada štete prouzročene zabranjenim sporazumom iz tog članka – Šteta prouzročena višom cijenom koju je primijenio poduzetnik kao posljedicu zabranjenog sporazuma u kojem on ne sudjeluje (Umbrella pricing) – Uzročna veza.#Predmet C‑557/12.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      5. lipnja 2014. (
            *1
         )
      „Članak 101. UFEU‑a — Naknada štete prouzročene zabranjenim sporazumom iz tog članka — Šteta prouzročena višom cijenom koju je primijenio poduzetnik kao posljedicu zabranjenog sporazuma u kojem on ne sudjeluje (Umbrella pricing) — Uzročna veza“
      U predmetu C‑557/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Oberster Gerichtshof (Austrija), odlukom od 17. listopada 2012., koju je Sud zaprimio 3. prosinca 2012., u postupku

         Kone AG,

         Otis GmbH,

         Schindler Aufzüge und Fahrtreppen GmbH,

         Schindler Liegenschaftsverwaltung GmbH,

         ThyssenKrupp Aufzüge GmbH

      protiv

         ÖBB‑Infrastruktur AG,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, E. Juhász, A. Rosas (izvjestitelj), D. Šváby i C. Vajda, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: V. Tourrès, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 12. prosinca 2013.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Kone AG, H. Wollmann, Rechtsanwalt,

               —

               za Otis GmbH, D. Hauck i E. Hold, Rechtsanwälte,

               —

               za Schindler Aufzüge und Fahrtreppen GmbH i Schindler Liegenschaftsverwaltung GmbH, A. Traugott i S. Riegler, Rechtsanwälte,

               —

               za ThyssenKrupp Aufzüge GmbH, A Reidlinger, T. Kustor i E. Rittenauer, Rechtsanwälte,

               —

               za ÖBB‑Infrastruktur AG, A. Egger, Rechtsanwalt,

               —

               za austrijsku vladu, C. Pesendorfer, u svojstvu agenta,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju P. Gentilija, avvocato dello Stato,

               —

               za Europsku komisiju, G. Meessen i P. Van Nuffel, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 30. siječnja 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 101. UFEU‑a.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Kone AG (u daljnjem tekstu: Kone), Otis GmbH (u daljnjem tekstu: Otis), Schindler Aufzüge und Fahrtreppen GmbH (u daljnjem tekstu: Schindler Aufzüge und Fahrtreppen), Schindler Liegenschaftsverwaltung GmbH (u daljnjem tekstu: Schindler Liegenschaftsverwaltung) i ThyssenKrupp Aufzüge GmbH (u daljnjem tekstu: ThyssenKrupp Aufzüge), poduzetnika koji su sudjelovali u zabranjenim sporazumima o instaliranju i održavanju dizala i pokretnih stepenica u više država članica, i ÖBB‑Infrastruktur AG (u daljnjem tekstu: ÖBB‑Infrastruktur), društva kćeri Österreichische Bundesbahnen (Austrijske željeznice), povodom mogućnosti zahtijevanja naknade štete pretrpljene zbog viših cijena koje su se primjenjivale kod sklapanja ugovora s poduzetnicima koji nisu sudjelovali u tim zabranjenim sporazumima.

         Pravni okvir

               3

               Članak 1295. austrijskog Općeg građanskog zakonika (Allgemeines Bürgerliches Gesetzbuch, u daljnjem tekstu: ABGB) glasi:
               „Svatko ima pravo zahtijevati naknadu štete od osobe koja mu je štetu prouzročila svojom krivnjom; šteta se može prouzročiti kršenjem ugovorne obveze ili neovisno o ugovoru.“

               4

               U skladu s člankom 1311. drugom rečenicom ABGB‑a, za prouzročenu štetu odgovara osoba koja „prekrši zakon čija je svrha spriječiti slučajne štete“ („zaštitni zakon“).

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               5

               Kone, Otis, Schindler Aufzüge und Fahrtreppen, Schindler Liegenschaftsverwaltung i ThyssenKrupp Aufzüge, primjenjivali su u značajnoj mjeri, u najmanju ruku od 80-ih godina, u više država članica sporazum o podjeli tržišta dizala i pokretnih stepenica.

               6

               Europska komisija odredila je 21. veljače 2007. Kone, Otis, Schindler Aufzüge und Fahrtreppen i Schindler Liegenschaftsverwaltung novčanu kaznu u ukupnom iznosu od 992 milijuna eura zbog njihovog sudjelovanja u zabranjenim sporazumima o instaliranju i održavanju dizala i pokretnih stepenica u Belgiji, Njemačkoj, Luksemburgu i Nizozemskoj.

               7

               Presudom od 8. listopada 2008. Oberster Gerichtshof potvrdio je, u svojstvu žalbenog suda u području prava zabranjenih sporazuma, rješenje od 14. prosinca 2007. kojim je Kartellgericht (sud nadležan za tržišno natjecanje) izrekao novčane kazne Kone, Otis i Schindler Aufzüge und Fahrtreppen te još dvama društvima. Budući da je ThyssenKrupp Aufzüge odlučio svjedočiti kako bi mogao koristiti oslobođenje od kazne, taj poduzetnik nije sudjelovao u postupku iz područja prava zabranjenih sporazuma.

               8

               Cilj sporazuma iz glavnog postupka (u daljnjem tekstu: predmetni sporazum) bio je jamčiti poduzetniku kojemu se daje prednost višu cijenu od cijene koju bi mogao primjenjivati pri uobičajenim uvjetima tržišnog natjecanja. Time je narušeno tržišno natjecanje i osobito razvoj cijena u odnosu na razvoj koji bi postojao u takvim uvjetima.

               9

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da su sudionici zabranjenog sporazuma pokušali postići dogovor o više od polovice trgovinskog udjela novih instaliranja na ukupnom austrijskom teritoriju. Više od polovice predmetnih projekata podijeljeno je među sudionicima zabranjenog sporazuma, tako da je najmanje trećina tržišnog udjela bila predmetom usklađenog djelovanja. Oko dvije trećine projekata koji su doveli do usklađenog djelovanja ostvareni su u skladu s predviđanjima. U trećini slučajeva tržište je podijeljeno trećim poduzetnicima (koji nisu bili sudionici zabranjenog sporazuma) ili sudioniku zabranjenog sporazuma koji nije poštovao dogovorene načine podjele podnoseći ponudu s nižim iznosom. Također su utvrđene podjele među sudionicima zabranjenog sporazuma na bilateralnoj razini. Zbog postupanja sudionika predmetnog zabranjenog sporazuma, također tijekom posljednjih godina koje su prethodile 2004., cijene na tržištu se gotovo uopće nisu mijenjale i tržišni udjeli dotičnih osoba ostali su pretežno jednaki.

               10

               Navodeći „učinak zaštitne cijene“ (umbrella effect), ÖBB‑Infrastruktur zahtijeva od tužitelja u glavnom postupku naknadu štete procijenjene na 1839239,74 eura, proizašlu iz činjenice da je od trećih poduzetnika, koji nisu bili sudionici predmetnog zabranjenog sporazuma, kupio dizala i pokretne trake po višoj cijeni od one koja bi bila određena da nije bilo tog zabranjenog sporazuma zato što su ti treći poduzetnici iskoristili postojanje potonjeg sporazuma za određivanje svojih cijena u višem iznosu.

               11

               Prvostupanjski sud odbio je zahtjev ÖBB‑Infrastruktur, ali je žalbeni sud usvojio njegov zahtjev.

               12

               Oberster Gerichtshof, pred kojim su postupak pokrenuli tužitelji u glavnom postupku, ispitao je uvjete postojanja odgovornosti sudionika u zabranjenom sporazumu, u odnosu na članak 101. UFEU‑a i sudsku praksu Suda, osobito presuda Courage i Crehan (C‑453/99, EU:C:2001:465); Manfredi i dr. (C‑295/04 do C‑298/04, EU:C:2006:461) i Pfleiderer (C‑360/09, EU:C:2011:389).

               13

               U skladu sa sudskom praksom austrijskih sudova, osoba koja zahtijeva naknadu štete na temelju izvanugovorne odgovornosti mora dokazati odgovarajuću uzročnu vezu i protupravnost, odnosno povredu zaštitnog zakona, u smislu članka 1311. ABGB‑a.

               14

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da, na temelju pojma odgovarajuće uzročne veze, počinitelj štete mora odgovarati za sve posljedice, uključujući slučajne posljedice, na čiji je eventualni nastanak mogao in abstracto računati, ali ne i za atipične posljedice. Spomenuti sud navodi da, kada poduzetnik koji nije sudionik zabranjenog sporazuma koristi prednosti učinka zaštitne cijene, neće postojati odgovarajuća uzročna veza između zabranjenog sporazuma i štete koju eventualno pretrpi kupac ako se radi o neizravnoj šteti, odnosno o kolateralnom učinku neovisne odluke koju je osoba koja nije sudionik zabranjenog sporazuma donijela na temelju vlastitih odluka o poslovanju. Smatra se da su učinak koji situacija na tržištu proizvede u odnosu na konkurenta, takva kakvom su je oblikovali sudionici zabranjenog sporazuma, ekonomske odluke koje poduzetnik s tim u vezi donese kao i odluke koje donese u odnosu na svoje proizvode i odluke o upravljanju, osobito za određivanje cijena, značajno određene brojnim faktorima koji nemaju nikakve veze s tim zabranjenim sporazumom.

               15

               U odnosu na pitanje protupravnosti, Oberster Gerichtshof je presudio da, na temelju doktrine o zaštitnoj svrsi norme, činjenica uzrokovanja materijalne štete uzrokuje obvezu naknade štete samo u slučaju ako protupravnost štete proizlazi iz povrede ugovornih obveza, apsolutnih prava ili zaštitnih zakona. Odlučujuća je stoga činjenica je li predmet odredbe koju je počinitelj štete povrijedio bila zaštita interesa oštećenika. To nije slučaj kod prakse zaštitne cijene (umbrella pricing), koja ne podrazumijeva nikakvu protupravnost. Protupravni postupci sudionika zabranjenog sporazuma imali su za cilj oštetiti osobe koje kupuju njihove proizvode po umjetno povišenim cijenama koje oni iskazuju. Šteta prouzročena zaštitnom cijenom samo je kolateralni učinak neovisne odluke koju osoba koja nije sudionik tog zabranjenog sporazuma donese na temelju vlastitih odluka o poslovanju.

               16

               Sud koji je uputio zahtjev ističe da je pitanje u pravu Unije postoji li pravo na naknadu štete proizašle iz učinka zaštitne cijene vrlo kontroverzno i u njemačkoj i u austrijskoj doktrini. Zbog primarnosti prava Unije postavljeno pitanje bit će od odlučujuće važnosti, zbog nesigurnosti koja postoji u odnosu na pitanje je li odbijanje prava na naknadu štete spojivo s načelom učinkovitosti koje je uspostavio Sud.

               17

               Slijedom navedenog, Oberster Gerichtshof odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li članak 101. UFEU‑a (članak 81. EZ‑a, članak 85. UEZ‑a) tumačiti na način da svatko ima pravo od sudionika zabranjenog sporazuma zahtijevati čak i naknadu štete koju prouzroči osoba koja nije sudionik zabranjenog sporazuma a koja, koristeći rast tržišnih cijena, poveća cijene svojih vlastitih proizvoda više nego što bi to učinila da ne postoji zabranjeni sporazum (umbrella pricing), zbog čega načelo učinkovitosti koje je propisao Sud [...] zahtijeva donošenje potvrdne odluke u okviru nacionalnog prava?“

         O prethodnom pitanju

               18

               Budući da članci 85. UEZ‑a, 81. EZ‑a i 101. UFEU‑a imaju pretežno jednak sadržaj, navodit će se samo članak 101. UFEU‑a koji je trenutno na snazi.

               19

               Sud koji je uputio zahtjev u biti pita protivi li se članak 101. UFEU‑a tumačenju i primjeni prava države članice koje se sastoji u kategoričkom isključivanju, zbog razloga pravne prirode, građanske odgovornosti poduzetnika koji sudjeluju u zabranjenom sporazumu za štetu prouzročenu cijenama koje poduzetnik koji ne sudjeluje u tom sporazumu odredi, uzimajući u obzir djelovanje spomenutog sporazuma, u višem iznosu od onoga koji bi primijenio da taj sporazum ne postoji.

               20

               Valja podsjetiti da članak 101. stavak 1. UFEU‑a i članak 102. UFEU‑a proizvode izravne učinke u odnosima među pojedincima i stvaraju prava za pojedince koje nacionalni sudovi moraju očuvati (vidjeti presude BRT i Société belge des auteurs, compositeurs et éditeurs, 127/73, EU:C:1974:25, t. 16.; Courage i Crehan, EU:C:2001:465, t. 23., i Manfredi i dr., EU:C:2006:461, t. 39.).

               21

               Puna učinkovitost članka 101. UFEU‑a i posebice koristan učinak zabrane propisane njegovim stavkom 1. bili bi dovedeni u pitanje kada svaka osoba ne bi mogla zahtijevati naknadu štete koju joj je prouzročio ugovor ili postupanje koji mogu ograničiti ili narušiti tržišno natjecanje (presude Courage i Crehan, EU:C:2001:465, t. 26.; Manfredi i dr., EU:C:2006:461, t. 60.; Otis i dr., C‑199/11, EU:C:2012:684, t. 41., i Donau Chemie i dr., C‑536/11, EU:C:2013:366, t. 21.).

               22

               Stoga svatko može zahtijevati naknadu pretrpljene štete kada postoji uzročna veza između te štete i zabranjenog sporazuma ili djelovanja zabranjenog člankom 101. UFEU‑a (presude Manfredi i dr., EU:C:2006:461, t. 61., i Otis i dr., EU:C:2012:684, t. 43.).

               23

               Pravo svake osobe da zahtijeva naknadu takve štete zapravo osnažuje operativni karakter pravila tržišnog natjecanja Unije i može odvratiti od sporazuma ili djelovanja, često prikrivenih, koji mogu ograničiti ili narušiti tržišno natjecanje, pridonoseći na taj način održavanju stvarnog tržišnog natjecanja u Europskoj uniji (presude Courage i Crehan, EU:C:2001:465, t. 27.; Manfredi i dr., EU:C:2006:461, t. 91.; Pfleiderer, EU:C:2011:389, t. 29.; Otis i dr., EU:C:2012:684, t. 42., i Donau Chemie i dr., EU:C:2013:366, t. 23.).

               24

               U nedostatku propisa Unije iz tog područja unutarnji pravni poredak svake države treba odrediti načine korištenja prava zahtijevanja naknade štete prouzročene zabranjenim sporazumom ili zabranjenim djelovanjem iz članka 101. UFEU‑a, uključujući primjenu pojma „uzročna veza“, kako bi bila poštovana načela ekvivalentnosti i učinkovitosti (presuda Manfredi i dr., EU:C:2006:461, t. 64.).

               25

               Stoga pravila koja se primjenjuju na postupke radi osiguranja očuvanja prava koje pojedinci ostvaruju na temelju izravnog učinka prava Unije ne smiju davati manje prednosti od pravila koja se tiču sličnih unutarnjih postupaka (načelo ekvivalentnosti) i ne smiju činiti gotovo nemogućim ili pretjerano teškim korištenje prava zajamčenih pravnim poretkom Unije (načelo učinkovitosti) (vidjeti presude Courage i Crehan, EU:C:2001:465, t. 29.; Manfredi i dr., EU:C:2006:461, t. 62.; Pfleiderer, EU:C:2011:389, t. 24., i Donau Chemie i dr., EU:C:2013:366, t. 27.).

               26

               U tom smislu, i posebice u području prava tržišnog natjecanja, ta pravila ne smiju ugroziti učinkovitu primjenu članaka 101. i 102. UFEU‑a (vidjeti presude VEBIC, C‑439/08, EU:C:2010:739, t. 57.; Pfleiderer, EU:C:2011:389, t. 24., i Donau Chemie i dr., EU:C:2013:366, t. 27.).

               27

               U glavnom postupku, ÖBB‑Infrastruktur tvrdi da je dio štete koju je pretrpio prouzročio predmetni zabranjeni sporazum koji je omogućio održavanje tržišne cijene na tolikoj razini da su konkurenti koji nisu bili sudionici tog sporazuma mogli i sami izvući korist od te tržišne cijene koja je bila viša od cijene koja bi postojala bez tog sporazuma, bilo u obliku marže ili jednostavno opstanka, iako je njihova struktura troškova bila takva da su uobičajeni uvjeti tržišnog natjecanja mogli dovesti do njihovog nestanka s tržišta.

               28

               Nesporno je među strankama koje su podnijele očitovanja Sudu da se takva pojava zaštitne cijene (umbrella pricing) smatra jednom od mogućih posljedica zabranjenog sporazuma, pod određenim okolnostima. Međutim, tužitelji u glavnom postupku načelno osporavaju prikladnost tumačenja prava Unije na način da ono prihvaća zahtjeve za naknadu štete koji se temelje na postojanju zaštitne cijene (umbrella claims).

               29

               U tom smislu valja navesti da je tržišna cijena jedan od glavnih elemenata koje poduzetnik uzima u obzir prilikom određivanja cijene po kojoj će ponuditi svoje proizvode ili svoje usluge. Kada se zabranjenim sporazumom uspije održati umjetno povećana cijena za određene proizvode i kada su ispunjeni određeni tržišni uvjeti, koji se osobito odnose na prirodu proizvoda ili dio tržišta obuhvaćen tim zabranjenim sporazumom, ne može se isključiti da konkurentski poduzetnik, koji nije sudionik zabranjenog sporazuma, odluči odrediti cijenu svoje ponude u višem iznosu od onoga koji bi izabrao u uobičajenim uvjetima tržišnog natjecanja, odnosno da taj sporazum ne postoji. U takvim okolnostima, čak i da se određivanje cijene ponude smatra posve autonomnom odlukom koju je donio poduzetnik koji ne sudjeluje u zabranjenom sporazumu, valja ipak utvrditi da je ta odluka mogla biti donesena u odnosu na tržišnu cijenu iskrivljenu tim sporazumom i, stoga, protivnu pravilima tržišnog natjecanja.

               30

               Proizlazi da je, protivno navodima Schindler Aufzüge und Fahrtreppen i Schindler Liegenschaftsverwaltung, činjenica, da je klijent poduzetnika koji nije sudionik zabranjenog sporazuma, ali koji je imao koristi od ekonomskih uvjeta zaštitne cijene, pretrpio štetu zbog cijene ponude koja je viša od cijene koja bi postojala bez tog sporazum, dio mogućih posljedica tog sporazuma, što njegovim sudionicima ne može biti nepoznato.

               31

               U odnosu na nacionalno zakonodavstvo u glavnom postupku, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da austrijsko pravo kategorički isključuje pravo na naknadu štete u situaciji poput one u glavnom postupku zbog činjenice da se uzročna veza između pretrpljene štete i predmetnog zabranjenog sporazuma, kad ne postoji ugovorna veza sa sudionikom tog sporazuma, smatra prekinutom autonomnom odlukom poduzetnika koji ne sudjeluje u tom sporazumu, ali koji je zbog postojanja tog sporazuma odredio zaštitnu cijenu (umbrella pricing).

               32

               Točno je da, kako je navedeno u točki 24. ove presude, unutarnji pravni poredak svake države načelno treba odrediti pravila o primjeni pojma „uzročna veza“. Međutim, iz sudske prakse Suda, navedene u točki 26. ove presude, proizlazi da ta nacionalna pravila moraju jamčiti punu učinkovitost prava tržišnog natjecanja Unije (vidjeti u tom smislu presudu VEBIC, EU:C:2010:739, t. 63.). Stoga ta pravila moraju posebno uzeti u obzir cilj članka 101. UFEU‑a koji jamči održanje učinkovitog tržišnog natjecanja koje nije narušeno na unutarnjem tržištu i time cijena koje su određene u skladu sa slobodnim tržišnim natjecanjem. U tim je okolnostima Sud presudio da, kako je navedeno u točki 22. ove presude, nacionalna pravila moraju svakome priznati pravo da zahtijeva naknadu pretrpljene štete.

               33

               Dakle, puna učinkovitost članka 101. UFEU‑a bila bi dovedena u pitanje kada bi pravo svake osobe da zahtijeva naknadu pretrpljene štete nacionalnim pravom bilo podređeno, kategorički i neovisno o posebnim okolnostima slučaja, postojanju izravne uzročne veze, pri čemu bi to pravo bilo isključeno zbog činjenice da dotična osoba nije imala ugovorne veze sa sudionikom zabranjenog sporazuma, nego s poduzetnikom koji u njemu nije sudjelovao, čija je politika cijena ipak posljedica zabranjenog sporazuma koji je omogućio iskrivljavanje mehanizama oblikovanja cijene koji uređuju konkurentska tržišta.

               34

               Posljedično, žrtva zaštitne cijene (umbrella pricing) može dobiti naknadu pretrpljene štete od sudionika zabranjenog sporazuma, iako sama nije imala ugovorne veze s njima, ako se ustanovi da bi posljedica tog zabranjenog sporazuma mogla biti, ovisno o okolnostima slučaja i osobito o posebnostima predmetnog tržišta, primjena zaštitne cijene od strane trećih osoba koje postupaju autonomno i da te okolnosti i posebnosti nisu mogle biti nepoznate sudionicima tog sporazuma. Sud koji je uputio zahtjev treba provjeriti jesu li ti uvjeti bili ispunjeni.

               35

               Kone i Otis ističu da tužbe za naknadu štete pretrpljene zbog povećanih cijena, koje su posljedica postojanja zaštitne cijene, predstavljaju kaznene zahtjeve za naknadu štete, s obzirom na to da zauzvrat šteti koju je pretrpio ÖBB‑Infrastruktur ne postoji bogaćenje tužitelja u glavnom postupku. Treba ipak navesti da pravila u području izvanugovorne odgovornosti ne čine iznos naknade štete ovisnim o koristi koju je ostvario počinitelj štetne radnje koja je prouzročila štetu.

               36

               Spomenuti tužitelji među ostalim tvrde da takva naknada štete može odvratiti dotične poduzetnike da pomažu tijelima za tržišno natjecanje pri istraživanju predmeta, što bi bilo protivno načelu učinkovitosti. Valja međutim podsjetiti da je program oslobođenja od kazne program koji je uspostavila Komisija putem svoje Obavijesti o oslobađanju od kazni i smanjenju kazni u slučajevima kartela (SL 2006, C 298, str. 17.), koja nema zakonsku snagu i ne obvezuje države (presuda Pfleiderer, EU:C:2011:389, t. 21.). Slijedom navedenog, taj program oslobođenja od kazne ne može uskratiti pojedincima prava na naknadu štete pred nacionalnim sudovima, pretrpljene zbog povrede članka 101. UFEU‑a.

               37

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 101. UFEU‑a treba tumačiti na način da se protivi tumačenju i primjeni unutarnjeg prava države članice koje se sastoji u kategoričkom isključivanju, zbog razloga pravne prirode, građanske odgovornosti poduzetnika koji sudjeluju u zabranjenom sporazumu za štetu prouzročenu cijenama koje poduzetnik koji ne sudjeluje u tom sporazumu odredi, uzimajući u obzir djelovanje spomenutog sporazuma, u višem iznosu od onoga koji bi primijenio da taj sporazum ne postoji.

         Troškovi

               38

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                     Članak 101. UFEU‑a treba tumačiti na način da se protivi tumačenju i primjeni unutarnjeg prava države članice koje se sastoji u kategoričkom isključivanju, zbog razloga pravne prirode, građanske odgovornosti poduzetnika koji sudjeluju u zabranjenom sporazumu za štetu prouzročenu cijenama koje poduzetnik koji ne sudjeluje u tom sporazumu odredi, uzimajući u obzir djelovanje spomenutog sporazuma, u višem iznosu od onog koji bi primijenio da taj sporazum ne postoji.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački.


title: Presuda Suda (šesto vijeće) od 13. ožujka 2014.#A. Karuse AS protiv Politsei- ja Piirivalveamet.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tartu ringkonnakohus.#Cestovni promet – Uredba (EZ) br. 561/2006 – Obveza korištenja tahografa – Izuzeće za vozila koja se koriste za potrebe održavanja cesta – Vozilo koje prevozi šljunak od mjesta utovara do mjesta radova na održavanju ceste.#Predmet C‑222/12.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑222/12,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je podnio Tartu ringkonnakohus (Estonija) odlukom od 4. svibnja 2012., koju je Sud zaprimio 11. svibnja 2012., u postupku
            A. Karuse AS
            protiv
            Politsei- ja Piirivalveamet,
            SUD (šesto vijeće),
            u sastavu: A. Borg Barthet, predsjednik vijeća, E. Levits i M. Berger (izvjestiteljica), suci,
            nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
            tajnik: A. Calot Escobar,
            uzimajući u obzir pisani postupak,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za estonsku vladu, M. Linntam, u svojstvu agenta,
            – za grčku vladu, I. Bakopoulos i O. Souropani, u svojstvu agenata,
            – za švedsku vladu, U. Persson, u svojstvu agenta,
            – za Europsku komisiju, J. Hottiaux, u svojstvu agenta, uz asistenciju C. Gintera, advokaat ,
            odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 13. stavka 1. točke (h) Uredbe (EZ) br. 561/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 15. ožujka 2006. o usklađivanju određenog socijalnog zakonodavstva koje se odnosi na cestovni promet i o izmjeni uredbi Vijeća (EEZ) br. 3821/85 i (EZ) br. 2135/98 te o stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EEZ) br. 3820/85 (SL L 102, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 6., str. 167.).
            2. Zahtjev je upućen u okviru spora između A. Karuse AS (u daljnjem tekstu: Karuse) i Politsei- ja Piirivalveamet u vezi s odlukom javnog službenika da podvrgne izvanrednoj tehničkoj kontroli vozilo koje pripada tom društvu i koje ne raspolaže tahografom u skladu sa zakonom.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. Uredba Vijeća (EEZ) br. 3821/85 od 20. prosinca 1985. o tahografu u cestovnom prometu (SL L 370, str. 8.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 7., str. 4.), kako je izmijenjena Uredbom br. 561/2006 (u daljnjem tekstu: Uredba br. 3821/85), u članku 3. stavcima 1. i 2. propisuje:
            „1. Tahograf se ugrađuje i koristi u vozilima registriranim u državama članicama koja se koriste za prijevoz putnika ili tereta u cestovnom prometu, s izuzetkom vozila iz članka 3. Uredbe (EZ) br. 561/2006. […]
            2. Države članice mogu vozila spomenuta u članku 13. stavcima 1. i 3. Uredbe (EZ) br. 561/2006 izuzeti od primjene ove Uredbe.“
            4. U uvodnoj izjavi 17. Uredbe br. 561/2006 navodi se:
            „Cilj je ove Uredbe poboljšati socijalne uvjete za zaposlenike koji su njome obuhvaćeni, a isto tako i opću cestovnu sigurnost. [...]“
            5. Članak 1. Uredbe br. 561/2006 propisuje:
            „Ovom se Uredbom utvrđuju pravila o vremenu vožnje, stankama i razdobljima odmora vozača koji obavljaju cestovni prijevoz robe i putnika s ciljem usklađivanja uvjeta tržišnog natjecanja između različitih oblika kopnenog prometa, posebno u odnosu na cestovni sektor te s ciljem poboljšanja radnih uvjeta rada i sigurnosti cestovnog prometa. Cilj ove Uredbe je i promicanje poboljšanih praksi nadzora i provedbe od strane država članica te poboljšanih radnih praksi u djelatnosti cestovnog prometa.“
            6. Članci 5. do 9. te uredbe propisuju pravila primjenjiva na posadu transportnog vozila, vrijeme vožnje, stanke i razdoblja odmora.
            7. Članak 13. stavak 1. navedene uredbe navodi:
            „Pod uvjetom da nisu dovedeni u pitanje ciljevi utvrđeni u članku 1., svaka država članica može odobriti iznimke od članaka od 5. do 9. te zahtijevati da te iznimke podliježu pojedinačnim uvjetima na njezinom vlastitom području ili, u dogovoru s državama na koje se to odnosi, na području druge države članice, koje se primjenjuju na prijevoz koji se obavlja pomoću:
            […]
            h) vozila koja se koriste za potrebe odvodnje, zaštite od poplava, službi opskrbe vodom, plinom i električnom strujom, održavanja i nadzora cesta, skupljanja i odlaganja komunalnog otpada kućanstava, telegrafskih i telefonskih službi, emitiranja radijskog i televizijskog programa i otkrivanja radijskih ili televizijskih odašiljača ili prijamnika;
            […]“
            Estonsko pravo
            8. Zakon o cestovnom prometu od 14. prosinca 2000. (RT I 2001, 3, 6) u verziji koja je primjenjiva na glavni postupak (u daljnjem tekstu: LS) u članku 20 3  propisuje:
            „Posebni uvjeti u vezi s vremenom rada i odmorom vozača
            (1) Vrijeme vožnje i odmora vozača vozila ili skupa vozila koji imaju više od devet sjedećih mjesta (uključujući sjedište vozača) za prijevoz osoba ili najveće dopuštene mase veće od 3.500 kg za prijevoz stvari, popis prijevoza izuzetih od obveze ispunjavanja uvjeta u području cestovnog prometa kao i obveze vozača i njegovog poslodavca propisani su Uredbom [br. 561/2006].
            (1 1 ) Osobe iz članka 10. stavka 4. [Uredbe br. 561/2006] obvezne su ispunjavati uvjete propisane pravnim odredbama u vezi s vremenom rada i odmorom vozača. Svaka ugovorna odredba koja odstupa od uvjeta gore navedene uredbe je ništetna.
            […]
            (7) Uvjete iz ovog članka moraju ispunjavati ne samo vozači koji rade na temelju ugovora o radu već i vozači koji rade na temelju drugih ugovora.
            […]
            (8) Uvjeti propisani uredbom iz stavka 1. ovog članka iznimno nisu primjenjivi na vozače u cestovnom prometu na nacionalnom području:
            […]
            8) ako se vozilo koristi za potrebe odvodnje, zaštite od poplava, službi opskrbe vodom, plinom i električnom strujom, održavanja i nadzora cesta, skupljanja i odlaganja komunalnog otpada kućanstava, telegrafskih i telefonskih službi, emitiranja radijskog i televizijskog programa i otkrivanja radijskih ili televizijskih odašiljača ili prijamnika;
            […]“
            9. Članak 20 4  LS‑a propisuje:
            „Korištenje tahografa
            (1) Izračun vremena vožnje i odmora vozača motornog vozila izvršava se prema zapisnim listovima mehaničkog tahografa iz Priloga I. [Uredbe br. 3821/85] ili prema podacima pohranjenima u memoriji digitalnog tahografa (u daljnjem tekstu: digitalni tahograf) iz Priloga I. B iste uredbe.
            […]
             (1 1 ) Ako je korištenje tahografa obvezatno, vozač je dužan tahografom zabilježiti podatke o vremenu vožnje i odmora u skladu s člankom 15. Uredbe […] br. 3821/85.
            (2) Tahograf nije obvezatan za vozila:
            1) proizvedena prije 1. siječnja 1985. ako se ne koriste za plaćene usluge prijevoza stvari ili osoba;
            2) koja se koriste za prijevoz koji je u skladu s člankom 3. [Uredbe br. 561/2006] i člankom 20 3 stavkom 8. ovog zakona izuzet od obveze ispunjavanja uvjeta“.
            10. U skladu s člankom 71. LS‑a, pod naslovom „Vozila za posebnu namjenu“:
            „(1) Vozilo za posebnu namjenu je:
            […]
            2) vozilo koje je namijenjeno za poslove povezane s cestama i neophodnim radovima na cesti (u daljnjem tekstu: vozilo za održavanje);
            […]
            (4) vozač vozila za održavanje može uz upaljeno žuto rotirajuće svjetlo obavljati poslove za koje je zadužen ne pridržavajući se uvjeta iz članka 3. stavka 1. ovog zakona.“
            11. Članak 10. Zakona o cestama (Teeseadus) od 17. veljače 1999. (RT I 1999, 26, 377, u daljnjem tekstu: TeeS), pod naslovom „Stanje cesta“, propisuje:
            „(1) Potrebno je omogućiti potpunu sigurnost prometovanja na cestama, koje moraju ispunjavati uvjete o stanju cesta.
            (2) Ministar gospodarstva i komunikacija utvrđuje uvjete koji se primjenjuju na naprave za cestovnu sigurnost, cestovne znakove, semafore, zaštitne ograde, stupiće i cestovnu signalizaciju kao i na stanje nacionalnih i lokalnih cesta te na zimske uvjete.
            (3) Ministar za okoliš utvrđuje uvjete koji se primjenjuju na stanje šumskih putova.
            (4) Vlasnik javnog puta ili osoba koja se smatra odgovornom za poslove povezane s cestama dužna je održavati cestu u stanju koje zadovoljava uvjete propisane ovim zakonom ili pravnim aktima usvojenima na temelju njega.“
            12. Članak 14. TeeS‑a, koji se odnosi na poslove povezane s cestama, propisuje:
            „(1) Poslovima povezanima s cestama smatraju se izvršavanje radova na cestama, planiranje, upravljanje i korištenje cesta, održavanje područja sigurnosti, razvoj cestovnih projekata i svaka druga aktivnost povezana s upravljanjem cestama.
            (2) Radovi na cestama podrazumijevaju izgradnju, popravljanje i održavanje cesta u smislu članka 17. ovog zakona. Klasifikacija radova izgradnje i popravljanja te njihov tehnički opis uređeni su normama primjenjivima na cestovne projekte iz članka 19. stavka 2. ovog zakona.“
            13. Članak 17. stavak 3. TeeS‑a o planiranju, izgradnji, popravljanju i održavanju cesta propisuje:
            „(3 1 ) Cilj održavanja cesta jest to da njihovo stanje ispunjava uvjete iz članka 10. stavka 2. ovog zakona.“
            Glavni postupak i prethodno pitanje
            14. Službenik Lõuna Politseiprefektuura je 19. kolovoza 2009. tijekom nadzora na javnom putu zaustavio kamion društva Karuse, koji je prevozio šljunak na gradilište na kojem su se obavljali radovi na cesti. Vozilo je bilo zaustavljeno otprilike 42 kilometra od mjesta sjedišta navedenog društva i otprilike 10 kilometara od mjesta radova.
            15. Taj je službenik, s jedne strane, vozaču tog kamiona izrekao kaznu od 900 estonskih kruna (EEK) zbog vožnje vozila koje ne raspolaže tahografom koji bi omogućio nadzor poštovanja vremena vožnje i odmora vozačâ u skladu s uvjetima iz LS‑a. S druge strane, iz istog je razloga zahtijevao da se vozilo podvrgne izvanrednoj tehničkoj kontroli.
            16. Iz potvrde o registraciji navedenoga kamiona proizlazi da je riječ o motornom kiperu s tri osovine najveće mase 25,5 tona. U dijelu potvrde predviđenome za napomene stoji primjedba „vozilo za održavanje“.
            17. Društvo Karuse podnijelo je tužbu Tartu halduskohusu (upravnom sudu u Tartu) radi poništenja odluke službenika u dijelu u kojem se nalaže provedba izvanredne tehničke kontrole. Društvo je u tom pogledu posebice navelo da je vozilo o kojem je riječ vozilo za održavanje, kao što potvrđuje potvrda o njegovoj registraciji, i da se tijekom nadzora kretalo prema gradilištu sa šljunkom namijenjenim za radove na održavanju ceste. Stoga se na to vozilo primjenjivalo izuzeće od obveze korištenja tahografa propisano člankom 20 3 stavkom 8. točkom (8) LS‑a.
            18. Ta je tužba odbijena odlukom od 9. prosinca 2009. s obrazloženjem da obična primjedba „vozilo za održavanje“ u potvrdi o registraciji nije dostatna za automatsko dodjeljivanje tog statusa predmetnom vozilu i samom tom činjenicom, dakle, ne oslobađa od obveze korištenja tahografa. Tartu halduskohus je također smatrao da se predmetni radovi nisu mogli smatrati radovima na održavanju ceste u smislu članka 14. TeeS‑a u okviru kojih su vozila namijenjena za tu svrhu izuzeta od korištenja tahografa.
            19. Društvo Karuse je na tu odluku podnijelo žalbu 5. siječnja 2010. Tartu ringkonnakohusu (žalbeni sud u Tartu).
            20. Društvo navodi da održavanje cesta podrazumijeva korištenje određenih materijala i potrebne opreme koji se na gradilište dopremaju prijevoznim sredstvima koja se također koriste za izvođenje radova održavanja. U predmetnom slučaju vozilo o kojem je riječ bilo bi upotrijebljeno i za polaganje šljunka na javni put koji je predmet radova održavanja jer je njegov vozač ujedno bio zadužen za izvršenje tog zadatka. Stoga, ono smatra da prijevoz materijala namijenjenoga za radove na cesti treba smatrati dijelom održavanja ceste.
            21. Suprotno tome, Lõuna Politseiprefektuur zahtijeva potvrdu odluke Tartu halduskohusa.
            22. U odluci kojom je upućen zahtjev Tartu ringkonnakohus posebice podsjeća na to da je Republika Estonija gotovo doslovno prenijela izuzeće iz članka 13. stavka 1. točke (h) Uredbe br. 561/2006 i zato prilikom procjene pojma „vozila koja se koriste za potrebe održavanja cesta“ iz članka 20 3 stavka 8. točke 8. LS‑a valja u obzir uzeti pravila primjene prava Unije.
            23. U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev navodi da, osim presuda od 25. lipnja 1992., British Gas (C‑116/91, Zb., str. I‑4071.), o tumačenju pojma „vozila namijenjena za opskrbu plinom“ i od 21. ožujka 1996., Mrozek i Jäger (C‑335/94, Zb., str. I‑1573.), o tumačenju pojma „vozila namijenjena za odvoz otpada“, ne postoji sudska praksa Suda koja bi u okolnostima ovog slučaja omogućila nedvosmisleno tumačenje pojma „vozila koja se koriste za potrebe održavanja cesta“ u smislu članka 13. stavka 1. točke (h) Uredbe br. 561/2006.
            24. U tim uvjetima Tartu ringkonnakohus odlučio je prekinuti postupak i Sudu postaviti sljedeće prethodno pitanje:
            „Treba li izraz ‚za potrebe održavanja cesta‛, korišten u definiciji dopuštenog izuzeća iz članka 13. stavka 1. točke (h) [Uredbe br. 561/2006], tumačiti na način da obuhvaća motorni kiper najveće mase 25,5 tona koji javnim putem prevozi šljunak iz šljunčare [iz koje je izvađen] do mjesta radova popravljanja i održavanja ceste?“
            O prethodnom pitanju
            25. Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li pojam „vozila koja se koriste za potrebe održavanja cesta“ iz članka 13. stavka 1. točke (h) Uredbe br. 561/2006, koja mogu biti izuzeta od korištenja tahografa, tumačiti na način da je tim pojmom obuhvaćeno vozilo koje prevozi šljunak od mjesta utovara do mjesta radova na održavanju ceste.
            26. Kao prvo, valja podsjetiti na to da su odredbe članka 13. stavka 1. točke (h) Uredbe br. 561/2006 u biti preuzete iz članka 4. točke 6. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 3820/85 od 20. prosinca 1985. o usklađivanju određenih odredaba u socijalnom području koje se odnose na cestovni promet (SL L 370, str. 1.) ( neslužbeni prijevod ).
            27. Nadalje, kada je riječ o izuzećima propisanima člankom 4. točkom 6. Uredbe br. 3820/85, potrebno je obratiti pažnju na tumačenje Suda u gore navedenim presudama British Gas te Mrozek i Jäger s obzirom na to da Uredba br. 561/2006 nije donijela značajne izmjene u odnosu na uvjete kojima su bila podvrgnuta izuzeća propisana člankom 4. točkom 6. Uredbe br. 3820/85 te da su ciljevi koje slijede navedene uredbe identični.
            28. Sud je u navedenim presudama presudio da se navedena odredba Uredbe br. 3820/85 ne može tumačiti na način da proširuje svoje učinke preko onoga što je nužno za osiguranje zaštite interesa koje ima za cilj osigurati s obzirom na to da ona nabraja određene kategorije vozila koje su isključene iz polja primjene te uredbe i stoga predstavljaju izuzeće od općeg režima. Štoviše, doseg izuzeća koja propisuje treba se utvrditi uzimajući u obzir svrhe predmetnog propisa (vidjeti gore navedene presude British Gas, t. 12. te Mrozek i Jäger, t. 9.; presudu od 21. ožujka 1996., Goupil, C‑39/95, Zb., str. I‑1601., t. 8.). Sud je isto odlučio o izuzećima propisanima u članku 13. stavku 1. točki (d) i članku 3. točki (h) Uredbe br. 561/2006 (presude od 17. ožujka 2005., Raemdonck i Raemdonck‑Janssens, C‑128/04, Zb., str. I‑2445., t. 19., od 28. srpnja 2011., Seeger, C‑554/09, Zb., str. I‑7131., t. 33. kao i od 3. listopada 2013., Lundberg, C‑317/12, t. 20.).
            29. U tom pogledu valja podsjetiti na to da je cilj Uredbe br. 561/2006, kao što posebice proizlazi iz njezine uvodne izjave 17. i članka 1., usklađivanje uvjeta tržišnog natjecanja u odnosu na cestovni sektor te poboljšanje radnih uvjeta rada i sigurnosti cestovnog prometa, a ti se ciljevi posebice očituju kroz obvezu opremanja vozila za cestovni promet s odobrenim tahografom koji omogućuje nadzor poštovanja vremena vožnje i odmora vozačâ (vidjeti gore navedenu presudu Lundberg, t. 31. i navedenu sudsku praksu).
            30. Kada je riječ o interesima čiju zaštitu jamči članak 13. stavak 1. točka (h) Uredbe br. 561/2006, valja primijetiti to da se izuzeća propisana tom odredbom temelje na naravi usluga za koje su ta vozila namijenjena. Iz popisa u toj odredbi proizlazi da su njome obuhvaćene usluge koje se odnose na sve opće usluge od javnog interesa (vidjeti u tom smislu, u vezi s člankom 4. stavkom 6. Uredbe br. 3820/85, gore navedene presude British Gas, t. 13., Mrozek i Jäger, t. 10. kao i Goupil, t. 9.).
            31. Pozvan na davanje specifičnijeg tumačenja pojma „vozila koja se koriste za potrebe opskrbe plinom“ iz članka 4. stavka 6. Uredbe br. 3820/85, Sud je presudio da su izuzećem propisanim u toj odredbi obuhvaćena samo vozila koja se koriste za prijevoz koji je u cijelosti i isključivo povezan s proizvodnjom, transportom ili distribucijom plina, ili održavanjem instalacija koje je nužno u tu svrhu, na način da se navedeno izuzeće ne primjenjuje na vozila koja se u potpunosti ili djelomično koriste za prijevoz kućanskih uređaja za plin (gore navedena presuda British Gas, t. 21.).
            32. Svako drugačije tumačenje tog pojma predstavljalo bi posebice povredu cilja uklanjanja nejednakosti koje mogu narušiti tržišno natjecanje u području cestovnog prometa. Naime, poduzeće koje bi obavljalo svoje aktivnosti u području proizvodnje, prijevoza i distribucije plina te ujedno dostavljalo kućanske uređaje za plin, a da je pritom izuzeto od obveze korištenja tahografa za prijevoz tih uređaja, uživalo bi na taj način prednost u tržišnom natjecanju u odnosu na poduzeća koja samo isporučuju uređaje, s obzirom na to da bi ono ostvarilo uštede u troškovima povezanima s instalacijom i održavanjem navedenih instrumenata u tim vozilima, a koje bi druga poduzeća koja isporučuju kućanske uređaje za plin morala snositi (vidjeti gore navedenu presudu British Gas, t. 19.).
            33. Kada je riječ o pojmu „odvoz otpada“ iz članka 4. stavka 6. Uredbe br. 3820/85, Sud je presudio da on obuhvaća samo odvoz otpada s mjesta gdje je on odložen. Sud je ustvrdio da se vozila koja se koriste za tu aktivnost kreću na ograničenoj udaljenosti i tijekom kratkog vremena, čime je prijevoz akcesoran odvozu. Iz toga slijedi da prijevoz otpada koji ne ispunjava te kriterije ne može uživati izuzeće od obveze korištenja tahografa (vidjeti gore navedenu presudu Mrozek i Jäger, t. 12.).
            34. Na pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev valja odgovoriti u svjetlu navedene sudske prakse.
            35. Kao prvo, s obzirom na isključivost prijevoza o kojemu je riječ u predmetu u glavnom postupku, iz spisa proizlazi da je u glavnom postupku šljunak bio namijenjen samo za radove održavanja ceste. Iz toga proizlazi da je taj prijevoz bio u cijelosti i isključivo povezan s održavanjem ceste u smislu članka 13. stavka 1. točke (h) Uredbe br. 561/2006 (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu British Gas, t. 21.).
            36. Kao drugo, kada je riječ o pitanju je li predmetni prijevoz imao akcesoran karakter u odnosu na radove održavanja ceste, valja smatrati da je za tu vrstu slučaja predmetno vozilo trebalo biti izravno korišteno za polaganje šljunka na oštećene dijelove ceste (vidjeti analogijom gore navedenu presudu Mrozek i Jäger, t. 12.). Suprotno tome, ne može se smatrati da je izuzeće propisano u članku 13. stavku 1. točki (h) Uredbe br. 561/2006 primjenjivo na sâm prijevoz šljunka koji je namijenjen za radove održavanja ceste.
            37. To je tumačenje u skladu s ciljem uklanjanja nejednakosti koje mogu narušiti tržišno natjecanje u području cestovnog prometa iz članka 1. Uredbe br. 561/2006. Sud je naime presudio da izuzeće propisano u članku 13. stavku 1. točki (h) Uredbe br. 561/2006 mogu koristiti javna tijela i privatna poduzeća koja pod nadzorom javnih tijela pružaju opću uslugu u interesu javnosti (gore navedena presuda Mrozek i Jäger, t. 15.). Stoga prijevoz materijala potrebnoga za radove održavanja može izvršiti, kao u predmetu u glavnom postupku, privatni pružatelj usluga i tako predstavljati gospodarsku djelatnost na koju se kao takvu primjenjuje tržišno natjecanje.
            38. U tim uvjetima izuzeće od obveze korištenja tahografa u vozilu pružatelja usluga koji samo izvršava prijevoz šljunka do gradilišta dodijelilo bi mu prednost u tržišnom natjecanju u odnosu na pružatelje usluga u istom sektoru, u mjeri u kojoj bi ostvario uštede u troškovima povezanima s instalacijom i održavanjem navedenih tahografa u tim vozilima (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu British Gas, t. 19.).
            39. Nadalje, iako Uredba br. 561/2006 ne propisuje da se vozila koja se koriste za potrebe održavanja i nadzora cesta moraju koristiti samo u blizini mjesta radova održavanja ceste kako bi se na njih moglo primijeniti izuzeće propisano u članku 13. stavku 1. točki (h) navedene uredbe, svejedno je riječ o elementu koji valja uzeti u obzir u cilju ocjene akcesornoga karaktera prijevoza u odnosu na navedene radove (vidjeti analogijom gore navedenu presudu Mrozek i Jäger, t. 12.).
            40. Naime, vozila čije je kretanje vremenski i prostorno ograničeno mogu biti lišena obveze opremanja tahografom, a da se time ne povrijede ciljevi uredbe br. 561/2006 koji nastoje poboljšati radne uvjete rada i sigurnosti cestovnog prometa.
            41. Suprotno tome, širenje izuzeća propisanoga u članku 13. stavku 1. točki (h) te uredbe na vozila koja se kreću na relativno dalekim udaljenostima imalo bi za posljedicu to da bi vozači takvih vozila mogli biti dovedeni u situaciju da voze mnogo sati bez odmora, što bi bilo takve naravi da bi povrijedilo navedene ciljeve (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu Seeger, t. 36.).
            42. U tom kontekstu međutim valja podsjetiti na to da, kao što proizlazi iz sudske prakse navedene u točki 28. ove presude, doseg izuzeća propisanoga u članku 13. stavku 1. točki (h) Uredbe br. 561/2006 treba biti utvrđen s obzirom na ciljeve koji se nastoje postići navedenom uredbom, uključujući cilj sigurnosti cestovnog prometa.
            43. U tom okviru u obzir treba uzeti činjenicu da aktivnosti povezane s održavanjem cesta obuhvaćaju mnogo različitih vrsta radova kao što su, posebice, popravljanje oštećenja na cesti, sprečavanje zamrzavanja ili čišćenje snijega. Ti su radovi osobito obilježeni teškoćom planiranja, s obzirom na uzroke oštećenja koja su nastala na javnom putu, i nužnošću brzog izvršavanja. Štoviše, učestalost tih radova uvelike ovisi o meteorološkim uvjetima i udaljenostima koje korištena vozila prelaze između različitih mjesta radova, a ti uvjeti mogu biti drugačiji u različitim regijama Unije. Isto vrijedi i za veće udaljenosti između aglomeracija u državama članicama čije su značajke niska gustoća naseljenosti kao posebice u državama članicama na sjeveru Europske unije, za razliku od određenih regija u državama članicama središnje Europe.
            44. U predmetnom slučaju, iz odluke kojom je upućen zahtjev proizlazi da je vozilo o kojem je riječ zaustavljeno otprilike 42 kilometra od sjedišta društva Karuse i otprilike 10 kilometara od mjesta radova. Za razliku od toga nije navedena udaljenost između mjesta tih radova i mjesta gdje je izvršen utovar šljunka na to vozilo.
            45. Stoga je na sudu koji je uputio zahtjev da ocijeni je li kretanje vozila o kojem je riječ u glavnom postupku poštovalo uvjet ograničene udaljenosti i kratkog vremena, a kako predmetni prijevoz ne bi povrijedio ciljeve koje nastoji ostvariti Uredba br. 561/2006, uzimajući u obzir sve elemente spora koji je u tijeku pred njim kao i gore navedena razmatranja u vezi s geografskim i klimatološkim osobitostima koje prevladavaju u dotičnoj regiji.
            46. Konačno, valja navesti da članak 13. stavak 1. točka (h) Uredbe br. 561/2006 ne propisuje da vozila koja se koriste za potrebe navedene u tom članku podliježu ograničenju u pogledu svoje najveće mase ili tehničkih specifikacija, a da bi se na njih mogla primijeniti izuzeća iz te odredbe. Stoga u okviru odgovora na postavljeno pitanje nije potrebno uzeti u obzir najveću masu od 25,5 tona vozila koje je korišteno u predmetnom slučaju ni činjenicu da je riječ o motornom kiperu.
            47. Nadalje, valja precizirati da je u tim okvirima prometovanje praznih vozila koja se koriste za potrebe održavanja cesta kao i njihovo kretanje u sklopu priprema za navedene prijevoze također obuhvaćeno člankom 13. stavkom 1. točkom (h) Uredbe br. 561/2006 (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu Mrozek i Jäger, t. 14.).
            48. S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da pojam „vozila koja se koriste za potrebe održavanja cesta“ iz članka 13. stavka 1. točke (h) Uredbe br. 561/2006, koja mogu biti izuzeta od korištenja tahografa, treba tumačiti na način da su njime obuhvaćena vozila koja prevoze materijal do mjesta radova održavanja cesta pod uvjetom da je prijevoz u cijelosti i isključivo povezan s ostvarenjem navedenih radova i predstavlja njegovu akcesornu aktivnost. Na nacionalnom je sucu da ocijeni je li to slučaj u predmetu u glavnom postupku uzimajući u obzir sveukupnost bitnih elemenata.
            Troškovi
            49. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (šesto vijeće) odlučuje:
            Pojam „vozila koja se koriste za potrebe održavanja cesta“ iz članka 13. stavka 1. točke (h) Uredbe (EZ) br. 561/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 15. ožujka 2006. o usklađivanju određenog socijalnog zakonodavstva koje se odnosi na cestovni promet i o izmjeni uredbi Vijeća (EEZ) br. 3821/85 i (EZ) br. 2135/98 te o stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EEZ) br. 3820/85, koja mogu biti izuzeta od korištenja tahografa, treba tumačiti na način da su njime obuhvaćena vozila koja prevoze materijal do mjesta radova održavanja cesta pod uvjetom da je prijevoz u cijelosti i isključio povezan s ostvarenjem navedenih radova i predstavlja njegovu akcesornu aktivnost. Na nacionalnom je sucu da ocijeni je li to slučaj u predmetu u glavnom postupku uzimajući u obzir sveukupnost bitnih elemenata.


Presuda Suda od 30. rujna 1975. # Procureur près la cour d'appel d'Aix-en-Provence i Fédération nationale des producteurs de vins de table et vins de pays protiv Paul Louis Lahaille i dr. # Zahtjevi za prethodnu odluku: Cour d'appel d'Aix-en-Provence - Francuska. # Spojeni predmeti 10 do 14-75.


Presuda Prvostupanjskog suda (četvrto vijeće) od 27. rujna 2006. # Dresdner Bank AG i dr. protiv Komisije Europskih zajednica. # Tržišno natjecanje - Članak 81. UEZ-a - Njemačka. # Spojeni predmeti T-44/02 OP, T-54/02 OP, T-56/02 OP, T-60/02 OP i T-61/02 OP.