title: Presuda Suda (osmo vijeće) od 5. veljače 2015.#H.J. Mertens protiv Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Centrale Raad van Beroep.#Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna sigurnost – Uredba (EEZ) br. 1408/71 – Članak 71. – Pojam ‚pograničnih radnika koji su djelomično nezaposleniʼ – Odbijanje države članice boravišta i nadležne države članice za stjecanje prava na davanja za nezaposlenost.#Predmet C-655/13.

text:
         PRESUDA SUDA (osmo vijeće)
      5. veljače 2015. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Socijalna sigurnost — Uredba (EEZ) br. 1408/71 — Članak 71. — Pojam ‚pograničnih radnika koji su djelomično nezaposleni’ — Odbijanje države članice boravišta i nadležne države članice za stjecanje prava na davanja za nezaposlenost“
      U predmetu C‑655/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Centrale Raad van Beroep (Nizozemska), odlukom od 9. prosinca 2013., koju je Sud zaprimio 12. prosinca 2013., u postupku

         H. J. Mertens

      protiv

         Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen,

      SUD (osmo vijeće),
      u sastavu: A. Ó Caoimh, predsjednik vijeća (izvjestitelj), C. Toader i C. G. Fernlund, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Jääskinen,
      tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 6. studenoga 2014.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen, M. Mollee, u svojstvu agenta,

               —

               za nizozemsku vladu, B. Koopman, M. Bulterman, H. Stergiou i M. Noort, u svojstvu agenata,

               —

               za češku vladu, M. Smolek i J. Vláčil, u svojstvu agenata,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i A. Lippstreu kao i A. Wiedmann, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, D. Martin i M. van Beek, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon saslušanja nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 71. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1408/71 od 14. lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe, samozaposlene osobe i članove njihovih obitelji koji se kreću unutar Zajednice, u verziji izmijenjenoj i ažuriranoj Uredbom Vijeća (EZ) br. 118/97 od 2. prosinca 1996. (SL 1997., L 28, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 7., str. 7.), kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EEZ) br. 1606/98 od 29. lipnja 1998. (SL L 209, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 5., str. 138.; u daljnjem tekstu: Uredba br. 1408/71).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između H. J. Mertens i Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen (Upravno vijeće Agencije za socijalno osiguranje zaposlenih osoba, u daljnjem tekstu: Uwv) zbog odbijanja te ustanove da potonjoj odobri davanja za nezaposlenost.

         Pravni okvir

               3

               Članak 1. Uredbe br. 1408/71, naslovljen „Definicije“, propisuje:
               „Za potrebe ove uredbe:
               [...]

                        o)

                        ,nadležna ustanova' znači:

                                 i)

                                 ustanova kod koje je određena osoba osigurana u vrijeme podnošenja zahtjeva za davanje,
                                 ili

                                 ii)

                                 ustanova kod koje određena osoba ima ili bi imala pravo na davanja u slučaju da ona ili član, ili članovi, njezine obitelji borave na državnom području države članice u području koje se ustanova nalazi,
                                 ili

                                 iii)

                                 ustanova koju je odredilo nadležno tijelo određene države članice,
                                 ili

                                 iv)

                                 u slučaju sustava koji se odnosi na odgovornost poslodavca u vezi s davanjima navedenima u članku 4. stavku 1. ili uključenog poslodavca ili osiguranika ili, u njihovom nedostatku, tijelo ili ustanova koju je odredilo nadležno tijelo navedene države članice;

                           [...]

                        q)

                        ,nadležna država' znači država članica na čijem se državnom području nalazi nadležna ustanova;

                  [...]“

               4

               Članak 13. iste uredbe određuje:
               „1.   Podložno člancima 14.c i 14.f, na osobe na koje se primjenjuje ova Uredba primjenjuje se zakonodavstvo samo jedne države članice. To zakonodavstvo utvrđuje se u skladu s odredbama ove glave.
               2.   Ovisno o člancima 14. do 17.:

                        a)

                        na osobu zaposlenu na području jedne države članice primjenjuje se zakonodavstvo te države, čak i ako boravi na području druge države članice ili ako se registrirano sjedište ili mjesto poslovanja poduzeća ili pojedinca koji ju zapošljava nalazi na području druge države članice;

                  [...]“

               5

               Članak 71. stavak 1. te uredbe glasi kako slijedi:
               „Nezaposlena osoba koja je prije bila zaposlena i koja je za vrijeme svog zadnjeg zaposlenja imala boravište na državnom području države članice koja nije nadležna država, prima davanja u skladu sa sljedećim odredbama:

                        a)

                                 i)

                                 pogranični radnik koji je djelomično ili povremeno nezaposlen u poduzeću koje ga zapošljava, ostvaruje davanja u skladu s odredbama zakonodavstva nadležne države kao da ima boravište na državnom području te države; ta davanja pruža nadležna ustanova;

                                 ii)

                                 pogranični radnik koji je potpuno nezaposlen ostvaruje davanja u skladu s odredbama zakonodavstva države članice na čijem državnom području ima boravište kao da je podlijegao tom zakonodavstvu tijekom zadnjeg zaposlenja; ta davanja pruža ustanova mjesta boravišta o svom vlastitom trošku;

                           [...]“

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               6

               H. J. Mertens je u razdoblju od 1. siječnja 2003. do 28. veljače 2009. bila zaposlena kod Saueressiga GmbH (u daljnjem tekstu: Saueressig) u Vredenu (Njemačka) na puno radno vrijeme.

               7

               Od 1. ožujka 2009. H. J. Mertens bila je zaposlena kod ATG Servicea GmbH (u daljnjem tekstu: ATG) u Athausu (Njemačka) na nepuno radno vrijeme, tj. 10 sati tjedno.

               8

               U razdoblju od 2003. do 2009. boravila je u Enschedeu (Nizozemska).

               9

               H. J. Mertens podnijela je zahtjev Uwvu za stjecanje davanja na temelju nizozemskog Zakona o osiguranju za slučaj nezaposlenosti (Werkloosheidswet). Uwv je odbio taj zahtjev smatrajući da je H. J. Mertens trebala imati svojstvo pogranične radnice u smislu Uredbe br. 1408/71 i da je zahtjev za stjecanje davanja za nezaposlenost, ako je djelomično nezaposlena, trebala podnijeti u državi članici mjesta rada, tj. Njemačkoj. Nizozemski prvostupanjski sud smatrao je također da se na H. J. Mertens primjenjivalo njemačko zakonodavstvo.

               10

               Bundesagentur für Arbeit (Njemačka federalna agencija za zapošljavanje) odlukom od 29. travnja 2009. odbila je zahtjev H. J. Mertens za stjecanje davanja za nezaposlenost u Njemačkoj. Ta je agencija procijenila da H. J. Mertens, u skladu s njemačkim socijalnim zakonikom, ima svojstvo pogranične radnice koja je potpuno nezaposlena s obzirom na činjenicu da se njezin radni odnos na nepuno radno vrijeme u kontinuitetu nastavio kod drugog poslodavca. H. J Mertens je podnijela tužbu protiv te odluke Sozialgerichtu Münster (Socijalni sud u Münsteru, Njemačka).

               11

               Sozialgericht Münster je presudom od 18. listopada 2013., koja je postala konačna, odbio tužbu H. J. Mertens protiv odluke Bundesagentura für Arbeit.

               12

               Centrale Raad van Beroep (Visoki upravni sud, Nizozemska), pred kojim se vodi postupak povodom žalbe koju je H. J. Mertens podnijela protiv presude nizozemskog prvostupanjskog suda, smatra da je H. J. Mertens podlijegala njemačkom zakonodavstvu dok je bila zaposlena kod Saueressiga, a zatim kod ATG‑a. Taj sud navodi da se članak 71. stavak 1. točka (a) podtočka i. Uredbe br. 1408/71 odnosi na pograničnog radnika „koji je djelomično ili povremeno nezaposlen u poduzeću koje ga zapošljava“ i da se članak 71. stavak 1. točka (a) podtočka ii. tiče „pograničnog radnika koji je potpuno nezaposlen.“ Prema mišljenju tog suda, iz navedenih se odredbi ne može razlučiti koja je država članica nadležna za plaćanje davanja za nezaposlenost ako je djelomično nezaposlen pogranični radnik neposredno zaposlen kod drugog poslodavca u istoj državi članici.

               13

               Kako tvrdi sud koji je uputio zahtjev, Sud je u svojoj presudi Laat (C‑444/98, EU:C:2001:165), koja se odnosi na pograničnog radnika koji više nema vezu s državom članicom u kojoj je bio zaposlen i koji je potpuno nezaposlen, u smislu članka 71. stavka 1. točke (a) podtočke ii. Uredbe br. 1408/71, odlučio da je država članica boravišta nadležna za davanja za nezaposlenost. Centrale Raad van Beroep se također poziva na Odluku br. 205 Administrativne komisije za socijalnu sigurnost radnika migranata od 17. listopada 2005., koja se odnosi na značenje pojma „djelomična nezaposlenost“ u pogledu pograničnih radnika (SL 2006., L 130, str. 37. i ispravak SL L 330, str. 36.) [neslužbeni prijevod], u kojoj je ta administrativna komisija utvrdila da je djelomična nezaposlenost povezana s održavanjem ili nepostojanjem bilo kakve ugovorne veze između radnika i poslodavca.

               14

               Zbog toga sud koji je uputio zahtjev smatra kako iz presude Laat (EU:C:2001:165) i navedene odluke proizlazi da, kako bi se imenovana mogla smatrati djelomično nezaposlenom pograničnom radnicom, neposredno nakon prekida radnog odnosa između H. J. Mertens i Saueressiga trebao je postojati radni odnos u neprekinutom trajanju ili da je trebao nastati novi radni odnos s tim istim poslodavcem, barem na nepuno radno vrijeme. Prema mišljenju tog suda, tek kad više ne postoji veza između radnika i nadležne države članice u kojoj je bio zaposlen, potpuno nezaposlen radnik može se obratiti ustanovi boravišta radi pomoći u traženju posla. Navedeni sud zaključuje da su troškovi davanja za nezaposlenost na državi članici koja dotičnoj osobi pruža najviše mogućnosti za pronalazak dodatnog zaposlenja. U ovom slučaju, sud smatra da je jasno kako je nadležna Savezna Republika Njemačka.

               15

               Međutim, sud koji je uputio zahtjev u ovom predmetu izražava dvojbe osobito u odnosu na suprotno stajalište Bundesagentura für Arbeit. Dakle, taj sud ne isključuje mogućnost da se H. J. Mertens može smatrati potpuno nezaposlenom.

               16

               U tim okolnostima, Centrale Raad van Beroep odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li članak 71. stavak 1. točku (a) podtočku i. Uredbe br. 1408/71 tumačiti na način da se protivi tome da je pogranični radnik koji je odmah nakon raskida radnog odnosa na puno radno vrijeme kod poslodavca iz jedne države članice zaposlen na manji broj sati kod drugog poslodavca iz iste države članice djelomično nezaposlen pogranični radnik?“

         O prethodnom pitanju

               17

               Sud koji je uputio zahtjev svojim pitanjem u biti pita treba li članak 71. stavak 1. točku (a) podtočku i. Uredbe br. 1408/71 tumačiti na način da pogranični radnik koji je odmah nakon raskida radnog odnosa na puno radno vrijeme kod poslodavca iz jedne države članice, na čijem državnom području ne boravi, zaposlen na nepuno radno vrijeme kod drugog poslodavca iz iste države članice djelomično nezaposlen pogranični radnik u smislu te odredbe.

               18

               Članak 71. Uredbe br. 1408/71 sadrži odredbe koje se posebno odnose na nezaposlene osobe koje su tijekom razdoblja svojeg zadnjeg zaposlenja boravile u državi članici različitoj od nadležne države. Sud je već utvrdio da je svrha odredaba tog članka osigurati radniku migrantu davanja za nezaposlenost pod najpovoljnijim uvjetima za traženje novog posla (vidjeti presudu Miethe, 1/85, EU:C:1986:243, t. 16. i navedenu sudsku praksu).

               19

               Te se odredbe razlikuju od općeg pravila iz članka 13. stavka 2. te uredbe, prema kojem se na osobu zaposlenu na državnom području jedne države članice primjenjuje zakonodavstvo te države (vidjeti presudu Jeltes i dr., C‑443/11, EU:C:2013:224, t. 20.).

               20

               Dakle, na temelju članka 71. stavka 1. točke (a) podtočke ii. navedene uredbe, na pogranične radnike koji su potpuno nezaposleni primjenjuje se zakonodavstvo države članice na čijem državnom području borave. Sud je ocijenio kako se ta odredba temelji na implicitnoj pretpostavci da bi takav radnik u toj državi članici imao najpovoljnije uvjete za traženje novog posla (vidjeti u tom smislu presude Miethe, EU:C:1986:243, t. 17. kao i Jeltes i dr., EU:C:2013:224, t. 21.).

               21

               Iz članka 71. stavka 1. točke (a) podtočke i. Uredbe br. 1408/71, kojim je propisano da pogranični radnik koji je djelomično ili s prekidima nezaposlen u poduzeću koje ga zapošljava ostvaruje davanja u skladu sa zakonodavstvom nadležne države, proizlazi zaključak kako se također implicitno pretpostavlja da su u toj državi članici takvom radniku najpovoljniji uvjeti za traženje novog posla.

               22

               U tom pogledu, kriteriji za određivanje smatra li se pogranični radnik djelomično ili potpuno nezaposlenim, u smislu članka 71. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 1408/71, moraju biti jednaki i utvrđeni pravom Unije. Sud je stoga utvrdio da se takva ocjena ne može temeljiti na kriterijima koji su propisani nacionalnim pravom (vidjeti presudu Laat, EU:C:2001:165, t. 18.).

               23

               Isto tako, Sud je također utvrdio da cilj zaštite radnika, prema članku 71. Uredbe br. 1408/71, ne bi bio postignut kada bi se dotični radnik, koji je ostao zaposlen u istom poduzeću, ali na nepuno radno vrijeme, u državi članici različitoj od one na čijem državnom području boravi i koji bi istodobno ostao na raspolaganju za rad na puno radno vrijeme, morao javiti ustanovi u državi članici boravišta radi traženja posla uz onaj koji već obavlja. U tom pogledu je nebitna činjenica da je sklapanjem novog ugovora o radu prešao s punog na nepuno radno vrijeme (vidjeti u tom smislu presudu Laat, EU:C:2001:165, t. 34.).

               24

               Taj zaključak proizlazi iz činjenice da bi ustanova države članice na čijem državnom području dotični radnik boravi, u usporedbi s ustanovom nadležne države članice, mogla u znatno manjoj mjeri pomoći radniku pronaći dodatni posao čiji bi radni uvjeti bili u skladu s poslom koji obavlja u nepunom radnom vremenu, to jest najvjerojatnije bi bila riječ o dodatnom zaposlenju s mjestom rada na državnom području nadležne države članice (vidjeti u tom smislu presudu Laat, EU:C:2001:165, t. 35.)

               25

               Zbog toga se radnik koji je potpuno nezaposlen radi pomoći u traženju posla treba obratiti ustanovi države članice na čijem državnom području boravi tek kad više ne postoji veza između njega i nadležne države članice (vidjeti u tom smislu presudu Laat, EU:C:2001:165, t. 36.)

               26

               Iz navedenoga proizlazi da, protivno stavu njemačke vlade, situacija potpune nezaposlenosti nužno obuhvaća činjenicu da je dotični radnik u potpunosti prestao raditi.

               27

               Dakle, u predmetu u glavnom postupku irelevantna je činjenica da poduzeće u kojem je H. J. Mertens bila zaposlena na puno radno vrijeme i poduzeće koje ju je nakon toga zaposlilo na nepuno radno vrijeme nije isto poduzeće. Naime, tumačenje članka 71. stavka 1. točke (a) podtočke i. Uredbe br. 1408/71 prema kojem bi se primjena odredbe uvjetovala zahtjevom da poduzeće koje zapošljava pograničnog radnika na nepuno radno vrijeme mora biti isto ono koje je prethodno zapošljavalo tog radnika na puno vrijeme smanjilo bi područje primjene navedene odredbe i to na način kojim bi se naštetilo njezinom korisnom učinku.

               28

               Isto tako, irelevantna je činjenica da je ugovorom o radu u pitanju određeno tjedno radno vrijeme od 10 sati s obzirom na to da je Sud već utvrdio da iz članka 1. točke (a) ili članka 2. stavka 1. Uredbe br. 1408/71 ne proizlazi mogućnost da određene kategorije osoba mogu biti izuzete od primjene te uredbe na temelju vremena koje posvećuju obavljanju svoje djelatnosti (vidjeti analogno presudu Kits van Heijningen, C‑2/89, EU:C:1990:183, t. 10.)

               29

               Jedino takvo tumačenje članka 71. stavka 1. točke (a) podtočke i. Uredbe br. 1408/71 osigurava da se pogranični radnici smatraju djelomično nezaposlenima u državama članicama u kojima mogu koristiti najpovoljnije uvjete radi traženja novog posla na puno radno vrijeme.

               30

               Posljedično, članak 71. stavak 1. točku (a) podtočku i. Uredbe br. 1408/71 ne može se tumačiti na način da se iz njegovog područja primjene isključuje pogranični radnik koji je i dalje u radnom odnosu u nadležnoj državi članici, čak i ako se radi o zaposlenju na nepuno radno vrijeme.

               31

               Imajući u vidu sve prijašnje navode, na postavljeno pitanje valja odgovoriti na način da se članak 71. stavak 1. točka (a) podtočka i. Uredbe br. 1408/71 treba tumačiti na način da je pogranični radnik koji je odmah nakon raskida radnog odnosa na puno radno vrijeme kod poslodavca iz jedne države članice zaposlen na nepuno radno vrijeme kod drugog poslodavca iz iste države članice djelomično nezaposlen pogranični radnik u smislu te odredbe.

         Troškovi

               32

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (osmo vijeće) odlučuje:

                     Članak 71. stavak 1. točku (a) podtočku i. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1408/71 od 14. lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe, samozaposlene osobe i članove njihovih obitelji koji se kreću unutar Zajednice, u verziji izmijenjenoj i ažuriranoj Uredbom Vijeća (EZ) br. 118/97 od 2. prosinca 1996., kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EEZ) br. 1606/98 od 29. lipnja 1998., treba tumačiti na način da je pogranični radnik koji je odmah nakon raskida radnog odnosa na puno radno vrijeme kod poslodavca iz jedne države članice zaposlen na nepuno radno vrijeme kod drugog poslodavca iz iste države članice djelomično nezaposlen pogranični radnik u smislu te odredbe.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 22. rujna 2017.#Luigi D'Agostino protiv Europske komisije.#Javna služba – Ugovorno osoblje – Članak 3.a UZOS-a – Neproduljenje ugovora – Članci 12.a i 24. Pravilnika – Dužnost brižnog postupanja – Interes službe.#Predmet T-501/16 RENV.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 11. srpnja 2013.#Diamanthandel A. Spira BVBA protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje – Zabranjeni sporazumi i zloporaba vladajućeg položaja – Tržište neobrađenih dijamanata – Sustav distribucije SOC – Odluka o odbijanju pritužbe – Nepostojanje interesa Zajednice – Postupovna prava podnositelja pritužbe – Pristup dokumentima – Obveze u vezi s ispitivanjem pritužbe – Učinci isključivanja s tržišta – Očita pogreška u ocjeni.#Spojeni predmeti T-108/07 i T-354/08.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 23. rujna 2004.#Spedition Ulustrans, Uluslararasi Nakliyat ve. Tic. A.S. Istanbul protiv Finanzlandesdirektion für Oberösterreich.#Zahtjev za prethodnu odluku: Verwaltungsgerichtshof - Austrija.#Predmet C-414/02.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 26. rujna 2014.#Business and Strategies in Europe (B&S Europe) SA protiv Europske komisije.#Ugovori o javnim uslugama – Postupak javne nabave – Kratkotrajne usluge u isključivom interesu treće zemlje koja prima vanjsku pomoć Unije – Odbijanje ponude – Kriteriji za odabir – Ugovori podijeljeni na dijelove – Referentni projekt – Obveza obrazlaganja – Načelo dobre uprave – Legitimno očekivanje – Načelo kontradiktornosti.#Predmet T‑222/13.


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 21. siječnja 2016.#Galp Energía España, SA i dr. protiv Europske komisije.#Žalba – Članak 81. UEZ‑a – Zabranjeni sporazumi – Španjolsko tržište cestovnog bitumena – Podjela tržišta i usklađivanje cijena – Prekomjerno trajanje postupka pred Općim sudom – Članak 261. UFEU‑a – Uredba (EZ) br. 1/2003 – Članak 31. – Neograničena nadležnost – Članak 264. UFEU‑a – Djelomično ili potpuno poništenje Komisijine odluke.#Predmet C-603/13 P.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      21. siječnja 2016. (
            *1
         )
      „Žalba — Članak 81. UEZ‑a — Zabranjeni sporazumi — Španjolsko tržište cestovnog bitumena — Podjela tržišta i usklađivanje cijena — Prekomjerno trajanje postupka pred Općim sudom — Članak 261. UFEU‑a — Uredba (EZ) br. 1/2003 — Članak 31. — Neograničena nadležnost — Članak 264. UFEU‑a — Djelomično ili potpuno poništenje Komisijine odluke“
      U predmetu C‑603/13 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 22. studenoga 2013.,

         Galp Energía España SA, sa sjedištem u Alcobendasu (Španjolska),

         Petróleos de Portugal (Petrogal) SA, sa sjedištem u Lisabonu (Portugal),

         Galp Energía SGPS SA, sa sjedištem u Lisabonu,
      koje zastupaju M. Slotboom, advocaat, i G. Gentil Anastácio, advogado,
      žalitelji,
      a druga stranka postupka je:

         Europska komisija, koju zastupaju C. Urraca Caviedes i F. Castillo de la Torre, u svojstvu agenata, uz asistenciju J. Rivasa Andrésa, avocat, i G. Eclair‑Heath, solicitor,
      tuženik u prvom stupnju,
      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik četvrtog vijeća, u svojstvu predsjednika petog vijeća, K. Lenaerts, predsjednik Suda, u svojstvu suca petog vijeća, D. Šváby (izvjestitelj), A. Rosas i C. Vajda, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Jääskinen,
      tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 15. travnja 2015.,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 16. srpnja 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               GALP Energía España SA (u daljnjem tekstu: GALP Energía España), Petróleos de Portugal (Petrogal) SA (u daljnjem tekstu: Petróleos de Portugal) i GALP Energía SGPS SA (u daljnjem tekstu: GALP Energía SGPS) (u daljnjem tekstu zajedno: žalitelji) svojom žalbom zahtijevaju ukidanje presude Općeg suda Europske unije od Galp Energía España i 16. rujna 2013., dr./Komisija (T‑462/07, EU:T:2013:459, u daljnjem tekstu: pobijana presuda), kojom je Opći sud, s jedne strane, djelomično poništio Odluku Komisije C(2007) 4441 final od 3. listopada 2007. o postupku primjene članka 81. UEZ‑a, koji je postao članak 101. UFEU‑a (predmet COMP/38.710 – Bitumen (Španjolska) (u daljnjem tekstu: sporna odluka)), i smanjio iznos novčane kazne izrečene žaliteljima te, s druge strane, odbio tužbu u preostalom dijelu.

         Pravni okvir

               2

               Člankom 31. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1/2003 od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima [101. UFEU‑a] i [102. UFEU‑a] (SL 2003., L 1, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 165.) određeno je:
               „Sud ima neograničenu nadležnost u nadzoru odluka Komisije kojima ista izriče novčane kazne ili periodične penale. Sud može takve odluke ukinuti, ili smanjiti ili povećati iznos novčane kazne ili periodičnog penala.“

         Okolnosti spora i sporna odluka

               3

               Okolnosti spora bile su izložene u točkama 1. do 85. pobijane presude i u svrhu ovog postupka mogu se sažeti kako slijedi.

               4

               Proizvod obuhvaćen povredom jest penetracijski bitumen, vrsta neobrađenog bitumena koji se upotrebljava za gradnju i održavanje cesta.

               5

               Španjolsko tržište bitumena čine, s jedne strane, tri proizvođača, grupe Repsol, CEPSA‑PROAS i BP5, i, s druge strane, uvoznici, među kojima se nalaze i grupa Nynäs te grupa koju čine žalitelji.

               6

               Petróleos de Portugal od 1990. do 2003. imao je 89,29% dionica Galp Energíje España, ranije Petrogal Española SA, a 10,71% dionica imalo je osiguravajuće društvo Tagus RE, čijih je 98% dionica bilo pod nadzorom Petróleosa de Portugal. Galp Energía España od 2003. jest društvo kći u 100-postotnom vlasništvu Petróleosa de Portugal. Potonje je društvo pak od 22. travnja 1999. društvo kći u 100-postotnom vlasništvu Galp Energíje SGPS.

               7

               Galp Energía España bavi se prodajom i stavljanjem na tržište bitumena u Španjolskoj. Njezin prihod koji se odnosi na bitumen prodan nepovezanim strankama u Španjolskoj u 2001., zadnjoj potpunoj godini povrede, iznosio je 13000000 eura, odnosno 4,54% predmetnog tržišta. Konsolidirani ukupni promet Galp Energíje SGPS u 2006. godini iznosio je 12576000000 eura.

               8

               Nakon što je grupa BP 20. lipnja 2002. podnijela zahtjev za oslobađanje u skladu s Obavijesti Komisije o oslobađanju od kazni i smanjenju kazni u slučajevima kartela (SL 2002., C 45, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 62.), 1. i 2. listopada 2002. provedene su provjere kod grupa Repsol, PROAS, BP i Nynäs te kod grupe koju čine žalitelji.

               9

               Komisija je 6. veljače 2004. predmetnim poduzetnicima poslala prvu seriju zahtjeva za pružanje informacija u skladu s člankom 11. stavkom 3. Uredbe Vijeća br. 17 od 6. veljače 1962. Prva uredba o provedbi članaka [81. UEZ‑a] i [82. UEZ‑a] (SL 1962., 13, str. 204.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 3., str. 3.).

               10

               Repsol i PROAS 31. ožujka i 5. travnja 2004. telefaksom su podnijeli Komisiji zahtjev u skladu s njezinom Obavijesti o oslobađanju od kazni i smanjenju kazni u slučajevima kartela, popraćen korporativnom izjavom.

               11

               Nakon što je predmetnim poduzetnicima poslala druga četiri zahtjeva za pružanje informacija, Komisija je formalno pokrenula postupak i između 24. i 28. kolovoza 2006. grupama BP, Repsol, CEPSA‑PROAS, i Nynäs te grupi koju su činili žalitelji dostavila Obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku.

               12

               Komisija je 3. listopada 2007. donijela spornu odluku kojom je utvrdila da je 13 društava njezinih adresata sudjelovalo u nizu sporazuma i usklađenih djelovanja u stavljanju na tržište penetracijskog bitumena na španjolskom području (uz iznimku Kanarskih otoka) podjelom tržišta i usklađivanjem cijena.

               13

               Različita nezakonita ponašanja ili njihovi elementi utvrđeni su kako slijedi:

                        —

                        određivanje prodajnih kvota;

                        —

                        podjela količina proizvoda i klijenata među svim sudionicima zabranjenog sporazuma na temelju tih kvota;

                        —

                        nadzor provođenja podjele tržišta i klijenata razmjenom informacija o opsegu prodaje (u daljnjem tekstu: sustav nadzora);

                        —

                        stvaranje mehanizma naknade namijenjenog ispravljanju nepravilnosti prilikom podjele tržišta i klijenata (u daljnjem tekstu: mehanizam naknade);

                        —

                        sporazum o izmjeni cijena bitumena i datumu primjene novih cijena;

                        —

                        sudjelovanje na redovitim sastancima i održavanje drugih kontakata kako bi se dogovarali o navedenim ograničenjima tržišnog natjecanja te ih, prema potrebi, proveli u djelo ili izmijenili.

               14

               Komisija je smatrala utvrđenim da su zaposlenici društva Galp Energía España sudjelovali u zabranjenom sporazumu za njegov račun. U skladu sa sudskom praksom o presumpciji da društvo majka ima odlučujući utjecaj na društvo kćer čiji je 100-postotni vlasnik i uzimajući u obzir odnos između društava Galp Energía España, Petróleos de Portugal i Galp Energía SGPS, Komisija je smatrala da Galp Energía España, Petróleos de Portugal i također od 22. travnja 1999. Galp Energía SGPS čine jedinstvenog poduzetnika u svrhu primjene članka 81. stavka 1. UEZ‑a.

               15

               Komisija je smatrala da se svako od dvaju utvrđenih ograničenja tržišnog natjecanja, to jest horizontalni sporazumi o podjeli tržišta i usklađivanje cijena, po svojoj naravi ubraja u najteže povrede članka 81. UEZ‑a koje mogu, u skladu sa sudskom praksom, opravdati kvalifikaciju povreda kao „vrlo teške“ već i samo svojom naravi, bez potrebe da takvo postupanje pokriva određeno zemljopisno područje ili ima određeni utjecaj.

               16

               Komisija je smatrala nemogućim izmjeriti stvaran utjecaj zabranjenog sporazuma na tržište, među ostalim, zbog nedovoljnih informacija o mogućim izmjenama neto cijena bitumena u Španjolskoj koje bi nastale u slučaju nepostojanja tih sporazuma. Komisija je smatrala da nije obvezna precizno dokazati stvaran učinak zabranjenog sporazuma na predmetno tržište niti ga količinski odrediti, već je smatrala da se može ograničiti na procjenu vjerojatnosti takvog učinka. U svakom slučaju, smatrala je da su zabranjeni sporazumi provedeni i da je vjerojatno da su proizveli stvarne protutržišne učinke.

               17

               Što se tiče naravi same povrede, Komisija je smatrala da su grupe Repsol, PROAS, BP i Nynäs i grupa koju čine žalitelji počinili vrlo tešku povredu članka 81. UEZ‑a te je precizirala da je taj zaključak donijela neovisno o tome ima li zabranjeni sporazum mjerljiv utjecaj na predmetno tržište. Komisija je dodala da je uzela u obzir da se tajni sporazum odnosio samo na španjolsko tržište.

               18

               Komisija je utvrdila „početni iznos“ novčanih kazni koje se trebaju izreći uzimajući u obzir težinu povrede, vrijednost predmetnog tržišta, procijenjenu na 286400000 eura u 2001., zadnjoj punoj godini povrede, i činjenicu da se povreda ograničila na prodaje bitumena samo u jednoj državi članici. Uzimajući u obzir ranije navedene elemente, Komisija je utvrdila početni iznos novčanih kazni na 40000000 eura.

               19

               Komisija je nakon toga svrstala poduzetnike adresate sporne odluke u različite kategorije, određene ovisno o njihovoj relativnoj važnosti za predmetno tržište, u svrhu primjene diferenciranog tretmana na način da se uzme u obzir njihov stvaran gospodarski kapacitet za uzrokovanje značajne štete tržišnom natjecanju. Kako bi to postigla, Komisija se vodila njihovim udjelima na španjolskom tržištu penetracijskog bitumena u 2001. izraženima vrijednošću prodaje.

               20

               Repsol i PROAS, koji su u 2001. imali udjele na predmetnom tržištu od 34,04% i 31,67%, svrstani su u prvu kategoriju, BP, koji je imao udjel na tržištu od 15,19%, u drugu kategoriju, a Nynäs i žalitelji, čiji su udjeli na tržištu bili između 4,54% i 5,24%, u treću kategoriju. Na temelju toga početni iznosi novčanih kazni koje se trebaju izreći bili su prilagođeni na sljedeći način:

                        —

                        prva kategorija, za Repsol i PROAS: 40000000 eura;

                        —

                        druga kategorija, za BP: 18000000 eura;

                        —

                        treća kategorija, za Nynäs i žalitelje: 5500000 eura.

               21

               Kako bi odredila iznos novčanih kazni na razini koja bi osigurala dovoljno odvraćajući učinak, Komisija je smatrala prikladnim primijeniti multiplikator od 1,8 i 1,2 na iznos novčane kazne za BP i Repsol, na temelju njihova ukupnog prihoda za 2006., posljednju godinu prije usvajanja sporne odluke, ali ga ne primijeniti na novčane kazne izrečene društvima PROAS i Nynäs te žaliteljima.

               22

               Nakon povećanja početnog iznosa novčanih kazni s obzirom na trajanje povrede tako da je iznosio 9625000 eura za GALP Energíju España i Petróleos de Portugal i 7150000 eura za GALP Energíju SGPS, Komisija je također zaključila da iznos novčane kazne koju treba izreći Repsolu i PROAS‑u treba biti 30% viši zbog otegotnih okolnosti što su ta dva poduzetnika imala vodeću ulogu u zabranjenom sporazumu.

               23

               Komisija je usporedila ulogu žalitelja s onom Repsola, PROAS‑a i BP‑a te ispitala bi li smanjenje iznosa novčanih kazni bilo opravdano. Komisija je smatrala primjerenim razlikovati drukčiju ulogu žalitelja uzevši u obzir njihovo ograničeno sudjelovanje u povredi i stoga je odlučila smanjiti iznos njihovih novčanih kazni za 10%.

               24

               Galp Energía España i Petróleos de Portugal stoga su u članku 2. izreke sporne odluke osuđeni zajedno i solidarno na plaćanje novčane kazne u iznosu od 8662500 eura, od kojih 6435000 eura treba platiti Galp Energía SGPS zajedno i solidarno.

         Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

               25

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 19. prosinca 2007. žalitelji su zatražili potpuno ili djelomično poništenje sporne odluke i, podredno, smanjenje iznosa novčane kazne koja im je izrečena.

               26

               U prilog svojim zahtjevima žalitelji su istaknuli devet tužbenih razloga.

               27

               Opći sud usvojio je treći tužbeni razlog žalitelja i poništio članak 1. Odluke u dijelu u kojem je utvrđena umiješanost Galp Energíje España, Petróleosa de Portugal i Galp Energíje SGPS u niz sporazuma i usklađenih djelovanja na španjolskom tržištu bitumena, u mjeri u kojoj ti sporazumi i djelovanja obuhvaćaju, s jedne strane, sustav nadzora nad provedbom sporazumâ o podjeli tržišta i klijenata i, s druge strane, mehanizam naknade namijenjen uklanjanju odstupanja nastalih u odnosu na te sporazume.

               28

               U tu svrhu, kao što to proizlazi iz točaka 215., 292., 293. i 301. pobijane presude, Opći sud temeljio je svoju odluku samo na dokazima o onodobnim činjenicama te je stoga smatrao da odgovornost žalitelja u pogledu sustava nadzora i mehanizma naknade nije bila utvrđena. Stoga je odbio uzeti u obzir izjavu V. C.-a, direktora prodaje bitumena u Petrogalu Española SA, koji je postao Galp Energía España, od 6. prosinca 2007., koju su žalitelji predali u spis sudskog postupka te koju Komisija stoga nije uvrstila u spornu odluku kao dokazni element.

               29

               U točkama 611., 625. i 626. pobijane presude Opći je sud, međutim, utvrdio, uzimajući u obzir navedenu V. C.-ovu izjavu od 6. prosinca 2007., da su žalitelji imali saznanje o sudjelovanju drugih članova zabranjenog sporazuma u mehanizmu naknade, da su jednako tako mogli predvidjeti sudjelovanje drugih članova zabranjenog sporazuma u sustavu nadzora i da se stoga mogu smatrati odgovornima za ta dva elementa povrede.

               30

               U pogledu tih elemenata, Opći je sud u točki 630. pobijane presude smatrao da nije potrebno mijenjati početni iznos novčane kazne, ali je u točki 632. te presude ocijenio nužnim povisiti stupanj smanjenja novčane kazne koju je primijenila Komisija na temelju olakotnih okolnosti.

               31

               U točkama 635. i 636. navedene presude djelomično je usvojio deveti tužbeni razlog i proveo dodatno smanjenje od 4% iznosa novčane kazne koje će se pridodati smanjenju od 10% već određenom spornom odlukom.

               32

               Opći sud odbio je druge razloge za poništenje koje su stranke navele, uključujući peti i šesti tužbeni razlog, koji se temelje na nezakonitosti utvrđivanja njihova sudjelovanja u usklađivanju cijena kao i o njegovu trajanju.

               33

               Posljedično, iznos novčane kazne izrečene Galp Energíji España i Petróleosu de Portugal u članku 2. izreke sporne odluke utvrđen je na 8277500 eura, dok je iznos novčane kazne izrečene društvu Galp Energía SGPS u istom članku utvrđen na 6149000 eura.

         Zahtjevi stranaka

               34

               Žalitelji u svojoj žalbi od Suda zahtijevaju da:

                        —

                        ukine pobijanu presudu;

                        —

                        poništi članke 1. do 3. sporne odluke u dijelu u kojem se tiču žalitelja i/ili smanji iznos novčane kazne koja im je izrečena;

                        —

                        podredno, ukine presudu i vrati predmet na ponovno suđenje Općem sudu i

                        —

                        naloži Komisiji snošenje troškova.

               35

               Komisija od Suda zahtijeva da:

                        —

                        odbije žalbu i

                        —

                        naloži žaliteljima snošenje svih troškova.

         O žalbi

               36

               U prilog svojoj žalbi žalitelji iznose tri žalbena razloga.

         Prvi žalbeni razlog, koji se odnosi na pogrešku koja se tiče prava koja utječe na utvrđivanje sudjelovanja žalitelja u djelatnostima usklađivanja cijena u razdoblju od 1995. do 2002. godine

      Argumentacija stranaka

               37

               Prvim žalbenim razlogom, koji je podijeljen na tri dijela, žalitelji smatraju da je Opći sud pogrešno primijenio članak 81. stavak 1. UEZ‑a te je iskrivio dokaze i zanemario postupovna pravila koja uređuju ocjenu dokaza kao i opće načelo pretpostavke nedužnosti zajamčeno člankom 48. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) utvrdivši u točkama 407. i 456. pobijane presude da se ne može smatrati da je Komisija nezakonito potvrdila sudjelovanje žalitelja u usklađivanju cijena „sve do 2002. godine“. Osim toga, Opći sud nije dovoljno pravno obrazložio to utvrđenje.

               38

               Prvim dijelom žalbenog razloga žalitelji prigovaraju Općem sudu da u točkama 370. do 408. pobijane presude, u svrhu utvrđivanja da je Komisija dokazala sudjelovanje žalitelja u djelatnostima usklađivanja cijena između 1995. i 2002. godine, nije uzeo u obzir dva oslobađajuća elementa, to jest činjenicu da ni BP‑ov zahtjev za primjenu pokajničkog programa ni onodobni dokumenti o činjenicama koje je pribavio BP ne spominju da su žalitelji sudjelovali u djelatnostima usklađivanja cijena.

               39

               Drugim dijelom žalbenog razloga žalitelji prigovaraju Općem sudu da nije utvrdio da sporna odluka ne sadržava nijedan dokaz o datumu početka navodnog sudjelovanja žalitelja u djelatnostima usklađivanja cijena.

               40

               U tom pogledu oni ističu da Repsolove i PROAS‑ove izjave na temelju pokajničkog programa ne spominju nikakvu konkretnu činjenicu, uključujući datume, sastanke, telefonske pozive ili povećanja cijena, i da te izjave nisu dovoljno precizne i usklađene za dokazivanje sudjelovanja žalitelja u djelatnostima usklađivanja cijena od 1995. do 2002. godine. Oni u tom smislu također ističu da se datum početka podjele tržišta ne može smatrati datumom početka sudjelovanja Petróleosa de Portugal u sporazumima o cijenama jer, prema spornoj odluci, ta dva sporazuma čine različite aspekte zabranjenog sporazuma.

               41

               Trećim dijelom žalbenog razloga žalitelji kritiziraju Opći sud jer je smatrao da razmjena interne pošte u Galp Energíji España 18. i 19. listopada 2000., o kojoj govori u točkama 387. do 404. pobijane presude, predstavlja onodobni dokazni element koji upućuje na sudjelovanje žalitelja u usklađivanju cijena.

               42

               Komisija smatra da je ovaj žalbeni razlog u cijelosti nedopušten i u svakom slučaju neutemeljen.

         Ocjena Suda

               43

               Najprije valja podsjetiti da, sukladno ustaljenoj sudskoj praksi, iz članka 256. UFEU‑a, članka 58. prvog stavka Statuta Suda Europske unije kao i članka 168. stavka 1. točke (d) Poslovnika Suda proizlazi da žalba mora točno navoditi osporavane elemente pobijane presude kao i pravne argumente koji određeno podržavaju taj zahtjev, pod prijetnjom nedopuštenosti žalbe ili odnosnog žalbenog razloga (vidjeti osobito presudu Telefónica i Telefónica de España/Komisija, C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, t. 29. kao i navedenu sudsku praksu).

               44

               Stoga navedenim zahtjevima ne odgovara te se mora proglasiti nedopuštenim onaj žalbeni razlog koji nije dovoljno jasno i precizno argumentiran da bi Sudu omogućio izvršavanje nadzora zakonitosti (vidjeti u tom smislu presudu Telefónica i Telefónica de España/Komisija, C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, t. 30. kao i navedenu sudsku praksu).

               45

               Argumenti koji se odnose na nepoštovanje članka 81. stavka 1. UEZ‑a, nepostojanje obrazloženja sporne odluke, povredu postupovnih pravila koja uređuju ocjenu dokaza i opće načelo pretpostavke nedužnosti kao i tvrdnje o iskrivljavanju dokaza ne identificiraju s traženom preciznošću pogrešku koja se tiče prava koju je navodno počinio Opći sud, već se sastoje od općih nedokazanih tvrdnji, zbog čega te argumente treba odbaciti kao nedopuštene.

               46

               U pogledu prvog i trećeg dijela ovog razloga – kojima žalitelji prigovaraju Općem sudu, s jedne strane, da nije uzeo u obzir dva dokazna elementa kako bi utvrdio da je Komisija dokazala sudjelovanje žalitelja u djelatnostima usklađivanja cijena između 1995. i 2002. godine i, s druge strane, da je smatrao da razmjena interne pošte 18. i 19. listopada 2000. predstavlja onodobni dokazni element koji upućuje na sudjelovanje žalitelja u usklađivanju cijena – dovoljno je podsjetiti, sukladno članku 256. stavku 1. drugom podstavku UFEU‑a i članku 58. prvom stavku Statuta Suda Europske unije, da je žalba ograničena na pravna pitanja. Posljedično, Opći sud jedini je nadležan za utvrđivanje i ocjenu relevantnih činjenica kao i za ispitivanje dokaznih elemenata koji su mu podneseni. Ocjena tih činjenica i dokaza ne predstavlja, dakle – osim u slučaju iskrivljavanja tih elemenata njihovim nepreciznim i nepotkrijepljenim navođenjem žalitelja u konkretnom slučaju – pitanje prava koje bi samo po sebi bilo podvrgnuto nadzoru Suda u okviru žalbe (vidjeti osobito u tom smislu presudu Telefónica i Telefónica de España/Komisija, C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, t. 84.).

               47

               Stoga te argumente treba odbaciti kao nedopuštene.

               48

               U pogledu drugog dijela ovog žalbenog razloga, kojim žalitelji prigovaraju Općem sudu da nije naveo da sporna odluka ne sadržava nijedan dokaz o početku navodnog sudjelovanja žalitelja u predmetnom usklađivanju cijena, dovoljno je reći da, suprotno mišljenju žalitelja, oni tu argumentaciju nisu istaknuli pred Općim sudom. Ona je stoga nova i time nedopuštena.

               49

               Uzimajući u obzir prethodno navedeno, prvi žalbeni razlog treba u cijelosti odbiti kao nedopušten.

         Treći žalbeni razlog, koji se temelji na činjenici da je Opći sud povrijedio razuman rok za suđenje

      Argumentacija stranaka

               50

               Žalitelji smatraju da je Opći sud povrijedio članak 47. Povelje i članak 6. stavak 1. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu: EKLJP), time što nije donio odluku u razumnom roku, što opravdava ukidanje pobijane presude i sporne odluke ili, podredno, značajno smanjenje novčane kazne koja im je izrečena.

               51

               Žalitelji iznose da je njihova tužba za poništenje bila podnesena 19. prosinca 2007., pisani dio postupka zaključen 21. listopada 2008., usmeni dio postupka otvoren 12. studenoga 2012., rasprava održana 24. siječnja 2013., a presuda je donesena 16. rujna 2013.

               52

               Cijeli postupak trajao je oko pet godina i devet mjeseci (69 mjeseci), s razdobljem od četiri godine i jedan mjesec (49 mjeseci) između zaključenja pisanog dijela postupka i otvaranja usmenog dijela postupka, zbog čega žalitelji smatraju, primjenjujući kriterij koji je Sud definirao u presudi Baustahlgewebe/Komisija (C‑185/95 P, EU:C:1998:608), da Opći sud nije ispunio svoju obvezu suđenja u razumnom roku.

               53

               Žalitelji u tom pogledu ističu da je, s jedne strane, predmet bio manje složen od većine drugih predmeta u vezi sa zabranjenim sporazumima koji se vode pred Općim sudom i da je broj pravnih sredstava bio ograničen, pa su samo četiri člana zabranjenog sporazuma podnijela žalbu, i, s druge strane, da se prekomjerno trajanje postupka pred Općim sudom ni na koji način ne može pripisati njihovu ponašanju.

               54

               Komisija sa svoje strane ističe da se, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, u slučaju nepostojanja utjecaja nepoštovanja razumnog roka suđenja na rješenje spora, ukidanje pobijane presude ne može ispraviti na temelju povrede razumnog roka suđenja.

         Ocjena Suda

               55

               Valja podsjetiti da se povreda obveze suđenja u razumnom roku iz članka 47. stavka 2. Povelje koju je počinio jedan od sudova Unije mora sankcionirati tužbom za naknadu štete podnesenom Općem sudu jer je takva tužba za naknadu štete učinkovito pravno sredstvo. Stoga se zahtjev za naknadu štete nastale nepoštovanjem razumnog roka suđenja Općeg suda ne može podnijeti izravno Sudu u okviru žalbe, već se mora podnijeti samom Općem sudu (presude Telefónica i Telefónica de España/Komisija, C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, t. 66., ICF/Komisija, C‑467/13 P, EU:C:2014:2274, t. 57. kao i Guardian Industries i Guardian Europe/Komisija, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, t. 17. i 18.).

               56

               Opći sud, koji je nadležan na temelju članka 256. stavka 1. UFEU‑a, dužan odlučiti o takvim zahtjevima za naknadu štete postupajući u drukčijem sastavu od sastava u predmetu u kojem se vodio postupak čije je trajanje predmet kritika (vidjeti u tom smislu presude Telefónica i Telefónica de España/Komisija, C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, t. 67., ICF/Komisija, C‑467/13 P, EU:C:2014:2274, t. 58. kao i Guardian Industries i Guardian Europe/Komisija, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, t. 19.).

               57

               S obzirom na navedeno, kada je, bez potrebe da stranke u vezi s tim podnesu dodatne dokaze, očito da je Opći sud na dovoljno ozbiljan način povrijedio svoju obvezu suđenja u razumnom roku, Sud to može utvrditi (vidjeti u tom smislu presude Telefónica i Telefónica de España/Komisija, C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, t. 90., ICF/Komisija, EU:C:2014:2274, t. 59. kao i Guardian Industries i Guardian Europe/Komisija, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, t. 20.).

               58

               To je slučaj u ovom predmetu. Trajanje postupka pred Općim sudom od gotovo pet godina i devet mjeseci – koje obuhvaća razdoblje od četiri godine i jedan mjesec između završetka pisanog dijela postupka i rasprave a da nije donesen nikakav postupovni akt – ne može se obrazložiti ni naravi ni složenošću predmeta kao ni njegovim kontekstom. Naime, s jedne strane, spor pred Općim sudom nije bio osobito složen. S druge strane, ni iz pobijane presude ni iz elemenata koje su dostavile stranke ne proizlazi da je to razdoblje neaktivnosti objektivno opravdano ili da su mu pridonijeli žalitelji.

               59

               Bez obzira na to, iz razmatranja navedenih u točki 55. ove presude slijedi da treći žalbeni razlog treba biti odbijen.

         Drugi žalbeni razlog, kojim se tvrdi da je Opći sud prekoračio svoju ovlast pune nadležnosti

      Argumentacija stranaka

               60

               Drugi žalbeni razlog žalitelja ima tri dijela.

               61

               Prvim dijelom tog razloga žalitelji ističu da je Opći sud u točkama 625., 626. i 630. pobijane presude počinio pogrešku koja se tiče prava prekoračivši svoje ovlasti u mjeri u kojoj je u okviru ispitivanja tužbenog razloga po službenoj dužnosti na temelju svoje neograničene nadležnosti utvrdio odgovornost žalitelja u pogledu dvaju elemenata povrede članka 81. stavka 1. UEZ‑a, to jest u pogledu poznavanja mehanizma naknade i predvidljivosti sustava nadzora.

               62

               Opći sud također je u ovom slučaju odlučio ultra petita jer se Komisija u spornoj odluci nije pozivala na te razloge, s obzirom na to da ih žalitelji nisu naveli kao razloge za proglašenje ništavosti i oni nisu bili predmet nikakve rasprave, osim razloga o dopustivosti V. C.-ove izjave.

               63

               Komisija smatra da je Opći sud, kada je odlučivao o visini novčane kazne izrečene žaliteljima, mogao uzeti u obzir da su žalitelji znali za mehanizme naknade i sustava nadzora jer se radilo o činjeničnoj okolnosti. Ona smatra da je Opći sud mogao jednako postupiti i u pogledu V. C.-ove izjave, osobito u mjeri u kojoj je u točki 40. presude KNP BT/Komisija (C‑248/98 P, EU:C:2000:625) Sud priznao Općem sudu mogućnost da prilikom ocjene prikladnosti novčanih kazni uzme u obzir dodatne informacije koje se ne nalaze u odluci koju ispituje, kao što su informacije zatražene radi obveze obrazlaganja. Konačno, Komisija smatra da je žalbeni razlog bespredmetan jer je Opći sud već smanjio iznos novčane kazne.

               64

               Drugim dijelom drugog žalbenog razloga žalitelji smatraju da je Opći sud – time što je u točkama 624. i 625. pobijane presude, u okviru izvršavanja svoje ovlasti neograničene nadležnosti, odlučio uzeti u obzir V. C.-ovu izjavu kako bi utvrdio odgovornost žalitelja na temelju njihova poznavanja mehanizma naknade i predvidljivosti sustava nadzora – prekršio pravo na pošteno suđenje koje obuhvaća načelo ravnopravnosti i prava na obranu te osobito načelo kontradiktornosti.

               65

               Opći sud povrijedio je ta načela propustivši detaljno obavijestiti žalitelje prije donošenja odluke o naravi i svrsi tog novog razloga, u skladu sa zahtjevima iz članka 6. EKLJP‑a kao i članaka 47. i 48. Povelje.

               66

               Komisija osporava te argumente ističući činjenicu da su dokaze koje je dostavio V. C., a koji se tiču žaliteljevih saznanja o mehanizmima nadzora i naknade, žalitelji prvi i spomenuli. Stoga bi bilo apsurdno da žalitelji tvrde da se nisu mogli upoznati s tim dokazima.

               67

               Trećim dijelom drugog žalbenog razloga žalitelji tvrde da je Opći sud, time što je u točki 626. pobijane presude utvrdio njihovu odgovornost za dva elementa povrede, iskrivio dokaze i povrijedio načelo pretpostavke nevinosti. Ta tvrdnja temelji se na nepotpunom navodu V. C.-ove izjave iz koje nedvojbeno proizlazi da on nije imao nikakvih spoznaja o naravi mehanizma naknade koji je predmet sporne odluke.

               68

               Prema Komisijinu mišljenju, Opći sud, naprotiv, nije iskrivio dokaze navedene u V. C.-ovoj izjavi.

         Ocjena Suda

               69

               Prvim dijelom drugog žalbenog razloga u vezi s drugim dijelom istog razloga žalitelji tvrde da je Opći sud prekoračio granice svoje neograničene nadležnosti, kako je ona definirana u članku 261. UFEU‑a i članku 31. Uredbe br. 1/2003.

               70

               Kako bi se utvrdila utemeljenost prvog dijela tog žalbenog razloga, najprije valja istaknuti da je Opći sud – nakon što je utvrdio, s jedne strane, u točkama 265., 266., 270. i 292. pobijane presude da Komisija nije dokazala sudjelovanje žalitelja u predmetnim mehanizmima naknade i nadzora i, s druge strane, u točki 282. te presude da Komisija spornu odluku nije utemeljila ni na kojem drugom razlogu osim na sudjelovanju žalitelja u tim dvama elementima, a kako bi utvrdila njihovu odgovornost u tom smislu – u točkama 624. do 626. i 630. navedene presude naveo:

               71

               Također valja spomenuti da se sustav sudskog nadzora Komisijinih odluka u vezi s postupcima na temelju članaka 101. i 102. UFEU‑a sastoji od kontrole zakonitosti akata institucija, koja je utvrđena u članku 263. UFEU‑a, a koja, sukladno odredbi članka 261. UFEU‑a i na zahtjev tužitelja, može biti nadopunjena ovlašću neograničene nadležnosti Općeg suda u vezi sa sankcijama koje u tom području izriče Komisija (presuda Telefónica i Telefónica de España/Komisija, C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, t. 42.).

               72

               U vezi s time, kao što je to Sud više puta imao priliku pojasniti, opseg nadzora zakonitosti predviđenog u članku 263. UFEU‑a proteže se na sve elemente Komisijinih odluka u vezi s postupcima na temelju članaka 101. i 102. UFEU‑a nad kojima Opći sud provodi detaljan nadzor kako prava tako i činjenica u pogledu razloga koje navedu tužitelji (vidjeti u tom smislu presude KME Germany i dr./Komisija, C‑272/09 P, EU:C:2011:810, t. 102. i 109.; Chalkor/Komisija, C‑386/10 P, EU:C:2011:815, t. 62. i 82. kao i Telefónica i Telefónica de España/Komisija, C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, t. 56. i 59.) i uzimajući u obzir sve elemente koje su tužitelji naveli, prije ili nakon donošenja odluke, ranije u okviru upravnog postupka ili pak prvi put u okviru postupka pred Općim sudom, ako su ti elementi važni za nadzor zakonitosti Komisijine odluke (vidjeti u tom smislu presudu Knauf Gips/Komisija, C‑407/08 P, EU:C:2010:389, t. 87. do 92.).

               73

               Valja, međutim, podsjetiti da sudovi Unije ne mogu u okviru nadzora zakonitosti iz članka 263. UFEU‑a nadomjestiti vlastito obrazloženje onim autora predmetnog akta (vidjeti u tom smislu presudu Košice/Komisija, C‑73/11 P, EU:C:2013:32, t. 89. kao i navedenu sudsku praksu).

               74

               U skladu s člankom 261. UFEU‑a, „[u]redbama koje na temelju odredaba Ugovora zajednički donose Europski parlament i Vijeće te onima koje donosi Vijeće, Sudu Europske unije se može dati neograničena nadležnost u vezi s kaznama predviđenima u tim uredbama“. Zakonodavac Unije na temelju mogućnosti koju mu daje ta odredba u članku 31. Uredbe br. 1/2003 propisao je da „Sud ima neograničenu nadležnost u nadzoru odluka Komisije kojima ista izriče novčane kazne ili periodične penale. Sud može takve odluke ukinuti, ili smanjiti ili povećati iznos novčane kazne ili periodičnog penala.“

               75

               Stoga su sudovi Unije, kada izvršavaju svoju neograničenu nadležnost iz članaka 261. UFEU‑a i 31. Uredbe br. 1/2003, povrh običnog nadzora zakonitosti sankcije, ovlašteni vlastitom ocjenom za utvrđivanje iznosa te sankcije nadomjestiti sankciju Komisije, autora akta u kojem je taj iznos prvotno utvrđen (vidjeti u tom smislu presudu Groupe Danone/Komisija, C‑3/06 P, EU:C:2007:88, t. 61.).

               76

               S druge strane, doseg te neograničene nadležnosti, za razliku od nadzora zakonitosti iz članka 263. UFEU‑a, strogo je ograničen na utvrđivanje iznosa novčane kazne (vidjeti u tom smislu osobito presude Groupe Danone/Komisija, C‑3/06 P, EU:C:2007:88, t. 62.; Alliance One International/Komisija, C‑679/11 P, EU:C:2013:606, t. 105.; Komisija i dr./Siemens Österreich i dr., C‑231/11 P do C‑233/11 P, EU:C:2014:256, t. 126. kao i Telefónica i Telefónica de España/Komisija, C‑295/12 P, -EU:C:2014:2062, t. 45.)

               77

               Iz toga proizlazi da se neograničena nadležnost koju Opći sud ima na temelju članka 31. Uredbe br. 1/2002 odnosi samo na njegovu ocjenu novčane kazne koju je izrekla Komisija, što isključuje bilo kakvu izmjenu konstitutivnih elemenata povrede koju je zakonito utvrdila Komisija u odluci koju preispituje Opći sud.

               78

               U ovom slučaju, kao što je to istaknuto u točki 70. ove presude – iako je utvrdio da Komisija nije dokazala da su žalitelji sudjelovali u mehanizmu naknade kao i u sustavu nadzora i da se sporna odluka ne temelji ni na kojem drugom razlogu osim na njihovu sudjelovanju u tim dvama dijelovima povrede – Opći je sud u kontekstu svoje neograničene nadležnosti u točkama 625., 626. i 630. pobijane presude smatrao da su žalitelji bili svjesni sudjelovanja drugih članova zabranjenog sporazuma u mehanizmu naknade te da su također mogli predvidjeti njihovo sudjelovanje u sustavu nadzora. Sud je posljedično ocijenio, s jedne strane, da se oni mogu smatrati odgovornima na temelju članka 101. UFEU‑a i, s druge strane, da je to nužno uzeti u obzir pri određivanju iznosa novčane kazne.

               79

               Opći sud time je počinio pogrešku koja se tiče prava.

               80

               S obzirom na to da je prvi dio drugog žalbenog razloga osnovan, valja ga usvojiti.

               81

               Posljedično, pobijanu presudu valja ukinuti u dijelu u kojem u točki 3. izreke utvrđuje novi iznos novčanih kazni izrečenih žaliteljima, uzimajući u obzir utvrđenje do kojeg je Opći sud pogrešno došao na temelju svoje neograničene nadležnosti u točkama 625., 626. i 630. te presude prema kojem su žalitelji imali saznanja o sudjelovanju drugih članova zabranjenog sporazuma u mehanizmu naknade te su također mogli predvidjeti njihovo sudjelovanje u sustavu nadzora pa su se stoga za to mogli smatrati odgovornima.

               82

               S obzirom na prethodno navedeno, o ostatku drugog dijela i o trećem dijelu drugog žalbenog zahtjeva nije potrebno odlučivati.

         O tužbi pred Općim sudom

               83

               U skladu s člankom 61. stavkom 1. drugom rečenicom Statuta Suda Europske unije, Sud može, u slučaju ukidanja pobijane presude, konačno odlučiti o sporu ako stanje postupka to dopušta.

               84

               Takav je slučaj u ovom postupku jer Sud raspolaže svim potrebnim elementima za odlučivanje o sporu.

               85

               U tu svrhu valja istaknuti da je u pogledu točke 1. izreke sporne odluke, koja je djelomično poništena pobijanom presudom, i uzimajući u obzir odbijanje prvog žalbenog razloga ove žalbe u točki 49. ove presude definitivno utvrđeno da se žalitelji trebaju smatrati odgovornima za svoje sudjelovanje – koje je trajalo od 31. siječnja 1995. do 1. listopada 2002. za GALP Energíju España i Petróleos de Portugal te od 22. travnja 1999. do 1. listopada 2002. za GALP Energíju SGPS – u nizu sporazuma i usklađenih djelovanja u stavljanju na tržište penetracijskog bitumena na ukupnom španjolskom području (uz iznimku Kanarskih otoka), a koji su se sastojali od sporazuma o podjeli tržišta i usklađivanja cijena.

               86

               Naime, utvrđenje Općeg suda o nepostojanju dokaza o sudjelovanju žalitelja u mehanizmu naknade kao i u sustavu nadzora, u skladu s člankom 264. stavkom 1. UFEU‑a, ne može dovesti do poništenja sporne odluke u cijelosti jer su ti elementi uzgredni sastojci predmetne povrede. Činjenica da Komisija nije iznijela dokaze o takvom sudjelovanju žalitelja ne mijenja bit sporne odluke jer se jedinstvena i trajna povreda koju je utvrdila sastoji, kao što to proizlazi iz točaka 12. i 13. ove presude, ponajprije od dvaju elemenata povrede, to jest podjele tržišta i usklađivanja cijena (vidjeti u tom smislu presudu Komisija/Verhuizingen Coppens, C‑441/11 P, EU:C:2012:778, t. 36. do 38.).

               87

               S obzirom na prethodno navedeno, na temelju neograničene nadležnosti koju Sud ima na temelju članka 261. UFEU‑a i članka 31. Uredbe br. 1/2003, valja utvrditi iznos novčane kazne koju treba izreći žaliteljima (presuda Guardian Industries i Guardian Europe/Komisija, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, t. 73. kao i navedena sudska praksa).

               88

               U tom pogledu valja podsjetiti da je Sud pri donošenju konačne odluke u sporu, primjenom članka 61. stavka 1. druge rečenice svojeg Statuta, ovlašten u okviru izvršavanja svoje neograničene nadležnosti nadomjestiti svojom odlukom odluku Komisije te posljedično ukinuti, smanjiti ili povećati nametnutu novčanu kaznu ili periodični penal (vidjeti osobito presudu KME Germany i dr./Komisija, C‑389/10 P, EU:C:2011:816, t. 130. kao i navedenu sudsku praksu).

               89

               Kako bi utvrdio iznos izrečene novčane kazne, sam mora ocijeniti okolnosti konkretnog slučaja i vrstu predmetne povrede (presuda Nederlandsche Banden‑Industrie‑Michelin/Komisija, 322/81, EU:C:1983:313, t. 111.).

               90

               Takav postupak na temelju članka 23. stavka 3. Uredbe br. 1/2003 podrazumijeva uzimanje u obzir za svakog sankcioniranog poduzetnika težinu predmetne povrede kao i njezino trajanje, uvažavajući osobito načela obrazlaganja, proporcionalnosti, individualizacije sankcija i jednakosti postupanja (vidjeti u tom smislu presude Komisija i dr./Siemens Österreich i dr., C‑231/11 P do C‑233/11 P, EU:C:2014:256, t. 53. i 56.; Guardian Industries i Guardian Europe/Komisija, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, t. 75. kao i Komisija/Parker Hannifin Manufacturing i Parker‑Hannifin, C‑434/13 P, EU:C:2014:2456, t. 77.), a da Sud nije vezan okvirnim pravilima koja je Komisija definirala u svojim smjernicama (vidjeti po analogiji presudu Italija/Komisija, C‑310/99, EU:C:2002:143, t. 52.), čak i kada ona mogu usmjeravati sudove Unije kada izvršavaju svoju neograničenu nadležnost (vidjeti u tom smislu presudu Komisija/Verhuizingen Coppens, C‑441/11 P, EU:C:2012:778, t. 80. kao i navedenu sudsku praksu.).

               91

               U ovom slučaju valja utvrditi da su žalitelji sudjelovali u jedinstvenoj i trajnoj povredi na španjolskom području koja se ponajprije sastojala od sporazuma o podjeli tržišta i usklađivanja cijena, a koja je zbog same svoje prirode vrlo teška (vidjeti u tom smislu presudu Versalis/Komisija, C‑511/11 P, EU:C:2013:386, t. 83.), tijekom dugog razdoblja od sedam godina i osam mjeseci za GALP Energíju España i Petróleos de Portugal te tri godine i pet mjeseci za GALP Energíju SGPS.

               92

               U pogledu njihove pojedinačne situacije, također treba uzeti u obzir činjenicu da su žalitelji imali, kao što je to vidljivo iz točke 514. sporne odluke, udjele na tržištu od 4,54%, iz čega se može zaključiti, kao što je to učinio Opći sud u točki 631. pobijane presude, da zbog svoje veličine nisu mogli protupravnim ponašanjem uzrokovati osobito tešku štetu tržišnom natjecanju. Osim toga, u točkama 566. i 567. sporne odluke Komisija je pravilno zaključila da su žalitelji sudjelovali u povredi u ograničenijem opsegu od drugih poduzetnika.

               93

               Kako bi utvrdio iznos novčane kazne koja se treba izreći žaliteljima, Sud namjerava preuzeti ocjene Komisije i Općeg suda u pogledu osnovnog iznosa novčane kazne kao i njegova smanjenja od 10% koje proizlazi iz ograničenog sudjelovanja žalitelja u spornoj povredi. Međutim, treba se primijeniti dodatno smanjenje od 10% osnovnog iznosa, tako da se to smanjenje doda smanjenju od 10% koje je već odobreno u spornoj odluci, jer Komisija nije dokazala sudjelovanje žalitelja u mehanizmu naknade kao i u sustavu nadzora.

               94

               U takvim okolnostima i uzimajući u obzir sve činjenice slučaja (vidjeti presudu Guardian Industries i Guardian Europe/Komisija, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, t. 78. kao i navedenu sudsku praksu), novčana kazna solidarno izrečena GALP Energíji España i Petróleosu de Portugal utvrđena je u iznosu od 7,7 milijuna eura, od čega je GALP Energía SGPS solidarno odgovorna u visini od 5,72 milijuna eura.

         Troškovi

               95

               U skladu s člankom 184. stavkom 2. Poslovnika, kad žalba nije osnovana ili kad je osnovana i Sud sâm konačno odluči o sporu, Sud odlučuje o troškovima.

               96

               U skladu s člankom 138. stavkom 1. istog Poslovnika, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Člankom 138. stavkom 3. navedenog Poslovnika utvrđeno je da, ako stranke djelomično uspiju u svojim zahtjevima, svaka stranka snosi vlastite troškove. Međutim, ako se to čini opravdanim u danim okolnostima, Sud može odlučiti da, osim vlastitih troškova, jedna stranka snosi i dio troškova druge stranke.

               97

               U tom pogledu valja odlučiti, uzimajući u obzir okolnosti slučaja, da žalitelji snose dvije trećine Komisijinih troškova i vlastitih troškova koji su im nastali u žalbenom postupku, a da Komisija snosi jednu trećinu vlastitih troškova i troškova žalitelja povezanih s ovim postupkom. Osim toga, s obzirom na to da je konačno odbijen dio tužbenih razloga koje su žalitelji iznijeli pred Općim sudom, svakoj od stranaka nalaže se snošenje vlastitih troškova prvostupanjskog postupka.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Ukida se presuda Općeg suda Europske unije od 16. rujna 2013., Galp Energía España i dr./Komisija (T‑462/07, EU:T:2013:459), u dijelu u kojem u točki 3. izreke utvrđuje novi iznos novčanih kazni izrečenih GALP Energíji España SA, Petróleosu de Portugal SA i GALP Energíji SGPS SA, uzimajući u obzir pogrešno utvrđenje Općeg suda na temelju njegove neograničene nadležnosti u obrazloženju te presude prema kojem su GALP Energía España SA, Petróleos de Portugal SA i GALP Energía SGPS SA imali saznanja o sudjelovanju drugih članova zabranjenog sporazuma u mehanizmu naknade i također su mogli predvidjeti njihovo sudjelovanje u sustavu nadzora te se stoga za to mogu smatrati odgovornima.

                           2.

                           U ostalom dijelu žalba se odbija.

                           3.

                           Novčana kazna solidarno izrečena GALP Energíji España SA i Petróleosu de Portugal SA u članku 2. odluke Komisije od 3. listopada 2007. C(2007) 4441 final koja se odnosi na postupak primjene članka 81. UEZ‑a (predmet COMP/38.710 – Bitumen (Španjolska)) utvrđena je u iznosu od 7,7 milijuna eura, od čega je GALP Energía SGPS solidarno odgovorna u visini od 5,72 milijuna eura.

                           4.

                           GALP Energía España SA, Petróleos de Portugal SA i GALP Energía SGPS SA snose dvije trećine troškova Europske komisije i dvije trećine vlastitih troškova koji su im nastali u žalbenom postupku kao i vlastite troškove u vezi s prvostupanjskim postupkom.

                           5.

                           Europska komisija snosi jednu trećinu vlastitih troškova i trećinu troškova GALP Energíje España SA, Petróleosa de Portugal SA i GALP Energíje SGPS SA povezanih sa žalbenim postupkom kao i vlastite troškove u vezi s prvostupanjskim postupkom.

                     Potpisi

            (
            *1
         )   Jezik postupka: engleski


Presuda Suda od 3. srpnja 1985. # NV De Jong Verenigde i Coöperatieve Melkprodukten Bedrijven "Domo-Bedum" GA protiv Voedselvoorzienings in- en verkoopbureau (VIB). # Zahtjev za prethodnu odluku: Hoge Raad - Nizozemska. # Predmet 20/84.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 26. rujna 2017.#Banca Monte dei Paschi di Siena SpA i Wise Dialog Bank SpA (Banca Widiba SpA) protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije widiba – Raniji nacionalni verbalni žig DiBa – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Nedopuštenost pravnog sredstva pred žalbenim vijećem – Zahtjev za restitutio in integrum – Obveza primjene dužne pažnje.#Predmet T-84/16.


Presuda Suda od 10. srpnja 1984. # Campus Oil Limited i drugi protiv ministre pour l'Industrie et l'Energie i dr. # Zahtjev za prethodnu odluku: High Court - Irska. # Slobodno kretanje robe. # Predmet 72/83.


Presuda Suda (treće vijeće) od 2012. veljača 16.#Vijeće Europske unije i Europska komisija protiv Interpipe Nikopolsky Seamless Tubes Plant Niko Tube ZAT (Interpipe Niko Tube ZAT), anciennement Nikopolsky Seamless Tubes Plant "Niko Tube" ZAT i Interpipe Nizhnedneprovsky Tube Rolling Plant VAT (Interpipe NTRP VAT), anciennement Nizhnedneprovsky Tube-Rolling Plant VAT.#Spojeni predmeti C-191/09 P i C-200/09 P.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 2012. lipanj 29.#GDF Suez protiv Europska komisija.#Predmet T-370/09.


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 5. prosinca 2013.#Nordecon AS i Ramboll Eesti AS protiv Rahandusministeerium.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Riigikohus.#Javna nabava – Pregovarački postupak s prethodnom objavom poziva na nadmetanje – Mogućnost da javni naručitelj pregovara o ponudama koje ne ispunjavaju bitne zahtjeve tehničkih specifikacija navedenih u dokumentaciji za nadmetanje.#Predmet C-561/12.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      5. prosinca 2013. (
            *1
         )
      „Javna nabava — Pregovarački postupak s prethodnom objavom poziva na nadmetanje — Mogućnost da javni naručitelj pregovara o ponudama koje ne ispunjavaju bitne zahtjeve tehničkih specifikacija navedenih u dokumentaciji za nadmetanje“
      U predmetu C‑561/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Riigikohus (Estonija), odlukom od 23. studenoga 2012., koju je Sud zaprimio 5. prosinca 2012., u postupku

         Nordecon AS,

         Ramboll Eesti AS

      protiv

         Rahandusministeerium,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen (izvjestitelj), predsjednik vijeća, M. Safjan, J. Malenovský, A. Prechal i S. Rodin, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Nordecon AS, A. Ots,

               —

               za estonsku vladu, M. Linntam i N. Grünberg, u svojstvu agentica,

               —

               za češku vladu, M. Smolek i T. Müller, u svojstvu agenata,

               —

               za španjolsku vladu, A. Rubio González, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, A. Tokár i L. Naaber‑Kivisoo, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 30. stavka 2. Direktive Europskog parlamenta i Vijeća 2004/18/EZ od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima, ugovora o javnoj nabavi robe te ugovora o javnim uslugama (SL L 134., str. 114.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 1., str. 156.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Nordecon AS, pravnog sljednika Nordecon Infra AS (u daljnjem tekstu: Nordecon), i Ramboll Eesti AS (u daljnjem tekstu: Ramboll Eesti) pred Rahandusministeerium (Ministarstvo financija) radi poništenja pregovaračkog postupka nabave s prethodnom objavom poziva na nadmetanje.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članak 1. stavak 11. točka d) Direktive 2004/18 određuje:
               „'Pregovarački postupci' su oni postupci u kojima javni naručitelj konzultira gospodarske subjekte po svom izboru i pregovara o uvjetima s jednim ili više njih.”

               4

               Članak 2. te direktive pod naslovom „Načela sklapanja ugovora” predviđa:
               „Javni naručitelji se prema gospodarskim subjektima ponašaju jednako i nediskriminirajuće i djeluju na transparentan način.”

               5

               U članku 23. navedene direktive pod naslovom „Tehničke specifikacije” u njegovim stavcima 1. i 2. navodi se:
               „1.   Tehničke specifikacije kako su definirane u točki 1. Priloga VI. navode se u ugovornoj dokumentaciji, kao što su pozivi na nadmetanje, ugovorni dokumenti ili dodatni dokumenti. [...]
               2.   Tehničke specifikacije moraju omogućiti jednak pristup za ponuditelje i ne smiju imati učinak stvaranja neopravdanih prepreka otvaranju javne nabave nadmetanju [tržišnom natjecanju].”

               6

               Članak 24. iste direktive pod naslovom „Varijante” u svojim stavcima 1. do 4. određuje:
               „1.   Ako je kriterij za odabir ponude ekonomski najpovoljnija ponuda, javni naručitelji mogu dopustiti ponuditeljima da dostave varijante.
               2.   Javni naručitelji moraju navesti u pozivu na nadmetanje dopuštaju li ili ne varijante: varijante nisu dopuštene bez ovog navoda.
               3.   Javni naručitelji koji dopuštaju varijante navode u ugovornim dokumentima minimalne zahtjeve koje varijante trebaju ispunjavati te bilo koje posebne zahtjeve za njihovo podnošenje.
               4.   Razmatraju se samo one varijante koje ispunjavaju minimalne zahtjeve koje su utvrdili dotični naručitelji.
               [...]”

               7

               Članak 30. Direktive 2004/18 pod naslovom „Slučajevi koji opravdavaju uporabu pregovaračkog postupaka s prethodnom objavom poziva na nadmetanje” u svojim stavcima 1. do 3. predviđa:
               „1.   Javni naručitelji mogu sklopiti svoje ugovore o javnoj nabavi u pregovaračkom postupku, nakon objave poziva na nadmetanje, u sljedećim slučajevima:

                        a)

                        u slučaju nepravilnih ponuda ili dostave ponuda koje su neprihvatljive sukladno nacionalnim odredbama koje su u skladu s člancima 4., 24., 25., 27. i poglavljem VII., kao odgovor na otvoreni ili ograničeni postupak ili natjecateljski dijalog ako se izvorni uvjeti ugovora bitno ne mijenjaju.
                        [...]

                        b)

                        u iznimnim slučajevima kada priroda radova, robe ili usluga ili rizika koji su uz njih vezani ne omogućuju prethodno cjelovito određivanje cijene;

                        c)

                        u slučaju usluga, inter alia, usluga koje spadaju u kategoriju 6. Priloga II. A. i intelektualnih usluga poput usluga koje uključuju projektiranje radova, pod uvjetom da je priroda tih usluga takva da se specifikacije ugovora ne mogu utvrditi s dovoljnom preciznošću da omoguće sklapanje ugovora odabirom najpovoljnije ponude u skladu s uvjetima otvorenih ili ograničenih postupaka;

                  [...]
               2.   U slučajevima navedenim u stavku 1., javni naručitelji pregovaraju s ponuditeljima o ponudama koje su ovi dostavili kako bi ih prilagodili zahtjevima navedenima u pozivu na nadmetanje, specifikacijama i dodatnoj dokumentaciji, ako postoje, i kako bi našli najpovoljniju ponudu u skladu s člankom 53. stavkom 1.
               3.   Za vrijeme pregovora, javni naručitelji moraju osigurati jednak tretman svim ponuditeljima. Posebice ne smiju davati informacije na diskriminirajući način kojim bi se moglo pogodovati pojedinim ponuditeljima u odnosu na druge.”

         Estonsko pravo

               8

               Članak 27. stavak 1. Zakona o javnoj nabavi (riigihangete seadus, u daljnjem tekstu: RHS) predviđa:
               „Pod pojmom pregovaračkog postupka s prethodnom objavom poziva na nadmetanje smatra se postupak sklapanja ugovora tijekom kojeg svaka zainteresirana stranka može podnijeti zahtjev za sudjelovanje u postupku i u kojem javni naručitelj poziva najmanje tri podnositelja zahtjeva da podnesu ponude, koje odabire na temelju objektivnih i nediskriminirajućih kriterija, i s njima pregovara o ponudama, kako bi došlo do prilagođavanja njihovih ponuda zahtjevima predviđenima u dokumentaciji za nadmetanje i do odabira uspješne ponude.”

               9

               Članak 31. stavak 5. RHS‑a određuje:
               „Kada javni naručitelj sklopi ugovor o nabavi s ponuditeljem koji je podnio ekonomski najpovoljniju ponudu i kada poziv na nadmetanje predviđa mogućnost ponude i alternativnih rješenja, uz rješenja koja udovoljavaju svim uvjetima predviđenima u pozivu na nadmetanje i dokumentaciji za nadmetanje, javni naručitelj u dokumentaciji za nadmetanje mora navesti uvjete koji se odnose na alternativna rješenja i uvjete podnošenja takve ponude.”

               10

               Članak 52. stavak 1. RHS‑a predviđa:
               „Javni naručitelj procjenjuje alternativna rješenja kada sklapa ugovor o nabavi s ponuditeljem koji je podnio ekonomski najpovoljniju ponudu i ako je u pozivu na nadmetanje dopustio ponudu alternativnih rješenja.”

               11

               Članak 67. stavak 1. RHS‑a propisuje:
               „Javni naručitelj, osim u slučajevima predviđenima u članku 65. stavku 4. ovog zakona, otvara sve ponude i pregovara sa svim ponuditeljima o ponudama koje su dostavili s ciljem da ih, kada je potrebno, prilagodi zahtjevima navedenima u pozivu na nadmetanje i dokumentaciji za nadmetanje te odabere uspješnu ponudu.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               12

               Dana 25. rujna 2008. Maanteeamet (Ured za ceste) pokrenuo je pregovarački postupak s prethodnom objavom poziva na nadmetanje pod naslovom „Osmišljavanje i izgradnja dionice ceste Aruvalla‑Kose na cesti E263”.

               13

               Točkama 4.3.1. i 4.7.1. priloga dokumentaciji za nadmetanje koja se odnosi na javnu nabavu o kojoj je riječ u glavnom postupku bilo je predviđeno da razdjelni pojas te dionice ceste bude širine 13,5 metara na dionici od 26,6. do 32. kilometra i širine 6 metara na dionici od 32. do 40. kilometra.

               14

               Dana 20. siječnja 2010. Maanteeamet je proglasio prihvatljivima četiri dostavljene ponude, i to ponudu grupe Lemminkäinen i Merko, zajedničku ponudu Ehitusfirma Rand ja Tuulberg AS, Binders SIA i Insenierbuve SIA te zajedničku ponudu grupe Nordecon, koju čine Nordecon Infra AS i Ramboll Eesti, bez obzira na to što je ponuda potonje grupe predviđala razdjelni pojas širine 6 metara na cijeloj dužini navedene dionice ceste.

               15

               Tijekom pregovaranja, koje je uslijedilo nakon podnošenja ponuda, Maanteeamet je dopisom od 26. travnja 2010. predložio ponuditeljima osim grupi Nordecon da izmijene širinu razdjelnog pojasa koja je navedena u početnim ponudama i da utvrde širinu od 6 metara na cijeloj dužini predmetne dionice ceste, kao što je to predložila grupa Nordecon. Nakon dovršetka pregovora sa svim ponuditeljima, potonji su do 27. svibnja 2010., dana koji je odredio javni naručitelj, podnijeli svoje ponude, nakon što su umanjili cijenu zbog zatraženih izmjena.

               16

               Dvjema odlukama od 10. lipnja 2010. Maanteeamet je proglasio prihvatljivima sve ponude te je odabrao zajedničku ponudu grupe Lemminkäinen u kojoj je bila ponuđena najniža cijena.

               17

               Dana 21. srpnja 2010., povodom žalbe koju je podnio Nordecon Infra AS, Komisija za žalbe u Rahandusministeerium poništila je navedene dvije odluke te je navela da se u pregovaračkom postupku s prethodnom objavom poziva na nadmetanje pregovaranje, koje je primijenio javni naručitelj, ne može odnositi na zahtjeve koji su jasno i nedvojbeno naznačeni u temeljnoj dokumentaciji za nadmetanje, kao što su oni koji se odnose na širinu razdjelnog pojasa. Dana 27. rujna 2010. ravnatelj Maanteeamet odbio je zajedničku ponudu grupe Lemminkäinen i odabrao je ponudu grupe Nordecon, u kojoj je bila ponuđena najniža cijena, nakon one koju je ponudila prva grupa.

               18

               Povodom zahtjeva za poništenje koji je podnijela grupa Merko, Rahandusministeerium je odlukom od 26. listopada 2010. poništilo postupak sklapanja ugovora o javnoj nabavi o kojem je riječ u glavnom postupku, posebice zbog toga što je javni naručitelj nezakonito proglasio prihvatljivom ponudu grupe Nordecon i prihvatio istu, koja je sadržavala alternativno rješenje, a koje nije bilo dopušteno u pozivu na nadmetanje, i zbog toga što se pregovori koje je vodio javni naručitelj nisu mogli odnositi na dijelove koji su predstavljali jasno i nedvojbeno naznačene zahtjeve u temeljnoj dokumentaciji za nadmetanje, kao što su oni koji se odnose na širinu razdjelnog pojasa predmetne dionice ceste.

               19

               Nordecon, koji je u međuvremenom postao pravni sljednik Nordecon Infra AS, i Ramboll Eesti podnijeli su protiv te odluke tužbu pred Tallinna Halduskohus (Upravni sud u Tallinnu) koji je presudom od 2. ožujka 2011. odbio tužbu. Prema tom sudu ponuda tužiteljâ u glavnom postupku morala je biti proglašena neprihvatljivom, s obzirom na to da, protivno članku 31. stavku 5. i članku 52. RHS‑a, predmetni poziv na nadmetanje nije predvidio mogućnost podnošenja alternativnih rješenja i sklapanje ugovora s ponuditeljem koji podnese ekonomski najpovoljniju ponudu, već je predvidio uzimanje u obzir najniže cijene. Štoviše, s druge strane, u okviru pregovaračkog postupka s prethodnom objavom poziva na nadmetanje pregovaranje se moglo odnositi samo na one aspekte koji u trenutku podnošenja ponude nisu bili određeni ili koji nisu bili navedeni u dokumentaciji za nadmetanje.

               20

               Navedena dva društva uložila su žalbu protiv prvostupanjske presude Tallinna Ringkonnakohus (Žalbenom sudu u Tallinnu). Presudom od 21. prosinca 2011. potonji je sud potvrdio presudu.

               21

               Pozivom na točku 8.1. dokumentacije za nadmetanje u postupku javne nabave o kojem je riječ u glavnom postupku, na temelju koje je Maanteeamet dopustio podnošenje alternativnih rješenja osim za izgradnju kolnika glavne prometnice (posebice pristupnih cesta), Tallinna Ringkonnakohus je utvrdio da poziv na nadmetanje nije predviđao mogućnost podnošenja alternativnih rješenja ni sklapanje ugovora s podnositeljem ekonomski najpovoljnije ponude. Dakle, Maanteeamet je, protivno članku 31. stavku 5. i članku 52. stavku 1. RHS‑a, dopustio podnošenje alternativnih rješenja. Isto tako, prvotna ponuda tužiteljâ u glavnom postupku trebala je biti odbijena.

               22

               Nordecon i Ramboll Eesti podnijeli su žalbu u kasacijskom postupku Riigikohus (Vrhovnom sudu) tražeći poništenje presude Tallinna Ringkonnakohus, donošenje nove odluke i utvrđenje nezakonitosti odluke Rahandusministeerium od 26. listopada 2010.

               23

               Prema sudu koji je uputio zahtjev nije sporno da podnošenje alternativnih rješenja nije bilo predviđeno u pozivu na nadmetanje kao i da se procjena ponuda nije temeljila na kriteriju ekonomski najpovoljnije ponude.

               24

               Prihvaćajući mogućnost da se u okviru pregovaračkog postupka s prethodnom objavom poziva na nadmetanje moglo pregovarati, i to barem djelomično, o uvjetima na kojima se temelji odluka o sklapanju ugovora bez potrebe da se pritom predvidi pribjegavanje alternativnim rješenjima, sud koji je uputio zahtjev pita se može li javni naručitelj svejedno pregovarati i kada neke od ponuda ne odgovaraju bitnim zahtjevima iz dokumentacije za nadmetanje te je li provedeno pregovaranje moralo dovesti najmanje do toga da bude odabrana ponuda koja je u skladu s tim bitnim zahtjevima.

               25

               U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev smatra da članak 30. stavak 2. Direktive 2004/18 ostavlja otvorenim pitanje mogu li se tijekom navedenih pregovora ponude prilagoditi i bitnim zahtjevima tehničkih specifikacija. Ako je takvo prilagođavanje moguće, sud koji je uputio zahtjev pita se je li moguće voditi pregovore na temelju ponuda koje u svom prvotnom obliku ne ispunjavaju u cijelosti navedene bitne zahtjeve. Prema sudu koji je uputio zahtjev ta direktiva ne daje jasan odgovor na pitanje mora li prilagođavanje koje slijedi nakon pregovora dovesti do potpune usklađenosti ponuda s tehničkim specifikacijama i može li javni naručitelj, u cilju ostvarenja te usklađenosti, pristupiti izmjenama tehničkih specifikacija.

               26

               U tim je okolnostima Riigikohus odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1)

                        Treba li članak 30. stavak 2. Direktive [2004/18] tumačiti tako da ovlašćuje javnog naručitelja na pregovaranje s ponuditeljima kada je riječ o ponudama koje ne ispunjavaju bitne zahtjeve predviđene u tehničkim specifikacijama nabave?

                        2)

                        U slučaju potvrdnog odgovora na [prvo pitanje], treba li članak 30. stavak 2. Direktive 2004/18 tumačiti tako da ovlašćuje javnog naručitelja da, nakon otvaranja ponuda, izmijeni bitne zahtjeve tehničkih specifikacija tijekom pregovora pod uvjetom da ne mijenja predmet javne nabave i da jamči jednako postupanje prema svim ponuditeljima?

                        3)

                        U slučaju potvrdnog odgovora na [drugo pitanje], treba li članak 30. stavak 2. Direktive 2004/18 tumačiti tako da se protivi propisu koji nakon otvaranja ponuda sprječava izmjenu bitnih zahtjeva tehničkih specifikacija tijekom pregovora?

                        4)

                        U slučaju potvrdnog odgovora na [prvo pitanje], treba li članak 30. stavak 2. Direktive 2004/18 tumačiti tako da zabranjuje javnom naručitelju da kao najbolju ponudu ocijeni onu koja nakon pregovora ne udovoljava bitnim zahtjevima tehničkih specifikacija?”

         Dopuštenost zahtjeva za prethodno pitanje

               27

               Nordecon, iako nije istaknuo prigovor nedopuštenosti, osporava relevantnost prethodnih pitanja ističući da rješenje glavnog spora ne ovisi o eventualnim odgovorima na ta pitanja. Posebno smatra da glavno pitanje koje je postavio Riigikohus, i to prvo na koje su vezana sva daljnja pitanja, nije relevantno, budući da pregovaranje nije provedeno s podnositeljima koji su podnijeli nepravilne ponude. Također, navedena pitanja temelje se na pogrešnim pretpostavkama.

               28

               U tom pogledu, stalna je sudska praksa prema kojoj je u okviru postupka iz članka 267. UFEU‑a Sud jedini ovlašten očitovati se o tumačenju ili o valjanosti prava Unije polazeći od činjenica koje mu predstavi nacionalni sud (vidjeti presudu od 16. ožujka 1978., Oehlschläger, 104/77, Recueil, str. 791., točku 4.; presudu od 11. rujna 2008., Eckelkamp i dr., C‑11/07, Recueil, str. I‑6845., točku 52. kao i rješenje od 8. studenoga 2012., SKP, C‑433/11, točku 24.).

               29

               U okviru ovog postupka koji se temelji na jasnom razgraničenju funkcija nacionalnih sudova i Suda, ocjena činjenica predmeta u nadležnosti je nacionalnog suca. Također, samo je na nacionalnom sucu, pred kojim je pokrenut postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena, da ocijeni koliko je, uvažavajući posebnosti predmeta, prethodna odluka potrebna kako bi bio u stanju donijeti svoju odluku kao i o relevantnosti pitanja koja postavlja Sudu. Posljedično, s obzirom na to da se postavljena pitanja odnose na tumačenje prava Unije, Sud je u načelu dužan donijeti meritornu odluku (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu Eckelkamp i dr., točku 27.).

               30

               Sud može odbiti donošenje meritorne odluke povodom prethodnog pitanja koje je postavio nacionalni sud samo kada očito proizlazi da zahtijevano tumačenje prava Unije nije ni u kakvom odnosu s činjenicama ili predmetom glavnog postupka, kada je problem hipotetske naravi ili kada Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima koji su nužni za davanje korisnog odgovora na postavljena pitanja (gore navedena presuda Eckelkamp i dr., točka 28.).

               31

               U konkretnom slučaju, sud koji je uputio zahtjev polazi od toga da je javni naručitelj pregovarao o ponudama koje ne ispunjavaju bitne zahtjeve iz dokumentacije za nadmetanje te nije na Sudu da to dovede u pitanje. Također, u predmetnom slučaju nije utvrđen nijedan od slučajeva navedenih u točki 30. ove presude koji bi mogli dovesti do odbijanja donošenja odluke povodom prethodnog pitanja.

               32

               Prema tome, zahtjev za prethodnu odluku mora se smatrati dopuštenim.

         O prethodnim pitanjima

               33

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita ovlašćuje li članak 30. stavak 2. Direktive 2004/18 javnog naručitelja da pregovara s ponuditeljima čije ponude ne ispunjavaju bitne zahtjeve predviđene u tehničkim specifikacijama nabave.

               34

               U tom pogledu valja podsjetiti da članak 30. stavak 2. Direktive 2004/18 u određenim slučajevima dopušta primjenu pregovaračkog postupka kako bi se ponude koje su podnijeli ponuditelji prilagodile bitnim zahtjevima navedenima u pozivu na nadmetanje, specifikacijama i eventualno drugoj dokumentaciji s ciljem odabira najbolje ponude.

               35

               Prema članku 2. te direktive javni naručitelji prema gospodarskim subjektima ponašaju se jednako i nediskriminirajuće te djeluju na transparentan način.

               36

               Sud je već istaknuo da obveza djelovanja na transparentan način ima za cilj sprječavanje opasnosti od favoriziranja i samovolje javnog naručitelja (presuda od 29. ožujka 2012., SAG ELV Slovensko i dr., C‑599/10, točka 25.).

               37

               Na taj način, iako javni naručitelj ima ovlast pregovaranja u okviru pregovaračkog postupka, dužan je uvijek paziti da se poštuju zahtjevi postupka javne nabave kojima je dodijelio bitan značaj. Ako to ne bi bio slučaj, ne bi se poštovalo načelo prema kojem javni naručitelji djeluju na transparentan način i ne bi se postigao cilj naveden u prethodnoj točki ove presude.

               38

               Osim toga, činjenica da se za potrebe pregovaranja dopušta ponuda koja ne udovoljava bitnim uvjetima dovela bi do potpune beskorisnosti određivanje bitnih uvjeta u pozivu na nadmetanje i ne bi omogućila javnom naručitelju da pregovara s podnositeljima na istoj osnovi sastavljenoj od navedenih uvjeta te, utoliko, da se prema njima ponaša jednako.

               39

               Imajući u vidu prethodno navedeno, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 30. stavak 2. Direktive 2004/18 ne ovlašćuje javnog naručitelja da pregovara s ponuditeljima čije ponude ne ispunjavaju bitne zahtjeve predviđene u tehničkim specifikacijama nabave.

               40

               S obzirom na dani odgovor na prvo pitanje, nije potrebno odgovoriti na drugo, treće i četvrto pitanje.

         Troškovi

               41

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne naknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                     Članak 30. stavak 2. Direktive Europskog parlamenta i Vijeća 2004/18/EZ od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima, ugovora o javnoj nabavi robe te ugovora o javnim uslugama treba tumačiti tako da ne ovlašćuje javnog naručitelja da pregovara s ponuditeljima čije ponude ne ispunjavaju bitne zahtjeve predviđene u tehničkim specifikacijama nabave.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: estonski.


Presuda Suda (peto vijeće) od 29. travnja 2004. # Georgios Orfanopoulos i dr. (C-482/01) i Raffaele Oliveri (C-493/01) protiv Land Baden-Württemberg. # Zahtjevi za prethodnu odluku: Verwaltungsgericht Stuttgart - Njemačka. # Slobodno kretanje osoba - Direktiva 64/221/EEZ. # Spojeni predmeti C-482/01 i C-493/01.