title: Presuda Suda (treće vijeće) od 25. siječnja 2018.#F protiv Bevándorlási és Állampolgársági Hivatal.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Szegedi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság.#Zahtjev za prethodnu odluku – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Članak 7. – Poštovanje privatnog i obiteljskog života – Direktiva 2011/95/EU – Standardi za priznavanje statusa izbjeglice ili statusa supsidijarne zaštite – Strah od proganjanja zbog spolne orijentacije – Članak 4. – Procjena činjenica i okolnosti – Provođenje vještačenja – Psihološki testovi.#Predmet C-473/16.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      25. siječnja 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Članak 7. – Poštovanje privatnog i obiteljskog života – Direktiva 2011/95/EU – Standardi za priznavanje statusa izbjeglice ili statusa supsidijarne zaštite – Strah od proganjanja zbog spolne orijentacije – Članak 4. – Procjena činjenica i okolnosti – Provođenje vještačenja – Psihološki testovi”
      U predmetu C‑473/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Szegedi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Upravni i radni sud u Szegedu, Mađarska), odlukom od 8. kolovoza 2016., koju je Sud zaprimio 29. kolovoza 2016., u postupku

         F

      protiv

         Bevándorlási és Állampolgársági Hivatal,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen (izvjestitelj), predsjednik vijeća, J. Malenovský, M. Safjan, D. Šváby i M. Vilaras, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: R. Şereş, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 13. srpnja 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za osobu F, T. Fazekas i Z. B. Barcza‑Szabó, ügyvédek,

               –

               za mađarsku vladu, M. Z. Fehér, G. Koós i M. Tátrai, u svojstvu agenata,

               –

               za francusku vladu, D. Colas, E. de Moustier i E. Armoët, u svojstvu agenata,

               –

               za nizozemsku vladu, M. Gijzen i M. Bulterman, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, M. Condou‑Durande i A. Tokár, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 5. listopada 2017.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) i članka 4. Direktive 2011/95/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 13. prosinca 2011. o standardima za kvalifikaciju državljana trećih zemalja ili osoba bez državljanstva za ostvarivanje međunarodne zaštite, za jedinstveni status izbjeglica ili osoba koje ispunjavaju uvjete za supsidijarnu zaštitu te sadržaj odobrene zaštite (SL 2011., L 337, str. 9.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 13., str. 248.).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između osobe F, nigerijskog državljanina i Bevándorlási és Állampolgársági Hivatal (Ured za imigraciju i državljanstvo, Mađarska; u daljnjem tekstu: Ured) zbog odluke o odbijanju zahtjeva za azil koji je podnijela osoba F i utvrđenja da nema zapreka za njezino vraćanje.

         Pravni okvir

            Europska konvencija za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda

               3

               Članak 8. stavak 1. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane 4. studenoga 1950. u Rimu, predviđa:
               „Svatko ima pravo na poštovanje svoga privatnog i obiteljskog života, doma i dopisivanja.”

            Pravo Unije

         Direktiva 2005/85/EZ

               4

               Članak 2. točka (e) Direktive Vijeća 2005/85/EZ od 1. prosinca 2005. o minimalnim normama koje se odnose na postupke priznavanja i ukidanja statusa izbjeglica u državama članicama (SL 2005., L 326, str. 13. i ispravak u SL 2006., L 236, str. 36.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 7., str. 19.) glasi:
               „Za potrebe ove Direktive:
               […]

                        (e)

                        ‚nadležno tijelo’ znači svako kvazisudsko ili upravno tijelo u državi članici koje je odgovorno za razmatranje zahtjeva za azil i nadležno za donošenje prvostupanjskih odluka o tim slučajevima, podložno Prilogu I.”

               5

               Članak 4. stavak 1. prvi podstavak te direktive propisuje:
               „Države članice za sve postupke određuju tijelo odlučivanja koje je nadležno za odgovarajuće razmatranje zahtjeva u skladu s ovom Direktivom […]”

               6

               Članak 8. stavak 2. navedene direktive određuje:
               „Države članice osiguravaju da ovlašteno tijelo donosi odluke o zahtjevima za azil nakon što provede odgovarajuće razmatranje. […]”

               7

               Članak 13. stavak 3. te direktive određuje:
               „Države članice poduzimaju odgovarajuće korake kako bi osigurale da se usmena saslušanja održavaju u uvjetima koji omogućuju tražiteljima da iscrpno iznesu razloge na kojima se temelje njihovi zahtjevi. U tom cilju države članice:

                        (a)

                        osiguravaju da osoba koja vodi saslušanje posjeduje odgovarajuća znanja da uzme u obzir osobne ili opće okolnosti vezano uz zahtjev, uključujući kulturno podrijetlo ili ugroženost tražitelja, u onoj mjeri u kojoj je to moguće […]”

               8

               Stavci 1. i 2. članka 39. Direktive 2005/85 glase:
               „1.   Države članice osiguravaju da tražitelji azila imaju pravo na učinkovito pravno sredstvo pred sudom protiv sljedećeg:

                        (a)

                        odluke donesene u vezi s njihovim zahtjevima za azil, […]

                  […]
               2.   Države članice predviđaju rokove i ostala potrebna pravila kako bi tražitelj mogao iskoristiti svoje pravo na učinkovito pravno sredstvo sukladno stavku 1.”

         Direktiva 2011/95

               9

               Uvodna izjava 30. Direktive 2011/95 glasi kako slijedi:
               „Jednako je potrebno uvesti zajedničku definiciju proganjanja zbog ‚pripadnosti određenoj društvenoj skupini’. Za potrebe definiranja posebne društvene skupine postavlja se pitanje spola tražitelja, uključujući pitanje spolnog identiteta i spolne orijentacije, koje može biti povezano s određenim pravnim tradicijama i običajima koji su posljedica primjerice spolnog osakaćivanja, prisilne sterilizacije ili prisilnog pobačaja, ako su ta pitanja povezana s opravdanim strahom tražitelja od proganjanja.”

               10

               Članak 4. te direktive predviđa:
               „1.   Države članice mogu utvrditi kao obvezu podnositelja zahtjeva da čim prije dostavi sve potrebne elemente kojima će potkrijepiti svoj zahtjev za međunarodnu zaštitu. Dužnost je države članice da u suradnji s podnositeljem zahtjeva procijeni odgovarajuće elemente zahtjeva.
               2.   Elementi iz stavka 1. uključuju izjave podnositelja zahtjeva i svu dokumentaciju kojom on raspolaže i koja se odnosi na njegovu dob, podrijetlo, uključujući i podrijetlo njegove rodbine, njegov identitet, državljanstvo/državljanstva, zemlju(-e) i mjesto(-a) prethodnog boravišta, prethodne zahtjeve za azilom, smjerove putovanja, putne isprave i razloge za podnošenje zahtjeva za međunarodnu zaštitu.
               3.   Zahtjevi za međunarodnu zaštitu procjenjuju se pojedinačno, pri čemu se uzima u obzir sljedeće:

                        (a)

                        sve relevantne činjenice koje se odnose na državu podrijetla u vrijeme donošenja odluke o zahtjevu, uključujući zakone i propise države podrijetla i način na koji se oni primjenjuju;

                        (b)

                        odgovarajuće izjave i dokumentaciju koje je dostavio podnositelj zahtjeva uključujući informacije o tome je li podnositelj zahtjeva bio ili bi mogao biti izložen proganjanju ili ozbiljnoj nepravdi;

                        (c)

                        položaj i osobne okolnosti podnositelja zahtjeva, uključujući čimbenike kao što su podrijetlo, spol i dob, kako bi se procijenilo bi li se, s obzirom na osobne okolnosti podnositelja zahtjeva, postupci kojima je podnositelj zahtjeva bio izložen ili bi mogao biti izložen mogli smatrati proganjanjem ili ozbiljnom nepravdom;

                        (d)

                        podatak o tome jesu li aktivnosti podnositelja zahtjeva, nakon što je napustio državu podrijetla, bile usmjerene stvaranju neophodnih uvjeta za traženje međunarodne zaštite, kako bi se procijenilo mogu li ove aktivnosti izložiti podnositelja zahtjeva proganjanju ili ozbiljnoj nepravdi ako se vrati u tu državu;

                        (e)

                        podatak o tome može li se od podnositelja zahtjeva razumno očekivati da će se staviti pod zaštitu druge države u kojoj bi mogao dokazati državljanstvo.

                  […]
               5.   Ako država članica primjenjuje načelo prema kojemu je dužnost podnositelja zahtjeva potkrijepiti dokazima zahtjev za međunarodnu zaštitu i ako neke izjave podnositelja zahtjeva nisu potkrijepljene dokumentacijom ili drugim dokazima, tim izjavama ne treba potvrda ako su ispunjeni sljedeći uvjeti:

                        (a)

                        podnositelj zahtjeva je učinio iskreni napor da svoj zahtjev potkrijepi dokazima;

                        (b)

                        podneseni su svi odgovarajući elementi kojima raspolaže podnositelj zahtjeva i dana su zadovoljavajuća objašnjenja u pogledu manjka drugih odgovarajućih elemenata;

                        (c)

                        utvrdilo se da su izjave podnositelja zahtjeva dosljedne i prihvatljive te da ne proturječe dostupnim posebnim i općim informacijama relevantnima za njegov slučaj;

                        (d)

                        podnositelj zahtjeva je zatražio međunarodnu zaštitu što je prije mogao, osim ako […] može predočiti opravdane razloge zašto to nije učinio; i

                        (e)

                        utvrđena je opća vjerodostojnost podnositelja zahtjeva.”

               11

               U članku 10. navedene direktive određuje se:
               „1.   Države članice uzimaju u obzir sljedeće elemente pri procjenjivanju razloga za proganjanje:
               […]

                        (d)

                        skupina se smatra posebnom društvenom skupinom posebno ako:

                                 –

                                 članovi te skupine dijele urođene osobine ili zajedničko porijeklo koje se ne može izmijeniti ili imaju zajedničku osobinu ili uvjerenje koje je toliko bitno za identitet ili svijest da osobu ne bi trebalo prisiljavati da ga se odrekne, i

                                 –

                                 ta skupina ima samosvojan identitet u dotičnoj državi jer se smatra drugačijom od društva koje je okružuje.

                           Ovisno o okolnostima u državi podrijetla, posebnom društvenom skupinom može se smatrati i skupina koja se temelji na zajedničkim osobinama seksualne [spolne] orijentacije. Seksualna [Spolna] se orijentacija ne može shvaćati u smislu da uključuje djela koja se u skladu s nacionalnim pravom država članica smatraju kaznenim djelima. […]
                        […]

                  2.   Kad se procjenjuje ima li podnositelj zahtjeva osnovani strah od proganjanja nebitno je posjeduje li on doista rasne, vjerske, nacionalne, društvene ili političke osobine koje izazivaju proganjanje pod uvjetom da mu takvu osobinu pripisuje počinitelj proganjanja.”

               12

               Članak 39. stavak 1. prvi podstavak te direktive određuje:
               „Države članice donose zakone i druge propise potrebne za usklađivanje s člancima 1., 2., 4., 7., 8., 9., 10., 11., 16., 19., 20., 22., 23., 24., 25., 26., 27., 28., 29., 30., 31., 32., 33., 34. i 35. do 21. prosinca 2013. One Komisiji odmah dostavljaju tekst tih odredaba.”

               13

               Članak 40. prvi stavak Direktive 2011/95 glasi:
               „Direktiva 2004/83/EZ stavlja se izvan snage za države članice koje obvezuje ova direktiva s učinkom od 21. prosinca 2013. […]”

         Direktiva 2013/32/EU

               14

               Članak 4. stavak 1. Direktive 2013/32/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o zajedničkim postupcima za priznavanje i oduzimanje međunarodne zaštite (SL 2013., L 180, str. 60.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 12., str. 249.) propisuje:
               „Države članice za sve postupke određuju tijelo odlučivanja koje je nadležno za odgovarajuće razmatranje zahtjeva u skladu s ovom direktivom. Države članice osiguravaju da takvo tijelo ima na raspolaganju odgovarajuća sredstva, uključujući dovoljno osposobljeno osoblje za izvršavanje zadaća u skladu s ovom direktivom.”

               15

               Članak 10. stavak 3. te direktive glasi:
               „Države članice osiguravaju da se odluke tijela odlučivanja o zahtjevima za međunarodnu zaštitu donose nakon odgovarajućeg razmatranja. U tu svrhu države članice osiguravaju da:
               […]

                        (d)

                        osoblje koje razmatra zahtjeve i donosi odluke ima mogućnost savjetovanja sa stručnjacima, kada je to potrebno, o određenim pitanjima, kao što su pitanja vezana za zdravlje, kulturu, religiju, djecu ili spolove.”

               16

               U članku 15. stavku 3. spomenute direktive određuje se:
               „Države članice poduzimaju odgovarajuće korake kako bi osigurale da se usmena saslušanja održavaju u uvjetima koji omogućuju tražiteljima da iscrpno iznesu razloge na kojima se temelje njihovi zahtjevi. U tom cilju države članice:

                        (a)

                        osiguravaju da je osoba koja obavlja razgovore osposobljena da uzme u obzir osobne i opće okolnosti podnositelja zahtjeva, uključujući kulturno porijeklo, spol, spolnu opredijeljenost, spolni identitet ili ranjivost podnositelja zahtjeva;

                  […]”

               17

               Stavci 1. i 4. članka 46. te direktive glase kako slijedi:
               „1.   Države članice osiguravaju da podnositelji zahtjeva imaju pravo na učinkoviti pravni lijek pred sudom, protiv:

                        (a)

                        odluke donesene u vezi s njihovim zahtjevom za međunarodnu zaštitu, uključujući odluku:

                                 i.

                                 o razmatranju neutemeljenosti zahtjeva u vezi statusa izbjeglice i/ili supsidijarne zaštite;

                  […]
               4.   Države članice utvrđuju razumne rokove i druga potrebna pravila za ostvarivanje prava podnositelja zahtjeva na učinkovit pravni lijek u skladu sa stavkom 1. […]
               […]”

               18

               U članku 51. stavku 1. Direktive 2013/32 predviđa se:
               „Države članice donose zakone i druge propise potrebne za usklađivanje s člancima 1. do 30., člankom 31. stavcima 1., 2. i 6. do 9., člancima od 32. do 46., člancima 49. i 50. i Prilogom I. najkasnije do 20. srpnja 2015. One bez odgode dostavljaju tekst mjera Komisiji.”

               19

               Prvi stavak u članku 52. te direktive glasi:
               „Države članice primjenjuju zakone i druge propise iz članka 51. stavka 1. na podnesene zahtjeve za međunarodnu zaštitu i na postupke za oduzimanje međunarodne zaštite a koji se pokreću nakon 20. srpnja 2015. ili ranije. Zahtjevi podneseni prije 20. srpnja 2015. i postupci za prestanak statusa izbjeglice koji su započeli prije tog datuma rješavaju se prema zakonima i propisima donesenim prema Direktivi 2005/85/EZ.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               20

               Osoba F podnijela je u travnju 2015. zahtjev za azil mađarskim tijelima.

               21

               U prilog tom zahtjevu istaknula je, od prvog razgovora vođenog po službenoj dužnosti, opravdan strah od proganjanja u zemlji podrijetla zbog svoje homoseksualnosti.

               22

               Odlukom od 1. listopada 2015. Ured je odbio spomenuti zahtjev. U tom pogledu ocijenio je da izjave osobe F nisu u osnovi kontradiktorne. Međutim, na temelju psihološkog vještačenja Ured je zaključio da podnositelj zahtjeva nije vjerodostojan. To je vještačenje uključivalo proučavanje i ispitivanje osobe podnositelja zahtjeva te više testova osobnosti: test crtanjem ljudskog lika na kiši te Rorschachove i Szondijeve testove, nakon čega je zaključeno da nije moguće potvrditi izjavu osobe F o njezinoj spolnoj orijentaciji.

               23

               Osoba F je protiv odluke Ureda podnijela tužbu sudu koji je uputio zahtjev tvrdeći, među ostalim, da su provođenjem predmetnih testova ozbiljno ugrožena njezina temeljna prava i da oni nisu bili prikladni za dokazivanje njezine spolne orijentacije.

               24

               Sud koji je uputio zahtjev ističe da tužitelj u glavnom postupku nije uspio konkretno naznačiti na koji to način spomenuti testovi ugrožavaju temeljna prava zajamčena Poveljom. On također navodi izjavu imenovanog o tome da nije bio podvrgnut fizičkom pregledu niti ga se prisiljavalo da gleda fotografije i snimke s pornografskim sadržajima.

               25

               Nakon što je sud koji je uputio zahtjev odredio mjeru izvođenja dokaza, Igazságügyi Szakértői és Kutató Intézet (Institut za vještake i istražitelje, Mađarska) sastavio je stručno izvješće iz kojeg proizlazi da metode primijenjene u postupku razmatranja zahtjeva za azil ne ugrožavaju ljudsko dostojanstvo te mogu, uz „odgovarajuće ispitivanje”, pružiti uvid u spolnu orijentaciju određene osobe kao i, prema potrebi, dovesti u pitanje osnovanost tvrdnji koje ona iznosi u tom smislu. Sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da se smatra vezanim zaključcima iz tog izvješća.

               26

               U tim je okolnostima Szegedi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Sud za upravne i radne sporove u Szegedu, Mađarska) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 4. Direktive 2011/95, s obzirom na članak 1. Povelje, tumačiti na način da mu se, kada je riječ o podnositeljima zahtjeva za azil [koji su pripadnici lezbijske, homoseksualne, biseksualne, transseksualne ili dvospolne (u daljnjem tekstu: LGBTI) zajednice], ne protivi provedba sudskog psihološkog vještačenja utemeljenog na projekcijskim testovima osobnosti, pri čemu se tražitelju azila ne postavljaju pitanja o njegovim spolnim navikama niti se on podvrgava bilo kakvom fizičkom pregledu?

                        2.

                        U slučaju da se vještačenje navedeno u prvom pitanju ne može koristiti kao dokaz, treba li članak 4. Direktive 2011/95, s obzirom na članak 1. Povelje, tumačiti na način da ne postoji nikakva mogućnost da nacionalna upravna tijela ili sudovi stručnim metodama, bez obzira na njihove posebne značajke, provjere istinitost navoda tražitelja azila čiji se zahtjev temelji na progonu zbog spolne orijentacije?”

         O prethodnim pitanjima

            Drugo pitanje

               27

               Drugim pitanjem, koje valja najprije razmotriti, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 4. Direktive 2011/95 tumačiti na način da mu je protivno to da tijelo nadležno za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu odnosno sudovi koji prema potrebi odlučuju o pravnom sredstvu protiv odluke tog tijela odrede vještačenje u okviru procjene činjenica i okolnosti koje se tiču navodne spolne orijentacije podnositelja zahtjeva.

               28

               Važno je naglasiti da su izjave podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu o njegovoj spolnoj orijentaciji, s obzirom na specifičan kontekst zahtjeva za međunarodnu zaštitu, samo polazna točka u postupku procjene činjenica i okolnosti iz članka 4. Direktive 2011/95 (vidjeti po analogiji presudu od 2. prosinca 2014., A i dr., C‑148/13 do C‑150/13, EU:C:2014:2406, t. 49.).

               29

               Shodno tomu, iako podnositelj zahtjeva za međunarodnu zaštitu mora navesti tu orijentaciju, koja je relevantni element njegove osobne sfere, zahtjevi za međunarodnu zaštitu koji se temelje na strahu od proganjanja zbog takve orijentacije mogu, isto kao i zahtjevi utemeljeni na drugim razlozima proganjanja, biti predmet postupka procjene predviđene člankom 4. te direktive (vidjeti po analogiji presudu od 2. prosinca 2014., A i dr., C‑148/13 do C‑150/13, EU:C:2014:2406, t. 52.).

               30

               U tom pogledu, valja podsjetiti da je spolna orijentacija osobina koja može potvrditi pripadnost podnositelja zahtjeva određenoj društvenoj skupini, u smislu članka 2. točke (d) Direktive 2011/95, kada skupinu čiji članovi dijele istu spolnu orijentaciju društvo koje je okružuje smatra drukčijom (vidjeti u tom smislu presudu od 7. studenoga 2013., X i dr., C‑199/12 do C‑201/12, EU:C:2013:720, t. 46. i 47.), kao što je to uostalom potvrđeno u članku 10. stavku 1. točki (d) navedene direktive.

               31

               Međutim, iz članka 10. stavka 2. potonje proizlazi da je – kad države članice procjenjuju je li strah podnositelja zahtjeva od proganjanja osnovan – nebitno posjeduje li on doista osobinu koja se vezuje uz pripadnost određenoj društvenoj skupini i koja dovodi do proganjanja, pod uvjetom da mu takvu osobinu pripisuje počinitelj proganjanja.

               32

               Prema tome, za potrebe odlučivanja o zahtjevu za međunarodnu zaštitu koji se temelji na strahu od proganjanja zbog spolne orijentacije nije uvijek nužno ocjenjivati vjerodostojnost spolne orijentacije podnositelja zahtjeva u okviru procjene činjenica i okolnosti iz članka 4. spomenute direktive.

               33

               Kako bilo, treba napomenuti da se u članku 4. stavku 3. Direktive 2011/95 taksativno navode elementi o kojima nadležna tijela moraju voditi računa prilikom pojedinačne procjene zahtjeva za međunarodnu zaštitu i da su u članku 4. stavku 5. te direktive utvrđeni uvjeti pod kojima je država članica koja primjenjuje načelo da je podnositelj zahtjeva dužan potkrijepiti ga obvezna zaključiti da određeni dijelovi izjava podnositelja zahtjeva ne trebaju potvrdu. Među tim je uvjetima osobito činjenica da se za izjave podnositelja zahtjeva utvrdilo da su dosljedne i prihvatljive te da ne proturječe dostupnim općim i posebnim informacijama relevantnima za njegov zahtjev, te činjenica da je utvrđena njegova opća vjerodostojnost.

               34

               U tom pogledu, valja zaključiti da se navedenim odredbama ne ograničava izbor sredstava kojima se mogu poslužiti spomenuta tijela te se, osobito, ne isključuje upotreba vještačenja u okviru postupka procjene činjenica i okolnosti kako bi se preciznije utvrdila stvarna potreba za međunarodnom zaštitom podnositelja zahtjeva.

               35

               Međutim, načini na koje se u tim okolnostima pribjegava vještačenju trebaju biti u skladu s relevantnim odredbama prava Unije, osobito s temeljnim pravima zajamčenima Poveljom, poput prava na poštovanje ljudskog dostojanstva iz članka 1. Povelje te prava na poštovanje privatnog i obiteljskog života, zajamčenog njezinim člankom 7. (vidjeti u tom smislu presudu od 2. prosinca 2014., A i dr., C‑148/13 do C‑150/13, EU:C:2014:2406, t. 53.)

               36

               Iako se odredbe članka 4. Direktive 2011/95 primjenjuju na sve zahtjeve za međunarodnu zaštitu, bez obzira na razloge proganjanja na kojima se temelje, nadležna tijela moraju prilagoditi načine ocjene izjava i dokumentacije ili drugih dokaza ovisno o karakteristikama svake pojedinačne kategorije zahtjeva za međunarodnu zaštitu, poštujući pritom prava zajamčena Poveljom (vidjeti po analogiji presudu od 2. prosinca 2014., A i dr., C‑148/13 do C‑150/13, EU:C:2014:2406, t. 54.).

               37

               Ne može se isključiti mogućnost da se u posebnom kontekstu ocjenjivanja izjava podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu koje se tiču njegove spolne orijentacije određeni oblici vještačenja pokažu korisnima za procjenu činjenica i okolnosti te da se mogu provesti bez ugrožavanja njegovih temeljnih prava.

               38

               Na taj način – kao što naglašavaju francuska i nizozemska vlada – određivanje vještačenja može, među ostalim, omogućiti prikupljanje cjelovitijih informacija o položaju osoba određene spolne orijentacije u trećoj zemlji iz koje potječe podnositelj zahtjeva.

               39

               Nadalje, članak 10. stavak 3. točka (d) Direktive 2013/32, koji je u skladu s njezinim člankom 51. stavkom 1. trebalo prenijeti najkasnije 20. srpnja 2015., propisuje obvezu država članica da osiguraju to da se osoblje koje razmatra zahtjeve i donosi odluke može po potrebi savjetovati sa stručnjacima o određenim pitanjima, kao što su ona vezana za spolove koja – kao što to proizlazi iz uvodne izjave 30. Direktive 2011/95 – među ostalim uključuju pitanja spolnog identiteta i spolne orijentacije.

               40

               Međutim, važno je istaknuti, s jedne strane, da kako iz članka 4. stavka 1. i članka 8. stavka 2. Direktive 2005/85 tako i iz članka 4. stavka 1. i članka 10. stavka 3. Direktive 2013/32 proizlazi da je nadležno tijelo dužno na odgovarajući način razmotriti zahtjeve, nakon čega o njima donosi odluku. Prema tome, isključivo je na spomenutim tijelima da, pod sudskim nadzorom, procjenjuju činjenice i okolnosti u skladu s člankom 4. Direktive 2011/95 (vidjeti u tom smislu presudu od 26. veljače 2015., Shepherd,C‑472/13, EU:C:2015:117, t. 40.).

               41

               S druge strane, iz članka 4. te direktive proizlazi da se zahtjevi za međunarodnu zaštitu razmatraju pojedinačno, pri čemu se u obzir uzimaju, među ostalim, sve relevantne činjenice koje se odnose na državu podrijetla zainteresiranog u vrijeme donošenja odluke o zahtjevu, odgovarajuće izjave i dokumentacija koje je dostavio podnositelj zahtjeva te njegov položaj i osobne okolnosti. Ako je to potrebno, nadležno tijelo također mora uzeti u obzir pojašnjenja o izostanku dokaza i opću vjerodostojnost podnositelja zahtjeva (vidjeti po analogiji presude od 26. veljače 2015., Shepherd, C‑472/13, EU:C:2015:117, t. 26. i od 9. veljače 2017., M, C‑560/14, EU:C:2017:101, t. 36.).

               42

               Iz toga proizlazi da nadležno tijelo ne može temeljiti svoju odluku samo na zaključcima iz izvješća vještaka i da ono ne može a fortiori biti vezano tim zaključcima prilikom ocjene izjava podnositelja zahtjeva koje se tiču njegove spolne orijentacije.

               43

               Kada je riječ o mogućnosti da sud koji odlučuje o pravnom sredstvu podnesenom protiv odluke nadležnog tijela o odbijanju zahtjeva za međunarodnu zaštitu naloži provođenje vještačenja, valja dodati da je člankom 39. stavkom 1. Direktive 2005/85 i člankom 46. stavkom 1. Direktive 2013/32 propisano da podnositelj zahtjeva ima pravo protiv te odluke sudu podnijeti učinkovito pravno sredstvo, bez posebnog određivanja mjera izvođenja dokaza koje on može odrediti.

               44

               U članku 39. stavku 2. Direktive 2005/85 i članku 46. stavku 4. Direktive 2013/32 pojašnjeno je, k tomu, da države članice utvrđuju potrebna pravila za ostvarivanje prava podnositelja zahtjeva na učinkovito pravno sredstvo.

               45

               Prema tome, iako navedene odredbe ne isključuju mogućnost da sud odredi vještačenje kako bi na djelotvoran način proveo nadzor nad odlukom nadležnog tijela, jednako je tako sigurno da – s obzirom na, s jedne strane, specifičnu ulogu koju sudovi imaju na temelju članka 39. Direktive 2005/85 i članka 46. Direktive 2013/32 i, s druge strane, na razmatranja koja su u pogledu članka 4. Direktive 2011/95 iznesena u točki 41. ove presude – sud koji odlučuje ne može svoju odluku temeljiti samo na zaključcima iz izvješća vještaka i a fortiori ne može biti vezan ocjenom izjava podnositelja zahtjeva koje se tiču njegove spolne orijentacije sadržanom u tim zaključcima.

               46

               S obzirom na navedeno, na drugo pitanje valja odgovoriti tako da članak 4. Direktive 2011/95 treba tumačiti na način da mu nije protivno to da tijelo nadležno za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu odnosno sudovi koji prema potrebi odlučuju o pravnom sredstvu protiv odluke tog tijela odrede vještačenje u okviru ocjene činjenica i okolnosti koje se tiču navodne spolne orijentacije podnositelja zahtjeva, pod uvjetom da su načini provedbe takvog vještačenja u skladu s temeljnim pravima zajamčenima Poveljom, da spomenuto tijelo i navedeni sudovi svoju odluku ne temelje samo na zaključcima iz stručnog izvješća te nisu njima vezani prilikom ocjene navoda podnositelja zahtjeva koji se tiču njegove spolne orijentacije.

            Prvo pitanje

               47

               Prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 4. Direktive 2011/95, s obzirom na tekst Povelje, tumačiti na način da su mu protivne provedba i upotreba psihološkog vještačenja poput onog u glavnom postupku čiji je cilj, na temelju projekcijskih testova osobnosti, pružiti uvid u spolnu orijentaciju podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu, kako bi se ocijenili njegovi navodi izneseni u tom smislu.

               48

               Iz odgovora na drugo pitanje te iz razmatranja iznesenih u točki 35. ove presude proizlazi da – iako članku 4. Direktive 2011/95 nije protivno to da nadležno tijelo odnosno sudovi koji odlučuju o pravnom sredstvu protiv njegove odluke nalože, u situaciji poput one u glavnom postupku, provođenje vještačenja – načini njegova provođenja moraju, među ostalim, biti u skladu s temeljnim pravima zajamčenima Poveljom.

               49

               Među temeljnim pravima koja su posebno relevantna u okviru ocjene izjava podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu o njegovoj spolnoj orijentaciji nalazi se pravo na poštovanje privatnog i obiteljskog života, kako je utvrđeno u članku 7. Povelje (vidjeti u tom smislu presudu od 2. prosinca 2014., A i dr., C‑148/13 do C‑150/13, EU:C:2014:2406, t. 64.).

               50

               Slijedom navedenog, članak 4. Direktive 2011/95 treba tumačiti s obzirom na članak 7. Povelje (vidjeti po analogiji presudu od 21. travnja 2016., Khachab, C‑558/14, EU:C:2016:285, t. 28.).

               51

               U tom pogledu, valja istaknuti da je provođenje psihološkog vještačenja, poput onog u glavnom postupku, naložilo nadležno tijelo u okviru postupka razmatranja zahtjeva za međunarodnu zaštitu što ga je podnijela zainteresirana osoba.

               52

               Iz toga proizlazi da je spomenuto vještačenje provedeno u okolnostima u kojima se osoba koja je pozvana podvrgnuti se projekcijskim testovima osobnosti nalazi u situaciji u kojoj njezina budućnost neposredno ovisi o načinu na koji će to tijelo odlučiti o njezinu zahtjevu za međunarodnu zaštitu i u kojoj eventualno odbijanje pristupanja tim testovima može biti važan element na koji će se ono osloniti prilikom utvrđivanja je li ona dostatno potkrijepila svoj zahtjev.

               53

               Prema tome, čak i u slučaju da je provođenje psiholoških testova na kojima se temelji vještačenje poput onog u glavnom postupku formalno uvjetovano pristankom dotične osobe, treba smatrati da taj pristanak nije nužno slobodan s obzirom na to da se de facto nameće pod pritiskom okolnosti kojima su izloženi podnositelji zahtjeva za međunarodnu zaštitu (vidjeti po analogiji presudu od 2. prosinca 2014., A i dr., C‑148/13 do C‑150/13, EU:C:2014:2406, t. 66.)

               54

               U tim okolnostima, kako je istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 43. svojeg mišljenja, provedba i upotreba psihološkog vještačenja poput onog u glavnom postupku predstavljaju zadiranje u pravo te osobe na poštovanje privatnog života.

               55

               U skladu s člankom 52. stavkom 1. Povelje, svako ograničenje pri ostvarivanju njome priznatih prava i sloboda mora biti predviđeno zakonom i mora poštovati bit tih prava i sloboda. Podložno načelu proporcionalnosti, ograničenja su moguća samo ako su potrebna i ako zaista odgovaraju ciljevima od općeg interesa koje priznaje Europska unija ili potrebi zaštite prava i sloboda drugih osoba.

               56

               Kad je konkretno riječ o proporcionalnosti utvrđenog zadiranja, valja podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, načelo proporcionalnosti zahtijeva da doneseni akti ne prekoračuju granice onoga što je prikladno i nužno za ostvarenje legitimnih ciljeva propisa o kojem je riječ, imajući u vidu da nepovoljni učinci koje to zadiranje uzrokuje ne smiju biti nepropocionalni u odnosu na postavljene ciljeve (vidjeti u tom smislu presude od 10. ožujka 2005., Tempelman i van Schaijk, C‑96/03 i C‑97/03, EU:C:2005:145, t. 47.; od 16. srpnja 2015., CHEZ Razpredelenie Bulgaria, C‑83/14, EU:C:2015:480, t. 123. i od 15. veljače 2016., N., C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, t. 54.)

               57

               S tim u vezi, iako se zadiranje u privatni život podnositelja zahtjeva može opravdati istraživanjem elemenata pogodnih za ocjenu njegovih stvarnih potreba za međunarodnom zaštitom, na nadležnom je tijelu da procijeni, pod nadzorom suda, je li za postizanje tog cilja prikladno i nužno psihološko vještačenje koje namjerava naložiti ili koje želi uzeti u obzir.

               58

               U tom pogledu, valja naglasiti da se vještačenje poput onog u glavnom postupku može ocijeniti prikladnim samo ako je zasnovano na metodama i principima koji su dovoljno pouzdani s obzirom na standarde prihvaćene u međunarodnoj znanstvenoj zajednici. Iako nije na Sudu da se izjašnjava o tom pitanju koje, poput procjene činjenica, ulazi u nadležnost nacionalnog suda, treba istaknuti da su pouzdanost takvog vještačenja snažno osporavale francuska i nizozemska vlada te Komisija.

               59

               U svakom slučaju, utjecaj vještačenja poput onog u glavnom postupku na privatni život podnositelja zahtjeva pokazao se neproporcionalnim u odnosu na postavljeni cilj jer se težina time počinjenog zadiranja u pravo na poštovanje privatnog života ne može smatrati proporcionalnom u odnosu na korist koju bi takvo zadiranje moglo imati u procjeni činjenica i okolnosti iz članka 4. Direktive 2011/95.

               60

               Kao prvo, zadiranje u privatni život podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu koje je počinjeno provedbom i upotrebom vještačenja poput onog u glavnom postupku pokazuje se, s obzirom na svoju narav i cilj, osobito teškim.

               61

               Naime, spomenuto vještačenje temelji se, među ostalim, na činjenici da se dotična osoba podvrgava nizu psiholoških testova namijenjenih utvrđivanju bitnog elementa njezina identiteta koji se tiče osobne sfere jer se odnosi na detalje iz intimnog života navedene osobe (vidjeti u tom smislu presude od 7. studenoga 2013., X i dr., C‑199/12 do C‑201/12, EU:C:2013:720, t. 46. i od 2. prosinca 2014., A i dr., C‑148/13 do C‑150/13, EU:C:2014:2406, t. 52. i 69.).

               62

               Kako bi se ocijenila težina zadiranja počinjenog provedbom i upotrebom psihološkog vještačenja poput onog u glavnom postupku, valja također voditi računa o 18. načelu Yogyakarte o primjeni međunarodnih propisa o ljudskim pravima u području spolne orijentacije i rodnog identiteta, na koje su se pozvale francuska i nizozemska vlada i koje, među ostalim, određuje da nitko ne smije biti prisiljen na bilo kakav oblik psihološkog testa zbog svoje spolne orijentacije ili rodnog identiteta.

               63

               Iz tih elemenata, promatranih zajedno, proizlazi da težina zadiranja u privatni život počinjenog provedbom i upotrebom vještačenja poput onog u glavnom postupku prekoračuje ono što podrazumijeva ocjena izjava podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu koje se tiču njegova straha od proganjanja zbog spolne orijentacije odnosno ono što podrazumijeva upotreba psihološkog vještačenja u svrhe različite od utvrđivanja njegove spolne orijentacije.

               64

               Kao drugo, valja podsjetiti da se vještačenje poput onog u glavnom postupku provodi u okviru procjene činjenica i okolnosti iz članka 4. Direktive 2011/95.

               65

               S tim u vezi, ono se ne može smatrati nužnim za potvrđivanje izjava podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu koje se tiču njegove spolne orijentacije kako bi se odlučilo o takvom zahtjevu kada se on temelji na strahu od proganjanja zbog spomenute orijentacije.

               66

               Naime, s jedne strane, usmeno saslušanje koje provodi osoblje nadležnog tijela može pridonijeti ocjeni tih izjava, s obzirom na to da je člankom 13. stavkom 3. točkom (a) Direktive 2005/85 i člankom 15. stavkom 3. točkom (a) Direktive 2013/32 predviđeno da države članice osiguravaju da osoba koja vodi saslušanje posjeduje odgovarajuća znanja kako bi uzela u obzir osobne okolnosti vezane uz zahtjev, što uključuje, među ostalim, spolnu orijentaciju podnositelja zahtjeva.

               67

               Općenitije gledano, iz članka 4. stavka 1. te direktive proizlazi da su države članice dužne osigurati to da nadležno tijelo ima na raspolaganju odgovarajuća sredstva, uključujući dovoljno osposobljeno osoblje za izvršavanje njegovih zadaća. Iz navedenog proizlazi da osoblje tog tijela osobito mora posjedovati odgovarajuća znanja kako bi razmotrilo zahtjeve za međunarodnu zaštitu koji se temelje na strahu od proganjanja zbog spolne orijentacije.

               68

               S druge strane, iz članka 4. stavka 5. Direktive 2011/95 proizlazi da – ako država članica primjenjuje načelo prema kojemu je dužnost podnositelja zahtjeva potkrijepiti ga – njegovim izjavama koje se tiču vlastite spolne orijentacije, a nisu potkrijepljene dokumentacijom ili drugim dokazima, ne treba potvrda ako su ispunjeni uvjeti navedeni u toj odredbi koji se, među ostalim, tiču dosljednosti i prihvatljivosti tih izjava te ničim ne upućuju na provedbu ili upotrebu vještačenja.

               69

               S druge strane, čak i pod pretpostavkom da vještačenje utemeljeno na projekcijskim testovima osobnosti, poput onog u glavnom postupku, može pridonijeti tomu da se s određenom pouzdanošću utvrdi spolna orijentacija dotične osobe, iz navoda suda koji je uputio zahtjev proizlazi da bi zaključci takvog vještačenja mogli ponuditi isključivo određenu sliku te spolne orijentacije. Prema tome, spomenuti su zaključci u svakom slučaju aproksimativni i stoga imaju ograničenu važnost u ocjeni izjava podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu, osobito kada one nisu proturječne, kao što je to slučaj u glavnom predmetu.

               70

               U tim okolnostima, za davanje odgovora na prvo pitanje nije nužno članak 4. Direktive 2011/95 tumačiti i s obzirom na članak 1. Povelje.

               71

               Iz prethodno navedenog proizlazi da na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 4. Direktive 2011/95, u vezi s člankom 7. Povelje, treba tumačiti na način da su mu protivne provedba i upotreba psihološkog vještačenja poput onog u glavnom postupku, čiji je cilj, na temelju projekcijskih testova osobnosti, pružiti uvid u spolnu orijentaciju podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu, kako bi se ocijenili njegovi navodi izneseni u tom smislu.

         Troškovi

               72

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 4. Direktive 2011/95/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 13. prosinca 2011. o standardima za kvalifikaciju državljana trećih zemalja ili osoba bez državljanstva za ostvarivanje međunarodne zaštite, za jedinstveni status izbjeglica ili osoba koje ispunjavaju uvjete za supsidijarnu zaštitu te sadržaj odobrene zaštite treba tumačiti na način da mu nije protivno to da tijelo nadležno za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu odnosno sudovi koji prema potrebi odlučuju o pravnom sredstvu protiv odluke tog tijela odrede vještačenje u okviru ocjene činjenica i okolnosti koje se tiču navodne spolne orijentacije podnositelja zahtjeva, pod uvjetom da su načini provedbe takvog vještačenja u skladu s temeljnim pravima zajamčenima Poveljom Europske unije o temeljnim pravima, da spomenuto tijelo i navedeni sudovi svoju odluku ne temelje samo na zaključcima iz stručnog izvješća te nisu njima vezani prilikom ocjene navoda podnositelja zahtjeva koji se tiču njegove spolne orijentacije.

                           2.

                           Članak 4. Direktive 2011/95, u vezi s člankom 7. Povelje o temeljnim pravima, treba tumačiti na način da su mu protivne provedba i upotreba psihološkog vještačenja poput onog u glavnom postupku, čiji je cilj, na temelju projekcijskih testova osobnosti, pružiti uvid u spolnu orijentaciju podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu, kako bi se ocijenili njegovi navodi izneseni u tom smislu.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: mađarski


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 25. siječnja 2018.#Grupo Ganaderos de Fuerteventura, SL protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Prijava figurativnog žiga Europske unije EL TOFIO El sabor de CANARIAS – Apsolutni razlog za odbijanje – Opisni karakter – Članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009 [koji je postao članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe (EU) 2017/1001].#Predmet T-765/16.


title: Presuda Suda (deveto vijeće) od 15. ožujka 2018.#SC Cali Esprou SRL protiv Administraţia Fondului pentru Mediu.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputila Curtea de Apel Piteşti.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 94/62/EZ – Ambalaža i ambalažni otpad – Oporaba i recikliranje otpada – Doprinos u nacionalni fond za okoliš – Stavljanje ambalažiranih proizvoda i ambalaže na nacionalno tržište u nepromijenjenom obliku – Takozvano načelo ‚onečišćivač plaća’ – Svojstvo onečišćivača.#Predmet C-104/17.

text:
         PRESUDA SUDA (deveto vijeće)
      15. ožujka 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 94/62/EZ – Ambalaža i ambalažni otpad – Oporaba i recikliranje otpada – Doprinos u nacionalni fond za okoliš – Stavljanje ambalažiranih proizvoda i ambalaže na nacionalno tržište u nepromijenjenom obliku – Takozvano načelo ‚onečišćivač plaća’ – Svojstvo onečišćivača”
      U predmetu C‑104/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputila Curtea de Apel Piteşti (Žalbeni sud u Piteştiju, Rumunjska), odlukom od 2. veljače 2017., koju je Sud zaprimio 27. veljače 2017., u postupku

         SC Cali Esprou SRL

      protiv

         Administraţia Fondului pentru Mediu,

      SUD (deveto vijeće),
      u sastavu: C. Vajda (izvjestitelj), predsjednik vijeća, E. Juhász i K. Jürimäe, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Campos Sánchez‑Bordona,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za rumunjsku vladu, R.-H. Radu, O.-C. Ichim i M. Chicu, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, L. Nicolae i E. Sanfrutos Cano, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 15. Direktive Europskog parlamenta i Vijeća 94/62/EZ od 20. prosinca 1994. o ambalaži i ambalažnom otpadu (SL 1994., L 365, str. 10.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 64., str. 12.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društva SC Cali Esprou SRL i Administraţije Fondului pentru Mediu (uprava Fonda za okoliš, Rumunjska) (u daljnjem tekstu: AFE) u vezi sa zakonitošću doprinosa koji je društvu Cali Esprou naloženo platiti u pogledu ambalaže koju je stavilo na rumunjsko tržište tijekom 2013. i 2014.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               Prva i druga uvodna izjava Direktive 94/62 glase:
               „[…] različite nacionalne mjere za gospodarenje ambalažom i ambalažnim otpadom moraju biti usklađene kako bi, u jednu ruku, sprečavale bilo kakav njegov utjecaj na okoliš ili smanjenje takvog utjecaja, osiguravajući na taj način visoku razinu zaštite okoliša, i, u drugu ruku, osigurale funkcioniranje unutarnjeg tržišta i izbjegavanje zapreka trgovini te iskrivljavanje i ograničavanje [tržišnog] natjecanja u Zajednici;
               […] najbolji [je] način sprečavanja stvaranja ambalažnog otpada smanjivanje ukupne količine ambalaže”.

               4

               U skladu s njezinom dvadesetdevetom uvodnom izjavom:
               „[…] iznimno [je] važno da svi oni koji su uključeni u proizvodnju, uporabu, uvoz i distribuciju ambalaže i ambalažiranih proizvoda postanu svjesniji u kolikoj mjeri ambalaža postaje otpad, i da u skladu s načelom onečišćivač plaća oni prihvaćaju odgovornost za taj otpad; budući da razvoj i provedba mjera predviđenih ovom Direktivom mora uključivati i zahtijevati tijesnu suradnju svih partnera, gdje je to primjereno, u duhu solidarne odgovornosti”.

               5

               Člankom 1. navedene direktive, naslovljenim „Ciljevi”, predviđeno je:
               „1.   Cilj ove Direktive jest usklađivanje nacionalnih propisa za gospodarenje ambalažom i ambalažnim otpadom kako bi, u jednu ruku, spriječila svaki njihov utjecaj na okoliš svih država članica jednako kao i na okoliš trećih zemalja ili kako bi smanjila takav utjecaj vodeći računa o visokom stupnju zaštite okoliša, i u drugu ruku, kako bi osigurala funkcioniranje unutarnjeg tržišta te izbjegla zapreke trgovini i ometanja i ograničenja [tržišnog] natjecanja u Zajednici.
               2.   U tu svrhu ova Direktiva utvrđuje mjere kojima je osnovni cilj, sprečavanje proizvodnje ambalažnog otpada i kao dodatnim temeljnim načelima, oporabi [ponovnoj uporabi] ambalaže, recikliranju i drugim oblicima obnove [oporabe] ambalažnog otpada i, stoga, smanjenju konačnog odlaganja takvog otpada.”

               6

               Članak 2. stavak 1. iste direktive glasi:
               „Ova Direktiva obuhvaća svu ambalažu stavljenu na tržište u Zajednici i sav ambalažni otpad, koji se rabi ili je ispušten iz industrijskog, trgovačkog, dućanskog, uslužnog, kućanskog ili bilo kojeg drugog izvora, neovisno o uporabljenom materijalu.”

               7

               Člankom 3. točkom 11. Direktive 94/62 propisano je:
               „Za potrebe ove Direktive:
               […]

                        11.

                        ‚gospodarski subjekti’ u odnosu na ambalažu znači dobavljači ambalažnog materijala, proizvođači ambalaže i pretvarači [prerađivači], punjači i korisnici[,] uvoznici, trgovci i distributeri, državna tijela i organizacije javnoga prava”.

               8

               Člankom 15. te direktive predviđeno je:
               „Na temelju odgovarajućih odredaba Ugovora, Vijeće donosi gospodarske instrumente za poticanje postizanja ciljeva iz ove Direktive. U nedostatku takvih mjera, države članice smiju, u skladu [s] načelima koja uređuju politiku […] Zajednice [u području okoliša], između ostalog, načelom onečišćivač plaća, te obvezama iz Ugovora, donijeti mjere za ostvarivanje ovih ciljeva.”

            Rumunjsko pravo

               9

               Člankom 16. stavcima 1. i 4. Hotărârea Guvernului nr. 621/2005 privind gestionarea ambalajelor și a deșeurilor de ambalaje (Odluka vlade br. 621/2005 o gospodarenju ambalažom i ambalažnim otpadom) (Monitorul Oficial al României, dio I., br. 639 od 20. srpnja 2005., u daljnjem tekstu: Odluka vlade br. 621/2005), u verziji koja je primjenjiva na spor u glavnom postupku, propisano je:
               „(1)   Gospodarski subjekti, rumunjske pravne osobe, odgovorni su za sav otpad koji nastaje od ambalaže koju stavljaju na nacionalno tržište, u skladu sa sljedećim detaljnim pravilima:

                        (a)

                        gospodarski subjekti koji stavljaju na tržište ambalažirane proizvode odgovorni su za otpad koji nastaje od primarne, sekundarne i tercijarne ambalaže upotrijebljene radi pakiranja svojih proizvoda, osim ambalaže za pojedinačnu prodaju koja se na prodajnom mjestu upotrebljava za pakiranje proizvoda koje stavljaju na nacionalno tržište;

                        (b)

                        gospodarski subjekti koji dodatno pakiraju pojedinačno pakirane proizvode radi daljnje prodaje ili daljnje distribucije odgovorni su za otpad koji nastaje od sekundarne i tercijarne ambalaže koju stavljaju na tržište;

                        (c)

                        gospodarski subjekti koji na tržište stavljaju ambalažu za pojedinačnu prodaju odgovorni su za otpad koji nastaje od te ambalaže.

                  […]
               (4)   Gospodarski subjekti iz stavka 2. moraju postići barem ciljeve predviđene u Prilogu 3. [Ordonanța de urgență a guvernului nr. 196/2005 privind Fondul pentru mediu (Hitna uredba vlade br. 196/2005 o Fondu za okoliš) (Monitorul Oficial al României, dio I., br. 1193 od 30. prosinca 2005.)], koja je sa svojim izmjenama i dopunama odobrena [Legeom nr.105/2006 (Zakon br. 105/2006)], zajedno s njezinim kasnijim izmjenama i dopunama, a koji se primjenjuju na ambalažni otpad koji nastaje od ambalaže stavljene na nacionalno tržište/preuzete na temelju ugovora i čija je sljedivost zajamčena”.

               10

               Člankom 9. stavkom 1. točkom (d) Hitne uredbe vlade br. 196/2005 o Fondu za okoliš (u daljnjem tekstu: OUG br. 196/2005), u verziji koja je primjenjiva na spor u glavnom postupku, određuje se:
               „Prihodi Fonda za okoliš uključuju:
               […]

                        (d)

                        doprinos od 2 [rumunjska leua (RON)]/kg, koji su dužni platiti gospodarski subjekti koji na nacionalno tržište stavljaju ambalažirane proizvode i koji prvi na nacionalnom tržištu distribuiraju ambalažu za pojedinačnu prodaju i gospodarski subjekti koji se kao djelatnošću bave iznajmljivanjem ambalaže u bilo kojem obliku, za razliku između, s jedne strane, količine ambalažnog otpada koja odgovara minimalnim ciljevima oporabe ili spaljivanja u spalionicama otpada s energetskom oporabom i onima oporabe recikliranjem, predviđenima u Prilogu 3., i, s druge strane, količine ambalažnog otpada koja je stvarno oporabljena ili spaljena u spalionicama otpada s energetskom oporabom i one oporabljene recikliranjem”.

               11

               Ordinul nr. 578/2006 pentru aprobarea metodologiei de calcul al contribuțiilor și taxelor datorate la Fondul pentru mediu (Naredba br. 578/2006 o uvođenju metodologije za izračun doprinosa i poreza koji se moraju platiti u Fond za okoliš) (Monitorul Oficial al României, dio I., br. 516 od 14. lipnja 2006.), kako je izmijenjen, osobito Ordinulom nr. 1032 (Naredba br. 1032) od 10. ožujka 2011. (Monitorul Oficial al României, dio I., br. 196 od 22. ožujka 2011.), u točki 11. svojeg priloga propisuje:
               „Stavljanje proizvoda na nacionalno tržište radnja je kojom se neki proizvod prvi stavlja na raspolaganje na nacionalnom tržištu, uz naknadu ili besplatno, radi njegove distribucije i/ili uporabe, uključujući vlastitu upotrebu/potrošnju. […]”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               12

               Cali Esprou kupuje različitu robu koja je već pakirana u inozemstvu i prodaje ju i isporučuje trgovcima na malo na rumunjskom tržištu bez ikakve promjene na ambalaži.

               13

               To je društvo na rumunjsko tržište stavilo robu kojom se trgovalo između 19. kolovoza 2011. i 31. prosinca 2014. Između 30. ožujka i 2. travnja 2015. u sjedištu društva Cali Esprou obavljen je porezni nadzor u pogledu ispunjavanja obveza plaćanja doprinosa AFE‑u, u skladu s člankom 9. stavkom 1. točkom (d) OUG‑a br. 196/2005, u vezi s ambalažom ambalažiranih proizvoda stavljenih na rumunjsko tržište u razdoblju 2011. – 2014.

               14

               Nastavno na taj nadzor, društvu Cali Esprou nije utvrđena dodatna obveza plaćanja na temelju članka 9. stavka 1. točke (d) OUG‑a br. 196/2005 za 2011. i 2012. Međutim, porezna su mu tijela na temelju navedene odredbe utvrdila dodatnu obvezu plaćanja iznosa od 4242 RON (oko 909 eura) za 2013. i 2014.

               15

               Protiv te dodatne obveze plaćanja Cali Esprou podnio je upravnu žalbu AFE‑u, tvrdeći da se na njega ne odnose obveze plaćanja predviđene člankom 9. stavkom 1. točkom (d) OUG‑a br. 196/2005, s obzirom na to da ga se ne može kvalificirati kao „onečišćivača”. AFE je 3. srpnja 2015. odbio tu žalbu. Cali Esprou podnio je 21. prosinca 2015. tužbu pred Tribunalulom Vâlcea (Okružni sud u Vâlcei, Rumunjska), među ostalim, radi poništenje AFE‑ove odluke. Ta je tužba odbijena presudom od 6. svibnja 2016.

               16

               Cali Esprou pobija tu presudu pred sudom koji je uputio zahtjev, Curteom de Apel Piteşti (Žalbeni sud u Piteştiju, Rumunjska), tvrdeći da ga se ne može smatrati onečišćivačem, s obzirom na to da on gospodari ambalažom, a ne ambalažnim otpadom. Osim toga, prema mišljenju društva Cali Esprou, članak 9. stavak 1. točka (d) OUG‑a br. 196/2005 protivan je takozvanom načelu „onečišćivač plaća”, predviđenom u članku 15. Direktive 94/62, kojim se propisuje donošenje nacionalnih mjera za postizanje njezinih ciljeva u skladu s načelima koja uređuju Unijinu politiku zaštite okoliša, uključujući načelo onečišćivač plaća.

               17

               U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev ističe da je doprinos predviđen člankom 9. stavkom 1. točkom (d) OUG‑a br. 196/2005 „mjera” koja ulazi u područje primjene članka 15. Direktive 94/62. Ipak nije siguran je li taj doprinos usklađen s načelom onečišćivač plaća, koje je predviđeno tim člankom. Konkretno, s obzirom na definiciju gospodarskog subjekta iz članka 3. točke 11. te direktive, taj sud smatra da onečišćivač u smislu njezina članka 15. mora biti povezan s preradom ambalaže u otpad. Međutim, Cali Esprou je posrednik koji ne mijenja ambalažu pa se sud koji je uputio zahtjev pita je li obveza plaćanja doprinosa AFE‑u na temelju članka 9. stavka 1. točke (d) OUG‑a br. 196/2005, koja mu je naložena, usklađena s člankom 15. iste direktive.

               18

               U tim okolnostima Curtea de Apel Piteşti (Žalbeni sud u Piteştiju) prekinula je postupak i uputila sljedeće prethodno pitanje:
               „Može li se članak 15. Direktive 94/62 tumačiti na način da mu se protivi donošenje propisa u državi članici Europske unije kojim se gospodarskim subjektima koji na nacionalno tržište stavljaju ambalažirane proizvode i ambalažu, ali ih ni na koji način ne mijenjaju, već ih u istom obliku prodaju gospodarskom subjektu koji ih dalje prodaje krajnjem potrošaču, nalaže plaćanje doprinosa čiji se iznos utvrđuje po kilogramu, i to za razliku između, s jedne strane, količine ambalažnog otpada koja odgovara minimalnim ciljevima oporabe ili spaljivanja u spalionicama otpada s energetskom oporabom i onima oporabe recikliranjem i, s druge strane, količine ambalažnog otpada koja je stvarno oporabljena ili spaljena u spalionicama otpada s energetskom oporabom i one oporabljene recikliranjem?”

         O prethodnom pitanju

               19

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita protivi li se članku 15. Direktive 94/62 i njime konkretiziranom načelu onečišćivač plaća nacionalni propis poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, kojim se gospodarskom subjektu koji ne mijenja ambalažu koju stavlja na tržište nalaže plaćanje doprinosa koji se računa na temelju razlike u težini između, s jedne strane, količine ambalažnog otpada koja odgovara minimalnim ciljevima energetske oporabe i oporabe recikliranjem i, s druge strane, količine stvarno oporabljenog ili recikliranog ambalažnog otpada.

               20

               Člankom 15. Direktive 94/62 predviđeno je da Vijeće donosi gospodarske instrumente za poticanje postizanja njezinih ciljeva i da, u nedostatku takvih instrumenata, države članice smiju, u skladu s načelima koja uređuju politiku Europske unije u području okoliša, uključujući načelo onečišćivač plaća, i u skladu s obvezama koje proizlaze iz UFEU‑a, donijeti mjere za ostvarivanje istih ciljeva.

               21

               Budući da Vijeće nije donijelo takve gospodarske instrumente koji nalažu plaćanje doprinosa za ambalažni otpad koji se stavlja na tržište država članica, one, dakle, mogu donijeti mjere u skladu s uvjetima iz druge rečenice navedenog članka 15.

               22

               U tom pogledu valja istaknuti, s jedne strane, da načelo onečišćivač plaća, navedeno u članku 15. i dvadesetdevetoj uvodnoj izjavi Direktive 94/62, zahtijeva, kako to proizlazi iz te uvodne izjave, da „svi oni koji su uključeni u proizvodnju, uporabu, uvoz i distribuciju ambalaže i ambalažiranih proizvoda postanu svjesniji u kolikoj mjeri ambalaža postaje otpad” i da „prihvaćaju odgovornost za taj otpad”. To načelo ne odnosi se, dakle, samo na one koji su izravno odgovorni za proizvodnju otpada, nego ima širi doseg. Ono obuhvaća i one koji doprinose toj proizvodnji otpada, što uključuje uvoznike i distributere (vidjeti analogijom presudu od 30. ožujka 2017., VG Čistoća, C‑335/16, EU:C:2017:242, t. 24. i navedenu sudsku praksu).

               23

               S druge strane, što se tiče ciljeva utvrđenih Direktivom 94/62, u njezinu članku 1., naslovljenom „Ciljevi”, u stavku 1. pojašnjava se da ta direktiva teži „visokom stupnju zaštite okoliša”. Usto, prema stavku 2. istog članka, navedena direktiva utvrđuje kao „osnovni cilj, sprečavanje proizvodnje ambalažnog otpada i kao dodatn[a] temeljn[a] načel[a], [ponovnu uporabu] ambalaže, recikliranj[e] i drug[e] obli[ke oporabe] ambalažnog otpada i, stoga, smanjenj[e] konačnog odlaganja takvog otpada”. Radi toga se člankom 2. Direktive 94/62 potvrđuje širok opseg njezina područja primjene, propisujući da se ona primjenjuje na svu ambalažu stavljenu na tržište u Uniji i sav ambalažni otpad.

               24

               Takvi su ciljevi potvrđeni tekstom prve i druge uvodne izjave Direktive 94/62, prema kojima je njezin cilj, redom, s jedne strane, spriječiti ili smanjiti utjecaj ambalažnog otpada na okoliš, „osiguravajući na taj način visoku razinu zaštite okoliša”, i, s druge strane, „smanjivanje ukupne količine ambalaže”.

               25

               Usklađenost doprinosa o kojem je riječ u glavnom postupku s pravom Unije valja ocijeniti, među ostalim, prema ciljevima Direktive 94/62 i načela onečišćivač plaća.

               26

               Iz članka 9. stavka 1. točke (d) OUG‑a br. 196/2005 proizlazi pak da se doprinos o kojem je riječ u glavnom postupku, što ga moraju plaćati gospodarski subjekti koji prvi na nacionalno tržište stavljaju ambalažirane proizvode, računa na temelju razlike u težini između, s jedne strane, količine ambalažnog otpada koja odgovara minimalnim ciljevima oporabe ili spaljivanja i, s druge strane, količine ambalažnog otpada koja je stvarno oporabljena ili spaljena u spalionicama otpada s energetskom oporabom i oporabljena recikliranjem.

               27

               Rumunjska vlada smatra da je cilj tog doprinosa općenito aktivirati odgovornost onih koji stavljaju ambalažu na rumunjsko tržište. Naime, propisivanjem doprinosa koji se računa na temelju težine ambalažnog otpada koja premašuje minimalne ciljeve oporabe ili spaljivanja u spalionicama otpada s energetskom oporabom i oporabe recikliranjem tim se doprinosom, s jedne strane, potiče smanjenje ambalaže koja se stavlja na nacionalno tržište i, s druge strane, potiče oporaba ili recikliranje tog otpada, što sud koji je uputio zahtjev tek treba provjeriti.

               28

               Prema tome, doprinos o kojem je riječ u glavnom postupku podudara se sa zadanim ciljevima Direktive 94/62, osobito jer mu je cilj smanjiti konačno odlaganje otpada, kako je to predviđeno u njezinu članku 1. stavku 2. i drugoj uvodnoj izjavi, time što, s jedne strane, potiče oporabu ili spaljivanje ambalažnog otpada u spalionicama otpada s energetskom oporabom i oporabu recikliranjem i, s druge strane, novčanim davanjem odvraća od nepoštovanja minimalnih ciljeva oporabe ili spaljivanja u spalionicama otpada s energetskom oporabom i oporabe recikliranjem.

               29

               Doprinos poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku također se jasno podudara s poštovanjem načela onečišćivač plaća, predviđenog člankom 15. Direktive 94/62. Naime, doprinos poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, kako je opisan u točki 26. ove presude, opterećuje novčanim davanjem one koji na nacionalno tržište stavljaju ambalažu i prekoračuju određene minimalne ciljeve energetske oporabe otpada i njegove oporabe recikliranjem. Kao što je to vidljivo iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, iz članka 9. stavka 1. točke (d) OUG‑a br. 196/2005 i točke 11. Priloga Naredbi br. 578/2006 o uvođenju metodologije za izračun doprinosa i poreza koji se moraju platiti u Fond za okoliš, kako je izmijenjena, proizlazi da se to davanje primjenjuje samo na one koji prvi na tržište stavljaju ambalažu, a ne na subjekte u kasnijim fazama. Štoviše, to se davanje primjenjuje samo ako nisu ispunjeni minimalni ciljevi energetske oporabe otpada i njegove oporabe recikliranjem.

               30

               Iz prethodno navedenog proizlazi da je doprinos poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku u skladu i s ciljevima Direktive 94/62 i s načelom onečišćivač plaća, u smislu njezina članka 15.

               31

               Takav zaključak ne može se pobiti argumentom koji je društvo Cali Esprou iznijelo pred sudom koji je uputio zahtjev, prema kojem gospodarski subjekt koji ne mijenja ambalažu proizvoda uvezenih i stavljenih na rumunjsko tržište nije „onečišćivač” u smislu načela onečišćivač plaća.

               32

               Naime, kako to proizlazi iz točke 22. ove presude, doseg načela onečišćivač plaća obuhvaća i uvoznike i distributere ambalažiranih proizvoda i nije ograničen samo na one koji mijenjaju ambalažu dotičnih proizvoda. Uvoznici i distributeri, neovisno o tome mijenjaju li ambalažu ili ne, pridonijeli su stavljanju otpada u obliku ambalaže na domaće tržište.

               33

               Taj zaključak potvrđuje sustavno tumačenje Direktive 94/62. Gospodarski subjekt poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koji ne mijenja ambalažu uvezenih proizvoda stavljenih na rumunjsko tržište, obuhvaćen je tom direktivom, čijim se člankom 3. točkom 11. „gospodarski subjekti” široko definiraju, uključujući „uvoznik[e], trgovc[e] i distributer[e]”.

               34

               Zato države članice gospodarskim subjektima koji ne mijenjaju ambalažu koju stavljaju na nacionalno tržište smiju uvesti obvezu plaćanja doprinosa poput onoga opisanog u točki 26. ove presude a da time ne krše načelo onečišćivač plaća, predviđeno člankom 15. Direktive 94/62.

               35

               Valja dodati da je Sud presudio da se člankom 15. Direktive 94/62 ne provodi potpuno usklađivanje nacionalnih mjera u područjima uređenima tom direktivom, nego se njime, kao što je to navedeno u točki 20. ove presude, ovlašćuje Vijeće da donese gospodarske instrumente za poticanje postizanja ciljeva utvrđenih u toj direktivi ili pak, u nedostatku takvih mjera, države članice koje djeluju u skladu s „obvezama iz Ugovora”. Prema tome, tom odredbom zahtijeva se i primjena relevantnih odredaba UFEU‑a (presuda od 12. studenoga 2015., Visnapuu, C‑198/14, EU:C:2015:751, t. 47.).

               36

               U tom pogledu iz članka 110. UFEU‑a proizlazi, s jedne strane, da nijedna država članica ne smije uvesti nacionalne poreze na proizvode drugih država članica u većoj mjeri od onih koji su uvedeni na slične domaće proizvode i, s druge strane, da nijedna država članica ne smije uvesti nacionalne poreze na proizvode drugih država članica koji su takve naravi da omogućuju posrednu zaštitu drugih proizvoda.

               37

               Sud je u više navrata presudio da je neko novčano davanje nacionalni porez u smislu članka 110. UFEU‑a ako potpada pod opći sustav nacionalnih davanja koji sustavno obuhvaća kategorije proizvoda prema objektivnim kriterijima koji se primjenjuju neovisno o podrijetlu ili odredištu proizvoda (vidjeti osobito presude od 8. lipnja 2006., Koornstra, C‑517/04, EU:C:2006:375, t. 16. i od 8. studenoga 2007., Stadtgemeinde Frohnleiten i Gemeindebetriebe Frohnleiten, C‑221/06, EU:C:2007:657, t. 31.).

               38

               Usto, otpad treba smatrati proizvodom u smislu članka 110. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presudu od 9. srpnja 1992., Komisija/Belgija, C‑2/90, EU:C:1992:310, t. 25. do 28.).

               39

               S obzirom na prethodno navedeno i opis doprinosa o kojem je riječ u glavnom postupku u točki 26. ove presude, valja utvrditi da je taj doprinos novčano davanje koje potpada pod opći sustav nacionalnih davanja koji sustavno obuhvaća neku kategoriju proizvoda, to jest količine ambalažnog otpada koje premašuju minimalne ciljeve oporabe ili spaljivanja i koje nisu stvarno oporabljene ili spaljene u spalionicama otpada s energetskom oporabom i nisu oporabljene recikliranjem.

               40

               Iz toga slijedi da je doprinos u glavnom postupku nacionalni porez u smislu članka 110. UFEU‑a.

               41

               Iz ustaljene sudske prakse proizlazi da se članak 110. UFEU‑a krši ako se porez na uvezeni proizvod i porez na sličan domaći proizvod obračunavaju na različit način i na temelju različitih postupaka, što, makar samo u nekim slučajevima, dovodi do većeg oporezivanja uvezenih proizvoda (presude od 12. studenoga 2015., Visnapuu, C‑198/14, EU:C:2015:751, t. 59. i od 16. lipnja 2016., Komisija/Portugal, C‑200/15, neobjavljena, EU:C:2016:453, t. 24.).

               42

               Međutim, iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da se doprinos o kojem je riječ u glavnom postupku obračunava na ambalažni otpad prema objektivnim kriterijima koji se primjenjuju neovisno o njegovu podrijetlu ili odredištu. Naime, taj doprinos gospodarski subjekti koji na nacionalno tržište stavljaju ambalažirane proizvode moraju platiti neovisno o njihovu podrijetlu. Usto, odluka kojom je upućeno prethodno pitanje ne sadržava nijedan element kojim se dokazuje da je navedeni doprinos takve naravi da ambalažni otpad od uvezenih proizvoda jače pogađa nego ambalažni otpad od domaćih proizvoda.

               43

               Iz svega navedenog proizlazi da se članku 15. Direktive 94/62 i njime konkretiziranom načelu onečišćivač plaća ne protivi nacionalni propis poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, kojim se gospodarskom subjektu koji ne mijenja ambalažu koju stavlja na tržište nalaže plaćanje doprinosa koji se računa na temelju razlike u težini između, s jedne strane, količine ambalažnog otpada koja odgovara minimalnim ciljevima energetske oporabe i oporabe recikliranjem i, s druge strane, količine stvarno oporabljenog ili recikliranog ambalažnog otpada.

         Troškovi

               44

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (deveto vijeće) odlučuje:

                     Članku 15. Direktive Europskog parlamenta i Vijeća 94/62/EZ od 20. prosinca 1994. o ambalaži i ambalažnom otpadu i njime konkretiziranom takozvanom načelu onečišćivač plaća ne protivi se nacionalni propis poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, kojim se gospodarskom subjektu koji ne mijenja ambalažu koju stavlja na tržište nalaže plaćanje doprinosa koji se računa na temelju razlike u težini između, s jedne strane, količine ambalažnog otpada koja odgovara minimalnim ciljevima energetske oporabe i oporabe recikliranjem i, s druge strane, količine stvarno oporabljenog ili recikliranog ambalažnog otpada.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: rumunjski


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 20. lipnja 2018.#KV protiv Izvršne agencije za obrazovanje, audiovizualnu politiku i kulturu.#Arbitražna klauzula – Ugovori o dodjeli bespovratnih sredstava sklopljeni u okviru programa za cjeloživotno obrazovanje i osposobljavanje (2007.-2013.) – Projekti NEST i ‚This is IT’ – Neprihvatljivi troškovi – Preinaka tužbe.#Predmeti T-306/15 i T-484/15.


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 21. lipnja 2018.#Haverkamp IP GmbH protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Dizajn Zajednice – Postupak za proglašavanje žiga ništavim – Međunarodna registracija u kojoj je naznačena Europska unija – Registrirani dizajn Zajednice koji predstavlja otirač – Raniji dizajn – Razlog za ništavost – Nedostatak individualnog karaktera – Upućeni korisnik – Stupanj slobode dizajnera – Dokaz zasićenja stanja tehnike – Nepostojanje različitog ukupnog dojma – Članak 6. i članak 25. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 6/2002 – Članak 63. stavak 1. Uredbe br. 6/2002.#Predmet T-227/16.