title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 25. lipnja 2015.#Postupak koji su pokrenuli VĮ „Indėlių ir investicijų draudimas“ i Virgilijus Vidutis Nemaniūnas.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Lietuvos Aukščiausiasis Teismas.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktive 94/19/EZ i 97/9/EZ – Sustavi osiguranja depozita i naknada štete za investitore – Štedni i investicijski instrumenti – Financijski instrument u smislu Direktive 2004/39/EZ – Isključenje osiguranja – Izravan učinak – Uvjeti za primjenu Direktive 97/9/EZ.#Predmet C-671/13.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      25. lipnja 2015. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Direktive 94/19/EZ i 97/9/EZ — Sustavi osiguranja depozita i naknada štete za investitore — Štedni i investicijski instrumenti — Financijski instrument u smislu Direktive 2004/39/EZ — Isključenje osiguranja — Izravan učinak — Uvjeti za primjenu Direktive 97/9/EZ“
      U predmetu C‑671/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Litva), odlukom od 16. prosinca 2013., koju je Sud zaprimio 17. prosinca 2013., u postupku

         „Indėlių ir investicijų draudimas“ VI,

         Virgilijus Vidutis Nemaniūnas,

      uz sudjelovanje:

         Vitoldasa Guliavičiusa,

         bankas „Snoras“ AB, u stečaju,
      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednik vijeća, K. Lenaerts, potpredsjednik Suda, u svojstvu suca drugog vijeća, J.‑C. Bonichot, A. Arabadjiev i J. L. da Cruz Vilaça (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
      tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 20. studenoga 2014.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za „Indėlių ir investicijų draudimas“ VI, A. Mažintienė, uz asistenciju V. Drizge i A. Šekštela, advokatai,

               —

               za V. Guliavičiusa, G. Subačiūtė i A. Milinis, advokatai,

               —

               za bankas „Snoras” AB, u stečaju, K. Švirinas i I. Dargužas, advokatai,

               —

               za litavsku vladu, V. Kazlauskaitė-Švenčionienė i D. Kriaučiūnas, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, K.-P. Wojcik i A. Steiblytė, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 26. veljače 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 1. točke 1., članka 3. stavka 1. i članka 7. stavaka 1. i 2. Direktive 94/19/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 30. svibnja 1994. o sustavima osiguranja depozita (SL L 135, str. 5.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 12., str. 33.) kako je izmijenjena Direktivom 2009/14/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. ožujka 2009. (SL L 68, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 9., str. 244.; u daljnjem tekstu: Direktiva 94/19), točke 12. Priloga I. Direktivi 94/19 kao i članka 2. stavka 2. i 3., i članka 4. stavka 1. i 2. Direktive 97/9/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 3. ožujka 1997. o sustavima naknada štete za investitore (SL L 84, str. 22.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 1., str. 11.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru postupaka koje su pokrenuli „Indėlių ir investicijų draudimas“ VI (u daljnjem tekstu: IID) i V. Nemaniūnas u vezi s valjanošću ugovora o stjecanju potvrde o depozitu i nekoliko ugovora o upisu obveznica.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članak 20. stavak 1. Direktive Vijeća 86/635/EEZ od 8. prosinca 1986. o godišnjim financijskim izvještajima banaka i drugih financijskih institucija (SL L 372, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 10., str. 28.) kad je riječ o stavci 3. – o dugovanjima evidentirana certifikatima, određuje:
               „Ova stavka uključuje i dužničke vrijednosne papire i dugovanja za koja su izdani prenosivi certifikati, posebno potvrde o depozitu, „bons de caisse” i obveze nastale iz vlastitih akcepata i zadužnica.“

               4

               Šesnaesta i osamnaesta uvodna izjava Direktive 94/19 glase:
               „[...] [b]udući da s jedne strane, minimalna razina osiguranja propisana ovom Direktivom ne treba ostaviti preveliki dio depozita bez zaštite u interesu zaštite potrošača i stabilnosti financijskog sustava; [...]
               [...]
               [...] [d]ržavi članici mora [se] dopustiti isključivanje određenih kategorija posebno navedenih depozita ili deponenata iz osiguranja koje pružaju sustavi osiguranja depozita, ako smatra da ne trebaju posebnu zaštitu“.

               5

               Članak 1. točka 1. navedene direktive glasi:
               Za potrebe ove Direktive:

                        1.

                        „depozit” znači svako potraživanje koje proizlazi iz sredstava stavljenih na račun ili iz privremenih stanja koja proizlaze iz uobičajenih bankovnih transakcija i koje kreditna institucija mora vratiti u skladu s primjenljivim zakonskim i ugovornim uvjetima, kao i svako dugovanje dokazano potvrdom koju je izdala kreditna institucija.

                  [...]“

               6

               Članak 3. stavak 1. iste direktive propisuje:
               „Svaka država članica osigurava unutar svog državnog područja uvođenje i službeno priznanje jednog ili više sustava osiguranja depozita. Osim u situacijama predviđenim u drugom podstavku i stavku 4., nijedna odobrena kreditna institucija u toj državi članici u skladu s člankom 3. Direktive 77/780/EEZ ne može primati depozite ako nije član takvog sustava.
               [...]“

               7

               Članak 7. stavci 1. i 2. Direktive 94/19 određuju:
               „1.   U slučaju nedostupnosti depozita, države članice osiguravaju pokriće u minimalnom iznosu od 50.000 EUR za ukupne depozite svakog pojedinačnog deponenta.
               [...]
               2.   Države članice mogu odrediti isključenje određenih deponenata ili depozita iz osiguranja ili im odrediti nižu razinu osiguranja. Ta su isključenja navedena u Prilogu I.“

               8

               U Prilogu I. navedenoj direktivi pod naslovom „Popis isključenja kako je navedeno u članku 7. stavku 2.“, u svojoj točki 12. navodi:
               „Dužnički vrijednosni papiri izdani od strane iste institucije i obveze koje proizlaze iz vlastitih akcepata i mjenica.“

               9

               „Uvodna izjava 9. Direktive 97/9 predviđa:
               „budući da definicija investicijskog poduzeća obuhvaća kreditne institucije koje su ovlaštene pružati investicijske usluge; budući da se od svake kreditne institucije mora isto tako zahtijevati da pripada sustavu naknade štete investitorima radi pokrića svog investicijskog poslovanja; budući da, međutim, nije potrebno zahtijevati od kreditnih institucija da budu članovi u dva zasebna sustava ako jedan sustav ispunjava i zahtjeve ove Direktive i Direktive 94/19/EZ [...]; budući da, međutim, u slučaju investicijskih poduzeća u određenim slučajevima može biti teško razlikovati depozite na koje se odnosi Direktiva 94/19/EZ i novac koji se drži u vezi s odvijanjem investicijskog poslovanja; budući da državama članicama treba dopustiti da odluče koja se Direktiva primjenjuje na ta potraživanja“.

               10

               Člankom 1. točkom 3. Direktive 97/9 određeno je da se za potrebe te Direktive „instrumenti[ma]“ trebaju smatrati oni koji su navedeni u Odjeljku B Priloga Direktivi Vijeća 93/22/EEZ od 10. svibnja 1993. o uslugama investiranja na području vrijednosnih papira (SL L 141, str. 27.) [neslužbeni prijevod].

               11

               Članak 1. točka 4. Direktive 97/9 kao investitora definira „svak[u] osob[u] koja je povjerila novac ili instrumente investicijskom poduzeću u vezi s investicijskim poslom.“

               12

               Članak 2. stavci 2. i 3. navedene direktive određuje:
               „2.   Sustavom se osigurava pokriće za investitore u skladu s člankom 4. u kojem su ili:

                        —

                        nadležna tijela odredila da prema njihovom mišljenju, investicijsko poduzeće privremeno, iz razloga koji su izravno povezani s njegovim financijskim stanjem, nije u stanju ispuniti svoje obveze koje proizlaze iz potraživanja investitora i u dogledno vrijeme ne postoje izgledi da će to biti u stanju
                        ili je

                        —

                        tijelo sudske vlasti iz razloga koji su izravno povezani s financijskim stanjem investicijskog poduzeća donijelo odluku kojom obustavlja sposobnost investitora da ističe potraživanja u odnosu na poduzeće,

                  a pritom je presudno koji je od tih događaja nastupio prvi.
               Pokriće se osigurava za potraživanja koja proizlaze iz nesposobnosti investicijskog poduzeća da:

                        —

                        vrati novac koji duguje ili koji pripada investitorima i koji se drži u njihovo ime u vezi s investicijskim poslom
                        ili

                        —

                        vrati investitorima eventualne instrumente koji im pripadaju i koji se drže, čuvaju ili kojima se upravlja u njihovo ime u vezi s investicijskim poslom,

                  u skladu s odgovarajućim pravnim i ugovornim uvjetima.
               3.   Svako potraživanje prema stavku 2. prema kreditnoj instituciji koje bi u dotičnoj državi članici podlijegalo i ovoj Direktivi i Direktivi 94/19/EZ, ta država prema vlastitom nahođenju usmjerava prema sustavu na temelju jedne ili druge Direktive. Prema tim se direktivama svako potraživanje smije nadoknaditi samo jednom.“

               13

               Članak 4. stavci 1. i 2. Direktive 97/9 određuje:
               „1.   Države članice osiguravaju da sustavi pružaju pokriće od najmanje 20.000 [eura] svakom investitoru u pogledu potraživanja iz članka 2. stavka 2.
               Do 31. prosinca 1999. države članice u kojima je u trenutku donošenja ove Direktive pokriće manje od 20.000 [eura] mogu zadržati tu nižu razinu pokrića, pod uvjetom da nije niža od 15.000 [eura]. Ova je mogućnost na raspolaganju i državama članicama na koje se primjenjuju prijelazne odredbe članka 7. stavka 1. drugog podstavka Direktive 94/19/EZ.
               2.   Država članica može odrediti da se neki investitori isključuju iz pokrića u sustavu ili da im se odobrava niža razina pokrića. Ova se isključenja navode u popisu u Prilogu I.“

               14

               U Prilogu 1. Odjeljku C Direktivi 2004/39/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 21. travnja 2004. o tržištima financijskih instrumenata te o izmjeni direktiva Vijeća 85/611/EEZ i 93/6/EEZ i Direktive 2000/12/EZ Europskog parlamenta i Vijeća te stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 93/22/EEZ, (SL L 145, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 4., str. 29.) navodi se popis financijskih instrumenata na koje se primjenjuje ova direktiva. Točkom 2. tog Odjeljka u pojam financijskih instrumenata uključeni su instrumenti tržišta novca.

               15

               Članak 4. stavak 1. točka 19. Direktive 2004/39 na sljedeći način definira instrumente tržišta novca:
               „,Instrumenti tržišta novca' znači vrste instrumenata kojima se uobičajeno trguje na tržištima novca, kao što su trezorski zapisi, certifikati o depozitu i komercijalni zapisi, osim instrumenata plaćanja“.

         Litavsko pravo

               16

               Člankom 2. stavkom 3. Zakona br. IX-975 od 20. lipnja 2002. o osiguranju depozita i obveza u odnosu na investitore (Žin., 2002., br. 65‑2635, u daljnjem tekstu: Zakon o osiguranju depozita), kojim se u pravo Republike Litve prenose direktive 94/19 i 97/9, određuje se da je:
               „‚deponent’: fizička ili pravna osoba koja je imatelj depozita u banci, u podružnici banke ili financijskoj zadruzi, osim osoba čiji se depoziti ne mogu osigurati na temelju navedenog zakona. [...]“

               17

               Članak 3. stavci 1., 2. i 4. Zakona o osiguranju depozita određuje:
               „1.   Predmet osiguranja su depoziti deponenata u litasima i u stranoj valuti: dolarima Sjedinjenih Američkih Država, eurima i nacionalnim valutama (u daljnjem tekstu: ‚strane valute’) država članica Europske unije i država članica Europskog gospodarskog prostora […].
               2.   Predmet osiguranja obveza u odnosu na investitore su obveze koje se odnose na naknadu investitorima u vrijednosne papire (bez obzira na strane valute u kojima su denominirani) ili u financijska sredstva, u litasima ili u stranim valutama.
               [...]
               4.   Dužnički vrijednosni papiri (potvrde o depozitu) koje je izdao sam osiguranik, obveze koje proizlaze iz vrijednosnih papira koje je akceptirao navedeni osiguranik i iz mjenica kao i hipotekarne obveznice izdane u skladu s litavskim zakonom o hipotekarnim obveznicama i hipotekarnom kreditu [...] ne mogu biti predmetom osiguranja.“

               18

               Članak 9. stavak 1. Zakona o osiguranju depozita glasi:
               „Deponent stječe pravo na naknadu štete iz osiguranja na dan kada nastane osigurani događaj. Investitor stječe pravo na naknadu štete iz osiguranja na dan kada nastane osigurani događaj samo onda ako je osiguranik prenio ili koristio vrijednosne papire i/ili sredstva investitora bez njegova pristanka. Prilikom izračuna iznosa naknade štete iz osiguranja koji se duguje na temelju obveza u pogledu investitora, potonje obuhvaćaju samo vrijednosne papire i sredstva investitora koje osiguranik ne može vratiti investitoru.“

         Glavni postupci i prethodna pitanja

               19

               Dana 17. siječnja 2011., V. Guliavičius sklopio je s bankas „Snoras“AB, (u daljnjem tekstu: društvo Snoras), ugovor o stjecanju potvrde o depozitu indeksiran za inflaciju.

               20

               V. Nemaniūnas je 9. ožujka, 14. srpnja, 26. rujna i 6. listopada 2011., sklopio s društvom Snoras ugovore o upisu obveznica.

               21

               Odlukom litavske vlade od 16. studenoga 2011., društvo Snoras je prestalo poslovati. Dana 24. studenoga 2011., Središnja banka Litve obratila se sudu radi otvaranja stečajnog postupka društva Snoras.

               22

               V. Guliavičius i V. Nemaniūnas podnijeli su tužbu radi proglašenja ništetnosti ugovora koje su sklopili s društvom Snoras zato što im je, u biti, ta banka dala pogrešne i nepotpune informacije o, s jedne strane, primjeni osiguranja na kupljene instrumente i, s druge strane, o financijskom stanju društva Snoras.

               23

               Rješenjem od 6. svibnja 2013., Vilniaus apygardos teismas odbio je tužbu V. Guliavičiusa. Rješenjem od 29. srpnja 2013., Lietuvos apeliacinis teismas prihvatio je žalbu potonjeg, ukinuo rješenje prvostupanjskog suda te proglasio ništetnim ugovor o stjecanju potvrde o depozitu koji je sklopila predmetna osoba.

               24

               IID je javno poduzeće s ograničenom odgovornošću koje ima za zadaću osiguranje depozita i investicijau odnosu na investitore u slučaju insolventnosti financijskih institucija. Svojom kasacijskom žalbom podnesenom sudu koji je uputio zahtjev u postupku koji je pokrenuo V. Guliavičius, to poduzeće zahtijeva poništenje rješenja Lietuvos apeliacinis teismas od 29. srpnja 2013.

               25

               Rješenjem od 7. prosinca 2012., Vilniaus apygardos teismas odbio je tužbu V. Nemaniūnasa. Lietuvos apeliacinis teismas je povodom žalbe koju je potonji podnio potvrdio rješenje prvostupanjskog suda. Svojom kasacijskom žalbom podnesenom sudu koji je uputio zahtjev V. Nemaniūnas zahtijeva ukidanje presude žalbenog suda.

               26

               Lietuvos Aukščiausiasis Teismas smatra da sporove u kojima odlučuje treba razriješiti sa stajališta zakonskih propisa o zaštiti tužiteljâ bilo kao deponenata ili kao investitora.

               27

               U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev pita se o zaštiti potvrde o depozitu koju je kupio V. Guliavičius. Taj sud naime, s jedne strane, primjećuje da je Republika Litva, na temelju članka 3. stavka 4. Zakona o osiguranju depozita odabrala iskoristiti mogućnost iznimke predviđenu člankom 7. stavkom 2. Direktive 94/19 i točkom 12. Priloga I. toj direktivi isključivši tako iz osiguranja predviđenog tom direktivom vrijednosne papire kao što su potvrda o depozitu o kojoj je riječ u glavnom postupku. S druge strane, taj se sud pita može li se takvo isključenje primjenjivati isključivo na dužničke vrijednosne papire koje je izdala kreditna institucija koji, konkretno, imaju glavne značajke financijskog instrumenta u smislu direktiva 97/9 i 2004/39.

               28

               Kao drugo, Lietuvos Aukščiausiasis Teismas pita se o pravilnosti prijenosa direktiva o kojima je riječ. Taj sud naime, u biti, ističe da je na temelju upućivanja na Direktivu 94/19 predviđenih u uvodnoj izjavi 9. i u članku 2. stavku 3. Direktive 97/9, zakonodavac Unije uspostavio sustav u kojemu imatelji instrumenata kao što su potvrde o depozitu i obveznice koje su predmet glavnih postupaka obavezno moraju biti zaštićeni jednom ili drugom od ovih dviju direktiva. S druge strane, litavskim se pravom, u članku 3. stavku 4. Zakona o osiguranju depozita, samo utvrđuje opće isključenje svih dužničkih vrijednosnih papira, posljedično uključujući potvrde o depozitu i obveznice, iz sustava osiguranja, a da se ne predviđaju alternativni načini zaštite. Takvo općenito isključenje ostavilo bi nezaštićenima imatelje vrijednosnih papira kao što su oni o kojima je riječ u glavnom postupku.

               29

               Kao treće, Lietuvos Aukščiausiasis Teismas dvoji o tome je li Direktiva 97/9 pravilno prenesena utoliko što je člankom 9. stavkom 1. Zakona o osiguranju depozita propisan dodatni uvjet u odnosu na tu direktivu kako bi se mogla ostvariti pogodnost od jamstva predviđenog tom odredbom, to jest, investitor stječe pravo na naknadu štete iz osiguranja samo onda ako je investicijsko poduzeće prenijelo ili koristilo vrijednosne papire i/ili sredstva investitora bez njegove suglasnosti.

               30

               U tim je okolnostima Lietuvos Aukščiausiasis Teismas odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 7. stavak 2. Direktive 94/19 (1), u vezi s točkom 12. Priloga I. toj direktivi, razumjeti i tumačiti na način da se, kada država članica isključi iz osiguranja deponente kreditne institucije koji su imatelji dužničkih vrijednosnih papira (potvrda o depozitu) koje je izdala ta institucija, to isključenje može primijeniti samo u slučaju kada gore navedene potvrde o depozitu imaju sve značajke financijskog instrumenta, u smislu Direktive 2004/39 (uzimajući u obzir i druge mjere prava Europske unije, na primjer Uredbe (EZ) br. 25/2009 Europske središnje banke), inter alia, prenosivost na sekundarnom financijskom tržištu?

                        2.

                        Treba li, ako mjerodavna država članica odluči prenijeti Direktive 94/19 i 97/9 u nacionalno pravo tako da sheme za zaštitu deponenata i investitora budu uređene u istom pravnom aktu (zakonu), članak 7. stavak 2. Direktive 94/19, u vezi s točkom 12. Priloga I. toj direktivi, i članak 2. stavak 2. Direktive 97/9, na temelju članka 2. stavka 3. Direktive 97/9, razumjeti i tumačiti na način da se na nositelje potvrda o depozitu i obveznicama ne može ne primjenjivati nikakav sustav zaštite (jamstva) za potrebe navedenih direktiva?

                        3.

                        S obzirom na to da se, u skladu s nacionalnim zakonodavstvom, nijedan od mogućih sustava zaštite iz direktiva 94/19 i 97/9 ne primjenjuje na nositelje potvrda o depozitu i obveznicama, izdanih od strane kreditne institucije:

                                 (a)

                                 jesu li članak 3. stavak 1., članak 7. stavak 1. (kako je izmijenjen Direktivom 2009/14) i članak 10. stavak 1. Direktive 94/19, u vezi s člankom 1. točkom 1. te direktive, koji definira pojam „depozita”, dovoljno jasni, precizni i bezuvjetni, te dodjeljuju li subjektivna prava, tako da se pojedinci mogu na njih pozivati pred nacionalnim sudom u prilog svojim zahtjevima za naknadu štete protiv osiguravatelja kojeg je osnovala država [članica] i koji je odgovoran za plaćanje te naknade?

                                 (b)

                                 jesu li članak 2. stavak 2. i članak 4 stavak 1. Direktive 97/9 dovoljno jasni, precizni i bezuvjetni, te dodjeljuju li subjektivna prava, tako da se pojedinci mogu na njih pozivati pred nacionalnim sudom u prilog svojim zahtjevima za naknadu štete protiv osiguravatelja kojeg je osnovala država [članica] i koji je odgovoran za plaćanje te naknade?

                                 c)

                                 ako je odgovor na gore navedena pitanja 3.a) i 3.b) potvrdan, koji od dva moguća sustava zaštite mora nacionalni sud izabrati za odlučivanje o sporu između pojedinaca i kreditne institucije, koji uključuje sudjelovanje osiguravatelja, kojeg je osnovala država [članica] i koji je odgovoran za upravljanje sustavima zaštite deponenta i investitora?

                        4.

                        Treba li članak 2. stavak 2. i članak 4. stavak 2. Direktive 97/9 (u vezi s Prilogom I. navedenoj direktivi) razumjeti i tumačiti na način da se protive nacionalnom zakonodavstvu, u skladu s kojim se shema naknada za investitore ne primjenjuje na investitore koji su nositelji dužničkih vrijednosnih papira izdanih od strane kreditne institucije, zbog vrste financijskih instrumenata (dužničkih vrijednosnih papira), a uzimajući u obzir činjenicu da osiguranik (kreditna institucija) nije prenio ni koristio sredstva ni vrijednosne papire investitora bez njihova pristanka? Je li za tumačenje odredaba Direktive 97/9, u svezi sa zaštitom investitora, relevantno da je kreditna institucija koja je izdala dužničke vrijednosne papire — izdavatelj — u isto vrijeme depozitar tih financijskih instrumenata (posrednik) i da sredstva investitora nisu odvojena od ostalih sredstava te kreditne institucije?“

               31

               Rješenjem predsjednika Suda u predmetu Indėlių ir investicijų draudimas et Nemaniūnas (C‑671/13, EU:C:2014:225), odbijen je zahtjev suda koji je uputio zahtjev da predmetni zahtjev za prethodnu odluku bude riješen u ubrzanom postupku iz članka 105. Poslovnika Suda.

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               32

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev, u biti, pita treba li članak 7. stavak 2. Direktive 94/19 i točku 12. Priloga I. toj direktivi, tumačiti na način da se, kada država članica isključi iz osiguranja deponente kreditne institucije koji su imatelji dužničkih vrijednosnih papira (potvrda o depozitu) koje je izdala ta institucija, to isključenje može primijeniti samo u slučaju kada gore navedene potvrde o depozitu imaju sve značajke financijskog instrumenta, u smislu Direktive 2004/39?

               33

               U tom pogledu, najprije treba istaknuti da ni članak 7. stavak 2. Direktive 94/19, ni točka 12. Priloga I. toj direktivi, za potrebe isključenja osiguranja depozita ne propisuju da instrumenti o kojima je riječ moraju imati sve značajke financijskog instrumenta u smislu Direktive 2004/39.

               34

               Potrebno je, međutim, s obzirom na zahtjeve Direktive 94/19, da su instrumenti na koje se odnosi isključenje koje koriste države članice među onima koji ulaze u područje primjene Direktive 94/19.

               35

               U skladu s člankom 1. točkom 1. Direktive 94/19, definicija izraza „depozit“ za potrebe ove direktive uključuje, s jedne strane, „svako potraživanje koje proizlazi iz sredstava stavljenih na račun ili iz privremenih stanja koja proizlaze iz uobičajenih bankovnih transakcija“ i, s druge strane, „svako dugovanje dokazano potvrdom koju je izdala kreditna institucija“.

               36

               Iz teksta te odredbe stoga proizlazi da „depozit“, za potrebe Direktive 94/19, nije definiran s obzirom na značajke financijskog instrumenta u smislu Direktive 2004/39. Jednako tako, iz navedene odredbe proizlazi da je ono što obilježava drugu vrstu depozita činjenica da ih predstavlja vrijednosni papir koji se može prenositi, čime se omogućuje prijenos prava na tražbinu koje je u njemu sadržano.

               37

               Potonje utvrđenje potvrđuje analiza Komisijina prijedloga Direktive 94/19 (Com (92) 188 final od 4. lipnja 1992., SL C 163, str. 6.) koji se, u svom članku 1., izričito poziva na „tražbine za koje su izdani prenosivi vrijednosni papiri“. U tom pogledu također treba istaknuti da se u članku 20. Direktive 86/635, na koji se poziva u prijedlogu Direktive 94/19, određuje da su dugovanja evidentirana certifikatima „i dužničk[i] vrijednosn[i] papir[i] i dugovanja za koja su izdani prenosivi certifikati, posebno potvrde o depozitu“.

               38

               Stoga se odredbe članka 7. stavka 2. Direktive 94/19 u vezi s točkom 12. Priloga I. toj direktivi ne protive nacionalnom propisu, kao što je članak 3. stavak 4. Zakona o osiguranju depozita, koji iz osiguranja depozita isključuje „dužničke vrijednosne papire (potvrde o depozitu) koje je izdao sam osiguranik“, pod uvjetom da su takvi vrijednosni papiri prenosivi.

               39

               Sud koji je uputio zahtjev dužan je provjeriti ima li, u ovom slučaju, potvrda o depozitu V. Guliavičiusa takvu značajku.

               40

               S obzirom na prethodno navedeno, na prvo pitanje treba odgovoriti tako da članak 7. stavak 2. Direktive 94/19 i točku 12. Priloga I. toj direktivi treba tumačiti u smislu da države članice iz osiguranja predviđenog tom direktivom mogu isključiti potvrde o depozitu koje je izdala kreditna institucija ako imaju značajke vrijednosnih papira, što je dužan utvrditi sud koji je uputio zahtjev, pri čemu ne mora utvrditi da ove potvrde imaju sve značajke financijskog instrumenta u smislu Direktive 2004/39.

         Drugo pitanje

               41

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev, u biti pita, trebaju li se Direktive 94/19 i 97/9 tumačiti u smislu da se na dužničke vrijednosne papire koje je izdala kreditna institucija, osobito potvrde o depozitu i obveznice, može ne primjenjivati nijedan od sustava osiguranja predviđenih ovim direktivama.

               42

               Ovo drugo pitanje temelji se na pretpostavci da su potvrde o depozitu o kojima je riječ u glavnom postupku isključene iz sustava osiguranja predviđenog Direktivom 94/19, o čemu je litavski zakonodavac donio odluku na temelju točke 12. Priloga I. toj direktivi. Pod tom pretpostavkom, sud koji je uputio zahtjev želi znati je li u skladu s pravom Unije to da nacionalno zakonodavstvo, kao što je litavsko zakonodavstvo, zajednički prenosi direktive 94/19 i 97/9 i isključuje, na općenit način, takve potvrde iz oba sustava osiguranja predviđena ovim dvjema direktivama, ostavljajući tako njihove imatelje bez ikakve zaštite.

               43

               U tom pogledu treba primijetiti da, s obzirom na definicije pojmova „depozit“ i „instrument“ sadržane, redom, u direktivama 94/19 i 97/9, isti dužnički vrijednosni papir, kao što proizlazi iz zahtjeva za prethodnu odluku, istodobno može biti obuhvaćen obama ovim pojmovima i, stoga, područjem primjene ovih dviju direktiva.

               44

               S obzirom na navedeno, treba istaknuti da sustavi osiguranja predviđeni ovim dvjema direktivama ispunjavaju različite uvjete osobito u pogledu isključenja. Naime, dok se člankom 7. stavkom 2. i Prilogom I. Direktivi 94/19 propisuju isključenja koja se temelje na, bilo vrsti deponenata, bilo vrsti depozita, člankom 4. stavkom 2. Direktive 97/9 predviđaju se isključenja isključivo s obzirom na vrstu investitora.

               45

               U tim okolnostima, iako se pravo Unije doista ne protivi izboru države članice da direktive 94/19 i 97/9 prenese istim zakonodavnim aktom, ipak je potrebno, kao što je to naglašeno u uvodnoj izjavi 9. Direktive 97/9, da sustav uspostavljen tim aktom ispunjava zahtjeve dviju direktiva.

               46

               Posljedično, kada je, kao u glavnim predmetima, nacionalni zakonodavac iskoristio mogućnost koja se nudi točkom 12. Priloga I. Direktivi 94/19 da iz područja primjene sustava osiguranja predviđenog tom direktivom isključi vrstu tražbine o kojoj je riječ, okolnost da je taj zakonodavac prenio navedenu direktivu i Direktivu 97/9 istim zakonodavnim aktom ne može imati za posljedicu to da je ta vrsta tražbine također isključena iz sustava zaštite predviđenog Direktivom 97/9, izvan uvjetâ iz njezina članka 4. stavka 2.

               47

               S obzirom na prethodno navedeno, na drugo pitanje treba odgovoriti tako da direktive 94/19 i 97/9 treba tumačiti na način da kada tražbine prema kreditnoj instituciji mogu istodobno biti obuhvaćene pojmom „depozit“ u smislu Direktive 94/19, i pojmom „instrument“ u smislu Direktive 97/9, no nacionalni je zakonodavac iskoristio mogućnost predviđenu točkom 12. Priloga I. Direktivi 94/19 da te tražbine isključi iz sustava zaštite predviđenog potonjom direktivom, takvo isključenje ne može imati za posljedicu to da su navedene tražbine također isključene iz sustava zaštite predviđenog Direktivom 97/9, izvan uvjetâ iz njezina članka 4. stavka 2.

         Četvrto pitanje

               48

               Svojim četvrtim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev, u biti, pita treba li članak 2. stavak 2. i članak 4. stavak 2. Direktive 97/9 tumačiti na način da se protivi nacionalnom zakonodavstvu, kao što je riječ u glavnom postupku, gdje se mogućnost primjene sustava naknade štete predviđenog tom direktivom uvjetuje činjenicom da je predmetna kreditna institucija prenijela ili koristila sredstva ili vrijednosne papire o kojima je riječ bez pristanka investitora.

               49

               Kad je riječ o uvjetu utvrđenom člankom 9. stavkom 1. Zakona o osiguranju depozita, iz analize Direktive 97/9 proizlazi da, kako bi se na njih moglo primijeniti osiguranje koje je njome predviđeno, tražbine investitora moraju ispunjavati uvjete utvrđene člankom 2. stavkom 2. te direktive. Osim toga, u Prilogu I. navedenoj direktivi navodi se popis investitora koji, u skladu s člankom 4. stavkom 2. iste direktive, mogu biti isključeni iz pokrića u sustavu ili im se odobrava niža razina pokrića.

               50

               Iz odluke kojom je upućen zahtjev proizlazi da se na imatelje obveznica koje je izdala kreditna institucija osiguranje predviđeno Direktivom 97/9 može primijeniti samo ako je ispunjen uvjet izostanka pristanka propisan člankom 9. stavkom 1. Zakona o osiguranju depozita.

               51

               U tom pogledu, treba istaknuti da takav uvjet nipošto nije propisan Direktivom 97/9 kako bi se na investitore mogao primijeniti sustav zaštite koji je njome predviđen. Nadalje, investitori imatelji takvih instrumenata, kao što je V. Nemaniūnas u jednom od glavnih postupka, nisu spomenuti među onima koji, na temelju Priloga I. Direktivi 97/9, mogu biti isključeni iz tog sustava.

               52

               S obzirom na prethodno navedeno, na četvrto pitanje treba odgovoriti tako da članak 2. stavak 2. i članak 4. stavak 2. Direktive 97/9 treba tumačiti na način da se protive nacionalnom zakonodavstvu, kao što je riječ u glavnom postupku, gdje se mogućnost primjene sustava naknade štete predviđene tom direktivom uvjetuje činjenicom da je predmetna kreditna institucija prenijela ili koristila sredstva ili vrijednosne papire o kojima je riječ bez pristanka investitora.

         Treće pitanje

               53

               Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li direktive 94/19 i 97/9 tumačiti na način da je dužan ne primijeniti nacionalno zakonodavstvo kojim se na nezakonit način određene imatelje dužničkih vrijednosnih papira isključuje iz sustava osiguranja uspostavljenih ovim direktivama, osobito time što navedeno zakonodavstvo uvjetuje mogućnost primjene sustava naknade štete investitorima činjenicom da je predmetna kreditna institucija prenijela ili koristila sredstva ili vrijednosne papire o kojima je riječ bez pristanka investitora.

               54

               Budući da je litavski zakonodavac u pogledu prenosivih potvrdi o depozitu zakonito uspostavio isključenje osiguranja predviđeno Direktivom 94/19, kao što je i utvrđeno u točki [40.] ove presude, treće pitanje treba shvatiti na način da se isključivo odnosi na Direktivu 97/9.

               55

               Kao što proizlazi iz točke 52. ove presude, nacionalno zakonodavstvo – kao što je ono o kojem je riječ u glavnom postupku, koje mogućnost primjene sustava naknade štete predviđenog Direktivom 97/9 uvjetuje činjenicom da je predmetna kreditna institucija prenijela ili koristila sredstva ili vrijednosne papire o kojima je riječ bez pristanka investitora – treba smatrati neusklađenim s člankom 2. stavkom 2. i člankom 4. stavkom 2. Direktive 97/9.

               56

               U tom pogledu, prema ustaljenoj sudskoj praksi, nacionalni sud koji prilikom primjene nacionalnog prava mora tumačiti to pravo, obvezan je svoje tumačenje u najvećoj mogućoj mjeri uskladiti s tekstom i svrhom direktive kako bi ostvario njome propisani rezultat i na taj način poštovao obvezu iz članka 288. stavka trećeg UFEU‑a (presuda Marleasing, C‑106/89, EU:C:1990:395, t. 8.).

               57

               U slučaju da takvo pravilno tumačenje nije moguće, treba naglasiti da u svim slučajevima gdje se odredbe neke direktive čine, s obzirom na njihov sadržaj, bezuvjetnima i dovoljno preciznima, pojedinci mogu na njih pozivati pred nacionalnim sudovima protiv države članice, bilo da je ona propustila pravodobno prenijeti direktivu u nacionalno pravo ili ju je pogrešno prenijela (presuda Dominguez, C - 282/10, EU:C:2012:33, t. 33.).

               58

               U ovom slučaju, kao što je istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 86. svojega mišljenja, Direktiva 97/9 je, u dijelu u kojem se odnosi na određivanje zaštićenih primjera, dovoljno jasna, precizna i bezuvjetna da se pojedinci na nju mogu izravno pozvati.

               59

               Nadalje, treba podsjetiti da se među subjekte protiv kojih se može pozivati na odredbe direktive koje mogu imati izravan učinak ubraja i subjekt kojemu je, bez obzira na njegov pravni oblik, na temelju akta javne vlasti, povjereno obavljanje službe od javnog interesa pod njezinim nadzorom te u tu svrhu raspolaže iznimnim ovlastima koje nadilaze pravila mjerodavna za odnose među pojedincima (presuda Dominguez, C - 282/10, EU:C:2012:33, t. 39.). Sud koji je uputio zahtjev dužan je provjeriti je li IID, za koji je nesporno da ima za zadaću osiguranje depozita i investicija u odnosu na investitore u slučaju insolventnosti financijskih institucija, ispunjava te uvjete.

               60

               Ako je to posrijedi, s obzirom na to da Direktiva 97/9, u dijelu u kojem se odnosi na određivanje zaštićenih primjera, ispunjava potrebne uvjete za izravan učinak, nacionalni sud mora izuzeti iz primjene svaku nacionalnu odredbu koja nije u skladu s njom i, potom, prilikom utvrđivanja opsega investicija koje su obuhvaćene sustavom zaštite predviđenim tom direktivom, ne primijeniti uvjet korištenja sredstava bez pristanka investitora.

               61

               Stoga na treće pitanje treba odgovoriti tako da Direktivu 97/9 treba tumačiti na način da sud koji je uputio zahtjev, u mjeri u kojoj smatra da se u glavnim postupcima na ovu direktivu poziva protiv subjekta koji ispunjava uvjete da se protiv njega može pozvati na odredbe navedene direktive, dužan je ne primijeniti nacionalnu odredbu, kao što je ona o kojoj je riječ u glavnom postupku, koja mogućnost primjene sustava naknade štete predviđenog tom istom direktivom uvjetuje činjenicom da je predmetna kreditna institucija prenijela ili koristila sredstva ili vrijednosne papire o kojima je riječ bez pristanka investitora.

         Troškovi

               62

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 7. stavak 2. Direktive 94/19/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 30. svibnja 1994. o sustavima osiguranja depozita, kako je izmijenjena Direktivom 2009/14/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. ožujka 2009., i točku 12. Priloga I. Direktivi 94/19 treba tumačiti na način da države članice iz osiguranja predviđenog tom direktivom mogu isključiti potvrde o depozitu koje je izdala kreditna institucija ako imaju značajke vrijednosnih papira, što je dužan utvrditi sud koji je uputio zahtjev, pri čemu ne mora utvrditi da ove potvrde imaju sve značajke financijskog instrumenta u smislu Direktive 2004/39/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 21. travnja 2004. o tržištima financijskih instrumenata te o izmjeni direktiva Vijeća 85/611/EEZ i 93/6/EEZ i Direktive 2000/12/EZ Europskog parlamenta i Vijeća te stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 93/22/EEZ.

                           2.

                           Direktivu 94/19, kako je izmijenjena Direktivom 2009/14 i Direktivu 97/9 Europskog parlamenta i Vijeća od 3. ožujka 1997. o sustavima naknada štete za investitore, treba tumačiti na način da kada tražbine prema kreditnoj instituciji mogu istodobno biti obuhvaćene pojmom „depozit“ u smislu te Direktive 94/19, i pojmom „instrument“ u smislu Direktive 97/9, ali je nacionalni zakonodavac iskoristio mogućnost predviđenu točkom 12. Priloga I. navedenoj Direktivi 94/19 da te tražbine isključi iz sustava zaštite predviđenog potonjom direktivom, takvo isključenje ne može imati za posljedicu to da su navedene tražbine također isključene iz sustava zaštite predviđenog Direktivom 97/9, izvan uvjetâ iz njezina članka 4. stavka 2.

                           3.

                           Članak 2. stavak 2. i članak 4. stavak 2. Direktive 97/9 treba tumačiti na način da se protive nacionalnom zakonodavstvu, kao što je ono o kojem je riječ u glavnom postupku, koje mogućnost primjene sustava naknade štete predviđenog tom direktivom uvjetuje činjenicom da je predmetna kreditna institucija prenijela ili koristila sredstva ili vrijednosne papire o kojima je riječ bez pristanka investitora.

                           4.

                           Direktivu 97/9 treba tumačiti na način da sud koji je uputio zahtjev, u mjeri u kojoj smatra da se u glavnim postupcima na ovu direktivu poziva protiv subjekta koji ispunjava uvjete da se protiv njega može pozvati na odredbe navedene direktive, dužan je ne primijeniti nacionalnu odredbu, kao što je ona o kojoj je riječ u glavnom postupku, koja mogućnost primjene sustava naknade štete predviđenog tom istom direktivom uvjetuje činjenicom da je predmetna kreditna institucija prenijela ili koristila sredstva ili vrijednosne papire o kojima je riječ bez pristanka investitora.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: litavski


Presuda Suda (prvo vijeće) od 17. travnja 2008.#Quelle AG protiv Bundesverband der Verbraucherzentralen und Verbraucherverbände.#Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesgerichtshof - Njemačka.#Direktiva 1999/44/EZ.#Predmet C-404/06.


Presuda Suda od 25. srpnja 1991. # Kazneni postupak protiv Alfred Stoeckel. # Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunal de police d'Illkirch - Francuska. # Predmet C-345/89.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 17. rujna 2015.#KPN BV protiv Autoriteit Consument en Markt (ACM).#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio College van Beroep voor het bedrijfsleven.#Zahtjev za prethodnu odluku – Elektroničke komunikacijske mreže i usluge – Univerzalna usluga i prava korisnika – Direktiva 2002/22/EZ – Članak 28. – Pristup brojevima i uslugama – Nezemljopisni brojevi – Direktiva 2002/19/EZ – Članci 5., 8. i 13. – Ovlasti državnih regulatornih tijela – Nadzor cijena – Usluge prijenosa poziva – Nacionalni propis koji pružateljima usluga prijenosa telefonskih poziva nameće da ne primjenjuju više tarife za pozive prema nezemljopisnim brojevima nego za pozive prema zemljopisnim brojevima – Poduzeće koje nema znatniju tržišnu snagu – Nadležno nacionalno tijelo.#Predmet C-85/14.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑85/14,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio prizivni sud za upravne sporove u ekonomskim stvarima (College van Beroep voor het bedrijfsleven, Nizozemska), odlukom od 12. veljače 2014., koju je Sud zaprimio 18. veljače 2014., u postupku
            KPN BV
            protiv
            Autoriteit Consument en Markt (ACM),
            SUD (treće vijeće),
            u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, A. Ó Caoimh, C. Toader, E. Jarašiūnas (izvjestitelj) i C. G. Fernlund, suci,
            nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
            tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 11. ožujka 2015.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za KPN BV, L. Mensink, T. van der Vijver i C. Schillemans, advocaten ,
            – za nizozemsku vladu, M. Bulterman i J. Langer, u svojstvu agenata,
            – za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju A. De Stefana, avvocato dello Stato ,
            – za Europsku komisiju, F. Wilman, G. Braun i L. Nicolae, u svojstvu agenata,
            saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 16. travnja 2015.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 28. stavka 1. Direktive 2002/22/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o univerzalnoj usluzi i pravima korisnika u vezi s elektroničkim komunikacijskim mrežama i uslugama (Direktiva o univerzalnoj usluzi) (SL L 108, str. 51.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 50., str. 3.), kako je izmijenjena Direktivom 2009/136/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 25. studenoga 2009. (SL L 337, str. 11.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 52., str. 224.; u daljnjem tekstu: Direktiva o univerzalnoj usluzi).
            2. Zahtjev je upućen u okviru spora između KPN‑a BV (u daljnjem tekstu: KPN) i Autoriteit Consument en Markt (ACM) (tijelo nadležno za potrošače i tržišta) u pogledu naloga, povezanog s periodičnom novčanom kaznom, kojim se KPN‑u nalaže smanjenje njegovih tarifa za usluge prijenosa poziva prema nezemljopisnim brojevima.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            Novi regulatorni okvir koji se primjenjuje na elektroničke komunikacijske usluge
            3. Novi regulatorni okvir koji se primjenjuje na elektroničke komunikacijske usluge (u daljnjem tekstu: NRO) sastoji se od Direktive 2002/21/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o zajedničkom regulatornom okviru za elektroničke komunikacijske mreže i usluge (Okvirna direktiva) (SL L 108, str. 33.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 49., str. 25.), kako je izmijenjena Direktivom 2009/140/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 25. studenoga 2009. (SL L 337, str. 37.; SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 50., str. 68.; u daljnjem tekstu: Okvirna direktiva), i uz nju posebnih direktiva, tj. Direktive 2002/20/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o ovlaštenju u području elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga (Direktiva o ovlaštenju) (SL L 108, str. 21.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 53., str. 62.), Direktive 2002/19/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o pristupu i međusobnom povezivanju elektroničkih komunikacijskih mreža i pripadajuće opreme (Direktiva o pristupu) (SL L 108, str. 7.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 38., str. 69.), Direktive o univerzalnoj usluzi i Direktive 2002/58/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 12. srpnja 2002. o obradi osobnih podataka i zaštiti privatnosti u području elektroničkih komunikacija (Direktiva o privatnosti i elektroničkim komunikacijama) (SL L 201, str. 37.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 52., str. 111.).
            – Okvirna direktiva
            4. Članak 2. Okvirne direktive propisuje:
            „Za potrebe ove Direktive:
            [...]
            (g) ,državno regulatorno tijelo' znači tijelo ili tijela koja su od države članice dobila neku od regulatornih zadaća utvrđenih ovom Direktivom ili posebnim direktivama;
            [...]
            (l) ‚posebne direktive’ znače [Direktivu o ovlaštenju], [Direktivu o pristupu], [Direktivu o univerzalnoj usluzi] i Direktivu 2002/58/EZ […].
            [...]“
            5. Članak 6. Okvirne direktive, naslovljen „Mehanizam za javnu raspravu i transparentnost“, predviđa uspostavu nacionalnih postupaka rasprave između državnih regulatornih tijela (u daljnjem tekstu: DRT) i zainteresiranih stranaka kada ta tijela u skladu s tom direktivom ili posebnim direktivama namjeravaju poduzeti mjere koje imaju znatan utjecaj na mjerodavno tržište.
            6. Članak 7. te direktive, naslovljen „Jačanje unutarnjeg tržišta elektroničkih komunikacija“, među ostalim predviđa obvezu za DRT‑e da Europskoj komisiji i DRT‑ima u drugim državama članicama stave na raspolaganje prijedlog mjera koje namjeravaju poduzeti u slučajevima predviđenima u stavku 3. tog članka. Članak 7.a te direktive utvrđuje postupak dosljedne primjene pravnih sredstava u pogledu, među ostalim, određivanja, izmjenjivanja ili ukidanja različitih obveza operatora.
            7. Članak 8. Okvirne direktive definira opće ciljeve i regulativna načela poštovanje kojih moraju osigurati DRT‑i u izvršavanju svojih regulatornih zadaća navedenih u toj direktivi i u posebnim direktivama.
            8. Članak 16. te direktive utvrđuje pravila o provedbi postupka analize tržišta.
            – Direktiva o univerzalnoj usluzi
            9. U skladu s člankom 2. točkama (d) i (f) Direktive o univerzalnoj usluzi:
            „(d) ‚zemljopisni broj’: je broj iz nacionalnog Plana numeriranja u kojem dio njegovih znamenaka ima zemljopisno značenje koje se upotrebljava za usmjeravanje poziva na fizičko mjesto priključne točke mreže (NTP);
            [...]
            (f) ‚nezemljopisni broj’: je broj iz nacionalnog Plana numeriranja koji nije zemljopisni broj, a obuhvaća, uz ostalo, brojeve u pokretnim mrežama, brojeve usluga besplatnog poziva i brojeve usluga s dodanom vrijednosti.“
            10. Članak 28. stavak 1. te direktive, naslovljen „Pristup brojevima i uslugama“, propisuje:
            „Države članice osiguravaju, gdje je to tehnički i ekonomski moguće, osim u slučajevima kada je nazvani pretplatnik odabrao zbog poslovnih razloga ograničiti pristup pozivateljima koji su locirani na posebnim zemljopisnim područjima, da odgovarajuća državna tijela poduzimaju potrebne mjere kako bi osigurale da krajnji korisnici imaju sljedeće mogućnosti:
            (a) pristup i korištenje usluga korištenjem nezemljopisnih brojeva unutar [Europske unije]; i
            (b) pristup svim brojevima u [Uniji], bez obzira na tehnologiju i naprave koje koristi operator, uključujući one navedene u nacionalnim Planovima numeriranja država članica, brojeve obuhvaćene [Europskim telefonskim brojevnim prostorom (u daljnjem tekstu: ETNS)] i Univerzalne međunarodne brojeve besplatnih telefonskih usluga ( UIFN ).
            [...]“
            – Direktiva o pristupu
            11. Članak 1. Direktive 2002/19/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o pristupu i međusobnom povezivanju elektroničkih komunikacijskih mreža i pripadajuće opreme (Direktiva o pristupu) (SL L 108, str. 7.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 38., str. 69.), kako je izmijenjena Direktivom 2009/140 (u daljnjem tekstu: Direktiva o pristupu), propisuje:
            „1. Unutar okvira utvrđenog u [Okvirnoj direktivi], ova Direktiva usklađuje način na koji države članice uređuju pristup i međusobno povezivanje elektroničkih komunikacijskih mreža i pripadajuće opreme. Svrha je utemeljiti regulatorni okvir u skladu s unutarnjim tržišnim načelima za odnose između davatelja mreža i usluga iz kojega će proizaći održivo tržišno natjecanje, interoperabilnost usluga elektroničke komunikacije i potrošačke pogodnosti.
            2. Ova Direktiva utemeljuje prava i obveze za operatore i za poduzeća koja traže međusobno povezivanje i/ili pristup njihovim mrežama ili pripadajućoj opremi. Ona postavlja ciljeve za [DRT‑e] u vezi s pristupom i međusobnim povezivanjem te predviđa postupke kojima će se osigurati da se obveze koje su propisali [DRT‑i] provjeravaju i, ako je potrebno, povuku nakon ostvarenja željenih ciljeva. U ovoj Direktivi pristup se ne odnosi na pristup krajnjih korisnika.“
            12. Članak 5. Direktive o pristupu, naslovljen „Ovlasti i odgovornosti [DRT‑a] u vezi s pristupom i međusobnim povezivanjem“, glasi kako slijedi:
            „1. Provodeći ciljeve navedene u članku 8. [Okvirne direktive], [DRT‑i] potiču i prema potrebi osiguravaju, u skladu s odredbama ove Direktive, odgovarajući pristup i međupovezivanja, kao i funkcionalnu povezanost usluga, a svoju odgovornost primjenjuju promičući učinkovitost, održivo tržišno natjecanje, učinkovito ulaganje i inovacije, te dajući krajnjim korisnicima najveću korist.
            Posebno, ne dovodeći u pitanje mjere koje se mogu poduzeti u vezi s poduzećima sa znatnijom tržišnom snagom u skladu s člankom 8., [DRT‑i] posebno moraju biti u stanju nametnuti:
            (a) u onoj mjeri u kojoj je to potrebno kako bi se osiguralo povezivanje s kraja‑na‑kraj, obveze za poduzeća koja nadziru pristup krajnjim korisnicima, uključujući u opravdanim slučajevima obvezu međusobnog povezivanja s drugim mrežama ako to već nije slučaj;
            (a.b.)	u opravdanim slučajevima i u nužnom opsegu, obveze poduzećima koja kontroliraju pristup do krajnjih korisnika da uspostave funkcionalnu povezanost svojih usluga;
            [...]
            2. Obveze i uvjeti propisani u skladu sa stavkom 1. nepristrani su, transparentni, razmjerni i nediskriminirajući te se provode u skladu s postupcima iz članaka 6., 7. i 7.a [Okvirne direktive].
            3. S obzirom na pristup i međupovezivanje iz stavka 1., države članice osiguravaju da [DRT] ima ovlasti da na vlastitu inicijativu posreduje kada je to opravdano, kako bi se osigurali ciljevi politike upravljanja iz članka 8. [Okvirne direktive] u skladu s odredbama ove Direktive i postupcima iz članaka 6. i 7., 20. i 21. [Okvirne direktive].“
            13. Članak 8. Direktive o pristupu, naslovljen „Nametanje, izmjena ili povlačenje obveza“, propisuje:
            „1. Države članice osiguravaju da su [DRT‑i] ovlašteni nametnuti obveze iz članaka od 9. do 13.a.
            2. Ako je operator određen da ima znatniju tržišnu snagu na određenom tržištu kao rezultat analize tržišta provedene u skladu s člankom 16. [Okvirne direktive], [DRT], ako je potrebno, nameće obveze utvrđene u člancima od 9. do 13. ove Direktive.
            3. Ne dovodeći u pitanje:
            – [...]
            – odredbe članaka 12. i 13. [Okvirne direktive], uvjet 7. u dijelu B Priloga [Direktivi o ovlaštenju] kao što je primijenjeno na temelju članka 6. stavka 1. te Direktive, člancima 27., 28. i 30. [Direktive o univerzalnoj usluzi] […] koja sadržava obveze za poduzeća koja nisu određena da imaju znatniju tržišnu snagu, […]
            – [...]
            [DRT‑i] neće nametati obveze utvrđene u člancima od 9. do 13. za operatore koji nisu određeni u skladu sa stavkom 2.
            [...]
            4. Obveze nametnute u skladu s ovim člankom temelje se na naravi prepoznatog problema, objektivno i opravdano s obzirom na obveze predviđene u članku 8. [Okvirne direktive]. Te se obveze nameću samo nakon savjetovanja u skladu s člancima 6. i 7. te Direktive.
            [...]“
            14. Članak 13. stavak 1. Direktive o pristupu, naslovljen „Obveze nadzora cijene i troškovnog računovodstva“, propisuje:
            „Kada analiza tržišta pokaže da nedostatak učinkovite konkurencije znači da dotični operator može održavati pretjerano visoke cijene, ili da može iznuđivati cijene na štetu krajnjih korisnika, [DRT] može, u skladu s odredbama članka 8., odrediti obveze koje se odnose na kontrolu povrata troškova i cijena, uključujući obveze da cijene slijede troškove te obveze u vezi s sustava troškovnog računovodstva radi osiguranja određenih vrsta međupovezivanja i/ili pristupa. […]“
            Direktiva 2009/136
            15. U skladu s uvodnom izjavom 46. Direktive 2009/136:
            „Zajedničko tržište podrazumijeva da krajnji korisnici imaju mogućnost pristupa svim brojevima koji su uključeni u nacionalne planove numeriranja drugih država članica i pristupnim uslugama nezemljopisnih brojeva unutar Zajednice, uključujući, između ostalog, besplatno telefoniranje i brojeve s višom telefonskom pristojbom. […] Prekogranični pristup izvorima numeriranja i vezanim uslugama ne bi se smio sprečavati, osim u slučajevima koji su objektivno opravdani, na primjer kako bi se spriječila prijevara ili zlouporaba […], kada se broj definira kao broj koji ima samo nacionalni opseg […] ili kada je to tehnički ili ekonomski neizvedivo. […]“
            Nizozemsko pravo
            16. U skladu s članom 6.5. Zakona o telekomunikacijama (Telecommunicatiewet, u daljnjem tekstu: Tw), koji je u nacionalno pravo prenio članak 28. Direktive o univerzalnoj usluzi:
            „1. Pružatelji elektroničkih komunikacijskih mreža dostupnih javnosti ili elektroničkih komunikacijskih usluga dostupnih javnosti koji u vezi s time kontroliraju pristup krajnjim korisnicima osiguravaju da krajnji korisnici koji se nalaze u Europskoj uniji imaju pristup svim:
            a) brojevima iz nacionalnog plana numeriranja koji se osiguravaju u Uniji,
            b) brojevima iz [ETNS‑a] i
            c) brojevima koje osigurava [Međunarodna telekomunikacijska unija (ITU)],
            i da se mogu koristiti uslugama koristeći se brojevima iz a) do c), osim ako je to tehnički ili ekonomski nemoguće ili ako je nazvani pretplatnik izabrao ograničiti pristup pozivateljima koji se nalaze u određenim zemljopisnim područjima.
            2. Detaljnija pravila mogu se utvrditi općom upravnom mjerom ili na temelju nje kako bi se zajamčila obveza iz stavka 1. Ta se pravila, među ostalim, mogu odnositi na naknade za pristup brojevima iz stavka 1.
            3. Pravila iz stavka 2. mogu biti različita za kategorije pružatelja koje se utvrđuju tim pravilima, a na koje se odnosi stavak 1. Tim se pravilima zadaće mogu prenijeti i nadležnosti dodijeliti [ACM‑u].“
            17. Odluka o interoperabilnosti (Besluit Interoperabiliteit, u daljnjem tekstu: BI) donesena je na temelju Tw‑a. Članak 5. BI‑ja, u verziji na snazi od 1. srpnja 2013., glasi kako slijedi:
            „1. Pružatelj telefonskih usluga dostupnih javnosti ili pružatelj elektroničkih komunikacijskih usluga koji je uključen u te usluge, a koji u vezi s time kontrolira pristup krajnjim korisnicima, osigurava da se krajnji korisnici mogu koristiti uslugama koje se koriste nezemljopisnim brojevima u Uniji.
            2. Obveza iz stavka 1. u svakom slučaju podrazumijeva da pružatelji telefonskih usluga dostupnih javnosti i javnih elektroničkih komunikacijskih mreža iz stavka 1. na pozive prema brojevima iz serije 0800, 084, 085, 087, 088, 0900, 0906, 0909, 116, 14 ili 18 primjenjuju tarife ili druge naknade koje su usporedive s tarifama ili drugim naknadama koje ti pružatelji primjenjuju na pozive prema zemljopisnim brojevima i da primjenjuju drukčiju tarifu ili naknadu jedino ako je to nužno za pokrivanje dodatnih troškova povezanih s pozivima prema tim nezemljopisnim brojevima. Ministarskom uredbom može se predvidjeti da se ta obveza primjenjuje na druge kategorije pružatelja ili na druge kategorije nezemljopisnih brojeva.
            3. Ministarskom uredbom mogu se utvrditi detaljnija pravila o obvezi iz stavka 1.“
            Glavni postupak i prethodna pitanja
            18. KPN pruža usluge prijenosa poziva prema nezemljopisnim brojevima u Nizozemskoj, koje čine oko 20 % njegova prometa prema tim brojevima.
            19. ACM je, utvrdivši da je KPN u suprotnosti s člankom 5. BI‑ja primjenjivao više tarife za usluge prijenosa poziva prema nezemljopisnim brojevima nego za iste usluge prema zemljopisnim brojevima i da ta razlika nije opravdana dodatnim troškovima, u svojem svojstvu DRT‑a odlukom od 18. listopada 2013. KPN‑u izdao nalog za izmjenu tarifa, pod prijetnjom dnevne novčane kazne od 25.000 eura, s najvećim iznosom od 5 milijuna eura.
            20. KPN je protiv te odluke podnio tužbu prizivnom sudu za upravne sporove u ekonomskim stvarima.
            21. U prilog svojoj tužbi KPN, među ostalim, ističe da članak 5. BI‑ja nije u skladu s NRO‑om, koji dopušta kontrolu cijena samo u pogledu operatora sa znatnijom tržišnom snagom i samo nakon provedbe analize tržišta. Također, KPN smatra da on kao pružatelj usluga prijenosa poziva nije obuhvaćen člankom 5. BI‑ja. Međutim, to društvo ističe da je ACM‑ova odluka neproporcionalna i utemeljena na nedovoljnom obrazloženju jer je to tijelo pogrešno smatralo da članak 5. BI‑ja treba tumačiti na način da dodatni troškovi povezani s pružanjem usluga prijenosa poziva ne mogu biti viši od onih koji se temelje na strogoj troškovnoj orijentaciji. U tom smislu KPN tvrdi da tarifa usluga prijenosa poziva koje on pruža ima malen značaj za ukupnu tarifu i da je cijena usluga prijenosa za pozive prema nezemljopisnim brojevima razumna.
            22. ACM opravdava osnovanost svoje odluke tvrdeći da se pravilo o jednakosti cijena usluga prijenosa poziva temelji na članku 28. Direktive o univerzalnoj usluzi, koji državama članicama nalaže da poduzmu potrebne mjere kako bi osigurale da krajnji korisnici mogu imati slobodan pristup uslugama koje se koriste nezemljopisnim brojevima i koji stoga dopušta borbu protiv prepreka tom pristupu koje proizlaze iz primjene previsokih cijena.
            23. Sud koji je uputio zahtjev dvoji o sukladnosti članka 5. BI‑ja s pravom Unije, s obzirom na to da se taj članak temelji na članku 6.5. Tw‑a, koji provodi članak 28. Direktive o univerzalnoj usluzi. Taj sud u tom smislu zanima je li činjenica da članak 5. BI‑ja ne predviđa provedbu analize tržišta prije donošenja tarifnog uređenja u skladu s člankom 28. Direktive o univerzalnoj usluzi.
            24. Sud koji je uputio zahtjev smatra da izraz „sve potrebne mjere“ iz članka 28. Direktive o univerzalnoj usluzi upućuje na to da je donošenje tarifnog uređenja načelno dopušteno. Ističući da uvodna izjava 46. Direktive 2009/13 upućuje na to da se taj članak Direktive o univerzalnoj usluzi odnosi samo na mjere potrebne kako bi se zajamčio prekogranični telefonski promet između država članica, smatra da se postavlja pitanje može li se taj članak tumačiti na način da, s obzirom na to da se nezemljopisni brojevi tehnički mogu nazivati prekogranično, nadležna nacionalna tijela mogu poduzeti mjere kako bi suzbila prepreke koje tarife predstavljaju.
            25. Sud koji je uputio zahtjev smatra da pitanje smatraju li se tarife preprekom pristupu uslugama koje se koriste nezemljopisnim brojevima može ovisiti o mjeri u kojoj te tarife prelaze one koje se primjenjuju na povezivanje sa zemljopisnim brojevima.
            26. Taj sud u tom smislu ističe, s jedne strane, da tarife usluga prijenosa poziva prema nezemljopisnim brojevima mogu biti toliko povišene da navode krajnje korisnike da od njih odustanu. S druge strane, prema njegovu mišljenju, može se priznati da svako povećanje cijene usluga prijenosa poziva prema nezemljopisnim brojevima dovodi do određenog smanjenja potražnje za takvim uslugama. Međutim, smatra da primjena viših tarifa za pristup uslugama prijenosa poziva prema nezemljopisnim brojevima u odnosu na pozive prema zemljopisnim brojevima može imati marginalan učinak. Sud koji je uputio zahtjev pita se može li se u tom potonjem slučaju tvrditi da krajnji korisnici neće imati nikakav pristup uslugama koje se koriste nezemljopisnim brojevima. Usto primjećuje da se ACM‑ova odluka odnosi samo na tarife koje KPN naplaćuje za usluge prijenosa poziva prema nezemljopisnim brojevima koje on pruža i koje čine oko 20 % njegova prometa prema tim brojevima.
            27. Sud koji je uputio zahtjev usto zanima dopušta li članak 28. stavak 1. Direktive o univerzalnoj usluzi da tarifno uređenje donese tijelo koje nije DRT, a koje izvršava nadležnost iz članka 13. stavka 1. Direktive o pristupu, i da takvo tijelo ima samo nadležnost za primjenu tih propisa.
            28. U tim je okolnostima prizivni sud za upravne sporove u ekonomskim stvarima odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
            „1. Dopušta li članak 28. Direktive o univerzalnoj usluzi tarifno uređenje a da analiza tržišta nije pokazala da stranka u vezi s uređenom uslugom ima znatniju tržišnu snagu, iako je tehnički moguće prekogranično nazivati nezemljopisne brojeve i iako je jedina prepreka pristupu tim brojevima to što se za poziv prema nezemljopisnom broju primjenjuju više tarife nego prema zemljopisnom broju?
            2. Ako je odgovor na prvo pitanje potvrdan, […] nameću se sljedeća dva pitanja:
            a) Vrijedi li ovlaštenje za tarifno uređenje i onda kada je utjecaj viših tarifa na količinu poziva na nezemljopisne brojeve samo ograničen?
            b) U kojoj mjeri nacionalni sud raspolaže marginom prosudbe pri ocjeni je li potrebna tarifna mjera prema članku 28. Direktive o univerzalnoj usluzi pretjeran teret za pružatelja prijenosa, imajući u vidu ciljeve koji se njome žele postići?
            3. Ostavlja li članak 28. stavak 1. Direktive o univerzalnoj usluzi otvorenom mogućnost da mjere navedene u toj odredbi usvoji neko drugo nadležno tijelo različito od [DRT‑a] koje ima nadležnost iz članka 13. stavka 1. Direktive o pristupu te da to tijelo ima samo nadležnost za primjenu?“
            O prethodnim pitanjima
            Prvo i drugo pitanje
            29. Svojim prvim i drugim pitanjem, koja valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li pravo Unije tumačiti na način da nadležnom nacionalnom tijelu dopušta nametanje tarifne obveze, poput one iz glavnog postupka, na temelju članka 28. Direktive o univerzalnoj usluzi, kako bi uklonilo prepreku pozivanju nezemljopisnih brojeva u Uniji koja nije tehničke naravi, nego koja proizlazi iz primjenjivanih tarifa, a da nije provedena analiza tržišta koja bi pokazala da dotično poduzeće ima znatniju tržišnu snagu. U slučaju potvrdnog odgovora, sud koji je uputio zahtjev pita se može li se takva obveza nametnuti ako je utjecaj tarifa na obujam poziva prema nezemljopisnim brojevima ograničen te raspolaže li nacionalni sud marginom prosudbe u pogledu pitanja nije li ta obveza prekomjeran teret za pružatelja usluga prijenosa poziva.
            30. Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je tarifna obveza o kojoj je riječ u glavnom postupku nametnuta KPN‑u, koji pruža usluge prijenosa poziva prema nezemljopisnim brojevima. Te se usluge sastoje od usmjeravanja poziva iz mreže jednog pružatelja elektroničkih komunikacijskih usluga prema mreži drugog pružatelja putem posredne mreže poduzeća koje pruža te usluge prijenosa. Ta je obveza nametnuta kako bi se osigurala jednakost cijena usluga prijenosa poziva prema nezemljopisnim brojevima i cijena istih usluga prema zemljopisnim brojevima i postigao cilj iz članka 28. Direktive o univerzalnoj usluzi.
            31. U tom smislu valja navesti da članak 28. stavak 1. točka (a) Direktive o univerzalnoj usluzi propisuje da države članice osiguravaju – gdje je to tehnički i ekonomski moguće, osim u slučajevima kada je nazvani pretplatnik zbog poslovnih razloga odabrao ograničiti pristup pozivateljima koji su locirani na posebnim zemljopisnim područjima – da odgovarajuća državna tijela poduzimaju potrebne mjere kako bi osigurala, među ostalim, da krajnji korisnici mogu pristupiti uslugama koje se koriste nezemljopisnim brojevima u Uniji.
            32. Ni članak 28. stavak 1. točka (a) Direktive o univerzalnoj usluzi ni bilo koja druga odredba te direktive ne pojašnjavaju ni što treba podrazumijevati pod „svim potrebnim mjerama“ ni narav tih mjera ni to jesu li DRT‑i nadležni za poduzimanje tih mjera, pa se postavlja pitanje može li se nametnuti tarifna obveza poput one iz glavnog postupka kako bi se postigao cilj iz tog članka. U tim okolnostima treba istražiti sadržavaju li Okvirna direktiva i ostale posebne direktive koje čine usklađeni okvir za uređenje mreža i usluga naznake koje omogućuju odgovor na to pitanje.
            33. U skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, prilikom tumačenja odredbe prava Unije valja uzeti u obzir ne samo njezin tekst već i kontekst i ciljeve propisa kojeg je ona dio (presuda T‑Mobile Austria, C‑282/13, EU:C:2015:24, t. 32.).
            34. U tom smislu treba navesti da je, u skladu sa svojim člankom 1. stavcima 1. i 2., Direktiva o pristupu dio okvira utvrđenog Okvirnom direktivom koja usklađuje način na koji države članice uređuju pristup i međusobno povezivanje elektroničkih komunikacijskih mreža i pripadajuće opreme. Svrha te direktive jest utemeljiti regulatorni okvir u skladu s unutarnjim tržišnim načelima za odnose između davatelja mreža i usluga iz kojega će proizići održivo tržišno natjecanje, interoperabilnost usluga elektroničke komunikacije i potrošačke pogodnosti. Direktiva o pristupu, među ostalim, definira ciljeve zadane DRT‑ima u pogledu pristupa međusobnom povezivanju.
            35. Članak 5. stavak 1. prvi podstavak Direktive o pristupu odnosi se na ovlasti i odgovornosti DRT‑a u vezi s pristupom i međusobnim povezivanjem. Ta odredba predviđa da, provodeći ciljeve navedene u članku 8. Okvirne direktive, ta tijela potiču i prema potrebi osiguravaju, u skladu s odredbama te direktive, odgovarajući pristup i međupovezivanja kao i funkcionalnu povezanost usluga, a svoju odgovornost primjenjuju promičući učinkovitost, održivo tržišno natjecanje i učinkovito ulaganje i inovacije te dajući krajnjim korisnicima najveću korist (vidjeti u tom smislu presudu Komisija/Poljska, C‑227/07, EU:C:2008:620, t. 64.).
            36. Valja podsjetiti da je Sud u tom smislu već smatrao da iz teksta članka 5. stavka 1. prvog podstavka Direktive o pristupu proizlazi da je zadaća DRT‑a osigurati odgovarajući pristup i međusobno povezivanje i interoperabilnost usluga na načine koji nisu iscrpno nabrojeni (vidjeti u tom smislu presudu TeliaSonera Finland, C‑192/08, EU:C:2009:696, t. 58.).
            37. U tom okviru, u skladu s člankom 5. stavkom 1. drugim podstavkom točkom (a) te direktive, ne dovodeći u pitanje mjere koje se mogu poduzeti u vezi s poduzećima sa znatnijom tržišnom snagom u skladu s člankom 8., ta tijela moraju biti u stanju nametnuti „obveze za poduzeća koja nadziru pristup krajnjim korisnicima, uključujući u opravdanim slučajevima obvezu međusobnog povezivanja s drugim mrežama ako to već nije slučaj“, s isključivim ciljem osiguranja povezivanja s kraja na kraj (vidjeti u tom smislu presudu TeliaSonera Finland, C‑192/08, EU:C:2009:696, t. 59.).
            38. Članak 5. stavak 3. Direktive o pristupu također se odnosi na pristup i na međusobno povezivanje te nalaže dodjeljivanje DRT‑ima autonomije djelovanja, predviđajući da ta tijela mogu, među ostalim, posredovati na vlastitu inicijativu kako bi se osigurali ciljevi politike upravljanja iz članka 8. Okvirne direktive u skladu s odredbama Direktive o pristupu i postupcima osobito iz članaka 6. i 7. Okvirne direktive.
            39. Stoga te odredbe Okvirne direktive i Direktive o pristupu dopuštaju DRT‑ima da poduzmu mjere u odnosu na poduzeće koje nema znatniju tržišnu snagu, ali koje nadzire pristup krajnjim korisnicima (vidjeti u tom smislu presudu TeliaSonera Finland, C‑192/08, EU:C:2009:696, t. 62.).
            40. U skladu s člankom 8. stavkom 1. Direktive o pristupu, države članice osiguravaju da su DRT‑i ovlašteni nametnuti obveze iz članaka od 9. do 13.a te direktive i osobito obveze u vezi s nadzorom cijena na temelju njezina članka 13. Na temelju njezina članka 8. stavka 2., ako je operator određen da ima znatniju tržišnu snagu na određenom tržištu kao rezultat analize tržišta provedene u skladu s člankom 16. Okvirne direktive, DRT mu nameće navedene obveze.
            41. U skladu s člankom 8. stavkom 3. Direktive o pristupu, ne dovodeći u pitanje određene odredbe, među kojima članak 28. Direktive o univerzalnoj usluzi, koji sadržava obveze za poduzeća koja nisu određena da imaju znatniju tržišnu snagu, DRT‑i mogu nametati obveze u vezi s nadzorom cijena utvrđene, među ostalim, u članku 13. Direktive o pristupu samo za operatore koji su određeni da imaju znatniju tržišnu snagu u skladu s člankom 8. stavkom 2. te direktive.
            42. Posljedično, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 47. svojeg mišljenja, članak 8. stavak 3. Direktive o pristupu treba tumačiti na način da, osim u okviru određenih odredaba i osobito članka 28. Direktive o univerzalnoj usluzi, DRT‑i ne mogu nametnuti obveze u vezi s nadzorom cijena poput onih iz članka 13. Direktive o pristupu operatorima koji nemaju znatniju tržišnu snagu. Stoga se članak 8. stavak 3. Direktive o pristupu ne protivi tomu da se obveze u vezi s nadzorom cijena poput onih iz članka 13. stavka 1. te direktive nametnu operatorima koji nemaju znatniju tržišnu snagu na temelju članka 28. Direktive o univerzalnoj usluzi, pod uvjetom da su ispunjene pretpostavke primjene te odredbe.
            43. Iz toga slijedi da DRT‑i tarifne obveze usporedive s onima iz članka 13. stavka 1. Direktive o pristupu na temelju članka 28. Direktive o univerzalnoj usluzi mogu nametnuti operatoru koji nema znatniju tržišnu snagu, ali koji nadzire pristup krajnjim korisnicima, ako je takva obveza potrebna i proporcionalna mjera kako bi se osiguralo da krajnji korisnici mogu imati pristup uslugama koje se koriste nezemljopisnim brojevima u Uniji, što je na nacionalnom sudu da provjeri, s obzirom na sve relevantne okolnosti, a osobito na utjecaj tarifa o kojima je riječ na pristup krajnjih korisnika tim uslugama.
            44. Takvo tumačenje usto je u skladu s ciljem članka 28. Direktive o univerzalnoj usluzi, koji je, među ostalim, zajamčiti krajnjim korisnicima pristup uslugama koje se koriste nezemljopisnim brojevima u Uniji, kao i s ciljem Direktive o univerzalnoj usluzi, koji je za odnose između pružatelja mreža i usluga uspostaviti regulatorni okvir koji u skladu s unutarnjim tržišnim načelima potiče uspostavu održivog tržišnog natjecanja, interoperabilnost usluga elektroničke komunikacije i potrošačke pogodnosti.
            45. Usto treba istaknuti da članak 5. stavci 1. i 2. i članak 8. stavak 4. Direktive o pristupu predviđaju uvjete koje moraju zadovoljavati obveze što ih DRT‑i nameću operatorima koji pružaju elektroničke komunikacijske mreže ili usluge u skladu s člankom 5. stavkom 1. i člankom 8. te direktive.
            46. Stoga članak 5. stavak 2. Direktive o pristupu predviđa da obveze i uvjeti nametnuti na temelju stavka 1. tog članka moraju biti nepristrani, transparentni, razmjerni i nediskriminirajući te da se moraju provoditi u skladu s postupcima iz članaka 6., 7. i 7.a Okvirne direktive.
            47. Prema članku 8. stavku 4. Direktive o pristupu, u skladu s njime nametnute obveze temelje se na naravi prepoznatog problema, objektivno i opravdano s obzirom na obveze predviđene u članku 8. Okvirne direktive, i te se obveze nameću samo nakon savjetovanja u skladu s člancima 6. i 7. Okvirne direktive.
            48. Iz svega navedenog proizlazi da tarifna obveza poput one iz glavnog postupka koja je donesena na temelju članka 28. Direktive o univerzalnoj usluzi također mora ispunjavati pretpostavke iz točaka 43., 46. i 47. ove presude, što je na nacionalnom sudu da provjeri.
            49. S obzirom na sve prethodno navedeno, na prvo i drugo postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da pravo Unije treba tumačiti na način da nadležnom nacionalnom tijelu dopušta nametanje tarifne obveze poput one iz glavnog postupka na temelju č lanka 28. Direktive o univerzalnoj usluzi kako bi se suzbila prepreka pozivu nezemljopisnih brojeva u Uniji koja nije tehničke naravi, nego koja proizlazi iz primjenjivanih tarifa, a da nije provedena analiza tržišta koja je pokazala da poduzeće o kojem je riječ ima znatniju tržišnu snagu, ako je takva obveza potrebna mjera kako bi se postiglo da krajnji korisnici mogu imati pristup uslugama koje se koriste nezemljopisnim brojevima u Uniji. Na nacionalnom je sudu da provjeri je li ta pretpostavka ispunjena i je li tarifna obveza nepristrana, transparentna, razmjerna i nediskriminirajuća, utemeljena na naravi prepoznatog problema i opravdana s obzirom na ciljeve iz članka 8. Okvirne direktive te jesu li poštovani postupci predviđeni člancima 6., 7. i 7.a Okvirne direktive.
            Treće pitanje
            50. Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li pravo Unije tumačiti na način da država članica može predvidjeti da tarifnu obvezu na temelju članka 28. Direktive o univerzalnoj usluzi poput one iz glavnog postupka nametne nacionalno tijelo koje nije DRT koji je općenito zadužen za primjenu NRO‑a.
            51. Članak 28. Direktive o univerzalnoj usluzi predviđa da mjere koje spominje donose „nadležna nacionalna tijela“. Međutim, pojam „nadležnih nacionalnih tijela“ nije definiran ni u Okvirnoj direktivi ni u Direktivi o univerzalnoj usluzi.
            52. Međutim, u tom smislu valja podsjetiti na to da članak 2. točka (g) Okvirne direktive definira DRT kao tijelo ili tijela koja su od države članice dobila neku od regulatornih zadaća utvrđenih tom direktivom ili posebnim direktivama iz njezina članka 2. točke (l). Ta se definicija na temelju članka 2. prvog stavka Direktive o univerzalnoj usluzi primjenjuje za potrebe te direktive, koja je jedna od posebnih direktiva iz članka 2. točke (l) Okvirne direktive.
            53. U skladu sa sudskom praksom Suda, iako države članice u tom području imaju institucionalnu autonomiju u pogledu organizacije i strukturiranja svojih DRT‑a u smislu članka 2. točke (g) Okvirne direktive, ona se ipak mora izvršavati jedino u skladu s ciljevima i obvezama utvrđenima tom direktivom (vidjeti presude Comisión del Mercado de las Telecomunicaciones, C‑82/07, EU:C:2008:143, t. 24. i Base i dr., C‑389/08, EU:C:2010:584, t. 26.).
            54. Nadalje, Sud je već presudio da, u skladu s člankom 3. Okvirne direktive, države članice, među ostalim, osiguravaju da se zadacima koji su dodijeljeni DRT‑ima bave nadležna tijela, da jamče neovisnost državnih regulatornih tijela i osiguravaju njihovu pravnu odvojenost i operativnu neovisnost o svim organizacijama koje pružaju elektroničke komunikacijske mreže, opreme ili usluge i da osiguravaju da ta tijela izvršavaju svoja prava nepristrano, transparentno i pravodobno. Usto, u skladu s člankom 4. te direktive, protiv odluka tih tijela mora se moći podnijeti djelotvoran pravni lijek tijelu koje je neovisno o umiješanim strankama (vidjeti presudu Base i dr., C‑389/08, EU:C:2010:584, t. 29.).
            55. U skladu s člankom 3. stavcima 2., 4. i 6. Okvirne direktive, države članice ne samo da jamče neovisnost DRT‑a osiguravajući njihovu pravnu odvojenost i operativnu neovisnost o svim organizacijama koje pružaju elektroničke komunikacijske mreže, opreme ili usluge nego i trebaju objavljivati, u lako dostupnom obliku, zadaće u okviru NRO‑a koje ta tijela moraju izvršavati, posebno one koje su u nadležnosti više od jednog tijela, te obavijestiti Komisiju o svim regulatornim tijelima koja su dobila zadaće i o njihovim odgovornostima vezanima za te zadaće (vidjeti u tom smislu presude Comisión del Mercado de las Telecomunicaciones, C‑82/07, EU:C:2008:143, t. 25. i UPC Nederland, C‑518/11, EU:C:2013:709, t. 52.).
            56. Posljedično, kad su te zadaće u nadležnosti, čak i djelomično, nacionalnog tijela koje nije DRT koji je općenito zadužen za primjenu NRO‑a, na svakoj je državi članici da osigura da to drugo tijelo nije izravno ili neizravno uključeno u „operativne funkcije“ u smislu Okvirne direktive (vidjeti u tom smislu presudu Comisión del Mercado de las Telecomunicaciones, C‑82/07, EU:C:2008:143, t. 26.).
            57. Iz toga proizlazi da pravo Unije dopušta da država članica podijeli zadaće koje proizlaze iz primjene NRO‑a na nekoliko tijela, pod uvjetom da u izvršavanju svojih funkcija svako od tih tijela ispunjava pretpostavke nadležnosti, neovisnosti, nepristranosti i transparentnosti predviđene Okvirnom direktivom i da se protiv odluka koje svako od tih tijela donosi u okviru svojih funkcija može podnijeti djelotvoran pravni lijek tijelu koje je neovisno o uključenim strankama. Na sudu koji je uputio zahtjev jest da provjeri ispunjava li nacionalno tijelo koje je donijelo tarifnu obvezu iz glavnog postupka sve te pretpostavke.
            58. S obzirom na prethodno navedeno, na treće postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da pravo Unije treba tumačiti na način da država članica može predvidjeti da tarifnu obvezu na temelju članka 28. Direktive o univerzalnoj usluzi poput one iz glavnog postupka nametne nacionalno tijelo koje nije DRT koji je općenito zadužen za primjenu NRO‑a, pod uvjetom da to tijelo ispunjava pretpostavke nadležnosti, neovisnosti, nepristranosti i transparentnosti predviđene Okvirnom direktivom i da se protiv njegovih odluka može podnijeti djelotvoran pravni lijek tijelu koje je neovisno o uključenim strankama, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.
            Troškovi
            59. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:
            1. Pravo Unije treba tumačiti na način da nadležnom nacionalnom tijelu dopušta nametanje tarifne obveze poput one iz glavnog postupka na temelju članka 28. Direktive 2002/22/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o univerzalnoj usluzi i pravima korisnika u vezi s elektroničkim komunikacijskim mrežama i uslugama (Direktiva o univerzalnoj usluzi), kako je izmijenjena Direktivom 2009/136/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 25. studenoga 2009., kako bi se suzbila prepreka pozivu nezemljopisnih brojeva u Uniji koja nije tehničke naravi, nego koja proizlazi iz primjenjivanih tarifa, a da nije provedena analiza tržišta koja je pokazala da poduzeće o kojem je riječ ima znatniju tržišnu snagu, ako je takva obveza potrebna mjera kako bi se postiglo da krajnji korisnici mogu imati pristup uslugama koje se koriste nezemljopisnim brojevima u Uniji.
            Na nacionalnom je sudu da provjeri je li ta pretpostavka ispunjena i je li tarifna obveza nepristrana, transparentna, razmjerna i nediskriminirajuća, utemeljena na naravi prepoznatog problema i opravdana s obzirom na ciljeve iz članka 8. Direktive 2002/21/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o zajedničkom regulatornom okviru za elektroničke komunikacijske mreže i usluge (Okvirna direktiva), kako je izmijenjena Direktivom 2009/140/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 25. studenoga 2009., te jesu li poštovani postupci predviđeni člancima 6., 7. i 7.a Direktive 2002/21, kako je izmijenjena Direktivom 2009/140.
            2. Pravo Unije treba tumačiti na način da država članica može predvidjeti da tarifnu obvezu na temelju članka 28. Direktive 2002/22, kako je izmijenjena Direktivom 2009/136, poput one iz glavnog postupka nametne nacionalno tijelo koje nije državno regulatorno tijelo koje je općenito zaduženo za primjenu novog regulatornog okvira Unije za elektroničke komunikacijske mreže i usluge, pod uvjetom da to tijelo ispunjava pretpostavke nadležnosti, neovisnosti, nepristranosti i transparentnosti predviđene Direktivom 2002/21, kako je izmijenjena Direktivom 2009/140, i da se protiv njegovih odluka može podnijeti djelotvoran pravni lijek tijelu koje je neovisno o uključenim strankama, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 19. lipnja 2008.#Komisija Europskih zajednica protiv Francuske Republike.#Povreda obveze države članice - Direktiva 2002/22/EZ.#Predmet C-220/07.


Presuda Općeg suda (žalbeno vijeće) od 15. ožujka 2017.#Elia Fernández González protiv Europske komisije.#Predmet T-455/16 P.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 17. prosinca 1981. # Amedeo Bellardi-Ricci i dr. protiv Komisije Europskih zajednica. # Predmet 178/80.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 25. siječnja 2017.#Anton Riemerschmid Weinbrennerei und Likörfabrik GmbH & Co. KG protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Europske unije LITU – Relativni razlog za odbijanje – Nepostojanje vjerojatnosti dovođenja u zabludu – Nepostojanje sličnosti znakova – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-187/16.