title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 19. travnja 2018.#Firma Hans Bühler KG protiv Finanzamt de Graz-Stadt.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Verwaltungsgerichtshof.#Zahtjev za prethodnu odluku – Oporezivanje – Porez na dodanu vrijednost (PDV) – Direktiva 2006/112/EZ – Mjesto stjecanja unutar Zajednice – Članak 42. – Stjecanje unutar Zajednice robe koju se zatim dalje isporučuje – Članak 141. – Izuzeće – Trostrani posao – Mjere pojednostavnjenja – Članak 265. – Ispravak rekapitulacijskog izvješća.#Predmet C-580/16.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      19. travnja 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Oporezivanje – Porez na dodanu vrijednost (PDV) – Direktiva 2006/112/EZ – Mjesto stjecanja unutar Zajednice – Članak 42. – Stjecanje unutar Zajednice robe koju se zatim dalje isporučuje – Članak 141. – Izuzeće – Trostrani posao – Mjere pojednostavnjenja – Članak 265. – Ispravak rekapitulacijskog izvješća”
      U predmetu C‑580/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Verwaltungsgerichtshof (Visoki upravni sud, Austrija), odlukom od 19. listopada 2016., koju je Sud zaprimio 17. studenoga 2016., u postupku

         Firma Hans Bühler KG

      protiv

         Finanzamt de Graz‑Stadt,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, C. Vajda, E. Juhász, K. Jürimäe (izvjestiteljica) i C. Lycourgos, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: R. Schiano, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 11. listopada 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za društvo Firma Hans Bühler KG, P. Schulte, Rechtsanwalt,

               –

               za austrijsku vladu, G. Eberhard, F. Koppensteiner i S. Pfeiffer, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, L. Lozano Palacios i B.-R. Killmann, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 30. studenoga 2017.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 141. točke (c) i članaka 42. i 265. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL 2006., L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.), kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 2010/45/EU od 13. srpnja 2010. (SL 2010., L 189, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 335.; u daljnjem tekstu: Direktiva o PDV‑u), u vezi s člankom 41. prvim stavkom i člancima 197. i 263. Direktive o PDV‑u.

               2

               Taj je zahtjev podnesen u okviru spora između društva Firma Hans Bühler KG i Finanzamta Graz‑Stadt (Porezni ured u Grazu, Austrija) u pogledu plaćanja poreza na dodanu vrijednost (PDV) na transakcije izvršene između listopada 2012. i ožujka 2013.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               Uvodne izjave 10. i 38. Direktive o PDV‑u glase:

                        „(10)

                        Tijekom tog prijelaznog razdoblja, transakcije unutar Zajednice koje provode porezni obveznici osim izuzetih poreznih obveznika treba oporezivati u državi članici odredišta, u skladu sa stopama i uvjetima koje utvrđuje ta država članica.

                  […]

                        (38)

                        U pogledu oporezivih poslovanja na domaćem tržištu povezanih s trgovinom robe unutar Zajednice koja tijekom prijelaznog razdoblja obavljaju porezni obveznici koji nemaju poslovni nastan na teritoriju države članice u kojoj se odvija stjecanje robe unutar Zajednice, uključujući lančane transakcije, potrebno je definirati mjere pojednostavljivanja kojima se osigurava jednak tretman u svim državama članicama. U tom smislu, potrebno je provesti usklađenje odredaba koje se odnose na sustav oporezivanja i osobu koja je odgovorna za plaćanje propisanog PDV‑a vezano uz takva poslovanja. Međutim, nužno je isključiti u načelu iz takvih aranžmana robu koja je namijenjena isporuci u fazi maloprodaje.”

               4

               Članak 2. stavak 1. točka (b) podtočka i. Direktive o PDV‑u navodi:
               „1.   Sljedeće transakcije podliježu PDV‑u:
               […]

                        (b)

                        stjecanje robe unutar Zajednice na teritoriju određene države članice uz naknadu od strane:

                                 i.

                                 poreznog obveznika koji djeluje kao takav ili pravne osobe koja nije porezni obveznik, kad je prodavatelj porezni obveznik koji djeluje kao takav a koji nema pravo na izuzeće za mala poduzeća iz članaka od 282. do 292. i koji nije obuhvaćen člancima 33. ili 36.”

               5

               U skladu s člankom 20. prvim stavkom Direktive o PDV‑u:
               „‚Stjecanje robe unutar Zajednice’ znači stjecanje prava na raspolaganje u svojstvu vlasnika pokretnom materijalnom imovinom koju osobi koja stječe robu otprema ili prevozi prodavatelj ili neka druga osoba u njegovo ime ili osoba koja stječe robu, u državi članici osim one u kojoj otprema ili prijevoz robe počinje.”

               6

               Članak 40. Direktive o PDV‑u određuje:
               „Mjestom stjecanja robe unutar Zajednice smatra se ono mjesto gdje završava otprema ili prijevoz robe osobi koja je stječe.”

               7

               U skladu s člankom 41. Direktive o PDV‑u:
               „Ne dovodeći u pitanje članak 40., smatra se da je mjesto stjecanja robe unutar Zajednice iz članka 2. stavka 1. točke (b) podtočke i. unutar teritorija države članice koja je izdala identifikacijski broj za PDV pod kojim je osoba koja stječe robu provela to stjecanje, osim ako osoba koja stječe robu utvrdi da je PDV primijenjen na to stjecanje u skladu s člankom 40.
               Ako je PDV primijenjen na stjecanje u skladu s prvim stavkom i nakon toga primijenjen, slijedom članka 40., na stjecanje u državi članici u kojoj otprema ili prijevoz robe završava, oporezivi iznos smanjuje se sukladno tome u državi članici koja je izdala identifikacijski broj za PDV pod kojim je osoba koja stječe robu provela to stjecanje.”

               8

               Članak 42. Direktive o PDV‑u propisuje:
               „Prvi stavak članka 41. ne primjenjuje se i smatra se da je PDV primijenjen na stjecanje robe unutar Zajednice u skladu s člankom 40. ako su ispunjeni sljedeći uvjeti:

                        (a)

                        osoba koja stječe robu utvrđuje da je provela stjecanje unutar Zajednice radi daljnje isporuke, unutar teritorija države članice određene u skladu s člankom 40., za što je osoba kojoj se obavlja isporuka označena u skladu s člankom 197. kao osoba odgovorna za plaćanje PDV‑a;

                        (b)

                        osoba koja stječe robu ispunila je obveze utvrđene člankom 265. koje se odnose na podnošenje rekapitulacijskog izvješća.”

               9

               Članak 141. Direktive o PDV‑u glasi kako slijedi:
               „Sve države članice dužne su poduzeti posebne mjere kojima se osigurava da se PDV ne obračunava na stjecanje robe unutar Zajednice unutar njihovog teritorija, koje se provodi u skladu s člankom 40., ukoliko su ispunjeni sljedeći uvjeti:

                        (a)

                        stjecanje robe provodi porezni obveznik koji nema sjedište u dotičnoj državi članici ali je identificiran u svrhu PDV‑a u drugoj državi članici;

                        (b)

                        stjecanje robe provodi, u svrhu njezine daljnje isporuke, u dotičnoj državi članici, porezni obveznik iz točke (a);

                        (c)

                        roba koju na taj način stječe porezni obveznik iz točke (a) izravno se otprema ili prevozi iz države članice osim iz one u kojoj je on identificiran u svrhu PDV‑a, osobi za koju on treba izvršiti daljnju isporuku;

                        (d)

                        osoba kojoj se izvršava daljnja isporuka je drugi porezni obveznik ili pravna osoba koja nije porezni obveznik, koji je identificiran u svrhu PDV‑a u dotičnoj državi članici;

                        (e)

                        osoba iz točke (d) određena je u skladu s člankom 197. kao osoba odgovorna za plaćanje PDV‑a za isporuku koju obavlja porezni obveznik koji nema poslovni nastan u državi članici u kojoj se porez plaća.”

               10

               Članak 197. Direktive o PDV‑u propisuje:
               „1.   PDV je odgovorna plaćati osoba kojoj se isporučuje roba ako su ispunjeni sljedeći uvjeti:

                        (a)

                        oporeziva transakcija je isporuka robe obavljena sukladno uvjetima iz članka 141.;

                        (b)

                        osoba kojoj se isporučuje roba je drugi porezni obveznik ili pravna osoba koja nije porezni obveznik identificiran u svrhe plaćanja PDV‑a u državi članici u kojoj se obavlja isporuka;

                        (c)

                        račun koji izdaje porezni obveznik koji nema poslovni nastan u državi članici osobe kojoj je roba isporučena sastavlja se u skladu s odjeljcima od 3. do 5. poglavlja 3.

                  2.   Ako je u skladu s odredbama članka 204. porezni zastupnik određen kao osoba koja je odgovorna za plaćanje PDV‑a, države članice mogu propisati iznimku od stavka 1. ovog članka.”

               11

               Članak 262. Direktive o PDV‑u određuje:
               „Svaki porezni obveznik koji je identificiran za potrebe PDV‑a podnosi zbirnu prijavu u kojoj se navode:

                        (a)

                        stjecatelji identificirani za potrebe PDV‑a kojima je isporučio robu u skladu s uvjetima određenima u članku 138. stavku 1. i stavku 2. točki (c);

                        (b)

                        osobe identificirane za potrebe PDV‑a kojima je isporučio robu koja je njemu isporučena putem stjecanja unutar Zajednice navedenih u članku 42.;

                        (c)

                        porezni obveznici, i pravne osobe koje nisu porezni obveznici a identificirane su za potrebe PDV‑a, kojima je pružio usluge, osim usluga koje su izuzete od PDV‑a u državi članici gdje je transakcija oporeziva i za koje primatelj ima obvezu platiti porez u skladu s člankom 196.”

               12

               U skladu s člankom 263. Direktive o PDV‑u:
               „1.   Zbirna prijava sastavlja se za svaki kalendarski mjesec u roku koji ne prelazi mjesec dana i u skladu s postupcima koje određuju države članice.
               […]”

               13

               Članak 265. te direktive predviđa:
               „1.   U slučaju stjecanja robe unutar Zajednice, kako je navedeno u članku 42., porezni obveznik identificiran u svrhu PDV‑a u državi članici koja mu je izdala identifikacijski broj za PDV pod kojim je on proveo to stjecanje jasno iskazuje sljedeće informacije u rekapitulacijskom izvješću:

                        (a)

                        svoj identifikacijski broj za PDV u toj državi članici, te pod kojim je obavio stjecanje i naknadnu isporuku robe;

                        (b)

                        u državi članici u kojoj je završila otprema ili prijevoz robe, identifikacijski broj za PDV osobe kojoj je porezni obveznik izvršio naknadnu isporuku robe;

                        (c)

                        za svaku osobu kojoj je obavljena naknadna isporuka robe, ukupna vrijednost bez PDV‑a obavljenih isporuka od strane poreznog obveznika u državi članici u kojoj je završila otprema ili prijevoz robe.

                  2.   Vrijednost navedena u stavku 1.c prijavljuje se za razdoblje podnošenja utvrđeno u skladu s člankom 263. stavcima od 1. do 1.b tijekom kojeg PDV postaje naplativ.”

            Austrijsko pravo

               14

               Člankom 3. stavkom 8. Anhang (Binnenmarkt) (prilog (unutarnje tržište)) Umsatzsteuergesetza (Savezni zakon o porezu na promet) od 23. kolovoza 1994. (BGBl. 663/1994, u daljnjem tekstu: UStG iz 1994.) određuje se:
               „Stjecanje unutar Zajednice provodi se na državnom području države članice u kojoj je završila otprema ili […] prijevoz robe. Ako kupac u svojim odnosima s isporučiteljem upotrebljava identifikacijski broj za PDV koji mu je dodijelila druga država članica, smatra se da se stjecanje provodi na državnom području te države članice dok kupac ne utvrdi da je na stjecanje primijenjen PDV u državi članici koja je određena u prvoj fazi. Ako se taj dokaz podnese, članak 16. primjenjuje se mutatis mutandis.”

               15

               U verziji primjenjivoj za 2012. (BGBl. I, br. 34/2010) člankom 25. UStG‑a iz 1994., naslovljenim „Trostrani posao”, propisuje se:
               „Definicija
               (1)   Trostrani posao provodi se kada tri poduzetnika iz triju različitih država članica izvršavaju transakcije koje se odnose na istu robu, kada tu robu prvi isporučitelj izravno šalje krajnjem kupcu i kada su ispunjeni uvjeti iz stavka 3. Isto vrijedi kada je krajnji kupac pravna osoba koja nije poduzetnik ili koja robu ne stječe za svoje poduzeće.
               Mjesto stjecanja unutar Zajednice u slučaju trostranog posla
               (2)   Smatra se da se na stjecanje unutar Zajednice u smislu druge rečenice članka 3. stavka 8. primjenjuje PDV kada poduzetnik (kupac) dokaže da se radi o trostranom poslu i da je ispunio svoje obveze prijavljivanja u skladu sa stavkom 6. Ako poduzetnik ne ispunjava obveze prijavljivanja, retroaktivno gubi pravo na izuzeće.
               Izuzeće u slučaju stjecanja robe unutar Zajednice
               (3)   Stjecanje unutar Zajednice izuzima se od PDV‑a kada su ispunjeni sljedeći uvjeti:

                        (a)

                        poduzetnik (kupac) nema boravište ili sjedište na državnom području, ali je identificiran u svrhu PDV‑a na području [Unije];

                        (b)

                        stjecanje se provodi radi daljnje isporuke poduzetniku (kupcu) na državnom području na kojem je poduzetnik ili pravna osoba identificiran(a) u svrhu PDV‑a na državnom području;

                        (c)

                        stečena roba dolazi iz države članice koja nije ona u kojoj je poduzetnik (kupac) identificiran u svrhu PDV‑a;

                        (d)

                        ovlast raspolaganja stečenom robom prvi poduzetnik ili prvi kupac izravno prenosi na krajnjeg kupca (primatelj);

                        (e)

                        porez je dužan platiti primatelj u skladu sa stavkom 5.

                  Izdavanje računa od strane kupca
               (4)   U slučaju primjene izuzeća iz stavka 3., račun, među ostalim, mora sadržavati sljedeće podatke:

                        –

                        izričito upućivanje na postojanje trostranog posla unutar Zajednice i na svojstvo osobe odgovorne za plaćanje PDV‑a krajnjeg kupca,

                        –

                        identifikacijski broj za PDV pod kojim je poduzetnik (kupac) obavio stjecanje unutar Zajednice i daljnju isporuku robe i

                        –

                        identifikacijski broj za PDV primatelja isporuke.

                  Osoba odgovorna za plaćanje PDV‑a
               (5)   U slučaju trostranog posla, porez je dužan platiti primatelj isporuke koja se oporezuje kada je račun koji izda kupac u skladu sa stavkom 4.
               Obveze kupca
               (6)   Kako bi ispunio obveze prijavljivanja u smislu stavka 2., poduzetnik u rekapitulacijskom izvješću mora navesti sljedeće podatke:

                        –

                        identifikacijski broj za PDV na državnom području pod kojim je obavio stjecanje unutar Zajednice i daljnju isporuku robe;

                        –

                        identifikacijski broj za PDV primatelja daljnje isporuke koju je obavio poduzetnik, koji mu je dodijeljen u državi članici odredišta otpremljene ili prevezene robe;

                        –

                        za svakog od tih primatelja, ukupan iznos isporuka koje je na taj način poduzetnik obavio u državi članici odredišta otpremljene ili prevezene robe. Te iznose treba navesti za kalendarsko tromjesečje tijekom kojeg je porezna obveza nastala.

                  Obveze primatelja
               (7)   Za izračun poreza u skladu s člankom 20., utvrđeni iznos treba uvećati za iznos koji treba platiti na temelju stavka 5.”

               16

               Stavak 4. te odredbe izmijenjen je s učinkom od 1. siječnja 2013. te sada glasi (u verziji BGBl. I, 112/2012) kako slijedi:
               „Izdavanje računa od strane kupca

                        (4)

                        Izdavanje računa podliježe pravilima države članice iz koje kupac obavlja svoju djelatnost. Ako isporuku provodi stalna poslovna jedinica kupca, primjenjuje se pravo države članice u kojoj se nalazi stalna poslovna jedinica. Ako je primatelj usluge na kojeg se porezna obveza prenosi tu obvezu ispunio putem knjižnog odobrenja, izdavanje računa podliježe pravilima države članice u kojoj je isporuka izvršena.
                        Ako se na izdavanje računa primjenjuju odredbe ovog saveznog zakona, na računu je, među ostalim, potrebno navesti sljedeće podatke:

                                 –

                                 izričito upućivanje na postojanje trostranog posla unutar Zajednice i na svojstvo osobe odgovorne za plaćanje PDV‑a krajnjeg kupca,

                                 –

                                 identifikacijski broj za PDV pod kojim je poduzetnik (kupac) obavio stjecanje unutar Zajednice i daljnju isporuku robe i

                                 –

                                 identifikacijski broj za PDV primatelja isporuke.”

               17

               U skladu s člankom 21. stavkom 3. UStG‑a iz 1994., rekapitulacijska izvješća treba podnijeti prije kraja mjeseca koji slijedi nakon razdoblja za prijavu.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               18

               Firma Hans Bühler komanditno je društvo sa sjedištem u Njemačkoj, u svrhu PDV‑a ondje je identificirano i u toj državi članici obavlja proizvodnu i trgovinsku djelatnost. Od listopada 2012. do travnja 2013. to je društvo u svrhu PDV‑a također bilo identificirano u Austriji, gdje je planiralo osnovati stalnu poslovnu jedinicu.

               19

               Tijekom tog razdoblja Firma Hans Bühler austrijski je identifikacijski broj za PDV upotrebljavala isključivo za djelatnosti koje su se odvijale na sljedeći način: od isporučitelja sa sjedištem u Njemačkoj kupovala bi proizvode koje je zatim preprodavala kupcu koji ima sjedište u Češkoj Republici, gdje je i identificiran u svrhu PDV‑a. Njemački isporučitelji te su proizvode izravno otpremili krajnjem češkom kupcu.

               20

               Njemački isporučitelji na računima koji su bili upućeni Firmi Hans Bühler navodili su njezin austrijski identifikacijski broj za PDV kao i njemački identifikacijski broj za PDV. S druge pak strane, Firma Hans Bühler svojem je krajnjem kupcu izdavala račune sa svojim austrijskim identifikacijskim brojem za PDV i klijentovim češkim identifikacijskim brojem za PDV. Na tim je računima bilo naznačeno da se radilo o „trostranim poslovima unutar Zajednice” i da je, prema tome, krajnji kupac bio odgovoran platiti PDV.

               21

               Firma Hans Bühler 8. veljače 2013. podnijela je austrijskoj poreznoj upravi rekapitulacijska izvješća za razdoblje od listopada 2012. do siječnja 2013. u kojima je navela svoj austrijski identifikacijski broj za PDV kao i češki identifikacijski broj za PDV krajnjeg kupca. U rubrici „trostrani poslovi” nije bilo ništa navedeno. Firma Hans Bühler tek je dopisom od 10. travnja 2013. ispravila ta rekapitulacijska izvješća, navevši da su prijavljene transakcije dio trostranih poslova. Istog je dana podnijela rekapitulacijska izvješća za veljaču i ožujak 2013.

               22

               Porezni ured u Grazu prijavljene transakcije smatrao je „manjkavim trostranim poslovima” jer taj porezni obveznik nije ispunio posebne obveze prijavljivanja i nije podnio dokaz da se na posao primijenio PDV u okviru konačnog stjecanja u Češkoj Republici. Porezni ured u Grazu također je smatrao da, čak i ako su stjecanja unutar Zajednice provedena u Češkoj Republici, ona su se morala provesti i u Austriji, s obzirom na to da se Firma Hans Bühler služila svojim austrijskim identifikacijskim brojem za PDV. Stoga je porezni ured u Grazu odlučio primijeniti PDV na stjecanja Firme Hans Bühler provedena unutar Zajednice.

               23

               Firma Hans Bühler tu je odluku pobijala pred Bundesfinanzgerichtom (Savezni financijski sud, Austrija), koji je njezinu tužbu odbio. Taj je sud smatrao da, kako bi Firma Hans Bühler imala pravo na izuzeće od PDV‑a za stjecanja unutar Zajednice, ona bi morala ispuniti svoje posebne obveze prijavljivanja. Međutim, u početnim rekapitulacijskim izvješćima za razdoblje od listopada 2012. do siječnja 2013. nije se upućivalo na trostrane poslove. Stoga je to društvo izgubilo pravo na izuzeće, u skladu s člankom 25. stavkom 2. UStG‑a iz 1994. Bundesfinanzgericht (Savezni financijski sud) također je smatrao da austrijski identifikacijski broj za PDV društva Firma Hans Bühler od 10. travnja 2013. više nije bio valjan i da zato nije ni mogao ispuniti obveze prijavljivanja za transakcije iz veljače i ožujka 2013.

               24

               Firma Hans Bühler podnijela je pred Verwaltungsgerichtshofom (Visoki upravni sud, Austrija) prijedlog za ponavljanje postupka u pogledu odluke Bundesfinanzgerichta (Savezni financijski sud). Sud koji je uputio zahtjev izražava sumnje u ocjenu poreznog ureda u Grazu i Bundesfinanzgerichta (Savezni financijski sud) u vezi s oporezivanjem predmetnih transakcija.

               25

               U tim je okolnostima Verwaltungsgerichtshof (Visoki upravni sud) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 141. točku (c) Direktive [o PDV‑u], o kojoj u skladu s člankom 42. (u vezi s člankom 197.) Direktive [o PDV‑u] ovisi neprimjena članka 41. prvog stavka Direktive [o PDV‑u], tumačiti na način da uvjet koji je njime predviđen nije ispunjen ako porezni obveznik ima sjedište i identificiran je u svrhu PDV‑a u državi članici iz koje se roba otprema ili prevozi, uključujući ako se taj porezni obveznik za predmetno stjecanje unutar Zajednice koristi identifikacijskim brojem za PDV druge države članice?

                        2.

                        Treba li članke 42. i 265. [Direktive o PDV‑u], u vezi s člankom 263. Direktive [o PDV‑u], tumačiti na način da neprimjenu članka 41. prvog stavka Direktive [o PDV‑u] uzrokuje samo pravodobno podnošenje rekapitulacijskog izvješća?”

         O prethodnim pitanjima

            Prvo pitanje

               26

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 141. točku (c) Direktive o PDV‑u tumačiti na način da uvjet koji je njime predviđen nije ispunjen ako porezni obveznik ima sjedište i identificiran je u svrhu PDV‑a u državi članici iz koje se roba otprema ili prevozi, uključujući ako se taj porezni obveznik za predmetno stjecanje unutar Zajednice koristi identifikacijskim brojem za PDV druge države članice.

               27

               Člankom 141. Direktive o PDV‑u predviđa se odstupanje od pravila iz članka 2. stavka 1. točke (b) Direktive o PDV‑u, prema kojem se na naplatno stjecanje robe unutar Zajednice na teritoriju države članice primjenjuje PDV.

               28

               U članku 141. navode se kumulativni uvjeti pod kojima svaka država članica poduzima posebne mjere kojima se osigurava da se na stjecanje robe unutar Zajednice provedeno na njezinu državnom području ne obračunava PDV, u skladu s člankom 40. Direktive o PDV‑u, odnosno ako je ta država članica odredište otpremanja ili prijevoza unutar Zajednice.

               29

               Među tim uvjetima članak 141. točka (a) Direktive o PDV‑u propisuje da stjecanje robe provodi porezni obveznik koji nema poslovni nastan u državi članici koja je odredište otpremanja ili prijevoza unutar Zajednice, ali koji je u svrhu PDV‑a identificiran u drugoj državi članici.

               30

               Članak 141. točka (b) Direktive o PDV‑u dodaje da stjecanje robe u svrhu njezine daljnje isporuke u toj istoj državi članici provodi porezni obveznik iz članka 141. točke (a) Direktive o PDV‑u.

               31

               Članak 141. točka (c) Direktive o PDV‑u, jedina odredba tog članka koja se odnosi na pitanja suda koji je uputio zahtjev, određuje da roba koja je predmet stjecanja unutar Zajednice o kojem je riječ bude izravno otpremljena ili prevezena iz države članice koja nije ona u kojoj je porezni obveznik identificiran u svrhu PDV‑a osobi za koju on/ona provodi daljnju isporuku.

               32

               Potonja odredba propisuje uvjet u pogledu države članice u kojoj započinje prijevoz unutar Zajednice prema kojem se na stjecanje unutar Zajednice može primijeniti mjera pojednostavnjenja iz članka 141. Direktive o PDV‑u.

               33

               U skladu s ustaljenom sudskom praksom, za tumačenje određene odredbe prava Unije ne treba uzeti u obzir samo njezin tekst, nego i kontekst u kojem se nalazi te ciljeve propisa kojeg je dio (vidjeti u tom smislu presude od 19. rujna 2000., Njemačka/Komisija, C‑156/98, EU:C:2000:467, t. 50. i od 26. srpnja 2017., Jafari, C‑646/16, EU:C:2017:586, t. 73.).

               34

               U tom pogledu, tekst članka 141. točke (c) Direktive o PDV‑u mogao bi sam po sebi dati naslutiti da, ako je roba o kojoj je riječ u glavnom postupku u Češku Republiku otpremljena iz Njemačke i ako Firma Hans Bühler ima njemački identifikacijski broj za PDV, potonjoj valja odbiti izuzeće od PDV‑a.

               35

               Međutim, kao što je to istaknula Europska komisija u svojim pisanim očitovanjima, iz konteksta članka 141. točke (c) Direktive o PDV‑u kao i njezinih ciljeva proizlazi da se uvjet predviđen u toj odredbi odnosi na državu članicu koja nije ona u kojoj je stjecatelj identificiran u svrhu PDV‑a u pogledu konkretnog stjecanja koje provodi.

               36

               U tom smislu, članak 141. točka (c) Direktive o PDV‑u, u kontekstu drugih njezinih odredaba, treba tumačiti, s jedne strane, u pogledu činjenice da, ako je država članica početka prijevoza ista ona u kojoj je stjecatelj u svrhu PDV‑a identificiran radi stjecanja robe koja je predmet prijevoza, to bi značilo da je taj posao izvršen u toj državi članici i da ga se ne može kvalificirati kao „stjecanje unutar Zajednice” u smislu članka 20. prvog stavka Direktive o PDV‑u. U tom slučaju ne bi bio primjenjiv članak 141. Direktive o PDV‑u, koji se odnosi na stjecanje unutar Zajednice.

               37

               S druge strane, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 70. svojeg mišljenja, članak 141. točku (c) Direktive o PDV‑u treba tumačiti s obzirom na njezine članke 42. i 265., u kojima se utvrđuju i dopunjuju uvjeti primjene mjere pojednostavnjenja iz članka 141. Direktive o PDV‑u. U tom pogledu treba napomenuti da se članak 265. Direktive o PDV‑u odnosi na državu članicu koja je stjecatelju dodijelila identifikacijski broj za PDV pod kojim je obavio stjecanje.

               38

               Iz toga proizlazi da, ako je stjecatelj identificiran u svrhu PDV‑a u nekoliko država članica, za ocjenu je li ispunjen uvjet iz članka 141. točke (c) Direktive o PDV‑u u obzir treba uzeti samo identifikacijski broj za PDV pod kojim je obavio stjecanje unutar Zajednice.

               39

               Takvo tumačenje u skladu je s ciljevima Direktive o PDV‑u i, konkretnije, mjere pojednostavnjenja predviđene u njezinim člancima 42., 141., 197. i 265. S jedne strane, cilj je prijelaznog sustava PDV‑a koji se primjenjuje na trgovinu unutar Zajednice – uvedenog Direktivom Vijeća 91/680/EEZ od 16. prosinca 1991. o dopuni zajedničkog sustava poreza na dodanu vrijednost te izmjeni Direktive 77/388/EEZ s ciljem ukidanja fiskalnih granica (SL 1991., L 376, str. 1.) – prijenos poreznog prihoda u državu članicu konačne potrošnje isporučene robe (vidjeti u tom smislu presudu od 14. lipnja 2017., Santogal M‑Comércio e Reparação de Automóveis, C‑26/16, EU:C:2017:453, t. 37. i navedenu sudsku praksu).

               40

               S druge strane, iz uvodne izjave 38. Direktive o PDV‑u proizlazi da je – u pogledu oporezivih transakcija na domaćem tržištu povezanih s trgovinom robom unutar Zajednice koje tijekom prijelaznog razdoblja obavljaju porezni obveznici koji nemaju poslovni nastan na teritoriju države članice u kojoj se odvija stjecanje robe unutar Zajednice, uključujući lančane transakcije – potrebno definirati mjere pojednostavnjenja kojima se osigurava jednak tretman u svim državama članicama.

               41

               U tom je smislu, kao što to navodi nezavisni odvjetnik u točki 57. svojeg mišljenja, svrha članka 141. Direktive o PDV‑u izbjeći da posrednik niza transakcija poput onih određenih tim člankom 141. mora ispuniti obveze identifikacije i prijavljivanja u državi članici koja je odredište robe.

               42

               Imajući to u vidu, pravo na korištenje sustavom pojednostavnjenja uvedenim člancima 42., 141., 197. i 265. Direktive o PDV‑u ne može se odbiti poreznom obvezniku koji obavlja stjecanje u skladu s uvjetima iz članka 141. Direktive o PDV‑u samo zato što je taj porezni obveznik identificiran u svrhu PDV‑a i u državi članici u kojoj počinje otprema ili prijevoz robe unutar Zajednice. Kao što je to primijetio nezavisni odvjetnik u točki 72. svojeg mišljenja, takvo odbijanje stvorilo bi znatne razlike u načinu na koji se postupa prema poreznim obveznicima i moglo bi neopravdano ograničiti obavljanje gospodarskih djelatnosti na osnovi identifikacije poreznog obveznika u svrhu PDV‑a.

               43

               Uzimajući sve prethodno navedeno u obzir, na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 141. točku (c) Direktive o PDV‑u treba tumačiti na način da je uvjet koji je njime predviđen ispunjen ako porezni obveznik ima sjedište i identificiran je u svrhu PDV‑a u državi članici iz koje se roba otprema ili prevozi, ali se taj porezni obveznik za predmetno stjecanje unutar Zajednice koristi identifikacijskim brojem za PDV druge države članice.

            Drugo pitanje

               44

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članke 42. i 265. Direktive o PDV‑u u vezi s njezinim člankom 263. tumačiti na način da im se protivi to da porezna uprava države članice primijeni članak 41. prvi stavak Direktive o PDV‑u samo zato što, u okviru stjecanja unutar Zajednice izvršenog radi daljnje isporuke na području države članice, porezni obveznik identificiran u svrhu PDV‑a u toj državi članici nije pravodobno podnio rekapitulacijsko izvješće iz članka 265. Direktive o PDV‑u.

               45

               Valja podsjetiti da, odstupajući od članka 41. prvog stavka Direktive o PDV‑u, koji se odnosi na državu članicu koja je dodijelila identifikacijski broj za PDV pod kojim je kupac obavio stjecanje unutar Zajednice, članak 42. Direktive o PDV‑u određuje da se smatra da se na stjecanje robe unutar Zajednice primjenjuje PDV u državi članici odredišta prijevoza unutar Zajednice ako su ispunjena dva kumulativna uvjeta iz točaka (a) i (b) navedenog članka 42.

               46

               U skladu s člankom 42. točkom (a) Direktive o PDV‑u, posrednik koji stječe robu mora utvrditi da je stjecanje provedeno radi daljnje isporuke, koja će se izvršiti na području države članice određene u skladu s člankom 40. Direktive o PDV‑u, za koju je osoba odgovorna za plaćanje PDV‑a označena u skladu s člankom 197. Direktive o PDV‑u.

               47

               Članak 42. točka (b) Direktive o PDV‑u dodaje drugi uvjet, prema kojem kupac mora ispuniti obveze koje se odnose na podnošenje rekapitulacijskog izvješća, predviđene u članku 265. Direktive o PDV‑u. Potonja odredba sadržava posebne detaljne informacije o lancu transakcija, poput onog određenog u članku 141. Direktive o PDV‑u, koje operater posrednik mora u rekapitulacijskom izvješću dostaviti poreznoj upravi u državi članici koja mu je dodijelila identifikacijski broj za PDV pod kojim je obavio stjecanje unutar Zajednice.

               48

               Što se tiče članka 263. Direktive o PDV‑u, njime se propisuju pravila koja se odnose na rokove za podnošenje rekapitulacijskog izvješća.

               49

               Suprotno onomu što austrijska vlada tvrdi pred Sudom, treba istaknuti da, dok članak 42. točka (a) Direktive o PDV‑u propisuje materijalni uvjet potreban kako bi se smatralo da se na stjecanje poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku primjenjuje PDV u skladu s člankom 40. te direktive, članak 42. točka (b) Direktive o PDV‑u detaljno određuje načine dokazivanja oporezivanja u državi članici koja je odredište prijevoza ili otpreme unutar Zajednice, upućujući na posebne obveze koje stjecatelj mora poštovati prilikom podnošenja rekapitulacijskog izvješća. Takve obveze koje se odnose na rekapitulacijska izvješća treba smatrati formalnima.

               50

               U skladu s načelom porezne neutralnosti, to što porezni obveznik nije ispunio formalne zahtjeve iz članka 42. točke (b) Direktive o PDV‑u ne može dovesti u pitanje primjenu njezina članka 42., ako su pritom ispunjeni navedeni materijalni uvjeti iz tog članka 42. točke (a) (vidjeti analogijom presude od 27. rujna 2012., VSTR, C‑587/10, EU:C:2012:592, t. 46. i od 9. veljače 2017., Euro Tyre, C‑21/16, EU:C:2017:106, t. 36.). Naime, odbijanje primjene članka 42. Direktive o PDV‑u zbog takvog razloga moglo bi dovesti do dvostrukog oporezivanja ako bi se stjecatelja posrednika također oporezovalo, na temelju članka 41. stavka 1. Direktive o PDV‑u, u državi članici koja mu je dodijelila identifikacijski broj za PDV kojim se za tu transakciju koristio, dok bi se krajnjeg kupca oporezovalo i na temelju članka 141. točke (e) i članka 197. Direktive o PDV‑u. U tom pogledu valja dodati da je, prema sudskoj praksi Suda, cilj članaka 41. i 42. Direktive o PDV‑u osigurati oporezivanje PDV‑om predmetnog stjecanja unutar Zajednice na razini krajnjeg kupca, uz istodobno izbjegavanje dvostrukog oporezivanja te transakcije (vidjeti u tom smislu presudu od 22. travnja 2010., X i fiscale eenheid Facet‑Facet Trading, C‑536/08 i C‑539/08, EU:C:2010:217, t. 35.).

               51

               Iz toga proizlazi da se članak 42. Direktive o PDV‑u primjenjuje ako su ispunjeni materijalni uvjeti. Pritom je relevantno da je stjecateljev identifikacijski broj za PDV valjan u trenutku transakcija. S druge strane, irelevantna je činjenica da taj broj nije valjan na datum podnošenja rekapitulacijskih izvješća.

               52

               U svakom slučaju, država članica ne može predvidjeti – a da se pritom ne prekorači ono što je strogo nužno za osiguranje pravilne naplate poreza – mogućnost ispravka rekapitulacijskih izvješća o trostranim poslovima, ne omogućujući stvarno pritom takav ispravak osobi posredniku putem retroaktivne primjene članka 42. Direktive o PDV‑u ako ta osoba dokaže da su bili ispunjeni materijalni uvjeti. Međutim, radi sankcioniranja nepoštovanja formalnih uvjeta, države članice mogle bi odrediti druge sankcije koje nisu odbijanje primjene članka 42. Direktive o PDV‑u, poput izricanja novčane kazne ili financijske sankcije proporcionalne ozbiljnosti povrede (vidjeti analogijom presudu od 15. rujna 2016., Senatex, C‑518/14, EU:C:2016:691, t. 42.).

               53

               Međutim, iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da su početna rekapitulacijska izvješća za razdoblje od listopada 2012. do prosinca 2012. bila sveobuhvatna, ali da su podnesena 8. veljače 2013., sa zakašnjenjem. Porezni ured u Grazu također je smatrao da Firma Hans Bühler nije ispunila svoje obveze prijavljivanja za veljaču i ožujak 2013., s obzirom na to da njezin identifikacijski broj za PDV u trenutku podnošenja rekapitulacijskih izvješća o transakcijama izvršenima tijekom tog razdoblja više nije bio valjan.

               54

               Što se tiče potonjeg razdoblja, treba istaknuti da se ne može samo na temelju okolnosti prema kojoj identifikacijski broj za PDV društva Firma Hans Bühler u trenutku podnošenja rekapitulacijskih izvješća o kojima je riječ u glavnom postupku više nije bio valjan smatrati da je zanemaren članak 265. Direktive o PDV‑u. Naime, ta odredba ne zahtijeva da je identifikacijski broj za PDV kojim raspolaže porezni obveznik u trenutku podnošenja rekapitulacijskog izvješća i dalje valjan. Prema samom tekstu navedene odredbe, rekapitulacijsko izvješće mora sadržavati broj za PDV pod kojim je porezni obveznik „stjecao” predmetnu robu unutar Zajednice, a ne onaj koji ima u trenutku podnošenja rekapitulacijskog izvješća.

               55

               U pogledu rekapitulacijskih izvješća koja su podnesena sa zakašnjenjem, načelo porezne neutralnosti zahtijeva da se članak 42. Direktive o PDV‑u može primjenjivati ako su ispunjeni materijalni uvjeti iz njezina članka 42. točke (a), čak i ako formalni uvjet iz njezina članka 42. točke (b) nije pravodobno ispunjen. Slijedom toga, porezna uprava države članice načelno ne može oporezivati stjecanje unutar Zajednice samo zbog toga što stjecatelj nije pravodobno podnio propisno ispunjeno rekapitulacijsko izvješće o svojoj transakciji.

               56

               Ipak, valja dodati, kao što to navodi nezavisni odvjetnik u točki 91. svojeg mišljenja, da postoje samo dva slučaja u kojima nepoštovanje formalnog zahtjeva može opravdati neprimjenu članka 42. Direktive o PDV‑u (vidjeti analogijom presudu od 20. listopada 2016., Plöckl, C‑24/15, EU:C:2016:791, t. 43., 44. i 46.).

               57

               S jedne strane, povreda formalnog zahtjeva može dovesti do odbijanja primjene članka 42. Direktive o PDV‑u ako je porezni obveznik namjerno sudjelovao u utaji poreza koja je dovela u pitanje funkcioniranje zajedničkog sustava PDV‑a (vidjeti analogijom presudu od 9. veljače 2017., Euro Tyre, C‑21/16, EU:C:2017:106, t. 39. i navedenu sudsku praksu).

               58

               U predmetu u glavnom postupku nijedan element iz spisa ne upućuje na to da je Firma Hans Bühler sudjelovala u prijevari.

               59

               S druge strane, nepoštovanje formalnog zahtjeva može opravdati odbijanje primjene članka 42. Direktive o PDV‑u ako to nepoštovanje ima za učinak sprečavanje iznošenja nepobitnog dokaza o ispunjenosti materijalnih zahtjeva (vidjeti analogijom presudu od 9. veljače 2017., Euro Tyre, C‑21/16, EU:C:2017:106, t. 42. i navedenu sudsku praksu).

               60

               Na sudu koji je uputio zahtjev jest da provjeri je li činjenica da su početna rekapitulacijska izvješća koja se odnose na razdoblje od listopada do prosinca 2012. nepravodobno podnesena imala za učinak sprečavanje iznošenja nepobitnog dokaza o ispunjenosti materijalnih zahtjeva.

               61

               S obzirom na prethodna razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti da članke 42. i 265. Direktive o PDV‑u u vezi s njezinim člankom 263. treba tumačiti na način da im se protivi to da porezna uprava države članice primijeni članak 41. prvi stavak Direktive o PDV‑u samo zato što, u okviru stjecanja unutar Zajednice izvršenog radi daljnje isporuke na području države članice, porezni obveznik identificiran u svrhu PDV‑a u toj državi članici nije pravodobno podnio rekapitulacijsko izvješće iz članka 265. Direktive o PDV‑u.

         Troškovi

               62

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 141. točku (c) Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost, kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 2010/45/EU od 13. srpnja 2010., treba tumačiti na način da je njime propisan uvjet ispunjen ako porezni obveznik ima sjedište i identificiran je u svrhu PDV‑a u državi članici iz koje se roba otprema ili prevozi, ali se taj porezni obveznik za predmetno stjecanje unutar Zajednice koristi identifikacijskim brojem za PDV druge države članice.

                           2.

                           Članke 42. i 265. Direktive 2006/112, kako je izmijenjena Direktivom 2010/45, u vezi s njezinim člankom 263., treba tumačiti na način da im se protivi to da porezna uprava države članice primijeni članak 41. prvi stavak Direktive 2006/112, kako je izmijenjena Direktivom 2010/45, samo zato što, u okviru stjecanja unutar Zajednice izvršenog radi daljnje isporuke na području države članice, porezni obveznik identificiran u svrhu poreza na dodanu vrijednost (PDV) u toj državi članici nije pravodobno podnio rekapitulacijsko izvješće iz članka 265. Direktive 2006/112, kako je izmijenjena Direktivom 2010/45.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


title: Presuda Suda (deveto vijeće) od 19. travnja 2018.#Oftalma Hospital Srl protiv Commissione Istituti Ospitalieri Valdesi (CIOV) i Regione Piemonte.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputila Corte suprema di cassazione.#Zahtjev za prethodnu odluku – Javna nabava usluga – Socijalne i zdravstvene usluge – Dodjela mimo pravila o sklapanju ugovora o javnoj nabavi – Nužnost poštovanja načela transparentnosti i jednakosti postupanja – Pojam ‚nedvojbeni prekogranični interes’ – Direktiva 92/50/EEZ – Članak 27.#Predmet C-65/17.

text:
         PRESUDA SUDA (deveto vijeće)
      19. travnja 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Javna nabava usluga – Socijalne i zdravstvene usluge – Dodjela mimo pravila o sklapanju ugovora o javnoj nabavi – Nužnost poštovanja načela transparentnosti i jednakosti postupanja – Pojam ‚nedvojbeni prekogranični interes’ – Direktiva 92/50/EEZ – Članak 27.”
      U predmetu C‑65/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Corte suprema di cassazione (Vrhovni kasacijski sud, Italija), odlukom od 7. lipnja 2016., koju je Sud zaprimio 6. veljače 2017., u postupku

         Oftalma Hospital Srl

      protiv

         Commissione Istituti Ospitalieri Valdesi (CIOV),

         Regione Piemonte,

      uz sudjelovanje:

         Azienda Sanitaria Locale di Torino (TO1),

      SUD (deveto vijeće),
      u sastavu: C. Vajda, predsjednik vijeća, E. Juhász (izvjestitelj) i K. Jürimäe, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Campos Sánchez‑Bordona,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Oftalma Hospital Srl, M. Moretto i P. Bianco, avvocati,

               –

               za Regione Piemonte, M. Scisciot, avvocato,

               –

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju F. Sclafaniija, avvocato dello Stato,

               –

               za Europsku komisiju, G. Gattinara i A. Tokár, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive Vijeća 92/50/EEZ od 18. lipnja 1992. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnoj nabavi usluga (SL 1992., L 209, str. 1.), kako je izmijenjena Direktivom 97/52/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 13. listopada 1997. (SL 1997., L 328, str. 1.) (u daljnjem tekstu: Direktiva 92/50).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društva Oftalma Hospital Srl (u daljnjem tekstu: Oftalma), s jedne strane, te Commissione Istituti Ospitalieri Valdesi (CIOV) (Komisija valdenških zdravstvenih ustanova, Italija) i Regione Piemonte (Regija Pijemont, Italija), s druge strane, vezano uz plaćanje usluga liječenja koje je Oftalma obavila na temelju ugovora sklopljenog s CIOV‑om (u daljnjem tekstu: predmetni ugovor).

         Pravni okvir

            Pravo Unije

         Direktiva 92/50

               3

               U glavi II. Direktive 92/50 definira se takozvana primjena „na dvije razine”. Prema članku 8. te direktive, ugovori o nabavi čiji su predmet usluge navedene u njezinu Prilogu I.A sklapaju se sukladno odredbama iz glava III. do VI. te direktive, odnosno njezinih članaka 11. do 37. S druge strane, prema članku 9. te direktive, „[u]govori o nabavi čiji su predmet usluge navedene u Prilogu I.B sklapaju se sukladno člancima 14. i 16.” [neslužbeni prijevod].

               4

               Članak 14. Direktive 92/50 nalazi se u njezinoj glavi IV., koja uređuje zajednička pravila o tehničkim pitanjima.

               5

               Članak 16. te direktive, koji čini dio njezine glave V., naslovljen „Zajednička pravila o oglašavanju”, u stavku 1. predviđa da javni naručitelji koji su sklopili ugovor o javnoj nabavi ili su organizirali natječaj trebaju Uredu za publikacije Europske unije poslati obavijest o rezultatima postupka dodjele.

               6

               U članku 27. stavku 3. Direktive 92/50 određuje se:
               „Kad javni naručitelji sklapaju ugovor o nabavi putem pregovaračkog postupka, u slučajevima iz članka 11. stavka 2., broj kandidata uključenih u pregovore ne može biti manji od tri, pod uvjetom da postoji dovoljan broj odgovarajućih kandidata.” [neslužbeni prijevod]

               7

               U Prilogu I.B toj direktivi nabraja se niz kategorija usluga, među kojima se u kategoriji 25. navode i socijalne i zdravstvene usluge.

         Direktiva 2004/18/EZ

               8

               Sukladno člancima 20. i 21. Direktive 2004/18/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o [javnoj nabavi radova, robe i usluga] (SL 2004., L 134, str. 114.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 1., str. 156.), ugovori o nabavi čiji su predmet usluge navedene u Prilogu II.A toj direktivi sklapaju se u skladu s njezinim člancima 23. do 55., a ugovori čiji su predmet usluge navedene u Prilogu II.B toj direktivi podložni su samo njezinu članku 23. i članku 35. stavku 4.

               9

               U Prilogu II.B navedenoj direktivi nabraja se niz kategorija usluga, među kojima se u kategoriji 25. navode i socijalne i zdravstvene usluge.

               10

               U članku 82. Direktive 2004/18, naslovljenom „Opozivi”, određuje se, među ostalim, da Direktiva 92/50 prestaje važiti od 31. siječnja 2006. te da se upućivanja na tu direktivu smatraju upućivanjima na Direktivu 2004/18.

            Talijansko pravo

               11

               Decreto‑legislativo n. 157 – Attuazione della direttiva 92/50/CEE in materia di appalti pubblici di servizi (Zakonodavna uredba br. 157 o provedbi Direktive 92/50/EEZ o javnoj nabavi usluga) od 17. ožujka 1995. (Redovni dodatak GURI‑ju br. 104, 6. svibnja 1995.), u tekstu koji se primjenjivao u vrijeme nastanka činjenica iz glavnog postupka (u daljnjem tekstu: Zakonodavna uredba br. 157/95), u članku 3. određuje:
               „1.   Ugovori o javnoj nabavi usluga su naplatni ugovori sklopljeni u pisanom obliku između pružatelja usluga i javnog naručitelja iz članka 2. koji se odnose na pružanje usluga iz priloga 1. i 2.
               2.   Za ugovore o nabavi usluga iz Priloga 2. i one kod kojih je vrijednost tih usluga veća od vrijednosti usluga iz Priloga 1. ova se uredba primjenjuje samo na članak 8. stavak 3., članak 20. i članak 21.”

               12

               Članak 7. te zakonodavne uredbe u stavku 1. predviđa:
               „Ugovori o nabavi iz ove uredbe mogu se sklopiti sporazumno, nakon objavljivanja poziva na nadmetanje, u sljedećim slučajevima:

                        a)

                        u slučaju kad su u postupku javne nabave, ograničenom postupku javne nabave ili postupku javne nabave uz provedbu natječaja podnesene nepravilne ponude ili je utvrđeno da su te ponude neprihvatljive s gledišta odredbi članka 11., članka 12. stavka 2., članka 18., članka 19. i članaka 22. do 25., ako uvjeti nabave nisu bitno promijenjeni; javni naručitelji u tom slučaju objavljuju poziv na nadmetanje, osim ako u pregovarački postupak pozovu sve poduzetnike koji zadovoljavaju kriterije iz članaka 11. do 16. i koji su u navedenim postupcima podnijeli ponude koje ispunjavaju formalne zahtjeve postupka za sklapanje ugovora o nabavi;

                        b)

                        u iznimnim slučajevima, kad se radi o uslugama čija narav ili nepredvidljive okolnosti ne omogućavaju da se unaprijed odredi ukupna cijena;

                        c)

                        kad zbog naravi usluga za koje se provodi nabava, osobito ako su te usluge intelektualne prirode ili su obuhvaćene kategorijom 6. iz Priloga 1., nije moguće dovoljno precizno odrediti specifikacije nabave da bi se ona mogla provesti kroz izbor najbolje ponude u skladu s pravilima otvorenog ili ograničenog postupka.”

               13

               Članak 22. navedene zakonodavne uredbe u stavku 3. određuje:
               „U pregovaračkom postupku otvorenom na temelju članka 7. stavka 1. broj kandidata ne može biti manji od tri, pod uvjetom da postoji dovoljan broj odgovarajućih kandidata.”

               14

               Prilog 2. Zakonodavnoj uredbi br. 157/95 u točki 25. spominje „Zdravstvene i socijalne usluge”.

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               15

               Spornim ugovorom od 2. siječnja 1999., izmijenjenim dodatkom iz 2004. kojim je Oftalma odustala od primjene postupka za izdavanje platnog naloga, CIOV je Oftalmi povjerio pružanje specijalističkih oftalmoloških usluga u oftalmološkom centru Ospedale evangelico valdese di Torino (Valdenška evangelička bolnica u Torinu).

               16

               Dana 21. travnja 2005. Tribunale di Torino (Sud u Torinu, Italija) naložio je CIOV‑u i Regiji Pijemont da Oftalmi isplate iznos od 1727886,36 eura, uvećan za iznos kamata, na ime naknade za zdravstvene usluge obavljene tijekom 2004. godine.

               17

               CIOV i Regija Pijemont protiv tog su platnog naloga podnijeli prigovore pred Tribunaleom di Torino (Sud u Torinu). Tijekom navedenog postupka Regija Pijemont pozvala se, među ostalim, na ništavost spornog ugovora, smatrajući da je on bio sklopljen kršenjem postupaka za sklapanje ugovora o javnoj nabavi uređenih Zakonodavnom uredbom br. 157/95.

               18

               Presudom od 5. prosinca 2007. Tribunale di Torino (Sud u Torinu) odbio je prigovore koje su podnijeli CIOV i Regija Pijemont te je slijedom toga prihvatio zahtjeve društva Oftalma.

               19

               Prije tog prvog postupka Oftalma je 2004. godine podnijela tužbu pred Tribunaleom di Torino (Sud u Torinu) tražeći da se CIOV‑u i Regiji Pijemont naloži da joj isplate iznos od 1226535,07 eura na ime reguliranja obveza na temelju cijena koje su se za zdravstvene usluge primjenjivale tijekom 2002. i 2003. te tijekom prvog polugodišta 2004. godine.

               20

               Presudom od 9. listopada 2007. Tribunale di Torino (Sud u Torinu) odbio je Oftalmin zahtjev.

               21

               Oftalma i Regija Pijemont žalili su se protiv dviju spomenutih presuda.

               22

               Corte d’appello di Torino (Žalbeni sud u Torinu, Italija), nakon što je spojio ta dva postupka, u presudi od 7. lipnja 2010. proglasio je sporni ugovor ništavim te slijedom toga Oftalmi naložio da vrati iznose isplaćene po osnovi izvršenja platnog naloga.

               23

               Taj je sud smatrao da je sporni ugovor bio sklopljen protivno Direktivi 92/50 i Zakonodavnoj uredbi br. 157/95, kojom je ta direktiva prenesena u nacionalno pravo, jer njegovu sklapanju nije prethodio nikakav postupak nadmetanja, unatoč tomu što je CIOV, sukladno članku 2. Zakonodavne uredbe br. 157/95 u vezi s člankom 1. Direktive 92/50, bio javnopravno tijelo koje ima svojstvo javnog naručitelja.

               24

               Oftalma je protiv te presude uložila žalbu pred Corteom suprema di cassazione (Vrhovni kasacijski sud, Italija), dakle sudom koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku.

               25

               U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev ističe, među ostalim, da članak 3. stavak 2. Zakonodavne uredbe br. 157/95, baš kao ni Direktiva 92/50, ne propisuje da prije sklapanja ugovora o pružanju zdravstvenih usluga mora biti proveden postupak objave i nadmetanja te da Zakonodavna uredba izričito ne predviđa ni to da dodjela takvih ugovora o nabavi podliježe poštovanju načela učinkovitosti, nepristranosti, jednakosti postupanja i transparentnosti.

               26

               Taj sud postavlja pitanje utemeljenosti sudske prakse talijanskih upravnih sudova prema kojoj ugovori o nabavi zdravstvenih usluga, unatoč tomu što nisu izravno obuhvaćeni propisima koji se primjenjuju u području ugovora o javnoj nabavi usluga, ipak podliježu prethodnom provođenju nadmetanja, makar i neformalno, sukladno općim pravilima unutarnjeg prava i načelima prava Unije koja proizlaze iz članaka 49., 56. i 106. UFEU‑a.

               27

               Taj sud, međutim, zaključuje da članak 22. stavak 3. Zakonodavne uredbe br. 157/95, kojim je u nacionalno pravo prenesen članak 27. stavak 3. Direktive 92/50, predviđa da, čak i u slučaju ograničenog postupka javne nabave, broj kandidata ne može biti manji od tri. Iako naglašava da je svrha tih odredaba da se primjenjuju na ugovore o nabavi usluga koji u potpunosti podliježu odredbama te direktive, tvrdi da bi se takva nacionalna odredba „mogla […] smatrati izrazom načela općeg značaja” čija bi primjena obuhvaćala i pružanje usluga koje im podliježu samo djelomično. Isti sud smatra da je takvo tumačenje u skladu s ciljevima Direktive 92/50, koji idu za ostvarivanjem unutarnjeg tržišta dobrim usklađivanjem postupaka provođenja javne nabave usluga.

               28

               Sud koji je uputio zahtjev dodaje je to tumačenje u skladu s jednim od ciljeva Direktive 92/50, a to je ujednačiti pravila o dodjeli ugovora o nabavi s pravilima koja uređuju ugovore o javnoj nabavi radova i robe. U tom smislu naglašava da i Direktiva Vijeća 71/305/EEZ od 26. srpnja 1971. o usklađivanju postupaka provedbe javne nabave radova (SL 1971., L 185, str. 5.), kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 89/440/EEZ od 18. srpnja 1989. (SL 1989., L 210, str. 1.), i Direktiva Vijeća 93/36/EEZ od 14. lipnja 1993. o usklađivanju postupaka provedbe javne nabave robe (SL 1993., L 199, str. 1.) javnim naručiteljima nalažu da trebaju osigurati stvarno tržišno natjecanje, uključujući i u pregovaračkim postupcima.

               29

               Taj sud napominje da je podvrgavanje nabave zdravstvenih usluga takvim obvezama u skladu sa sudskom praksom Suda prema kojoj se temeljna načela UFEU‑a primjenjuju na nabavu usluga isključenih iz područja primjene Direktive 92/50.

               30

               U tim je okolnostima Corte suprema di cassazione (Vrhovni kasacijski sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 9. Direktive [92/50], koji određuje da se ugovori o nabavi usluga navedenih u Prilogu I.B [toj direktivi] sklapaju sukladno člancima 14. i 16. [te direktive], tumačiti na način da se na te ugovore o nabavi u svakom slučaju primjenjuju načela slobode poslovnog nastana i slobode pružanja usluga, jednakog postupanja i zabrane diskriminacije na temelju državljanstva, transparentnosti i nediskriminacije iz članaka 49., 56. i 106. UFEU‑a?

                        2.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje, treba li članak 27. Direktive 92/50, u kojemu se određuje da u slučaju dodjele ugovora o nabavi na temelju pregovaračkog postupka broj kandidata kojima je dopušteno pregovaranje ne može biti manji od tri, pod uvjetom da postoji dovoljan broj odgovarajućih kandidata, tumačiti na način da se on primjenjuje i na ugovore o nabavi čiji su predmet usluge navedene u Prilogu I.B toj direktivi?

                        3.

                        Protivi li se članku 27. Direktive 92/50, u kojemu se određuje da u slučaju dodjele ugovora o nabavi na temelju pregovaračkog postupka broj kandidata kojima je dopušteno pregovaranje ne može biti manji od tri, pod uvjetom da postoji dovoljan broj odgovarajućih kandidata, primjena nacionalnog propisa koji u odnosu na ugovore o javnoj nabavi sklopljene prije donošenja Direktive [2004/18], čiji su predmet usluge navedene u Prilogu I.B Direktivi 92/50, ne osigurava tržišno natjecanje u slučaju primjene pregovaračkog postupka?”

         O prethodnim pitanjima

            Prvo pitanje

               31

               Prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita je li javni naručitelj, u slučaju kad dodjeljuje ugovor o javnoj nabavi usluga na koji se primjenjuje članak 9. Direktive 92/50 i koji slijedom toga u pravilu podliježe samo njezinim člancima 14. i 16., svejedno dužan pridržavati se i temeljnih pravila i općih načela iz UFEU‑a, posebno načela jednakosti postupanja i nediskriminacije na temelju državljanstva te obveze transparentnosti koja iz njih proizlazi.

               32

               Prema članku 9. Direktive 92/50, „[u]govori o nabavi čiji su predmet usluge navedene u Prilogu I.B sklapaju se sukladno člancima 14. i 16.” [neslužbeni prijevod]. Ti članci sadržavaju obveze koje se odnose na tehničke specifikacije ugovora o nabavi i slanje obavijesti o rezultatima postupka dodjele ugovora o nabavi.

               33

               U tom smislu Sud je smatrao da su, u slučaju kad se ugovori o nabavi odnose na usluge iz spomenutog priloga I.B, javni naručitelji dužni držati se samo obveza u pogledu definiranja tehničkih specifikacija upućivanjem na nacionalne norme kojima se prenose europske norme, a koje moraju biti navedene u općoj ili ugovornoj dokumentaciji za svaki ugovor o nabavi, i slanja obavijesti Uredu za publikacije Europske unije u kojoj se iznose rezultati postupka dodjele tih ugovora o nabavi (presuda od 17. ožujka 2011., Strong Segurança, C‑95/10, EU:C:2011:161, t. 34.).

               34

               Sud je također smatrao da je klasifikacija usluga u prilozima I.A i I.B Direktivi 92/50 u skladu sa sustavom uspostavljenim tom direktivom kojim se predviđa primjena njezinih odredbi na dvije razine (presuda od 17. ožujka 2011., Strong Segurança, C‑95/10, EU:C:2011:161, t. 33. i navedena sudska praksa).

               35

               Sud je, naime, naveo da je zakonodavac Unije pošao od pretpostavke da nabava koja se odnosi na usluge iz Priloga I.B Direktivi 92/50 nije a priori, s obzirom na svoju posebnu narav, od dovoljnog prekograničnog interesa koji bi mogao opravdati obavljanje njezine dodjele nakon postupka javne nabave koji ima za svrhu omogućiti poduzetnicima iz drugih država članica da saznaju za poziv na nadmetanje i da dostave ponudu (presuda od 17. ožujka 2011., Strong Segurança, C‑95/10, EU:C:2011:161, t. 35. i navedena sudska praksa).

               36

               Međutim, Sud je smatrao da se na takve ugovore o nabavi, u slučaju kad ipak imaju nedvojben prekogranični interes, primjenjuju temeljna pravila i opća načela iz UFEU‑a, posebno načela jednakosti postupanja i nediskriminacije na temelju državljanstva te obveza transparentnosti koja iz njih proizlazi (vidjeti u tom smislu presudu od 17. ožujka 2011., Strong Segurança, C‑95/10, EU:C:2011:161, t. 35. i navedenu sudsku praksu). Iako nužno ne nalaže provođenje postupka javne nabave, navedena obveza podrazumijeva osiguravanje odgovarajuće razine javnosti koja s jedne strane omogućava tržišno natjecanje, a s druge strane nadzor nepristranosti postupka dodjele ugovora (presuda od 13. studenoga 2008., Coditel Brabant, C‑324/07, EU:C:2008:621, t. 25. i navedena sudska praksa).

               37

               U nedostatku posebnih okolnosti, čije postojanje nije razvidno iz spisa kojim Sud raspolaže, ocjenu postojanja nedvojbenog prekograničnog interesa zbog razloga pravne sigurnosti treba provesti u trenutku dodjele predmetnog ugovora o javnoj nabavi (vidjeti po analogiji presudu od 10. studenoga 2005., Komisija/Austrija, C‑29/04, EU:C:2005:670, t. 38.). U tom smislu, činjenica da je u predmetu iz glavnog postupka u predmetni ugovor naknadno unesen dodatak ne mijenja trenutak u kojem treba ocjenjivati postojanje takvog interesa ako taj dodatak bitno ne mijenja opću strukturu ugovora, no na sudu koji je uputio zahtjev je da to provjeri.

               38

               Dakle, na sudu koji je uputio zahtjev je da izvrši detaljnu ocjenu svih relevantnih elemenata vezanih uz predmetni ugovor o nabavi kako bi se provjerilo postojanje nedvojbenog prekograničnog interesa u trenutku dodjele ugovora o nabavi iz glavnog postupka.

               39

               U tom pogledu valja istaknuti da se u okviru tog ispitivanja postojanje nedvojbenog prekograničnog interesa ne može teorijski izvesti iz određenih elemenata koji, razmatrani apstraktno, mogu u tom smislu predstavljati indicije, nego mora jasno proizlaziti iz konkretne ocjene okolnosti ugovora o nabavi iz glavnog postupka. To znači da se ne može smatrati da je nedvojbeni prekogranični interes nastao na temelju elemenata koji ne isključuju njegovo postojanje, već da ga takvim treba smatrati ako su se njegova prekogranična obilježja pokazala na temelju objektivnih i podudarnih ciljeva (vidjeti u tom smislu presudu od 6. listopada 2016., Tecnoedi Costruzioni, C‑318/15, EU:C:2016:747, t. 22.).

               40

               Sud je već zaključio da su visina iznosa predmetnog ugovora o nabavi u vezi s mjestom izvršenja radova ili pak tehničke karakteristike ugovora o nabavi i specifične karakteristike konkretnih proizvoda mogli predstavljati objektivne kriterije koji mogu određivati postojanje nedvojbenog prekograničnog interesa. S tim u vezi također se može uzeti u obzir postojanje žalbi koje su podnijeli subjekti koji se nalaze u drugim državama članicama, pod uvjetom da bude provjereno da su potonji stvarni, a ne fiktivni (presuda od 6. listopada 2016., Tecnoedi Costruzioni, C‑318/15, EU:C:2016:747, t. 20. i navedena sudska praksa). Isto tako, okolnost da su u trenutku dodjele ugovora o nabavi iz glavnog postupka slične zdravstvene usluge već pružali odnosno da ih nisu pružali subjekti sa sjedištem u drugim državama članicama također može predstavljati element koji treba biti uzet u obzir.

               41

               Konkretno kada je riječ o zdravstvenoj djelatnosti, međutim, treba podsjetiti da je Sud u okviru postupka zbog povrede obveze države članice zaključio da nedvojbeni prekogranični interes nije bio dokazan samo na temelju činjenice da su predmetni ugovori o nabavi imali značajnu ekonomsku vrijednost (vidjeti u tom smislu presudu od 29. travnja 2010., Komisija/Njemačka, C‑160/08, EU:C:2010:230, t. 18., 54. i 123.).

               42

               No, u konkretnom slučaju, kako što je Oftalma to navela u svojim pisanim očitovanjima, treba reći da odluka kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku ne sadržava nijedan element koji bi upućivao na to da je ugovor o nabavi iz glavnog postupka u trenutku kad je dodijeljen imao nedvojben prekogranični interes.

               43

               U slučaju da se ipak dokaže postojanje takvog nedvojbenog prekograničnog interesa i da je stoga netransparentnost mogla dovesti do različitog postupanja na štetu poduzetnika koji se nalaze u drugoj državi članici, takve razlike u postupanju mogu biti opravdane zbog objektivnih okolnosti (vidjeti u tom smislu presudu od 11. prosinca 2014., Azienda sanitaria locale n. 5 Spezzino i dr., C‑113/13, EU:C:2014:2440, t. 52. i navedenu sudsku praksu).

               44

               Što se tiče takvog opravdanja, Oftalma se u svojim pisanim očitovanjima poziva na točku 57. presude od 11. prosinca 2014., Azienda sanitaria locale n. 5 Spezzino i dr. (C‑113/13, EU:C:2014:2440), u kojoj je Sud zaključio da cilj održavanja uravnotežene zdravstvene i bolničke službe dostupne svima, zbog razloga javnog zdravlja, može biti obuhvaćen jednim od odstupanja zbog razloga javnog zdravlja.

               45

               Na sudu koji je uputio zahtjev je da, uzimajući u obzir sudsku praksu spomenutu u prethodnim dvjema točkama, u slučaju da se pokaže postojanje nedvojbenog prekograničnog interesa, ispita je li dodjela ugovora o nabavi iz glavnog postupka bila opravdana.

               46

               Imajući u vidu sva navedena razmatranja, na prvo postavljeno pitanje valja odgovoriti da, u slučaju kad dodjeljuje ugovor o javnoj nabavi usluga na koji se primjenjuje članak 9. Direktive 92/50 i koji slijedom toga u pravilu podliježe samo njezinim člancima 14. i 16., javni naručitelj svejedno je dužan pridržavati se i temeljnih pravila i općih načela iz UFEU‑a, posebno načela jednakosti postupanja i nediskriminacije na temelju državljanstva te obveze transparentnosti koja iz njih proizlazi, pod uvjetom da taj ugovor o nabavi u trenutku dodjele ima nedvojbena prekogranična obilježja, a na sudu koji je uputio zahtjev je da to provjeri.

               47

               Također, pod istom pretpostavkom, Oftalma prigovara navodima Regije Pijemont i CIOV‑a pozivajući se na načelo nemo auditur propriam turpitudinem allegans. Tvrdi da, ako je sklapanje sporazuma koji je s njom zaključen bilo nezakonito, za tu su nezakonitost odgovorni Regija Pijemont i CIOV. Nadalje tvrdi da odbijanje plaćanja naknade za usluge koje je stvarno i redovito pružao CIOV‑u daje nepoštenu prednost.

               48

               Prema tome, valja zaključiti da takva načela mora ocjenjivati sud koji je uputio zahtjev u okviru primjene nacionalnog prava.

            Drugo i treće pitanje

               49

               Drugim i trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 27. stavak 3. Direktive 92/50 tumačiti na način da se on primjenjuje na ugovore o javnoj nabavi usluga iz Priloga I.B toj direktivi.

               50

               Treba reći da je donošenjem članka 9. Direktive 92/50 zakonodavac Unije izričito predvidio da se samo njezini članci 14. i 16. primjenjuju na usluge iz Priloga I. B. Budući da ne postoji nijedan navod koji bi mu se protivio, valja zaključiti da je to tako čak i onda kad ugovor o javnoj nabavi koji se odnosi na takvu uslugu ima nedvojben prekogranični interes.

               51

               Iz toga slijedi da bi primjena drugih članaka osim onih na koje izričito upućuje članak 9. Direktive 92/50 na usluge iz Priloga I.B toj direktivi dovela do tumačenja koje bi bilo u suprotnosti s jasnim tekstom tog članka te bi se time kršila volja zakonodavca Unije.

               52

               Slijedom navedenog, obveze koje proizlaze iz članka 27. stavka 3. navedene direktive ne primjenjuju se na ugovor o javnoj nabavi za uslugu iz Priloga I.B toj direktivi, čak ni ako taj ugovor ima nedvojben prekogranični interes.

               53

               Dakle, poštovanje temeljnih pravila i općih načela Unije te obveza koje iz njih proizlaze, kao što to u pogledu ugovora o javnoj nabavi koji imaju nedvojben prekogranični interes priznaje sudska praksa spomenuta u točki 36. ove presude, samo po sebi ne podrazumijeva prihvaćanje minimalnog broja kandidata u pregovaračkom postupku predviđenom navedenim člankom 27. stavkom 3.

               54

               Usto, prihvaćanje tumačenja prema kojem bi članak 27. stavak 3. Direktive 92/50 trebalo primijeniti u predmetu poput onoga iz glavnog postupka i onda kad postoji nedvojben prekogranični interes, moglo bi dovesti do toga da se na ugovore o nabavi usluga iz Priloga I.B Direktivi 92/50 primjenjuju ostale odredbe te direktive koje se primjenjuju samo na usluge nabrojene u njezinu prilogu I.A, zbog čega bi razlikovanje koje postoji između usluga iz Priloga I.A i usluga iz Priloga I.B toj direktivi moglo izgubiti svaki koristan učinak (vidjeti u tom smislu, vezano uz priloge II.A i II.B Direktivi 2004/18, koji odgovaraju prilozima I.A i I.B Direktivi 92/50, presudu od 17. ožujka 2011., Strong Segurança, C‑95/10, EU:C:2011:161, t. 42.).

               55

               Imajući u vidu sva navedena razmatranja, na drugo i treće pitanje valja odgovoriti da članak 27. stavak 3. Direktive 92/50 treba tumačiti na način da se ne primjenjuje na ugovore o javnoj nabavi usluga iz Priloga I.B toj direktivi.

         Vremensko ograničenje učinaka predmetne presude

               56

               U svojim očitovanjima Oftalma od Suda traži da, u slučaju da temeljna pravila i osnovna načela Unije te obveza transparentnosti koja iz njih proizlazi budu protumačeni na način da dodjeli ugovora poput onoga iz glavnog postupka mora prethoditi odgovarajuća razina javnosti ako taj ugovor ima nedvojben prekogranični interes, vremenski ograniči učinke predmetne presude. Oftalma smatra da ta presuda može dovesti u pitanje valjanost svih sporazuma koje su privatne ustanove sklopile s javnim tijelima radi pružanja zdravstvenih usluga te slijedom toga destabilizirati cjelokupan talijanski zdravstveni sustav.

               57

               U tom pogledu valja podsjetiti da Sud može samo iznimno primjenom općeg načela pravne sigurnosti, koje je sastavni dio pravnog sustava Unije, ograničiti za svaku zainteresiranu osobu mogućnost da se osloni na odredbu koju je Sud protumačio radi osporavanja pravnih odnosa uspostavljenih u dobroj vjeri. Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, takvo se ograničenje može jedino dopustiti u samoj presudi u kojoj se odlučuje o traženom tumačenju (presuda od 17. srpnja 2008., Krawczyński, C‑426/07, EU:C:2008:434, t. 42. i 43.).

               58

               No, kao što to proizlazi iz točke 36. ove presude, Sud je već zaključio da ugovori o nabavi za usluge iz Priloga I.B Direktivi 92/50, u slučaju kad imaju nedvojben prekogranični interes, podliježu temeljnim pravilima i općim načelima iz UFEU‑a iz kojih proizlazi obveza transparentnosti.

               59

               Stoga nema potrebe vremenski ograničiti učinke ove presude.

         Troškovi

               60

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (deveto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           U slučaju kad dodjeljuje ugovor o javnoj nabavi usluga na koji se primjenjuje članak 9. Direktive Vijeća 92/50/EEZ od 18. lipnja 1992. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnoj nabavi usluga, kako je izmijenjena Direktivom 97/52/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 13. listopada 1997., i koji slijedom toga u pravilu podliježe samo njezinim člancima 14. i 16., javni naručitelj svejedno je dužan pridržavati se i temeljnih pravila i općih načela iz UFEU‑a, posebno načela jednakosti postupanja i nediskriminacije na temelju državljanstva te obveze transparentnosti koja iz njih proizlazi, pod uvjetom da taj ugovor o nabavi u trenutku dodjele ima nedvojbena prekogranična obilježja, a na sudu koji je uputio zahtjev je da to provjeri.

                           2.

                           Članak 27. stavak 3. Direktive 92/50 treba tumačiti na način da se ne primjenjuje na ugovore o javnoj nabavi usluga iz Priloga I.B toj direktivi.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski


title: Presuda Suda (šesto vijeće) od 19. travnja 2018.#Postupak koji su pokrenuli Alessandro Saponaro i Kalliopi-Chloi Xylina.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Eirinodikeio Lerou.#Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Nadležnost, priznavanje i izvršenje sudskih odluka u bračnim sporovima i u stvarima povezanima s roditeljskom odgovornošću – Uredba (EZ) br. 2201/2003 – Sud države članice kojem je podnesen zahtjev za sudsko odobrenje odricanja od nasljedstva u ime maloljetnog djeteta – Nadležnost u stvarima povezanima s roditeljskom odgovornošću – Prorogacija nadležnosti – Članak 12. stavak 3. točka (b) – Prihvaćanje nadležnosti – Pretpostavke.#Predmet C-565/16.

text:
         PRESUDA SUDA (šesto vijeće)
      19. travnja 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Nadležnost, priznavanje i izvršenje sudskih odluka u bračnim sporovima i u stvarima povezanima s roditeljskom odgovornošću – Uredba (EZ) br. 2201/2003 – Sud države članice kojem je podnesen zahtjev za sudsko odobrenje odricanja od nasljedstva u ime maloljetnog djeteta – Nadležnost u stvarima povezanima s roditeljskom odgovornošću – Prorogacija nadležnosti – Članak 12. stavak 3. točka (b) – Prihvaćanje nadležnosti – Pretpostavke”
      U predmetu C‑565/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Eirinodikeio Lerou (Sud za sporove male vrijednosti u Lerosu, Grčka), odlukom od 25. listopada 2016., koju je Sud zaprimio 9. studenoga 2016., u postupku koji su pokrenuli

         Alessandro Saponaro,

         Kalliopi‑Chloi Xylina,

      SUD (šesto vijeće),
      u sastavu: C. G. Fernlund (izvjestitelj), predsjednik vijeća, A. Arabadjiev i E. Regan, suci,
      nezavisni odvjetnik: E. Tanchev,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za vladu Helenske Republike, T. Papadopoulou, G. Papadaki i E. Tsaousi, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, M. Wilderspin i A. Katsimerou, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 6. prosinca 2017.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 12. stavka 3. točke (b) Uredbe Vijeća (EZ) br. 2201/2003 od 27. studenoga 2003. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u bračnim sporovima i u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću, kojom se stavlja izvan snage Uredba (EZ) br. 1347/2000 (SL 2003., L 338, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 133. i ispravak SL 2014., L 46, str. 22.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru tužbe koju su podnijeli Alessandro Saponaro i Kalliopi‑Chloi Xylina u ime svojeg maloljetnog djeteta kako bi ishodili sudsko odobrenje za odricanje od nasljedstva namijenjenog tom djetetu.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               Uvodna izjava 12. Uredbe br. 2201/2003 glasi kako slijedi:
               „Nadležnost u predmetima povezanim s roditeljskom odgovornošću, utvrđena ovom Uredbom, temelji se u svjetlu zaštite interesa djeteta, posebno na kriteriju blizine. To znači da bi u prvome redu trebala biti nadležna država članica u kojoj dijete ima uobičajeno boravište, osim u određenim slučajevima mijenjanja djetetova boravišta ili u skladu sa sporazumom između nositelja roditeljske odgovornosti.”

               4

               Članak 1. te uredbe glasi:
               „1.   Ova se Uredba primjenjuje, bez obzira na prirodu suda, u građanskim stvarima koje se odnose na:
               […]

                        (b)

                        dodjelu, izvršavanje, prijenos, ograničenje ili oduzimanje roditeljske odgovornosti.

                  2.   Stvari iz stavka 1. točke (b) mogu se odnositi na:
               […]

                        (e)

                        mjere zaštite djeteta koje se odnose na upravljanje, čuvanje ili raspolaganje djetetovom imovinom.

                  3.   Ova se Uredba ne primjenjuje na:
               […]

                        (f)

                        određivanje upravitelja imovinom ili nasljeđivanje;

                  […]”

               5

               Članak 8. te uredbe, naslovljen „Opća nadležnost”, propisuje:
               „1.   Sudovi države članice nadležni su u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću prema djetetu koje ima uobičajeno boravište u državi članici u trenutku pokretanja postupka.
               2.   Stavak 1. podložan je primjeni odredaba članaka 9., 10. i 12.”

               6

               Članak 12. iste uredbe, naslovljen „Prorogacija nadležnosti”, u stavcima 1. do 3. određuje:
               „1.   Sudovi države članice, nadležni prema odredbama članka 3. za rješavanje zahtjeva za razvod, zakonsku rastavu ili poništaj braka, nadležni su i za sve predmete koji se odnose na roditeljsku odgovornost povezanu s takvim zahtjevom ako:
               […]

                        (b)

                        ako su bračni drugovi i nositelji roditeljske odgovornosti izričito ili na neki drugi nedvosmisleni način prihvatili nadležnost sudova u trenutku pokretanja postupka pred sudom te ako je to u interesu djeteta.

                  2.   Nadležnost dodijeljena u stavku 1. prestaje kada:

                        (a)

                        sudska odluka kojom se dopušta ili odbija razvod, zakonska rastava ili poništaj braka postane pravomoćna;

                        (b)

                        u onim predmetima u kojima je postupak koji se odnosi na roditeljsku odgovornost na dan iz točke (a) još u tijeku, sudska odluka u tome postupku postane pravomoćna;

                        (c)

                        postupak iz točaka (a) i (b) bude završen zbog nekog drugog razloga. […]

                  3.   Sudovi države članice nadležni su za roditeljsku odgovornost u postupcima, osim onih iz stavka 1., ako:

                        (a)

                        postoji bitna veza djeteta i te države članice, posebno zbog činjenice da jedan od nositelja roditeljske odgovornosti ima uobičajeno boravište u toj državi članici ili da je dijete državljanin te države članice;
                        i

                        (b)

                        su nadležnost sudova izričito ili na neki drugi nedvosmisleni način prihvatile sve stranke u postupku u trenutku pokretanja postupka pred sudom, a to je i u interesu djeteta.

                  […]”

            Grčko pravo

               7

               Na temelju članka 797. Kodikas Politikis Dikonomiasa (Zakon o parničnom postupku), kada nositelj roditeljske odgovornosti zahtijeva odobrenje u ime maloljetnog djeteta, nadležan je sud za sporove male vrijednosti uobičajenog boravišta maloljetnika te odlučuje u skladu s pravilima izvanparničnog postupka.

               8

               Članak 748. stavak 2. u vezi s člankom 750. Zakona o parničnom postupku propisuje da se primjerak zahtjeva u kojem se navodi datum održavanja ročišta mora dostaviti eisangeleas protodikonu (državni odvjetnik pred prvostupanjskim sudom; u daljnjem tekstu: državni odvjetnik) koji je mjesno nadležan, pri čemu državni odvjetnik ima pravo prisustvovati raspravi pred sudom za sporove male vrijednosti.

               9

               Državni odvjetnik ima svojstvo „stranke” u izvanparničnom postupku te ima pravo poduzimati sve postupovne radnje, poput podnošenja pravnih lijekova, neovisno o tome je li pozvan na ročište i je li ročištu pristupio.

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               10

               A. Saponaro i K.-C. Xylina, koji zastupaju svoje maloljetno dijete, koje je grčki državljanin, od Eirinodikeia Lerou (Sud za sporove male vrijednosti u Lerosu, Grčka) zahtijevaju odobrenje za odricanje od nasljedstva djeda po majčinoj liniji (u daljnjem tekstu: pokojnik) tog djeteta.

               11

               Pokojnik je preminuo 10. svibnja 2015. ne ostavivši oporuku. U vrijeme svoje smrti imao je boravište u Grčkoj. Njegovo se nasljedstvo sastojalo od jednog automobila i čamca koji se nalaze u toj državi članici, koji ukupno vrijede 900 eura. Nadalje, pokojnik je bio kazneno osuđen zbog pokušaja prijevare te je postojala opasnost da oštećenik protiv njegovih nasljednika podnese građanskopravnu tužbu za naknadu štete.

               12

               Zbog toga su se supruga i kćeri pokojnika, redom baka, majka i teta maloljetnog djeteta, već odrekle ostavine, a otac i majka tog djeteta, kojemu bi nasljedstvo pripalo, u njegovo su ime zahtijevali odobrenje da ga se odreknu.

               13

               A. Saponaro i K.-C. Xylina kao i njihovo maloljetno dijete imaju uobičajeno boravište u Rimu (Italija).

               14

               Eirinodikeio Lerou (Sud za sporove male vrijednosti u Lerosu) pita jesu li grčki sudovi nadležni odlučivati o zahtjevu roditelja i, konkretnije, mogućnosti prorogacije nadležnosti na temelju članka 12. stavka 3. Uredbe br. 2201/2003.

               15

               U tim okolnostima, Eirinodikeio Lerou (Sud za sporove male vrijednosti u Lerosu) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „U slučaju kad su grčkom sudu roditelji djeteta s uobičajenim boravištem u Italiji podnijeli zahtjev za odobrenje za odricanje od nasljedstva i u svrhu utvrđivanja je li prorogacija nadležnosti u skladu s člankom 12. stavkom 3. točkom (b) Uredbe 2201/2003:

                        (a)

                        znači li samo podnošenje zahtjeva grčkom sudu nedvosmisleno prihvaćanje prorogacije nadležnosti od roditelja,

                        (b)

                        je li [državni odvjetnik] jedna od stranaka u postupku koje moraju prihvatiti prorogaciju nadležnosti na dan podnošenja zahtjeva s obzirom na to da u skladu s odredbama grčkog prava ima zakonsko pravo sudjelovati u tom postupku i

                        (c)

                        je li prorogacija nadležnosti u interesu djeteta s obzirom na to da potonje i njegovi roditelji, u svojstvu podnositelja zahtjeva, imaju uobičajeno boravište u Italiji, dok je pokojnikovo boravište na dan smrti bilo u Grčkoj i njegova imovina se nalazi u Grčkoj?”

         Uvodne napomene

               16

               Uvodno treba ispitati primjenjuje li se Uredba br. 2201/2003 na utvrđivanje nadležnog suda u situaciji poput one iz glavnog postupka. Naime, riječ je o situaciji iz konteksta nasljeđivanja. Međutim, kao što je navedeno u članku 1. stavku 3. točki (f) Uredbe br. 2201/2003, ta se uredba ne primjenjuje na nasljeđivanje.

               17

               Sud je, s tim u vezi, u presudi od 6. listopada 2015., Matoušková (C‑404/14, EU:C:2015:653, t. 31.), već presudio da se ne može smatrati da je činjenica da se jedna mjera, poput odobrenja od strane suda nadležnog za skrbništvo sporazuma o raspodjeli nasljedstva sklopljenog u ime maloljetne djece, zahtijeva u okviru ostavinskog postupka odlučujuća za to da ta mjera potpada pod nasljedno pravo. Pretpostavka ishođenja odobrenja suca nadležnog za skrbništvo izravna je posljedica stanja i sposobnosti maloljetnih potomaka te je mjera zaštite djeteta povezana s upravljanjem, čuvanjem ili raspolaganjem njegovom imovinom u okviru izvršavanja roditeljske odgovornosti u smislu članka 1. stavka 1. točke (b) i stavka 2. točke (e) Uredbe br. 2201/2003.

               18

               Jednako tako treba smatrati da se zahtjev za odobrenje odricanja od nasljedstva koji su roditelji podnijeli u ime svojeg maloljetnog djeteta odnosi na stanje i sposobnost osobe te ne potpada pod nasljedno pravo.

               19

               Iz toga slijedi da takav zahtjev ne potpada pod nasljedno pravo, nego pod područje roditeljske odgovornosti, te postavljeno pitanje stoga treba ispitati s obzirom na Uredbu br. 2201/2003.

         O prethodnom pitanju

               20

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, u kojoj su roditelji maloljetnog djeteta, koji s potonjim uobičajeno borave u državi članici, u ime tog djeteta podnijeli zahtjev za odobrenje odricanja od nasljedstva pred sudom druge države članice, članak 12. stavak 3. točku (b) Uredbe 2201/2003 tumačiti na način da je prorogacija nadležnosti u korist suda te druge države članice u skladu s tekstom te odredbe i, osobito, interesom djeteta ako su zahtjev tom sudu zajednički podnijeli roditelji tog djeteta, ako državni odvjetnik, koji je po zakonu stranka u postupku o kojem je riječ u skladu s mjerodavnim nacionalnim pravom, nije imao prigovor na tu prorogaciju nadležnosti i ako se boravište pokojnika u trenutku njegove smrti kao i njegova imovina, koja je predmet nasljeđivanja, nalaze u toj drugoj državi članici.

               21

               To se pitanje stoga, kao prvo, odnosi na pojam „prihvaćanje, izričito ili na neki drugi nedvosmisleni način, prorogacije nadležnosti”, kao drugo, na izraz „sve stranke u postupku u trenutku pokretanja postupka pred sudom” i, kao treće, na pojam „interes […] djeteta” iz članka 12. stavka 3. točke (b) Uredbe br. 2201/2003.

            Pojam „prihvaćanje, izričito ili na neki drugi nedvosmisleni način, prorogacije nadležnosti”

               22

               U skladu s člankom 12. stavkom 3. točkom (b) Uredbe br. 2201/2003, nadležnost suda, na temelju te odredbe, treba biti prihvaćena izričito ili na neki drugi nedvosmisleni način.

               23

               Kao što je Sud presudio u presudi od 12. studenoga 2014., L (C‑656/13, EU:C:2014:2364, t. 56.), ta odredba zahtijeva da se između svih stranaka u postupku utvrdi postojanje izričitog ili barem nedvosmislenog pristanka na prorogaciju nadležnosti.

               24

               Takav pristanak ne postoji ako samo jedna stranka pokrene postupak pred sudom, a druga stranka pred istim sudom naknadno stupi u postupak kao intervenijent, ali kako bi osporila njegovu nadležnost (vidjeti u tom smislu presudu od 12. studenoga 2014., L, C‑656/13, EU:C:2014:2364, t. 57.).

               25

               S druge strane, treba utvrditi da ako oba roditelja maloljetnog djeteta podnesu zajednički zahtjev istom sudu, oni iskazuju istu volju za pokretanjem postupka pred tim sudom te time svoj pristanak na izbor nadležnog suda. U nedostatku drugih podataka koji su u suprotnosti s tim utvrđenjem, pristanak treba smatrati „nedvosmislenim” u smislu članka 12. stavka 3. točke (b) Uredbe br. 2201/2003.

            Izraz „sve stranke u postupku u trenutku pokretanja postupka pred sudom”

               26

               Kad je riječ o izrazu „sve stranke u postupku u trenutku pokretanja postupka pred sudom”, treba ispitati je li državni odvjetnik, koji je po zakonu stranka u postupku u skladu s nacionalnim pravom, također „stranka” u smislu članka 12. stavka 3. točke (b) Uredbe br. 2201/2003. Sud koji je uputio zahtjev navodi da državni odvjetnik djeluje u svojstvu predstavnika države te u javnom interesu i da se u slučaju zahtjeva za odobrenje odricanja od nasljedstva u ime maloljetnog djeteta javni interes poklapa s interesom djeteta.

               27

               S tim u vezi treba podsjetiti da iz uvodne izjave 12. Uredbe br. 2201/2003 proizlazi da osnova za nadležnost predviđena u članku 12. stavku 3. te uredbe odstupa od kriterija blizine, prema kojem o tužbama u području roditeljske odgovornosti u svezi s tim djetetom u prvome redu trebaju odlučivati sudovi države članice u kojoj dijete ima uobičajeno boravište, o čemu govori članak 8. stavak 1. te uredbe. Svrha te iznimke je priznavanje određene autonomije strankama u području roditeljske odgovornosti naglašavanjem da se uvjet koji se odnosi na to da sve stranke u postupku trebaju na nedvosmislen način prihvatiti nadležnost sudova pred kojima je pokrenut postupak treba strogo tumačiti (presuda od 21. listopada 2015., Gogova, C‑215/15, EU:C:2015:710, t. 41.).

               28

               Kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 46. svojeg mišljenja, treba naglasiti upotrebu riječi „sve” u izrazu „sve stranke u postupku”, koju treba usporediti s preciznijim izrazima „bračni drugovi” ili „nositelji roditeljske odgovornosti” iz članka 12. stavka 1. Uredbe br. 2201/2003. Zakonodavac Unije stoga je pažljivo koristio izraz kojim se obuhvaćaju sve stranke u postupku, u smislu nacionalnog prava.

               29

               Stoga treba smatrati da je državni odvjetnik, koji u skladu s nacionalnim pravom ima svojstvo stranke u postupku u tužbama poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku i koji predstavlja interes djeteta, stranka u postupku u smislu članka 12. stavka 3. točke (b) Uredbe br. 2201/2003. Stoga se njegovo protivljenje prorogaciji nadležnosti ne može zanemariti.

               30

               Kad je riječ o trenutku u kojem stranke u postupku trebaju iskazati prihvaćanje, to jest, trenutku pokretanja postupka pred sudom, iz članka 16. Uredbe br. 2201/2003 proizlazi da je to trenutak u kojemu je pismeno kojim se pokreće postupak, ili jednakovrijedno pismeno, predano sudu (presude od 1. listopada 2014., E., C‑436/13, EU:C:2014:2246, t. 38. i od 12. studenoga 2014., L, C‑656/13, EU:C:2014:2364, t. 55.).

               31

               Činjenicama koje su nastupile nakon trenutka u kojemu je pokrenut postupak pred sudom ipak se može dokazati da prihvaćanje iz članka 12. stavka 3. točke (b) Uredbe br. 2201/2003 nije postojalo u tom trenutku. Tako je Sud u presudi od 12. studenoga 2014., L (C‑656/13, EU:C:2014:2364, t. 56. i 57.) smatrao da se postojanje izričitog ili barem nedvosmislenog pristanka u smislu te odredbe ne može očito utvrditi kad je postupak pred sudom o kojem je riječ pokrenut na inicijativu samo jedne stranke i kad, naknadno, druga stranka u tom postupku već u svojem prvom podnesku u okviru tog postupka osporava nadležnost suda pred kojim je pokrenut postupak.

               32

               Slično tomu, u situaciji u kojoj se državni odvjetnik, u skladu s mjerodavnim nacionalnim pravom, po zakonu smatra strankom u postupku u stvarima koje se tiču roditeljske odgovornosti, protivljenje te stranke izboru suda koji su izvršili roditelji predmetnog djeteta nakon trenutka u kojemu je pokrenut postupak pred sudom prepreka je za priznavanje prihvaćanja prorogacije nadležnosti od strane svih stranaka u postupku u tom trenutku. S druge strane, ako nema takvog protivljenja, pristanak te stranke može se smatrati prešutnim i pretpostavka nedvosmislenog prihvaćanja prorogacije nadležnosti od strane svih stranaka u postupku u trenutku u kojem je postupak pred tim sudom pokrenut može se smatrati ispunjenom.

            Pojam interesa djeteta

               33

               Iz članka 12. stavka 3. Uredbe br. 2201/2003 proizlazi da korištenje prorogacije nadležnosti ni u kojem slučaju ne može biti protivno interesu djeteta te da se poštovanje te pretpostavke mora provjeriti u svakom pojedinačnom slučaju (vidjeti u tom smislu presudu od 12. studenoga 2014., L, C‑656/13, EU:C:2014:2364, t. 49. i 58.).

               34

               U presudi od 27. listopada 2016., D. (C‑428/15, EU:C:2016:819, t. 58.), koja se odnosi na tumačenje članka 15. Uredbe br. 2201/2003 o prijenosu nadležnosti na sud koji je primjereniji za rješavanje, Sud je presudio da zahtjev da prijenos nadležnosti mora biti u interesu djeteta znači da nadležni sud mora osigurati, s obzirom na posebne okolnosti slučaja, da predviđeni prijenos nadležnosti s potonjeg na sud druge države članice neće imati štetan utjecaj na položaj djeteta.

               35

               S tim u vezi treba istaknuti da se u uvodnoj izjavi 12. Uredbe br. 2201/2003, u kojoj se navodi da se nadležnost u predmetima povezanim s roditeljskom odgovornošću, utvrđena tom Uredbom, temelji na zaštiti interesa djeteta, izričito spominje mogućnost da sudovi države članice koja nije država u kojoj dijete ima uobičajeno boravište budu nadležni ako je o tome postignut dogovor između nositelja roditeljske odgovornosti.

               36

               U ovom slučaju, takav dogovor je postignut između roditelja djeteta. Štoviše, osim državljanstva djeteta koje je isto kao i ono države članice odabranog suda, sud koji je uputio zahtjev navodi da su se boravište pokojnika u trenutku njegove smrti kao i njegova imovina, koja je predmet nasljeđivanja, nalazili u toj državi članici. Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje također proizlazi da je to vrijedilo i za obveze na temelju nasljedstva.

               37

               Ti čimbenici pojačavaju vezu između djeteta i države članice odabranog suda i, kao što je nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 72. svojeg mišljenja, stavljaju ga u dobar položaj za procjenu konteksta odricanja od nasljedstva u ime djeteta.

               38

               Nadalje, sud koji je uputio zahtjev nije pružio nikakvu naznaku iz koje bi proizlazilo da bi pokretanje postupka pred sudom koji su roditelji odabrali na bilo koji način naštetilo interesu djeteta. Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje osobito proizlazi da se sam državni odvjetnik, koji je dužan štititi djetetov interes, nije protivio tom izboru.

               39

               U takvom kontekstu, na temelju čimbenika koje je naveo sud koji je uputio zahtjev, kojima se naglašava veza između djeteta i države članice tog suda, može se smatrati da je ispunjena pretpostavka koja se odnosi na uzimanje u obzir interesa djeteta.

               40

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje treba odgovoriti tako da u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, u kojoj su roditelji maloljetnog djeteta, koji s potonjim uobičajeno borave u državi članici, u ime tog djeteta podnijeli zahtjev za odobrenje odricanja od nasljedstva pred sudom druge države članice, članak 12. stavak 3. točku (b) Uredbe 2201/2003 treba tumačiti na način da:

                        –

                        zajedničko podnošenje zahtjeva od strane roditelja djeteta sudu koji su odabrali predstavlja njihov nedvosmisleni izbor tog suda;

                        –

                        je državni odvjetnik koji je u skladu s nacionalnim pravom po zakonu stranka u postupku koji su roditelji pokrenuli, stranka u postupku u smislu članka 12. stavka 3. točke (b) Uredbe br. 2201/2003. Protivljenje te stranke izboru suda koji su izvršili roditelji djeteta nakon trenutka u kojemu je pokrenut postupak pred sudom prepreka je za priznavanje prihvaćanja prorogacije nadležnosti od strane svih stranaka u postupku u tom trenutku. Ako nema takvog protivljenja, pristanak te stranke može se smatrati prešutnim i pretpostavka nedvosmislenog prihvaćanja prorogacije nadležnosti od strane svih stranaka u postupku u trenutku u kojem je postupak pred tim sudom pokrenut može se smatrati ispunjenom i

                        –

                        na temelju okolnosti da su se boravište pokojnika u trenutku njegove smrti, njegova imovina, koja je predmet nasljeđivanja, i obveze na temelju nasljedstva nalazili u državi članici odabranog suda, u nedostatku čimbenika kojima bi se moglo dokazati da bi prorogacija nadležnosti mogla štetno utjecati na djetetov položaj, treba zaključiti da je takva prorogacija nadležnosti u interesu djeteta.

         Troškovi

               41

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (šesto vijeće) odlučuje:

                     U situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, u kojoj su roditelji maloljetnog djeteta, koji s potonjim uobičajeno borave u državi članici, u ime tog djeteta podnijeli zahtjev za odobrenje odricanja od nasljedstva pred sudom druge države članice, članak 12. stavak 3. točku (b) Uredbe Vijeća (EZ) br. 2201/2003 od 27. studenoga 2003. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u bračnim sporovima i u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću, kojom se stavlja izvan snage Uredba (EZ) br. 1347/2000, treba tumačiti na način da:

                           –

                              zajedničko podnošenje zahtjeva od strane roditelja djeteta sudu koji su odabrali predstavlja njihov nedvosmisleni izbor tog suda;

                           –

                              je državni odvjetnik koji je u skladu s nacionalnim pravom po zakonu stranka u postupku koji su roditelji pokrenuli, stranka u postupku, u smislu članka 12. stavka 3. točke (b) Uredbe br. 2201/2003. Protivljenje te stranke izboru suda koji su izvršili roditelji djeteta nakon trenutka u kojemu je pokrenut postupak pred sudom prepreka je za priznavanje prihvaćanja prorogacije nadležnosti od strane svih stranaka u postupku u tom trenutku. Ako nema takvog protivljenja, pristanak te stranke može se smatrati prešutnim i pretpostavka nedvosmislenog prihvaćanja prorogacije nadležnosti od strane svih stranaka u postupku u trenutku u kojem je postupak pred tim sudom pokrenut može se smatrati ispunjenom i

                           –

                              na temelju okolnosti da su se boravište pokojnika u trenutku njegove smrti, njegova imovina, koja je predmet nasljeđivanja, i obveze na temelju nasljedstva nalazili u državi članici odabranog suda, u nedostatku čimbenika kojima bi se moglo dokazati da bi prorogacija nadležnosti mogla štetno utjecati na djetetov položaj, treba zaključiti da je takva prorogacija nadležnosti u interesu djeteta.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: grčki