title: Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 14. prosinca 2017.#David Martinez De Prins i dr. protiv Europske službe za vanjsko djelovanje.#Javna služba – Dužnosnici – Službenici – Primici od rada – Osoblje ESVD-a koje radi u trećoj zemlji – Članak 10. Priloga X. Pravilniku o osoblju – Godišnja procjena naknade za životne uvjete – Odluka o smanjenju iznosa naknade za životne uvjete u Gani s 25 % na 20 % – Prigovor nezakonitosti.#Predmet T-575/16.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (peto vijeće)
      14. prosinca 2017. (
            *1
         )
      „Javna služba – Dužnosnici – Službenici – Primici od rada – Osoblje ESVD‑a koje radi u trećoj zemlji – Članak 10. Priloga X. Pravilniku o osoblju – Godišnja procjena naknade za životne uvjete – Odluka o smanjenju iznosa naknade za životne uvjete u Gani s 25 % na 20 % – Prigovor nezakonitosti”
      U predmetu T‑575/16,

         David Martinez De Prins, dužnosnik Europske službe za vanjsko djelovanje, sa stalnom adresom u Accri (Gana), i drugi dužnosnici i službenici Europske službe za vanjsko djelovanje čija se imena nalaze u prilogu, koje zastupaju N. de Montigny i J.-N. Louis, odvjetnici,
      tužitelji,
      protiv

         Europske službe za vanjsko djelovanje (ESVD), koju zastupa S. Marquardt, u svojstvu agenta, uz asistenciju M. Troncosa Ferrera, F.-M. Hislairea i S. Moye Izquierda, odvjetnika,
      tuženik,
      povodom zahtjeva na temelju članka 270. UFEU‑a radi poništenja obračunskih isprava za isplatu plaće tužiteljâ za ožujak 2015. kao i njihovih kasnijih obračunskih isprava za isplatu plaće u dijelu u kojem se tim obračunskim ispravama primjenjuje odluka ESVD‑a od 23. veljače 2015. o smanjenju, počevši od 1. siječnja 2015., iznosa naknade za životne uvjete koja se plaća osoblju Europske unije koje radi u Gani,
      OPĆI SUD (peto vijeće),
      u sastavu: D. Gratsias, predsjednik, I. Labucka i I. Ulloa Rubio (izvjestitelj), suci,
      tajnik: X. Lopez Bancalari, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 27. travnja 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu
      Pravni okvir

               1

               U članku 1. Priloga X. Pravilniku o osoblju, u verziji koja se primjenjivala prije stupanja na snagu Uredbe (EU, Euratom) br. 1023/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2013. o izmjeni Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europske unije i Uvjeta zaposlenja ostalih službenika Europske unije (SL 2013., L 287, str. 15.), odnosno verziji koja se primjenjuje na spor (u daljnjem tekstu: Pravilnik), propisane su posebne iznimne odredbe koje se primjenjuju na dužnosnike Europske unije koji rade u trećoj zemlji.

               2

               Članak 10. Priloga X. Pravilniku o osoblju propisuje:
               „1.   Naknada za životne uvjete utvrđuje se, u skladu s mjestom rada dužnosnika, kao postotak referentnog iznosa. Taj referentni iznos uključuje ukupnu osnovnu plaću uvećanu za naknadu za život u inozemstvu, naknadu za kućanstvo i naknadu za uzdržavano dijete, od čega se oduzimaju obvezni odbitci iz Pravilnika o osoblju ili propisa donesenih za njegovu provedbu.
               […]
               Naknada za životne uvjete u slučaju drugih mjesta zaposlenja utvrđuje se uzimajući u obzir, inter alia, sljedeće parametre:

                        –

                        zdravstvene i bolničke uvjete,

                        –

                        sigurnost,

                        –

                        klimu,

                  na ta tri parametra primjenjuje se koeficijent 1[,]

                        –

                        stupanj izoliranosti,

                        –

                        ostale lokalne životne uvjete,

                  na ta dva parametra primjenjuje se koeficijent 0,5.
               […]
               Tijelo za imenovanje preispituje naknadu za životne uvjete utvrđenu za svako mjesto rada i prema potrebi svake je godine usklađuje nakon što dobije mišljenje odbora osoblja.
               […]”

               3

               U članku 1. Odluke visokog predstavnika Unije za vanjske poslove i sigurnosnu politiku od 17. prosinca 2013. o naknadi za životne uvjete i dodatnoj naknadi iz članka 10. Priloga X. Pravilniku (u daljnjem tekstu: Odluka od 17. prosinca 2013.) propisano je sljedeće:
               „[Tijelo za imenovanje] procjenjuje parametre iz članka 10. stavka 1. Priloga X. Pravilniku koji se mogu temeljiti, među ostalim, na informacijama koje ono pribavi iz pouzdanih međunarodnih privatnih ili javnih izvora, od država članica ili od delegacija Unije i službi u institucijama i tijelima Unije.” [neslužbeni prijevod]

               4

               Članak 2. stavak 1. Odluke od 17. prosinca 2013. propisuje:
               „Nakon pribavljanja mišljenja odbora osoblja Europske službe za vanjsko djelovanje i Komisije, tijelo za imenovanje utvrđuje s učinkom od 1. siječnja svake godine postotke naknade za životne uvjete drugih mjesta zaposlenja […]” [neslužbeni prijevod]

               5

               Članak 7. Odluke od 17. prosinca 2013. glasi kako slijedi:
               „Tijelo za imenovanje određuje postotak naveden u članku 2. za sva mjesta zaposlenja na temelju podataka koji su mu na raspolaganju navedenih u prvom članku.
               Naknada za životne uvjete u slučaju drugih mjesta zaposlenja utvrđuje se uzimajući u obzir, inter alia, sljedeće parametre:

                        –

                        zdravstvene i bolničke uvjete,

                        –

                        sigurnost,

                        –

                        klimu,

                        –

                        stupanj izoliranosti,

                        –

                        ostale lokalne životne uvjete.

                  Za svaki parametar tijelo za imenovanje određuje stupanj teškoće u bodovima. Ti se podaci unose u usporednu tablicu, koja se sastavlja na temelju konačnog bodovanja, a koja odražava postotak na ime naknade za životne uvjete. Primijenjena metodologija propisana je smjernicama Europske službe za vanjsko djelovanje u dogovoru s nadležnim službama Komisije, nakon savjetovanja s tehničkom skupinom za naknadu za životne uvjete.
               Tehnička skupina za naknadu za životne uvjete je ad hoc skupina savjetodavnog karaktera koja uključuje članove administracije i predstavnike osoblja Europske službe za vanjsko djelovanje, s jedne strane, i Komisije, s druge strane. Predstavnike osoblja imenuje Odbor za osoblje njihove institucije. Tehnička skupina za naknadu za životne uvjete donosi odluke u obliku preporuka na zahtjev tijela za imenovanje. S tim tijelom osobito se savjetuje o odlukama iz članka 2. stavka 1. i stavka 3.” [neslužbeni prijevod]

               6

               Odlukom od 3. prosinca 2014. glavni ravnatelj ESVD‑a donio je Smjernice za metodologiju određivanja naknade za životne uvjete i odobravanje dopusta (u daljnjem tekstu: Smjernice). Ta odluka, donesena na temelju Odluke od 17. prosinca 2013., stupila je na snagu 1. siječnja 2015.

               7

               Parametri koji se uzimaju u obzir za određivanje naknade za životne uvjete (u daljnjem tekstu: NŽU) u Odluci od 17. prosinca 2013. preuzeti su i primijenjeni u Smjernicama. Preciznije, u članku 1. Smjernica propisano je sljedeće:
               „1.   Pri određivanju postotka NŽU‑a za različita mjesta zaposlenja tijelo za imenovanje uzima u obzir sljedeće parametre:

                        –

                        zdravstvene i bolničke uvjete,

                        –

                        sigurnost,

                        –

                        klimu,

                        –

                        stupanj izoliranosti,

                        –

                        ostale lokalne životne uvjete.

                  2.   Treba ocijeniti svaki od tih parametara i za njega se dodjeljuju sljedeći bodovi:

                        –

                        1 za životne uvjete istovjetne onima u Europskoj uniji,

                        –

                        2 za životne uvjete pretežito teže u usporedbi s onima u Europskoj uniji,

                        –

                        3 za životne uvjete teške u usporedbi s onima u Europskoj uniji,

                        –

                        4 za životne uvjete vrlo teške u usporedbi s onima u Europskoj uniji,

                        –

                        5 za životne uvjete iznimno teške u usporedbi s onima u Europskoj uniji.

                  […]” [neslužbeni prijevod]

               8

               Člankom 2. Smjernica propisano je:
               „1.   Zdravstveni i bolnički uvjeti
               Bodovi za parametar ‚[z]dravstveni i bolnički uvjeti’ utvrdit će se na temelju usporednog ‚plana za zdravstvo’ i, prema potrebi, na temelju drugih podataka iz pouzdanih javnih ili privatnih međunarodnih izvora.
               2.   Sigurnost
               Bodovi za parametar ‚[s]igurnost’ utvrdit će se na temelju baze podataka ‚Country Threat Assesment’ (CTA) kojom upravljaju sigurnosne službe institucija i, prema potrebi, na temelju drugih podataka iz pouzdanih javnih ili privatnih međunarodnih izvora.
               3.   Klima
               Bodovi za parametar ‚[k]lima’ utvrdit će se na temelju podataka pribavljenih od Svjetske meteorološke organizacije i, prema potrebi, na temelju drugih podataka iz pouzdanih javnih ili privatnih međunarodnih izvora.
               4.   Stupanj izoliranosti
               Bodovi za parametar ‚[s]tupanj izoliranosti’ utvrdit će se na temelju podataka pribavljenih od delegacija kao odgovora na pitanja iz upitnika i, prema potrebi, na temelju drugih podataka iz pouzdanih javnih ili privatnih međunarodnih izvora.
               5.   Ostali lokalni životni uvjeti
               Bodovi za parametar ‚[o]stali lokalni životni uvjeti’ utvrdit će se na temelju podataka pribavljenih od delegacija kao odgovora na pitanja iz upitnika i, prema potrebi, na temelju drugih podataka iz pouzdanih javnih ili privatnih međunarodnih izvora.” [neslužbeni prijevod]

               9

               Člankom 3. Smjernica propisano je:
               „Procjena zemalja odvijat će se u tri faze:
               1.   Prva procjena za svaku zemlju na administrativnoj razini (MDR.C6, MDR.B1 i DEVCO.R4).
               2.   Međuprocjena: provjera prve procjene radi provjeravanja regionalne usklađenosti i uspoređivanja sa sličnim zemljama (MDR.C6 i DEVCO.R4 sa službama Europske službe za vanjsko djelovanje i zemljopisnim službama Komisije).
               3.   Konačna procjena i usporedba s podacima država članica savjetovanjem s upravnim odborom za delegacije EUDEL‑a.
               Faza 1: Prva procjena
               Administrativne službe pripremaju inicijalnu procjenu za svaki parametar, dodjeljujući od 1 do 5 bodova u skladu sa sustavom iz članka 2. Rezultati se unose u usporednu tablicu i sastavlja se procjena utjecaja na proračun.
               Faza 2: Provjera procjene radi regionalne usklađenosti i usporedba sa sličnim zemljama
               Pri provjeri radi regionalne usklađenosti uzimaju se u obzir regionalne sličnosti ili razlike, izolacijski čimbenici ili lokalni uvjeti usporedivi u određenoj regiji. Geografske službe procjenjuju čine li se rezultati iz faze 1 primjerenima s regionalnog gledišta. U toj fazi postupka na sličan način provjerit će se rezultati usporedivih zemalja (usporedive s obzirom na razinu razvoja, zemlje u razvoju, zemlje OECD‑a, mala područja ili otoci).
               Na kraju druge faze sastavlja se izvješće, koje uključuje sažetak zaprimljenih mišljenja i procjenu utjecaja na proračun.
               Faza 3: Završna procjena
               Upravni odbor za delegacije EUDEL‑a u okviru završne procjene raspolaže međurezultatima iz faza 1 i 2. U toj fazi postupka EUDEL provodi usporednu analizu i sastavlja konačno izvješće […].
               Konačna procjena omogućava prilagodbu bodova. Konačno izvješće sastavlja se s opisom postupaka i zaključaka te uključuje obrazloženje prilagođenih bodova i procjenu utjecaja na proračun.” [neslužbeni prijevod]

               10

               Člankom 4. Smjernica propisano je:
               „U sladu s člankom 7. Odluke visokog predstavnika Unije za vanjske poslove i sigurnosnu politiku HR DEC(2013) 013 od 17. prosinca 2013. o naknadi za životne uvjete i dodatnoj naknadi, treba se savjetovati s tehničkom skupinom za [NŽU].
               Tijelo za imenovanje određuje NŽU koji se primjenjuje na različita mjesta zaposlenja.” [neslužbeni prijevod]

         Činjenice iz kojih proizlazi spor

               11

               Tužitelji, David Martinez De Prins i drugo osoblje čija se imena nalaze u prilogu, dužnosnici su ili službenici koji rade u delegaciji Europske unije u Gani (u daljnjem tekstu: delegacija u Gani).

               12

               Glavni ravnatelj Europske službe za vanjsko djelovanje (ESVD) 23. veljače 2015. na temelju članka 10. Priloga X. Pravilniku donio je odluku o usklađivanju iznosa NŽU‑a isplaćenog službenicima koji rade u trećim zemljama (u daljnjem tekstu: odluka od 23. veljače 2015.). Tom odlukom stopa NŽV‑a koji se primjenjuje na osoblje Unije koje radi u delegaciji u Gani smanjena je s 25 % na 20 % referentnog iznosa.

               13

               ESVD je prvi put primijenio odluku od 23. veljače 2015. pri sastavljanju obračunskih isprava za isplatu plaće tužiteljâ za ožujak 2015., uključujući retroaktivno smanjenje NŽV‑a za siječanj i veljaču 2015.

               14

               Tužitelji su tijelu za imenovanje (u daljnjem tekstu: AIPN) ili tijelu nadležnom za sklapanje ugovora o radu (u daljnjem tekstu: AHCC), na temelju članka 90. stavka 2. Pravilnika, 21. svibnja 2015. podnijeli žalbu protiv odluke od 23. veljače 2015., kako je primijenjena u njihovim ispravama za isplatu plaće za ožujak 2015.

               15

               Odlukom od 15. rujna 2015. AIPN i AHCC odbili su tu žalbu.

               16

               Tužitelji tvrde, a da ESVD to nije osporio, da su s odlukom od 15. rujna 2015. upoznati tek 17. prosinca 2015.

         Postupak i zahtjevi stranaka

               17

               Tužbom podnesenom tajništvu Službeničkog suda Europske unije 28. prosinca 2015. tužitelji su pokrenuli ovaj postupak. Predmet je upisan pod brojem F‑153/15.

               18

               ESVD je 23. ožujka 2016. tajništvu Službeničkog suda podnio odgovor na tužbu.

               19

               Primjenom članka 3. Uredbe (EU, Euratom) 2016/1192 Europskog parlamenta i Vijeća od 6. srpnja 2016. o prijenosu na Opći sud nadležnosti za odlučivanje u prvom stupnju o sporovima između Europske unije i njezinih službenika (SL 2016., L 200, str. 137.), ovaj je predmet prenesen na Opći sud u stanju u kojem se nalazio 31. kolovoza 2016. Predmet je upisan pod brojem T‑575/16.

               20

               Opći sud je 22. ožujka 2017. dopisom tajništva zatražio od ESVD‑a da postupi u skladu s mjerama upravljanja postupkom donesenima na temelju članka 89. stavka 3. točaka (a) i (d) i članka 90. stavka 1. Poslovnika Općeg suda. ESVD je odgovorio na pitanje koje mu je s tim u vezi postavio Opći sud i dostavio je dokumente koji su od njega zatraženi u određenom mu roku.

               21

               Izlaganja stranaka saslušana su na raspravi održanoj 27. travnja 2017.

               22

               Tužitelji od Općeg suda zahtijevaju da:

                        –

                        „utvrdi da je odluka od 23. veljače 2015. neprimjenjiva u dijelu u kojem se njome smanjuje iznos NŽU‑a za osoblje Europske unije koje radi u delegaciji u Gani počevši od 1. siječnja 2015.”;

                        –

                        poništi obračunske isprave za isplatu plaće za ožujak 2015. kao i sve kasnije obračunske isprave za isplatu plaće u dijelu u kojem se njima primjenjuje odluka od 23. veljače 2015.;

                        –

                        naloži ESVD‑u snošenje troškova.

               23

               ESVD od Općeg suda zahtijeva da:

                        –

                        odbije tužbu kao neosnovanu;

                        –

                        naloži tužiteljima snošenje troškova.

               24

               Rješenjem od 19. svibnja 2017. predsjednik petog vijeća Općeg suda odlučio je ponovno otvoriti usmeni dio postupka i u okviru mjere upravljanja postupkom pozvati ESVD da dostavi određene dokumente. ESVD je postupio u skladu s tim zahtjevom Općeg suda i dostavio je dokumente koji su od njega zatraženi u određenom mu roku.

         Pravo

         Predmet spora

               25

               Prvim dijelom tužbenog zahtjeva tužitelji od Općeg suda traže da „utvrdi da je odluka od 23. veljače 2015. neprimjenjiva u dijelu u kojem se njome smanjuje iznos NŽU‑a za osoblje Europske unije koje radi u delegaciji u Gani počevši od 1. siječnja 2015.”.

               26

               S tim u vezi, treba podsjetiti da je prema ustaljenoj sudskoj praksi članak 277. UFEU‑a izraz općeg načela kojim se, radi ishođenja poništenja akta protiv kojeg je moguće podnijeti tužbu, svim strankama osigurava pravo incidentalnim putem osporavati valjanost općeg akta koji je donijela institucija Europske unije – a koji predstavlja pravnu osnovu pobijanog akta – ako ta stranka nije imala pravo na temelju članka 263. UFEU‑a podnijeti izravnu tužbu protiv takvog akta od kojeg trpi posljedice, a da nije bila u mogućnosti zahtijevati njegovo poništenje. Prema tome, mogućnost pozivanja na neprimjenjivost uredbe ili općeg akta koji je pravna osnova provedbenog akta koji se pobija, koju pruža članak 277. UFEU‑a, nije samostalno pravo na tužbu i može se izvršavati samo uzgredno. Budući da ne postoji pravo na glavnu tužbu, ne može se pozivati na navedeni članak 277. UFEU‑a (vidjeti presudu od 27. listopada 2016., ESB/Cerafogli, T‑787/14 P, EU:T:2016:633, t. 42. i 43. i navedenu sudsku praksu).

               27

               U ovom predmetu treba utvrditi da u okviru drugog dijela svojeg tužbenog zahtjeva tužitelji traže poništenje svojih obračunskih isprava za isplatu plaće za ožujak 2015. kao i svih kasnijih obračunskih isprava za isplatu plaće u dijelu u kojem se njima primjenjuje odluka od 23. veljače 2015. Nadalje, tužbeni razlozi usmjereni su na nezakonitost potonje odluke. Stoga, kako su to usto potvrdili i tužitelji na raspravi, treba smatrati da oni prvim dijelom svojeg tužbenog zahtjeva iznose prigovor nezakonitosti, u smislu članka 277. UFEU‑a, protiv odluke od 23. veljače 2015., koja je opći akt, podupirući tako drugi dio svojeg tužbenog zahtjeva kojim se traži poništenje pojedinačnih odluka o primjeni tog akta.

               28

               Međutim, prema sudskoj praksi, taj prigovor nezakonitosti dopušten je samo ako tužitelji imaju pravo tražiti poništenje tih pojedinačnih odluka, što treba ispitati u nastavku.

               29

               Drugim dijelom tužbenog zahtjeva tužitelji od Općeg suda zahtijevaju poništenje obračunskih isprava za isplatu plaće za ožujak 2015. kao i svih kasnijih obračunskih isprava za isplatu plaće u dijelu u kojem se njima primjenjuje odluka od 23. veljače 2015.

               30

               S tim u vezi treba podsjetiti da je postojanje akta kojim je osoba oštećena u smislu članka 90. stavka 2. i članka 91. stavka 1. Pravilnika nužan uvjet za dopuštenost svake tužbe dužnosnika ili umirovljenika protiv institucije kojoj pripadaju. Prema ustaljenoj sudskoj praksi, samo mjere koje proizvode obvezujuće pravne učinke takve naravi da izravno i trenutačno utječu na interese tužitelja na način da značajno mijenjaju njegov pravni položaj jesu akti protiv kojih se može podnijeti tužba za poništenje, kojoj u skladu s člankom 91. Pravilnika prethodi žalba (presude od 14. veljače 1989., Bossi/Komisija, 346/87, EU:C:1989:59, t. 23.; od 18. rujna 2008., Angé Serrano i dr./Parlament, T‑47/05, EU:T:2008:384, t. 61. i od 16. srpnja 2015., EJ i dr./Komisija, F‑112/14, EU:F:2015:90, t. 40.).

               31

               Obračunske isprave za isplatu plaće, poput onih koje se osporavaju u ovom predmetu, mogu biti akti kojima se nanosi šteta i protiv njih se kao takvih mogu podnijeti žalbe i eventualno tužba (rješenja od 20. ožujka 2014., Michel/Komisija, F‑44/13, EU:F:2014:40, t. 49. i od 23. travnja 2015., Bensai/Komisija, F‑131/14, EU:F:2015:34, t. 34.).

               32

               To je tako kada takva obračunska isprava za isplatu plaće ili mirovine zbog svoje naravi može odražavati odluku isključivo novčane prirode. U tom slučaju učinak dostave mjesečne obračunske isprave za isplatu plaće ili mirovine je da počinju teći rokovi za podnošenje žalbi ili pravnih lijekova iz članka 90. stavka 2. i članka 91. stavka 3. Pravilnika protiv upravne odluke kada se iz te obračunske isprave vidi, jasno i prvi put, da ta odluka postoji i koji je njezin doseg (vidjeti presudu od 5. veljače 2016., Barnett i Mogensen/Komisija, F‑56/15, EU:F:2016:11, t. 33. i navedenu sudsku praksu).

               33

               O tome je osobito riječ kada su prava na koja se utječe, na primjer, izmjenom općeg akta u osnovi ili isključivo novčane prirode. Naime, u takvom slučaju ukidanje isplate ili smanjenje njezina iznosa koje proizlazi iz obračunske isprave za isplatu plaće ili mirovine nakon te izmjene mogu se temeljiti samo na odluci nadležne službe o primjeni predmetnog općeg akta na dužnosnika ili umirovljenika o kojem je riječ (presuda od 23. travnja 2008., Pickering/Komisija, F‑103/05, EU:F:2008:45, t. 74.; vidjeti također presudu od 5. veljače 2016., Barnett i Mogensen/Komisija, F‑56/15, EU:F:2016:11, t. 34. i navedenu sudsku praksu).

               34

               Međutim, obračunska isprava za isplatu plaće ili mirovine po svojoj prirodi i svrsi nema obilježja akta kojim je osoba oštećena kada se njome samo iskazuje novčana vrijednost dosega ranijih sudskih presuda u vezi s administrativnom situacijom dužnosnika ili umirovljenika (presuda od 23. travnja 2008., Pickering/Komisija, F‑103/05, EU:F:2008:45, t. 72.) ili, drugim riječima, kada se njome samo potvrđuju te ranije sudske odluke (vidjeti u tom smislu presudu od 4. rujna 2008., Lafili/Komisija, F‑22/07, EU:F:2008:104, t. 33.).

               35

               Osobito, ako je, u skladu sa sudskom praksom iz točaka 32. i 33. ove presude, obračunska isprava za isplatu plaće u kojoj se jasno i prvi put odražava odluka isključivo novčane prirode akt koji se može pobijati, naknadne obračunske isprave za isplatu plaće su isključivo akti kojima se potvrđuje ta odluka i protiv njih se ne može podnijeti tužba za poništenje (vidjeti presudu od 11. prosinca 2007., Sack/Komisija, T‑66/05, EU:T:2007:370, t. 31. i navedenu sudsku praksu).

               36

               U ovom predmetu Opći sud ne odlučuje o zakonitosti obračunskih isprava za isplatu plaće tužiteljâ počevši od ožujka 2015. samih po sebi, već u onoj mjeri u kojoj one odražavaju odluku AIPN‑a i AHCC‑a o primjeni, u njihovu slučaju, nove stope NŽU‑a, kako je za osoblje Europske unije koje radi u delegaciji u Gani počevši od 1. siječnja 2015. određena u odluci od 23. veljače 2015., koja je opći akt.

               37

               U tim uvjetima drugi dio tužbenog zahtjeva – u dijelu u kojem se njime u biti traži poništenje odluke AIPN‑a i AHCC‑a, sadržane u obračunskoj ispravi za isplatu plaće tužiteljâ za ožujak 2015., da se na njih primijeni nova stopa NŽU‑a, kako je određena u odluci od 23. veljače 2015. – treba proglasiti dopuštenim, uz napomenu da u tom pogledu nije relevantna činjenica da predmetna institucija samo primjenjuje opća pravila koja su na snazi (presuda od 4. srpnja 1985., Agostini i dr./Komisija, 233/83, EU:C:1985:291, t. 13.). Nasuprot tomu, tužitelji ne mogu tražiti poništenje naknadnih obračunskih isprava za isplatu plaće, koje su u svakom slučaju samo potvrđujući akti.

               38

               Stoga prigovor nezakonitosti odluke od 23. veljače 2015. iznesen u okviru prvog dijela tužbenog zahtjeva treba također proglasiti dopuštenim.

         Meritum

               39

               Tužitelji u biti navode pet tužbenih razloga u vezi s nezakonitosti odluke od 23. veljače 2015. Prvi tužbeni razlog temelji se na povredi postupka, drugi na pogrešci koja se tiče prava, treći na povredi načela neretroaktivnosti, četvrti na pogrešci u ocjeni i peti na nedostatku u obrazloženju.

               40

               U potporu svojem prvom tužbenom razlogu tužitelji ističu nezakonitost odluke od 23. veljače 2015. jer ona sadržava nepravilnost zbog toga što se nije poštovao postupak za određivanje NŽU‑a kako je propisan Smjernicama. Smatraju da taj postupak nije vođen u skladu sa Smjernicama jer se, kao prvo, ni na koji način nije posavjetovalo radi ispravljanja nedostatka u vezi s ažuriranjem procjene koja je postala zastarjela i, kao drugo, nije se na primjeren način savjetovalo s tehničkom skupinom ESVD‑a (u daljnjem tekstu: tehnička skupina). Usto, na raspravi su precizirali da se, s obzirom na to da se nije savjetovalo s voditeljima delegacije na regionalnoj razini, druga faza tog postupka nije odvila pravilno, čineći tako cijeli postupak nepravilnim.

               41

               ESVD osporava tvrdnje tužiteljâ.

               42

               U tom pogledu, s jedne strane, treba napomenuti da su člancima 3. i 4. Smjernica u vezi s postupkom za određivanje NŽU‑a propisana pravila čija je primjena preduvjet za pravilnost odluke koja se donosi u tom postupku.

               43

               Naime, postupak za određivanje NŽU‑a, u skladu s člankom 3. Smjernica, odvija se u tri faze. U prvoj fazi provodi se procjena na nacionalnoj razini za svako mjesto zaposlenja. U drugoj fazi provodi se regionalna usporedba radi osiguravanja usklađenosti među različitim mjestima zaposlenja i na kraju te faze sastavlja se izvješće. U trećoj fazi provodi se usporedba na svjetskoj razini na temelju rezultata iz prve i druge faze, što omogućava prilagođavanje bodova, i na kraju te faze sastavlja se konačno izvješće s opisom postupaka i zaključaka, koje uključuje obrazloženje prilagođenih bodova i procjenu utjecaja na proračun.

               44

               Članak 4. Smjernica usto predviđa da se treba savjetovati s tehničkom skupinom koja odlučuje donošenjem preporuka na zahtjev AIPN‑a.

               45

               S druge strane, NŽU se na temelju članka 10. Priloga X. Pravilniku može procjenjivati samo godišnje i, prema potrebi, usklađuje se samo nakon mišljenja odbora osoblja ESVD‑a (u daljnjem tekstu: odbor osoblja).

               46

               Stoga u ovom predmetu pravilnost postupka za određivanje NŽU‑a koji je prethodio donošenju odluke od 23. veljače 2015. treba ispitati s obzirom na članak 10. Priloga X. Pravilniku i članke 3. i 4. Smjernica.

               47

               Prije svega treba ispitati je li se poštovao postupak za određivanje NŽU‑a u tri etape, kako je predviđen Smjernicama. S tim u vezi, Opći sud je mjerom upravljanja postupkom zatražio od ESVD‑a dostavu osobito izvješća sastavljenih na kraju druge i treće faze postupka za određivanje NŽU‑a. ESVD je u odgovoru na pitanje Općeg suda dostavio tri tablice s brojem bodova dodijeljenih svakom parametru s obzirom na stupanj težine kao i konačan broj bodova koji odražava stopu NŽU‑a dodijeljenu svakom mjestu zaposlenja, za svaku od tri faze tog postupka.

               48

               S obzirom na spis i odgovore na pitanja Općeg suda koje je dostavio ESVD, treba utvrditi da se nisu u potpunosti poštovale druga i treća faza postupka za određivanje NŽU‑a. Naime, s jedne strane, kada je riječ o drugoj fazi tog postupka – iako članak 3. Smjernica predviđa da se treba izvršiti regionalna procjena uzimajući u obzir regionalne sličnosti ili razlike – tablica koju je dostavio ESVD, koja se sastoji od jednostavne tablice bez dodatnih objašnjenja, ne omogućava zaključak da su rezultati dobiveni za svako mjesto zaposlenja uistinu uspoređeni s drugim sličnim mjestima kako bi se osigurala određena regionalna usklađenost. Usto, iako taj članak zahtijeva sastavljanje izvješća o zaključcima i sažetak primljenih mišljenja, oni nisu dostavljeni.

               49

               ESVD je nadalje na raspravi priznao da se u Zapadnoj Africi i u Europi nije održalo savjetovanje sa svim voditeljima delegacije na regionalnoj razini tijekom druge faze postupka za određivanje NŽU‑a.

               50

               S druge strane, u vezi s trećom fazom postupka za određivanje NŽU‑a – iako članak 3. Smjernica predviđa da se nakon tog postupka treba sastaviti izvješće s opisom postupaka koji su u toj fazi provedeni kao i izvedenih zaključaka, uključujući obrazloženje izmijenjenih bodova – takvo izvješće nije dostavljeno, a ESVD je dostavio samo tablicu bez opisa postupaka i bez zaključaka s obrazloženjem u vezi s izmijenjenim bodovima. Stoga nije moguće provjeriti je li ta faza provedena u skladu s uvjetima iz tog članka.

               51

               Nadalje, ESVD je tijekom ispitivanja na raspravi također priznao da nije mogao osigurati da su sastavljena izvješća koja treba donijeti na kraju druge i treće faze postupka za određivanje NŽU‑a.

               52

               Nadalje, treba ispitati rok u kojem su dokumenti poslani tehničkoj skupini. Tužitelji u tom pogledu navode neučinkovitost mehanizma savjetovanja s tehničkom skupinom, s obzirom na administrativnu praksu slanja referentnih dokumenata samo dva dana prije njezina sastanka, što onemogućava procjenu svih podataka nužnih za sto dvadeset mjesta zaposlenja. S tim u vezi treba napomenuti da – iako je člankom 4. Smjernica propisano da tehnička skupina pregledava referentne dokumente – ni u tim smjernicama ni u odluci od 17. veljače 2013. ne postoji nikakav formalni zahtjev kojim bi se određivao minimalni rok za slanje tih dokumenata. Međutim, nepostojanje takvog zahtjeva ne oslobađa ESVD obveze postupanja sa zahtijevanom pažnjom u okviru svojih zadaća radi slanja tih dokumenata tehničkoj skupini dovoljno rano da joj se omogući provođenje potpunog ispitivanja tih dokumenata prije donošenja njezina mišljenja, s obzirom na to da se ti dokumenti odnose na sto dvadeset mjesta zaposlenja. Međutim, iz spisa proizlazi da je treća faza postupka za određivanje NŽU‑a završena tek 21. siječnja 2015., da su dokumenti poslani tehničkoj skupini 23. siječnja 2015. i da je ona dala svoje mišljenje 26. siječnja 2015. Taj je rok nedostatan da bi se smatralo da se s tom skupinom savjetovalo na primjeren način. Štoviše, iz toga treba zaključiti da ta skupina nije zaprimila sve dokumente koji su relevantni za sastavljanje njezina mišljenja jer ESVD nije dostavio izvješća koja je trebalo usvojiti na kraju druge i treće faze tog postupka.

               53

               Među ostalim, iz dopisa odbora osoblja od 19. veljače 2015. upućenog ravnatelju osoblja ESVD‑a proizlazi da je taj odbor dao pozitivno mišljenje u vezi s odlukom od 23. veljače 2015., osim dviju opaski. Svojom prvom opaskom taj odbor navodi da se nije provelo savjetovanje s voditeljima delegacije u Zapadnoj Africi i Europi i upravo zato traži izjavljivanje rezerve u vezi s procjenom koja se odnosi na delegaciju u Gani. Svojom drugom opaskom navedeni je odbor naglasio da je pri savjetovanju s tehničkom skupinom nužno njezinim članovima dokumentaciju dostaviti barem deset dana prije održavanja sastanka, kako bi je mogli pravilno ispitati.

               54

               Naposljetku, tužitelji navode da se nije izvršilo nikakvo savjetovanje radi ispravljanja toga što se nije ažurirala procjena koja je postala zastarjela. U tom pogledu treba napomenuti da članak 2. Smjernica propisuje da se parametri „stupanj izoliranosti” i „ostali lokalni životni uvjeti” utvrđuju na temelju podataka koje delegacija dostavlja kao odgovor na pitanja iz upitnika. U ovom predmetu ESVD je bodove dodijeljene za ta dva parametra u vezi s delegacijom u Gani utvrdio na temelju procjene iz srpnja 2014. Međutim, budući da su Smjernice o novoj metodologiji za određivanje NŽU‑a donesene 2014., odnosno šest mjeseci nakon što je provedena procjena u toj delegaciji, i da se s potonjom nije ni na koji način ponovno savjetovalo radi ispravljanja tog nedostatka, ne može se isključiti to da bi pravilno savjetovanje omogućilo provjeru kriterija procjene i provođenje procjene koja je u većoj mjeri usklađena sa stvarnim stanjem i Smjernicama.

               55

               Iz svih navedenih razmatranja proizlazi da je osnovana tvrdnja tužiteljâ da postupak za određivanje NŽU‑a, kako je propisan Smjernicama, u ovom predmetu nije pravilno proveden.

               56

               Da bi u ovom predmetu povreda postupka mogla dovesti do poništenja obračunskih isprava za isplatu plaće tužiteljâ izdanih od ožujka 2015. do 28. prosinca 2015. u dijelu u kojem se njima primjenjuje nova stopa NŽU‑a, kako je utvrđena odlukom od 23. veljače 2015., potrebno je još utvrditi da je, da ta nepravilnost nije postojala, ta odluka mogla imati drukčiji sadržaj i da se stoga u tim samim obračunskim ispravama za isplatu plaće mogla primijeniti drukčija stopa NŽU‑a (vidjeti u tom smislu i analogijom presudu od 13. srpnja 2000., Hendrickx/Cedefop, T‑87/99, EU:T:2000:191, t. 64. i navedenu sudsku praksu).

               57

               Sankcioniranje takve procesne nepravilnosti poništenjem pobijane odluke moguće je samo ako se utvrdi da je ta nepravilnost mogla utjecati na sadržaj odluke (vidjeti u tom smislu presude od 29. listopada 1980., van Landewyck i dr./Komisija, 209/78 do 215/78 i 218/78, neobjavljenu, EU:C:1980:248, t. 47. i od 9. ožujka 1999., Hubert/Komisija, T‑212/97, EU:T:1999:39, t. 53.). Upravo je to slučaj u ovom predmetu, s obzirom na to da se ne može isključiti da je primjereno savjetovanje moglo utjecati na sadržaj odluke od 23. veljače 2015. Među ostalim, ne može se isključiti ni to da je nepostojanje izvješćâ na kraju druge i treće faze postupka za određivanje NŽU‑a bilo takve prirode da je nanijelo štetu interesima tužiteljâ i na taj način dovelo do nepravilnosti u tom postupku u odnosu na njih jer je odluka od 23. veljače 2015. bez tih nepravilnosti u odvijanju postupka mogla imati drukčiji sadržaj.

               58

               Naime, važno je napomenuti da ponovna procjena i, prema potrebi, prilagođavanje NŽU‑a dovode do postupka na godišnjoj razini koji obuhvaća sva mjesta zaposlenja radi uzimanja u obzir razvoja situacije. Taj postupak uključuje analizu životnih uvjeta koji prevladavaju u svakom mjestu zaposlenja radi utvrđivanja jesu li oni istovjetni uvjetima u Uniji. Cilj ažuriranja NŽU‑a stoga je osiguravanje toga da iznos naknade odgovara životnim uvjetima u određenom mjestu zaposlenja na godišnjoj razini. S tim u vezi, raspolaganje svim podacima koje su dostavile delegacije kao i poštovanje mehanizma savjetovanja veoma su važni radi upoznavanja sa stvarnim uvjetima u svakom mjestu zaposlenja i radi mogućnosti uzimanja u obzir razvoja situacije. Među ostalim, usporedba rezultata u vezi sa životnim uvjetima u drugim sličnim regijama sa životnim uvjetima u Uniji kao i na svjetskoj razini nužna je kako bi se osigurala određena točnost i usklađenost. Nepravilnosti počinjene tijekom postupka za određivanje NŽU‑a – odnosno nepostojanje savjetovanja i nesastavljanje izvješćâ na kraju druge i treće faze tog postupka – utječu na ocjenu stvarne situacije delegacije u Gani kao i razvoja u odnosu na prethodnu godinu.

               59

               Stoga treba – a da nije potrebno ispitati druge tužbene razloge koje su naveli tužitelji – poništiti obračunske isprave za isplatu plaće tužiteljâ za ožujak 2015. u dijelu u kojem se njima primjenjuje nova stopa NŽU‑a za dužnosnike i službenike koji rade u delegaciji u Gani, kako je određena u odluci od 23. veljače 2015., i to zbog povrede postupka za donošenje potonje odluke.

         Troškovi

               60

               Sukladno članku 134. stavku 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da ESVD nije uspio u postupku, treba mu naložiti snošenje troškova, u skladu sa zahtjevom tužiteljâ.

               Slijedom navedenoga,
               OPĆI SUD (peto vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Poništavaju se obračunske isprave za isplatu plaće Davida Martineza De Prinsa i drugih dužnosnika i službenika Europske službe za vanjsko djelovanje (ESVD) čija se imena nalaze u prilogu koje je izdao ESVD za ožujak 2015. u dijelu u kojem se tim obračunskim ispravama za isplatu plaće primjenjuje odluka ESVD‑a od 23. veljače 2015. o smanjenju, počevši od 1. siječnja 2015., iznosa naknade za životne uvjete koja se plaća osoblju Europske unije koje radi u Gani.

                           2.

                           U preostalom dijelu tužba se odbija.

                           3.

                           ESVD‑u se nalaže snošenje troškova.

                           Gratsias

                           Labucka

                           Ulloa Rubio

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 14. prosinca 2017.

                           Tajnik
                           E. Coulon

                           Predsjednik

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 13. prosinca 2017.#Oltis Group a.s. protiv Europske komisije.#Istraživanje i razvoj – Okvirni program za istraživanje i inovacije 2014.-2020. (Obzor 2020.) – Poticanje i usklađivanje Unijinih ulaganja u istraživanja i inovacije u željezničkom sektoru – Uspostava zajedničkog poduzeća Shift2Rail – Status pridruženog člana zajedničkog poduzeća Shift2Rail – Poziv za iskazivanje interesa – Odbijanje ponude – Obveza obrazlaganja – Očita pogreška u ocjeni – Zlouporaba ovlasti.#Predmet T-497/15.


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 15. ožujka 2018.#Christian Picart protiv Ministre des Finances et des Comptes publics.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Conseil d'État.#Zahtjev za prethodnu odluku – Sporazum između Europske zajednice i njezinih država članica, s jedne strane, i Švicarske Konfederacije, s druge strane, o slobodnom kretanju osoba – Izravno oporezivanje – Prijenos mjesta rezidentnosti iz države članice u Švicarsku – Oporezivanje nerealiziranih kapitalnih dobitaka koji se odnose na znatne udjele u kapitalu društava sa sjedištem u državi članici podrijetla prilikom takvog prijenosa – Područje primjene sporazuma.#Predmet C-355/16.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      15. ožujka 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Sporazum između Europske zajednice i njezinih država članica, s jedne strane, i Švicarske Konfederacije, s druge strane, o slobodnom kretanju osoba – Izravno oporezivanje – Prijenos mjesta rezidentnosti iz države članice u Švicarsku – Oporezivanje nerealiziranih kapitalnih dobitaka koji se odnose na znatne udjele u kapitalu društava sa sjedištem u državi članici podrijetla prilikom takvog prijenosa – Područje primjene sporazuma”
      U predmetu C‑355/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Conseil d'État (Državno vijeće, Francuska), odlukom od 23. lipnja 2016., koju je Sud zaprimio 28. lipnja 2016., u postupku

         Christian Picart

      protiv

         Ministre des Finances et des Comptes publics,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, C. G. Fernlund (izvjestitelj), J.-C. Bonichot, A. Arabadjiev i S. Rodin, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: V. Giacobbo‑Peyronnel, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 16. veljače 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za C. Picarta, P.-J. Douvier i A. d’Aubigny, avocats,

               –

               za francusku vladu, D. Colas i E. de Moustier, u svojstvu agenata,

               –

               za njemačku vladu, T. Henze i R. Kanitz, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, N. Gossement i M. Šimerdová, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 26. srpnja 2017.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Sporazuma između Europske zajednice i njezinih država članica, s jedne strane, i Švicarske Konfederacije, s druge strane, o slobodnom kretanju osoba, koji je potpisan u Luxembourgu 21. lipnja 1999. (SL 2002., L 114, str. 6.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 60., str. 8.; u daljnjem tekstu: Sporazum o slobodnom kretanju osoba).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Christiana Picarta i ministre des Finances et des Comptes publics (ministar za javne financije) u vezi s odlukom kojom je francuska porezna uprava, s jedne strane, ponovno procijenila iznos nerealiziranih kapitalnih dobitaka koji se odnose na znatne udjele u kapitalu društava sa sjedištem u Francuskoj, koje je C. Picart držao i prijavio tijekom prijenosa svoje porezne rezidentnosti iz države podrijetla u Švicarsku i, s druge strane, naložila C. Picartu plaćanje dodatnog poreza na dohodak i doprinosa za socijalno osiguranje, zajedno s kaznama.

         Pravni okvir

            Sporazum o slobodnom kretanju osoba

               3

               Europska zajednica i njezine države članice, s jedne strane, i Švicarska Konfederacija, s druge strane, potpisale su 21. lipnja 1999. sedam sporazuma, među kojima se nalazi Sporazum o slobodnom kretanju osoba. Odlukom 2002/309/EZ, Euratom Vijeća i Komisije od 4. travnja 2002. o sklapanju sedam sporazuma sa Švicarskom Konfederacijom (SL 2002., L 114, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 60., str. 3.) tih sedam sporazuma odobreno je u ime Zajednice, a stupili su na snagu 1. lipnja 2002.

               4

               Članak 16. Sporazuma o slobodnom kretanju osoba u stavku 2. predviđa:
               „U mjeri u kojoj primjena ovog Sporazuma uključuje pojmove prava Zajednice, vodi se računa o relevantnoj sudskoj praksi Suda Europskih zajednica prije dana njegova potpisivanja. Švicarskoj se pozornost skreće na sudsku praksu nakon tog datuma. Kako bi se osiguralo pravilno funkcioniranje Sporazuma, Zajednički odbor, na zahtjev jedne od ugovornih stranaka, određuje implikacije takve sudske prakse.”

               5

               Poglavlje III. Priloga I. Sporazumu o slobodnom kretanju osoba odnosi se na samozaposlene osobe. Njegov članak 12., naslovljen „Pravila u pogledu boravišta”, glasi kako slijedi:
               „1.   Državljanin ugovorne stranke koji želi uspostaviti poslovni nastan na području druge ugovorne stranke s ciljem obavljanja samostalne djelatnosti (dalje u tekstu ‚samozaposlena osoba’) dobiva dozvolu boravka koja vrijedi za razdoblje od najmanje pet godina od datuma izdavanja, pod uvjetom da dostavi dokaz nadležnim nacionalnim tijelima kojim se potvrđuje da ima poslovni nastan ili ga želi uspostaviti.
               2.   Dozvola boravka automatski se produžuje za razdoblje od najmanje pet godina, pod uvjetom da samozaposlena osoba dostavi dokaz nadležnim nacionalnim tijelima o obavljanju samostalne gospodarske djelatnosti.
               […]”

               6

               Članak 13. tog priloga, naslovljen „Samozaposleni pogranični radnici”, u stavku 1. određuje:
               „1.   Samozaposleni pogranični radnik državljanin je ugovorne stranke koji ima boravište na području ugovorne stranke i koji obavlja samostalnu djelatnost na području druge ugovorne stranke, vraćajući se u mjesto svog boravišta u pravilu svaki dan ili najmanje jednom tjedno.”

            Francusko zakonodavstvo

               7

               U skladu s člankom 167.a code général des impôts (francuski Opći porezni zakonik, u daljnjem tekstu: CGI), u verziji koja je bila na snazi u trenutku nastanka činjenica u glavnom postupku:
               „I. - 1.   Poreznim obveznicima koji su u posljednjih deset godina najmanje šest godina bili porezni rezidenti u Francuskoj, na datum prijenosa njihova prebivališta izvan Francuske oporezuju se njihovi nerealizirani kapitalni dobitci utvrđeni na temelju prava u društvu navedeni u članku 150.‑0 A i koji se drže pod uvjetima iz točke (f) članka 164. B.
               […]
               II. - 1.   Plaćanje poreza na utvrđene nerealizirane kapitalne dobitke može se odgoditi do trenutka prijenosa, otkupa, povrata ili ukidanja predmetnih prava u društvu.
               Odgoda plaćanja uvjetovana je time da porezni obveznik prijavi iznos utvrđenog nerealiziranog kapitalnog dobitka pod uvjetima iz [točke] I., zatraži odgodu, imenuje zastupnika sa sjedištem u Francuskoj koji je ovlašten primati obavijesti o poreznoj osnovici, naplati poreza i s tim povezanim sporom te pred svojim računovođom zaduženim za naplatu, prije svojeg odlaska, izda garancije kojima se osigurava da će Trésor [francuska državna riznica] naplatiti svoje potraživanje.
               […]
               2.   Porezni obveznici kojima je odobrena odgoda plaćanja u skladu s ovim člankom moraju podnijeti izjavu predviđenu u članku 170. stavku 1. U toj se izjavi navodi kumulirani iznos poreza čije je plaćanje odgođeno te joj se prilaže stanje utvrđeno na obrascu koji izdaje uprava, na kojem je vidljiv iznos poreza na predmetne vrijednosne papire za koji odgoda plaćanja nije istekla i, ovisno o slučaju, narav i datum događaja koji je doveo do isteka odgode.
               […]
               Porez koji na lokalnoj razini plaća porezni obveznik i koji je povezan s kapitalnim dobitkom stvarno ostvarenim izvan Francuske odbija se od poreza na dohodak izračunanog u Francuskoj ako je usporediv s tim porezom.
               4.   Ako porezni obveznik ne podnese izjavu i stanje iz [stavka] 2. ili ako u njoj ne navede sve ili dio informacija koje bi trebala sadržavati, porez čije je plaćanje bilo odgođeno treba platiti odmah.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               8

               C. Picart prenio je tijekom 2002. svoju poreznu rezidentnost iz Francuske u Švicarsku. Na taj je dan držao znatne udjele u kapitalu više francuskih društava.

               9

               Prilikom tog prijenosa, C. Picart je, u skladu s člankom 167.a CGI‑ja, prijavio nerealizirani kapitalni dobitak od tih udjela te je, kako bi dobio odgodu plaćanja povezanog poreza, imenovao poreznog zastupnika u Francuskoj i izdao bankovnu garanciju kako bi osigurao da će Trésor (francuska državna riznica) naplatiti potraživanje.

               10

               C. Picart ustupio je 2005. predmetne vrijednosne papire, čime je okončana odgoda plaćanja tog poreza. Nakon ispitivanja njegove osobne porezne situacije, francuska porezna uprava ponovno je procijenila iznos prijavljenog kapitalnog dobitka te mu je naložila plaćanje dodatnog poreza na dohodak i doprinosa za socijalno osiguranje, zajedno s kaznama.

               11

               C. Picart podnio je prigovor kako bi ga se oslobodilo tih dodatnih doprinosa i tih kazni. Budući da je porezna uprava odbila taj prigovor, C. Picart pokrenuo je postupak pred tribunal administratif de Montreuil (Upravni sud u Montreuilu, Francuska), pred kojim je bezuspješno tvrdio da članak 167.a CGI‑ja nije usklađen sa Sporazumom o slobodnom kretanju osoba jer mu sloboda poslovnog nastana zajamčena tim sporazumom omogućuje poslovni nastan u Švicarskoj i da ondje obavlja gospodarsku djelatnost kao samozaposlena osoba, koja obuhvaća upravljanje njegovim raznim izravnim ili neizravnim udjelima u više društava koja su pod njegovom kontrolom u Francuskoj. Budući da s tim argumentom nije uspio ni pred cour administrative d’appel de Versailles (Žalbeni upravni sud u Versaillesu, Francuska) C. Picart podnio je žalbu u kasacijskom postupku pred Conseil d’État (Državno vijeće, Francuska).

               12

               Sud koji je uputio zahtjev se u biti pita ima li pravo poslovnog nastana na temelju samostalnog zaposlenja u smislu Sporazuma o slobodnom kretanju osoba isti doseg kao i sloboda poslovnog nastana zajamčena člankom 49. UFEU‑a državljanima država članica Unije i ako ima, treba li prilikom njegove primjene uzeti u obzir sudsku praksu proizašlu iz presude od 7. rujna 2006., N (C‑470/04, EU:C:2006:525), koja je objavljena nakon datuma potpisivanja tog sporazuma.

               13

               U tim je okolnostima Conseil d’État (Državno vijeće) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Može li se pravo poslovnog nastana na temelju samostalnog zaposlenja, kako je definirano člancima 1. i 4. [Sporazuma o slobodnom kretanju osoba] i člankom 12. njegova Priloga I., smatrati ekvivalentnim slobodi poslovnog nastana zajamčenoj samozaposlenim osobama člankom 49. UFEU‑a?

                        2.

                        U tom slučaju, s obzirom na odredbe članka 16. Sporazuma, treba li primijeniti sudsku praksu proizišlu iz presude [od 7. rujna 2006., N (C‑470/04, EU:C:2006:525)], koja je nastala nakon navedenog sporazuma, u slučaju da državljanin države članice koji je prenio svoje prebivalište u Švicarsku samo zadrži udjele koje je imao u društvima koja su uređena pravom te države članice, na temelju kojih ima odlučujući utjecaj na donošenje odluka tih društava i koji mu omogućuju određivanje njihovih djelatnosti, a da ne namjerava u Švicarskoj obavljati samostalnu djelatnost različitu od one koju je obavljao u državi članici čiji je bio državljanin i koja se sastojala od upravljanja tim udjelima?

                        3.

                        U slučaju da to pravo nije ekvivalentno slobodi poslovnog nastana, treba li ga tumačiti na isti način kao što je Sud Europske unije tumačio slobodu poslovnog nastana u svojoj presudi [od 7. rujna 2006., N (C‑470/04, EU:C:2006:525)]?”

         O prethodnim pitanjima

               14

               Svojim pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev pita treba li, u situaciji kao što je ona o kojoj je riječ u glavnom postupku, odredbe Sporazuma o slobodnom kretanju osoba tumačiti na način da im se protivi zakonodavstvo države stranke tog sporazuma koje, kada fizička osoba prenosi svoju poreznu rezidentnost iz te države u drugu državu stranku tog sporazuma, zadržavajući svoju gospodarsku djelatnost u prvoj od tih dviju država, predviđa neposredno oporezivanje nerealiziranih kapitalnih dobitaka koji se odnose na znatne udjele koje ta osoba drži u kapitalu društava, koja su uređena pravom prve od tih država prilikom tog prijenosa porezne rezidentnosti i koje dopušta odgodu naplate dugovanog poreza samo pod uvjetom izdavanja garancije radi osiguranja naplate tog poreza, dok se osoba koja također drži takve udjele, ali nastavlja boraviti na državnom području prve od tih istih država, oporezuje tek u trenutku prijenosa tih udjela.

               15

               C. Picart ističe da je djelatnost upravljanja iz Švicarske njegovim udjelima u društvima sa sjedištem u Francuskoj obuhvaćena pravom poslovnog nastana kao samozaposlene osobe u smislu Sporazuma o slobodnom kretanju osoba, na koje se mora moći pozvati i u odnosu na svoju državu podrijetla.

               16

               S tim u vezi valja podsjetiti da je Sud već odlučio da se u određenim okolnostima i s obzirom na primjenjive odredbe, državljani ugovorne stranke mogu pozvati na prava koja imaju na temelju Sporazuma o slobodnom kretanju osoba ne samo u odnosu na zemlju u kojoj izvršavaju slobodu kretanja nego također u odnosu na vlastitu zemlju (presuda od 28. veljače 2013., Ettwein, C‑425/11, EU:C:2013:121, t. 33.).

               17

               Prema tome, najprije valja provjeriti je li situacija kao što je ona C. Picarta obuhvaćena područjem primjene pojma „samozaposlena osoba” u smislu Sporazuma o slobodnom kretanju osoba i, ovisno o slučaju, sadržava li taj sporazum odredbe na koje bi se C. Picart mogao pozvati u odnosu na svoju državu podrijetla.

               18

               S tim u vezi, važno je istaknuti da poglavlje III. Priloga I. Sporazumu o slobodnom kretanju osoba, koje se odnosi na samozaposlene osobe, sadržava članke 12. i 13., koji definiraju to područje primjene.

               19

               U skladu s člankom 12. stavkom 1. tog priloga, samozaposlenom osobom smatra se državljanin ugovorne stranke koji želi uspostaviti poslovni nastan na području druge ugovorne stranke s ciljem obavljanja samostalne djelatnosti.

               20

               Kad je riječ o članku 13. stavku 1. tog priloga, on se odnosi na samozaposlene pogranične radnike, to jest, državljane ugovorne stranke koji imaju boravište na području ugovorne stranke i koji obavljaju samostalnu djelatnost na području druge ugovorne stranke, vraćajući se u mjesto svog boravišta u pravilu svaki dan ili najmanje jednom tjedno.

               21

               Međutim, u glavnom postupku valja utvrditi, a da u okviru ovog zahtjeva za prethodnu odluku nije potrebno utvrditi je li djelatnost upravljanja udjelima, kao što je ona o kojoj je riječ, samostalna djelatnost u smislu članka 12. stavka 1. ili članka 13. stavka 1. tog priloga, da situacija C. Picarta nije obuhvaćena nijednom od tih dviju odredaba.

               22

               Naime, kao prvo, kao što to proizlazi iz teksta članka 12. stavka 1. Priloga I. Sporazumu o slobodnom kretanju osoba, pravo poslovnog nastana u smislu te odredbe odnosi se na državljane ugovorne stranke, fizičke osobe, koji žele uspostaviti poslovni nastan na području druge ugovorne stranke s ciljem obavljanja samostalne djelatnosti na tom području.

               23

               Prema tome, da bi navedena odredba bila primjenjiva, dotična osoba mora izvršavati svoju samostalnu djelatnost na području ugovorne stranke koja nije ona čiji je ona državljanin.

               24

               Međutim, u glavnom predmetu, iz spisa kojim Sud raspolaže proizlazi da C. Picart, francuski državljanin, ne namjerava izvršavati svoju gospodarsku djelatnost na području Švicarske Konfederacije, nego zadržati svoju djelatnost na području svoje države podrijetla. Iz toga slijedi da situacija C. Picarta nije obuhvaćena područjem primjene članka 12. stavka 1. Priloga I. Sporazumu o slobodnom kretanju osoba.

               25

               Kao drugo, iz teksta članka 13. stavka 1. Priloga I. Sporazumu o slobodnom kretanju osoba proizlazi da je tom odredbom obuhvaćena situacija državljanina ugovorne stranke koji ima boravište na području ugovorne stranke i koji izvršava samostalnu djelatnost na području druge ugovorne stranke vraćajući se u mjesto svog boravišta u pravilu svaki dan ili najmanje jednom tjedno.

               26

               Kad je riječ o toj odredbi, potrebno je podsjetiti da je Sud smatrao u svojoj presudi od 28. veljače 2013., Ettwein (C‑425/11, EU:C:2013:121, t. 34. i 35.), da je situacija para samozaposlenih osoba koji je prenio svoju poreznu rezidentnost iz svoje države podrijetla u Švicarsku, zadržavajući svoju djelatnost u toj državi podrijetla i koji se svakodnevno vraća iz mjesta profesionalne djelatnosti u mjesto svojeg boravišta, obuhvaćena navedenom odredbom.

               27

               Međutim, u ovom slučaju, iz spisa kojim Sud raspolaže proizlazi da C. Picart, za razliku od tog para samozaposlenih osoba, ostaje na području svoje države boravišta, to jest Švicarske Konfederacije, odakle namjerava izvršavati svoju gospodarsku djelatnost u svojoj državi podrijetla i da, za razliku od onoga što predviđa članak 13. stavak 1. Priloga I. Sporazumu o slobodnom kretanju osoba, ne putuje od mjesta svoje gospodarske djelatnosti do mjesta svojeg boravišta svaki dan ili najmanje jednom tjedno. Prema tome, situacija kao što je ona C. Picarta ne može se smatrati analognom onoj koja je dovela do presude od 28. veljače 2013., Ettwein (C‑425/11, EU:C:2013:121). Posljedično, situacija kao što je ona C. Picarta nije obuhvaćena područjem primjene te odredbe.

               28

               Iz toga slijedi da situacija kao što je ona C. Picarta nije obuhvaćena područjem primjene ratione personae pojma „samozaposlena osoba” u smislu Sporazuma o slobodnom kretanju osoba pa se on ne može pozivati na taj sporazum.

               29

               Naposljetku, u pogledu tumačenja članka 43. UEZ‑a (koji je postao članak 49. UFEU‑a), koje proizlazi iz presude od 7. rujna 2006., N (C‑470/04, EU:C:2006:525), dovoljno je podsjetiti da, s obzirom na to da Švicarska Konfederacija nije pristupila unutarnjem tržištu Unije, tumačenje odredaba prava Unije o tom tržištu nije moguće automatski prenijeti na tumačenje Sporazuma o slobodnom kretanju osoba, osim ako je to izričito predviđeno odredbama samog tog sporazuma (vidjeti, u tom smislu, presude od 12. studenoga 2009., Grimme, C‑351/08, EU:C:2009:697, t. 29.; od 11. veljače 2010., Fokus Invest, C‑541/08, EU:C:2010:74, t. 28. i od 15. srpnja 2010., Hengartner i Gasser, C‑70/09, EU:C:2010:430, t. 42.).

               30

               Međutim, Sporazum o slobodnom kretanju osoba ne predviđa takve izričite odredbe.

               31

               Osim toga, tumačenje članka 43. UEZ‑a (koji je postao članak 49. UFEU‑a), koje je Sud dao u svojoj presudi od 7. rujna 2006., N (C‑470/04, EU:C:2006:525), ima tim manje utjecaja na prethodna razmatranja što se, kao što to proizlazi iz točke 63. i sljedećih mišljenja nezavisnog odvjetnika, ni tekst ni doseg tog članka ne mogu poistovjetiti s onima relevantnih odredaba Sporazuma o slobodnom kretanju osoba.

               32

               S obzirom na prethodna razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti da, s obzirom na to da situacija, kao što je ona o kojoj je riječ u glavnom postupku, nije obuhvaćena područjem primjene ratione personae pojma „samozaposlena osoba” u smislu Sporazuma o slobodnom kretanju osoba, odredbe tog sporazuma treba tumačiti na način da im se ne protivi zakonodavstvo države stranke tog sporazuma koje, kada fizička osoba prenosi svoju poreznu rezidentnost iz te države u drugu državu stranku tog sporazuma, zadržavajući svoju gospodarsku djelatnost u prvoj od tih dviju država, a da ne putuje od mjesta svoje gospodarske djelatnosti do mjesta svojeg boravišta svaki dan ili najmanje jednom tjedno, predviđa izravno oporezivanje nerealiziranih kapitalnih dobitaka koji se odnose na znatne udjele koje ta osoba drži u kapitalu društava, koja su uređena pravom prve od tih država prilikom tog prijenosa porezne rezidentnosti i koje dopušta odgodu naplate dugovanog poreza samo pod uvjetom izdavanja garancije radi osiguranja naplate tog poreza, dok se osoba koja također drži takve udjele, ali nastavlja boraviti na državnom području prve od tih istih država, oporezuje tek u trenutku prijenosa tih udjela.

         Troškovi

               33

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                     S obzirom na to da situacija, kao što je ona o kojoj je riječ u glavnom postupku, nije obuhvaćena područjem primjene ratione personae pojma „samozaposlena osoba” u smislu Sporazuma između Europske zajednice i njezinih država članica, s jedne strane, i Švicarske Konfederacije, s druge strane, o slobodnom kretanju osoba, koji je potpisan u Luxembourgu 21. lipnja 1999., njegove odredbe treba tumačiti na način da im se ne protivi zakonodavstvo države stranke tog sporazuma koje, kada fizička osoba prenosi svoju poreznu rezidentnost iz te države u drugu državu stranku tog sporazuma, zadržavajući svoju gospodarsku djelatnost u prvoj od tih dviju država, a da ne putuje od mjesta svoje gospodarske djelatnosti do mjesta svojeg boravišta svaki dan ili najmanje jednom tjedno, predviđa izravno oporezivanje nerealiziranih kapitalnih dobitaka koji se odnose na znatne udjele koje ta osoba drži u kapitalu društava, koja su uređena pravom prve od tih država prilikom tog prijenosa porezne rezidentnosti i koje dopušta odgodu naplate dugovanog poreza samo pod uvjetom izdavanja garancije radi osiguranja naplate tog poreza, dok se osoba koja također drži takve udjele, ali nastavlja boraviti na državnom području prve od tih istih država, oporezuje tek u trenutku prijenosa tih udjela.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski