title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 15. ožujka 2018.#North East Pylon Pressure Campaign Ltd i Maura Sheehy protiv An Bord Pleanála i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio High Court (Irska).#Zahtjev za prethodnu odluku – Procjena učinaka određenih projekata na okoliš – Direktiva 2011/92/EU – Pravo članova zainteresirane javnosti na pokretanje postupka preispitivanja – Preuranjeno pokretanje postupka preispitivanja – Zahtjev da postupci ne smiju biti preskupi i pojam odluka, radnji ili propusta koji podliježu odredbama direktive o sudjelovanje javnosti – Primjenjivost Arhuške konvencije.#Predmet C-470/16.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      15. ožujka 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Procjena učinaka određenih projekata na okoliš – Direktiva 2011/92/EU – Pravo članova zainteresirane javnosti na pokretanje postupka preispitivanja – Preuranjeno pokretanje postupka preispitivanja – Zahtjev da postupci ne smiju biti preskupi i pojam odluka, radnji ili propusta koji podliježu odredbama direktive o sudjelovanje javnosti – Primjenjivost Arhuške konvencije”
      U predmetu C‑470/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio High Court (Visoki sud, Irska), odlukom od 29. srpnja 2016., koju je Sud zaprimio 22. kolovoza 2016., u postupku

         North East Pylon Pressure Campaign Ltd,

         Maura Sheehy

      protiv

         An Bord Pleanála,

         The Minister for Communications, Energy and Natural Resources,

         Ireland,

         The Attorney General,

      uz sudjelovanje:

         EirGrid plc

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, C. G. Fernlund, J.‑C. Bonichot (izvjestitelj), A. Arabadjiev i E. Regan, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Bobek,
      tajnik: L. Hewlett, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 29. lipnja 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za North East Pylon Pressure Campaign Ltd i M. Sheehy, D. Courtney i B. Sawey, solicitors, M. O’Donnell, barrister, C. Hughes, barrister, E. Keane, SC, i C. Bradley, SC,

               –

               za An Bord Pleanála, A. Doyle, solicitor, B. Foley, barrister, i N. Butler, SC,

               –

               za Attorney General i Minister for Communications, Climate Action and Environment (prije ministar za komunikacije, energiju i prirodne resurse), E. Creedon i E. McKenna, u svojstvu agenata, uz asistenciju M. McDowella, barrister,

               –

               za Irsku, R. Mulcahy, SC, i G. Gilmore, barrister,

               –

               za EirGrid plc, D. Nagle, solicitor, S. Dodd, barrister, M. Cush, SC, i E. Cassidy, solicitor,

               –

               za Europsku komisiju, C. Zadra, G. Gattinara i J. Tomkin, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 19. listopada 2017.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje, s jedne strane, članka 11. Direktive 2011/92/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 13. prosinca 2011. o procjeni učinaka određenih javnih i privatnih projekata na okoliš (SL 2012., L 26, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 27., str. 3.) i, s druge strane, Konvencije o pristupu informacijama, sudjelovanju javnosti u odlučivanju i pristupu pravosuđu u pitanjima okoliša, potpisane u Aarhusu 25. lipnja 1998. i odobrene u ime Europske zajednice Odlukom Vijeća 2005/370/EZ od 17. veljače 2005. (SL 2005., L 124, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 7., str. 151.; u daljnjem tekstu: Arhuška konvencija).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između North East Pylon Pressure Campaign Limited i M. Sheehy, s jedne strane, i An Bord Pleanála, Minister for Communications, Energy and Natural Resources (ministar za komunikacije, energiju i prirodne resurse, Irska, u daljnjem tekstu: ministar), Irske i Attorney General, s druge strane, u vezi s određivanjem troškova povezanih s odbijanjem zahtjeva za odobrenje za pokretanje sudskog postupka preispitivanja koji se odnosi na postupak prethodnog odobrenja za izgradnju elektroenergetske mreže.

         Pravni okvir

            Međunarodno pravo

               3

               Članak 1. Aarhuške konvencije, naslovljen „Cilj”, predviđa:
               „Radi doprinosa zaštiti prava svake osobe sadašnjega i budućih naraštaja na život u okolišu pogodnom za njegovo ili njezino zdravlje i dobrobit, svaka će stranka jamčiti pravo pristupa informacijama, sudjelovanja javnosti u odlučivanju o okolišu i pristupa pravosuđu u pitanjima okoliša sukladno odredbama ove Konvencije.”

               4

               Članak 3. te konvencije, naslovljen „Opće odredbe“, u stavku 8. propisuje:
               „Svaka stranka dužna je osigurati da osobe koje ostvaruju svoja prava sukladno odredbama ove Konvencije ne budu ni na koji način kažnjene, gonjene ili uznemiravane zbog svoje djelatnosti. Ova odredba ne utječe na ovlasti domaćih sudova u svezi određivanjem razumnih troškova sudskih postupaka.”

               5

               Što se tiče prava javnosti na sudjelovanje u postupku odlučivanja o pitanjima okoliša, članak 6. navedene konvencije podrobno određuje pravila za djelatnosti navedene u njezinu Prilogu I., dok se njezini članci 7. i 8. konkretnije odnose, kao prvo, na planove, programe i politike u vezi s okolišem i, kao drugo, na izradu provedbenih propisa i/ili općeprimjenjivih pravno obvezujućih normativnih instrumenata.

               6

               U skladu s člankom 9. iste konvencije, naslovljenim „Pristup pravosuđu”:
               „[…]
               2.   U okviru svojeg domaćeg zakonodavstva svaka je stranka dužna osigurati da pripadnici zainteresirane javnosti
               […]
               imaju pristup postupku ocjene pred sudom i/ili nekim drugim zakonski utemeljenim neovisnim i nepristranim tijelom, kako bi osporili materijalnu i proceduralnu zakonitost neke odluke, čina ili propusta [koji podliježu odredbama] iz članka 6. i, tamo gdje je to predviđeno domaćim zakonodavstvom i bez utjecaja na stavak 3. ovoga članka, drugih odgovarajućih odredbi ove Konvencije.
               […]
               Odredbe ovoga stavka 2. neće isključiti mogućnost prethodnog razmatranja pred nekim administrativnim tijelom i neće utjecati na uvjet potrebnog iscrpljenja svih postupaka administrativne ocjene prije upućivanja na postupak sudske ocjene, ako takav uvjet u domaćem zakonodavstvu postoji.
               3.   Osim i bez obzira na postupke ocjene navedene u stavcima 1. i 2. ovoga članka, svaka je stranka dužna osigurati pripadnicima javnosti, koji udovoljavaju mjerilima, ako ih ima, utvrđenima domaćim zakonodavstvom, pristup administrativnim ili sudbenim postupcima kojima se osporavaju činjenja i nečinjenja privatnih osoba i tijela vlasti koj[a] su u suprotnosti s odredbama domaćega zakonodavstva koje se odnose na okoliš.
               4.   Pored stavka 1. i bez utjecaja na njega, postupci navedeni u stavcima 1., 2. i 3. ovoga članka imaju osigurati odgovarajuće i djelotvorne pravne lijekove, uključujući sudsku zabranu gdje je to prikladno, trebaju biti pravični, jednakopravni, pravodobni i ne toliko skupi da bi se time sprječavalo njihovo provođenje. […]”

            Pravo Unije

               7

               Članak 11. Direktive 2011/92 određuje:
               „1.   Države članice osiguravaju da se, sukladno odgovarajućem nacionalnom pravnom sustavu, članovima zainteresirane javnosti:
               […]
               omogući pristup postupku preispitivanja pred sudom ili nekim drugim nezavisnim i nepristranim tijelom koje je određeno pravom radi pobijanja materijalne ili postupovne zakonitosti odluka, radnji ili propusta [obuhvaćenih] odredbama ove Direktive koje se odnose na sudjelovanje javnosti.
               2.   Države članice određuju u kojoj je fazi moguće pobijanje odluka, radnji ili propusta.
               […]
               4.   Odredbe ovog članka ne isključuju mogućnost postupka prethodnog preispitivanja pred nekim upravnim tijelom i ne utječu na zahtjev da se prije upućivanja na postupak sudskog preispitivanja iscrpe mogućnosti upravnog preispitivanja ako nacionalno pravo propisuje takav uvjet.
               Svi takvi postupci bit će pošteni, pravični i pravovremeni te ne smiju biti preskupi.
               […]”

               8

               Članak 1. Uredbe (EU) br. 347/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. travnja 2013. o smjernicama za transeuropsku energetsku infrastrukturu te stavljanju izvan snage Odluke br. 1364/2006/EZ i izmjeni uredaba (EZ) br. 713/2009, (EZ) br. 714/2009 i (EZ) br. 715/2009 (SL 2013., L 115, str. 39.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 12., svezak 5., str. 228.) utvrđuje „smjernice za pravovremeni razvoj i interoperabilnost prioritetnih koridora i područja transeuropske energetske infrastrukture”

               9

               Članak 8. te uredbe, naslovljen „Organizacija postupka izdavanja dozvola”, propisuje da svaka država članica „određuje jedno nacionalno nadležno tijelo koje je odgovorno za olakšavanje i koordinaciju postupka izdavanja dozvola za projekte od zajedničkog interesa”.

            Irsko pravo

               10

               Iz navoda suda koji je uputio zahtjev proizlazi da se zahtjev da „postupci ne smiju biti preskupi”, predviđen u članku 11. Direktive 2011/92, nalazi u članku 50.b Planning and Development Acta, 2000 (Zakon o prostornom planiranju i izgradnji iz 2000.), kako je izmijenjen (u daljnjem tekstu: Zakon iz 2000.), koji određuje:
               1.   Ovaj članak primjenjuje se na sljedeće postupke:

                        (a)

                        postupci sudskog nadzora pred [High Courtom (Visoki sud, Irska)] ili postupci pred tim sudom povodom zahtjeva za odobrenje za pokretanje sudskog nadzora:

                                 i.

                                 svake odluke ili navodne odluke koja je donesena ili navodno donesena,

                                 ii.

                                 svake radnje koja je poduzeta ili navodno poduzeta, ili

                                 iii.

                                 svakog propusta da se poduzme radnja, na temelju državnog propisa kojim se provodi:

                  [među ostalim] odredba Direktive [2011/92] […] na koju se primjenjuje članak 10.a […]”

               11

               Članak 50.b stavak 3. tog zakona određuje:
               „Sud može stranci naložiti snošenje troškova postupka na koji se ovaj članak primjenjuje ako smatra da je to prikladno učiniti:

                        (a)

                        jer je zahtjev ili protuzahtjev stranke neozbiljan ili zlonamjeran;

                        (b)

                        zbog načina na koji je stranka vodila postupak;

                        (c)

                        zato što stranka nije poštovala sud.”

               12

               U skladu s člankom 50.b stavkom 4. spomenutog zakona:
               „Stavak 2. ne utječe na ovlast suda da u sporu koji je od iznimne javne važnosti, te ako je s obzirom na posebne okolnosti spora to u interesu pravde, odluku o troškovima donese u korist stranke.”

               13

               Članak 3. Environment (Miscellaneous Provisions) Acta 2011 (Zakon o okolišu (razne odredbe) iz 2011., u daljnjem tekstu: Zakon iz 2011.) propisuje:
               „[…]
               3.   Sud može stranci naložiti snošenje troškova postupka na koji se ovaj članak primjenjuje ako smatra da je to prikladno učiniti:

                        (a)

                        jer je zahtjev ili protuzahtjev stranke neozbiljan ili zlonamjeran;

                        (b)

                        zbog načina na koji je stranka vodila postupak, ili

                        (c)

                        zato što stranka nije poštovala sud.

                  4.   Stavak 1. ne utječe na ovlast suda da u sporu koji je od iznimne javne važnosti, te ako je s obzirom na posebne okolnosti spora to u interesu pravde, odluku o troškovima donese u korist stranke.
               […]”

               14

               Članak 4. stavak 1. Zakona iz 2011. određuje:
               „Članak 3. primjenjuje se na građanske postupke, osim na postupke navedene u stavku 3., pokrenute:

                        (a)

                        radi osiguravanja poštovanja ili provedbe zakonskog zahtjeva ili uvjeta ili drugog zahtjeva povezanog s dozvolom, odobrenjem, dopuštenjem, najmom ili drugom suglasnošću navedenom u stavku 4.; ili

                        (b)

                        u pogledu povrede ili nepoštovanja takve dozvole, odobrenja, dopuštenja, najma ili suglasnosti,

                  te ako su propust da se osigura takvo poštovanje ili provedba takvog zakonskog zahtjeva, uvjeta ili drugog zahtjeva u skladu s točkom (a), ili povreda ili nepoštovanje u skladu s točkom (b), uzrokovali, uzrokuju ili će vjerojatno uzrokovati štetu okolišu.
               […]”

               15

               Članak 8. Zakona iz 2011. propisuje da sud mora voditi računa o Arhuškoj konvenciji, ako je potrebno po službenoj dužnosti.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               16

               Društvo EirGrid plc, koje je javni operator prijenosnog sustava električne energije, 2015. zatražilo je odobrenja za instalaciju oko 300 pilona nosača visokonaponskih kablova dužine 138 km radi povezivanja mreža Irske i Sjeverne Irske te osiguravanja pouzdanosti opskrbljivanja električnom energijom otoka.

               17

               Taj projekt, koji se ubraja u „projekte od zajedničkog interesa” koje Komisija određuje na temelju Uredbe br. 347/2013, osporava skupina za pritisak koja okuplja velik broj potencijalno zahvaćenih vlasnika zemljišta i stanovnika pod nazivom North East Pylon Pressure Campaign (u daljnjem tekstu: NEPP). Nacionalno tijelo koje je na temelju članka 8. te uredbe određeno kao odgovorno za olakšavanje i koordinaciju postupka za izdavanje dozvola za taj projekt međupovezivanja je An Bord Pleanála, irsko žalbeno tijelo u pitanjima prostornog planiranja.

               18

               An Bord Pleanála također je zadužen za izdavanje odobrenja za provedbu spomenutog projekta. Nakon službenog zahtjeva za odobrenje provedbe projekta i podnošenja procjene učinaka na okoliš, to tijelo je sazvalo raspravu za 7. ožujka 2016.

               19

               Dana 4. ožujka 2016. NEPP i M. Sheehy pokušali su osporiti postupak izdavanja odobrenja za provedbu projekta, osobito nastojanjem da spriječe održavanje rasprave. U tu svrhu podnijeli su zahtjev za odobrenje za pokretanje postupka sudskog nadzora, zajedno sa zahtjevom za izdavanje privremenog sudskog naloga.

               20

               Iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da je taj zahtjev uključivao petnaestak točaka, u prilog kojima je bilo istaknuto četrdesetak razloga koji su se temeljili, među ostalim, na tome da je društvo EirGrid izmijenilo informacije koje su se prvotno nalazile u izvješću o procjeni učinaka na okoliš koje je moralo izraditi u skladu s Direktivom 2011/92, na nedostacima povezanima s izjavama o utjecaju na okoliš i izvješću o procjeni utjecaja na mrežu Natura 2000, na nezakonitosti dijelova postupka izdavanja odobrenja za provedbu projekta, neusklađenosti zahtjeva za odobrenje društva EirGrid s nacionalnim pravom, povredi zahtjeva pravičnog suđenja pri organizaciji rasprave od strane An Borda Pleanála, i njegove objektivne pristranosti, s obzirom na to da ga je kao odgovorno tijelo odredio ministar.

               21

               Budući da je zahtjev za izdavanje privremenog sudskog naloga odbijen, rasprava pred An Bord Pleanála održana je na predviđeni datum.

               22

               Postupak odobrenja je nastavljen i sud pred kojim se on vodi dopustio je tužiteljima da dodaju ministra, koji je odredio An Bord Pleanála kao odgovorno tijelo, i Attorney Generala među tuženike, kao i da dopune svoje osporovanje određivanja An Bord Pleanála kao odgovornog tijela. Društvo EirGrid je interveniralo u postupak.

               23

               Dana 12. svibnja 2016., nakon četiri dana rasprave, sud koji je uputio zahtjev odbio je dodijeliti odobrenje za pokretanje postupka na temelju toga da se čini da se u skladu s irskim pravom zahtijeva da An Bord Pleanála prvo donese konačnu odluku prije nego što se pokrene postupak osporavanja i da je zato postupak preispitivanja za čije se pokretanje traži odobrenje preuranjen.

               24

               U postupku koji je doveo do predmetnog zahtjeva za prethodnu odluku, stranke se spore oko tereta snošenja troškova povezanih s postupkom za odobrenje za pokretanje postupka sudskog preispitivanja, čiji iznos prelazi 500000 eura.

               25

               U tom postupku je među ostalim iznesena tvrdnja da se NEPP i M. Sheehy ne mogu pozivati na članak 11. Direktive 2011/92 s obzirom na to da se zahtjev za odobrenje za pokretanje postupka ne ograničava na isticanje nepravilnosti u postupku procjene učinaka na okoliš kao takvom.

               26

               Sud koji je uputio zahtjev stoga postavlja pitanje usklađenosti irskog prava s odredbama Direktive 2011/92 i Arhuške konvencije kojima se utvrđuje zahtjev da određeni sudski postupci ne smiju biti preskupi.

               27

               Taj sud u tom pogledu navodi da Irska nije usvojila odredbu kojom se prenosi članak 11. stavak 2. Direktive 2011/92. U skladu s tim, s obzirom na to da nije određena faza u kojoj se može pokrenuti postupak preispitivanja predviđen tom direktivom, irski sudovi moraju u svakom slučaju zasebno ocijeniti je li pravno sredstvo koje razmatraju podneseno u odgovarajućoj fazi, ili je pak preuranjeno ili zakašnjelo. Isti sud navodi, osim toga, da je Zakon iz 2011. restriktivniji od Arhuške konvencije s obzirom na to da svoju primjenjivost u vezi s troškovima uvjetuje postojanjem veze između nezakonitosti na koju se poziva i štete za okoliš.

               28

               U tim je okolnostima High Court (Visoki sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Ako u kontekstu nacionalnog pravnog sustava zakonodavno tijelo nije izričito i konačno odredilo fazu postupka u kojoj odluka može biti pobijana i ako o tome treba odlučivati sud povodom svakog pojedinog zahtjeva s obzirom na okolnosti slučaja i u skladu s pravilima common lawa, primjenjuje li se pravo na postupak koji ‚ne smije biti preskup’ predviđeno člankom 11. stavkom 4. Direktive [2011/92] na postupak pred nacionalnim sudom u kojem se odlučuje o tome je li predmetni zahtjev podnesen u odgovarajućoj fazi?

                        2.

                        Primjenjuje li se zahtjev da postupak ‚ne smije biti preskup’ iz članka 11. stavka 4. [Direktive 2011/92] na sve elemente sudskog postupka kojim se preispituje zakonitost (s obzirom na nacionalno pravo ili pravo Unije) odluke, radnje ili propusta koji podliježu odredbama te direktive koje se odnose na sudjelovanje javnosti ili samo na one elemente u takvom postupku preispitivanja koji se tiču prava Unije (ili, konkretnije, samo na elemente postupka preispitivanja koji se tiču odredbi navedene direktive koje se odnose na sudjelovanje javnosti)?

                        3.

                        Obuhvaća li izraz ‚odluke, radnje ili propusti’ iz članka 11. stavka 1. Direktive 2011/92 upravne odluke donesene u okviru ocjenjivanja zahtjeva za izdavanje odobrenja za provedbu projekta, bez obzira na to odlučuje li se takvim upravnim odlukama neopozivo i konačno o zakonskim pravima stranaka?

                        4.

                        Treba li nacionalni sud, kako bi osigurao djelotvornu sudsku zaštitu u područjima obuhvaćenima pravom Unije o okolišu, tumačiti svoje nacionalno pravo na način koji je, što je više moguće, usklađen s ciljevima koji su propisani u članku 9. stavku 3. [Arhuške konvencije]:

                                 (a)

                                 u postupku pobijanja valjanosti postupka izdavanja odobrenja za provedbu projekta od zajedničkog interesa, određenog u skladu s Uredbom (EU) [br. 347/2013], i/ili

                                 (b)

                                 u postupku pobijanja valjanosti postupka izdavanja odobrenja za provedbu projekta koji utječe na europsko područje, određeno u skladu s Direktivom Vijeća 92/43/EEZ od 21. svibnja 1992. o očuvanju prirodnih staništa i divlje faune i flore [(SL 1992., L 206, str. 7.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 2., str. 2.]?

                        5.

                        U slučaju pozitivnog odgovora na četvrto pitanje, pod (a) i/ili (b), sprječava li uvjet da tužitelji moraju ‚udovoljavati mjerilima, ako ih ima, utvrđenima domaćim zakonodavstvom’ izravni učinak Arhuške konvencije, u okolnostima kada su tužitelji udovoljili svim mjerilima domaćeg zakonodavstva za podnošenje zahtjeva i/ili su očito ovlašteni podnijeti zahtjev:

                                 (a)

                                 u postupku pobijanja valjanosti postupka izdavanja odobrenja za provedbu projekta od zajedničkog interesa, određenog u skladu s Uredbom [br. 347/2013] i/ili

                                 (b)

                                 u postupku pobijanja valjanosti postupka izdavanja odobrenja za provedbu projekta koji utječe na europsko područje, određeno u skladu s Direktivom [92/43]?

                        6.

                        Mogu li države članice u zakonodavstvu propisati iznimke pravilu da postupci o okolišu ne smiju biti preskupi kada takva iznimka nije propisana Direktivom [2011/92] ili Arhuškom konvencijom?

                        7.

                        Konkretnije, je li zahtjev nacionalnog prava o postojanju uzročne veze između navodno protupravne radnje ili odluke i štete za okoliš kao uvjeta za primjenu nacionalnog zakonodavstva kojim se provodi članak 9. stavak 4. [Arhuške konvencije] radi osiguranja da postupci koji se odnose na okoliš ne budu preskupi, u skladu s Konvencijom?”

         O prethodnim pitanjima

            Prvo i treće pitanje

               29

               Svojim prvim i trećim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 11. stavak 4. Direktive 2011/92 tumačiti na način da se zahtjev da određeni sudski postupci ne smiju biti preskupi primjenjuje na postupak pred sudom države članice, poput onog u glavnom postupku, u okviru kojega se određuje može li se odobriti pokretanje postupka preispitivanja tijekom postupka odobrenja za provedbu projekta, uzimajući u obzir da ta država članica nije utvrdila u kojoj fazi se može pokrenuti postupak preispitivanja.

               30

               Kao što je to Sud već presudio, zahtjev iz članka 11. stavka 4. Direktive 2011/92 odnosi se na sve financijske troškove sudjelovanja u sudskom postupku. Stoga se pitanje jesu li troškovi preskupi mora ocijeniti sveobuhvatno, uzimajući u obzir sve troškove koje su nastali dotičnoj stranci (vidjeti u tom smislu presudu od 11. travnja 2013., Edwards i Pallikaropoulos, C‑260/11, EU:C:2013:221, t. 27. i 28.).

               31

               Iz toga slijedi da kada nacionalno propisuje da se mora zatražiti odobrenje za pokretanje postupka preispitivanja obuhvaćenog zahtjevom iz članka 11. stavka 4. Direktive 2011/92, troškovi povezani s postupkom za dobivanje tog odobrenja također moraju biti obuhvaćeni.

               32

               To je a fortiori slučaj kada je, kao u glavnom postupku, cilj takvog postupka ocijeniti je li postupak preispitivanja pokrenut u odgovarajućoj fazi s obzirom na to da primjenjivim nacionalnim zakonodavstvom nije određena faza u kojoj se on može pokrenuti, kao što se zahtijeva člankom 11. stavkom 2. Direktive 2011/92.

               33

               U tom je pogledu nevažna okolnost da je zahtjev za odobrenje za pokretanje postupka sudskog preispitivanja podnesen tijekom postupka koji može dovesti do izdavanja odobrenja za provedbu projekta, a ne protiv konačne odluke o okončanju tog postupka. Naime, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 101. do 108. svojeg mišljenja, Direktiva 2011/92 ne zahtijeva ni ne zabranjuje da se postupci preispitivanja obuhvaćeni jamstvom da postupci ne smiju biti preskupi pokreću protiv konačnih odluka kojima se okončava postupak izdavanja odobrenja, uzimajući u obzir veliku raznolikost postupaka donošenja odluka u području okoliša, nego samo propisuje obvezu za države članice da odrede fazu u kojoj se može pokrenuti postupak preispitivanja.

               34

               Na prvo i treće pitanje stoga valja odgovoriti da članak 11. stavak 4. Direktive 2011/92 treba tumačiti na način da se zahtjev da određeni sudski postupci ne smiju biti preskupi primjenjuje na postupak pred sudom države članice, poput onog u glavnom postupku, u okviru kojeg se utvrđuje može li se odobriti pokretanje postupka preispitivanja tijekom postupka izdavanja odobrenja za provedbu projekta, i to tim više ako država članica nije odredila u kojoj fazi se može pokrenuti postupak preispitivanja.

            Drugo pitanje

               35

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita primjenjuje li se, kada osoba koja je pokrenula postupak preispitivanja ističe razloge koji se temelje na povredi pravila o sudjelovanju javnosti u postupku odlučivanja o pitanjima okoliša i razloge koji se temelje na povredi drugih pravila, zahtjev da određeni sudski postupci ne smiju biti preskupi iz članka 11. stavka 4. Direktive 2011/92 na troškove povezane s cjelokupnim postupkom preispitivanja, ili samo na troškove povezane s onim dijelom postupka preispitivanja koji se odnosi na pravila o sudjelovanju javnosti.

               36

               U tom pogledu valja istaknuti da iz samog teksta članka 11. stavka 1. Direktive 2011/92 proizlazi da su postupci preispitivanja koji su obuhvaćeni zahtjevom da postupci ne smiju biti preskupi oni koji su pokrenuti protiv odluka, radnji ili propusta „[obuhvaćenih] odredbama ove Direktive koje se odnose na sudjelovanje javnosti”. Doslovno tumačenje te odredbe dakle upućuje na to da je njezino područje primjene ograničeno na troškove povezane samo s elementima spora koji se odnose na pravo javnosti na sudjelovanje u postupku odlučivanja sukladno detaljnim pravilima koja su u tom području utvrđena direktivom.

               37

               Taj pristup potvrđuje kontekstualno tumačenje članka 11. stavka 1. Direktive 2011/92.

               38

               Naime, ta direktiva sadržava ne samo pravila o informiranju, sudjelovanju javnosti u postupku odlučivanja i pristupu pravosuđu, nego i, šire, pravila o usklađivanju u području procjene učinaka određenih javnih i privatnih projekata na okoliš.

               39

               Tako treba smatrati da je zakonodavac Unije, time što je u članku 11. stavku 1. Direktive 2011/92 izričito uputio samo na njezine odredbe o sudjelovanju javnosti, namjeravao isključiti iz jamstva da postupci preispitivanja ne smiju biti preskupi one postupke preispitivanja koji se odnose na svako drugo pravilo iz te direktive i, a fortiori, na svako drugo zakonodavstvo, bilo Unijino ili ono država članica.

               40

               Takvo tumačenje također ne osporava cilj Direktive 2011/92, koji se osobito sastoji, kao što to proizlazi iz njezinih uvodnih izjava 19. do 21., od prenošenja odredbi članka 9. stavaka 2. i 4. Arhuške konvencije u sekundarno pravo.

               41

               Naime, same te odredbe u svrhu definiranja opsega postupaka preispitivanja koji ne smiju biti preskupi upućuju na one koji su usmjereni protiv odluka, radnji ili propusta „[koji podliježu odredbama] iz članka 6.” te konvencije, odnosno određenih pravila koja uređuju sudjelovanje javnosti u postupku odlučivanja o pitanjima okoliša, ne dovodeći u pitanje mogućnost nacionalnog prava da to drukčije uredi na način da proširi to jamstvo na druge relevantne odredbe spomenute konvencije.

               42

               Tako, s obzirom na to da je zakonodavac Unije samo namjeravao prenijeti u pravo Unije zahtjev da određeni postupci preispitivanja ne smiju biti preskupi, kako je utvrđen člankom 9. stavcima 2. i 4. Arhuške konvencije, svako tumačenje tog zahtjeva, u smislu Direktive 2011/92, kojim bi se proširila njegova primjena izvan postupaka preispitivanja odluka, radnji ili propusta koji se odnose na postupak sudjelovanja javnosti utvrđen tom direktivom premašilo bi njegovu namjeru.

               43

               Kada, kao što je to slučaj sa zahtjevom za odobrenje koji je doveo do postupka odlučivanja o troškovima iz glavnog postupka, postupak preispitivanja pokrenut protiv postupka obuhvaćenog Direktivom 2011/92 uključuje pravna pitanja koja se odnose na pravila o sudjelovanju javnosti i argumente drukčije naravi, na nacionalnom sudu je da ex æquo et bono i u skladu s nacionalnim postupovnim pravilima napravi razliku između troškova koji se odnose na svaku od dviju vrsta argumenata kako bi osigurao da se zahtjev da postupci ne smiju biti preskupi primijeni na onaj dio postupka preispitivanja koji se odnosi na pravila o sudjelovanju javnosti.

               44

               Iz prethodno navedenoga proizlazi da na drugo pitanje valja odgovoriti da kada osoba koja je pokrenula postupak preispitivanja istodobno istakne razloge koji se temelje na povredi pravila o sudjelovanju javnosti u postupku odlučivanja o pitanjima okoliša i razloge koji se temelje na povredi drugih pravila, zahtjev da određeni sudski postupci ne smiju biti preskupi iz članka 11. stavka 4. Direktive 2011/92 primjenjuje se samo na troškove povezane s onim dijelom postupka preispitivanja koji se odnosi na povrede pravila o sudjelovanju javnosti.

            Četvrto i peto pitanje

               45

               Svojim četvrtim i petim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li i u kojoj mjeri članak 9. stavke 3. i 4. Arhuške konvencije tumačiti na način da se zahtjev, da u svrhu osiguranja djelotvorne sudske zaštite u područjima obuhvaćenima pravom okoliša Unije određeni sudski postupci ne smiju biti preskupi, primjenjuje na elemente spora koji ne bi bili obuhvaćeni tim zahtjevom, kako je protumačen, na temelju Direktive 2011/92, u odgovoru na drugo pitanje i, u slučaju pozitivnog odgovora, koje zaključke treba iz toga izvesti nacionalni sud u sporu poput onog u glavnom postupku.

               46

               Valja podsjetiti da je Sud nadležan odlučivati o prethodnim pitanjima koja se tiču tumačenja Arhuške konvencije, koju je potpisala Zajednica i koja je zatim odobrena Odlukom 2005/370, a čije su odredbe stoga sastavni dio pravnog poretka Unije (presuda od 8. ožujka 2011., Lesoochranárske zoskupenie, C‑240/09, EU:C:2011:125, t. 30.).

               47

               Dok stavak 2. članka 9. te konvencije utvrđuje pravo na postupak preispitivanja s ciljem da se osigura poštovanje prava javnosti na sudjelovanje u postupku odlučivanja o pitanjima okoliša, stavak 3. tog članka odnosi se, šire, na pravo zainteresirane javnosti na osporavanje činjenja i nečinjenja privatnih osoba i tijela vlasti koja su u suprotnosti s odredbama nacionalnog zakonodavstva koje se odnosi na okoliš.

               48

               Stavak 4. spomenutog članka, kojim se preciziraju obilježja koja moraju imati ti postupci, a osobito ono da ne smiju biti preskupi, izričito se primjenjuje kako na postupke navedene u stavku 3. tako i na one navedene, među ostalim, u stavku 2.

               49

               Slijedom toga, treba smatrati da se zahtjev da određeni sudski postupci ne smiju biti preskupi predviđen Arhuškom konvencijom primjenjuje na postupak poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku s obzirom na to da se u njemu osporava, na temelju nacionalnog zakonodavstva koje se odnosi na okoliš, postupak izdavanja odobrenja za provedbu projekta.

               50

               Osim toga, kao što je to Sud u više navrata presudio, kada se odredba prava Unije može primijeniti i na situacije obuhvaćene nacionalnim pravom i na situacije obuhvaćene pravom Unije, postoji određeni interes da se, radi izbjegavanja budućih razlika u tumačenju, ta odredba tumači ujednačeno, bez obzira na okolnosti u kojima je treba primijeniti (presuda od 8. ožujka 2011., Lesoochranárske zoskupenie, C‑240/09, EU:C:2011:125, t. 42. i navedena sudska praksa).

               51

               Iz toga slijedi da se tumačenje dano u okviru odgovora na prvo pitanje, u vezi s primjenjivosti zahtjeva da određeni sudski postupci ne smiju biti preskupi na postupak pred nacionalnim sudom u kojem se utvrđuje može li se odobriti pokretanje postupka preispitivanja, može primijeniti na članak 9. stavke 3. i 4. Arhuške konvencije.

               52

               Što se tiče zaključaka koje nacionalni sud mora izvesti iz tog utvrđenja u sporu poput onog u glavnom postupku, treba podsjetiti da ni stavak 3. ni stavak 4. članka 9. Arhuške konvencije ne sadržavaju bezuvjetnu i dovoljno preciznu obvezu kojom se može izravno uređivati pravni položaj pojedinaca (vidjeti u tom smislu presude od 8. ožujka 2011., Lesoochranárske zoskupenie, C‑240/09, EU:C:2011:125, t. 45., i od 28. srpnja 2016., Ordre des barreaux francophones et germanophone i dr., C‑543/14, EU:C:2016:605, t. 50.).

               53

               Međutim, treba napomenuti da te odredbe, iako nemaju izravan učinak, imaju za cilj omogućiti djelotvornu zaštitu okoliša.

               54

               U nedostatku propisa Unije o postupovnim pravilima koja uređuju pravna sredstva za zaštitu prava koje pojedinci imaju na temelju prava Unije, ta pravila moraju se utvrditi u unutarnjem pravnom sustavu svake države članice, pri čemu potonje moraju osigurati djelotvornu zaštitu tih prava u svakom pojedinom slučaju (vidjeti osobito, po analogiji, presudu od 8. ožujka 2011., Lesoochranárske zoskupenie, C‑240/09, EU:C:2011:125, t. 47.).

               55

               Na toj osnovi, kao što proizlazi iz ustaljene sudske prakse, postupovna pravila za pravna sredstva namijenjena zaštiti prava koja pojedinci izvode iz prava Unije ne smiju biti nepovoljnija od onih koja se odnose na slična pravna sredstva u nacionalnom pravu (načelo ekvivalentnosti) niti u praksi onemogućiti ili pretjerano otežati korištenje pravima koja priznaje pravni poredak Unije (načelo djelotvornosti) (vidjeti osobito presudu od 15. travnja 2008., Impact, C‑268/06, EU:C:2008:223, t. 46.).

               56

               Odredbe članka 9. stavka 3. i 4. Arhuške konvencije stoga se ne mogu, a da se pritom ne ugrozi djelotvorna zaštita prava Unije o okolišu, u ovom slučaju Direktive 2011/92 i Uredbe br. 347/2013, tumačiti na način da se u praksi onemogući ili pretjerano oteža korištenje pravima koja priznaje pravo Unije (vidjeti analogijom presudu od 8. ožujka 2011., Lesoochranárske zoskupenie, C‑240/09, EU:C:2011:125, t. 49.).

               57

               Slijedom toga, kada je riječ o primjeni nacionalnog prava okoliša, osobito u okviru provedbe projekta od zajedničkog interesa, u smislu Uredbe br. 347/2013, nacionalni sud mora nacionalno postupovno pravo tumačiti što je više moguće u skladu s ciljevima utvrđenima u članku 9. stavcima 3. i 4. Arhuške konvencije, na način da troškovi sudskih postupaka ne budu preskupi.

               58

               Iz prethodno navedenog proizlazi da na četvrto i peto pitanje valja odgovoriti da članak 9. stavke 3. i 4. Arhuške konvencije treba tumačiti na način da se, u svrhu osiguravanja djelotvorne sudske zaštite u područjima obuhvaćenima pravom okoliša Unije, zahtjev da određeni sudski postupci ne smiju biti preskupi primjenjuje na onaj dio postupka preispitivanja koji ne bi bio obuhvaćen tim zahtjevom, kako je protumačen, na temelju Direktive 2011/92, u odgovoru na drugo pitanje, u mjeri u kojoj tužitelj u tom postupku nastoji osigurati poštovanje nacionalnog prava okoliša. Te odredbe nemaju izravan učinak, ali nacionalni sud mora nacionalno postupovno pravo tumačiti što je više moguće u skladu s njima.

            Šesto i sedmo pitanje

               59

               Šestim i sedmim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita može li država članica odstupiti od zahtjeva da određeni sudski postupci ne smiju biti preskupi, koji je utvrđen Arhuškom konvencijom i Direktivom 2011/92, kada se pravno sredstvo smatra neozbiljnim ili zlonamjernim, ili u nedostatku veze između navodne povrede nacionalnog prava okoliša i štete za okoliš.

               60

               S tim u vezi treba podsjetiti da zahtjev da određeni sudski postupci ne smiju biti preskupi predviđen u članku 11. stavku 4. Direktive 2011/92 i članku 9. stavku 4. Arhuške konvencije ni na koji način ne zabranjuje nacionalnim sudovima da tužitelju nalože snošenje troškova. To izričito proizlazi iz Arhuške konvencije s kojom zakonodavstvo Unije mora biti odgovarajuće usklađeno, s obzirom na to da je u članku 3. stavku 8. te konvencije navedeno da se ne utječe na ovlast nacionalnih sudova u vezi s određivanjem razumnih troškova sudskih postupaka (vidjeti analogijom presudu od 11. travnja 2013., Edwards i Pallikaropoulos, C‑260/11, EU:C:2013:221, t. 25. i 26.).

               61

               Nacionalni sud dakle može uzeti u obzir čimbenike kao što su, osobito, razumna vjerojatnost uspjeha pravnog sredstva ili njegova neozbiljnost ili zlonamjernost, pod uvjetom da iznos troškova čije se snošenje nalaže njegovu podnositelju nije nerazumno visok.

               62

               Što se tiče pitanja može li se nacionalnim zakonodavstvom kojim se prenosi Arhuška konvencija u području troškova postupka, poput Zakona iz 2011., uvjetovati primjena zahtjeva da trošak određenih sudskih postupaka ne smije biti preskup postojanjem dovoljne veze između istaknute nezakonitosti s obzirom na nacionalno pravo okoliša i štete prouzročene okolišu, valja uputiti na sam tekst spomenute konvencije.

               63

               Naime, taj zahtjev se primjenjuje, u skladu sa zajedničkom primjenom stavaka 3. i 4. članka 9. te konvencije, na postupke kojima se osporavaju činjenja i nečinjenja privatnih osoba i tijela vlasti „koj[a] su u suprotnosti s odredbama domaćega zakonodavstva koje se odnose na okoliš”.

               64

               Tako su ugovorne stranke spomenute konvencije nedvosmisleno namjeravale primijeniti zaštitu od preskupih postupaka na pravna sredstva s ciljem osiguravanja poštovanja prava okoliša in abstracto, bez uvjetovanja te zaštite dokazivanjem ikakve veze sa štetom za okoliš, postojeće ili a fortiori potencijalne.

               65

               Na šesto i sedmo pitanje stoga valja odgovoriti da država članica ne može odstupiti od zahtjeva da troškovi određenih postupaka ne smiju biti preskupi, utvrđenog u članku 9. stavku 4. Arhuške konvencije i članka 11. stavka 4. Direktive 2011/92, kada se pravno sredstvo smatra neozbiljnim ili zlonamjernim, ili u nedostatku veze između navodne povrede nacionalnog prava okoliša i štete za okoliš.

         Troškovi

               66

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 11. stavak 4. Direktive 2011/92/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 13. prosinca 2011. o procjeni učinaka određenih javnih i privatnih projekata na okoliš treba tumačiti na način da se zahtjev da određeni sudski postupci ne smiju biti preskupi primjenjuje na postupak pred sudom države članice, poput onog u glavnom postupku, u okviru kojeg se utvrđuje može li se odobriti pokretanje postupka preispitivanja tijekom postupka izdavanja odobrenja za provedbu projekta, i to tim više ako država članica nije odredila u kojoj fazi se može pokrenuti postupak preispitivanja.

                           2.

                           Kada osoba koja je pokrenula postupak preispitivanja istodobno istakne razloge koji se temelje na povredi pravila o sudjelovanju javnosti u postupku odlučivanja o pitanjima okoliša i razloge koji se temelje na povredi drugih pravila, zahtjev da određeni sudski postupci ne smiju biti preskupi iz članka 11. stavka 4. Direktive 2011/92 primjenjuje se samo na troškove povezane s onim dijelom postupka preispitivanja koji se odnosi na povrede pravila o sudjelovanju javnosti.

                           3.

                           Članak 9. stavke 3. i 4. Konvencije o pristupu informacijama, sudjelovanju javnosti u odlučivanju i pristupu pravosuđu u pitanjima okoliša, potpisane u Aarhusu 25. lipnja 1998. i odobrene u ime Europske zajednice Odlukom Vijeća 2005/370/EZ od 17. veljače 2005., treba tumačiti na način da se, u svrhu osiguravanja djelotvorne sudske zaštite u područjima obuhvaćenima pravom okoliša Unije, zahtjev da određeni sudski postupci ne smiju biti preskupi primjenjuje na onaj dio postupka preispitivanja koji ne bi bio obuhvaćen tim zahtjevom, kako je protumačen, na temelju Direktive 2011/92, u odgovoru iz točke 2. ove izreke, u mjeri u kojoj tužitelj u tom postupku nastoji osigurati poštovanje nacionalnog prava okoliša. Te odredbe nemaju izravan učinak, ali nacionalni sud mora nacionalno postupovno pravo tumačiti što je više moguće u skladu s njima.

                           4.

                           Država članica ne može odstupiti od zahtjeva da troškovi određenih postupaka ne smiju biti preskupi, utvrđenog u članku 9. stavku 4. Konvencije o pristupu informacijama, sudjelovanju javnosti u odlučivanju i pristupu pravosuđu u pitanjima okoliša i članka 11. stavka 4. Direktive 2011/92, kada se pravno sredstvo smatra neozbiljnim ili zlonamjernim, ili u nedostatku veze između navodne povrede nacionalnog prava okoliša i štete za okoliš.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


Presuda Suda (šesto vijeće) od 15. ožujka 2018.#Europska komisija protiv Češke Republike.#Povreda obveze države članice – Članak 49. UFEU-a – Sloboda poslovnog nastana – Javni bilježnici – Uvjet državljanstva – Članak 51. UFEU-a – Sudjelovanje u izvršavanju javnih ovlasti.#Predmet C-575/16.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 14. ožujka 2018.#Gifi Diffusion protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Dizajn Zajednice – Postupak za proglašavanje dizajna ništavim – Registrirani dizajn Zajednice koji predstavlja cipelu – Raniji dizajn Zajednice – Razlozi za ništavost – Obveza obrazlaganja – Članak 62. Uredbe (EZ) br. 6/2002 – Isticanje razloga ništavosti od strane žalbenog vijeća po službenoj dužnosti – Nadležnost žalbenog vijeća – Članak 63. stavak 1. Uredbe br. 6/2002.#Predmet T-424/16.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 15. ožujka 2018.#Marriott Worldwide Corp. protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak za proglašavanje žiga ništavim – Figurativni žig Europske unije koji predstavljaju bikova s krilima – Raniji figurativni nacionalni žigovi i žigovi Europske unije koji predstavljaju grifona – Relativni razlog za odbijanje – Sličnost znakova – Članak 53. stavak 1. točka (a), i članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 [sada članak 60. stavak 1. točka (a), i članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EU) 2017/1001] – Ranije autorsko pravo zaštićeno nacionalnim pravom – Članak 53. stavak 2. točka (c) Uredbe br. 207/2009 [sada članak 60, stavak 2, točka (c) Uredbe 2017/1001] – Ispitivanje činjeničnog stanja po službenoj dužnosti – Članak 76, stavak 1. Uredbe br. 207/2009 (sada članak 95. stavak 1. Uredbe 2017/1001).#Predmet T-151/17.


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 15. ožujka 2018.#Republika Poljska protiv Europske komisije.#EFJP – Troškovi isključeni iz financiranja – Uredba (EZ) br. 2200/96, Direktiva 2002/55/EZ, uredbe (EZ) br. 1432/2003, (EZ) br. 1433/2003, (EZ) br. 1290/2005, (EZ) br. 885/2006, (EZ) br. 1182/2007, (EZ) br. 1234/2007, (EZ) br. 1580/2007 i (EU) br. 1306/2013 – Izdaci koje je učinila Poljska – Opasnost za EFJP – Provjere na terenu – Kriteriji priznavanja organizacije proizvođača – Razlike u jezičnim verzijama – Financijski ispravak.#Predmet T-507/15.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 14. ožujka 2018.#Crocs, Inc. protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Dizajn Zajednice – Postupak za proglašavanje žiga ništavim – Registrirani dizajn Zajednice koji prikazuje obuću – Raniji dizajn Zajednice – Razlog za ništavost – Nepostojanje novosti – Otkrivanje prije datuma prvenstva – Ispitivanje činjeničnog stanja po službenoj dužnosti – Dodatni dokazi podneseni žalbenom vijeću – Članci 5., 7. i članak 63. stavak 2. Uredbe (EZ) br. 6/2002.#Predmet T-651/16.


title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 20. ožujka 2018.#Enzo Di Puma protiv Commissione Nazionale per le Società e la Borsa (Consob) i Commissione Nazionale per le Società e la Borsa (Consob) protiv Antonija Zecce.#Zahtjevi za prethodnu odluku koje je uputila Corte suprema di cassazione.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2003/6/EZ – Trgovanje na temelju povlaštenih informacija – Sankcije – Nacionalno zakonodavstvo koje za iste radnje predviđa upravnu i kaznenu sankciju – Pravomoćni učinak konačne kaznene presude u odnosu na upravni postupak – Pravomoćna oslobađajuća kaznena presuda za trgovanje na temelju povlaštenih informacija – Djelotvornost sankcija – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Članak 50. – Načelo ne bis in idem – Kaznena narav upravne sankcije – Postojanje istog kažnjivog djela – Članak 52. stavak 1. – Ograničenje načela ne bis in idem – Pretpostavke.#Spojeni predmeti C-596/16 i C-597/16.

text:
         PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      20. ožujka 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2003/6/EZ – Trgovanje na temelju povlaštenih informacija – Sankcije – Nacionalno zakonodavstvo koje za iste radnje predviđa upravnu i kaznenu sankciju – Pravomoćni učinak konačne kaznene presude u odnosu na upravni postupak – Pravomoćna oslobađajuća kaznena presuda za trgovanje na temelju povlaštenih informacija – Djelotvornost sankcija – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Članak 50. – Načelo ne bis in idem – Kaznena narav upravne sankcije – Postojanje istog kažnjivog djela – Članak 52. stavak 1. – Ograničenje načela ne bis in idem – Pretpostavke”
      U spojenim predmetima C‑596/16 i C‑597/16,
      povodom dvaju zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koje je uputio Corte suprema di cassazione (Vrhovni kasacijski sud, Italija), odlukama od 27. svibnja 2016., koje je Sud zaprimio 23. studenoga 2016., u postupcima

         Enzo Di Puma

      protiv

         Commissione Nazionale per le Società e la Borsa (Consob) (C‑596/16)
      i

         Commissione Nazionale per le Società e la Borsa (Consob)

      protiv

         Antonija Zecce (C‑597/16),
      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: K. Lenaerts, predsjednik, A. Tizzano, potpredsjednik, R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič, T. von Danwitz (izvjestitelj), A. Rosas i E. Levits, predsjednici vijeća, E. Juhász, J.-C. Bonichot, A. Arabadjiev, S. Rodin, F. Biltgen, K. Jürimäe, C. Lycourgos i E. Regan, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Campos Sánchez‑Bordona,
      tajnik: R. Schiano, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 30. svibnja 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za E. Di Pumu, A. Frangini, F. Belloni i L. Vozza, avvocati,

               –

               za A. Zeccu, M. Gariboldi i A. Cabras, avvocati,

               –

               za Commissione Nazionale per le Società e la Borsa (Consob), S. Providenti, R. Vampa i P. Palmisano, avvocati,

               –

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju G. Galluzzo i P. Gentilija, avvocati dello Stato,

               –

               za njemačku vladu, T. Henze i D. Klebs, u svojstvu agenata,

               –

               za portugalsku vladu, L. Inez Fernandes, M. Figueiredo i F. Costa Pinto, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, V. Di Bucci, R. Troosters i T. Scharf, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 12. rujna 2017.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje članka 50. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) i Direktive 2014/57/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 16. travnja 2014. o kaznenopravnim sankcijama za zlouporabu tržišta (Direktiva o zlouporabi tržišta) (SL 2014., L 173, str. 179.).

               2

               Zahtjevi su upućeni u okviru dvaju sporova između, prvi, Enza Di Pume i Commissione Nazionale per le Società e la Borsa (Državna komisija za trgovačka društva i burzu, Italija) (u daljnjem tekstu: Consob) i, drugi, Consoba i Antonija Zecce, vezano uz zakonitost novčanih upravnih sankcija izrečenih zbog trgovanja na temelju povlaštenih informacija.

         Pravni okvir

            EKLJP

               3

               Članak 4. Protokola br. 7 uz Europsku konvenciju za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisanu u Rimu 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu: EKLJP), naslovljen „Pravo da se ne bude dva puta suđen ili kažnjen u istoj stvari”, određuje:
               „1.   Nikome se ne može ponovno suditi niti ga se može kazniti u kaznenom postupku iste države za kazneno djelo za koje je već pravomoćno oslobođen ili osuđen u skladu sa zakonom i kaznenim postupkom te države.
               2.   Odredbe prethodnoga stavka ne sprječavaju ponovno razmatranje slučaja u skladu sa zakonom i kaznenim postupkom dotične države ako postoje dokazi o novim ili novootkrivenim činjenicama, ili ako je u prethodnom postupku došlo do bitnih povreda koje su mogle utjecati na rješenje slučaja.
               3.   Ovaj se članak ne može derogirati na temelju članka 15. Konvencije.”

            Pravo Unije

               4

               Članak 2. stavak 1. Direktive 2003/6/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 28. siječnja 2003. o trgovanju na temelju povlaštenih informacija i manipuliranju tržištem (zlouporabi tržišta) (SL 2003., L 96, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 3., str. 74.), glasi ovako:
               „Države članice zabranjuju svakoj osobi iz drugog podstavka koja posjeduje povlaštenu informaciju da upotrijebi tu informaciju pri stjecanju ili otpuštanju, ili pokušaju stjecanja ili otpuštanja, za vlastiti račun ili za račun treće osobe, izravno ili neizravno, financijskog instrumenta na koji se ta informacija odnosi.
               Prvi se podstavak primjenjuje na svaku osobu koja posjeduje tu informaciju:
               […]

                        (c)

                        na temelju pristupa informaciji putem obavljanja svojega posla, profesije ili dužnosti; ili

                        (d)

                        na temelju počinjenog kaznenog djela.”

               5

               Članak 3. navedene direktive određuje:
               „Države članice svakoj osobi koja podliježe zabrani utvrđenoj člankom 2. zabranjuju da:

                        (a)

                        objavljuje povlaštene informacije bilo kojoj drugoj osobi, osim ako se informacija objavi u redovnom tijeku obavljanja posla, profesije ili dužnosti;

                        (b)

                        preporuči nekoj drugoj osobi ili je navede da na temelju povlaštene informacije stekne ili otpusti financijske instrumente na koje se ta informacija odnosi.”

               6

               U članku 14. stavku 1. Direktive 2003/6 navodi se:
               „Ne dovodeći u pitanje pravo država članica da izriču kaznene sankcije, države članice osiguravaju, u skladu sa svojim nacionalnim zakonom, mogućnost poduzimanja odgovarajućih upravnih mjera ili upravnih sankcija protiv odgovornih osoba kada se nisu poštovale odredbe donesene u provedbi ove Direktive. Države članice osiguravaju da su te mjere učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće.”

            Talijansko pravo

               7

               Članak 184. Decreto legislativo n. 58 – Testo unico delle disposizioni in materia di intermediazione finanziaria, ai sensi degli articoli 8 e 21 della legge 6 febbraio 1996, n. 52 (Zakonodavna uredba br. 58 o pročišćenom tekstu odredaba u području financijskog posredovanja u skladu s člancima 8. i 21. Zakona br. 52 od 6. veljače 1996.) od 24. veljače 1998. (redovni dodatak GURI‑ju br. 71 od 26. ožujka 1998.), kako je izmijenjen s Legge n. 62 – Disposizioni per l’adempimento di obblighi derivanti dall’appartenenza dell’Italia alle Comunità europee. Legge comunitaria 2004 (Zakon br. 62 o odredbama donesenima radi ispunjavanja obveza koje proizlaze iz pripadnosti Italije Europskim zajednicama. Zakon Zajednice iz 2004.), od 18. travnja 2005. (redovni dodatak GURI‑ju br. 76 od 27. travnja 2005.) (u daljnjem tekstu: TUF), naslovljen „Zlouporaba povlaštenih informacija”, određuje:
               „1.   Osobi koja posjeduje povlaštene informacije na temelju svojeg članstva u upravnim, rukovoditeljskim ili nadzornim tijelima izdavatelja, na temelju svojeg udjela u kapitalu izdavatelja ili obavljanja posla, profesije ili dužnosti, uključujući javne prirode, ili obnašanja funkcije, bit će izrečena kazna zatvora u trajanju od jedne do šest godina i novčana kazna od dvadeset tisuća do tri milijuna eura ako:

                        a)

                        upotrijebi tu informaciju pri stjecanju ili prodaji financijskih instrumenata ili izvršavanju drugih transakcija povezanih s njima, za vlastiti račun ili za račun treće osobe, izravno ili neizravno;

                        b)

                        objavi navedenu informaciju drugim osobama izvan redovnog tijeka obavljanja posla, profesije, dužnosti ili funkcije;

                        c)

                        preporuči drugim osobama ili ih navede da na temelju takve informacije izvrše neku od transakcija navedenih u točki (a),

                  2.   Kazna utvrđena u stavku 1. izreći će se osobama, koje posjeduju povlaštene informacije s ciljem pripreme ili izvršenja kaznenih djela, koje postupe na jedan od načina navedenih u prethodnom stavku 1.
               3.   Sud može izreći do tri puta veću novčanu kaznu ili maksimalno u deseterostrukoj vrijednosti predmeta ili imovinske koristi stečenih počinjenjem kaznenog djela ako, s obzirom na štetu koju su radnje prouzročile, na osobine njihova počinitelja ili vrijednost stečenog predmeta ili imovinske koristi, novčana kazna nije dostatna čak ni da se primijeni maksimalan iznos.
               […]”

               8

               Članak 187.bis TUF‑a, koji je u TUF uključen sukladno Zakonu od 18. travnja 2005. spomenutom u prethodnoj točki, naslovljen je „Zlouporaba povlaštenih informacija”. On glasi ovako:
               „1.   Ne dovodeći u pitanje kaznenopravne sankcije kada počinjene radnje imaju obilježja kaznenog djela, osoba koja posjeduje povlaštene informacije na temelju svojeg članstva u upravnim, rukovoditeljskim ili nadzornim tijelima izdavatelja, na temelju svojeg udjela u kapitalu izdavatelja ili obavljanja posla, profesije ili dužnosti, uključujući javne prirode, ili obnašanja funkcije, kaznit će se novčanom upravnom sankcijom od sto tisuća do petnaest milijuna eura ako:

                        a)

                        upotrijebi tu informaciju pri stjecanju ili prodaji financijskih instrumenata ili izvršavanju drugih transakcija povezanih s njima, za vlastiti račun ili za račun treće osobe, izravno ili neizravno;

                        b)

                        objavi informaciju drugim osobama izvan redovnog tijeka obavljanja posla, profesije, dužnosti ili funkcije;

                        c)

                        preporuči drugim osobama ili ih navede da na temelju takve informacije izvrše neku od transakcija navedenih u točki (a).

                  2.   Sankcija iz stavka 1. izreći će se osobama koje posjeduju povlaštene informacije s ciljem pripreme ili izvršenja kaznenih djela, koje postupe na jedan od načina navedenih u stavku 1.
               […]
               4.   Sankcija predviđena stavkom 1. izreći će se također osobama koje posjeduju povlaštene informacije i znaju ili bi uz uobičajenu pažnju mogle znati da je informacija koju posjeduju povlaštena informacija i koje postupe na jedan od načina opisanih u navedenom stavku.
               5.   Novčane upravne sankcije iz stavaka 1., 2. i 4. uvećat će se do tri puta ili maksimalno u deseterostrukoj vrijednosti predmeta ili imovinske koristi stečenih počinjenjem kažnjivog djela ako, s obzirom na svojstvo njegova počinitelja ili vrijednost stečenog predmeta ili imovinske koristi, sankcije nisu dostatne čak ni da se primijeni maksimalan iznos.
               […]”

               9

               Odnosi između kaznenog i upravnog postupka te postupka prigovora uređeni su člancima 187.decies do 187.terdecies TUF‑a. U navedenom članku 187.decies, naslovljenom „Odnosi s pravosuđem”, navodi se:
               „1.   Kad ima saznanja da je počinjeno kazneno djelo predviđeno poglavljem II., državno odvjetništvo će o tome bez odgađanja obavijestiti predsjednika [Consoba].
               2.   Predsjednik [Consoba] dostavlja državnom odvjetništvu dokumentaciju prikupljenu u obavljanju postupka nadzora, u obliku obrazloženog izvješća ako su otkriveni elementi na temelju kojih se može pretpostaviti da je počinjeno kazneno djelo. Akte treba državnom odvjetništvu dostaviti najkasnije do završetka postupka utvrđivanja kaznenih djela predviđenog odredbama poglavlja III. ove glave.
               3.   [Consob] i pravosudno tijelo međusobno surađuju, uključujući razmjenu informacija, u cilju olakšavanja utvrđivanja povreda iz ove glave, i onda kad te povrede ne predstavljaju kazneno djelo. […]”

               10

               Sukladno članku 187.undecies TUF‑a, naslovljenom „Mogućnost [Consoba] u kaznenom postupku”:
               „1.   U postupcima za kaznena djela iz članaka 184. i 185. [Consob] koristi prava i mogućnosti koje Zakonik o kaznenom postupku priznaje pravnim subjektima i udrugama koje zastupaju interese povrijeđene kaznenim djelom.
               2.   [Consob] može podnijeti prijedlog za ostvarivanje imovinskopravnog zahtjeva te tražiti, s osnove naknade štete uzrokovane kršenjem integriteta tržišta, iznos koji utvrđuje sud, među ostalim na temelju pravičnosti, no vodeći računa o stvarnom počinjenju kaznenog djela, osobnim prilikama počinitelja kaznenog djela i značaju predmeta ili imovinske koristi stečene kaznenim djelom.”

               11

               Članak 187.duodecies stavak 1. TUF‑a određuje:
               „Upravni postupak utvrđivanja i postupak prigovora […] ne mogu se prekinuti tijekom trajanja kaznenog postupka koji se vodi zbog počinjenja iste radnje ili radnji o čijem utvrđenju ovisi donošenje odgovarajuće odluke.”

               12

               Članak 654. Codice di procedura penale (Zakonik o kaznenom postupku; u daljnjem tekstu: CPP) određuje:
               „Protiv okrivljenika, oštećenika ili osobe koja ima građanskopravnu odgovornost, a istaknula je građanskopravni zahtjev ili se uključila u kazneni postupak, neopoziva osuđujuća ili oslobađajuća kaznena presuda izrečena po provođenju kontradiktornog postupka ima snagu pravomoćne odluke u građanskom ili upravnom postupku kad se odnosi na pravo ili legitimni interes čije priznavanje ovisi o utvrđivanju materijalnih činjenica koje su iste kao one koje su bile predmet kaznenog postupka, pod uvjetom da su utvrđene činjenice smatrane relevantnima za donošenje kaznene odluke i da građanski propis ne predviđa ograničenja za dokazivanje sporne subjektivne situacije.”

         Glavni postupci i prethodna pitanja

               13

               Odlukom od 7. studenoga 2012. Consob je E. Di Pumi i A. Zecci izrekao novčane upravne sankcije na temelju članka 187.bis stavaka 1. i 4. TUF‑a.

               14

               Prema toj odluci E. Di Puma i A. Zecca su se tijekom 2008. godine više puta upustili u trgovanje na temelju povlaštenih informacija. Konkretno, 14. i 17. listopada 2008. kupili su 2375 dionica društva Permasteelisa SpA koristeći se povlaštenim informacijama o projektu preuzimanja kontrole nad tim društvom, za koje je A. Zecca zbog svojeg zaposlenja i funkcija koje je obavljao u okviru društva Deloitte Financial Advisory Services SpA znao, a E. Di Puma je morao znati da se radi o povlaštenim informacijama.

               15

               E. Di Puma i A. Zecca pobijali su navedenu odluku pred Corte d’appello di Milano (Žalbeni sud u Milanu, Italija). Presudama od 4. travnja i 23. kolovoza 2013. taj je sud odbio tužbu E. Di Pume i prihvatio žalbu A. Zecce.

               16

               E. Di Puma i Consob protiv prve i druge spomenute presude podnijeli su kasacijsku žalbu pred Corte suprema di cassazione (Vrhovni kasacijski sud, Italija). E. Di Puma tvrdio je da se protiv njega pred Tribunale di Milano (Sud u Milanu, Italija) vodio kazneni progon zbog istih radnji za koje ga je teretio Consob i za koje mu je taj sud pravomoćnom presudom donesenom nakon presuda Corte d’appello di Milano (Žalbeni sud u Milanu) izrekao oslobađanje s obrazloženjem da nisu dokazane radnje koje bi imale obilježje kaznenog djela. S druge strane, A. Zecca, tuženik u postupku vezanom uz Consobovu kasacijsku žalbu, također se pozvao na oslobađajuću presudu.

               17

               Nakon što je naveo da se navedena oslobađajuća presuda u stvari odnosi na radnje koje su iste kao one zbog kojih je Consob u odluci od 7. studenoga 2012. izrekao novčane upravne sankcije iz glavnog postupka, sud koji je uputio zahtjev naglašava da na temelju članka 654. CPP‑a utvrđenja sadržana u toj istoj oslobađajućoj presudi u pogledu nepostojanja kaznenog djela imaju snagu pravomoćne odluke u odnosu na upravne postupke. On međutim smatra da sporove koji se pred njime vode nije moguće riješiti samo na temelju nacionalnog zakonodavstva, imajući u vidu nadređenost članka 4. Protokola br. 7 uz EKLJP i članka 50. Povelje u odnosu na to zakonodavstvo.

               18

               Što se tiče članka 4. Protokola br. 7 uz EKLJP, sud koji je uputio zahtjev smatra da bi činjenica da se za to isto trgovanje na temelju povlaštenih informacija mogu na temelju članaka 184. i 187.bis TUF‑a istodobno izreći kaznene i novčane upravne sankcije mogla dovesti do kršenja načela ne bis in idem zajamčenog navedenim člankom 4., kako ga tumači Europski sud za ljudska prava među ostalim u presudi od 4. ožujka 2014., Grande Stevens i dr. protiv Italije (ECLI:CE:ECHR:2014:0304JUD001864010). Takve su novčane upravne sankcije naime, imajući u vidu njihovu pravnu kvalifikaciju u nacionalnom pravu te njihovu narav i težinu, po naravi kaznene sankcije. Nadalje, tvrdi da se kumuliranje kaznenih i upravnih progona i sankcija o kojima je riječ u glavnom postupku odnosi na isto kažnjivo djelo, u smislu da se radi o istim radnjama.

               19

               Kada je riječ o članku 50. Povelje, sud koji je uputio zahtjev postavlja pitanje zabranjuje li taj članak također takvo kumuliranje progona i sankcija. Tvrdi naime da su sukladno članku 14. stavku 1. Direktive 2003/6 države članice dužne kažnjavati trgovanje na temelju povlaštenih informacija učinkovitim, proporcionalnim i odvraćajućim upravnim sankcijama. Dakle, prema toj odredbi, nadležna nacionalna tijela morala bi ocijeniti je li upravna sankcija koja se kumulira s kaznenom sankcijom učinkovita, proporcionalna i odvraćajuća.

               20

               Tvrdi međutim da je Sud u presudi od 26. veljače 2013., Åkerberg Fransson (C‑617/10, EU:C:2013:105, t. 34. i 36.), zaključio, s jedne strane, da se članku 50. Povelje protivi to da se nakon izricanja konačne porezne sankcije koja ima kaznenu narav u smislu tog članka, za iste radnje pokreće kazneni progon protiv iste osobe, ali da je, s druge strane, na nacionalnom sudu da utvrdi jesu li preostale sankcije učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće. Imajući u vidu tu sudsku praksu, sud koji je uputio zahtjev postavlja pitanje treba li članak 50. Povelje tumačiti na način da on dopušta vođenje postupka izricanja novčane upravne sankcije nakon donošenja konačne kaznene presude koja ima snagu pravomoćne odluke i kojom je utvrđeno da ne postoji kazneno djelo u slučaju kad se taj postupak može činiti potrebnim za ispunjavanje obveze propisivanja učinkovitih, proporcionalnih i odvraćajućih sankcija.

               21

               Prema mišljenju tog suda, iako djelotvornost, nadređenost i jedinstvo prava Unije mogu opravdavati kumuliranje postupaka i sankcija, takvo opravdanje više ne postoji ako je nadležni kazneni sud pravomoćno utvrdio da radnje o kojima ovisi postojanje dvaju spornih kaznenih i upravnih kažnjivih djela nisu dokazane. Navodi dalje da činjenica da se u potonjem slučaju vodi postupak izricanja novčane upravne sankcije pretpostavlja opasnost od sukoba između presuda, a samim time može dovesti u pitanje i pravomoćnost konačne kaznene presude. Smatra međutim da uvjeti provedbe načela pravomoćnosti moraju biti u skladu s načelom djelotvornosti.

               22

               U tim je okolnostima Corte suprema di cassazione (Vrhovni kasacijski sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 50. [Povelje] tumačiti na način da, u slučaju kad je pravomoćnom odlukom utvrđeno da nisu dokazane radnje s obilježjima kaznenog djela, nije moguće, bez nove ocjene nacionalnog suda, pokrenuti ili voditi postupak zbog istih radnji radi izricanja sankcija koje, s obzirom na njihovu narav i težinu, treba kvalificirati kao kaznene sankcije?

                        2.

                        Treba li nacionalni sud, prilikom ocjene jesu li sankcije učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće, uzeti u obzir granice kazni propisane Direktivom [2014/57] kako bi utvrdio postoji li povreda načela ne bis in idem iz članka 50. [Povelje]?”

               23

               Odlukom predsjednika Suda od 23. prosinca 2016. predmeti C‑596/16 i C‑597/16 spojeni su u svrhu pisanog i usmenog dijela postupka i u svrhu donošenja presude.

         O prethodnim pitanjima

            Prvo pitanje

               24

               Uvodno treba reći da, iako se prvo pitanje odnosi na tumačenje članka 50. Povelje, sud koji je uputio zahtjev posebno postavlja pitanje usklađenosti članka 654. CPP‑a s člankom 14. stavkom 1. Direktive 2003/6 i temeljnim pravom zajamčenim navedenim člankom 50. Prema tom sudu, tumačenje prema kojem bi navedeni članak 14. stavak 1. zahtijevao, unatoč načelu ne bis in idem, vođenje postupka izricanja novčane upravne sankcije čak i nakon donošenja konačne oslobađajuće kaznene presude koja ima snagu pravomoćne odluke moglo bi dovesti u pitanje načelo pravomoćnosti, suprotno onome što predviđa članak 654. CPP‑a.

               25

               U tim okolnostima treba shvatiti da sud koji je uputio zahtjev prvim pitanjem u bitnome pita treba li članak 14. stavak 1. Direktive 2003/6 u vezi s člankom 50. Povelje tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis prema kojem se postupak izricanja novčane upravne sankcije ne može voditi nakon donošenja pravomoćne oslobađajuće kaznene presude kojom je utvrđeno da radnje koje bi mogle predstavljati povredu propisa o trgovanju na temelju povlaštenih informacija, na osnovi kojih je pokrenut i taj postupak, nisu dokazane.

               26

               U tom pogledu treba reći da članak 14. stavak 1. u vezi s člancima 2. i 3. Direktive 2003/6 državama članicama nameće obvezu da predvide učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće upravne sankcije za kršenja zabrane trgovanja na temelju povlaštenih informacija. Iako je Sud smatrao da članak 14. stavak 1. te direktive državama članicama propisuje samo obvezu propisivanja upravnih sankcija koje imaju takve karakteristike, ne tražeći pritom od država članica da protiv osoba koje trguju na temelju povlaštenih informacija uvedu kaznene sankcije (vidjeti u tom smislu presudu od 23. prosinca 2009., Spector Photo Group i Van Raemdonck, C‑45/08, EU:C:2009:806, t. 42.), činjenica je da države članice također imaju pravo predvidjeti kumuliranje kaznenih i upravnih sankcija, ali poštujući pritom ograničenja koja slijede iz prava Unije, posebno ona koja proizlaze iz načela ne bis in idem zajamčenog člankom 50. Povelje, pri čemu se ova potonja nameću, sukladno njezinu članku 51. stavku 1., prilikom provedbe tog prava.

               27

               Međutim, primjena učinkovitih, proporcionalnih i odvraćajućih upravnih sankcija predviđena člankom 14. stavkom 1. Direktive 2003/6 u slučaju povrede zabrane trgovanja na temelju povlaštenih informacija pretpostavlja da nadležna državna tijela moraju utvrditi radnje koje dokazuju da u konkretnom slučaju postoji transakcija koja može opravdati izricanje upravne sankcije.

               28

               Naime, kao što proizlazi iz odluke kojom se upućuje zahtjev, u okviru sporova iz glavnog postupka, po provođenju kontradiktornog kaznenog postupka konačnom kaznenom presudom koja ima snagu pravomoćne odluke utvrđeno je da elementi koji bi imali obilježja trgovanja na temelju povlaštenih informacija nisu dokazani.

               29

               U tom kontekstu stoga se postavlja pitanje protivi li se članku 14. stavku 1. Direktive 2003/6 nacionalna odredba, kao što je članak 654. CPP‑a, koja učinak pravomoćnosti činjeničnih utvrđenja do kojih se došlo u kaznenom postupku proširuje na postupak izricanja novčane upravne sankcije.

               30

               S tim u vezi treba reći da ni navedeni članak 14. stavak 1. ni bilo koja druga odredba Direktive 2003/6 ne precizira učinke pravomoćne kaznene oslobađajuće presude na postupak izricanja novčane upravne sankcije.

               31

               Nadalje, imajući u vidu važnost koju kako pravni poredak Unije tako i nacionalni pravni poreci pridaju načelu pravomoćnosti, Sud je smatrao da pravo Unije ne nalaže da se izuzmu iz primjene nacionalna postupovna pravila na temelju kojih sudska odluka postaje pravomoćna (vidjeti u tom smislu, vezano uz načelo djelotvornosti, presude od 10. srpnja 2014., Impresa Pizzarotti, C‑213/13, EU:C:2014:2067, t. 58. i 59., i od 6. listopada 2015., Târşia, C‑69/14, EU:C:2015:662, t. 28. i 29.).

               32

               U konkretnom slučaju nikakva posebna okolnost u predmetima iz glavnog postupka, onako kako su opisani u spisu kojim Sud raspolaže, ne opravdava pristup koji bi bio različit od onog prihvaćenoga u sudskoj praksi na koju se podsjeća u prethodnoj točki. U tom smislu treba reći da, bez obzira na to što članak 654. CPP‑a učinke pravomoćnosti koji proizlaze iz kaznenog postupka proširuje na postupak izricanja novčane upravne sankcije, iz formulacije te odredbe, kako je precizirana u odluci kojom se upućuje zahtjev, proizlazi da se pravomoćnost ograničava samo na činjenična utvrđenja koja su iznesena u kaznenoj presudi izrečenoj po provođenju kontradiktornog postupka.

               33

               Međutim, prema članku 187.undecies TUF‑a, Consob ima mogućnost sudjelovati u kaznenom postupku, posebno podnošenjem prijedloga za ostvarivanje imovinskopravnog zahtjeva, te je također dužan, sukladno članku 187.decies TUF‑a, pravosudnim tijelima dostaviti dokumentaciju prikupljenu u obavljanju postupka nadzora. Imajući u vidu te uvjete, očito je da Consob stvarno može osigurati da je osuđujuća ili, kao što je slučaj u predmetima iz glavnog postupka, oslobađajuća kaznena presuda izrečena uzimajući u obzir sve dokaze kojima to tijelo raspolaže radi izricanja novčane upravne sankcije na temelju članka 187.bis TUF‑a.

               34

               Dakle, pravomoćnost koju nacionalna odredba pripisuje činjeničnim utvrđenjima iz takve kaznene presude u odnosu na postupak izricanja novčane upravne sankcije nije prepreka mogućnosti da se povrede propisa o trgovanju na temelju povlaštenih informacija djelotvorno utvrde i sankcioniraju, u slučaju da su, sukladno toj kaznenoj presudi, sporne radnje dokazane.

               35

               U suprotnom slučaju obveza koju državama članicama propisuje članak 14. stavak 1. Direktive 2003/6, u pogledu propisivanja učinkovitih, proporcionalnih i odvraćajućih upravnih sankcija, ne smije, imajući vidu ono što je navedeno u točki 31. ove presude, dovesti do isključivanja pravomoćnosti koju oslobađajuća kaznena presuda ima, sukladno nacionalnoj odredbi kao što je članak 654. CPP‑a, u odnosu na postupak izricanja upravne sankcije za iste radnje za koje je u toj presudi utvrđeno da nisu dokazane. Takva ocjena ne utječe na mogućnost predviđenu člankom 4. stavkom 2. Protokola br. 7 uz EKLJP da se eventualno ponovno pokrene kazneni postupak ako se pojave dokazi o novim ili novootkrivenim činjenicama ili ako je u prethodnom postupku došlo do bitnih povreda koje su mogle utjecati na kaznenu presudu.

               36

               U tim okolnostima, članku 14. stavku 1. Direktive 2003/6 ne protivi se nacionalni propis poput onoga iz glavnog postupka.

               37

               Takvo tumačenje potvrđuje članak 50. Povelje.

               38

               U tom smislu, iz odluke kojom se upućuje zahtjev proizlazi da su radnje koje se E. Di Pumi i A. Zecci stavljaju na teret u okviru predmetnih postupaka izricanja novčane upravne sankcije iste kao radnje na temelju kojih su protiv njih pokrenuti kazneni progoni pred Tribunale di Milano (Sud u Milanu). Nadalje, novčane upravne sankcije iz glavnog postupka mogu, sudeći prema navodima iz spisa kojim Sud raspolaže, sukladno članku 187.bis TUF‑a dosegnuti iznos deseterostruke vrijednosti predmeta ili imovinske koristi stečene kažnjivim djelom. Očito je dakle da te sankcije imaju represivnu svrhu i visok stupanj strogosti, pa samim time i kaznenu narav u smislu članka 50. Povelje (vidjeti u tom smislu presudu s današnjim datumom Garlsson Real Estate, C‑537/16, t. 34. i 35.), a na sudu koji je uputio zahtjev je da to provjeri.

               39

               Valja dodati da, prema samoj formulaciji navedenog članka 50., zaštita koju daje načelo ne bis in idem nije ograničena samo na slučaj kad je protiv određene osobe izrečena osuđujuća presuda, nego i šire na slučaj kad je ta osoba pravomoćno oslobođena.

               40

               Slijedi dakle da, u slučaju poput onog iz glavnog postupka, vođenje postupka izricanja novčane upravne sankcije kaznene naravi, na osnovi istih činjenica, predstavlja ograničenje temeljnog prava zajamčenog člankom 50. Povelje (vidjeti po analogiji presude s današnjim datumom Menci, C‑524/15, t. 39. i Garlsson Real Estate, C‑537/16, t. 41.).

               41

               Takvo ograničenje načela ne bis in idem može međutim biti opravdano na temelju članka 52. stavka 1. Povelje (vidjeti u tom smislu presudu od 27. svibnja 2014., Spasic, C‑129/14 PPU, EU:C:2014:586, t. 55. i 56., te presude s današnjim datumom Menci, C‑524/15, t. 40., i Garlsson Real Estate, C‑537/16, t. 42.).

               42

               U tom pogledu valja napomenuti da cilj zaštite integriteta financijskih tržišta i povjerenja javnosti u financijske instrumente može opravdati kumuliranje progona i sankcija kaznene naravi poput onih predviđenih nacionalnim propisom iz glavnog postupka ako se ti progoni i sankcije, radi postizanja takvog cilja, tiču komplementarnih ciljeva čiji su predmet eventualno različiti aspekti istog konkretnog protupravnog postupanja (vidjeti u tom smislu presudu s današnjim datumom Garlsson Real Estate, C‑537/16, t. 46.).

               43

               Međutim, vođenje postupka izricanja novčane upravne sankcije kaznene naravi, poput onog iz glavnog postupka, nakon pravomoćnog okončanja kaznenog postupka, podvrgnuto je strogom pridržavanju načela proporcionalnosti (vidjeti u tom smislu presudu s današnjim datumom Garlsson Real Estate, C‑537/16, t. 48.). U tom smislu treba reći da za razliku od slučaja koji je doveo do presude od 26. veljače 2013., Åkerberg Fransson (C‑617/10, EU:C:2013:105), u kojem je kazneni postupak bio pokrenut nakon izricanja porezne sankcije, u predmetima iz glavnog postupka otvara se pitanje može li se postupak izricanja novčane upravne sankcije kaznene naravi voditi u slučaju kad je pravomoćnom oslobađajućom kaznenom presudom utvrđeno da radnje koje bi mogle predstavljati povredu propisa o trgovanju na temelju povlaštenih informacija, na osnovi kojih je pokrenut i taj postupak, nisu dokazane.

               44

               No u slučaju poput onih iz glavnog postupka vođenje postupka izricanja novčane upravne sankcije kaznene naravi očito prelazi ono što je nužno za postizanje cilja spomenutog u točki 42. ove presude jer postoji pravomoćna oslobađajuća kaznena presuda kojom se utvrđuje da ne postoje elementi koji bi imali obilježja kaznenog djela koje članak 14. stavak 1. Direktive 2003/6 želi sankcionirati.

               45

               Naime, s obzirom na takvo utvrđenje, koje ima snagu pravomoćne odluke i u odnosu na takav postupak, vođenje tog potonjeg postupka čini se bez ikakve osnove. Članak 50. Povelje u tom se slučaju dakle protivi vođenju postupka izricanja novčane upravne sankcije kaznene naravi, poput onih iz glavnog postupka, neovisno o mogućnosti, na koju se podsjeća u točki 35. ove presude, eventualnog ponovnog pokretanja kaznenog postupka ako se pojave dokazi o novim ili novootkrivenim činjenicama ili ako je u prethodnom postupku došlo do bitnih povreda koje su mogle utjecati na donesenu presudu.

               46

               Imajući u vidu sva navedena razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 14. stavak 1. Direktive 2003/6 u vezi s člankom 50. Povelje treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis prema kojem se postupak izricanja novčane upravne sankcije kaznene naravi ne može voditi nakon donošenja pravomoćne oslobađajuće kaznene presude kojom je utvrđeno da radnje koje bi mogle predstavljati povredu propisa o trgovanju na temelju povlaštenih informacija, na osnovi kojih je pokrenut i taj postupak, nisu dokazane.

            Drugo pitanje

               47

               Uzimajući u obzir odgovor na prvo pitanje, na drugo pitanje nije potrebno odgovarati.

         Troškovi

               48

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) odlučuje:

                     Članak 14. stavak 1. Direktive 2003/6/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 28. siječnja 2003. o trgovanju na temelju povlaštenih informacija i manipuliranju tržištem (zlouporabi tržišta) u vezi s člankom 50. Povelje Europske unije o temeljnim pravima treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis prema kojem se postupak izricanja novčane upravne sankcije kaznene naravi ne može voditi nakon donošenja pravomoćne oslobađajuće kaznene presude kojom je utvrđeno da radnje koje bi mogle predstavljati povredu propisa o trgovanju na temelju povlaštenih informacija, na osnovi kojih je pokrenut i taj postupak, nisu dokazane.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski