title: Presuda Suda (deveto vijeće) od 13. srpnja 2017.#Malpensa Logistica Europa SpA protiv Società Esercizi Aeroportuali SpA (SEA).#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunale Amministrativo Regionale per la Lombardia.#Zahtjev za prethodnu odluku – Javna nabava – Promet – Pojam ‚iskorištavanje zemljopisnog područja u svrhu pružanja zračnih luka ili druge terminalne opreme prijevoznicima u zračnom prometu’ – Direktive 2004/17/EZ i 96/67/EZ – Nacionalni propis kojim se ne predviđa prethodni postupak javne nabave za dodjelu prostora zračnih luka.#Predmet C-701/15.

text:
         PRESUDA SUDA (deveto vijeće)
      13. srpnja 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Javna nabava – Promet – Pojam ‚iskorištavanje zemljopisnog područja u svrhu pružanja zračnih luka ili druge terminalne opreme prijevoznicima u zračnom prometu’ – Direktive 2004/17/EZ i 96/67/EZ – Nacionalni propis kojim se ne predviđa prethodni postupak javne nabave za dodjelu prostora zračnih luka”
      U predmetu C‑701/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (regionalni upravni sud Lombardije, Italija), odlukom od 4. studenoga 2015., koju je Sud zaprimio 31. prosinca 2015., u postupku

         Malpensa Logistica Europa SpA

      protiv

         Società Esercizi Aeroportuali SpA (SEA),

      uz sudjelovanje:

         Beta‑Trans SpA,

      SUD (deveto vijeće),
      u sastavu: E. Juhász (izvjestitelj), predsjednik vijeća, C. Vajda i K. Jürimäe, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Campos Sánchez‑Bordona,
      tajnik: R. Schiano, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 15. veljače 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Malpensa Logistica Europa SpA, G. Greppi, P. Ferraris, G. Razeto i A. Bazzi, avvocati,

               —

               za Società Esercizi Aeroportuali SpA (SEA), R. Bertani, E. Raffaelli i A. Pavan, avvocati,

               —

               za Beta‑Trans SpA, C. Mele i M. Giordano, avvocati,

               —

               za Europsku komisiju, C. Zadra, W. Mölls i A. Tokár, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 3. svibnja 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 7. Direktive 2004/17/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka nabave subjekata koji djeluju u sektoru vodnog gospodarstva, energetskom i prometnom sektoru te sektoru poštanskih usluga (SL 2004., L 134., str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 1., str. 43.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društava Malpensa Logistica Europa SpA i Società Esercizi Aeroportuali SpA (SEA) (u daljnjem tekstu: SEA), društva koje upravlja zračnom lukom Milano Malpensa (Italija), u vezi s dodjelom prostora zračne luke, bez prethodnog postupka javne nabave, za pružanje zemaljskih usluga u toj zračnoj luci.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

         Direktiva 96/67/EZ

               3

               Direktiva Vijeća 96/67/EZ od 15. listopada 1996. o pristupu tržištu zemaljskih usluga u zračnim lukama Zajednice (SL 1996., L 272, str. 36.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 26., str. 3.) u skladu sa svojim člankom 1. stavkom 1. vrijedi „za sve zračne luke koje se nalaze na državnom području neke od država članica, sukladno odredbama Ugovora, a koje su otvorene za komercijalni prijevoz u sljedećim okolnostima”.

               4

               U stavcima 1. i 2. članka 6. te direktive naslovljenog „Zemaljske usluge za treće osobe” određuje se:
               „1.   Države članice poduzimaju potrebne mjere u skladu s postupkom iz članka 1. kako bi osigurale slobodan pristup pružateljima zemaljskih usluga na tržište pružanja zemaljskih usluga trećim osobama.
               […]
               2.   Države članice mogu ograničiti broj dobavljača ovlaštenih za pružanje sljedećih kategorija zemaljskih usluga:

                        —

                        rukovanje prtljagom,

                        —

                        rukovanje rampama,

                        —

                        rukovanje gorivom i mazivom,

                        —

                        rukovanje teretom i poštom u pogledu fizičke manipulacije teretom i poštom pri dolasku, odlasku ili transferu između zračnog terminala i zrakoplova.

                  One međutim ne mogu ograničiti taj broj na manje od dvije po kategoriji zemaljskih usluga.”

               5

               U stavku 1. članka 9. navedene direktive naslovljenog „Izuzeća” predviđa se:
               „Ako u nekoj zračnoj luci posebna ograničenja raspoloživog prostora ili kapaciteta, koja posebno proizlaze iz zagušenosti i stupnja iskorištenosti prostora, onemoguće otvaranje tržišta i/ili izvedivost samostalnog obavljanja usluga u opsegu predviđenom ovom Direktivom, dotična država članica može:

                        a)

                        ograničiti broj pružatelja […]”

               6

               U stavku 1. članka 11. iste uredbe naslovljenom „Odabir pružatelja usluga” određuje se:
               „Države članice poduzimaju potrebne mjere za organizaciju postupka odabira ponuđača ovlaštenih za pružanje zemaljskih usluga u zračnoj luci u kojoj je njihov broj ograničen u slučajevima predviđenim u članku 6. stavku 2. ili u članku 9.[…]”

               7

               U stavku 2. članka 16. Direktive 96/67 naslovljenom „Pristup objektima” predviđa se:
               „Prostor raspoloživ za pružanje zemaljskih usluga u zračnoj luci mora biti podijeljen između različitih pružatelja zemaljskih usluga i korisnika zračne luke koji samostalno obavljaju usluge, uključujući i novopridošlice na tom području, na način potreban za ostvarenje njihovih prava, te da im se omogući pošteno i djelotvorno natjecanje, a na temelju relevantnih, objektivnih, transparentnih i nediskriminirajućih pravila i kriterija.”

         Direktiva 2004/17

               8

               U članku 1. Direktive 2004/17 naslovljenom „Definicije” određuje se:
               „1.   Za potrebe ove Direktive primjenjuju se definicije navedene u ovom članku.

                        a)

                        ‚Ugovori o nabavi robe, ugovori o radovima i ugovori uslugama’ znači naplatni ugovori sklopljeni u pisanom obliku između jednog ili više naručitelja iz članka 2. stavka 2. i jednog ili više izvoditelja radova, dobavljača ili pružatelja usluge;

                  […]

                        d)

                        ‚Ugovori o uslugama’ znači ugovori koji nisu ugovori o radovima ili o nabavi robe, a čiji je predmet pružanje usluga iz Priloga XVII.
                        […]

                  3.   […]

                        b)

                        ‚Koncesija za usluge’ znači ugovor istoga tipa kao i ugovor o uslugama, a razlikuje se samo u činjenici da se naknada za pružanje usluga sastoji ili samo od prava na iskorištavanje usluga, ili od tog prava zajedno s plaćanjem.”

               9

               U stavku 2. točki (a) članka 2. te direktive naslovljenog „Naručitelji” predviđa se:
               „Ova se Direktiva primjenjuje na naručitelje:

                        a)

                        koji su javni naručitelji ili javna poduzeća i koja obavljaju jednu od djelatnosti navedenih u člancima od 3. do 7.”

               10

               U članku 7. navedene direktive naslovljenom „Traženje ili vađenje nafte, plina, ugljena ili drugih krutih goriva, kao i luke i zračne luke” određuje se:
               „Ova se Direktiva primjenjuje na djelatnosti koje se odnose na iskorištavanje zemljopisnog područja u svrhu:
               […]

                        b)

                        pružanja zračnih luka i morskih ili riječnih luka, ili druge terminalne opreme prijevoznicima u zračnom, pomorskom ili riječnom prometu.”

               11

               Članak 18. iste direktive naslovljen „Koncesije za radove i usluge” glasi kako slijedi:
               „Ova se Direktiva ne primjenjuje na koncesije za radove i usluge koje dodjeljuju naručitelji koji obavljaju jednu ili više djelatnosti iz članaka od 3. do 7. ako se te koncesije dodjeljuju za obavljanje tih djelatnosti.”

         Talijansko pravo

               12

               Direktiva 96/67 prenesena je u talijansko pravo s decreto legislativo n. 18 – Attuazione della direttiva 96/67/CE relativa al libero accesso al mercato dei servizi di assistenza a terra negli aeroporti della Comunità (Zakonodavna uredba br. 18 o prenošenju Direktive 96/67/EZ o pristupu tržištu zemaljskih usluga u zračnim lukama Zajednice) od 13. siječnja 1999. (GURI br. 28 od 4. veljače 1999., u daljnjem tekstu: Zakonodavna uredba br. 18/1999). Člancima 4. i 11. te zakonodavne uredbe prenose se članak 16. odnosno članak 11. Direktive 96/67.

               13

               Članak 4. Zakonodavne uredbe br. 18/1999 predviđa slobodan pristup tržištu zemaljskih usluga svim pružateljima, na temelju kriterija navedenih u članku 13. te zakonodavne uredbe, u zračnim lukama koje imaju godišnji promet veći od ili jednak 3 milijuna putnika ili 75.000 tona tereta ili koje su zabilježile promet veći od ili jednak 2 milijuna putnika ili 50.000 tona tereta u šestomjesečnom razdoblju koje je prethodilo 1. travnju ili 1. listopada prethodne godine. U članku 4. stavku 2. te zakonodavne uredbe predviđa se mogućnost da Ente nazionale per l’aviazione civile (ENAC) (Nacionalna agencija za civilno zrakoplovstvo, Italija) ograniči broj pružatelja zbog posebnih ograničenja raspoloživog prostora, kapaciteta ili sigurnosti, s time da su ograničenja slobodnog pristupa predviđena također i u članku 12. te zakonodavne uredbe.

               14

               U članku 11. Zakonodavne uredbe br. 18/1999 predviđa se objava natječajnog postupka za sve zainteresirane pružatelje, samo radi određivanja pružatelja za kategorije zemaljskih usluga čiji pristup tržištu podliježe ograničenjima ili izuzećima.

               15

               Direktiva 2004/17 prenesena je u talijansko pravo člankom 207. i sljedećima s decreto legislativo n. 163 – Codice dei contratti pubblici relativi a lavori, servizi e forniture in attuazione delle direttive 2004/17/CE e 2004/18/CE (Zakonodavna uredba br. 163 o donošenju Zakonika o ugovorima o javnim radovima, javnim uslugama i javnoj nabavi robe i prenošenju direktiva 2004/17/EZ i 2004/18/EZ) od 12. travnja 2006. (GURI br. 100 od 2. svibnja 2006.). Člankom 213. te zakonodavne uredbe prenesen je članak 7. Direktive 2004/17.

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               16

               SEA je, kao društvo koje upravlja zračnom lukom Milano Malpensa, dodijelila Beta Transu u toj zračnoj luci hangar veličine od oko 1000 m2 u svrhu pružanja zemaljskih usluga.

               17

               Tužbom podnesenom 18. travnja 2015. Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (regionalni upravni sud Lombardije, Italija), Malpensa Logistica Europa, društvo koncesionar prostorâ u zračnim lukama namijenjenih obavljanju djelatnosti prihvata (handling) u zračnoj luci Milano Malpensa zahtijevalo je suspenziju i poništenje akta na temelju kojeg je ta dodjela izvršena.

               18

               Prema mišljenju Malpensa Logistica Europa, taj je akt zahvaćen nezakonitošću zato što je donesen bez prethodno provedenog postupka javne nabave. To je društvo konkretno istaknulo da u zračnoj luci Milano Malpensa ne raspolaže s dovoljno prostora za obavljanje svoje djelatnosti prihvata (handling). Stoga se ono u odnosu na nove prostore koji mu moraju biti dodijeljeni nalazilo u situaciji jednakih očekivanja kao i Beta‑Trans pa mu je odlukom kojom je SEA izravno, bez natječajnog postupka, dodijelila društvu Beta‑Trans dotični prostor, a kojem je prvotna namjena bila da služi kao hangar, nanesena šteta.

               19

               SEA i Beta‑Trans tvrdili su pred sudom koji je uputio zahtjev da je sporni prostor bio pružen društvu Beta‑Trans samo privremeno kako bi mu se, kao novom gospodarskom subjektu, omogućilo da započne obavljati svoju djelatnost pružanja zemaljskih usluga unutar zračne luke Milano Malpensa, u iščekivanju završetka radova uređenja prostora dodijeljenih društvu Beta‑Trans, nakon postupka javne nabave u kojem je sudjelovalo i društvo Malpensa Logistica Europa. Nadalje, prema navodu SEA‑e i društva Beta‑Trans, Malpensa Logistica Europa već raspolaže prostorima za skladištenje, površine od oko 18.000 m2, uz natkrivene prostore od 2700 odnosno 3227 m2, radi privremenog skladištenja robe u zaklonu od vremenskih neprilika.

               20

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da se čini da se na činjenice predmetnog slučaja in abstracto primjenjuju dva nacionalna propisa kojima se prenose Direktiva 2004/17 odnosno Direktiva 96/67.

               21

               Kad je riječ o primjenjivosti Direktive 2004/17, taj sud smatra da je SEA, kao društvo koje upravlja zračnom lukom Milano Malpensa, javni naručitelj koji mora poštovati propise o javnoj nabavi u posebnim sektorima. Usto, SEA‑ina djelatnost obuhvaćena je kategorijom djelatnosti u vezi s iskorištavanjem zemljopisnog prostora u svrhu pružanja zračnih luka zračnim prijevoznicima, u skladu s člankom 7. Direktive 2004/17. Navedeni sud navodi da je, u skladu s nacionalnom sudskom praksom, svako iskorištavanje prostora (zemljopisnih područja) zračnih luka, uključujući, dakle i unutarnjih prostora, u vezi s aktivnostima koje uobičajeno obavljaju zračni prijevoznici obuhvaćeno materijalnim područjem primjene propisa koji se odnose na posebne sektore.

               22

               Sud koji je uputio zahtjev iz toga zaključuje da su i zemaljske usluge u zračnim lukama, zbog iskorištavanja zemljopisnog prostora, također obuhvaćene materijalnim područjem primjene tih propisa.

               23

               Međutim, prema mišljenju tog suda, primjenom Direktive 2004/17 mogle bi se povrijediti posebne odredbe Zakonodavne uredbe br. 18/1999 kojima se prenosi Direktiva 96/67. Naime, na temelju tog zakonodavstva obveza pokretanja prethodnog postupka javne nabave primjenjuje se samo na odabir pružatelja na području zemaljskih usluga čiji pristup podliježe ograničenjima ili izuzećima.

               24

               Sud koji je uputio zahtjev s tim u vezi navodi, da prema informacijama s kojima raspolaže, takva ograničenja ili izuzeća trenutačno nisu na snazi u pogledu zračne luke Milano Malpensa. Zato taj sud smatra da treba priznati primjenjivost članka 4. stavka 1. Zakonodavne uredbe br. 18/1999, koji predviđa slobodan pristup pružateljima usluga tržištu zemaljskih usluga, bez prethodnog postupka javne nabave, pod uvjetom da se podjela raspoloživog prostora u zračnim lukama između različitih pružatelja zemaljskih usluga i korisnika zračne luke koji samostalno obavljaju usluge izvrši „na način potreban za ostvarenje njihovih prava te da im se omogući pošteno i djelotvorno natjecanje, a na temelju relevantnih, objektivnih, transparentnih i nediskriminirajućih pravila i kriterija”, kao što to zahtijeva članak 16. stavak 2. Direktive 96/67.

               25

               S obzirom na ta razmatranja, Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (regionalni upravni sud Lombardije) odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Protivi li se članku 7. Direktive 2004/17, koji određuje da se na djelatnosti iskorištavanja zemljopisnog prostora u svrhu pružanja zračnih luka prijevoznicima u zračnom prometu, kako su određene u nacionalnoj sudskoj praksi, navedenoj u točkama 6.4. i 6.5. [predmetnog zahtjeva za prethodnu odluku], primjenjuju pravila Zajednice o ugovorima o javnoj nabavi, nacionalne odredbe poput onih iz članaka 4. i 11. Zakonodavne uredbe br. 18/1999, koje ne predviđaju prethodno provođenje postupka javne nabave za svaku, uključujući privremenu, dodjelu tomu namijenjenih prostora?”

         O prethodnom pitanju

               26

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 7. Direktive 2004/17 tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis, kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, kojim se ne predviđa prethodno provođenje postupka javne nabave za dodjelu, uključujući privremenu, prostora namijenjenih za pružanje zemaljskih usluga.

               27

               U skladu s člankom 7. Direktive 2004/17, među djelatnostima na koje se ta direktiva primjenjuje nalaze se djelatnosti u vezi s iskorištavanjem zemljopisnog područja u svrhu pružanja zračnih luka zračnim prijevoznicima.

               28

               Međutim, potrebno je ispitati može li ugovor o pružanju prostora u zračnoj luci o kojem je riječ u glavnom postupku biti obuhvaćen područjem primjene Direktive 2004/17.

               29

               No, kao što je to među ostalim istaknula Europska komisija, ugovor o kojem je riječ u glavnom postupku, kako ga je opisao sud koji je uputio zahtjev, ne može se smatrati „ugovorom o uslugama” s obzirom na to da društvu koje upravlja zračnom lukom Milano Malpensa pružatelj nije pružio uslugu za naknadu.

               30

               Usto, nije potrebno ispitati pitanje može li se taj ugovor smatrati „koncesijom” s obzirom na to da su, u skladu s člankom 18. Direktive 2004/17, koncesije za usluge u vezi s iskorištavanjem zemljopisnog područja u svrhu pružanja zračnih luka zračnim prijevoznicima u svakom slučaju isključene iz područja primjene te direktive.

               31

               Stoga, s obzirom na elemente koje je dostavio sud koji je uputio zahtjev, dodjela o kojoj je riječ u glavnom postupku nije obuhvaćena područjem primjene Direktive 2004/17.

               32

               S druge strane, na društvo koje upravlja zračnom lukom, poput SEA‑e, primjenjuju se odredbe Direktive 96/67.

               33

               Iz članka 16. stavka 2. Direktive 96/67 proizlazi da je dotično društvo koje upravlja zračnom lukom dužno poštovati zahtjeve koji proizlaze iz te odredbe, prema kojima prostor raspoloživ za pružanje zemaljskih usluga u zračnoj luci mora biti podijeljen između različitih pružatelja zemaljskih usluga i korisnika zračne luke koji samostalno obavljaju usluge, uključujući i novopridošlice na tom području, na način potreban za ostvarenje njihovih prava, te da im se omogući pošteno i djelotvorno natjecanje, i to na temelju relevantnih, objektivnih, transparentnih i nediskriminirajućih pravila i kriterija, a da ipak nema obvezu organizirati prethodni postupak javne nabave.

               34

               Stoga je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri jesu li u ovom slučaju poštovani uvjeti iz prethodne točke.

               35

               S obzirom na prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da članak 7. Direktive 2004/17 treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis, kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, kojim se ne predviđa prethodno provođenje postupka javne nabave za dodjelu, uključujući privremenu, prostora namijenjenih za pružanje zemaljskih usluga za koje društvo koje upravlja zračnom lukom ne isplaćuje naknadu.

         Troškovi

               36

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (deveto vijeće) odlučuje:

                     Članak 7. Direktive 2004/17/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka nabave subjekata koji djeluju u sektoru vodnog gospodarstva, energetskom i prometnom sektoru te sektoru poštanskih usluga treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis, kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, kojim se ne predviđa prethodno provođenje postupka javne nabave za dodjelu, uključujući privremenu, prostora namijenjenih za pružanje zemaljskih usluga za koje društvo koje upravlja zračnom lukom ne isplaćuje naknadu.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski


Presuda Suda od 31. ožujka 1993. # Dieter Kraus protiv Land Baden-Württemberg. # Zahtjev za prethodnu odluku: Verwaltungsgericht Stuttgart - Njemačka. # Predmet C-19/92.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 9. srpnja 1992. # "K" Line Air Service Europe BV protiv Eulaerts NV i Belgijske države. # Zahtjev za prethodnu odluku: Rechtbank van eerste aanleg Brussel - Belgija. # PDV. # Predmet C-131/91.


Presuda Prvostupanjskog suda (četvrto prošireno vijeće) od 11. prosinca 1996. # Atlanta AG, Atlanta Handelsgesellschaft Harder & Co. GmbH, Afrikanische Frucht-Compagnie GmbH, Cobana Bananeneinkaufsgesellschaft mbH & Co. KG, Edeka Fruchtkontor GmbH, International Fruchtimport Gesellschaft Weichert & Co. i Pacific Fruchtimport GmbH protiv Vijeća Europske unije i Komisije Europskih zajednica. # Tužba za naknadu štete. # Predmet T-521/93.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 24. rujna 2015.#Toni Klement protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak opoziva – Trodimenzionalni žig Zajednice – Oblik štednjaka – Stvarna uporaba žiga – Članak 15. stavak 1. točka (a) i članak 51. stavak 1. točka (a) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Priroda uporabe žiga – Oblik koji se razlikuje u elementima koji ne utječu na razlikovni karakter žiga.#Predmet T-317/14.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 12. prosinca 2013.#Test Claimants in the Franked Investment Income Group Litigation protiv Commissioners of Inland Revenue i Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs.#Sudska zaštita – Načelo djelotvornosti – Načela pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja – Povrat stečenog bez osnove – Pravna sredstva – Nacionalno zakonodavstvo – Skraćivanje roka zastare za podnošenje pravnih sredstava bez prethodnog upozorenja i s retroaktivnim učinkom.#Predmet C-362/12.

text:
      PRESUDA SUDA (treće vijeće)
   12. prosinca 2013. (
         *1
      )
   „Sudska zaštita — Načelo djelotvornosti — Načela pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja — Povrat stečenog bez osnove — Pravna sredstva — Nacionalno zakonodavstvo — Skraćivanje roka zastare za podnošenje pravnih sredstava bez prethodnog upozorenja i s retroaktivnim učinkom“
   U predmetu C‑362/12,
   povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Supreme Court of the United Kingdom (Ujedinjena Kraljevina), odlukom od 25. srpnja 2012., koju je Sud zaprimio 30. srpnja 2012., u postupku

      Test Claimants in the Franked Investment Income Group Litigation

   protiv

      Commissioners of Inland Revenue,

      Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs,

   SUD (treće vijeće),
   u sastavu M. Ilešič, predsjednik vijeća, C. G. Fernlund (izvjestitelj), A. Ó Caoimh, C. Toader i E. Jarašiūnas, suci,
   nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
   tajnik: L. Hewlett, glavna administratorica,
   uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 26. lipnja 2013.,
   uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

            —

            za Test Claimants in the Franked Investment Income Group Litigation, G. Aaronson, QC, uz asistenciju P. Freunda i P. Farmera, barristers, koje je opunomoćio S. Whitehead, solicitor,

            —

            za vladu Ujedinjene Kraljevine, H. Walker, u svojstvu agenta, uz asistenciju D. Ewarta, QC i K. Bacona, barrister,

            —

            za španjolsku vladu, A. Rubio González, u svojstvu agenta,

            —

            za Europsku komisiju, R. Lyal i W. Mölls, u svojstvu agenata,

      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 5. rujna 2013.,
   donosi sljedeću

      Presudu

            1

            Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje načelâ djelotvornosti, pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja.

            2

            Zahtjev je upućen u okviru spora između Test Claimants in the Franked Investment Income Group Litigation (u daljnjem tekstu: Test Claimants), Commissioners of Inland Revenue (u daljnjem tekstu: Commissioners) i Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs o pravnim sredstvima za povrat stečenog bez osnove koja su na raspolaganju poreznim obveznicima u pogledu poreza proglašenih nespojivima sa slobodom poslovnog nastana i slobodnim kretanjem kapitala.

      Pravni okvir

            3

            U vrijeme nastanka činjenica u glavnom postupku, englesko je pravo predviđalo dva pravna sredstva na temelju common lawa u području povrata porezâ na dobit naplaćenih protivno pravu Unije.

            4

            Prvo pravno sredstvo, koje je u presudi od 20. srpnja 1992., Woolwich Equitable Building Society/Inland Revenue Commissioners ([1993], AC 70, u daljnjem tekstu: tužba Woolwich) prihvatio House of Lords, jest tužba za povrat nezakonito naplaćenog poreza.

            5

            Na temelju članka 5. Zakona o zastari iz 1980. (Limitation Act 1980, u daljnjem tekstu: Zakon iz 1980.), rok zastare za podnošenje ove tužbe iznosi šest godina od nastanka činjenice koja je dala povod tužbi.

            6

            Drugo pravno sredstvo, prihvaćeno u presudi koju je donio House of Lords 29. listopada 1998., Kleinwort Benson/Lincoln City Council ([1999] 2 AC 349, u daljnjem tekstu: tužba Kleinwort Benson), dopušta povrat iznosâ koji su naplaćeni zbog povrede prava.

            7

            Na temelju članka 32. stavka 1. točke (c) Zakona iz 1980., rok zastare za ovu vrstu zahtjeva iznosi šest godina od dana kada je tužitelj saznao ili je uz dužnu pažnju mogao saznati za povredu prava.

            8

            Od kraja devedesetih godina osporavala se kompatibilnost određenih odredbi zakonodavstva koje se odnosi na oporezivanje društava sa sjedištem u Ujedinjenoj Kraljevini sa slobodom poslovnog nastana i slobodnim kretanjem kapitala.

            9

            Sud je tako odlučivao o zahtjevu za prethodnu odluku u predmetu u kojem je donesena presuda od 8. ožujka 2001., Metallgesellschaft i drugi (C‑397/98 i C‑410/98, Recueil, str. I‑1727.). U toj je presudi Sud ocijenio da su određena obilježja uređenja u kojem se porez na dobit plaća unaprijed (advance corporation tax, u daljnjem tekstu: ACT), a koje se primjenjivalo u Ujedinjenoj Kraljevini u razdoblju od 1973. do 1999., nespojiva s navedenim slobodama.

            10

            U okviru kasnijih postupaka koji su vezani za iste porezne odredbe High Court of Justice (England & Wales), Chancery Divison u presudi od 18. srpnja 2003., Deutsche Morgan Grenfell/Inland Revenue Commissioners ([2003] 4 All ER 645) prvi je put proglasio da se tužba Kleinwort Benson može podnijeti radi vraćanja poreza koji je naplaćen zbog povrede prava. Takvo pravno sredstvo do tog dana nije bilo dopušteno protiv odluka poreznih vlasti.

            11

            Taj je sud također zauzeo stav da se na navedeno pravno sredstvo primjenjuje rok zastare propisan člankom 32. stavkom 1. točkom (c) Zakona iz 1980., odnosno šest godina od dana kada je tužitelj saznao ili je uz dužnu pažnju mogao saznati za povredu prava.

            12

            Dana 8. rujna 2003. vlada Ujedinjene Kraljevine objavila je zakonodavni prijedlog koji se odnosio na zahtjev za povrat plaćanjâ koja su izvršena zbog povrede prava. Taj je prijedlog rezultirao člankom 320. Financijskog zakona iz 2004., usvojenim 24. lipnja 2004. (Finance Act 2004, u daljnjem tekstu: Članak 320.).

            13

            Navedeni Članak 320. propisuje:
            „Članak 32. stavak 1. točka (c) [Zakona iz] 1980. [...] ([dulji] rok za postavljanje zahtjeva u slučaju pogreške) ne primjenjuje se kada je riječ o povredi prava vezanoj uz porezno pitanje koje je u nadležnosti Commissionersa [...].
            Ova se odredba primjenjuje na tužbe podnesene počevši od dana 8. rujna 2003.”

            14

            Presudom od 4. veljače 2005. Court of Appeal (England & Wales) ukinuo je gore navedenu presudu High Court of Justice (England & Wales), Chancery Divison, Deutsche Morgan Grenfell/Inland Revenue Commissioners. Navedenu presudu Court of Appeala ukinuo je House of Lords 25. listopada 2006. Potonji je potvrdio presudu High Courta i gledište prema kojem se, u svrhu traženja povrata nepropisno naplaćenog poreza, porezni obveznici mogu koristiti ili tužbom Woolwich, koja se temelji na nepropisno zatraženoj naplati poreza i na koju se primjenjuje rok zastare od šest godina računajući od dana plaćanja poreza, ili tužbom Kleinwort Benson, koja se temelji na povredi prava i na koju se primjenjuje rok zastare od šest godina računajući od dana kada je tužitelj saznao ili je uz dužnu pažnju mogao saznati za povredu prava.

            15

            Povodom gore navedene presude House of Lords od 25. listopada 2006., vlada Ujedinjene Kraljevine zatražila je od Suda da ponovno otvori predmet u kojem je donesena presuda Test Claimants in the FII Group Litigation od 12. prosinca 2006. (C‑446/04, Recueil, str. I‑11753.), kako bi se vremenski ograničili učinci te presude. Sud je 6. prosinca 2006. odbio taj zahtjev.

      Glavni postupak i prethodna pitanja

            16

            Zahtjev za prethodnu odluku dio je kolektivne tužbe koju su Test Claimants podnijeli sudovima Ujedinjene Kraljevine. Nastavlja se na prethodna dva zahtjeva povodom kojih su donesene gore navedena presuda Test Claimants in the FII Group Litigation te presuda od 13. studenoga 2012., Test Claimants in the FII Group Litigation (C‑35/11), i odnosi se na moguću nespojivost oporezivanja dividendi koje su društva kćeri koja nemaju sjedište u Ujedinjenoj Kraljevini isplatila društvima majkama sa sjedištem u toj državi članici s temeljnim slobodama iz UFEU‑a, osobito slobodom poslovnog nastana koja je propisana u članku 49. UFEU‑a i slobodnim kretanjem kapitala koje je propisano u članku 63. UFEU‑a.

            17

            Predmeti koje je Supreme Court of the United Kingdom izabrao kao pilot‑predmete u svrhu ovog zahtjeva za prethodnu odluku odnose se na zahtjeve za povrat nepropisno naplaćenog ACT‑a koje su podnijeli članovi grupe društava Aegis (u daljnjem tekstu: Aegis). U tim se predmetima zahtijeva povrat plaćanja izvršenih više od šest godina prije no što je Aegis podnio tužbu.

            18

            Povodom gore navedene presude Metallgesellschaft i dr. te gore navedene presude High Court of Justice (England & Wales), Chancery Divison, Deutsche Morgan Grenfell/Inland Revenue Commissioners, Aegis je 8. rujna 2003. podnio zahtjev, u obliku tužbe Kleinwort Benson, za povrat iznosa nepropisno naplaćenog ACT‑a u razdoblju od 1973. do 1999.

            19

            Na temelju članka 32. stavka 1. točke (c) Zakona iz 1980., rok zastare koji se primjenjuje na taj zahtjev počeo je teći od saznanja za povredu prava na temelju koje je plaćen porez, u predmetnom slučaju danom objave gore navedene presude Metallgesellschaft i dr., odnosno 8. ožujka 2001.

            20

            Članak 320. isključio je primjenu duljeg roka zastare propisanog u članku 32. stavku 1. točki (c) Zakona iz 1980. u postupcima za povrat iznosa plaćenih zbog povrede prava, a koji se odnose na porezno pitanje iz nadležnosti Commissionersa. Taj članak, usvojen 24. lipnja 2004., retroaktivno je stupio na snagu 8. rujna 2003., na dan objave prijedloga za usvajanje navedenog članka kao i na dan Aegisova postavljanja zahtjeva.

            21

            U žalbi koju je podnio sudu koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku Aegis je u bitnom naveo da iz presude od 11. srpnja 2002., Marks & Spencer (C‑62/00, Recueil, str. I‑6325.) proizlazi da je Članak 320. suprotan načelima djelotvornosti, pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja koja propisuje pravo Unije.

            22

            Prema Aegisovu mišljenju, povreda tih načela proizlazi iz činjenice da mu je isključivanje iz primjene roka zastare predviđenog za tužbu Kleinwort Benson na zahtjeve koji se temelje na povredi prava vezanoj za porezno pitanje koje je u nadležnosti Commissionersa, utvrđeno Člankom 320., bez prethodnog upozorenja i s retroaktivnim učinkom uskratilo mogućnost podnošenja zahtjeva koji bi inače bio podnio u zadanim rokovima, također čineći pretjerano otežanim, ako ne i nemogućim izvršavanje prava koja izvodi iz prava Unije.

            23

            Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs u bitnom su naveli da pravo Unije zahtijeva tek postojanje učinkovitog pravnog sredstva u svrhu pozivanja na prava izvedena iz prava Unije. Taj bi zahtjev bio zadovoljen tužbom Woolwich. Pod uvjetom da se takvom tužbom moguće stvarno koristiti, nije od važnosti to što je Člankom 320. ukinut dulji rok zastare za podnošenje jednog nacionalnog supsidijarnog pravnog sredstva na način da je usklađen s rokom zastare za tužbu Woolwich.

            24

            Sumnjajući u sukladnost Članka 320. s pravom Unije, Supreme Court of the United Kingdom odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                     „1.

                     Kada porezni obveznik može, u skladu sa zakonodavstvom jedne države članice, birati između dviju alternativnih tužbi s ciljem povrata porezâ naplaćenih suprotno člancima 49. i 63. UFEU‑a i kada za jednu od tih tužbi vrijedi dulji rok zastare, je li u skladu s načelima djelotvornosti, pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja da ta država članica usvoji zakonodavstvo kojim skraćuje dulji rok zastare bez prethodnog upozorenja i retroaktivno u odnosu na dan objave predloženog novog zakonodavstva?

                     2.

                     Utječe li na odgovor na prvo pitanje činjenica da je, u trenutku kada je porezni obveznik podnio svoju tužbu pozivajući se na osnovu koja podrazumijeva dulji rok zastare, mogućnost korištenja navedenom osnovom na temelju nacionalnog prava priznata tek (i) nedavno i (ii) od strane nižeg suda te ju je najviša sudska instanca tek naknadno konačno potvrdila?”

      O prethodnim pitanjima

      Prvo pitanje

            25

            Sud koji je uputio zahtjev svojim prvim pitanjem u biti traži da se utvrdi protive li se načela djelotvornosti, pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja tomu da nacionalno zakonodavstvo skrati rok zastare bez prethodnog upozorenja i s retroaktivnim učinkom u situaciji u kojoj porezni obveznici u skladu s nacionalnim pravom mogu birati između dvaju pravnih sredstava za povrat poreza naplaćenog protivno pravu Unije, pri čemu je za podnošenje jednog od tih pravnih sredstava predviđen dulji rok zastare.

            26

            U tom pogledu, vlada Ujedinjene Kraljevine smatra da pravo Unije ne zahtijeva da dodatna pravna sredstva u području povrata viška naplaćenog poreza, propisana nacionalnim pravom, promatrana izolirano, udovoljavaju načelu djelotvornosti. Osobito načela koja proizlaze iz gore navedene presude Marks & Spencer nije moguće primijeniti u predmetu u glavnom postupku. Isključivanje primjene roka zastare za tužbu Kleinwort Benson na zahtjeve koji se temelje na povredi prava vezanoj za porezno pitanje ni na koji način nije utjecalo na rok zastare mjerodavan za tužbu Woolwich, koja bi sama po sebi udovoljavala načelu djelotvornosti i kojom se Aegis mogao kontinuirano koristiti s ciljem povrata porezâ naplaćenih protivno pravu Unije.

            27

            Vlada Ujedinjene Kraljevine dodaje da je mogućnost povrata porezâ naplaćenih zbog povrede prava postala izvjesna tek nakon gore navedene presude House of Lords od 25. listopada 2006., dakle nakon što je Aegis podnio svoj zahtjev. U takvoj situaciji, u razumnoj mjeri obaviještene osobe ne bi bile procijenile da će povratiti naplaćeni višak poreza oslanjajući se na dulji rok mjerodavan za tužbu Kleinwort Benson. Stoga nisu povrijeđena načela pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja.

            28

            Komisija, nasuprot tome, smatra da postoji velika sličnost između predmeta glavnog postupka i predmeta u kojem je donesena gore navedena presuda Marks & Spencer. Komisija ocjenjuje da, iako tužba Woolwich sama po sebi predstavlja učinkovito pravno sredstvo, to ne znači da se tužbu Kleinwort Benson može ukinuti bez prethodnog upozorenja i s retroaktivnim učinkom.

            29

            Prema mišljenju Komisije, iako je na dan nastanka činjenica u glavnom postupku primjena tužbe Kleinwort Benson u poreznom području mogla biti predmetom rasprave, porezni obveznici mogli su razumno očekivati da je riječ o pravnom sredstvu opće primjene za slučaj povrede prava koje je, prema tome, primjenjivo i u području poreza. Stoga Komisija smatra da je Članak 320. protivan načelu djelotvornosti kao i načelima pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja. Radi usklađivanja s tim načelima, valjalo je predvidjeti razuman rok između objave prijedloga za usvajanje Članka 320. i njegovog stupanja na snagu, na način da se potencijalnim tražiteljima omogući ostvarivanje njihovih prava.

      Načelo djelotvornosti

            30

            Najprije je potrebno podsjetiti da je, prema ustaljenoj sudskoj praksi, pravo na povrat porezâ naplaćenih u državi članici protivno pravu Unije posljedica i dodatak pravima koje odredbe prava Unije, kako ih je protumačio Sud, dodjeljuju poreznim obveznicima. Država članica tako je, u načelu, obvezna vratiti iznose naplaćene protivno pravu Unije (vidjeti presudu od 19. srpnja 2012., Littlewoods Retail i dr., C‑591/10, točku 24. i citiranu sudsku praksu).

            31

            U nedostatku odredaba Unije u području povrata neopravdano naplaćenog nacionalnog poreza, unutarnji pravni sustav svake države članice treba, na temelju načela postupovne autonomije država članica, odrediti nadležne sudove i postupovna pravila za pravna sredstva namijenjena zaštiti prava koja porezni obveznici izvode iz prava Unije. Države članice u svakom slučaju imaju odgovornost osigurati učinkovitu zaštitu tih prava (vidjeti presudu od 27. lipnja 2013., Agrokonsulting, C‑93/12, točku 35. i citiranu sudsku praksu).

            32

            Postupovna pravila za pravna sredstva namijenjena zaštiti prava koja porezni obveznici izvode iz prava Unije također ne smiju biti nepovoljnija od onih koja se odnose na slična pravna sredstva u internom pravu (načelo ekvivalentnosti) niti uređena na način da učine praktično nemogućim ili pretjerano otežanim izvršavanje prava dodijeljenih pravnim poretkom Unije (načelo djelotvornosti) (vidjeti, posebice, presudu od 18. ožujka 2010., Alassini i dr., C‑317/08 do C‑320/08, Recueil, str. I‑2213., točku 48. i citiranu sudsku praksu kao i gore navedenu presudu Agrokonsulting, točku 36.).

            33

            U pogledu ovog posljednjeg načela, Sud je priznao da je spojivo s pravom Unije odrediti razumne rokove za podnošenje pravnog sredstva pod prijetnjom gubitka prava u interesu pravne sigurnosti poreznih obveznika i tijela o kojima je riječ. Doista, ti rokovi nisu takve naravi da bi učinili praktično nemogućim ili pretjerano otežanim ostvarivanje prava dodijeljenih pravom Unije. Međutim, da bi ispunio svoju ulogu osiguravanja pravne sigurnosti, rok zastare treba biti unaprijed određen (gore navedena presuda Marks & Spencer, točke 35. i 39. kao i citirana sudska praksa).

            34

            U području povrata nepropisno naplaćenih nacionalnih porezâ, sud je već presudio da je nacionalni rok zastare od tri godine koji teče od dana osporavanog plaćanja razuman (vidjeti presudu od 17. studenoga 1998., Aprile, C‑228/96, Recueil, str. I‑7141., točku 19. i presudu od 24. rujna 2002., Grundig Italiana, C‑255/00, Recueil, str. I‑8003., točku 34.). Tako je i rok zastare od 6 godina, kakav se primjenjuje za tužbu Woolwich, koji teče od dana plaćanja neosnovano naplaćenih porezâ, sam po sebi razuman.

            35

            Načelo djelotvornosti ne predstavlja apsolutnu prepreku retroaktivnoj primjeni novog kraćeg i, kada je to primjenjivo, za porezne obveznike restriktivnijeg roka za podnošenje tužbe od roka koji se prije primjenjivao, u mjeri u kojoj se takva primjena odnosi na tužbe za povrat nacionalnih porezâ naplaćenih protivno pravu Unije koje još uvijek nisu podnesene u trenutku stupanja na snagu novog roka, ali koje se odnose na iznose naplaćene u vrijeme primjene prijašnjeg roka (gore navedena presuda Grundig Italiana, točka 35.).

            36

            Doista, kada pravila povrata nepropisno naplaćenih nacionalnih poreza pripadaju u nacionalno pravo, pitanje moguće retroaktivne primjene takvih pravila također pripada u to pravo, tako da eventualna retroaktivna primjena ne dovodi u pitanje poštovanje načela djelotvornosti (gore navedena presuda Grundig Italiana, točka 36.).

            37

            Međutim, kako je Sud ocijenio u točki 38. gore navedene presude Marks & Spencer, načelo djelotvornosti ne protivi se tomu da nacionalno zakonodavstvo skrati rok tijekom kojeg se može zatražiti povrat iznosâ naplaćenih protivno pravu Unije, pod uvjetom da novi rok bude razuman i da novo zakonodavstvo predvidi prijelazno razdoblje koje ostavlja strankama dovoljno vremena da, nakon usvajanja navedenog zakonodavstva, podnesu zahtjeve za povrat koje su imale pravo podnijeti na temelju prijašnjeg zakonodavstva. Takvo je prijelazno razdoblje potrebno kada bi neposredna primjena kraćeg roka zastare od onog koji je prethodno bio na snazi za podnošenje tih zahtjeva dovela do toga da bi pojedine stranke bile retroaktivno lišene svog prava na povrat ili bi raspolagale prekratkim rokom za njegovo ostvarivanje.

            38

            Iz navedenog slijedi da se načelo djelotvornosti protivi nacionalnom zakonodavstvu koje skraćuje, s retroaktivnim učinkom i bez prijelaznog razdoblja, rok u kojem se može zatražiti povrat sredstava naplaćenih protivno pravu Unije (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu Marks & Spencer, točku 47.).

            39

            Činjenica da se u predmetu u kojem je donesena gore navedena presuda Marks & Spencer stranka mogla koristiti samo jednim pravnim sredstvom, dok u predmetu glavnog postupka porezni obveznik ima na raspolaganju dva pravna sredstva, ne može, u okolnostima poput onih iznesenih pred sudom koji je uputio zahtjev, dovesti do različitog rezultata.

            40

            U predmetnom slučaju treba ispitati prava koja je poreznim obveznicima dodijelilo njihovo nacionalno pravo prije usvajanja predmetne zakonodavne izmjene i posljedice takve izmjene na izvršavanje prava na povrat koje im je dodijeljeno pravom Unije.

            41

            Iz dokumentacije koja je podnesena Sudu proizlazi da su do usvajanja Članka 320. porezni obveznici imali mogućnost postavljanja zahtjeva koji se temelje na povredi prava u obliku tužbe Kleinwort Benson, kako bi zatražili povrat nepropisno naplaćenih porezâ, u razdoblju od šest godina od dana saznanja tužitelja za pogrešku na temelju koje je plaćen navedeni porez. Budući da taj članak propisuje da se najdulji rok za postavljanje zahtjeva u slučaju povrede prava ne primjenjuje kada je riječ o povredi prava vezanoj za porezno pitanje u nadležnosti Commissionersa, njegovo je usvajanje imalo za posljedicu uskraćivanje te mogućnosti poreznim obveznicima, s retroaktivnim učinkom i bez prijelaznog razdoblja. Njihov se zahtjev za povrat stečenog bez osnove tako mogao odnositi isključivo na razdoblje od 1997. do 1999.

            42

            Stoga, iako se načelo djelotvornosti ne protivi tomu da zakonodavstvo države članice skrati rok u kojem se može tražiti povrat stečenog bez osnove te se rok zastare od šest godina koji teče od dana neosnovano plaćenog poreza, kako proizlazi iz točke 34. ove presude, čini razumnim, potrebno je također, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 37. ove presude, da novo zakonodavstvu predvidi prijelazno razdoblje koje će ostaviti poreznim obveznicima na raspolaganju dovoljan rok da, nakon usvajanja tog zakonodavstva, podnesu zahtjeve na koje su imali pravo prema prijašnjem zakonodavstvu.

            43

            Nacionalno zakonodavstvo, poput onoga u predmetu glavnog postupka, koje ima za učinak skraćivanje razdoblja tijekom kojeg je moguće podnositi tužbe za povrat stečenog bez osnove, sa šest godina od saznanja za pogrešku na temelju koje je porez neosnovano plaćen na šest godina od dana kada je navedeni iznos plaćen, te koje predviđa neodgodivu primjenu tog zakonodavstva na sve zahtjeve podnesene nakon dana njegovog usvajanja kao i na zahtjeve podnesene između dana usvajanja i dana koji u predmetnom slučaju odgovara danu kada je objavljen prijedlog za usvajanje tog zakonodavstva, koji je ujedno i dan njegova stupanja na snagu, ne zadovoljava uvjet postojanja prijelaznog razdoblja. Takvo zakonodavstvo onemogućava u praksi ostvarivanje prava na povrat nepropisno naplaćenih porezâ koje su porezni obveznici prethodno imali. Iz navedenog proizlazi da se nacionalno zakonodavstvo poput onoga u predmetu glavnog postupka treba smatrati nespojivim s načelom djelotvornosti.

      Načela pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja

            44

            Treba podsjetiti da, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, načelo pravne sigurnosti, koje ima za posljedicu načelo zaštite legitimnih očekivanja, zahtijeva da zakonodavstvo koje ima nepovoljne posljedice za pojedince bude jasno i precizno te da njegova primjena bude predvidljiva za stranke (vidjeti, posebice, presudu od 7. lipnja 2005., VEMW i dr., C‑17/03, Recueil, str. I‑4983., točku 80.). Kako je navedeno u točki 33. ove presude, rok zastare treba biti unaprijed propisan da bi ispunio svoju funkciju osiguravanja pravne sigurnosti.

            45

            Sud je također presudio da se načelo zaštite legitimnih očekivanja protivi tomu da izmjena nacionalnog zakonodavstva oduzme stranci, s retroaktivnim učinkom, pravo na povrat porezâ naplaćenih protivno pravu Unije, kojim je stranka raspolagala prije navedene izmjene (vidjeti, u tom smislu, gore navedenu presudu Marks & Spencer, točku 46.).

            46

            U predmetnom slučaju, kao što proizlazi iz točke 41. ove presude, prije usvajanja Članka 320. porezni su obveznici u svrhu povrata nepropisno naplaćenih iznosâ imali pravo podnijeti tužbu Kleinwort Benson nacionalnim sudovima te su mogli očekivati da će ti sudovi odlučiti o pitanju osnovanosti njihovih zahtjeva.

            47

            Dakle, usvajanje Članka 320. imalo je za posljedicu uskratiti im to pravo, s retroaktivnim učinkom i bez prijelaznog razdoblja. To je zakonodavstvo također uvelo promjenu koja je negativno utjecala na položaj poreznih obveznika, na što se isti nisu mogli pripremiti.

            48

            Iz navedenog slijedi da takva zakonodavna izmjena nanosi štetu načelima pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja.

            49

            S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti na način da se načela djelotvornosti, pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja protive tomu da, u situaciji kada porezni obveznici mogu, u skladu s pravom države članice, birati između dvaju pravnih sredstava u području povrata poreza naplaćenog protivno pravu Unije, pri čemu je za jedno od tih pravnih sredstava predviđen dulji rok zastare, nacionalno zakonodavstvo skrati taj rok zastare bez prethodnog upozorenja i s retroaktivnim učinkom.

      Drugo prethodno pitanje

            50

            Sud koji je uputio zahtjev drugim pitanjem u biti pita utječe li ikako na odgovor na prvo pitanje okolnost da je, u trenutku kada je porezni obveznik podnio svoju tužbu, mogućnost korištenja pravnim sredstvom s najduljim rokom zastare priznata tek nedavno od strane nižeg suda te ju je najviša sudska instanca tek naknadno konačno potvrdila.

            51

            Treba zaključiti da te okolnosti nisu relevantne. Kao što je naveo sud koji je uputio zahtjev, ono što je važno jest da su na dan nastanka činjenica u glavnom postupku porezni obveznici na temelju nacionalnog prava raspolagali pravom na podnošenje tužbe za povrat stečenog bez osnove oslanjajući se upravo na to pravno sredstvo.

            52

            Na drugo pitanje treba posljedično odgovoriti da na odgovor na prvo pitanje ne utječe okolnost da je, u trenutku kada je porezni obveznik podnio svoju tužbu, mogućnost korištenja pravnim sredstvom s najduljim rokom zastare priznata tek nedavno od strane nižeg suda te ju je najviša sudska instanca tek naknadno konačno potvrdila.

      Troškovi

            53

            Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Slijedom navedenog, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     1.

                        Načela djelotvornosti, pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja protive se tomu da, u situaciji kada porezni obveznici mogu, u skladu s pravom države članice, birati između dvaju pravnih sredstava u području povrata poreza naplaćenog protivno pravu Unije, pri čemu je za jedno od tih pravnih sredstava predviđen dulji rok zastare, nacionalno zakonodavstvo skrati taj rok zastare bez prethodnog upozorenja i s retroaktivnim učinkom.

                     2.

                        Na odgovor na prvo pitanje ne utječe okolnost da je, u trenutku kada je porezni obveznik podnio svoju tužbu, mogućnost korištenja pravnim sredstvom s najduljim rokom zastare priznata tek nedavno od strane nižeg suda te ju je najviša sudska instanca tek naknadno konačno potvrdila.

                  Potpisi

         (
         *1
      )	Jezik postupka: engleski


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 3. travnja 2014.#Cascina Tre Pini Ss protiv Ministero dell’Ambiente e della Tutela del Territorio e del Mare i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Consiglio di Stato.#Zahtjev za prethodnu odluku – Okoliš – Očuvanje prirodnih staništa i divlje faune i flore – Direktiva 92/43/EEZ – Područja od značaja za Zajednicu – Ponovno razmatranje statusa takvog područja u slučaju nastanka onečišćenja ili pogoršanja stanja okoliša – Nacionalni propis koji za zainteresirane osobe ne predviđa mogućnost da zatraže navedeno ponovno razmatranje – Dodjela nadležnom nacionalnom tijelu diskrecijske ovlasti da po službenoj dužnosti pokrene postupak ponovnog razmatranja navedenog statusa.#Predmet C‑301/12.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      3. travnja 2014. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Okoliš — Očuvanje prirodnih staništa i divlje faune i flore — Direktiva 92/43/EEZ — Područja od značaja za Zajednicu — Ponovno razmatranje statusa takvog područja u slučaju nastanka onečišćenja ili pogoršanja stanja okoliša — Nacionalni propis koji za zainteresirane osobe ne predviđa mogućnost da zatraže navedeno ponovno razmatranje — Dodjela nadležnom nacionalnom tijelu diskrecijske ovlasti da po službenoj dužnosti pokrene postupak ponovnog razmatranja navedenog statusa“
      U predmetu C‑301/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Consiglio di Stato (Italija), odlukom od 29. svibnja 2012., koju je Sud zaprimio 20. lipnja 2012., u postupku

         Cascina Tre Pini Ss

      protiv

         Ministero dell’Ambiente e della Tutela del Territorio e del Mare,

         Regione Lombardia,

         Presidenza del Consiglio dei Ministri,

         Consorzio Parco Lombardo della Valle del Ticino,

         Comune di Somma Lombardo,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, J. L. da Cruz Vilaça, G. Arestis (izvjestitelj), J.-C. Bonichot i A. Arabadjiev, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: A. Impellizzeri, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 16. svibnja 2013.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Cascina Tre Pini Ss, E. Cicigoi, avvocatessa,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju A. De Stefana, avvocato dello Stato,

               —

               za češku vladu, M. Smolek i D. Hadroušek, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, F. Moro i L. Banciella, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 20. lipnja 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 9. i. 11. Direktive Vijeća 92/43/EEZ od 21. svibnja 1992. o očuvanju prirodnih staništa i divlje faune i flore (SL L 206, str. 7.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 2., str. 14.), kako je izmijenjena Ugovorom o uvjetima pristupanja Češke Republike, Republike Estonije, Republike Cipra, Republike Latvije, Republike Litve, Republike Mađarske, Republike Malte, Republike Poljske, Republike Slovenije i Slovačke Republike i prilagodbama ugovora na kojima se temelji Europska unija (SL 2003, L 2003, str. 33., u daljnjem tekstu: Direktiva 92/43).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Cascina Tre Pini Ss (u daljnjem tekstu: Cascina), društva osnovanog u skladu s talijanskim pravom, i Ministero dell’Ambiente e della Tutela del Territorio e del Mare (Ministarstvo okoliša i zaštite kopna i mora, u daljnjem tekstu: Ministero), Regione Lombardia (Regija Lombardija), Presidenza del Consiglio dei Ministri (Predsjedništvo Vijeća ministara), Consorzio Parco Lombardo della Valle del Ticino (udruženje lombardskih parkova doline Ticina) i Comune di Somma Lombardo (Općina Somma Lombardo), u vezi s postupkom ponovnog razmatranja statusa područja od značaja za Zajednicu (u daljnjem tekstu: SCI) u vezi s područjem koje uključuje zemljište čiji je vlasnik Cascina.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članak 2. Direktive 92/43, koji propisuje njezine ciljeve, predviđa:
               „1.   Cilj ove Direktive je doprinijeti osiguranju biološke raznolikosti putem očuvanja prirodnih staništa i divlje faune i flore na europskom području država članica na koje se Ugovor [UEZ ] primjenjuje.
               2.   Mjere poduzete u skladu s ovom Direktivom namijenjene su održavanju ili povratu u povoljno stanje očuvanosti, prirodnih staništa i vrsta divlje faune i flore od interesa Zajednice.
               3.   Mjere poduzete u skladu s ovom Direktivom uzimaju u obzir gospodarske, socijalne i kulturne potrebe te regionalne i lokalne karakteristike.“

               4

               Članak 3. te direktive, kojim se propisuje stvaranje mreže Natura 2000, predviđa:
               „1.   Koherentna europska ekološka mreža posebnih područja očuvanja [u daljnjem tekstu: SAC], osniva se pod nazivom Natura 2000. Ova mreža, sastavljena od područja u kojima se nalaze prirodni stanišni tipovi navedeni u Prilogu I. i staništa vrsta navedenih u Prilogu II., omogućuje održavanje određenih prirodnih stanišnih tipova i staništa vrsta ili, kad je to potrebno, njihov povrat u povoljno stanje očuvanosti u njihovom prirodnom arealu.
               Mreža Natura 2000 obuhvaća područja posebne zaštite koja su države članice klasificirale u skladu s Direktivom 79/409/EEZ [Vijeća od 2. travnja 1979. o očuvanju divljih ptica (SL L 103, str. 1.)].
               2.   Svaka država članica doprinosi stvaranju mreže Natura 2000 u razmjeru u kojem su na njezinom području zastupljeni prirodni stanišni tipovi i staništa vrsta navedenih u stavku 1. U tu svrhu svaka država članica u skladu s člankom 4. određuje područja kao posebna područja očuvanja, uzimajući u obzir ciljeve utvrđene u stavku 1.
               3.   Tamo gdje smatraju potrebnim, države članice nastoje unaprijediti ekološku povezanost mreže Natura 2000 održavanjem i gdje je potrebno razvijanjem obilježja krajobraza koja su od najvećeg značaja za divlju faunu i floru, kako je navedeno u članku 10.“

               5

               Članak 4. Direktive 92/43 detaljno uređuje postupak sastavljanja popisa SCI‑ja kako slijedi:
               „1.   Na temelju kriterija utvrđenih u Prilogu III. (Faza 1) i relevantnih znanstvenih informacija svaka država članica predlaže popis područja, uz naznaku koji se prirodni stanišni tipovi iz Priloga I. i koje vrste iz Priloga II. prirodno nalaze na tom području. [...] države članice prema potrebi predlažu prilagodbu popisa u svjetlu rezultata nadzora navedenog u članku 11.
               Popis se proslijeđuje [prosljeđuje] Komisiji u roku od tri godine od priopćenja ove Direktive, zajedno s informacijama o svakom području. [...]
               2.   Na temelju kriterija utvrđenih u Prilogu III. (Faza 2) i u okviru svake od pet biogeografskih regija navedenih u članku 1. točki (c) podtočki iii. te cijelog područja navedenog u članku 2. stavku 1., Komisija u dogovoru sa svakom državom članicom sastavlja nacrt popisa područja od značaja za Zajednicu na temelju popisa država članica u kojima se navode područja na kojima se nalaze jedan ili više prioritetnih prirodnih stanišnih tipova ili prioritetnih vrsta.
               [...]
               Popis područja odabranih kao područja od značaja za Zajednicu, u kojem su istaknuta ona područja na kojima se nalazi jedan ili više prioritetnih prirodnih stanišnih tipova ili prioritetnih vrsta, Komisija usvaja u skladu s postupkom utvrđenim člankom 21.
               3.   Popis naveden u stavku 2. mora se sastaviti u roku od šest godina od priopćenja ove Direktive.
               4.   Kad se područje od značaja za Zajednicu usvoji u skladu s postupkom utvrđenim u stavku 2, dotična država članica ga određuje kao posebno područje očuvanja što je prije moguće, a najkasnije u roku od šest godina, ustanovljujući prioritete u svjetlu značaja tih područja za održavanje ili obnavljanje povoljnog stanja očuvanosti prirodnog stanišnog tipa iz Priloga I. ili vrste iz Priloga II. te koherentnosti mreže Natura 2000, u svjetlu prijetnji od pogoršanja ili uništenja kojima su ta područja izložena.
               5.   Čim se područje uvrsti na popis naveden u trećoj točki stavka 2. podložan je odredbama članka 6. stavaka 2., 3. i 4.“

               6

               Članak 6. navedene direktive, koji se primjenjuje na SAC, u stavcima 2. do 4. propisuje:
               „2.   države članice poduzimaju odgovarajuće korake kako bi se u posebnim područjima očuvanja izbjeglo pogoršanje prirodnih staništa i staništa vrsta, kao i uznemiravanje vrsta za koje su ta područja određena, u mjeri u kojoj bi takvo uznemiravanje moglo utjecati na ciljeve ove Direktive.
               3.   Svaki plan ili projekt koji nije izravno povezan s upravljanjem područjem ili potreban za njegovo upravljanje, ali bi na njega mogao imati značajan utjecaj, bilo pojedinačno bilo u kombinaciji s ostalim planovima ili projektima, predmet je ocjene prihvatljivosti utjecaja koje bi mogao imati na ta područje, s obzirom na ciljeve očuvanja područja. U svjetlu zaključaka procjene utjecaja na područje i sukladno odredbama stavka 4., nadležna tijela državne vlasti odobravaju plan ili projekt tek nakon što se uvjere da on neće negativno utjecati na cjelovitost dotičnog područja te, ako je to potrebno, nakon dobivanja mišljenja od šire javnosti.
               4.   Ako se, unatoč negativnoj procjeni utjecaja na područje i u nedostatku drugih pogodnih mogućnosti, plan ili projekt ipak moraju provesti zbog imperativnih razloga prevladavajućeg javnog interesa, uključujući interese socijalne ili gospodarske prirode, država članica poduzima sve kompenzacijske mjere kako bi osigurala zaštitu koherentnosti mreže Natura 2000. Ona Komisiju izvješćuje o usvojenim kompenzacijskim mjerama.
               [...]“

               7

               Članak 9. iste direktive glasi:
               „Komisija, djelujući u skladu s postupkom utvrđenim u članku 21., periodično ocjenjuje koliko Natura 2000 doprinosi postizanju ciljeva utvrđenih u člancima 2. i 3. U tom kontekstu, može se razmotriti deklasifikacija nekog posebnog područja očuvanja, tamo gdje to opravdavaju prirodne pojave primijećene kao rezultat nadzora predviđenog u članku 11.“

               8

               Članak 11. Direktive 92/43/EEZ propisuje:
               „države članice provode nadzor nad stanjem očuvanosti prirodnih staništa i vrsta navedenih u članku 2, s posebnim osvrtom na prioritetne prirodne stanišne tipove i prioritetne vrste.“

         Talijansko pravo

               9

               Članak 1. Dekreta predsjednika Republike br. 357 o provedbi Direktive 92/43/EEZ o očuvanju prirodnih staništa i divlje flore i faune (decreto del Presidente della Repubblica n. 357 – Regolamento recante attuazione della direttiva 92/43/CCE relativa alla conservazione degli habitat naturali e seminaturali, nonché della flora e della fauna selvatiche) od 8. rujna 1997. (redovni dodatak GURI‑ju br. 248 od 23. listopada 1997.), u inačici koja je primjenjiva u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: DPR br. 357/97), određuje područje primjene DPR‑a br. 357/97 na sljedeći način:
               „1.   Ovaj se dekret primjenjuje na postupke za usvajanje mjera predviđenih Direktivom [92/43] za očuvanje prirodnih i poluprirodnih staništa i divlje flore i faune te biološke raznolikosti očuvanjem prirodnih staništa iz priloga A kao i vrsta flore i faune iz priloga B, D i E ovom dekretu.
               2.   Mjere poduzete u skladu s ovim dekretom namijenjene su održavanju ili povratu u povoljno stanje očuvanosti prirodnih staništa i vrsta divlje faune i flore od interesa Zajednice.
               3.   Mjere poduzete u skladu s ovim dekretom uzimaju u obzir gospodarske, socijalne i kulturne potrebe te regionalne i lokalne značajke.
               [...]“

               10

               Članak 3. DPR‑a br. 357/97 glasi kako slijedi:
               „1.   Regije i autonomne pokrajine Trento i Bolzano sastavljaju popis područja u kojima se nalaze stanišni tipovi iz priloga A i stanišne vrste iz priloga B; one taj popis dostavljaju Ministarstvu okoliša i zaštite kopna kako bi ono Komisiji proslijedilo [...] popis predloženih [SCI‑ja] [...] u svrhu uspostavljanja koherentne europske ekološke mreže [SAC] pod nazivom ‘Natura 2000’.
               2.   Ministarstvo okoliša i zaštite kopna, u dogovoru sa svakom zainteresiranom regijom, dekretom određuje područja obuhvaćena stavkom 1. [odnosno SAC] u roku od najdulje šest godina od dana kada Komisija sastavi popis područja. [...]
               [...]
               4-bis   Kako bi se osiguralo operativno prenošenje Direktive [92/43] i ažuriranje podataka, također u dijelu koji se odnosi na izmjene prilogâ koje su predviđene člankom 19. Direktive, regije i autonomne pokrajine Trento i Bolzano na temelju mjera nadzora iz članka 7. periodično ocjenjuju je li područje odgovarajuće za postizanje ciljeva Direktive. Nastavno na tu ocjenu, one mogu Ministarstvu okoliša i zaštite kopna predložiti ažuriranje popisa područjâ, označivanja njihovih granica i sadržaja njihovog informativnog obrasca. Ministarstvo okoliša i zaštite kopna prijedlog prosljeđuje Komisiji [...] u svrhu ocjene iz članka 9. Direktive.“

               11

               Članak 7. DPR‑a br. 357/97, koji se odnosi na postupak nadzora, propisuje:
               „1.   Ministarstvo okoliša i zaštite kopna, nakon savjetovanja s Ministarstvom za upravljanje poljoprivredom i šumama i Institutom za divlju faunu, u okviru njihovih nadležnosti, kao i Stalnim odborom za odnose između država članica, regijama i autonomnim pokrajinama Trento i Bolzano, dekretom određuje smjernice za nadzor, pristojbe i odstupanja u vezi s vrstama životinja i biljaka zaštićenih na temelju predmetne uredbe.
               2.   Regije i autonomne pokrajine Trento i Bolzano na temelju smjernica iz prethodnog stavka usvajaju mjere s ciljem osiguravanja očuvanja i nadzora stanja očuvanosti vrsta i staništa od interesa za Zajednicu, osobito onih koje se smatraju prioritetnima, obavještavajući ministarstva iz stavka 1.“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               12

               Cascina je vlasnik zemljišta uključenog u područje pod nazivom Brughiera del Dosso, smještenog na području općine Somma Lombardo, u blizini zračne luke Milano‑Malpensa, u Lombardiji. Tijekom 2002. to je područje uključeno u zonu parka prirode doline Ticina koji je osnovan zakonom Regije Lombardije.

               13

               Odlukom Giunta regionale (Regionalno vijeće) Regije Lombardije od 8. kolovoza 2003. navedeno područje uvršteno je na popis područja predloženih da postanu SCI, u skladu s člankom 3. DPR‑a br. 357/97. Slijedom toga, to je područje uvršteno na popis SCI‑ja odlukom Komisije 2004/798/EZ od 7. prosinca 2004. kojom se, primjenjujući Direktivu Vijeća 92/43/EEZ, usvaja popis područja od značaja za Zajednicu za biogeografsku kontinentalnu regiju (SL L 382, str. 1.). Područje Brughiera del Dosso također je klasificirano kao SCI dekretom Ministera od 25. ožujka 2005.

               14

               U međuvremenu je zračna luka Milano‑Malpensa proširena u skladu s prostornim planom zone Malpensa koji je potvrđen zakonom Regije Lombardije iz 1999. Prema mišljenju Cascine, taj plan predviđa trgovačku i industrijsku namjenu zona na području općine Somma Lombardo. Cascina tvrdi da je postupni razvoj prometa te zračne luke uzrokovao ekološku devastaciju područja Brughiera del Dosso.

               15

               Budući da je Cascina procijenila da je ekološka kvaliteta područja Brughiera del Dosso narušena, tijekom 2005. godine zatražila je od Consorzio Parco lombardo della Valle del Ticino, kao tijela zaduženog za upravljanje tim područjem, usvajanje mjera nužnih za sprečavanje pogoršanja stanja okoliša navedenog područja.

               16

               S obzirom na to da nije dobila odgovor, Cascina se tijekom 2006. godine obratila Ministeru formalnim zahtjevom kojim je tražila da se na temelju članka 9. Direktive 92/43 i na temelju članka 3. stavka 4-bis DPR‑a br. 357/97 iznova označe granice ili da se to područje deklasificira s popisa SCI‑ja, budući da, prema njezinom mišljenju, nisu više ispunjene činjenične i pravne pretpostavke mjerodavnih pravnih propisa kao i posebice kriteriji odabira područja koja se mogu identificirati kao SCI iz Priloga III. toj direktivi. Interes Cascine za novo označivanje granica ili deklasifikaciju proizlazi iz okolnosti da je na pravo vlasništva koje se odnosi na zemljišta uključena u područje Brughiera del Dosso utjecao ograničavajući propis koji uređuje SCI i kojem je podvrgnuta svaka aktivnost prenamjene zemljišta. Ta obveza sprečava prenamjenu zemljištâ kada su takve izmjene predviđene prostornim planom zone Malpensa.

               17

               Ministero se odlukom od 2. svibnja 2006. proglasilo nenadležnim i uputilo Cascinu da se obrati Regiji Lombardiji, ističući da su na temelju članka 3. DPR‑a br. 357/97 regije te koje identificiraju područja koja se razmatraju i obavještavaju Ministero. Cascina je stoga ponovno postavila svoj zahtjev Regiji Lombardiji, koja ga je odbila odlukom od 26. srpnja 2006. uz obrazloženje da se taj zahtjev „ne može razmatrati prije nego što [Ministero] zatraži od regija da otvore postupak predviđen u članku 3. stavku 4-bis [DPR‑a br. 357/97]“.

               18

               Nakon odluke kojom je to tijelo odbilo odlučiti o njezinom zahtjevu, Cascina je tužbom pokrenula prvostupanjski postupak protiv dviju navedenih odluka pred Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (Upravni sud regije Lombardije) pozivajući se na propuštanje Ministera i Regije Lombardije. Tužbom je, među ostalim, zatražila naknadu štete.

               19

               Taj je sud presudom od 15. prosinca 2009. odbio tužbu u cijelosti. Sud je u toj presudi istaknuo da su na temelju članka 3. stavka 4-bis DPR‑a br. 357/97 regije imale ovlast za inicijativu i za stavljanje prijedloga za identificiranje SCI‑ja te da se stoga Ministeru ne može predbaciti nikakvo nezakonito propuštanje. Nadalje, taj je sud zauzeo stajalište da odluka Regije Lombardije ne predstavlja odluku kojom se odbija djelovati, već namjeru navedenog subjekta da zadrži područje Brughiera del Dosso na popisu SCI‑ja unatoč onečišćenju, tako da zahtjev da se utvrdi da je došlo do propuštanja u vezi s tom regijom također ne bi bio osnovan.

               20

               Cascina je uložila žalbu protiv navedene odluke Consiglio di Stato (Državno vijeće). Posebice osporava tumačenje članka 3. stavka 4-bis DPR‑a br. 357/97 u toj odluci te navodi da ta odredba, u vezi s Direktivom 92/43, dovodi do shvaćanja da ne samo regije već i država o kojoj se radi imaju ovlast inicijative za ponovno razmatranje popisa SCI‑ja, što odbijanje Ministera da odluči o zahtjevu koji je podnesen 2006. čini nezakonitim.

               21

               Consiglio di Stato, pred koji je stavljen zadatak da ispita osnovanost te argumentacije u svrhu rješavanja spora, posebice se pita povjeravaju li odredbe te direktive državi o kojoj se radi, na istoj osnovi kao regijama, ovlast inicijative za ponovno razmatranje tog popisa koju bi navedena država mogla primijeniti, ako je potrebno, umjesto regija. Taj sud također želi saznati može li navedeno administrativno tijelo primijeniti navedenu ovlast ne samo po službenoj dužnosti već i na zahtjev pojedinaca, vlasnika zemljišta koja su uključena u područje uvršteno na navedeni popis, te moraju li države članice djelovati tako da ponovno razmotre ili čak deklasificiraju to područje ako uoče promjenu u odnosu na njegovo izvorno stanje. Taj sud stoga sumnja u tumačenje odredbi predmetne direktive koje su relevantne u tom pogledu.

               22

               U tim je uvjetima Consiglio di Stato odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Je li člancima 9. i [11.] Direktive [92/43] protivan nacionalni propis (članak 3. stavak 4-bis DPR‑a br. 357/97) koji regijama i autonomnim pokrajinama povjerava ovlast predlaganja po službenoj dužnosti ponovnog razmatranja SCI‑ja, a da tim tijelima ne propisuje obvezu da iskoriste tu ovlast kada odlučuju povodom obrazloženog zahtjeva koji su u tom smislu postavili pojedinci, vlasnici područja uključenih u SCI, čak i u slučaju kada ti pojedinci tvrde da se stanje okoliša područja pogoršalo?

                        2.

                        Je li člancima 9. i [11.] Direktive [92/43] protivan nacionalni propis (članak 3. stavak 4-bis DPR‑a br. 357/97) koji regijama i autonomnim pokrajinama povjerava ovlast predlaganja po službenoj dužnosti ponovnog razmatranja SCI‑ja periodičnim procjenjivanjem, a da ne predviđa u kojim se razmacima ono mora provoditi (primjerice, svake dvije ili tri godine) i da ne predviđa nikakvu vrstu obavještavanja koja bi se odnosila na pokretanje tog periodičnog procjenjivanja, a koje bi zainteresiranim osobama dopuštalo da podnesu svoje prijedloge ili komentare?

                        3.

                        Je li člancima 9. i [11.] Direktive [92/43] protivan nacionalni propis (članak 3. stavak 4-bis DPR‑a br. 357/97) koji regijama i autonomnim pokrajinama povjerava ovlast predlaganja ponovnog razmatranja SCI‑ja, a da tu istu ovlast ne povjerava državi, barem podredno, u slučaju propuštanja regija ili autonomnih pokrajina?

                        4.

                        Je li člancima 9. i [11.] Direktive [92/43] protivan nacionalni propis (članak 3. stavak 4-bis DPR‑a br. 357/97) koji regijama i autonomnim pokrajinama povjerava potpunu diskrecijsku ovlast predlaganja po službenoj dužnosti ponovnog razmatranja SCI‑ja, a da ne propisuje obvezu da se koriste tom ovlasti, čak i u slučaju kada je došlo do onečišćenja ili pogoršanja stanja okoliša i kada je to službeno utvrđeno?

                        5.

                        [Treba li] [...] postupak iz članka 9. Direktive [92/43], koji je nacionalni zakonodavac propisao člankom 3. stavkom 4-bis DPR‑a br. 357/97, tumačiti kao postupak koji nužno treba završiti donošenjem upravnog akta ili kao postupak u kojem je ishod ‘fakultativan’? Treba li postupak ‘koji mora završiti donošenjem upravnog akta’ tumačiti kao postupak na temelju kojeg, ‘kada se ispune pretpostavke, Ministarstvo okoliša i zaštite kopna treba proslijediti Komisiji [...] prijedlog regije’, neovisno o tome može li se taj postupak pokrenuti samo po službenoj dužnosti ili se može također pokrenuti na zahtjev pojedinca [?]

                        6.

                        [...] Je li pravu [Unije] i posebice Direktivi [92/43] protivan nacionalni propis prema kojem se, u slučaju kada je pojedinac upozorio da dolazi do pogoršanja stanja područja, mora pokrenuti postupak deklasifikacije umjesto usvajanja novih mjera praćenja i očuvanja?

                        7.

                        Je li pravu [Unije] i posebice Direktivi [92/43] protivan nacionalni propis koji propisuje obvezu otvaranja postupka deklasifikacije područja koje pripada mreži Natura 2000 kako bi se zaštitili interesi koji su isključivo privatni i ekonomske naravi?

                        8.

                        Je li pravu [Unije] i posebice Direktivi [92/43] protivan nacionalni propis koji u slučaju infrastrukturnih projekata od javnog, društvenog i ekonomskog interesa koji mogu nanijeti štetu prirodnom staništu priznatom u skladu s Direktivom, čak i ako ih priznaje Unija [...], predviđa pokretanje postupka deklasifikacije područja umjesto usvajanja kompenzacijskih mjera koje su usmjerene na osiguravanje koherentnosti cijele mreže Natura 2000?

                        9.

                        Je li pravu [Unije] i posebice Direktivi [92/43] protivan nacionalni propis koji u području prirodnih staništa uzima u obzir ekonomske interese pojedinačnog vlasnika područja na način da mu omogućava da pred nacionalnim sudovima ishodi odluku kojom se nameće novo označivanje granica navedenog područja?

                        10.

                        Je li pravu [Unije] i posebice Direktivi [92/43] protivan nacionalni propis koji propisuje deklasifikaciju područja u slučaju pogoršanja stanja koja je ljudskog podrijetla, a ne potječe iz prirode?“

         O prethodnim pitanjima

         Prvo, četvrto i peto pitanje

               23

               Svojim prvim, četvrtim i petim pitanjem, koja treba ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 4. stavak 1., članak 9. i članak 11. Direktive 92/43 tumačiti na način da nadležna tijela država članica moraju predložiti Komisiji deklasifikaciju područja uvrštenog na popis SCI‑ja kada ta tijela odlučuju u postupku povodom zahtjeva vlasnika zemljišta uključenog u to područje koji tvrdi da je došlo do pogoršanja stanja okoliša tog područja.

               24

               Prije ispitivanja je li ovom direktivom predviđena deklasifikacija područja uvrštenog na popis SCI‑ja, treba se prisjetiti postupka koji je propisan tom direktivom za uvrštavanje područja na taj popis. Dakle, na temelju članka 4. stavaka 1. i 2. iste direktive takvo je uvrštavanje predmet odluke Komisije na prijedlog države članice o kojoj se radi. U tom pogledu, članak 4. stavak 1. Direktive 92/43 određuje da države članice, kada je prikladno, predlažu prilagodbu navedenog popisa u skladu s rezultatima nadzora stanja očuvanosti vrsta i prirodnih staništa o kojima se radi, a koji države osiguravaju u skladu s člankom 11. te direktive. Članak 4. stavak 4. te direktive zauzvrat obvezuje države članice da kao SAC odrede sva područja koja se nalaze na popisu SCI‑ja.

               25

               Iako je točno da nijedna odredba te direktive ne predviđa izrijekom deklasifikaciju područja uvrštenog na popis SCI‑ja, treba međutim napomenuti da članak 9. Direktive 92/43 dopušta Komisiji razmatranje deklasifikacije SAC‑a kada je to opravdano prirodnim razvojem zabilježenim na temelju nadzora koji osiguravaju države članice u skladu s člankom 11. te direktive. Međutim, takva deklasifikacija nužno podrazumijeva deklasifikaciju SCI‑ja, budući da na temelju članka 4. stavka 4. navedene direktive države članice svaki SCI moraju odrediti kao SAC.

               26

               Iz navedenog proizlazi da prilagodba popisa SCI‑ja koju države članice predlažu Komisiji na temelju članka 4. stavka 1. iste direktive može obuhvaćati deklasifikaciju područja uvrštenog na popis SCI‑ja, koja se, u nedostatku posebnih odredbi, mora provesti u skladu s istim postupkom kao i uvrštavanje područja na navedeni popis.

               27

               U tom pogledu treba napomenuti da, iako iz pravila koja se odnose na postupak identificiranja područja koja se mogu označiti kao SAC proizlazi da, u skladu s člankom 4. stavkom 1. Direktive 92/43, države članice koriste određenu marginu prosudbe u sastavljanju svojih prijedloga područjâ, ipak ostaje činjenica da države navedeno moraju provesti uz poštovanje kriterija određenih tom direktivom (vidjeti, osobito, presudu Komisija/Irska, C‑67/99, EU:C:2001:432, t. 33.). Iz navedenog slijedi da, kada rezultati nadzora koji te države osiguravaju na temelju članka 11. navedene direktive dovode do zaključka da se ti kriteriji nepovratno više ne mogu poštovati, navedene države trebaju na temelju članka 4. stavka 1. iste direktive nužno sastaviti prijedlog za prilagodbu popisa SCI‑ja kojemu je cilj da se popis iznova uskladi s navedenim kriterijima.

               28

               Dakle, kada područje uvršteno na popis SCI‑ja sa sigurnošću više ne može doprinositi ostvarivanju ciljeva Direktive 92/43 i kada prema tome više nije opravdano da se na to područje primjenjuju odredbe te direktive, država članica o kojoj se radi treba predložiti Komisiji deklasifikaciju navedenog područja. Ako bi se ta država uzdržala od predlaganja deklasifikacije, moglo bi doći do toga da se bez potrebe nastavi koristiti resursima za upravljanje istim područjem, što bi bilo beskorisno za očuvanje prirodnih staništa i vrsta. Osim toga, zadržavanje u središtu mreže Natura 2000 područja koja više definitivno ne pridonose realizaciji ciljeva nije u skladu sa zahtjevima kvalitete te mreže.

               29

               Obveza država članica da predlože Komisiji deklasifikaciju područja uvrštenog na popis SCI‑ja koje je postalo nepovratno neprikladno za ispunjavanje ciljeva Direktive 92/43 još se više nameće kada to područje uključuje zemljište koje pripada vlasniku kojem je vršenje prava vlasništva ograničeno zbog tog uvrštavanja, kada više nije opravdano da se navedeno područje nastavi podvrgavati pravilima te direktive. Doista, kako navodi nezavisna odvjetnica u točki 39. svojeg mišljenja, dok god razmatrano područje svojim kvalitetama odgovara pretpostavkama koje su omogućile klasifikaciju, takva su ograničenja prava vlasništva u načelu opravdana ciljem zaštite okoliša propisanim navedenom direktivom (vidjeti, u tom smislu, presudu C‑416/10, Križan i dr., EU:C:2013:8, t. 113. do 115.). Međutim, ako te kvalitete definitivno nestanu, ograničavanje uporabe moglo bi predstavljati povredu prava vlasništva.

               30

               Važno je, međutim, napomenuti da sama tvrdnja da je došlo do pogoršanja stanja okoliša SCI‑ja, na koje se poziva vlasnik zemljišta koje je uključeno u to područje, nije dovoljna da sama po sebi dovede do prilagodbe popisa SCI‑ja. Nužno je da pogoršanje stanja čini navedeno područje nepovratno neprikladnim za osiguravanje očuvanja prirodnih staništa i divlje flore i faune ili stvaranje mreže Natura 2000, tako da to područje definitivno ne može više doprinijeti ostvarivanju ciljeva navedene direktive iz njezinih članaka 2. i 3. Doista, kako i proizlazi iz članka 4. stavaka 1. i 2. iste direktive, do uvrštavanja takvog područja na taj popis dovela je upravo težnja za ostvarivanjem očuvanja i stvaranjem navedene mreže.

               31

               Stoga ne opravdava svako pogoršanje stanja područja uvrštenog na popis SCI‑ja njegovu deklasifikaciju.

               32

               U tom pogledu treba napomenuti da članak 6. stavak 2. Direktive 92/43, na koji upućuje članak 4. stavak 5. te direktive, nameće državama članicama obvezu da zaštite SCI usvajanjem prikladnih mjera za izbjegavanje pogoršanja prirodnih staništa i vrsta koje se ondje nalaze. Povreda obveze države članice da zaštiti određeno područje ne opravdava nužno deklasifikaciju tog područja (vidjeti, analogijom, presudu C‑418/04, Komisija/Irska, C‑418/04, EU:C:2007:780, t. 83. do 86.). Suprotno tome, predmetna država treba poduzeti potrebne mjere za očuvanje područja.

               33

               Osim toga, također treba napomenuti da na područje na popisu SCI‑ja može znatno zakonito utjecati samo plan ili projekt koji ne bi bio usklađen s ciljevima zaštite iz Direktive 92/43 samo u slučaju kada se postupa u skladu s pravilima iz članka 6. stavaka 3. i 4. te direktive na koje upućuje njezin članak 4. stavak 5., koji zahtijeva odgovarajuće ocjenjivanje utjecaja na okoliš te, kada je potrebno, usvajanje svih kompenzacijskih mjera koje su nužne za njegovu zaštitu.

               34

               Nadalje, za planove ili projekte koji prilikom usvajanja nisu obuhvaćeni dosegom članka 6. stavaka 3. i 4. Direktive 92/43 Sud je zauzeo stav da nije isključeno da se država članica, analogijom u skladu s derogacijskim postupkom predviđenim u članku 6. stavku 4. te direktive, u postupku ocjenjivanja utjecaja na okoliš plana ili projekta koji može u znatnoj mjeri utjecati na očuvanje područja, a koji je propisan nacionalnim pravom, može pozvati na razlog od javnog interesa te da država članica može, ako su u bitnome zadovoljene pretpostavke propisane ovom posljednjom odredbom, dopustiti bilo koju aktivnost koja nastavno više ne bi bila zabranjena stavkom 2. tog članka. Međutim, da bi se moglo provjeriti jesu li ispunjene pretpostavke iz članka 6. stavka 4. Direktive 92/43, utjecaji koji će imati plan ili projekt prvo se trebaju analizirati u skladu s člankom 6. stavkom 3. te direktive (vidjeti presudu C‑404/09, Komisija/Španjolska, EU:C:2011:768, t. 156. i 157.).

               35

               Iz navedenog slijedi da nadležna nacionalna tijela moraju predložiti deklasifikaciju područja samo ako je, unatoč poštovanju ovih odredbi, to područje postalo nepovratno neprikladno za ispunjavanje ciljeva Direktive 92/43, tako da njegova klasifikacija kao SCI‑ja nije više opravdana.

               36

               Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, na prvo, četvrto i peto pitanje valja odgovoriti da članak 4. stavak 1., članak 9. i članak 11. Direktive 92/43 treba tumačiti na način da nadležna tijela države članice moraju predložiti Komisiji deklasifikaciju područja koje je uvršteno na popis SCI‑ja, kada ta tijela odlučuju u postupku povodom zahtjeva vlasnika zemljišta uključenog u to područje koji tvrdi da je došlo do pogoršanja stanja okoliša tog područja, kada se taj zahtjev temelji na činjenici da, unatoč poštovanju odredbi članka 6. stavaka 2. do 4. te direktive, navedeno područje više definitivno ne može doprinijeti očuvanju prirodnih staništa i divlje flore i faune ili stvaranju mreže Natura 2000.

         Drugo pitanje

               37

               Uzimajući u obzir odgovor na prvo, četvrto i peto pitanje, nije potrebno odgovoriti na drugo pitanje, budući da taj odgovor više nije nužno potreban za donošenje odluke u glavnom postupku.

         Treće pitanje

               38

               Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti želi znati treba li članak 4. stavak 1., članak 9. i članak 11. Direktive 92/43 tumačiti na način da im je protivna nacionalna odredba koja samo teritorijalnim jedinicama povjerava ovlast predlaganja prilagodbe popisa SCI‑ja, a ne državi, barem podredno, u slučaju propuštanja tih jedinica.

               39

               U tom pogledu treba napomenuti da ta direktiva podvrgava države članice obvezama bez navođenja ikakve podjele nadležnosti u internom pravu za izvršavanje tih obveza. Stoga navedena direktiva ne precizira načine dodjele nadležnosti za predlaganje prilagodbe popisa SCI‑ja u internom pravu.

               40

               U nedostatku takvog određivanja, treba postupiti u skladu s pravilom iz članka 288. trećeg podstavka UFEU‑a prema kojem direktiva obvezuje svaku državu članicu kojoj je upućena u pogledu rezultata koji treba postići, prepuštajući pritom nacionalnim tijelima ovlasti vezano za izbor oblika i metoda. Određivanje nacionalnih nadležnih tijela koja imaju obvezu ispuniti obveze iz Direktive 92/43 obuhvaćeno je tim izborom.

               41

               U tom pogledu pravo Unije zahtijeva samo da se prenošenjem Direktive 92/43 u interno pravo, uključujući dio koji se odnosi na ovo određivanje, učinkovito osigura puna primjena te direktive na način koji je u dovoljnoj mjeri precizan i jasan (vidjeti, u tom smislu, posebice presudu Komisija/Austrija, C‑507/04, EU:C:2007:427, t. 89.).

               42

               Iako je istina da svaka država članica može prenijeti ovlasti na svoja unutarnja tijela na način koji smatra primjerenim te primijeniti direktivu putem mjera koje usvajaju regionalna ili lokalna tijela, ta je sloboda ne oslobađa obveze da osigura popuno izvršavanje obveza iz te direktive.

               43

               Posljedično, pravo Unije ne zahtijeva da ovlast koja je povjerena teritorijalnim jedinicama za izvršavanje obveza iz Direktive 92/43 bude upotpunjena podrednom obvezom države. Uostalom, obveze koje terete državu članicu na temelju te direktive i posebice obveza predlaganja prilagodbe popisa SCI‑ja ne podrazumijevaju u smislu interne podjele ovlasti da država mora kada je potrebno nadomjestiti propuštanje teritorijalnih jedinica. Ipak, pravo Unije zahtijeva da mjere u nacionalnom pravnom poretku budu kao cjelina dovoljno učinkovite da se osigura ispravna primjena odredbi Direktive 92/43 (vidjeti, u tom smislu, presudu Njemačka/Komisija, C‑8/88, EU:C:1990:241, t. 13.).

               44

               Uzimajući u obzir navedena razmatranja, na treće pitanje valja odgovoriti u smislu da članak 4. stavak 1., članak 9. i članak 11. Direktive 92/43 treba tumačiti na način da im nije protivna nacionalna odredba koja samo teritorijalnim jedinicama povjerava ovlast predlaganja prilagodbe popisa SCI‑ja, a ne državi, barem podredno, u slučaju propuštanja tih tijela, kada ta dodjela ovlasti osigurava ispravnu primjenu pravila iz navedene direktive.

         Šesto do desetog pitanja

               45

               Treba podsjetiti da je, u okviru postupka propisanog člankom 267. UFEU‑a, isključivo na nacionalnom sucu pred kojim se vodi postupak i koji mora preuzeti odgovornost za presudu da utvrdi, uzimajući u obzir posebnosti slučaja, kako potrebu za postavljanjem prethodnog pitanja da bi mogao donijeti svoju odluku tako i relevantnost pitanja koja je postavio Sudu. Posljedično, kada se postavljena pitanja odnose na tumačenje prava Unije, Sud je načelno obvezan donijeti odluku (vidjeti, posebice, presudu Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, t. 39. i navedenu sudsku praksu).

               46

               Presumpcija relevantnosti koju za postavljena prethodna pitanja vezuju nacionalni sudovi može se oboriti samo iznimno, kada je očito da zatraženo tumačenje prava Unije nije ni u kakvoj vezi sa stvarnim činjenicama ni predmetom glavnog spora, kada je problem hipotetske prirode ili kada Sud nema činjenične ili pravne elemente da bi na koristan način odgovorio na pitanja koja su mu postavljena.

               47

               Stoga u predmetnom slučaju, kako u svojem zahtjevu priznaje i sam sud koji je uputio zahtjev, nesporno je da su pitanja od šestog do desetog, koja je pred tim sudom postavila Regija Lombardija, hipotetske naravi. Doista, u skladu s informacijama koje je dostavio taj sud, ta se pitanja odnose na nacionalni propis koji u ovom trenutku ne postoji u talijanskom pravnom sustavu.

               48

               Stoga se pitanja od šestog do desetog trebaju proglasiti nedopuštenima.

         Troškovi

               49

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 4. stavak 1., članak 9. i članak 11. Direktive Vijeća 92/43/EEZ od 21. svibnja 1992. o očuvanju prirodnih staništa i divlje faune i flore, kako je izmijenjena Ugovorom o uvjetima pristupanja Češke Republike, Republike Estonije, Republike Cipra, Republike Latvije, Republike Litve, Republike Mađarske, Republike Malte, Republike Poljske, Republike Slovenije i Slovačke Republike i prilagodbama ugovora na kojima se temelji Europska unija, treba tumačiti na način da nadležna tijela država članica moraju predložiti Europskoj komisiji deklasifikaciju područja uvrštenog na popis područja od značaja za Zajednicu, kada ta tijela odlučuju u postupku povodom zahtjeva vlasnika zemljišta uključenog u to područje koji tvrdi da je došlo do pogoršanja stanja okoliša tog područja, kada se takav zahtjev temelji na okolnosti da, unatoč poštovanju odredbi članka 6. stavaka 2. do 4. te direktive u izmijenjenoj inačici, navedeno područje više definitivno ne može pridonijeti očuvanju prirodnih staništa i divlje flore i faune ili stvaranju mreže Natura 2000.

                           2.

                           Članak 4. stavak 1., članak 9. i članak 11. Direktive 92/43, kako je izmijenjena Ugovorom o uvjetima pristupanja Češke Republike, Republike Estonije, Republike Cipra, Republike Latvije, Republike Litve, Republike Mađarske, Republike Malte, Republike Poljske, Republike Slovenije i Slovačke Republike i prilagodbama ugovora na kojima se temelji Europska unija, treba tumačiti na način da im nije protivna nacionalna odredba koja samo teritorijalnim jedinicama povjerava ovlast predlaganja prilagodbe popisa područjâ od značaja za Zajednicu, a ne državi, barem podredno, u slučaju propuštanja tih tijela, kada ta dodjela ovlasti osigurava ispravnu primjenu pravila iz navedene direktive.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski


Presuda Suda (drugo vijeće) od 29. travnja 2010.#Europska komisija protiv Kraljevine Nizozemske.#Predmet C-92/07.