title: Presuda Suda (treće vijeće) od 13. veljače 2014.#Terveys- ja sosiaalialan neuvottelujärjestö (TSN) ry protiv Terveyspalvelualan Liitto ry te Ylemmät Toimihenkilöt (YTN) ry protiv Teknologiateollisuus ry i Nokia Siemens Networks Oy.#Zahtjevi za prethodnu odluku koje je uputio työtuomioistuin.#Socijalna politika – Direktiva 92/85/EEZ – Zaštita sigurnosti i zdravlja radnika – Trudne radnice, radnice koje su nedavno rodile ili doje na radnome mjestu – Rodiljni dopust – Redovna naknada plaće i/ili pravo na odgovarajuće davanje – Direktiva 96/34/EZ – Okvirni sporazum o roditeljskom dopustu – Individualno pravo na roditeljski dopust zbog rođenja ili posvojenja djeteta – Uvjeti rada i naknade plaće – Nacionalni kolektivni ugovor – Radnice koje koriste rodiljni dopust nakon prekida neplaćenog roditeljskog dopusta – Odbijanje isplate plaće tijekom rodiljnog dopusta.#Spojeni predmeti C‑512/11 i C‑513/11.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      13. veljače 2014. (
            *1
         )
      „Socijalna politika — Direktiva 92/85/EEZ — Zaštita sigurnosti i zdravlja radnika — Trudne radnice, radnice koje su nedavno rodile ili doje na radnom mjestu — Rodiljni dopust — Redovna naknada plaće i/ili pravo na odgovarajuće davanje — Direktiva 96/34/EZ — Okvirni sporazum o roditeljskom dopustu — Individualno pravo na roditeljski dopust zbog rođenja ili posvojenja djeteta — Uvjeti rada i naknade plaće — Nacionalni kolektivni ugovor — Radnice koje koriste rodiljni dopust nakon prekida neplaćenog roditeljskog dopusta — Odbijanje isplate plaće tijekom rodiljnog dopusta“
      U spojenim predmetima C‑512/11 i C‑513/11,
      povodom zahtjevâ za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koje je uputio työtuomioistuin (Finska), odlukama od 28. rujna 2011., koje je Sud zaprimio 3. listopada 2011., u postupcima

         Terveys- ja sosiaalialan neuvottelujärjestö (TSN) ry

      protiv

         Terveyspalvelualan Liitto ry,

      uz sudjelovanje:

         Mehiläinen Oy (C‑512/11),
      i

         Ylemmät Toimihenkilöt (YTN) ry

      protiv

         Teknologiateollisuus ry,

         Nokia Siemens Networks Oy (C‑513/11),
      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, K. Lenaerts, potpredsjednik Suda, u funkciji suca trećeg vijeća, A. Ó Caoimh (izvjestitelj), C. Toader i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: C. Strömholm, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 8. studenoga 2012.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Terveys- ja sosiaalialan neuvottelujärjestö (TSN) ry i Ylemmät Toimihenkilöt (YTN) ry, A. Vainio i T. Lehtinen, asianajajat,

               —

               za Terveyspalvelualuan Liitto ry i Mehiläinen Oy, M. Kärkkäinen, asianajaja,

               —

               za Teknologiateollisuus ry i Nokia Siemens Networks Oy, S. Koivistoinen i J. Ikonen, asianajajat,

               —

               za finsku vladu, J. Heliskoski, u svojstvu agenta,

               —

               za estonsku vladu, M. Linntam, u svojstvu agenta,

               —

               za španjolsku vladu, A. Rubio González, u svojstvu agenta,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, S. Ossowski, u svojstvu agenta, uz asistenciju S. Lee, barrister,

               —

               za Europsku komisiju, I. Koskinen i C. Gheorghiu, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 21. veljače 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se, u biti, na tumačenje Direktive Vijeća 92/85/EEZ od 19. listopada 1992. o uvođenju mjera za poticanje poboljšanja sigurnosti i zdravlja na radu trudnih radnica te radnica koje su nedavno rodile ili doje (deseta pojedinačna direktiva u smislu članka 16. stavka 1. Direktive 89/391/EEZ) (SL L 348, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 4., str. 73.), Direktive Vijeća 96/34/EZ od 3. lipnja 1996. o Okvirnom sporazumu o roditeljskom dopustu koji su zaključili UNICE, CEEP i ETUC (SL L 145, str. 4.) i Direktive 2006/54/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 5. srpnja 2006. o provedbi načela jednakih mogućnosti i jednakog postupanja prema muškarcima i ženama u pitanjima zapošljavanja i rada (SL L 204, str. 23.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 246.).

               2

               Zahtjevi su upućeni u okviru dvaju sporova između, s jedne strane, Terveys- ja sosiaalialan neuvottelujärjestö (TSN) ry (sindikalna organizacija u zdravstvenom i socijalnom sektoru, u daljnjem tekstu: TSN) protiv Terveyspalvelualan Liitto ry (udruga u sektoru zdravstvenih usluga), uz sudjelovanje Mehiläinen Oy (u daljnjem tekstu: Mehiläinen) te, s druge strane, Ylemmät Toimihenkilöt (YTN) ry (sindikat višeg rukovodećeg osoblja) protiv Teknologiateollisuus ry (udruženje u tehnološkoj industriji) i Nokia Siemens Networks Oy (u daljnjem tekstu: Nokia Siemens) zbog odbijanja poslodavaca da isplate naknadu plaće dvjema finskim radnicama, na temelju kolektivnih ugovora koji se na njih primjenjuju, uobičajeno predviđene tim ugovorima za vrijeme njihovog rodiljnog dopusta, zato što su rodiljni dopusti tih radnica prekinuli neplaćene roditeljske dopuste.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Direktiva 92/85

               3

               Uvodna izjava 1. i 17. Direktive glase:
               „budući da je člankom 118.a Ugovora [o EEZ‑u] predviđeno da Vijeće putem direktiva donosi minimalne zahtjeve za poboljšanja, posebno u radnoj sredini, kako bi se zaštitila sigurnost i zdravlje radnika;
               [...]
               budući da ni odredbe vezane za rodiljni dopust ne bi ispunjavale svoju svrhu kada ne bi bila zajamčena prava vezana za ugovor o radu i/ili [i redovna naknada plaća i/ili] prava na odgovarajući doplatak [odgovarajuće davanje]“.

               4

               Članak 8. Direktive 92/85, naslovljen „Rodiljni dopust“, propisuje u svojem stavku 1.:
               „Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi radnicama u smislu članka 2. osigurale pravo na neprekidan rodiljni dopust od najmanje 14 tjedana raspoređenih prije i/ili nakon poroda, u skladu s nacionalnim zakonodavstvom i/ili praksom.“

               5

               Članak 11. Direktive 92/85, naslovljen „Prava iz ugovora o radu“, propisuje:
               „Kako bi se radnicama u smislu članka 2. zajamčilo korištenje prava na sigurnost i zaštitu zdravlja koja im se priznaju ovim člankom, propisuje se da:
               […]

                        2.

                        u slučaju iz članka 8. mora se osigurati sljedeće:

                                 (a)

                                 sva prava vezana za ugovor o radu radnica u smislu članka 2., osim onih na koje se odnosi sljedeća točka (b);

                                 (b)

                                 redovna isplata plaća [naknada plaće] i/ili pravo na odgovarajući doplatak [odgovarajuće davanje] radnicama u smislu članka 2;

                        3.

                        doplatak [davanje] iz točke 2. podtočke (b) smatra se odgovarajućim ako jamči dohodak najmanje jednak onom koji bi dotična radnica dobivala u slučaju prekida radne aktivnosti zbog zdravstvenih razloga, podložno eventualnoj gornjoj granici utvrđenoj nacionalnim zakonodavstvom;

                        4.

                        države članice mogu dotičnim radnicama isplatu plaća [naknadu plaće] ili doplatka [davanja] iz točke 1. i točke 2. podtočke (b) uvjetovati ispunjenjem uvjeta utvrđenih nacionalnim zakonodavstvom.
                        Ti uvjeti ne smiju ni u kojem slučaju propisivati da neposredno prije očekivanog datuma poroda radnica mora biti zaposlena dulje od 12 mjeseci.“

         Direktiva 96/34

               6

               Direktivom 96/34 provodi se Okvirni sporazum o roditeljskom dopustu, koji je 14. prosinca 1995. zaključen između općih međusektorskih organizacija (u daljnjem tekstu: Okvirni sporazum).

               7

               Preambula Okvirnog sporazuma u prilogu Direktivi 96/34 propisuje:
               „[…] Okvirni sporazum predstavlja obvezu UNICE‑a, CEEP‑a i ETUC‑a da uspostave minimalne zahtjeve o roditeljskom dopustu i izostanku s posla zbog više sile, kao važnog sredstva za usklađivanje profesionalnih i obiteljskih obveza te promicanja jednakih mogućnosti i postupanja prema muškarcima i ženama.“ [neslužbeni prijevod]

               8

               Klauzula 1. Okvirnog sporazuma, naslovljena „Svrha i opseg“, glasi:

                        „1.

                        Ovim sporazumom propisuju se minimalni zahtjevi čija je svrha zaposlenim roditeljima olakšati usklađivanje roditeljskih i profesionalnih obveza.

                        2.

                        Ovaj sporazum primjenjuje se na sve zaposlene muškarce i žene koji imaju ugovor o radu ili radni odnos kako je definiran zakonodavstvom, kolektivnim ugovorima ili praksom na snazi u svakoj državi članici.“ [neslužbeni prijevod]

               9

               Klauzula 2. Okvirnog sporazuma, naslovljena „Roditeljski dopust“, određuje:

                        „1.

                        Ovim sporazumom se, sukladno klauzuli 2.2., zaposlenim muškarcima i ženama daje individualno pravo na roditeljski dopust za rođenje ili posvojenje djeteta, kako bi se mogli o tom djetetu skrbiti tijekom najmanje tri mjeseca pa do određene dobi, a najkasnije do osme godine života, što će definirati države članice i/ili socijalni partneri.

                  [...]

                        3.

                        Uvjeti pristupa i način primjene roditeljskog dopusta definirani su zakonom i/ili kolektivnim ugovorima u državama članicama, uz poštovanje minimalnih zahtjeva ovog sporazuma. [...]

                  [...]

                        5.

                        Na kraju roditeljskog dopusta radnik se ima pravo vratiti na svoje radno mjesto ili, ako to nije moguće, na jednako ili slično radno mjesto u skladu s njegovim ugovorom o radu ili radnim odnosom.

                        6.

                        Prava koja je radnik stekao ili su u postupku stjecanja na dan kad započinje roditeljski dopust moraju ostati kakva jesu sve do završetka roditeljskog dopusta. [...]

                        7.

                        Države članice i/ili socijalni partneri definiraju status ugovora o radu ili radnog odnosa za razdoblje roditeljskog dopusta.

                  [...]“ [neslužbeni prijevod]

               10

               Klauzula 4.1. Okvirnog sporazuma propisuje da države članice mogu primijeniti ili uvesti povoljnije odredbe od onih utvrđenih u ovome sporazumu.

         Finsko pravo

      Mjerodavni zakoni
      – Zakon o ugovorima o radu

               11

               Sukladno poglavlju 4. članku 3. Zakona o ugovorima o radu [Työsopimuslaki (55/2001)], radnici imaju pravo na roditeljski dopust za odgoj djeteta kako bi se skrbili o svojem djetetu ili o svakom drugom djetetu koje trajno boravi pod njihovim krovom, dok dijete ne navrši tri godine.

               12

               Poglavlje 4. tog zakona propisuje, u svojem članku 8., da poslodavac nije dužan isplatiti plaću radniku za razdoblja obiteljskih dopusta.

         – Zakon o zdravstvenom osiguranju

               13

               Poglavlje 9. Zakona o zdravstvenom osiguranju [Sairausvakuutuslaki (1224/2004)] u svojem članku 1. podstavku 1. propisuje da osiguranik ima pravo na dnevne roditeljske novčane naknade pod uvjetom da je boravio u Finskoj najmanje 180 dana neprekidno prije očekivanog datuma poroda ili smještaja djeteta u dom osiguranika u smislu članka 11.

               14

               Poglavlje 9. tog zakona propisuje, u svojem članku 3., razdoblje isplate rodiljnih potpora u trajanju od 105 radnih dana.

               15

               Navedeno poglavlje 9. propisuje, u svojem članku 8. podstavku 1., da se pravo na roditeljsku potporu može ostvarivati odmah nakon prestanka isplate naknada za rodiljni dopust. Roditeljska potpora dodjeljuje se ili majci ili ocu, prema želi roditelja.

         Mjerodavni kolektivni ugovori

               16

               Terveyspalvelualan Liitto ry i TSN zaključili su kolektivni ugovor za razdoblje od 1. veljače 2010. do 31. prosinca 2011. (u daljnjem tekstu: kolektivni ugovor za zdravstveni sektor), koji se odnosi na stranke u predmetu C‑512/11.

               17

               Članak 21. stavak 3. kolektivnog ugovora za zdravstveni sektor određuje da radnica ima pravo na 72 dana plaće u punom iznosu pod uvjetom da je bila zaposlena tijekom najmanje tri mjeseca neprekidno prije početka dopusta. Ako radnica uzme novi rodiljni dopust tijekom jednog od neplaćenih dopusta predviđenih tim ugovorom, predmetna plaća se ne isplaćuje tijekom jednog od tih neplaćenih dopusta, osim u slučaju postojanja protivne zakonske odredbe. Međutim, nakon proteka takvog dopusta i ako rodiljni dopust nije istekao, naknada plaće na ime rodiljnog dopusta isplaćuje se za preostali dio tog razdoblja.

               18

               Iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku u predmetu C‑512/11 proizlazi da se članak 21. kolektivnog ugovora za zdravstveni sektor tumači na način da, kako bi primala plaću tijekom rodiljnog dopusta, radnica mora izravno prijeći s rada ili plaćenog dopusta na rodiljni dopust.

               19

               Teknologiateollisuus ry i Ylemmät Toimihenkilöt (YTN) ry zaključili su kolektivni ugovor na snazi za razdoblje od 2. srpnja 2007. do 30. travnja 2010. (u daljnjem tekstu: kolektivni ugovor za sektor tehnološke industrije), koji se odnosi na stranke u predmetu C‑513/11.

               20

               Članak 8. kolektivnog ugovora za sektor tehnološke industrije propisuje:
               „Radnica ima pravo na rodiljni dopust tijekom razdoblja u kojem ima pravo na rodiljnu potporu sukladno Zakonu o zdravstvenom osiguranju. Tijekom trajanja rodiljnog dopusta cjelokupna plaća se isplaćuje tijekom tri mjeseca kada je radni odnos postojao tijekom najmanje šest uzastopnih mjeseci prije poroda.“

               21

               Iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku u predmetu C‑513/11 kao i iz očitovanja koja su Sudu podnijeli TSN i Nokia Siemens proizlazi da se članak 8. kolektivnog ugovora za sektor tehnološke industrije ustaljeno primjenjuje u smislu da, radi ostvarivanja prava na naknadu plaće tijekom rodiljnog dopusta, radnica mora izravno prijeći s rada ili plaćenog dopusta na rodiljni dopust.

         Glavni postupci i prethodno pitanje

         Predmet C‑512/11

               22

               Nakon prvog rodiljnog dopusta gđa Kultarinta, medicinska sestra zaposlena kod Mehiläinena, jednog od glavnih pružatelja medicinskih i socijalnih usluga u Finskoj, uzela je neplaćeni roditeljski dopust za odgoj tijekom razdoblja od 7. siječnja 2010. do 11. travnja 2012.

               23

               Budući da je ponovno zatrudnjela, obavijestila je svojeg poslodavca o namjeri da prekine roditeljski dopust za odgoj djeteta kako bi uzela novi rodiljni dopust od 9. travnja 2010.

               24

               Mehiläinen je prihvatio prekid roditeljskog dopusta za odgoj djeteta, ali je odbio isplatiti novčanu naknadu za 72 dana, jednaku iznosu njezine pune plaće, tijekom tog drugog rodiljnog dopusta od njegova početka, s obzirom na to da je gđa Kultarinta bila na neplaćenom roditeljskom dopustu za odgoj djeteta.

         Predmet C‑513/11

               25

               Gđa Novamo, zaposlena kod Nokia Siemensa, uzela je rodiljni dopust 8. ožujka 2008. i zatim neplaćeni roditeljski dopust za odgoj djeteta tijekom razdoblja od 19. ožujka 2009. do 4. travnja 2011.

               26

               Tijekom 2010. godine izjavila je svojem poslodavcu da je ponovno trudna, da želi prekinuti svoj neplaćeni roditeljski dopust za odgoj djeteta i započeti rodiljni dopust 24. svibnja 2010. Nokia Siemens je primio na znanje izjavu gđe Novamo o prekidu njezinog roditeljskog dopusta za odgoj, ali joj je odbio isplatiti njezinu plaću tijekom rodiljnog dopusta zato što je taj rodiljni dopust bio započeo dok je ona bila na neplaćenom roditeljskom dopustu za odgoj djeteta.

               27

               U oba predmeta tužitelji u glavnim postupcima podnijeli su tužbe pred työtuomioistuin, protiv poslodavaca gđa Kultarinta i Novamo, kako bi potonje dobile naknadu štete koje smatraju da su pretrpjele kao žrtve nezakonitog postupanja.

               28

               Iz odluka kojima se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da je dnevna rodiljna novčana naknada predviđena Zakonom o zdravstvenom osiguranju, na koju su gđe Kultarinta i Novamo imale pravo tijekom svojeg rodiljnog dopusta, bila u iznosu jednakom dnevnoj novčanoj naknadi za slučaj bolesti, dok su im njihovi poslodavci uobičajeno trebali isplaćivati razliku između te novčane naknade i plaće predviđene nacionalnim kolektivnim ugovorima.

               29

               Iz odluka kojima se upućuje zahtjev za prethodnu odluku slijedi da, prema stajalištu työtuomioistuina, Direktive 92/85 i 2006/54 otvaraju pitanja tumačenja koja utječu na tumačenje kolektivnih ugovora o kojima je riječ u glavnim postupcima ili na procjenu njihove valjanosti. Nadalje, sud koji je uputio zahtjev smatra da sudska praksa Suda ne daje konsolidiranu smjernicu za procjenu situacije trudne žene ili one koja je na rodiljnom dopustu s obzirom na zabranu diskriminacije na temelju spola.

               30

               U tim okolnostima työtuomioistuin je odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu u biti isto prethodno pitanje u oba predmeta u glavnim postupcima:
               „Jesu li protivne Direktivi 2006/54 [...] i Direktivi 92/85 [...] odredbe nacionalnoga kolektivnog ugovora, ili njihovo tumačenje, sukladno kojima radnica koja prelazi s neplaćenog dopusta (hoitovapaa) na rodiljni dopust nema, tijekom rodiljnog dopusta, pravo na isplatu naknade plaće predviđene kolektivnim ugovorom?“

               31

               Rješenjem predsjednika Suda od 17. studenoga 2011., predmeti C‑512/11 i C‑513/11 spojeni su radi pisanog i usmenog postupka te presude.

         O prethodnom pitanju

               32

               U okviru postupka suradnje između nacionalnih sudova i Suda utemeljenog člankom 267. UFEU‑a, na Sudu je da nacionalnom sucu dâ koristan odgovor koji mu omogućava da donese odluku u sporu koji se pred njim vodi. U tom kontekstu, obveza je Suda preformulirati, ako je to potrebno, pitanja koja su mu podnesena. Naime, dužnost Suda je protumačiti sve odredbe prava Unije potrebne nacionalnim sudovima za donošenje odluke u postupcima koji se pred njima vode, čak i kad te odredbe nisu izričito navedene u pitanjima koja mu upućuju ti sudovi (vidjeti, osobito, presude od 8. ožujka 2007., Campina, C-45/06, Zb., str. I-2089., t. 30.; od 14. listopada 2010., Fuß, C-243/09, Zb., str. I-9849., t. 39. i od 30. svibnja 2013., Worten, C‑342/12, t. 30.).

               33

               Sukladno tome, čak i ako je, formalno, nacionalni sud ograničio svoja pitanja na tumačenje samo odredbi Direktive 92/85 i Direktive 2006/54, ta okolnost ne sprječava Sud da mu pruži sve elemente tumačenja prava Unije koji mogu biti korisni za odlučivanje u predmetu koji je pred tim sudom, neovisno o tome je li se taj sud pozvao na to pravo u svojim pitanjima. U tom pogledu, na Sudu je da iz svih elemenata koje mu je dostavio nacionalni sud, posebno iz obrazloženja odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, izvuče elemente navedenog prava koji zahtijevaju tumačenje uzimajući u obzir predmet spora (vidjeti, analogijom, gore navedene presude Fuß, t. 40. i Worten, t. 31.).

               34

               U ovom slučaju, kako bi se dao koristan odgovor na postavljeno pitanje, treba uzeti u obzir Direktivu 96/34 o Okvirnom sporazumu i provedbi načela namijenjenih promicanju jednakih mogućnosti i jednakog postupanja prema muškarcima i ženama kako bi im se pružila mogućnost da usklade svoje profesionalne i obiteljske obveze, čak i ako odluka kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku ne spominje izrijekom tu direktivu.

               35

               Stoga, potrebno je razumjeti postavljeno pitanje na način da se njime u biti želi doznati mora li se Direktiva 96/34 tumačiti na način da joj je protivna odredba nacionalnog prava poput one predviđene nacionalnim kolektivnim ugovorima u pitanju, sukladno kojoj trudna radnica koja je prekinula neplaćeni roditeljski dopust u smislu te direktive kako bi odmah uzela rodiljni dopust u smislu Direktive 92/85 nema pravo na redovnu naknadu plaće na koju bi imala pravo da je rodiljnom dopustu prethodilo minimalno razdoblje povratka na rad.

               36

               Najprije je potrebno podsjetiti na to da, iako članak 11. točke 2. i 3. Direktive 92/85 ne podrazumijevaju obvezu redovne naknade pune plaće tijekom rodiljnog dopusta, zakonodavac Unije ipak je želio jamčiti da radnica tijekom tog dopusta ostvaruje prihod u iznosu koji je barem jednak davanju koje je predviđeno nacionalnim zakonodavstvom iz područja socijalne sigurnosti u slučaju prekida radne aktivnosti iz zdravstvenih razloga (presuda od 27. listopada 1998., Boyle i dr., C-411/96, Zb., str. I-6401., t. 32.).

               37

               Međutim, navedena direktiva, koja sadrži minimalne zahtjeve, ne isključuje mogućnost da države članice zajamče veću zaštitu navedenim radnicama održavajući ili uspostavljajući mjere zaštite koje su povoljnije za radnice pod uvjetom da te mjere budu u skladu s odredbama prava Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 4. listopada 2001., Jiménez Melgar, C-438/99, Zb., str. I-6915., t. 37.). Nijedna odredba Direktive 92/85 stoga ne sprječava države članice, ili kad je to prikladno, socijalne partnere, da predvide održavanje svih elemenata naknade plaće na koje je trudna radnica imala pravo prije svoje trudnoće i rodiljnog dopusta.

               38

               Što se tiče prava na roditeljski dopust predviđenoga Direktivom 96/34, uključujući prava na neplaćene roditeljske dopuste, poput onih o kojima je riječ u glavnim postupcima, valja podsjetiti na dva zasebna cilja te direktive. S jedne strane, Okvirni sporazum koji se provodi navedenom direktivom predstavlja obvezu socijalnih partnera da uspostave, putem minimalnih zahtjeva, mjere za promicanje jednakih mogućnosti i jednakog postupanja između muškaraca i žena pružajući im mogućnost da usklade profesionalne odgovornosti i obiteljske obveze (presude od 22. listopada 2009., Meerts, C-116/08, Zb., str. I-10063., t. 35. i od 16. rujna 2010., Chatzi, C-149/10, Zb., str. I-8489., t. 56.).

               39

               S druge strane, navedeni okvirni sporazum omogućuje novim roditeljima da prekinu svoju profesionalnu aktivnost kako bi se posvetili obiteljskim obvezama, istodobno im osiguravajući da će se vratiti na svoje radno mjesto, sukladno klauzuli 2.5. tog sporazuma, ili, u slučaju nemogućnosti, jednak ili sličan posao u skladu s njihovim ugovorom o radu ili radnim odnosom. Sud je smatrao da je ta odredba obvezivala na povratak na radno mjesto na kraju navedenog dopusta pod istim uvjetima poput onih koji su postojali u vrijeme uzimanja tog dopusta (vidjeti u tom smislu presudu od 20. lipnja 2013., Riežniece, C‑7/12, t. 32.).

               40

               U konkretnom slučaju, iz spisa koji je dostupan Sudu proizlazi da su tijekom svojeg prvog rodiljnog dopusta radnice o kojima je riječ u glavnim postupcima imale pravo, na temelju kolektivnih ugovora koji se na njih primjenjuju, na redovnu naknadu svojih plaća, najmanje tijekom određenog razdoblja. Te su radnice zatim uzele neplaćeni roditeljski dopust, koji su prekinule kako bi odmah uzele drugi rodiljni dopust, za koji im je odbijeno pravo na redovnu naknadu plaće zato što je taj drugi rodiljni dopust bio prekinuo neplaćeni roditeljski dopust i nije mu stoga prethodilo nikakvo razdoblje povratka na rad.

               41

               U tim okolnostima, potrebno je ispitati u kojoj mjeri pravo Unije dopušta da uzimanje navedenog roditeljskog dopusta utječe na uvjete za ostvarivanje rodiljnog dopusta koji slijedi glede, u predmetu poput onih u glavnim postupcima, redovne naknade plaće predviđene pravilima nacionalnog prava o kojemu je riječ.

               42

               U tom pogledu, ustaljena je sudska praksa da dopust koji je zajamčen pravom Unije ne može utjecati na pravo da se uzme drugi dopust zajamčen tim pravom (presude od 14. travnja 2005., Komisija/Luksemburg, C-519/03, Zb., str. I-3067., t. 33.; od 6. travnja 2006., Federatie Nederlandse Vakbeweging, C-124/05, Zb., str. I-3423., t. 24. i od 20. rujna 2007., Kiiski, C-116/06, Zb., str. I-7643., t. 56.).

               43

               Kao što proizlazi iz spisa koji je podnijet Sudu, odredbe o kojima je riječ u glavnim postupcima nisu spriječile gđe Kultarinta i Novamo da prekinu svoj neplaćeni roditeljski dopust kako bi zatim uzele rodiljni dopust.

               44

               Međutim, tužitelji u glavnim postupcima tvrde da se na interese gđa Kultarinta i Novamo utjecalo na način koji je protivan pravu Unije jer je, zbog toga što su iskoristile svoje pravo na dva različita dopusta, tim radnicama uskraćena redovna naknada plaće propisana predmetnim kolektivnim ugovorima. Zapravo, pravo na redovnu naknadu plaće postalo bi besmisleno ako bi se primijenio uvjet obveznog vraćanja na rad prije ponovnog uzimanja drugog rodiljnog dopusta.

               45

               Tuženici u glavnim postupcima smatraju da sporna odredba iz navedenih kolektivnih ugovora ima za cilj zaštititi trudne radnice. Smatraju da ta odredba ublažava ekonomske poteškoće koje nastaju uslijed uzimanja rodiljnog dopusta i, na taj način, pogoduje zaštiti posebnog odnosa između radnice i njezinog djeteta nakon trudnoće i poroda.

               46

               Komisija, sa svoje strane, naglašava da potpore predviđene za vrijeme rodiljnog dopusta radnica o kojima je riječ u glavnim postupcima udovoljavaju minimalnim uvjetima iz članka 11. točke 3. Direktive 92/85.

               47

               Iz sudske prakse navedene u točkama 37. do 42. ove presude proizlazi da načini primjene sustava, poput onog o kojem je riječ u glavnim postupcima, a koji se odnosi na naknadu plaće na koju radnica ima pravo tijekom rodiljnog dopusta sukladno članku 11. stavku 2. Direktive 92/85, moraju biti u skladu s odredbama prava Unije, uključujući one koje se odnose na roditeljski dopust.

               48

               U tom smislu, izbor radnice da koristi svoje pravo na roditeljski dopust ne bi smio utjecati na uvjete ostvarivanja njezinog prava da uzme drugi dopust, u konkretnom slučaju rodiljni dopust. Međutim, u predmetima u glavnim postupcima uzimanje neplaćenog roditeljskog dopusta obvezno dovodi do gubitka dijela naknade plaće za radnicu koja mora uzeti rodiljni dopust odmah nakon navedenog roditeljskog dopusta.

               49

               Ipak, učinak uvjeta poput onog o kojem je riječ u glavnim postupcima jest da se radnica, u trenutku kada donosi odluku o uzimanju neplaćenog roditeljskog dopusta, primorava da unaprijed odustane od plaćenog rodiljnog dopusta predviđenoga primjenjivim kolektivnim ugovorima u slučaju da ima potrebu prekinuti svoj roditeljski dopust kako bi odmah uzela rodiljni dopust. Stoga, radnica bi se poticala da ne uzme takav roditeljski dopust.

               50

               U tom kontekstu i kako je to Sud već utvrdio, važno je uzeti u obzir činjenicu da nova trudnoća ne predstavlja uvijek predvidljiv događaj (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu Kiiski, t. 40. i 41.). Posljedično, radnica nije uvijek u mogućnosti odrediti, u trenutku donošenja odluke o uzimanju roditeljskog dopusta ili na njegovom početku, hoće li se za vrijeme njegova trajanja naći u situaciji da mora uzeti rodiljni dopust.

               51

               Iz navedenoga se mora zaključiti da uvjet poput onog o kojem je riječ u glavnim postupcima ima za učinak odvraćanje radnice od donošenja odluke o korištenju svojeg prava na roditeljski dopust uzimajući u obzir učinak koji bi ta odluka mogla imati na rodiljni dopust koji bi nastupio tijekom tog roditeljskog dopusta. Stoga, takav uvjet narušava koristan učinak Direktive 96/34.

               52

               Slijedom iznijetoga, na postavljeno pitanje potrebno je odgovoriti tako da Direktivu 96/34 valja tumačiti u smislu da joj je protivna odredba nacionalnog prava, poput one predviđene odredbama kolektivnih ugovora o kojima je riječ u glavnim postupcima, a prema kojoj trudna radnica koja prekine neplaćeni roditeljski dopust u smislu te direktive da bi odmah uzela rodiljni dopust u smislu Direktive 92/85 nema pravo na redovnu naknadu plaće na koju bi imala pravo da je tom rodiljnom dopustu prethodilo minimalno razdoblje povratka na rad.

         Troškovi

               53

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Direktivu Vijeća 96/34/EZ od 3. lipnja 1996. o Okvirnom sporazumu o roditeljskom dopustu koji su zaključili UNICE, CEEP i ETUC valja tumačiti u smislu da joj je protivna odredba nacionalnog prava, poput one predviđene odredbama kolektivnih ugovora o kojima je riječ u glavnim postupcima, a prema kojoj trudna radnica koja prekine neplaćeni roditeljski dopust u smislu te direktive da bi odmah uzela rodiljni dopust u smislu Direktive Vijeća 92/85/EEZ od 19. listopada 1992. o uvođenju mjera za poticanje poboljšanja sigurnosti i zdravlja na radu trudnih radnica te radnica koje su nedavno rodile ili doje (deseta pojedinačna direktiva u smislu članka 16. stavka 1. Direktive 89/391/EEZ) nema pravo na redovnu naknadu plaće na koju bi imala pravo da je tom rodiljnom dopustu prethodilo minimalno razdoblje povratka na rad.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: finski


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 6. studenog 2014. # Eugen Popp i Stefan M. Zech protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-463/12.


title: Presuda Suda (deveto vijeće) od 21. rujna 2017.#Feralpi Holding SpA protiv Europske komisije.#Žalba – Zabranjeni sporazumi – Talijanski proizvođači betonsko-armaturnih šipki – Utvrđivanje cijena odnosno ograničenje i nadzor proizvodnje i prodaje – Povreda članka 65. UEZUČ-a – Poništenje prvotne odluke presudom Općeg suda Europske unije – Ponovno donesena odluka na temelju Uredbe (EZ) br. 1/2003 – Neizdavanje nove obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku – Neodržavanje saslušanja nakon poništenja prvotne odluke – Vrijeme proteklo u postupku pred Općim sudom.#Predmet C-85/15 P.

text:
         PRESUDA SUDA (deveto vijeće)
      21. rujna 2017. (
            *1
         )
      „Žalba – Zabranjeni sporazumi – Talijanski proizvođači betonsko‑armaturnih šipki – Utvrđivanje cijena odnosno ograničenje i nadzor proizvodnje i prodaje – Povreda članka 65. UEZUČ-a – Poništenje prvotne odluke presudom Općeg suda Europske unije – Ponovno donesena odluka na temelju Uredbe (EZ) br. 1/2003 – Neizdavanje nove obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku – Neodržavanje saslušanja nakon poništenja prvotne odluke – Vrijeme proteklo u postupku pred Općim sudom”
      U predmetu C‑85/15 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 19. veljače 2015.,

         Feralpi Holding SpA, sa sjedištem u Bresci (Italija), koji zastupaju G. M. Roberti i I. Perego, avvocati,
      žalitelj,
      druga stranka u postupku je

         Europska komisija, koju zastupaju L. Malferrari i P. Rossi, u svojstvu agenata, uz asistenciju P. Manzinija, avvocato, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
      tuženik u prvom stupnju,
      SUD (deveto vijeće),
      u sastavu: E. Juhász, predsjednik vijeća, C. Vajda (izvjestitelj) i C. Lycourgos, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: V. Giacobbo‑Peyronnel, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 20. listopada 2016.,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 8. prosinca 2016.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Feralpi Holding SpA (u daljnjem tekstu: Feralpi) žalbom zahtijeva ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 9. prosinca 2014., Feralpi/Komisija (T‑70/10, neobjavljena, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2014:1031), kojom je taj sud odbio njegovu tužbu radi poništenja Odluke Komisije C(2009) 7492 final od 30. rujna 2009. o povredi članka 65. UEZUČ-a (COMP/37.956 – betonsko‑armaturne šipke – ponovno donošenje, u daljnjem tekstu: Odluka od 30. rujna 2009.), u verziji izmijenjenoj Odlukom Komisije C(2009) 9912 final od 8. prosinca 2009. (u daljnjem tekstu: Odluka o izmjeni) (Odluka od 30. rujna 2009., kako je izmijenjena Odlukom o izmjeni, u daljnjem tekstu: sporna odluka).

         Okolnosti spora i sporna odluka

               2

               Okolnosti spora izložene su u točkama 16. do 21. pobijane presude:

                        „16

                        Od listopada do prosinca 2000. Komisija je, sukladno članku 47. UEZUČ-a, obavila provjere kod talijanskih poduzetnika proizvođača betonsko‑armaturnih šipki i kod talijanskog udruženja poduzetnika proizvođača željeza i čelika [Federacciai]. Također im je na temelju članka 47. UEZUČ-a uputila zahtjeve za pružanje informacija […]

                        17

                        Komisija je 26. ožujka 2002. pokrenula upravni postupak i donijela obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama na temelju članka 36. UEZUČ-a (u daljnjem tekstu: obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama) […] [Feralpi] je dostavio svoje pisano očitovanje na obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama. Saslušanje je održano 13. lipnja 2002. […]

                        18

                        Komisija je 12. kolovoza 2002. donijela obavijest o dodatno utvrđenim činjenicama (u daljnjem tekstu: obavijest o dodatno utvrđenim činjenicama), koja je upućena istim adresatima kao i obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama […] U obavijesti o dodatno utvrđenim činjenicama, koja se temelji na članku 19. stavku 1. Uredbe Vijeća br. 17 od 6. veljače 1962., Prve uredbe o provedbi članaka [81. i 82. UEZ‑a] (SL 1962., 13, str. 204.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 3., str. 3.), Komisija je obrazložila svoje stajalište u odnosu na vođenje postupka nakon prestanka važenja UEZUČ-a. Dotičnim poduzetnicima određen je rok za podnošenje očitovanja i 30. rujna 2002. provedeno je drugo saslušanje u nazočnosti predstavnika država članica […] [Feralpi] je na obavijest o dodatno utvrđenim činjenicama odgovorio 13. rujna 2002.

                        19

                        Na kraju postupka Komisija je donijela Odluku C(2002) 5087 final od 17. prosinca 2002. o postupku primjene članka 65. UEZUČ-a (predmet COMP/37.956 – Betonsko‑armaturne šipke) (u daljnjem tekstu: Odluka iz 2002.) kojom je utvrdila da su poduzetnici adresati odluke stvorili jedinstven, složen i trajan zabranjeni sporazum na talijanskom tržištu betonsko‑armaturnog željeza u šipkama ili rolama, koji je imao za cilj ili učinak utvrđivanje cijena i koji je također organizirano ograničavao ili nadzirao proizvodnju ili prodaju, suprotno članku 65. stavku 1. UEZUČ-a […] Komisija je, u toj odluci, [Feralpiju] izrekla novčanu kaznu u iznosu od 10,25 milijuna eura.

                        20

                        [Feralpi] je 4. ožujka 2003. Općem sudu podnio tužbu protiv Odluke iz 2002. Presudom od 25. listopada 2007., Feralpi Siderurgica/Komisija (T‑77/03, [neobjavljena, EU:T:2007:319]), Opći je sud poništio Odluku iz 2002. Opći je sud istaknuo da je, s obzirom na činjenicu da se u Odluci iz 2002. nije upućivalo na članak 3. i na članak 15. stavak 2. Uredbe br. 17, ta odluka utemeljena isključivo na članku 65. stavcima 4. i 5. UEZUČ-a […] Budući da su te odredbe prestale važiti 23. srpnja 2002., Komisija više nije mogla temeljiti svoju nadležnost na tim odredbama, koje su prestale važiti u trenutku donošenja odluke iz 2002., za utvrđenje povrede članka 65. stavka 1. UEZUČ-a i za izricanje novčane kazne poduzetnicima koji su sudjelovali u navedenoj povredi […]

                        21

                        Dopisom od 30. lipnja 2008. Komisija je obavijestila [Feralpi] i druge dotične poduzetnike o svojoj namjeri da ponovno donese odluku tako da izmijeni pravnu osnovu koju je bila izabrala za svoju Odluku iz 2002. Također je navela da će se, imajući u vidu ograničen doseg presude [od 25. listopada 2007.,] Feralpi Siderurgica/Komisija [T‑77/03, neobjavljena, EU:T:2007:319], ponovno donesena odluka temeljiti na dokazima koji su izloženi u obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama i obavijesti o dodatno utvrđenim činjenicama. Dotičnim je poduzetnicima određen rok za podnošenje očitovanja […] Feralpi je na taj dopis odgovorio 31. srpnja 2008. Nakon dopisa od 30. lipnja 2008. upućeno je nekoliko zahtjeva za informacije na je koje je [Feralpi] odgovorio.”

               3

               U Odluci od 30. rujna 2009. Komisija je, među ostalim, smatrala da Uredbu Vijeća (EZ) br. 1/2003 od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima [101. i 102. UFEU‑a] (SL 2003., L 1, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 165. i ispravak SL 2016., L 1, str. 108.) treba tumačiti na način da joj, nakon 23. srpnja 2002., omogućuje utvrđivanje i sankcioniranje zabranjenih sporazuma u sektoru koji ulazi u područje primjene UEZUČ-a ratione materiae i ratione temporis. Navela je da je ta odluka donesena u skladu s postupovnim pravilima UEZ‑a i navedene uredbe, a da se materijalne odredbe koje više nisu bile na snazi na dan donošenja akta mogu primijeniti na temelju načelâ koja uređuju vremensko važenje pravilâ, uz iznimku općeg načela primjene blažeg zakona (lex mitior).

               4

               U članku 1. navedene odluke određeno je, među ostalim, da je Feralpi prekršio članak 65. stavak 1. UEZUČ-a tako što je od 6. prosinca 1989. do 27. lipnja 2000. sudjelovao u stalnom sporazumu i/ili usklađenom djelovanju koje se odnosi na betonsko‑armaturno željezo u šipkama ili rolama, kojemu je cilj i/ili učinak bio utvrđivanje cijena i ograničenje i/ili nadzor proizvodnje ili prodaje na zajedničkom tržištu. Člankom 2. iste odluke Komisija je Feralpiju izrekla novčanu kaznu u iznosu od 10,25 milijuna eura.

               5

               Dopisima upućenim između 20. i 23. studenoga 2009. osam od jedanaest društava adresata Odluke od 30. rujna 2009., uključujući Feralpi, upozorili su Komisiju na to da prilog toj odluci, kako je dostavljen adresatima, nije sadržavao tablice o kretanjima cijena.

               6

               Komisija je 8. prosinca 2009. donijela Odluku o izmjeni koja je u svojem prilogu sadržavala tablice koje su nedostajale te je u osam bilježaka na dnu stranice ispravila redne brojeve u navedenim tablicama na koje se upućivalo.

         Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

               7

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 19. veljače 2010. Feralpi je pokrenuo postupak zahtijevajući, s jedne strane, da Opći sud odredi potrebne mjere radi provjere je li se poštovalo načelo kolegijalnosti u postupku donošenja sporne odluke i, s druge strane, da poništi tu odluku.

               8

               U prilog tužbi Feralpi se pozvao na sedam tužbenih razloga koji su se temeljili, kao prvo, na povredi obveze obrazlaganja i načela kolegijalnosti te na postupovnoj povredi prilikom ponovnog donošenja Odluke iz 2002., kao drugo, na tome da sporna odluka nema odgovarajuću pravnu osnovu, kao treće, na povredi pravâ obrane i načelâ dobre uprave, proporcionalnosti i jednakosti oružja, kao četvrto, na povredi kriterijâ pripisivanja, pogrešnoj ocjeni činjenica, neizvođenju dokaza i nepostojanju obrazloženja, kao peto, na pogrešnom utvrđivanju mjerodavnog tržišta, kao šesto, na pogrešnoj ocjeni činjenica, povredi članka 65. UEZUČ-a, povredi načela nediskriminacije i članka 296. UFEU‑a i, kao sedmo, na pogrešnom određivanju iznosa novčane kazne.

               9

               Opći je sud pobijanom presudom odbio Feralpijevu tužbu.

         Zahtjevi stranaka pred Sudom

               10

               Feralpi žalbom od Suda zahtijeva da:

                        –

                        u cijelosti ili djelomično ukine pobijanu presudu u dijelu u kojem se njome odbija Feralpijeva tužba u predmetu T‑70/10 i posljedično:

                                 –

                                 u cijelosti ili djelomično poništi spornu odluku;

                                 –

                                 i/ili ukine ili barem smanji novčanu kaznu koja je u spornoj odluci izrečena Feralpiju;

                        –

                        podredno, u cijelosti ili djelomično ukine pobijanu presudu u dijelu u kojem je Feralpijeva tužba odbijena u predmetu T‑70/10 i vrati predmet Općem sudu na ponovno suđenje kako bi donio meritornu odluku u skladu s uputama Suda;

                        –

                        u svakom slučaju, smanji novčanu kaznu koja je Feralpiju izrečena u spornoj odluci zbog predugog trajanja postupka pred Općim sudom i

                        –

                        da Komisiji naloži snošenje troškova obaju postupaka.

               11

               Komisija od Suda zahtijeva da:

                        –

                        odbije žalbu i

                        –

                        naloži Feralpiju snošenje troškova.

         Zahtjev za ponovno otvaranje usmenog dijela postupka

               12

               Usmeni dio postupka zatvoren je 8. prosinca 2016. nakon iznošenja mišljenja nezavisnog odvjetnika. Dopisom od 27. siječnja 2017. koji je istog dana podnesen tajništvu Suda Komisija je od suda zatražila da odredi ponovno otvaranje usmenog dijela postupka i da u spis uloži činjenične elemente izložene u njezinu zahtjevu zajedno s dokumentima koji su mu priloženi.

               13

               U prilog tom zahtjevu Komisija u biti ističe da Sud nije dovoljno razjasnio činjenične okolnosti u vezi sa saslušanjima od 13. lipnja i 30. rujna 2002., na kojima nezavisni odvjetnik temelji svoje mišljenje, s obzirom na to da o tim okolnostima stranke nisu posebno raspravljale.

               14

               Članak 83. Poslovnika Suda omogućuje mu da, nakon što sasluša nezavisnog odvjetnika, u svakom trenutku odredi ponovno otvaranje usmenog dijela postupka, osobito ako je u predmetu potrebno odlučiti na temelju pravnog argumenta o kojem stranke nisu raspravljale.

               15

               Valja, međutim, podsjetiti na to da predmet žalbe načelno određuju istaknuti razlozi i argumenti stranaka. U predmetnom slučaju, stranke su imale priliku dovoljno raspravljati o tim razlozima i argumentima u svojim podnescima i na zajedničkoj raspravi od 20. listopada 2016. u predmetima C‑85/15 P do C‑89/15 P.

               16

               Slijedom toga, Sud, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, ocjenjuje da ne treba odrediti ponovno otvaranje usmenog dijela postupka.

         O žalbi

               17

               U prilog žalbi Feralpi ističe šest žalbenih razloga koji se temelje, kao prvo, na povredi načela kolegijalnosti, kao drugo, na povredi pravâ obrane, članka 6. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950., članka 10. Uredbe Komisije (EZ) br. 773/2004 od 7. travnja 2004. o postupcima koje Komisija vodi na temelju članaka [101. i 102. UFEU‑a] (SL 2004., L 123, str. 18.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 298.) i nepostojanju obrazloženja, kao treće, na povredi članka 6. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda i članka 41. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) zbog predugog trajanja upravnog postupka i nepostojanju obrazloženja, kao četvrto, na povredi članka 65. stavka 1. UEZUČ-a, načelâ koja uređuju pitanje tereta dokazivanja, načela pretpostavljene nedužnosti te na iskrivljavanju činjenica i nepostojanju obrazloženja, kao peto, na povredi članaka 23. i 31. Uredbe br. 1/2003, Smjernica o metodi za utvrđivanje novčanih kazni koje se propisuju u skladu s člankom 15. stavkom 2. Uredbe br. 17 i člankom 65. stavkom 5. Ugovora o EZUČ-u (SL 1998., C 9, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 6.) , načelâ jednakog postupanja i proporcionalnosti i na nepostojanju obrazloženja te, kao šesto, na predugom trajanju postupka pred Općim sudom.

         Drugi žalbeni razlog
      Argumentacija stranaka

               18

               Drugim žalbenim razlogom, koji valja najprije ispitati, Feralpi tvrdi da Opći sud – time što je smatrao da prije donošenja sporne odluke nije potrebno izdati novu obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama – nije poštovao njegova prava obrane zajamčena člankom 10. Uredbe br. 773/2004. Budući da su poduzetnici koji su Komisijinim dopisom od 30. lipnja 2008. pozvani da podnesu svoja očitovanja imali pravo na saslušanje, kao što je bilo navedeno u tom dopisu, Komisija je morala provesti sve postupovne faze predviđene Uredbom br. 773/2004, što uključuje dostavljanje nove obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama i mogućnost da ti poduzetnici ostvare pravo na uvid u spis te, ako to zatraže, pravo na saslušanje.

               19

               Komisija smatra da je Opći sud pravilno ocijenio kako, s obzirom na to da je pogreška koja utječe na zakonitost Odluke iz 2002. počinjena na dan njezina donošenja, valjanost pripremnih radnji nije zahvaćena pa zbog poništenja te odluke prije donošenja sporne odluke nije bilo potrebno izdati novu obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama. Ta institucija ističe da promjena pravne osnove u pogledu njezine nadležnosti za izricanje novčanih kazni nije utjecala na Feralpijev položaj i da je potonji u sklopu odgovora na obavijest o dodatno utvrđenim činjenicama imao priliku iznijeti svoja očitovanja i u odnosu na gornju granicu visine novčane kazne koju Komisija može izreći i u odnosu na pravnu osnovu Komisijine ovlasti u tom pogledu.

               20

               Što se tiče dopisa od 30. lipnja 2008., Opći je sud u točki 140. pobijane presude priznao da je u tom dopisu Komisija izrazila svoje stajalište prema kojem nije potrebno donositi novu obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama. Nasuprot tomu, nije smatrao da je taj dopis bio zamjena za pravu obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama. Smatra da je pravilan zaključak Općeg suda prema kojem se u tom dopisu Komisija – s obzirom na to da poništenje Odluke iz 2002. nije utjecalo na valjanost obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama i obavijesti o dodatno utvrđenim činjenicama, o kojima su se stranke već imale prilike očitovati – mogla ograničiti na to da ih obavijesti o svojoj namjeri ponovnog donošenja te odluke na novoj pravnoj osnovi.

               21

               Usto, u ovom je slučaju relevantna presuda od 15. listopada 2002, Limburgse Vinyl Maatschappij i dr./Komisija (C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P do C‑252/99 P i C‑254/99 P, EU:C:2002:582), koju navodi Opći sud, s obzirom na to da se predmet koji je doveo do te presude odnosio na otkrivanje postupovne pogreške do koje je došlo prilikom donošenja dotične odluke, a koja nije podrazumijevala utvrđenje nevaljanosti postupovnih radnji.

               22

               Komisija također brani valjanost obavijesti o dodatno utvrđenim činjenicama. Kao što je to Opći sud ocijenio u točki 135. pobijane presude, ta obavijest se temeljila na mjerodavnim postupovnim pravilima UEZ‑a koji su tada bili na snazi pa na njezinu valjanost nije utjecalo poništenje Odluke iz 2002.

         Ocjena Suda

               23

               Feralpi Općem sudu u biti prigovara da nije utvrdio to da je Komisija povrijedila svoju obvezu poštovanja svih postupovnih faza predviđenih Uredbom br. 773/2004, uključujući dostavljanje nove obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama dotičnim poduzetnicima u skladu s njezinim člankom 10. i mogućnost da prije donošenja sporne odluke Feralpi ostvari svoje pravo na saslušanje zajedno s nacionalnim tijelima nadležnima za tržišno natjecanje.

               24

               U tom pogledu, valja naglasiti da je u postupku donošenja Odluke iz 2002. Komisija 26. ožujka 2002. dotičnim poduzetnicima, uključujući Feralpi, uputila obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama na temelju članka 36. UEZUČ-a. Saslušanje o toj obavijesti održano je 13. lipnja 2002. Nakon prestanka važenja UEZUČ-a Komisija je navedenim poduzetnicima 12. kolovoza 2002. poslala obavijest o dodatno utvrđenim činjenicama na temelju članka 19. stavka 1. Uredbe br. 17, u kojoj je iznijela svoje stajalište u vezi s izmjenom pravnog okvira i pozvala ih da podnesu svoja očitovanja u pogledu tih dodatno utvrđenih činjenica. Saslušanje je održano 30. rujna 2002. u nazočnosti predstavnika država članica.

               25

               Nakon poništenja Odluke iz 2002. Komisija je dopisom od 30. lipnja 2008. obavijestila Feralpi i ostale dotične poduzetnike o svojoj namjeri ponovnog donošenja te odluke na temelju Uredbe br. 1/2003 kao pravne osnove i u skladu s postupovnim pravilima predviđenima u toj uredbi.

               26

               Uzimajući u obzir navedeni tijek postupka, valja ispitati je li Komisija – protivno onome što je Opći sud zaključio u točki 142. pobijane presude – nakon poništenja Odluke iz 2002. bila dužna ponovno pokrenuti postupak, donijeti novu obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama i održati novo saslušanje.

               27

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, općenito se smatra da se postupovna pravila primjenjuju od dana njihova stupanja na snagu (presude od 29. ožujka 2011., ArcelorMittal Luxembourg/Komisija i Komisija/ArcelorMittal Luxembourg i dr., C‑201/09 P i C‑216/09 P, EU:C:2011:190. t. 75. i navedena sudska praksa; od 29. ožujka 2011., ThyssenKrupp Nirosta/Komisija, C‑352/09 P, EU:C:2011:191, t. 88. i od 11. prosinca 2012., Komisija/Španjolska, C‑610/10, EU:C:2012:781, t. 45.), čak i u postupku koji je pokrenut prije tog dana, ali je nakon njega i dalje u tijeku (vidjeti u tom smislu presudu od 11. prosinca 2012., Komisija/Španjolska, C‑610/10, EU:C:2012:781, t. 47.).

               28

               U ovom slučaju, s obzirom na to da je sporna odluka donesena na temelju članka 7. stavka 1. i članka 23. stavka 2. Uredbe br. 1/2003, postupak donošenja te odluke morao se provesti u skladu s tom uredbom i Uredbom br. 773/2004, kojoj je Uredba br. 1/2003 pravna osnova (vidjeti u tom smislu presudu od 29. ožujka 2011., ThyssenKrupp Nirosta/Komisija, C‑352/09 P, EU:C:2011:191, t. 90.), bez obzira na to što je taj postupak pokrenut prije stupanja na snagu Uredbe br. 1/2003.

               29

               Člankom 10. stavcima 1. i 2. Uredbe br. 773/2004, u vezi s člankom 27. stavkom 1. Uredbe br. 1/2003 koji se provodi tom odredbom, propisano je da Komisija prije donošenja odluke na temelju, među ostalim, članka 7. potonje uredbe, predmetnim strankama dostavlja obavijest o utvrđenim činjenicama, pri čemu određuje rok u kojem one mogu pisanim putem iznijeti svoje stajalište.

               30

               Međutim, kao što je to Opći sud u biti istaknuo u točkama 136. i 137. pobijane presude, u ovom slučaju, Komisija je dotičnim poduzetnicima već bila uputila obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama i obavijest o dodatno utvrđenim činjenicama te u odnosu na te obavijesti sporna odluka Feralpiju nije stavljala na teret nove radnje i nije značajno mijenjala dokaze o povredama koje se stavljaju na teret. Nadalje, kao što je to nezavisni odvjetnik naglasio u točki 53. svojeg mišljenja, nema neke veće sadržajne razlike između obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama donesenoj na temelju uređenja prema UEZUČ-u i one donesene u skladu s uredbama br. 17 i 1/2003. Stoga i nije bilo potrebno slati novu obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama.

               31

               U tom pogledu, Opći je sud pravilno uputio na točku 73. presude od 15. listopada 2002., Limburgse Vinyl Maatschappij i dr./Komisija (C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P do C‑252/99 P i C‑254/99 P, EU:C:2002:582), u kojoj je naglašeno da poništenje akta Unije ne utječe nužno na pripremne radnje, s obzirom na to da se postupak koji ima za cilj nadomještanje takvog akta načelno može nastaviti upravo od točke gdje je nezakonitost nastala.

               32

               Naime, kao što je to Opći sud utvrdio u točki 134. pobijane presude, Odluka iz 2002. poništena je zbog Komisijine nenadležnosti za donošenje te odluke na temelju odredaba UEZUČ-a, koji više nije bio na snazi na dan njezina donošenja, pa je nezakonitost počinjena baš na taj dan. Slijedom toga, to poništenje nije utjecalo na obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama i obavijest o dodatno utvrđenim činjenicama.

               33

               Suprotno onome što tvrdi Feralpi, sudska praksa navedena u točki 31. ove presude u ovom slučaju nije postala neprimjenjiva zbog izmjene pravne osnove za izricanje novčanih kazni, s obzirom na to da su se posljedice te izmjene pravne osnove već očekivale u pripremnim radnjama. Naime, kao što to proizlazi iz točaka 18. i 138. pobijane presude, Komisija je u obavijesti o dodatno utvrđenim činjenicama na temelju članka 19. stavka 1. Uredbe br. 17 izvijestila Feralpi o tome kako će postupiti nakon prestanka važenja UEZUČ-a i Feralpi je imao priliku iznijeti svoja očitovanja u tom pogledu.

               34

               Usto, nesporno je da se s tim u vezi ništa nije mijenjalo zbog stavljanja izvan snage Uredbe br. 17 i stupanja na snagu Uredbe br. 1/2003, iz koje određene odredbe čine pravnu osnovu sporne odluke. U svakom slučaju, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 50. svojeg mišljenja, člankom 34. stavkom 2. Uredbe br. 1/2003 i člankom 19. Uredbe br. 773/2004 kao prijelaznim odredbama predviđeno je da se postupovne radnje i mjere izvršene sukladno Uredbi br. 17 odnosno Uredbi Komisije (EZ) br. 2842/98 od 22. prosinca 1998. o saslušanju stranaka u određenim postupcima prema člancima [81.] i [82.] Ugovora o EZ‑u (SL 1998., L 354, str. 18.) primjenjuju i dalje za potrebe primjene prvonavedenih uredbi.

               35

               Također treba odbiti Feralpijev argument prema kojem je poništenje Odluke iz 2002. zbog pravne osnove na kojoj se temeljila nužno utjecalo na navod o pravnoj osnovi u obavijesti o dodatno utvrđenim činjenicama na temelju koje je Komisija namjeravala donijeti tu odluku. Dovoljno je naglasiti da se Odluka iz 2002. temeljila isključivo na članku 65. stavcima 4. i 5. UEZUČ-a, a navedena obavijest na Uredbi br. 17.

               36

               Slijedom toga, Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava time što je u točki 142. pobijane presude zaključio da Komisija nije bila dužna donijeti novu obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama.

               37

               Međutim, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 55. svojeg mišljenja, u skladu s člankom 12. Uredbe br. 773/2004, strankama kojima je uputila obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama Komisija mora pružiti mogućnost da iznesu svoje argumente na saslušanju ako su to zatražile u svojim pisanim očitovanjima. Zato, budući da – kao što to proizlazi iz točke 32. ove presude – poništenje Odluke iz 2002. nije utjecalo na obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama i obavijest o dodatno utvrđenim činjenicama, valja ispitati je li Komisija navedenim strankama dala priliku da izlože svoje argumente na saslušanju provedenom u skladu s postupovnim zahtjevima uredbi br. 1/2003 i 773/2004, što je bila dužna učiniti.

               38

               U tom pogledu, važno je naglasiti da je u postupovnom uređenju koje je uvedeno Uredbom br. 1/2003, kako je izričito predviđeno u Uredbi br. 773/2004, u njezinu članku 14. stavku 3. propisano da se, na zahtjev adresata obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama, tijela država članica nadležna za tržišno natjecanje pozivaju da sudjeluju u saslušanju koje se održava nakon izdavanja te obavijesti.

               39

               Međutim, što se tiče saslušanja održanih tijekom 2002., predstavnici država članica nisu sudjelovali na onoj od 13. lipnja 2002., s obzirom na to da takvo sudjelovanje nije bilo predviđeno UEZUČ-om koji je tada bio na snazi. Nesporno je da se to saslušanje ticalo merituma predmeta, odnosno ponašanja koja je Komisija stavljala na teret poduzetnicima kojima je uputila obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama. To osobito proizlazi iz točaka 379. do 382. sporne odluke, a potvrđeno je u točki 148. presuda Općeg suda od 9. prosinca 2014., Alfa Acciai/Komisija (T‑85/10, neobjavljena, EU:T:2014:1037) i od 9. prosinca 2014., Ferriera Valsabbia i Valsabbia Investimenti/Komisija (T‑92/10, neobjavljena, EU:T:2014:1032).

               40

               Nasuprot tomu, saslušanje od 30. rujna 2002., na koje su predstavnici država članica bili pozvani u skladu s tada već primjenjivim pravilima UEZ‑a – konkretno u skladu s člankom 11. stavkom 2. Uredbe br. 2842/98 – odnosilo se na predmet obavijesti o dodatno utvrđenim činjenicama, odnosno pravnim posljedicama koje je za vođenje postupka imao prestanak važenja UEZUČ-a. To, s jedne strane, proizlazi iz te obavijesti kojom su njezini adresati izričito pozvani da iznesu svoje stajalište o dodatno utvrđenim činjenicama. S druge strane, Komisija je u točki 382. sporne odluke izjavila da ne smatra potrebnim ponoviti saslušanje od 13. lipnja 2002., na temelju odredaba uredbi br. 17 i 1/2003, s obzirom na to da je to saslušanje na kojem nisu sudjelovali predstavnici država članica bilo provedeno u skladu s tada primjenjivim pravilima UEZUČ-a. Usto, na zajedničkoj raspravi u predmetima C‑85/15 P do C‑89/15 P Komisija je na upit Suda potvrdila da obavijest o dodatno utvrđenim činjenicama nije ništa mijenjala u pogledu činjenica i dokaza koji su predmet postupka.

               41

               Prema tome, u ovom predmetu predstavnici država članica nisu sudjelovali na saslušanju u vezi s meritumom predmeta, nego samo na onom koje se ticalo pravnih posljedica prestanka važenja UEZUČ-a.

               42

               Međutim, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točkama 27. i 28. ove presude, kada se odluka donosi na temelju Uredbe br. 1/2003, postupak njezina donošenja mora biti u skladu s postupovnim pravilima koja su u njoj predviđena, čak i ako je taj postupak započeo prije njezina stupanja na snagu.

               43

               Prema tome, prije donošenja sporne odluke Komisija je na temelju članaka 12. i 14. Uredbe br. 773/2004 bila dužna dati priliku strankama da izlože svoje argumente na saslušanju na koje je pozvala tijela država članica nadležna za tržišno natjecanje. Zato se ne može smatrati da je saslušanje od 13. lipnja 2002., koje se ticalo merituma predmeta, ispunilo postupovne zahtjeve u pogledu donošenja odluka na temelju Uredbe br. 1/2003.

               44

               Slijedom toga, Opći je sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je u točki 142. pobijane presude utvrdio da Komisija nije bila dužna prije donošenja sporne odluke održati novo saslušanje jer su dotični poduzetnici već imali priliku biti usmeno saslušani na saslušanjima od 13. lipnja i 30. rujna 2002.

               45

               Kao što je to nezavisni odvjetnik naglasio u točkama 56. i 57. svojeg mišljenja, uzimajući u obzir važnost koju u postupcima koji su predviđeni uredbama br. 1/2003 i 773/2004 ima održavanje saslušanja na zahtjev dotičnih stranaka, na koje se prema članku 14. stavku 3. drugonavedene uredbe pozivaju tijela država članica nadležna za tržišno natjecanje, neodržavanje takvog saslušanja čini bitnu povredu postupka.

               46

               Budući da se nije poštovalo pravo na takvo saslušanje predviđeno Uredbom br. 773/2004, poduzetnik kojemu su na taj način povrijeđena prava ne mora dokazati da je ta povreda mogla na njegovu štetu utjecati na tijek postupka i sadržaj sporne odluke.

               47

               Slijedom toga, neovisno o mogućim štetnim posljedicama koje bi mogle nastati Feralpiju iz takve povrede, navedeni je postupak svakako zahvaćen pogreškom (vidjeti u tom smislu presude od 6. studenoga 2012., Komisija/Éditions Odile Jacob, C‑553/10 P i C‑554/10 P, EU:C:2012:682, t. 46. do 52. i od 9. lipnja 2016., CEPSA/Komisija, C‑608/13 P, EU:C:2016:414, t. 36.).

               48

               Na temelju prethodnih razmatranja proizlazi da treba prihvatiti Feralpijev drugi žalbeni razlog i, shodno tomu, ukinuti pobijanu presudu, pri čemu nije potrebno ispitati prvi, treći, četvrti i peti žalbeni razlog.

         Šesti žalbeni razlog
      Argumentacija stranaka

               49

               Šestim žalbenim razlogom Feralpi tvrdi da je Opći sud povrijedio njegovo pravo na to da njegov slučaj bude ispitan u razumnom roku, kako je zajamčeno člankom 47. Povelje, s obzirom na to da je postupak pred Općim sudom trajao četiri godine i deset mjeseci, od čega su tri godine i četiri mjeseca prošle između završetka pisanog dijela postupka i održavanja rasprave.

               50

               Što se tiče složenosti predmeta, Feralpi smatra da je Opći sud već bio upoznat s pitanjima koja su se javila u predmetu u kojem je donesena pobijana presuda, s obzirom na to da je sudac izvjestitelj bio isti kao u predmetu u kojem je donesena presuda od 25. listopada 2007., Feralpi Siderurgica/Komisija (T‑77/03, neobjavljena, EU:T:2007:319), da Feralpijevi žalbeni razlozi nisu bili osobito teški, da se devet tužbi protiv sporne odluke temeljilo na tužbenim razlozima koji su se međusobno podudarali i da je Opći sud odredio samo jednu mjeru upravljanja postupkom, uputivši pitanje Komisiji o određenom aspektu spora.

               51

               Navodi da ponašanje stranaka uopće nije utjecalo na trajanje postupka, s obzirom na to da su Feralpi i Komisija dobili samo po mjesec i petnaest dana produljenja roka za podnošenje svojih podnesaka.

               52

               Budući da je od Komisijinih provjera tijekom 2000. i donošenja pobijane presude proteklo više od četrnaest godina, Feralpi zahtijeva da mu se zbog razlogâ ekonomičnosti postupka i unatoč stajalištu Suda iz presude od 26. studenoga 2013., Gascogne Sack Deutschland/Komisija (C‑40/12 P, EU:C:2013:768), samom presudom Suda dosudi naknada štete prouzročene povredom razumnog roka trajanja postupka. Podredno, Feralpi zahtijeva da Sud utvrdi da Opći sud nije poštovao članak 47. drugi stavak Povelje, što čini dovoljno ozbiljnu povredu pravnog pravila koje ima za cilj dodijeliti prava pojedincima.

               53

               Komisija zahtijeva da se taj žalbeni razlog odbije.

         Ocjena Suda

               54

               Što se tiče Feralpijeva zahtjeva da mu Sud ili dosudi naknadu štete koju mu je navodno prouzročio Opći sud povredom članka 47. drugog stavka Povelje ili utvrdi takvu povredu, treba podsjetiti da povreda obveze suda Unije, koja proizlazi iz te odredbe, da u predmetima koji su mu podneseni presudi u razumnom roku treba biti sankcionirana u postupku za naknadu štete pokrenutom pred Općim sudom jer upravo takva tužba predstavlja djelotvorni pravni lijek. Slijedi da se zahtjev usmjeren na ostvarivanje popravljanja štete koju je Opći sud prouzročio nepoštovanjem razumnog roka za suđenje ne može podnijeti izravno Sudu u okviru žalbe, nego se mora podnijeti samom Općem sudu. Opći sud, koji je nadležan na temelju članka 256. stavka 1. UFEU‑a, dužan je odlučiti o takvim zahtjevima za naknadu štete postupajući u drukčijem sastavu od onog u predmetu u kojem se vodio postupak čije je trajanje predmet kritika (presuda od 9. lipnja 2016., Repsol Lubricantes y Especialidades i dr./Komisija, C‑617/13 P, EU:C:2016:416, t. 98. i 99. i navedena sudska praksa).

               55

               Slijedom toga, treba odbiti Feralpijev šesti žalbeni razlog.

         O tužbi pred Općim sudom

               56

               U skladu s člankom 61. prvim stavkom Statuta Suda Europske unije, ako je žalba osnovana, Sud ukida odluku Općeg suda. On tada može sam konačno odlučiti o sporu ako stanje postupka to dopušta.

               57

               U ovom slučaju Sud raspolaže potrebnim elementima kako bi konačno odlučio o tužbi za poništenje sporne odluke koju je Općem sudu podnio Feralpi.

               58

               U tom pogledu dovoljno je istaknuti da se, zbog razloga koji su navedeni u točkama 23. do 47. ove presude, sporna odluka – u dijelu u kojem se odnosi na društvo Feralpi – mora poništiti zbog bitnih povreda postupka.

         Troškovi

               59

               Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika, kad je žalba osnovana i Sud sam konačno odluči o sporu, Sud odlučuje o troškovima.

               60

               U skladu s člankom 138. stavkom 1. istog Poslovnika, koji se na temelju članka 184. stavka 1. tog Poslovnika primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Feralpi uspio u žalbenom postupku i da je tužba pred Općim sudom usvojena, sukladno Feralpijevu zahtjevu Komisiji valja naložiti snošenje svojih troškova i onih koji su Feralpiju nastali i u prvostupanjskom i u žalbenom postupku.

                  Slijedom navedenoga, Sud (deveto vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Ukida se presuda Općeg suda Europske unije od 9. prosinca 2014., Feralpi Siderurgica/Komisija (T‑70/10, neobjavljena, EU:T:2014:1031).

                           2.

                           Poništava se Odluka Komisije C(2009) 7492 final od 30. rujna 2009. o povredi članka 65. UEZUČ-a (COMP/37.956 – betonsko‑armaturne šipke – ponovno donošenje), u verziji izmijenjenoj Odlukom Komisije C(2009) 9912 final od 8. prosinca 2009., u dijelu u kojem se odnosi na društvo Feralpi Holding SpA.

                           3.

                           Europskoj komisiji nalaže se snošenje vlastitih troškova i onih koji su društvu Feralpi Holding SpA nastali na ime prvostupanjskog i žalbenog postupka.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski