title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 3. listopada 2013.#Europska komisija protiv Republike Latvije.#Žalba – Integrirano sprečavanje i kontrola onečišćenja – Sustav trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova – Raspodjela emisijskih jedinica za Republiku Latviju – Razdoblje od 2008. do 2012.#Predmet C-267/11 P.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      3. listopada 2013. (
            *1
         )
      „Žalba — Integrirano sprečavanje i kontrola onečišćenja — Sustav trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova — Raspodjela emisijskih jedinica za Republiku Latviju — Razdoblje od 2008. do 2012.“
      U predmetu C‑267/11 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 30. svibnja 2011.,

         Europska komisija, koju zastupaju I. Rubene i E. White, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
      žalitelj,
      a druge stranke u postupku su:

         Republika Latvija, koju zastupa I. Kalniņš, u svojstvu agenta,
      tužitelj u prvom stupnju,
      koju podupiru:

         Češka Republika, koju zastupaju M. Smolek i D. Hadroušek, u svojstvu agenata,
      intervenijent u žalbi,

         Republika Litva,

         Slovačka Republika,

         Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske,

      intervenijenti u prvom stupnju,
      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: A. Tizzano, predsjednik vijeća, M. Berger, A. Borg Barthet (izvjestitelj), E. Levits i J.-J. Kasel, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 16. siječnja 2013.,
      saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 31. siječnja 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Europska komisija svojom žalbom traži ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 22. ožujka 2011., Latvija/Komisija (T‑369/07, Zb., str. II‑1039., u daljnjem tekstu: pobijana presuda), kojom je on poništio odluku Komisije C(2007) 3409 od 13. srpnja 2007. o izmjeni nacionalnog plana raspodjele emisijskih jedinica stakleničkih plinova za razdoblje od 2008. do 2012. (u daljnjem tekstu: sporna odluka), o kojem je Republika Latvija obavijestila Komisiju, sukladno Direktivi Europskog parlamenta i Vijeća 2003/87/EZ od 13. listopada 2003. o uspostavi sustava trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova unutar Zajednice i o izmjeni Direktive Vijeća 96/61/EZ (SL L 275, str. 32.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 9., str. 32.), kako je izmijenjena Direktivom 2004/101/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 27. listopada 2004. (SL L 338, str. 18.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 16., str. 80.; u daljnjem tekstu: Direktiva 2003/87).

         Pravni okvir

               2

               Direktivom 2003/87 prenose se međunarodne konvencije o suzbijanju klimatskog zagrijavanja, odnosno Okvirna konvencija Ujedinjenih naroda o promjeni klime, usvojena u New Yorku 9. svibnja 1992., a koja je u ime Europske zajednice odobrena Odlukom Vijeća 94/69/EZ od 15. prosinca 1993. (SL 1994., L 33, str. 11.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 16., str. 76.), i Kyotski protokol uz Okvirnu konvenciju Ujedinjenih naroda o promjeni klime, usvojen 11. prosinca 1997., a koji je u ime Europske zajednice odobren Odlukom Vijeća 2002/358/EZ od 25. travnja 2002. (SL L 130, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 16., str. 245.).

               3

               Članak 9. Direktive 2003/87 glasi kako slijedi:
               „1.   Za svako razdoblje iz članka 11. stavaka 1. i 2. svaka država članica izrađuje nacionalni plan u kojem se navodi ukupna količina emisijskih jedinica koje namjerava raspodijeliti za to razdoblje i prijedlog načina raspodjele tih emisijskih jedinica. Plan se temelji na objektivnim i transparentnim kriterijima, uključujući i one navedene u Prilogu III., uzimajući u obzir mišljenje javnosti. Komisija, ne dovodeći u pitanje Ugovor [o EZ‑u], najkasnije do 31. prosinca 2003. daje upute o primjeni kriterija navedenih u Prilogu III.
               Za razdoblje navedeno u članku 11. stavku 1. plan se objavljuje i o njemu se obavješćuju Komisija i države članice najkasnije do 31. ožujka 2004. Za naredna razdoblja plan se objavljuje, a Komisiju i države članice o njemu se obavješćuje najmanje 18 mjeseci prije početka relevantnog razdoblja.
               […]
               3.   U roku od tri mjeseca otkad ju država članica obavijesti o nacionalnom planu raspodjele emisijskih jedinica u skladu sa stavkom 1., Komisija može odbiti plan ili neki dio plana ako on nije usklađen s kriterijima navedenim u Prilogu III. ili u članku 10. Država članica može donijeti odluku u skladu s odredbama članka 11. stavaka 1. ili 2. samo ako Komisija prihvati predložene izmjene. Komisija mora obrazložiti svaku odluku o odbijanju.”

               4

               Sukladno odredbama članka 11. stavka 2. Direktive 2003/87:
               „Za petogodišnje razdoblje koje počinje 1. siječnja 2008. i za svako naredno petogodišnje razdoblje, svaka država članica odlučuje o ukupnoj količini emisijskih jedinica koje će raspodijeliti za to razdoblje i pokreće postupak raspodjele tih emisijskih jedinica operateru svakog postrojenja. Ova odluka donosi se najkasnije 12 mjeseci prije početka relevantnog razdoblja i temelji se na nacionalnom planu raspodjele države članice u skladu s člankom 9. i člankom 10., uzimajući u obzir mišljenje javnosti.”

         Okolnosti spora

               5

               Dopisom od 16. kolovoza 2006. Republika Latvija obavijestila je, u skladu s člankom 9. stavkom 1. Direktive 2003/87, Komisiju o svojem nacionalnom planu raspodjele za razdoblje od 2008. do 2012. (u daljnjem tekstu: NPR). Prema tom je planu Republika Latvija namjeravala svojoj nacionalnoj industriji, obuhvaćenoj Prilogom I. Direktivi 2003/87, dodijeliti prosječnu godišnju količinu od 7,763883 milijuna tona ekvivalenta ugljikovog dioksida (MteCO2).

               6

               Komisija je 29. studenoga 2006. donijela prvu odluku o odbijanju.

               7

               Dopisom od 29. prosinca 2006. Republika Latvija obavijestila je Komisiju o revidiranom NPR‑u, kojim je bila predviđena dodjela ukupne prosječne količine od 6,253146 MteCO2.

               8

               Komisija je dopisom od 30. ožujka 2007. sastavljenom na engleskom jeziku utvrdila da su informacije sadržane u NPR‑u nepotpune i zatražila od Republike Latvije da odgovori na određena pitanja i da dostavi dodatne informacije.

               9

               Republika Latvija odgovorila je na taj zahtjev za informacije dopisom od 25. travnja 2007.

               10

               Komisija je 13. srpnja 2007. donijela spornu odluku.

         Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

               11

               Republika Latvija je zahtjevom podnesenim tajništvu Općeg suda 26. rujna 2007. podnijela tužbu za poništenje sporne odluke.

               12

               Republika Latvija je u potporu svojoj tužbi iznijela četiri tužbena razloga koji se temelje, kao prvo, na kršenju nadležnosti utvrđenih Ugovorom u području energetske politike, kao drugo, na kršenju načela nediskriminacije, kao treće, na nepoštovanju obveza koje proizlaze iz Kyotskog protokola uz Okvirnu konvenciju Ujedinjenih naroda o promjeni klime i, kao četvrto, na nepoštovanju roka od tri mjeseca predviđenog člankom 9. stavkom 3. Direktive 2003/87.

               13

               Opći je sud pobijanom presudom odlučio poništiti spornu odluku zbog kršenja članka 9. stavka 3. navedene direktive, smatrajući da nije potrebno očitovati se o dopuštenosti i o osnovanosti drugih tužbenih razloga koje je iznijela Republika Latvija.

               14

               Naime, Opći sud smatrao je prikladnim da prvo ocijeni osnovanost četvrtog tužbenog razloga, koji se temelji na nepoštovanju roka od tri mjeseca predviđenog člankom 9. stavkom 3. Direktive 2003/87.

               15

               U tom kontekstu Opći je sud najprije u točkama 45. do 49. pobijane presude ispitao ovlast provjere Komisije na temelju članka 9. stavka 3. predmetne direktive. Na temelju svoje sudske prakse istaknuo je da se ta ovlast provjere mora provesti u roku od tri mjeseca od trenutka kada država članica obavijesti o navedenom NPR‑u (rješenje Općeg suda od 30. travnja 2007., EnBW Energie Baden‑Württemberg/Komisija, T‑387/04, Zb., str. II‑1195., t. 104., i presuda Općeg suda od 7. studenoga 2007., Njemačka/Komisija, T‑374/04, Zb., str. II‑4431., t. 116.).

               16

               Istaknuo je da, ako Komisija ne donese odluku o odbijanju, NPR o kojem je obaviještena postaje konačan i uživa presumpciju zakonitosti koja državi članici omogućuje da ga provede. Dodao je da iz ustaljene sudske prakse ne proizlazi da Komisija mora sastaviti formalnu odluku o prihvaćanju izmjena napravljenih u NPR‑u. Upravo suprotno, takvo bi tumačenje, s jedne strane, bilo protivno načelu prema kojem Komisija nema opću ovlast odobravanja NPR‑a i, s druge strane, ne bi bilo u skladu sa strukturom članka 9. stavka 3. treće rečenice Direktive 2003/87, u kojoj nije riječ o odluci o odobrenju, nego o odluci o odbijanju.

               17

               Opći je sud zatim u točkama 50. do 57. pobijane presude ispitao pojam obavješćivanja u smislu članka 9. stavka 3. Direktive 2003/87. Opći sud je, kao prvo, utvrdio da sporna odluka nije bila donesena u roku od tri mjeseca od obavješćivanja o revidiranom NPR‑u, odnosno 29. prosinca 2006., nego tek 13. srpnja 2007. Opći sud je zbog toga smatrao da valja ocijeniti odnosi li se pojam obavješćivanja o NPR‑u, u smislu članka 9. stavka 3. te direktive, na obavješćivanje kako o prvoj inačici NPR‑a tako i o revidiranom NPR‑u, osobito nakon odluke Komisije o odbijanju.

               18

               Opći sud je u točkama 54. i 55. pobijane presude istaknuo:

                        „54.

                        [...] s teleološkog stajališta, svrha je postupka pokrenutog na osnovi članka 9. stavka 3. Direktive 2003/87, osim mogućnosti prethodne provjere Komisije, osigurati državama članicama pravnu sigurnost, a osobito im omogućiti da u kratkom roku budu upoznate s načinom na koji mogu dodijeliti emisijske jedinice i upravljati sustavom trgovanja emisijskim jedinicama Zajednice na temelju svojeg NPR‑a tijekom relevantnog razdoblja raspodjele. Naime, s obzirom na ograničeno trajanje tog razdoblja, a to je od tri do pet godina (članak 11. Direktive 2003/87), u pravnom je interesu Komisije i država članica da se svaki spor u vezi sa sadržajem NPR‑a brzo riješi i da taj NPR, za sve vrijeme valjanosti, ne bude izložen opasnosti da ga Komisija ospori (gore navedeno rješenje EnBW Energie Baden‑Württemberg/Komisija, t. 117.).

                        55.

                        Ta se razmatranja primjenjuju na svaki NPR, neovisno o tome je li ili nije riječ o prvotno dostavljenoj ili o naknadno revidiranoj inačici. Nadalje, zahtjev koji se postavlja Komisiji da, nakon što je obaviještena o revidiranom NPR‑u, provede brzu i učinkovitu provjeru još je važniji kada je toj provjeri prethodila prva faza ispitivanja prvotnog NPR‑a, koje je eventualno dovelo do odluke o odbijanju, a zatim i do izmjena NPR‑a. Iako Komisija tvrdi da je ovlaštena ispitati predložene izmjene NPR‑a ili revidiranog NPR‑a, a da ne mora poštovati rok od tri mjeseca iz članka 9. stavka 3. Direktive 2003/87, takva pretpostavka može spriječiti cilj brze i učinkovite provjere te pravne sigurnosti na koju država članica koja obavješćuje o planu ima pravo kako bi dodijelila emisijske jedinice postrojenjima koja se nalaze na njezinu području prije početka razdoblja trgovanja na temelju članka 11. navedene direktive.”

               19

               Opći sud zatim je u točki 57. pobijane presude zaključio da „pojam obavješćivanja u smislu članka 9. stavka 3. Direktive 2003/87 [obuhvaća] prvotnu obavijest, ali i daljnje obavijesti o različitim inačicama NPR‑a, tako da se za svako obavješćivanje primjenjuje novi rok od tri mjeseca”.

               20

               U tim je okolnostima Opći sud u točki 58. pobijane presude zaključio da, u ovom slučaju, zbog obavješćivanja o revidiranom NPR‑u 29. prosinca 2006., teče novi rok od tri mjeseca u smislu članka 9. stavka 3. Direktive 2003/87 i u točki 59. pobijane presude odlučio je:
               „Budući da je rok od tri mjeseca u smislu članka 9. stavka 3. Direktive 2003/87 istekao 29. ožujka 2007., zahtjev za podatke koji je 30. ožujka 2007. Komisija uputila Republici Latviji podnesen je sa zakašnjenjem. Stoga nema potrebe ocjenjivati, s jedne strane, bi li takav zahtjev, pod pretpostavkom da je bio podnesen u tom roku, mogao prekinuti ili obustaviti rok ni, s druge strane, bi li takav učinak prekidanja ili obustave mogao nastupiti usprkos činjenici da je taj dopis bio sastavljen na engleskom jeziku, a ne na latvijskom jeziku.”

               21

               Opći sud utvrdio je u točki 61. pobijane presude da „s obzirom na osobitosti postupka ispitivanja na temelju članka 9. stavka 3. Direktive 2003/87, po završetku tog postupka, ako Komisija u roku od tri mjeseca nije donijela odluku, NPR [postaje] konačan i [uživa] presumpciju zakonitosti”, te je na kraju u točki 62. te presude zaključio da „[sporna] odluka [mora] biti poništena zbog kršenja članka 9. stavka 3. Direktive 2003/87 a da [nije] potrebno očitovati se o dopuštenosti i utemeljenosti drugih tužbenih razloga koje je iznijela Republika Latvija”.

         Zahtjevi stranaka u žalbi

               22

               Komisija traži od Suda da ukine pobijanu presudu i naloži Republici Latviji snošenje troškova.

               23

               Republika Latvija traži od Suda da odbije žalbu.

               24

               Rješenjem predsjednika Suda od 29. rujna 2011. odobrena je intervencija Češke Republike na strani Republike Latvije.

         O žalbi

               25

               Komisija u potporu svojoj žalbi iznosi jedan žalbeni razlog, koji se temelji na pogrešci koja se tiče prava, a koju je počinio Opći sud u pogledu tumačenja članka 9. stavka 3. Direktive 2003/87.

         Argumentacija stranaka

               26

               Prema mišljenju Komisije, razmišljanje Općeg suda počiva na neispravnom tumačenju članka 9. stavka 3. Direktive 2003/87 u gore navedenom rješenju EnBW Energie Baden Württemberg/Komisija. Komisija smatra da je Opći sud u tom rješenju u svojoj analizi pomiješao prvu i drugu rečenicu članka 9. stavka 3. Direktive 2003/87 na način da se drugoj rečenici, u konačnici, oduzela njezina bit.

               27

               Kako tvrdi Komisija, Opći sud pogrešno je smatrao da je podnošenje izmjena predviđenih drugom rečenicom tek dio prvotnog postupka ispitivanja NPR‑a o kojem je obaviještena, a koji ne mora nužno biti zaključen formalnom odlukom, osobito kada država članica za vrijeme tog postupka unese sve zatražene izmjene. Tako je Opći sud također smatrao da, kada država članica odbije izmijeniti svoj NPR, Komisija ima mogućnost donijeti odluku o odbijanju prije isteka roka od tri mjeseca.

               28

               Prema Komisiji, pristup Općeg suda, koji se sastoji od ispitivanja izmjena o kojima je obaviještena kao da je riječ o obavješćivanju o novom NPR‑u, te stoga od ponovne primjene roka od tri mjeseca predviđenog u prvoj rečenici članka 9. stavka 3. Direktive 2003/87, pogrešan je. Komisija smatra da je taj pristup protivan uvodnom tekstu članka 9. stavka 3. navedene direktive, kojim je predviđeno da rok počinje teći od dana kada je Komisija obaviještena o NPR‑u navedenom u stavku 1. tog članka, odnosno na dan prve obavijesti koju je podnijela država članica i da se taj tekst ne odnosi na ispitivanje izmjena predviđenih člankom 9. stavkom 3. drugom rečenicom Direktive 2003/87.

               29

               Uz to, Komisija naglašava da, protivno mišljenju Općeg suda, njegovo tumačenje članka 9. stavka 3. Direktive 2003/87 nije u skladu s teleološkim tumačenjem navedenog stavka 3. Naprotiv, uklanjanjem postupka predviđenog u članku 9. stavku 3. drugoj rečenici te direktive i zahtijevanjem da se pokrene novi postupak na temelju odredbi prve rečenice te odredbe, kada Komisija odbije NPR ili njegov dio, Opći sud ugrožava zaštitu legitimnih očekivanja i može predstavljati prepreku provedbi NPR‑a.

               30

               Konačno, Komisija smatra da se sadržaj članka 9. stavka 3. Direktive 2003/87, a osobito druge rečenice tog stavka 3., moraju tumačiti na način da se ova faza postupka ne odnosi na čitav plan kao takav, nego isključivo na izmjene NPR‑a. Smatra da bi, ako bi se trebalo pridržavati pristupa Općeg suda, valjalo iznova ocjenjivati cjelokupni NPR, što bi moglo dovesti do opasnosti da se postigne posve drugačiji rezultat. Osim toga, kada bi takve ponovljene ocjene svaki puta završile odbijanjem Komisije, taj bi se postupak mogao uvijek iznova započinjati unedogled.

               31

               Komisija zaključuje da, ako je zakonodavac povjerio Komisiji zadaću da prihvati izmjene NPR‑a (a nije se ograničio na to da joj jednostavno dopusti da im se ne protivi), to je učinio upravo zato što se Direktivom 2003/87 nastoji stvoriti siguran i predvidljiv okvir za operatere kako bi mogli planirati smanjenja emisija u uvjetima najveće sigurnosti. Taj NPR stvara zakonska prava i legitimna očekivanja, tako da svaka izmjena u takvom planu mora počivati ne na nedjelovanju, nego na pozitivnom i transparentnom regulatornom aktu Europske unije.

               32

               Republika Latvija najprije naglašava da bi, sukladno cilju članka 9. stavka 3. Direktive 2003/87, postupak usklađivanja NPR‑a trebao biti takav da osigurava učinkovito i brzo usvajanje tog plana, što je nužno za postizanje cilja utvrđenog u članku 1. te direktive, odnosno „promicanja smanjenja emisija stakleničkih plinova na način koji je učinkovit u troškovnom i gospodarskom smislu”.

               33

               Republika Latvija osporava tumačenje koje predlaže Komisija i smatra da je takvo tumačenje protivno ciljevima koji se žele postići Direktivom 2003/87. Prema mišljenju Republike Latvije, tumačenje koje predlaže Komisija znači da usvajanje izmjena NPR‑a ovisi isključivo o diskrecijskoj ovlasti Komisije, koja, uz to, ne bi smjela biti vremenski ograničena. Kada bi, sukladno članku 9. stavku 3. Direktive 2003/87, uvijek bila potrebna formalna odluka za prihvaćanje izmjena NPR‑a, postupak prihvaćanja cijelog NPR‑a bio bi kompliciraniji i više podložan formalnostima. Osim toga, države članice u takvim slučajevima ne bi mogle računati na činjenicu da će Komisija iznijeti primjedbe u određenom roku. Slijedom navedenoga, ne bi bila zajamčena načela pravne sigurnosti i predvidljivosti.

               34

               Republika Latvija smatra da se pridržavanje tumačenja Komisije i odvojeno razmatranje druge rečenice navedenog članka 9. stavka 3. dovode do situacije u kojoj je Komisiji dodijeljena šira ovlast u postupku odobravanja izmjena nego što je ovlast koju uživa u postupku prihvaćanja ili odbijanja prvotno podnesenog NPR‑a. Tumačenje koje je predložila Komisija dovelo bi do situacije u kojoj odobravanje izmjena u NPR‑u, protivno prvotnom odobrenju, ne bi bilo podložno vremenskom kriteriju, dok bi, istovremeno, taj postupak bio još uvijek podložan materijalnom kriteriju. Takvo tumačenje ne može se smatrati sukladnim članku 9. stavku 3. Direktive 2003/87 niti ciljevima sustava trgovanja emisijskim jedinicama općenito.

               35

               Ta država članica smatra da je zakonodavac Unije Komisiji povjerio vrlo veliku diskrecijsku ovlast dopustivši joj ne samo da iznosi primjedbe na prvotno podnesen NPR, već i da ispituje jesu li te primjedbe uzete u obzir. Uz to, ako Komisija ocijeni da napravljene izmjene nisu prihvatljive, taj joj je zakonodavac dao pravo da donese negativnu odluku. Prema mišljenju te države članice, razumno je smatrati da je, kao u postupku ispitivanja prvotnog NPR‑a, to pravo ograničeno kako vremenski tako i materijalno.

               36

               Republika Latvija u tom kontekstu podsjeća da načelo proporcionalnosti, koje je jedno od općih načela prava Unije, osobito zahtijeva da akti institucija Unije ne prekoračuju granice onoga što je prikladno i nužno za ostvarivanje legitimnih ciljeva koji se žele postići predmetnim propisima. U ovom slučaju smatra da, iako se ne osporava pravo Komisije da ocjenjuje izmjene, ono se ne može smatrati apsolutnim i neograničenim. Tumačenje članka 9. stavka 3. Direktive 2003/87 predloženo u točkama 6. do 9. žalbe Komisije dovelo bi do rezultata koji je neproporcionalan za državu članicu i ugrozilo bi legitimna očekivanja i pravnu sigurnost.

               37

               Prema Republici Latviji, sustavno tumačenje druge rečenice navedenog članka 9. stavka 3., u pogledu prve rečenice te iste odredbe, koja Komisiji omogućuje da prihvati NPR pozitivno i implicitno, odnosno bez donošenja formalne odluke, mora dovesti do rezultata prema kojem odobravanje izmjena mora biti podložno postupku prihvaćanja koji je jednako potpun kao postupak koji se primjenjuje na prvotno podneseni NPR. Taj bi rezultat također implicitno proizašao iz članka 9. stavka 3. treće rečenice te direktive, koji sadržava zahtjev obrazlaganja, ali ne u slučaju Komisijina odobrenja, nego u slučajevima u kojima je odbila navedene izmjene. Komisija bi također imala mogućnost prešutno izraziti svoju namjeru u roku od tri mjeseca.

               38

               Prema mišljenju Republike Latvije, iz sustavnog i teleološkog tumačenja proizlazi da se razdoblje od tri mjeseca predviđeno u članku 9. stavku 3. Direktive 2003/87 primjenjuje ne samo na NPR o kojem je Komisija obaviještena, već i na izmjene napravljene u tom planu.

               39

               Ta država članica ističe da je potreban učinkovit i brz postupak obavještavanja o NPR‑u jer, sukladno članku 11. Direktive 2003/87, sljedeće se mjere mogu usvojiti tek nakon što se odobri NPR ili njegove izmjene. Naprotiv, ako bi Komisija, kao što sama tvrdi, imala neograničen rok za ispitivanje tih izmjena, bilo bi nemoguće postići taj učinkoviti i brzi rezultat koji „ne smanjuje gospodarski razvoj”. Nepredvidljivost roka (i stupanja na snagu) ne stvara pravnu sigurnost i ne pruža zaštitu legitimnih očekivanja ni operaterima ni državama članicama, a ni bilo kojem drugom sudioniku unutarnjeg tržišta Unije.

               40

               Republika Latvija dodaje da bi se rok za ispitivanje prvotnog plana utvrđen u članku 9. stavku 3. Direktive 2003/87 morao smatrati obveznim. Iako se tom direktivom ne primjenjuje izričito rok od tri mjeseca na ispitivanje izmjena, bilo bi besmisleno da Komisija bude prvotno dužna pridržavati se određenog roka, a da se takvo ograničenje ne primjenjuje na ispitivanje izmjena. Postupak usklađivanja tako bi izgubio na transparentnosti, predvidljivosti i učinkovitosti. Prema tome, čak iako se rok od tri mjeseca ne može uvijek u svim slučajevima izravno primijeniti na izmjene, dulji rok ne može se smatrati „razumnim rokom”.

               41

               Češka Republika svojom intervencijom staje na stranu argumenata Republike Latvije, kojima se ističe osnovanost tumačenja Općeg suda u pobijanoj presudi.

               42

               Ta država članica tvrdi da iz odredbi članaka 9. do 11. Direktive 2003/87 proizlazi da razdoblju trgovanja prethodi više pripremnih faza, za koje predmetna direktiva utvrđuje jasan raspored. Prema Češkoj Republici, iz analize tog rasporeda sadržanog u predmetnoj direktivi proizlazi da je, za potrebe „prihvaćanja” NPR‑a o kojem je Komisiju obavijestila država članica, zakonodavac Unije odredio obvezujući vremenski rok od šest mjeseci.

               43

               Naime, budući da u okviru tih šest mjeseci Komisija ima rok od tri mjeseca da eventualno odbije NPR o kojem je prvotno bila obaviještena, jasno je, kako tvrdi da država članica, da za potrebe odobrenja izmjena koje je predložila država članica nakon što je Komisija odbila plan preostaju još samo druga tri mjeseca u tom vremenskom razdoblju.

               44

               Stoga je to razlog zbog kojeg, prema Češkoj Republici, u mjeri u kojoj Komisija u svojoj žalbi navodi „razuman rok”, nema nikakve sumnje da taj rok ne može biti dulji od tri mjeseca, uzimajući u obzir prethodno naveden obvezujući vremenski raspored, te da bi čak trebao biti i kraći jer je, nakon odluke o odbijanju, državi članici potrebno i neko vrijeme da pripremi izmjene koje su joj nametnute s obzirom na to da je vezana načelom lojalne suradnje.

         Ocjena Suda

               45

               Pitanje postavljeno ovom žalbom odnosi se na tumačenje članka 9. stavka 3. Direktive 2003/87. Taj stavak sadržava tri pravila. Na temelju članka 9. stavka 3. prve rečenice, u roku od tri mjeseca otkad je država članica obavijesti o NPR‑u, Komisija može odbiti plan ili neki dio plana ako on nije usklađen s kriterijima navedenima u Prilogu III. ili s odredbama članka 10. te direktive. U skladu s drugom rečenicom te odredbe, država članica donosi odluku, na temelju članka 11. stavaka 1. ili 2. navedene direktive, samo ako Komisija prihvati predložene izmjene.

               46

               Prvo valja istaknuti da po završetku postupka iz članka 9. Direktive 2003/87 NPR o kojem je država članica obavijestila Komisiju uživa presumpciju zakonitosti jer se, po isteku roka od tri mjeseca predviđenog u stavku 3. tog članka, smatra konačnim ako Komisija nije iznijela primjedbe, tako da ga država članica može usvojiti.

               47

               Drugo, valja podsjetiti, kao što je to pravilno istaknuo Opći sud u točki 46. pobijane presude, da je ovlast Komisije da provjerava i odbija NPR‑ove, a koja proizlazi iz članka 9. stavka 3. Direktive 2003/87, strogo određena jer takva ovlast ima materijalna i vremenska ograničenja. S jedne je strane ograničena na to da Komisija ispituje sukladnost NPR‑a s kriterijima iz Priloga III. Direktivi 2003/87 te s odredbama članka 10. te direktive, a s druge se strane mora se provesti u roku od tri mjeseca od datuma kada država članica Komisiju obavijesti o NPR‑u.

               48

               Nasuprot tome, valja utvrditi da člankom 9. stavkom 3. Direktive 2003/87 nije predviđeno nikakvo ograničenje u pogledu izmjena koje se mogu unijeti u NPR, osim da moraju biti prihvaćene. Tako izmjene unesene u NPR mogu biti posljedica zahtjeva Komisije, ali ih država članica može provesti i samoinicijativno.

               49

               U tom kontekstu Komisija se protivi tumačenju članka 9. stavka 3. Direktive 2003/87 koje proizlazi iz pobijane presude, a osobito tezi prema kojoj se, kada Komisija u roku od tri mjeseca ne izrazi protivljenje NPR‑u koji je bio izmijenjen na njezin zahtjev, nakon što je odbila njegovu prvu inačicu, izmijenjeni NPR smatra konačnim i država članica koja ju je o njemu obavijestila može ga usvojiti.

               50

               Komisija osobito ističe da se druga rečenica navedenog članka 9. stavka 3. primjenjuje ne samo na NPR u kojem je država članica samoinicijativno napravila izmjene nakon što ga je Komisija prihvatila, već i na svako daljnje obavještavanje o NPR‑u izmijenjenom nakon odluke o odbacivanju prve inačice, tako da je njegovo usvajanje uvjetovano prethodnom pozitivnom odlukom o sukladnosti koju donosi Komisija.

               51

               To se tumačenje ne može prihvatiti.

               52

               Naime, Komisija je najprije obvezana rokom od tri mjeseca za odbijanje NPR‑a o kojem je obaviještena. Taj rok proizlazi iz vremenskog rasporeda iz Direktive 2003/87, utvrđenog u njezinu članku 9. stavku 1. i u članku 11. stavku 2. Na temelju tog rasporeda Komisiju se o planovima obavješćuje najmanje 18 mjeseci prije početka relevantnog razdoblja, a plan se provodi najkasnije 12 mjeseci prije početka tog razdoblja raspodjele emisijskih jedinica. Kada se o izmijenjenom NPR‑u obavješćuje nakon što je Komisija odbila njegovu prvotnu inačicu, pridržavanje tog roka od tri mjeseca još je opravdanije jer je preostalo vrijeme prije primjene plana znatno kraće nego prilikom prvog obavješćivanja o NPR‑u.

               53

               U tom pogledu Komisija ne može tvrditi da bi tumačenje članka 9. stavka 3. Direktive 2003/87, koje proizlazi iz pobijane presude, moglo imati za posljedicu da, u određenim okolnostima, državi članici bude omogućeno da odugovlači ispitivanje NPR‑a jer je nužno u interesu država članica da se NPR usvoji u rokovima predviđenima odredbama navedenima u prethodnoj točki ove presude.

               54

               Nadalje, iz članka 9. stavka 3. Direktive 2003/87, kao i iz pripremnih materijala za tu direktivu, proizlazi da ovlast koju ima Komisija ne uključuje ovlast zamjenjivanja ili uniformizacije, koja bi podrazumijevala ovlast određivanja najveće količine emisijskih jedinica stakleničkih plinova koje se mogu dodijeliti, nego samo ovlast provjere sukladnosti NPR‑ova s kriterijima iz Priloga III. Direktivi 2003/87 (presude od 29. ožujka 2012., Komisija/Poljska, C‑504/09 P, t. 80., i presuda Komisija/Estonija, C‑505/09 P, t. 82.). Komisija je stoga ovlaštena samo provjeriti tu sukladnost i odbiti NPR ako nije sukladan s tim kriterijima i tim odredbama.

               55

               U tom kontekstu, ako je zakonodavac Unije smatrao da je rok od tri mjeseca dovoljan da Komisija provede svoju ovlast provjere i da odbaci NPR o kojem je obaviještena, a koji nije sukladan s navedenim kriterijima, taj se rok mora tim više smatrati dovoljnim za provjeru izmijenjene inačice tog NPR‑a jer je Komisija već i prvi puta mogla ispitati podatke o nacionalnoj industriji na koju se NPR odnosi.

               56

               Protivno navodima Komisije, takvo tumačenje ne lišava korisnog učinka drugu rečenicu navedenog članka 9. stavka 3. Naime, ta se odredba može primijeniti kada Komisija nije odbila NPR o kojem ju je obavijestila država članica, koja ga stoga može provesti, i kada predmetna država članica može uzeti u obzir eventualne izmjene nakon odobrenja Komisije.

               57

               Treće, valja podsjetiti da, u skladu s člankom 9. stavkom 3. trećom rečenicom Direktive 2003/87, svaka odluka Komisije o odbijanju NPR‑a mora biti obrazložena. Takva odredba upućuje stoga na aktivno ponašanje Komisije koja, s obzirom na ciljeve učinkovitosti koji proizlaze iz uvodne izjave 5. Direktive 2003/87, mora imati vremenska ograničenja bez obzira na to u kojoj je fazi postupak ispitivanja sukladnosti NPR‑a.

               58

               Opći sud stoga nije počinio pogrešku koja se tiče prava utvrdivši da ovlast Komisije da nakon prve odluke o odbijanju prvotne inačice NPR‑a odbije i izmijenjenu inačicu NPR‑a podliježe roku od tri mjeseca predviđenom u članku 9. stavku 3. prvoj rečenici Direktive 2003/87.

               59

               Prema tome, jedini žalbeni razlog Komisije mora se odbiti. Stoga i žalba mora biti odbijena.

         Troškovi

               60

               Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, u slučaju kada žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima.

               61

               U skladu s člankom 138. stavkom 1. Poslovnika, koji se primjenjuje na žalbeni postupak na temelju članka 184. stavka 1. tog Poslovnika, svakoj stranci koja ne uspije u postupku nalaže se snošenje troškova, ako je postavljen takav zahtjev. Budući da Republika Latvija nije podnijela zahtjev da Komisija snosi troškove, Komisija i Republika Latvija same snose svoje troškove.

               62

               Na temelju članka 140. stavka 1. tog Poslovnika, države članice i institucije koje su intervenirale u postupak snose vlastite troškove. Stoga Češka Republika, koja je intervenirala u ovom postupku, snosi vlastite troškove.

               Slijedom navedenog, Sud (prvo vijeće) proglašava i presuđuje:

                        1.

                           Žalba se odbija.

                        2.

                           Europska komisija, Republika Latvija i Češka Republika snosit će vlastite troškove.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: latvijski


Presuda Suda (veliko vijeće) 13. studenoga 2012.#Test Claimants in the FII Group Litigation protiv Commissioners of Inland Revenue i Commissioners for Her Majesty's Revenue & Customs.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po High Court of Justice (Chancery Division).#Predmet C-35/11.


Presuda Prvostupanjskog suda (treće vijeće) od 1. srpnja 2008. # Região autónoma dos Açores protiv Vijeća Europske unije. # Tužba za poništenje - Ribarstvo - Nedopuštenost. # Predmet T-37/04.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 4. ožujka 2010. # Zhejiang Aokang Shoes Co., Ltd (T-407/06) i Wenzhou Taima Shoes Co., Ltd (T-408/06) protiv Vijeća Europske unije. # Damping - Jednako postupanje. # Spojeni predmeti T-407/06 i T-408/06.


title: Presuda Suda (šesto vijeće) od 17. svibnja 2017.#Portugalska Republika protiv Europske komisije.#Žalba – EFJP i EPFRR – Provedbena odluka Europske komisije – Dostava adresatu – Naknadni ispravak formata za tiskanje priloga – Objava odluke u Službenom listu Europske unije – Rok za tužbu – Dan od kojega rok počinje teći – Nepravodobnost – Nedopuštenost.#Predmet C-337/16 P.

text:
         PRESUDA SUDA (šesto vijeće)
      17. svibnja 2017. (
            1
         )
      „Žalba — EFJP i EPFRR — Provedbena odluka Europske komisije — Dostava adresatu — Naknadni ispravak formata za tiskanje priloga — Objava odluke u Službenom listu Europske unije — Rok za tužbu — Dan od kojega rok počinje teći — Nepravodobnost — Nedopuštenost“
      U predmetu C‑337/16 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije podnesene 16. lipnja 2016.,

         Portugalska Republika, koju zastupaju L. Inez Fernandes, M. Figueiredo, J. Saraiva de Almeida i P. Estêvão, u svojstvu agenata,
      tužitelj,
      a druga stranka postupka je

         Europska komisija, koju zastupaju D. Triantafyllou i M. França, u svojstvu agenata,
      tuženik u prvom stupnju,
      SUD (šesto vijeće),
      u sastavu: E. Regan, predsjednik vijeća, J.-C. Bonichot (izvjestitelj) i A. Arabadjiev, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Svojom žalbom Portugalska Republika traži poništenje rješenja Općeg suda Europske unije od pobijano rješenje, 19. travnja 2016., Portugal/Komisija (T‑550/15, neobjavljeno, u daljnjem tekstu: EU:T:2016:237), kojom je Opći sud kao nedopuštenu odbacio tužbu za poništenje Provedbene odluke Komisije (EU) 2015/1119 od 22. lipnja 2015. o isključenju iz financiranja Europske unije određenih izdataka nastalih za države članice u okviru Europskog fonda za jamstva u poljoprivredi (EFJP) i Europskog poljoprivrednog fonda za ruralni razvoj (EPFRR) (SL 2015., L 182, str. 39., u daljnjem tekstu: sporna odluka), u dijelu u kojem se njome isključuju određeni izdaci nastali za Portugalsku Republiku.

         Okolnosti spora i sporna odluka

               2

               Dana 22. lipnja 2015. Komisija je donijela spornu odluku kojom je među ostalim na Portugalsku Republiku primijenila financijski ispravak u iznosu od 8 milijuna eura, u pogledu mjere „Ostale izravne potpore – ovce i koze” za financijske godine 2010. do 2012.

               3

               Članak 2. sporne odluke osobito predviđa:
               „Ova je odluka upućena […] Portugalskoj Republici […].”

               4

               Stalnom predstavništvu Portugalske Republike pri Europskoj uniji sporna odluka dostavljena je 23. lipnja 2015. pod brojem C(2015) 4076.

               5

               Sporna odluka objavljena je 10. srpnja 2015. u Službenom listu Europske unije.

               6

               Stalno predstavništvo Portugalske Republike pri Europskoj uniji primilo je 20. srpnja 2015. obavijest uz sljedeću napomenu na engleskom jeziku:
               „Zbog tehničke pogreške mogli bi postojati problemi s prilogom [spornoj odluci] od 22. lipnja 2015. dostavljenoj 23. lipnja 2015. u pogledu formata za tiskanje. Iz tog razloga ponovno vam šaljemo prilog u kojem su problemi s formatom za tiskanje otklonjeni.”

         Tužba pred Općim sudom i pobijano rješenje

               7

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 23. rujna 2015. Portugalska Republika zatražila je poništenje sporne odluke.

               8

               Komisija je zasebnim aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 9. listopada 2015. istaknula prigovor nedopuštenosti na temelju članka 130. stavka 1. Poslovnika Općeg suda. Dana 20. studenoga 2015. Portugalska Republika podnijela je svoja očitovanja o prigovoru nedopuštenosti koji je istaknula Komisija.

               9

               Opći je sud mjerom upravljanja postupkom od 4. veljače 2016. zatražio od Komisije informacije o problemima s formatom za tiskanje navedenima u njezinoj obavijesti od 20. srpnja 2015. Dopisom od 17. veljače 2016. Komisija je postupila u skladu sa zahtjevom Općeg suda dostavljanjem traženih informacija.

               10

               Opći je sud pobijanim rješenjem utvrdio da je tužba Portugalske Republike očito bila podnesena nakon propisanog roka pa je stoga bila nepravodobna.

               11

               U tom pogledu Opći je sud zaključio da je rok za podnošenje tužbe protiv sporne odluke počeo teći od njezine dostave Portugalskoj Republici, odnosno 23. lipnja 2015. Prema Općem sudu, u skladu s njegovim Poslovnikom, rok za podnošenje tužbe, uz produljenje zbog udaljenosti, istekao je 2. rujna 2015. u ponoć.

               12

               Slijedom toga, Opći sud odbacio je tužbu Portugalske Republike kao nedopuštenu.

         Zahtjevi stranaka

               13

               Portugalska Republika u svojoj žalbi od Suda zahtijeva da:

                        —

                        ukine pobijano rješenje u dijelu u kojem je Opći sud ocijenio Komisijin prigovor nedopuštenosti osnovanim;

                        —

                        presudi da je tužba protiv sporne odluke bila valjano podnesena u roku određenom u članku 263. UFEU‑a, i

                        —

                        naloži Komisiji snošenje svih troškova.

               14

               Komisija od Suda zahtijeva da:

                        —

                        proglasi žalbu Portugalske Republike nedopuštenom ili, podredno, neosnovanom, i

                        —

                        naloži Portugalskoj Republici snošenje troškova.

         O žalbi

               15

               U prilog osnovanosti svoje žalbe Portugalska Republika ističe tri žalbena razloga koji se temelje na pogreškama koje se tiču prava u primjeni članka 263. šestog stavka UFEU‑a.

            Dopuštenost

         Argumentacija stranaka

               16

               Komisija tvrdi da je žalba nedopuštena jer su svi žalbeni razlozi Portugalske Republike nedopušteni zato što ta država članica osporava pobijano rješenje samo na temelju istih onih argumenata koje je istaknula pred Općim sudom, ne navodeći elemente i razloge zbog kojih je Opći sud navodno počinio pogreške koje se tiču prava.

               17

               Nadalje, argument Portugalske Republike da je Opći sud, u nedostatku uvjerljivih razloga za suprotno, trebao dati prednost tumačenju članka 263. UFEU‑a koje ne bi dovelo do prekluzije njezine tužbe, također je nedopušten jer se odnosi na ocjenu činjeničnog pitanja.

               18

               Portugalska Republika osporava prigovor nedopuštenosti koji je istaknula Komisija.

         Ocjena Suda

               19

               Budući da Komisija tvrdi da je ova žalba nedopuštena jer Portugalska Republika traži samo preispitivanje argumenata već istaknutih pred Opći sudom, valja podsjetiti da iz odredaba članka 168. stavka 1. točke (d) i članka 169. stavka 2. Poslovnika Suda proizlazi, među ostalim, da se u žalbi mora precizno navesti osporavane dijelove odluke čije se ukidanje traži kao i pravne argumente koji posebno podupiru taj zahtjev. Žalba u kojoj se samo ponavlja ili od riječi do riječi iznosi tužbene razloge i argumente koji su bili izneseni pred Općim sudom, uključujući i one utemeljene na činjenicama koje je taj sud izričito odbio, ne zadovoljava zahtjeve u pogledu obrazloženja koji proizlaze iz tih odredaba (presuda od 19. siječnja 2017., Komisija/Total i Elf Aquitaine, C‑351/15 P, EU:C:2017:27, t. 30. i navedena sudska praksa).

               20

               Međutim, pravna pitanja ocijenjena u prvom stupnju mogu ponovno biti raspravljana tijekom žalbenog postupka kada žalitelj osporava tumačenje ili primjenu prava Unije koju je dao Opći sud. Naime, ako žalitelj ne bi mogao temeljiti svoju žalbu na razlozima i argumentima već korištenima pred Općim sudom, žalbeni bi postupak bio lišen dijela svojeg smisla (presuda od 19. siječnja 2017., Komisija/Total i Elf Aquitaine, C‑351/15 P, EU:C:2017:27, t. 31. i navedena sudska praksa).

               21

               U ovom slučaju žalba Portugalske Republika nije namijenjena tome da se ishodi samo preispitivanje tužbe podnesene Općem sudu, nego se njome posebno želi dovesti u pitanje tumačenje koje je Opći sud dao članku 263. šestom stavku UFEU‑a i pravno rasuđivanje koje je taj sud dovelo do zaključka da je tužba te države članice očito bila podnesena nakon isteka propisanog roka i da je stoga bila nepravodobna.

               22

               U tu svrhu Portugalska Republika dovoljno je precizno identificirala elemente pobijanog rješenja koje osporava, kao i argumente podnesene u prilog svojem zahtjevu za poništenje.

               23

               Što se pak tiče dopuštenosti argumenta prema kojem je Opći sud, u nedostatku uvjerljivih razloga za suprotno, trebao dati prednost tumačenju članka 263. UFEU‑a koje ne bi dovelo do prekluzije njezine tužbe, razvidno je da se taj argument ne odnosi na „ocjenu činjeničnog pitanja” nego na način primjene te odredbe.

               24

               Slijedom toga, žalba Portugalske Republike je dopuštena.

            Meritum

         Drugi i treći žalbeni razlog

      – Argumentacija stranaka

               25

               Portugalska Republika smatra da je Opći sud počinio različite pogreške u tumačenju članka 263. šestog stavka UFEU‑a, osobito u točki 31. pobijanog rješenja.

               26

               S jedne strane, iz teksta te odredbe proizlazi da je objava sporne odluke u Službenom listu odlučujuća kad je riječ o roku za podnošenje tužbe. Naime, izraz „ovisno o slučaju” upućuje na to da se početak roka za podnošenje tužbe mora odrediti slijedeći redoslijed oblika objave navedenih u toj odredbi. Iz toga slijedi da je obavješćivanje podredno u odnosu na objavu, čak i kad je riječ o odlukama čija objava nije obvezna. To tumačenje potkrijepljeno je presudom od 10. ožujka 1998., Njemačka/Vijeće (C‑122/95, EU:C:1998:94) i omogućuje poštovanje načela pravne sigurnosti i izbjegavanje svake diskriminacije između država članica.

               27

               S druge strane, Portugalska Republika tvrdi da je Opći sud trebao dati prednost tumačenju članka 263. UFEU‑a koje ne bi dovelo do prekluzije njezine tužbe i u tu svrhu se poziva na presudu od 26. rujna 2013.. PPG i SNF/ECHA (C‑625/11 P, EU:C:2013:594).

               28

               U prilog tom argumentu, Portugalska Republika također se poziva na presudu od 22. siječnja 1997., Opel Austria/Vijeće (T‑115/94, EU:T:1997:3, t. 124.), iz koje proizlazi da načelo pravne sigurnosti zahtijeva da se o svakom aktu mora obavijestiti osoba u pitanju na način da se ona sa sigurnošću može upoznati s trenutkom od kojeg predmetni akt počinje stvarati pravne učinke. Iz iste presude proizlazi da se zahtjev pravne sigurnosti osobito strogo nameće kada je riječ o aktu koji može imati financijske posljedice, kako bi se osobama u pitanju omogućilo da točno poznaju opseg obveza koje im on nameće.

               29

               Osim toga, Portugalska Republika smatra da je Opći sud u točki 37. pobijanog rješenja zanemario posljedice koje proizlaze iz Komisijine stalne prakse objavljivanja, u Službenom listu, odluka o poravnanju izdataka nastalih u okviru EFJP‑a i EPFRR‑a.

               30

               U tom pogledu iz presude od 10. ožujka 1998., Njemačka/Vijeće (C‑122/95, EU:C:1998:94), proizlazi da je Portugalska Republika legitimno mogla očekivati da će sporna odluka biti objavljena u Službenom listu i da će danom objave početi teći rok za podnošenje tužbe.

               31

               Pored toga, Opći sud zanemario je pravne učinke koji proizlaze iz činjenice da Komisija objavljuje odluke o poravnanju u seriji L Službenog lista.

               32

               Oslanjajući se na rješenje od 27. studenoga 2007., Diy‑Mar Insaat Sanayi ve Ticaret i Akar/Komisija (C‑163/07 P, EU:C:2007:717, t. 32. i 36.), Portugalska Republika također ističe da Komisijino postupanje „može izazvati razumljivu zbunjenost kod pojedinca koji je postupao u dobroj vjeri” i da Sud prihvaća da se određene situacije mogu izjednačiti s „nepredvidivim okolnostima ili višom silom tako da istek roka ne narušava prava osoba u pitanju”.

               33

               Komisija zahtijeva da se drugi i treći žalbeni razlozi odbiju.

         – Ocjena Suda

               34

               Na temelju članka 263. šestog stavka UFEU‑a, tužba za poništenje mora biti podnesena u roku od dva mjeseca, ovisno o slučaju, od objavljivanja akta ili od obavješćivanja tužitelja o njemu ili, ako takva objava ili obavijest izostanu, od dana kada je tužitelj saznao za akt.

               35

               Nadalje, iz članka 297. stavka 2. trećeg podstavka UFEU‑a proizlazi da se – za razliku od akata koji se moraju objaviti u Službenom listu – među ostalim odluke u kojima je određeno kome su upućene priopćuju se onima kojima su upućene, a proizvode učinke od tog priopćenja.

               36

               Iz usporedne analize tih dviju odredaba Ugovora o FEU‑u proizlazi da, kad je riječ o tužbama za poništenje, kao dan početka roka za pokretanje postupka treba uzeti dan objave, ako je ta objava, o kojoj ovisi stupanje tog akta na snagu, predviđena tim Ugovorom, a dan priopćavanja u ostalim slučajevima spomenutima u članku 297. stavku 2. trećem podstavku UFEU‑a, među kojima je slučaj odluka u kojima je određeno kome su upućene.

               37

               Sud je potvrdio takvo tumačenje članka 263. šestog stavka UFEU‑a smatrajući da je, kad je riječ o aktu u kojem je određeno kome je upućen, samo tekst dostavljen adresatima vjerodostojan, čak i ako je taj akt također bio objavljen u Službenom listu (presuda od 13. srpnja 1966., Consten i Grundig/Komisija, 56/64 i 58/64, EU:C:1966:41, str. 491.).

               38

               Slijedi da, suprotno onome što tvrdi Portugalska Republika, dostava akta nije podredne naravi u odnosu na njegovu objavu u Službenom listu, što se tiče određivanja trenutka u kojem rok za podnošenje tužbe počinje teći za adresata tog akta.

               39

               Presuda od 10. ožujka 1998., Njemačka/Vijeće (C‑122/95, EU:C:1998:94), ne može dovesti do drukčijeg zaključka. Naime, u točki 35. te presude Sud je presudio da iz samog teksta članka 263. šestog stavka UFEU‑a proizlazi da je kriterij datuma kada je dotična osoba saznala za akt za početak računanja roka podredan u odnosu na datume objave akta ili obavješćivanja o njemu.

               40

               Uzimajući u obzir sva prethodna razmatranja, valja utvrditi da Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava kada je, osobito u točki 36. pobijanog rješenja, zaključio da za potrebe izračuna roka za podnošenje tužbe treba uzeti u obzir dostavu sporne odluke Portugalskoj Republici, a ne objavu te odluke u Službenom listu.

               41

               Ostali argumenti koje je Portugalska Republika istaknula u okviru drugog i trećeg žalbenog razloga ne mogu dovesti u pitanje taj zaključak.

               42

               To vrijedi i za tvrdnju Portugalske Republike da je Opći sud trebao dati prednost tumačenju članka 263. šestog stavka UFEU‑a koje ne bi dovelo do prekluzije njezine tužbe, s obzirom na to da je opseg te odredbe, u vezi s člankom 297. stavkom 2. trećim podstavkom UFEU‑a, u svakom slučaju jasan i da njezin tekst ne izaziva sumnje u pogledu njezina tumačenja.

               43

               Iz istoga razloga Portugalska Republika ne može smatrati da je, time što je objavljivala odluke o poravnanju izdataka nastalih za države članice u okviru poljoprivrednih fondova, Komisijino postupanje bilo takvo da je moglo izazvati „razumljivu zbunjenost kod pojedinca koji je postupao u dobroj vjeri”, da njezino tumačenje članka 263. šestog stavka UFEU‑a čini ispričivu zabludu (vidjeti u tom smislu rješenje od 17. svibnja 2002., Njemačka/Parlament i Vijeće, C‑406/01, EU:C:2002:304, t. 21.) ili pak da bi tumačenje te odredbe koje je dao Opći sud bilo protivno načelu pravne sigurnosti.

               44

               Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da drugi i treći žalbeni razlog valja odbiti.

         Prvi žalbeni razlog

      – Argumentacija stranaka

               45

               Portugalska Republika ističe da, nakon što joj je sporna odluka dostavljena 23. lipnja 2015., što je smatrala „privremenim”, navedena odluka „konačno” joj je dostavljena 20. srpnja 2015. Potonji datum čini početak roka za podnošenje tužbe jer, suprotno onome što proizlazi iz točke 42. pobijanog rješenja, dostava od 23. lipnja 2015. nije joj omogućila da se u potpunosti upozna sa spornom odlukom, što je Komisija potvrdila priznavši da ta dostava nije bila ni dovršena ni potpuna. Prema tome, njezina tužba bila je podnesena u roku.

               46

               Komisija zahtijeva da se prvi žalbeni razlog odbije.

         – Ocjena Suda

               47

               Što se tiče pravilnosti dostave akata Unije, Sud je imao priliku pojasniti da je odluka uredno dostavljena kad je njezin adresat o njoj obaviješten i može se s njom upoznati (rješenje od 2. listopada 2014., Page Protective Services/ESVD, C‑501/13 P, neobjavljeno, EU:C:2014:2259, t. 30.).

               48

               U tom pogledu, iz točaka 26. i 27. pobijanog rješenja proizlazi da je Portugalska Republika 23. lipnja 2015. obaviještena o spornoj odluci i da se ona mogla upoznati sa sadržajem te odluke, kao i s obrazloženjem na kojem se temelji. Osim toga, u točki 42. tog rješenja, Opći sud utvrdio je da je jedina svrha naknadne obavijesti od 20. srpnja 2015. bila izmijeniti format za tiskanje tablica sa znamenkama iz priloga spornoj odluci i da se to nije odnosilo na verziju na portugalskom jeziku, koja nikako nije bila izmijenjena, ni u svojem sadržaji ni u prikazu.

               49

               Što se tiče argumentacije Portugalske Republike koja se temelji na tome da je Opći sud u tom pogledu iskrivio činjenice i dokaze, dovoljno je navesti da svi elementi sadržani u toj odluci koji se odnose na Portugalsku Republiku jasno proizlaze iz verzije te odluke dostavljene 23. lipnja 2015.

               50

               Iz prethodnog proizlazi da je sporna odluka bila uredno dostavljena Portugalskoj Republici 23. lipnja 2015.

               51

               Kad je riječ o obavijesti od 20. srpnja 2015., iz sudske prakse Suda u svakom slučaju proizlazi da odluka kojom se samo potvrđuje prethodna odluka, kao što je to slučaj u ovom predmetu, nema za učinak da počinje teći novi rok za podnošenje tužbe s obzirom na to da je nedopušteno podnošenje tužbe za poništenje protiv odluke kojom se samo potvrđuje ranija odluka koja nije bila pobijana u roku (vidjeti u tom smislu rješenje od 21. studenoga 1990., Infortec/Komisija, C‑12/90, EU:C:1990:415, t. 10.).

               52

               Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava kad je u točki 27. pobijanog rješenja zaključio da je dostava sporne odluke 23. lipnja 2015. omogućila Portugalskoj Republici da se upozna sa sadržajem te odluke, kao i s obrazloženjem na kojem se temelji, ni kad je u točki 44. pobijanog rješenja utvrdio da je rok za podnošenje tužbe protiv sporne odluke počeo teći od dana njezine dostave Portugalskoj Republici, odnosno 23. lipnja 2015., a ne od obavijesti od 20. srpnja 2015.

               53

               Slijedom toga, valja odbiti prvi žalbeni razlog.

               54

               Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da žalbu treba odbiti u cijelosti.

         Troškovi

               55

               Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima.

               56

               U skladu s člankom 138. stavkom 1. istog Poslovnika, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.

               57

               Budući da je Komisija postavila zahtjev da se Portugalskoj Republici naloži snošenje troškova i da ona nije uspjela u postupku, valja joj naložiti snošenje troškova.

               Slijedom navedenoga, Sud (šesto vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Žalba se odbija.

                           2.

                           Portugalskoj Republici nalaže se snošenje troškova.

                     Potpisi

            (
            1
         )	Jezik postupka: portugalski


Presuda Suda (prvo vijeće) od 20. siječnja 2005.#Hotel Scandic Gåsabäck AB protiv Riksskatteverket.#Zahtjev za prethodnu odluku: Regeringsrätten - Švedska.#Šesta direktiva o PDV-u.#Predmet C-412/03.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 26. rujna 2017.#Waldhausen GmbH & Co. KG protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Prijava figurativnog žiga Europske unije kojim se prikazuje silueta konjske glave – Apsolutni razlog za odbijanje – Nepostojanje razlikovnog karaktera – Članak 7. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-717/16.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 25. listopada 2007.#Komisija Europskih zajednica protiv Irske.#Povreda obveze države članice - Direktiva 80/68/EEZ.#Predmet C-248/05.


Presuda Suda od 4. listopada 1991. # The Society for the Protection of Unborn Children Ireland Ltd protiv Stephen Grogan i dr. # Zahtjev za prethodnu odluku: High Court - Irska. # Predmet C-159/90.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 11. srpnja 2006.#Franz Egenberger GmbH Molkerei und Trockenwerk protiv Bundesanstalt für Landwirtschaft und Ernährung.#Zahtjev za prethodnu odluku: Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Njemačka.#Predmet C-313/04.


Presuda Suda (peto vijeće) od 16. prosinca 1993. # Marie-Hélène Leguaye-Neelsen protiv Bundesversicherungsanstalt für Angestellte. # Zahtjev za prethodnu odluku: Sozialgericht Reutlingen - Njemačka. # Socijalna sigurnost - Dužnosnik. # Predmet C-28/92.


Presuda Suda od 13. lipnja 1958. # Meroni & Co., Industrie Metallurgiche, società in accomandita semplice protiv Visoke vlasti Europske zajednice za ugljen i čelik. # Predmet 10-56.