title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 27. ožujka 2014. # Ured za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM) protiv National Lottery Commission. # Žalba - Žig Zajednice - Uredba (EZ) br. 40/94- Članak 52. stavak 2. točka (c) - Zahtjev za proglašenje ništavim na temelju ranijeg autorskog prava stečenoga temeljem nacionalnog prava - Primjena nacionalnog prava od strane OHIM-a - Ovlasti suca Unije. # Predmet C-530/12 P.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      27. ožujka 2014. (
            *1
         )
      „Žalba — Žig Zajednice — Uredba (EZ) br. 40/94 — Članak 52. stavak 2. točka (c) — Zahtjev za proglašenje ništavim na temelju ranijeg autorskog prava stečenoga temeljem nacionalnog prava — Primjena nacionalnog prava od strane OHIM‑a — Ovlasti suca Unije“
      U predmetu C‑530/12 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 21. studenoga 2012.,

         Ured za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM), koji su zastupali P. Bullock i F. Mattina, u svojstvu agenata,
      žalitelj,
      druga stranka u postupku je:

         National Lottery Commission, sa sjedištem u Londonu (Ujedinjena Kraljevina), koju su zastupali R. Cardas, advocate, i B. Brandreth, barrister,
      tužitelj u prvom stupnju,
      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: A. Tizzano, predsjednik vijeća, V. Skouris, predsjednik Suda, u svojstvu suca prvog vijeća, A. Borg Barthet, M. Berger (izvjestitelj) i S. Rodin, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: C. Strömholm, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 18. rujna 2013.,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 28. studenoga 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Svojom žalbom Ured za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM) zahtijeva ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 13. rujna 2012., National Lottery Commission/OHIM – Mediatek Italia i De Gregorio (prikaz ruke) (T‑404/10, u daljnjem tekstu: pobijana presuda), kojom je Opći sud prihvatio tužbu koju je podnijela National Lottery Commission (u daljnjem tekstu: NLC), koja se odnosi na poništenje odluke prvog žalbenog vijeća OHIM‑a od 9. lipnja 2010. (predmet R 1028/2009‑1), vezano uz postupak za proglašenje žiga ništavim između, s jedne strane, Mediatek Italia Srl i Giuseppea De Gregoria (u daljnjem tekstu: podnositelji zahtjeva za proglašenje ništavim) i, s druge strane, NLC‑a (u daljnjem tekstu: sporna odluka).

         Pravni okvir

         Uredba (EZ) br. 40/94

               2

               Članak 52. Uredbe Vijeća (EZ) br. 40/94 od 20. prosinca 1993. o žigu Zajednice (SL 1994, L 11, str. 1.), izmijenjene i dopunjene Uredbom Vijeća (EZ) br. 1891/2006 od 18. prosinca 2006. (SL L 386, str. 14., u daljnjem tekstu: Uredba br. 40/94) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 2., str. 111.), pod nazivom „Relativni razlozi ništavosti“, u stavku 2. navodi kako slijedi:
               „Žig Zajednice također se proglašava ništavim na zahtjev podnesen Uredu ili na protutužbu podnesenu u postupku zbog povrede, kad uporaba tog žiga može biti zabranjena na temelju nekog drugog ranijeg prava, i posebno:
               [...]

                        (c)

                        autorskog prava

                  [...]
               prema zakonodavstvu Zajednice ili prema nacionalnom zakonodavstvu koje uređuje njegovu zaštitu.“

               3

               Članak 63. navedene uredbe, koji se odnosi na postupke pred Sudom Europske unije, u stavcima 1. i 2. propisuje:
               „1.   Protiv odluka žalbenih vijeća po žalbama mogu se podnositi tužbe Sudu.
               2.   Tužba se može podnijeti zbog nenadležnosti, bitnih povreda pravila postupka, povrede Ugovora, povrede ove Uredbe ili bilo kojeg pravnog pravila koje se odnosi na njihovu primjenu ili zlouporabu ovlasti.“

               4

               Članak 74. Uredbe br. 40/94, pod nazivom „Ispitivanje činjenica po službenoj dužnosti“, u članku 1. propisuje:
               „U postupcima koji se pred njim vode, Ured po službenoj dužnosti ispituje činjenice; međutim u postupcima koji se odnose na relativne razloge za odbijanje registracije, Ured to ispitivanje ograničava na činjenice, dokaze i argumente te zahtjeve što su ih podnijele stranke.“

         Uredba (EZ) br. 207/2009

               5

               Uredba br. 40/94 stavljena je izvan snage i kodificirana Uredbom Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Zajednice (SL L 78, str. 1.; SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.), koja je stupila na snagu 13. travnja 2009.

               6

               Članci 52., 63. i 74. Uredbe br. 40/94 postali su, bez bitnih izmjena, članci 53., 65. i 76. Uredbe br. 207/2009.

         Uredba (EZ) br. 2868/95

               7

               Uredba Komisije (EZ) br. 2868/95 od 13. prosinca 1995. o načinu primjene Uredbe br. 40/94 (SL L 303, str. 1.; SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 84.), kako je izmijenjena i dopunjena Uredbom Komisije (EZ) br. 1041/2005 od 29. lipnja 2005. (SL L 172, str. 4., u daljnjem tekstu: provedbena uredba), uređuje osobito pravila koja se primjenjuju na vođenje postupaka pred OHIM‑om radi opoziva ili poništenja žiga Zajednice.

               8

               Pravilo 37. provedbene uredbe navodi kako slijedi:
               „Zahtjev Uredu za opoziv ili proglašenje ništavosti žiga Zajednice […] sadrži sljedeće podatke:
               […]

                        (b)

                        vezano za razloge na kojima se temelji zahtjev:
                        […]

                                 iii.

                                 u slučaju zahtjeva u skladu s člankom 52. stavkom 2. Uredbe, pojedinosti o pravu na kojem se temelji zahtjev za proglašenje ništavosti i pojedinosti koje pokazuju da je podnositelj zahtjeva nositelj ranijeg prava kako se navodi u članku 52. stavku 2. Uredbe ili da je ovlašten prema mjerodavnom nacionalnom zakonodavstvu polagati na to pravo“.

         Okolnosti spora i sporna odluka

               9

               Dana 2. listopada 2007. NLC je pred OHIM‑om ishodio registraciju sljedećeg figurativnog žiga Zajednice (u daljnjem tekstu: osporavani žig):

               10

               Dana 20. studenoga 2007. podnositelji zahtjeva za proglašenje žiga ništavim podnijeli su pred OHIM‑om, na temelju članka 52. stavka 2. točke (c) Uredbe br. 40/94, zahtjev za proglašenje ništavim osporavanog žiga zbog postojanja ranijeg autorskog prava koje je posjedovao G. de Gregorio na sljedećem figurativnom znaku (u daljnjem tekstu: mano portafortuna):

               11

               Odlukom od 16. srpnja 2009. Odjel za poništaje OHIM‑a prihvatio je zahtjev za proglašenje ništavim zato što su podnositelji zahtjeva dokazali postojanje autorskog prava zaštićenog talijanskim zakonodavstvom i gotovo identičnog s osporavanim žigom kao i pravo prvenstva u odnosu na njega.

               12

               NLC je uložio žalbu protiv te odluke.

               13

               Spornom odlukom prvo žalbeno vijeće OHIM‑a odbilo je tu žalbu zato što su bili ispunjeni svi uvjeti koje zahtijeva članak 53. stavak 2. Uredbe br. 207/2009.

               14

               Što se tiče postojanja autorskog prava zaštićenoga talijanskim pravom, žalbeno vijeće je ponajprije smatralo da su podnositelji zahtjeva za proglašenje ništavim dostavili dokaz kreiranja djela kao i njihovog svojstva ovlaštenika autorskog prava na to djelo prilažući presliku privatne isprave s datumom 16. rujna 1986. (u daljnjem tekstu: Ugovor iz 1986.) u kojoj treća strana koja se predstavlja kao autor mano portafortuna tvrdi kako je prenijela na jednoga od njih svoja prava na reprodukciju i korištenje navedenog djela, zajedno s drugim dizajnima, u prilogu toga ugovora.

               15

               Na drugom mjestu, žalbeno vijeće je procijenilo da su nepravilnosti na koje je uputio NLC, odnosno spominjanje maksimalnog trajanja zaštite autorskog prava od 70 godina, iako taj rok trajanja postoji tek od 1996. godine, datum na poštanskom štambilju koji odgovara nedjelji, danu kada je pošta zatvorena, kvalitativna i konceptualna razlika između crteža mano portafortuna i drugih dizajna sadržanih u prilogu ugovora iz 1986. ne stvaraju nikakvu dvojbu u odnosu na stvarnost sadržaja ugovora. U tom kontekstu žalbeno vijeće je navelo da, ako na temelju članka 2702. talijanskoga Građanskog zakonika privatna isprava čini ključni dokaz što se tiče podrijetla potpisanih izjava do provođenja postupka utvrđivanja neistinitosti privatne isprave, ipak iz izričaja te odredbe slijedi da je ono ostalo nadležno za slobodnu procjenu sadržaja.

               16

               Nakon ispitivanja Ugovora iz 1986. žalbeno vijeće je potvrdilo postojanje autorskog prava zaštićenoga talijanskim pravom.

         Tužba pred Općim sudom i pobijana presuda

               17

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda NLC je 8. rujna 2010. pokrenuo postupak za poništenje sporne odluke. U potporu svojoj tužbi iznio je tri tužbena razloga; kao prvo, povredu članka 53. stavka 2. točke (c) Uredbe br. 207/2009 jer je žalbeno vijeće zaključilo da postoji ranije autorsko pravo koje su dokazali podnositelji zahtjeva za proglašenje ništavim, kao drugo, nezakonitost odluke žalbenog vijeća da pokrene usmeni postupak i naredi dostavu originala Ugovora iz 1986. te, kao treće, pogrešnu ocjenu žalbenog vijeća o vlastitoj nadležnosti za ispitivanje autentičnosti ugovora.

               18

               Pobijanom presudom Opći sud je prihvatio tužbu usvojivši prvi i treći tužbeni razlog na koje se pozvao NLC u potporu svojoj tužbi.

               19

               U tom pogledu, Opći sud je u točkama 14. do 21. pobijane presude prije svega istaknuo pravila i načela koja žalbeno vijeće mora primjenjivati u svrhu provjere je li dokaz postojanja autorskog prava zaštićenog nacionalnim propisom bio dostavljen. Pozivajući se na presudu Suda od 5. srpnja 2011., Edwin/OHIM (C-263/09 P, Zb., str. I-5853., t. 50. do 52.), u točki 18. ocijenio je da je na tužitelju teret predstavljanja OHIM‑u ne samo dokaza da ispunjava tražene uvjete sukladno nacionalnom zakonodavstvu na temelju kojega je podnio zahtjev, kako bi mogao zabraniti upotrebu žiga Zajednice na temelju ranijeg prava, već i podataka pomoću kojih se utvrđuje sadržaj tog zakonodavstva.

               20

               Nadalje, Opći sud je u točki 20. pobijane presude istaknuo da se prema utvrđenoj sudskoj praksi OHIM mora po službenoj dužnosti informirati, pomoću sredstava koja smatra odgovarajućima za tu svrhu, o nacionalnom pravu odnosne države članice u slučaju kada su te informacije nužne radi ocjene uvjeta primjene razloga ništavosti koji su predmet prigovora i, osobito, točnosti iznesenih činjenica te dokazne snage dostavljenih dokumenata. Opći sud je osim toga naveo da ograničenje činjenične osnove koju ispituje OHIM ne isključuje uzimanje u obzir, osim činjenica na koje su se stranke izričito pozvale u postupku poništenja, i općepoznatih činjenica, odnosno činjenica koje mogu biti poznate svim osobama ili koje se mogu saznati putem općenito dostupnih sredstava.

               21

               Naposljetku, u svjetlu tih načela, Opći sud je u točkama 23. i 24. pobijane presude ocijenio da je žalbeno vijeće ispravno temeljilo odluku na pravilima talijanskog prava kojima se utvrđuje dokazna snaga Ugovora iz 1986., ali je na njemu da provjeri je li ono točno protumačilo relevantno talijansko pravo zaključivši da je, primjenom članaka 2702. i 2703. talijanskoga Građanskog zakonika, Ugovor iz 1986. bio ključni dokaz što se tiče podrijetla potpisanih izjava do pokretanja postupka utvrđenja neistinitosti privatne isprave.

               22

               U tom pogledu, Opći sud je u točkama 25. do 32. pobijane presude istražio odredbe talijanskog prava, osobito članak 2704. talijanskoga Građanskog zakonika koji je tumačio Corte suprema di cassazione (Kasacijski sud, Italija) u presudi br. 13912 od 14. lipnja 2007. (u daljnjem tekstu: presuda od 14. lipnja 2007.). Nakon što je u točki 33. iste presude istaknuo da sporna odluka ne upućuje na taj članak, Opći sud je u točki 35. pobijane presude smatrao, primjenjujući sudsku praksu Corte suprema di cassazione, da bi NLC‑u bilo dopušteno podnijeti dokaz da je Ugovor iz 1986. u stvarnosti bio sastavljen nekog drugog dana, različitoga od onog navedenoga na poštanskom štambilju, bez nužne potrebe za pokretanjem postupka utvrđivanja neistinitosti privatne isprave. Opći sud je stoga u točki 36. navedene presude zaključio da je žalbeno vijeće pogrešno protumačilo nacionalno pravo primjenjivo na temelju članka 53. stavka 2. Uredbe br. 207/2009 i, prema tome, pogrešno procijenilo opseg svojih ovlasti.

               23

               Nakon što je u točki 40. pobijane presude ustvrdio da je pogrešno tumačenje nacionalnog prava moglo imati utjecaja na spornu odluku, Opći sud je u njezinoj točki 41. zaključio da je potrebno poništiti spornu odluku bez potrebe ispitivanja drugog tužbenog razloga koji je NLC istaknuo u svojoj tužbi.

         Žalbeni zahtjevi stranaka

               24

               OHIM zahtijeva da se pobijana presuda ukine i da se NLC‑u naloži snošenje nastalih troškova.

               25

               NLC zahtijeva odbijanje žalbe.

         O žalbi

               26

               U potporu svojoj žalbi OHIM je iznio tri tužbena razloga; prvi je povreda članka 76. stavka 1. Uredbe br. 207/2009 kao i pravila 37. provedbene uredbe; drugi je povreda načela kontradiktornosti jer se nije poštovalo OHIM‑ovo pravo da bude saslušan u pogledu presude od 14. lipnja 2007., a treći očita nepovezanost i iskrivljavanje činjenica koje utječu na shvaćanje i zaključke Općeg suda.

         Prvi žalbeni razlog

      Argumentacija stranaka

               27

               Prvim žalbenim razlogom, koji sadrži dva dijela, OHIM tvrdi da Opći sud nije mogao temeljiti svoju odluku ni na članku 2704. talijanskoga Građanskog zakonika (prvi dio) ni na presudi od 14. lipnja 2007. (drugi dio) zato što stranke nisu iznijele ta dva elementa koji, prema tome, nisu bili dio predmeta spora pred žalbenim vijećem.

               28

               Ocjenjujući da iz shvaćanja Općeg suda jasno ne proizlazi smatra li on primjenjivo nacionalno pravo pravnim pitanjem ili općepoznatom činjenicom, OHIM je razvio alternativno shvaćanje. Pod pretpostavkom da je Opći sud smatrao da bi primjena nacionalnog prava predstavljala pravno pitanje, povrijedio bi, u jednom dijelu, načelo iz pravila 37., točka (b), iii) provedbene uredbe, prema kojem je na strani koja se poziva na nacionalno pravo dostavljanje dokaza OHIM‑u kojim se objašnjava sadržaj nacionalnog prava i razlozi zbog kojih se primjenjuje u odnosnom slučaju kao i, u drugom dijelu, rješenje koje je utvrđeno prethodno navedenom presudom Edwin/OHIM, iz kojeg proizlazi da je nacionalno pravo činjenično pitanje na koje se stranke moraju pozvati i koje moraju dokazati. Ako se pretpostavi da je Opći sud smatrao da nacionalno pravo jest činjenično pitanje, to znači da je nacionalno zakonodavstvo neprikladno okvalificirao kao „općepoznate činjenice“, na temelju čega bi OHIM mogao na vlastitu inicijativu ispitati te činjenice i pozvati se na njih. Opći sud je, nadalje, ocjenu žalbenog vijeća zamijenio vlastitom ocjenom te je ocijenio i dokaze o kojima to vijeće nije zauzelo stajalište.

               29

               U odgovoru na tu argumentaciju NLC je prije svega istaknuo da se pravilo 37. provedbene uredbe kao i gore navedena presuda Edwin/OHIM odnose na teret dokazivanja koji je na podnositelju zahtjeva za proglašenje ništavim, ali se ne odnosi na tuženika, koji se nalazi u nepovoljnoj situaciji s obzirom na to da je odluka OHIM‑a utemeljena na navodima prema pravu koje je njemu moglo biti potpuno nepoznato. Osim toga, teret dokazivanja koji pada na podnositelja zahtjeva za proglašenje ništavim na temelju toga pravila i navedene presude Edwin/OHIM ne proširuje se na pitanja nacionalnog postupovnog prava.

               30

               Kao drugo, NLC tvrdi da žalbeno vijeće nije samo ocijenilo činjenično stanje, već je i donijelo pravno utemeljenu odluku. Tumačenje članka 76. stavka 1. Uredbe br. 207/2009 u smislu da ta odredba ograničava ispitivanje žalbenog vijeća samo na razloge za odbijanje koje je iznio podnositelj zahtjeva za proglašenje ništavim bilo bi protivno temeljnim načelima prava, koje OHIM mora uzeti u obzir, kao što upućuju uvodna izjava 13. i članak 83. navedene uredbe.

               31

               Kao treće, NLC ističe da je pogreška koju je počinilo žalbeno vijeće rezultirala pogrešnim tumačenjem članaka 2702. i 2703. talijanskoga Građanskog zakonika, na koje je usmjerio pozornost, i da je pitanje dokazne snage Ugovora iz 1986. bilo izneseno i pred žalbenim vijećem i pred Općim sudom. Sukladno tome, pretpostavivši da je Opći sud pogrešno pokrenuo raspravu o članku 2704. tog zakonika i povezanoj sudskoj praksi, ta pogreška ne bi imala utjecaja na rezultate analize koju je proveo tako da bi žalbu trebalo odbiti kao nedjelotvornu.

         Ocjena Suda

               32

               Na početku, treba ustvrditi da, uzimajući u obzir da je datum ishođenja registracije spornog žiga bio 2. listopada 2007. te da je datum kada su podnositelji zahtjeva za proglašenje ništavim podnijeli svoj zahtjev pred OHIM‑om bio 20. studenoga iste godine, taj žalbeni razlog treba razmatrati u pogledu odredbi Uredbe br. 40/94 s obzirom na to da Uredba br. 207/2009 nije bila na snazi na te datume (vidjeti osobito presudu od 3. listopada 2013., Rintisch/OHIM, C‑122/12 P, t. 2.).

               33

               Prvi žalbeni razlog iznesen u potporu žalbi odnosi se, u biti, na postupovni režim kojemu podliježe primjena nacionalnog prava u okviru, s jedne strane, zahtjeva za proglašenje ništavim žiga Zajednice pred OHIM‑om i, s druge strane, tužbe pred Općim sudom protiv odluke usvojene povodom tog zahtjeva, koji spor se temelji, sukladno članku 52. stavku 2. Uredbe br. 40/94, na postojanju ranijeg prava zaštićenoga propisom nacionalnog prava. Kako bi se ocijenila osnovanost tog razloga, potrebno je ponajprije podsjetiti na način na koji su u takvom kontekstu podijeljene uloge između podnositelja zahtjeva za proglašenje ništavim, nadležnih instancija OHIM‑a i Općeg suda.

               34

               Što se tiče uloge navedenog podnositelja, Sud je ocijenio da pravilo 37. provedbene uredbe njemu stavlja na teret da OHIM‑u podnese ne samo podatke koji dokazuju da ispunjava tražene uvjete prema nacionalnom zakonodavstvu prema kojem je podnio zahtjev kako bi zabranio korištenje žiga Zajednice na temelju ranijeg prava, već i podatke na temelju kojih se može utvrditi sadržaj tih propisa (gore navedena presuda Edwin/OHIM, t. 50.).

               35

               Što se tiče nadležnih instancija OHIM‑a, Sud je naznačio da je na njima ocjena ovlasti i opsega podataka koje je dostavio podnositelj u svrhu utvrđivanja sadržaja propisa nacionalnog prava na koje se poziva (gore navedena presuda Edwin/OHIM, t. 51.).

               36

               Što se tiče službenih dužnosti Općeg suda, Sud je, pozivajući se na članak 63. stavak 2. Uredbe br. 40/94, kojim se uređuju slučajevi u kojima se može podnijeti tužba protiv odluka žalbenih vijeća OHIM‑a, precizirao da je on nadležan za provedbu cjelokupne kontrole zakonitosti ocjene koju je OHIM proveo nad podacima koje je podnositelj dostavio u svrhu utvrđivanja sadržaja nacionalnog zakonodavstva na čiju se zaštitu poziva (gore navedena presuda Edwin/OHIM, t. 52.).

               37

               Suprotno onome što tvrdi OHIM, iz točaka 50. do 52. gore navedene presude Edwin/OHIM ne proizlazi da se pravilo nacionalnog prava na čiju primjenu upućuje članak 52. stavak 2. Uredbe br. 40/94 treba tretirati kao potpuno činjenični element koji su OHIM i Opći sud ograničeni utvrditi samo na temelju dokaza koji su im predočeni.

               38

               S druge strane, iz tih točaka proizlazi da je Sud namjeravao istaknuti doseg nadzora kojem treba podlijegati, kako pred nadležnim instancijama OHIM‑a tako i pred Općim sudom, primjena nacionalnog prava u sporu koji je proizašao iz zahtjeva za poništenje žiga Zajednice.

               39

               Upravo s obzirom na ta razmatranja treba ispitati jesu li se OHIM i Opći sud, u postupovnom kontekstu, strogo ograničili na ispitivanje dokumenata koje im je dostavio podnositelj u cilju utvrđivanja sadržaja primjenjivog nacionalnog prava ili su provodili ovlast provjere što se tiče relevantnosti prava, što u ovom slučaju uključuje i to da su se po službenoj dužnosti informirali o uvjetima primjene i opsegu pravila nacionalnog prava na koje se poziva.

               40

               U tom pogledu potrebno je istaknuti da se nadzor koji provode OHIM i Opći sud treba izvršavati s obzirom na zahtjev za jamstvo učinkovitosti Uredbe br. 40/94 koje se odnosi na osiguravanje zaštite žiga Zajednice, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 91. svojeg mišljenja.

               41

               Iz te perspektive, s obzirom na to da primjena nacionalnog prava može rezultirati zadržavanjem razloga za nevaljanost žiga Zajednice koji je pravilno registriran, smatra se nužnim da OHIM i Opći sud mogu, prije usvajanja zahtjeva za proglašenje takvog žiga ništavim, provjeriti relevantnost dokaza koje je dostavio podnositelj što se tiče izvođenja dokaza o sadržaju nacionalnog prava koji ga tereti.

               42

               Nadzor koji provode nadležne instancije OHIM‑a i Opći sud mora također odgovarati zahtjevima uloge koju imaju u sporovima o žigu Zajednice.

               43

               Kada su nadležne instancije OHIM‑a pozvane riješiti, u početku, zahtjev za proglašenje ništavim žiga Zajednice utemeljen na ranijem pravu zaštićenom nacionalnim propisom, njihova odluka može imati učinak lišenja nositelja žiga prava koje mu je bilo dodijeljeno. Opseg takve odluke nužno implicira da instancija koja ju je donijela nije bila ograničena na zadatak jednostavne potvrde nacionalnog prava koje je dostavio podnositelj zahtjeva za proglašenje ništavosti.

               44

               Što se tiče sudskog nadzora koji, kao drugo, provodi Opći sud, treba istaknuti da taj nadzor treba zadovoljiti zahtjeve načela djelotvorne sudske zaštite, kao što to navodi nezavisni odvjetnik u točki 92. svojeg mišljenja. U mjeri u kojoj primjena nacionalnog prava u postupovnom kontekstu u ovom predmetu može imati učinak lišenja nositelja žiga Zajednice njegovog prava, neophodno je da Opći sud ne bude lišen stvarne mogućnosti djelotvornog nadzora zbog mogućih nedostataka u dokumentima dostavljenima u svrhu dokazivanja primjenjivog nacionalnog prava. U tu svrhu treba moći provjeriti, i izvan dostavljenih dokumenata, uvjete primjene i opseg pravila prava na koje se poziva podnositelj zahtjeva za poništenje.

               45

               Stoga Opći sud nije pogrešno primijenio pravo ocijenivši, u točki 20. pobijane presude, da „se OHIM, u okolnostima u kojima može biti pozvan uzeti u obzir, osobito, nacionalno pravo države članice prema kojem ranije pravo na kojem se temelji zahtjev za proglašenje ništavim uživa zaštitu, mora po službenoj dužnosti informirati, putem sredstava koja mu se čine odgovarajućim u tu svrhu, o nacionalnom pravu odnosne države članice u slučaju kada su te informacije nužne za ocjenu uvjeta primjene razloga ništavosti u postupku i, osobito, točnosti predočenih činjenica ili dokaznoj snazi dostavljenih podataka.“

               46

               U ovom slučaju Opći sud je, nakon što je u točki 24. pobijane presude istaknuo da je OHIM primijenio članke 2702. i 2703. talijanskoga Građanskog zakonika radi ocjene dokazne snage Ugovora iz 1986., također uzeo u razmatranje, u točkama 27. do 32. navedene presude, članak 2704. istog zakonika, koji se odnosi na pouzdanost datuma sastavljanja privatne isprave kao i nacionalne sudske prakse koja se odnosi na tumačenje i primjenu tog članka. Time Opći sud nije prekoračio granice svojih ovlasti informiranja po službenoj dužnosti kako bi provjerio sadržaj, uvjete primjene i opseg nacionalnih pravila na koja se poziva podnositelj zahtjeva za proglašenje ništavim radi utvrđivanja dokazne snage ugovora na kojem podnositelj temelji svoje ranije pravo na osporavani žig.

               47

               Pod tim uvjetima potrebno je odbiti prvi žalbeni razlog na koji se u potporu žalbi poziva u oba njegova dijela.

         Drugi žalbeni razlog

      Argumentacija stranaka

               48

               Pozivajući se na opća načela prava Unije prema kojima adresati odluka javnih tijela koje znatno utječu na njihove interese trebaju imati priliku izreći svoje mišljenje, OHIM tvrdi da u ovom slučaju nije imao priliku koristiti tu mogućnost što se tiče presude od 14. lipnja 2007., na koju se stranke tijekom upravnog postupka nisu pozivale i koja, prema tome, nije bila predmet spora pred žalbenim vijećem. Prema mišljenju OHIM‑a, da je imao tu mogućnost, shvaćanje i zaključak Općeg suda bili bi drukčiji.

               49

               OHIM je zaključio da je Opći sud povrijedio njegovo pravo na saslušanje.

               50

               NLC je odgovorio da je pitanje primjene prava za koje je relevantna sudska praksa Corte suprema di cassazione bilo izneseno prije usmene rasprave, primjenjujući članak 64. Statuta, Opći sud dopisom od 7. veljače 2012. pozvao OHIM da odgovori na pitanja koja se odnose na doseg članka 2704. talijanskoga Građanskog zakonika. OHIM je stoga imao priliku očitovati se o tom pitanju kako pisanim putem tako i na usmenoj raspravi te se ne može tvrditi da bez barem prethodne obavijesti koja se odnosi na svaku relevantnu ili potencijalno relevantnu sudsku praksu presuda koja na tu praksu upućuje povrjeđuje prava obrane.

               51

               Pretpostavljajući da je Opći sud pogrešno primijenio pravo time što OHIM‑u nije pružio mogućnost očitovanja na nacionalnu sudsku praksu na koju se podnositelj pozvao, NLC je dodao da takva pogreška, u svakom slučaju, ne bi imala nikakav utjecaj na odluku u tom sporu.

         Ocjena Suda

               52

               Pravo na pravično suđenje temeljno je načelo prava Unije, utvrđeno člankom 47. Povelje o temeljnim pravima Europske unije.

               53

               Kako bi zadovoljili zahtjeve tog prava, sudovi Unije moraju paziti na to da poštuju to pravo u postupcima koji se pred njima vode i da sami poštuju načelo kontradiktornosti koje se primjenjuje u svim postupcima u kojima institucije donose odluke koje mogu značajno utjecati na interese pojedinaca (presude od 2. prosinca 2009., Komisija/Irska i dr., C-89/08 P, Zb., str. I-11245., t. 51. i 53. kao i od 17. prosinca 2009., Réexamen M/EMEA, C-197/09 RX-II, Zb., str. I-12033., t. 41. i 42.).

               54

               Načelo kontradiktornosti ne daje svakoj stranci u postupku samo pravo upoznati se s podnescima i očitovanjima koje je sucu podnijela protivna strana te o njima raspravljati. Ono također znači pravo stranaka na to da se upoznaju s dokazima koje sudovi uzimaju u obzir po službenoj dužnosti i na kojima namjeravaju temeljiti svoje odluke te da o njima rasprave. Za zadovoljavanje zahtjeva koji se odnose na pravo na pravično suđenje važno je, naime, da su stranke bile upoznate s kako činjeničnim tako i pravnim elementima koji su odlučujući za stvar u postupku te da su o njima mogle raspravljati kontradiktorno (gore navedena presuda Komisija/Irska i dr., t. 55. i 56. kao i presuda od 21. veljače 2013., Banif Plus Bank, C‑472/11, t. 30.).

               55

               U ovom slučaju nesporno je da presuda od 14. lipnja 2007. nije bila spomenuta ni tijekom postupka pred OHIM‑om ni u podnescima podnesenima Općem sudu, ali se Opći sud na nju pozvao nakon završetka pisanog postupka.

               56

               Stoga, potrebno je ispitati jesu li, u ovom predmetu, stranke imale mogućnost ili ne očitovati se o predmetu navedene presude tijekom postupka pred Općim sudom.

               57

               Kao što proizlazi iz dopisa i priloženih pitanja koje je strankama 7. veljače 2012. uputio Opći sud, stranke su bile pozvane očitovati se o odredbama članka 2704. talijanskoga Građanskog zakonika, ali, s druge strane, nisu bile u mogućnosti očitovati se o presudi od 14. lipnja 2007., koja se ne spominje u tim dopisima.

               58

               Nadalje, kao što je istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 117. svojeg mišljenja, iz čitanja točaka 32., 35., 36., 39. i 40. pobijane presude jasno proizlazi da je sadržaj presude od 14. lipnja 2007. imao odlučujuću ulogu u shvaćanju Općeg suda. Razlog za to jest to što je Opći sud ustvrdio da žalbeno vijeće nije uzelo u obzir tu sudsku praksu, prema kojoj se dokaz nedostatka vjerodostojnosti datuma na poštanskom štambilju mogao izvesti bez nužnog provođenja postupka utvrđivanja neistinitosti privatne isprave, tako da Opći sud ne smatra da je žalbeno vijeće trebalo pridati više važnosti nepravilnostima koje je naveo NLC i da je prema tome potrebno ukinuti osporavanu odluku.

               59

               Iz prethodno navedenoga proizlazi da je Opći sud povrijedio načelo kontradiktornosti koje se odnosi na zahtjev pravičnog suđenja.

               60

               Iz toga proizlazi da drugi žalbeni razlog koji je OHIM istaknuo u prilog svojoj žalbi valja prihvatiti.

         Treći žalbeni razlog

               61

               S obzirom na postupovni nedostatak na temelju kojeg Opći sud dovodi u pitanje primjenu sudske prakse Corte suprema di cassazione koja se odnosi na članak 2704. talijanskoga Građanskog zakonika, u ovoj fazi postupka nije potrebno ispitivati treći žalbeni razlog na koji se poziva OHIM, a koji se odnosi na očite nepovezanosti i iskrivljavanja činjenica koje su utjecale na utemeljenost shvaćanja do kojeg je Opći sud došao temeljem te sudske prakse.

               62

               Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da pobijanu presudu treba ukinuti.

         O tužbi pred Općim sudom

               63

               U skladu s člankom 61. stavkom 1. Statuta Suda Europske unije, kada Sud ukine odluku Općeg suda, Sud može sam konačno odlučiti o sporu ako stanje postupka to dopušta ili vratiti predmet na odlučivanje Općem sudu.

               64

               U ovom slučaju Sud smatra da stanje postupka ne omogućuje donošenje konačne odluke s obzirom na to da bi strankama trebalo omogućiti da se očituju kontradiktorno o određenim pravnim navodima iz nacionalnog prava koje po službenoj dužnosti iznosi Opći sud.

               65

               Stoga, potrebno je vratiti predmet Općem sudu na odlučivanje o meritumu.

         Troškovi

               66

               Budući da se predmeti vraćaju Općem sudu na ponovno suđenje, o troškovima ovog žalbenog postupka odlučit će se naknadno.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Ukida se presuda Općeg suda Europske unije od 13. rujna 2012., National Lottery Commission/OHIM – Mediatek Italia i De Gregorio (predstavlja ruku) (T‑404/10).

                           2.

                           Predmet se vraća Općem sudu Europske unije, koji mora donijeti odluku o meritumu tužbe.

                           3.

                           O troškovima će se odlučiti naknadno.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


Presuda Suda (drugo vijeće) od 5. prosinca 2013.#SNIA Spa in amministrazione straordinaria protiv Europske komisije.#Žalba – Zabranjeni sporazumi – Europsko tržište vodikova peroksida i natrijeva perborata – Odluka kojom se utvrđuje povreda članka 81. UEZ‑a – Pripisivanje odgovornosti u području tržišnog natjecanja – Kriterij gospodarskog kontinuiteta – Povreda prava obrane – Obveza obrazlaganja.#Predmet C-448/11 P.


Presuda Općeg suda (žalbeno vijeće) od 11. prosinca 2014.#Carla Faita protiv Europskog gospodarskog i socijalnog odbora (EGSO).#Žalba – Javna služba – Dužnosnici – Uznemiravanje – Izostanak pomoći i povreda dužnosti brižnog postupanja – Pogreška koja se tiče prava – Pravo na obranu.#Presuda T‑619/13 P.


Presuda Suda (sedmo vijeće) od 31. siječnja 2008. # Komisija Europskih zajednica protiv Velikog Vojvodstva Luksemburg. # Povreda obveze države članice - Direktiva 2004/17/EZ. # Predmet C-268/07.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 4. ožujka 2010. # Sun Sang Kong Yuen Shoes Factory (Hui Yang) Corp. Ltd protiv Vijeća Europske unije. # Damping. # Predmet T-409/06.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 25. travnja 2013.#Europska komisija protiv Kraljevina Španjolska.#Predmet C-64/11.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 10. rujna 2015.#Laverana GmbH & Co.KG protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Prijava figurativnog žiga Zajednice BIO PROTEINREICHER PFLANZENKOMPLEX AUS EIGENER HERSTELLUNG – Apsolutni razlog za odbijanje – Opisni karakter – Članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-571/14.


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 18. srpnja 2013.#Deutsche Umwelthilfe eV protiv Bundesrepublik Deutschland.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Verwaltungsgericht Berlin.#Javni pristup informacijama o okolišu – Direktiva 2003/4/EZ – Ovlast država članica da iz pojma ‚tijelo javne vlasti’, koji je predviđen tom direktivom, isključe tijela koja djeluju u zakonodavnom svojstvu – Granice.#Predmet C-515/11.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      18. srpnja 2013. (
            *1
         )
      „„Javni pristup informacijama o okolišu — Direktiva 2003/4/EZ — Ovlast država članica da iz pojma ‚tijelo javne vlasti’, koji je predviđen tom direktivom, isključe tijela koja djeluju u zakonodavnom svojstvu — Granice”“
      U predmetu C‑515/11,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Verwaltungsgericht Berlin (Njemačka), odlukom od 22. rujna 2011., koju je Sud zaprimio 3. listopada 2011., u postupku

         Deutsche Umwelthilfe eV

      protiv

         Bundesrepublik Deutschland

      SUD (drugo vijeće)
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, G. Arestis, J.‑C. Bonichot (izvjestitelj), A. Arabadjiev i J. L. da Cruz Vilaça, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: A. Impellizzeri, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 17. siječnja 2013.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Deutsche Umwelthilfe eV, R. Klinger, Rechtsanwalt,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i A. Wiedmann, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, P. Oliver i D. Düsterhaus, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 21. ožujka 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 2. točke 2. drugog podstavka prve rečenice Direktive 2003/4/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 28. siječnja 2003. o javnom pristupu informacijama o okolišu i stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 90/313/EEZ (SL L 41, str. 26.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 1., str. 128.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Deutsche Umwelthilfe eV i Bundesrepublik Deutschland, u vezi s njegovim zahtjevom za pristup informacijama koje su u posjedu Bundesministeriuma für Wirtschaft und Technologie (ministarstvo gospodarstva i tehnologije) u okviru korespondencije tog ministarstva s predstavnicima njemačke automobilske industrije tijekom savjetovanja koje je prethodilo donošenju propisa u vezi s označivanjem potrošnje energije.

         Pravni okvir

         Arhuška konvencija

               3

               U članku 2. stavku 2. Konvencije o pristupu informacijama, sudjelovanju javnosti u odlučivanju i pristupu pravosuđu u pitanjima okoliša, odobrene u ime Europske zajednice Odlukom Vijeća 2005/370/EZ od 17. veljače 2005. (SL L 124, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 3., str. 10.; u daljnjem tekstu: Arhuška konvencija), izraz „tijelo vlasti” definiran je na sljedeći način:

                        „(a)

                        tijelo državne, regionalne i druge uprave;

                  [...]
               Ove definicije ne obuhvaćaju tijela niti ustanove koja djeluju u sudbenom ili zakonodavnom svojstvu.”

               4

               Člankom 4. Arhuške konvencije predviđeno je da je uz određeni broj rezervi i uvjeta svaka stranka dužna osigurati da tijela vlasti kao odgovor na zahtjev za informaciju o okolišu stave takvu informaciju na raspolaganje javnosti u okviru domaćeg zakonodavstva.

               5

               Člankom 8. Arhuške konvencije, koji je naslovljen „Sudjelovanje javnosti tijekom izradbe provedbenih propisa i/ili općeprimjenjivih pravno obvezujućih normativnih instrumenata”, propisano je:
               „Svaka stranka nastojat će promicati djelotvorno sudjelovanje javnosti u odgovarajućem stadiju i, dok su mogućnosti još otvorene, dok tijela vlasti izrađuju provedbene propise i ostala općeprimjenjiva pravnoobvezujuća pravila koja bi mogla imati značajan utjecaj na okoliš. [...]
               [...]”

         Pravo Unije

               6

               Deklaracija Europske zajednice koja se odnosi na neke specifične odredbe u skladu s Direktivom 2003/4, koja se nalazi u prilogu Odluci 2005/370, određuje:
               „S obzirom na članak 9. Arhuške konvencije, Europska zajednica poziva stranke Konvencije da obrate pozornost na članak 2. stavak 2. i članak 6. Direktive [2003/4]. Te odredbe državama članicama [Europske unije] daju mogućnost, u izuzetnim slučajevima i pod strogo utvrđenim uvjetima, da se neke institucije i tijela izuzmu od pravila o postupcima preispitivanja vezanima uz odluke o zahtjevima u pogledu informacija.
               [...]”

               7

               Uvodne izjave 1., 5., 11. i 16. Direktive 2003/4 predviđaju:

                        „(1)

                        Povećani pristup javnosti informacijama o okolišu i širenje takvih informacija pridonosi većoj svijesti o pitanjima okoliša, slobodnoj razmjeni stavova, učinkovitijem sudjelovanju javnosti u odlučivanju u vezi s okolišem i, u konačnici, kvalitetnijem okolišu.

                  [...]

                        (5)

                        [...] Odredbe [prava] Zajednice moraju biti u skladu s [Arhuškom konvencijom] budući da joj Europska zajednica namjerava pristupiti.

                  [...]

                        (11)

                        Uvažavajući načelo u članku 6. Ugovora da se zahtjevi za zaštitu okoliša integriraju u definiciju i provedbu politika i aktivnosti Zajednice, definiciju tijela javne vlasti treba proširiti tako da obuhvaća vladu ili drugu javnu upravu na nacionalnoj, regionalnoj ili lokalnoj razini, bez obzira imaju li one posebne odgovornosti za okoliš. Slično tome, definiciju treba proširiti kako bi uključila ostale osobe ili tijela, koja obnašaju javne upravne funkcije u vezi s okolišem u skladu s nacionalnim pravom, kao i osobe ili tijela pod njihovim nadzorom koje imaju javnu odgovornost ili funkcije u vezi s okolišem.

                  [...]

                        (16)

                        Pravo na informaciju znači da bi objavljivanje informacija trebalo biti opće pravilo i da tijelima javne vlasti treba biti dopušteno odbiti zahtjev za pružanje informacija o okolišu u pojedinačnim i jasno određenim slučajevima. [...]”

               8

               Člankom 2. točkom 2. prvim podstavkom Direktive 2003/4 pojam „tijelo javne vlasti” definiran je kako slijedi:
               „‚Tijelo javne vlasti’:

                        (a)

                        vlada ili drugo tijelo javne uprave, uključujući javna savjetodavna tijela na nacionalnoj, regionalnoj ili lokalnoj razini;

                  [...]”

               9

               Članak 2. točka 2. drugi podstavak prva rečenica Direktive 2003/4 određuje:
               „Države članice mogu odrediti da ova definicija ne obuhvaća tijela i institucije kada djeluju u [...] zakonodavnom svojstvu. [...]”

         Njemačko pravo

               10

               Članak 80. Temeljnog zakona Savezne Republike Njemačke (Grundgesetz für die Bundesrepublik Deutschland) određuje:
               „1.   Zakonom se može ovlastiti saveznu vladu, saveznog ministra ili vlade saveznih zemalja da donose uredbe. Tim se zakonom mora odrediti sadržaj, svrha i opseg dodijeljene ovlasti. U uredbi se mora navesti pravna osnova. Ako je zakonom predviđeno da se ovlast može dalje prenositi, za prijenos ovlasti potrebna je uredba.
               2.   Osim ako je drukčije predviđeno saveznim zakonom, suglasnost Bundesrata potrebna je za uredbe savezne vlade ili saveznog ministra [...] koje su donesene na temelju saveznih zakona za koje je potrebna suglasnost Bundesrata ili čije izvršavanje savezne zemlje osiguravaju po ovlasti Saveza ili u okviru vlastite nadležnosti.
               3.   Bundesrat može saveznoj vladi podnositi prijedloge za donošenje uredbi za koje je potrebna njegova suglasnost.
               4.   Ako su vlade saveznih zemalja saveznim zakonom ili na temelju saveznih zakona ovlaštene donositi uredbe, savezne zemlje su ovlaštene također zakonom urediti određeno područje.”

               11

               Zakon o pristupu informacijama o okolišu (Umweltinformationsgesetz) od 22. prosinca 2004. (BGBl. 2004 I, str. 3704.), kojim je u njemačko pravo prenesena Direktiva 2003/4, u svojem članku 2. stavku 1. predviđa:
               „Tijela koja podliježu obvezi obavještavanja su:
               1.   Vlada i druga tijela vlasti [...] Tijela vlasti koja ne podliježu obvezi obavještavanja su:

                        (a)

                        najviša savezna tijela ako djeluju u okviru zakonodavnog postupka ili kod donošenja uredbi [...]”

               12

               Zakon o označivanju potrošnje energije (Energieverbrauchskennzeichnungsgesetz) od 30. siječnja 2002. (BGBl. 2002 I, str. 570.), u verziji primjenjivoj u glavnom postupku, ovlašćuje u svojem članku 1. Bundesministerium für Wirtschaft und Technologie za donošenje regulatornih akata kako slijedi:
               „(1)   Radi smanjenja potrošnje energije i drugih važnih izvora, smanjenja emisija CO2 i obavještavanja potrošača s tim u vezi, Bundesministerium für Wirtschaft und Technologie može propisom i uz suglasnost Bundesrata:

                        1.

                        odrediti da je za uređaje i sastavne dijelove uređaja kao i za motorna vozila obvezna obavijest o podacima u vezi s potrošnjom energije i drugih važnih izvora kao i u vezi s emisijama CO2, i obavijest o dodatnim podacima (označivanje).

                        2.

                        odrediti dozvoljene pragove za potrošnju energije uređaja (pragovi potrošnje);

                  [...]
               (3)   Provedbene odredbe iz stavaka 1. i 2. mogu se osobito primjenjivati na:

                        1.

                        određene vrste uređaja i vozila;

                  [...]

                        2.

                        u pogledu motornih vozila, na sadržaj i oblik označivanja potrošnje kao što je:

                  [...]

                        4.

                        primjenjive mjeriteljske norme i postupke;

                        5.

                        određivanje i ovlasti nadležnih vlasti i tijela;

                  [...]”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               13

               Deutsche Umwelthilfe eV je udruga za zaštitu okoliša i potrošača.

               14

               Odlukom od 27. listopada 2010., Bundesministerium für Wirtschaft und Technologie odbio je zahtjev te udruge koji se odnosio na pribavljanje informacija sadržanih u korespondenciji između tog ministarstva i predstavnika njemačke automobilske industrije tijekom savjetovanja koje je prethodilo donošenju propisa u vezi s označivanjem potrošnje energije. U tom se pogledu to ministarstvo pozvalo na odredbu Zakona o pristupu informacijama o okolišu od 22. prosinca 2004. kojom se tijela javne vlasti izuzima od obveze obavještavanja o okolišu kada sudjeluju u izradi uredbe.

               15

               Nakon što mu je podnesena tužba za poništenje te odluke, sud koji je uputio zahtjev dvoji o sukladnosti tog zakona s Direktivom 2003/4 i pita osobito može li se članak 2. točku 2. drugi podstavak prvu rečenicu te direktive, u dijelu u kojem se odnosi na tijela vlasti koja djeluju u zakonodavnom svojstvu, primijeniti na tijela javne vlasti kada izrađuju i donose uredbu kao što je ona o kojoj je riječ u glavnom postupku.

               16

               Ako može, Sud koji je uputio zahtjev dvoji o tome, može li se to izuzeće i dalje primijeniti jednom kada se završi postupak izrade predmetnog akta.

               17

               U tim okolnostima Verwaltungsgericht Berlin odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 2. [točku 2. drugi podstavak prvu rečenicu Direktive 2003/4] tumačiti na način da tijela i institucije također djeluju u zakonodavnom svojstvu kada se njihove aktivnosti odnose na donošenje normativnih odredbi od strane izvršne vlasti na temelju zakonske ovlasti?

                        2.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje, jesu li ta tijela i institucije trajno isključeni iz definicije pojma ‚tijelo javne vlasti’ ili samo dok traje zakonodavni postupak?”

         Prethodna pitanja

         Prvo pitanje

               18

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita treba li članak 2. točku 2. drugi podstavak prvu rečenicu Direktive 2003/4 tumačiti na način da se mogućnost, koja je tom odredbom otvorena državama članicama da tijelima javne vlasti koja su dužna odobriti pristup informacijama o okolišu koje su u njihovu posjedu ne smatraju „tijela i institucije kada djeluju u [...] zakonodavnom svojstvu”, može odnositi na ministarstva kada izrađuju ili donose normativne odredbe na temelju zakonodavne ovlasti.

               19

               Uvodno valja podsjetiti da je Sud presudio da se tu odredbu može primijeniti na ministarstva jer sudjeluju u zakonodavnom postupku stricto sensu. Međutim, Sud se nije izjasnio o pitanju može li se tu istu odredbu primijeniti i na ministarstva kada sudjeluju u postupku koji može dovesti do norme nižeg ranga od zakona (presuda od 14. veljače 2012., Flachglas Torgau, C‑204/09, još neobjavljena u Zborniku, t. 34. i 51.).

               20

               U tom pogledu valja pojasniti da je na sudu koji je uputio zahtjev da ocijeni je li to slučaj s normama o kojima je riječ u glavnom postupku.

               21

               U svrhu utvrđivanja odnosi li se članak 2. točka 2. drugi podstavak prva rečenica Direktive 2003/4 i na ministarstva kada ona sudjeluju u postupku koji može dovesti do norme nižeg ranga od zakona valja podsjetiti da u skladu s ustaljenom sudskom praksom, iz zahtjeva za ujednačenu primjenu prava Unije kao i načela jednakosti proizlazi da se izrazi odredbe prava Unije, koja ne sadržava nikakvo izravno upućivanje na pravo država članica radi utvrđenja njezina smisla i dosega, moraju u pravilu autonomno i ujednačeno tumačiti u cijeloj Uniji uzimajući u obzir kontekst te odredbe i cilj koji se želi postići propisom o kojem je riječ (vidjeti gore navedenu presudu Flachglas Torgau, t. 37.).

               22

               Nadalje, članak 2. točku 2. drugi podstavak prvu rečenicu Direktive 2003/4, kojim je državama članicama dopušteno da odstupe od općeg sustava koji je njome predviđen, ne može se tumačiti na način da se njegove učinke proširi iznad onoga što je nužno za zaštitu interesa koji se njime nastoje zajamčiti, a doseg odstupanja koja su njime predviđena mora se utvrditi vodeći računa o ciljevima te direktive (gore navedena presuda Flachglas Torgau, t. 38.).

               23

               U tom pogledu iz točke 43. gore navedene presude Flachglas Torgau proizlazi da se iznimkom predviđenom u članku 2. točki 2. drugom podstavku prvoj rečenici Direktive 2003/4 želi dopustiti državama članicama da utvrde pravila kojima se može osigurati pravilno odvijanje postupka donošenja zakonâ, uzimajući u obzir činjenicu da je u različitim državama članicama informiranje građana obično u dovoljnoj mjeri zajamčeno u okviru zakonodavnog postupka.

               24

               Sud je također pojasnio da je, s obzirom na razlike koje mogu postojati među zakonodavnim postupcima država članica, funkcionalno tumačenje pojma „tijela i institucije kada djeluju u zakonodavnom svojstvu” opravdano potrebom da se osigura ujednačena primjena Direktive 2003/4 u tim državama (gore navedena presuda Flachglas Torgau, t. 50.).

               25

               Iz toga je zaključio da valja prihvatiti funkcionalno tumačenje članka 2. točke 2. drugog podstavka prve rečenice Direktive 2003/4, prema kojem se mogućnost predviđena tom odredbom može primijeniti na ministarstva jer ona sudjeluju u zakonodavnom postupku (gore navedena presuda Flachglas Torgau, t. 51.).

               26

               Ipak, razlozi koji su doveli do toga da je Sud usvojio takvo tumačenje ne mogu opravdati a priori široko tumačenje izraza „zakonodavno svojstvo” prema kojem bi člankom 2. točkom 2. drugim podstavkom prvom rečenicom Direktive 2003/4 bili obuhvaćeni svi postupci koji omogućavaju izradu općih i apstraktnih normi, uključujući one nižeg ranga od zakona.

               27

               Naime, iako se pitanje postavljeno u okviru gore navedene presude Flachglas Torgau odnosilo da određivanje tijela i institucija koje djeluju u okviru postupka čiji zakonodavni karakter nije bio doveden u pitanje, glavni postupak odnosi se upravo na zasebno pitanje jesu li drugi postupci možda obuhvaćeni člankom 2. točkom 2. drugim podstavkom prvom rečenicom Direktive 2003/4.

               28

               Slijedom navedenog valja utvrditi da, kako tekst članka 2. točke 2. drugog podstavka prve rečenice Direktive 2003/4 tako i cilj Arhuške konvencije i te direktive, tj. da se zajamči pravo na pristup informacijama o okolišu koje su u posjedu tijela javne vlasti i osigura da informacije o okolišu postupno po službenoj dužnosti budu sve dostupnije i raširenije u javnosti (gore navedena presuda Flachglas Torgau, t. 39.), oboje vode do usvajanja restriktivnog tumačenja prema kojem su samo postupci koji mogu dovesti do donošenja zakona ili norme istovjetnog ranga obuhvaćeni člankom 2. točkom 2. drugim podstavkom prvom rečenicom Direktive 2003/4.

               29

               Naime, specifičnost zakonodavnog postupka i njegove posebne značajke opravdavaju posebna pravila koja se odnose na akte koje su donijela tijela koja djeluju u zakonodavnom svojstvu u pogledu prava na informiranje kako su predviđena u Arhuškoj konvenciji i Direktivi 2003/4.

               30

               Iz toga proizlazi da priroda predmetnog akta, a osobito okolnost da se radi o aktu opće primjene, ne može sama po sebi izuzeti tijelo koje ga donosi od obveza obavještavanja koje proizlaze iz te direktive.

               31

               S obzirom na njezine ciljeve, samo pravilno odvijanje postupka donošenja zakonâ i posebne značajke zakonodavnog postupka, kojima se obično u dovoljnoj mjeri osigurava informiranje javnosti, opravdavaju to što su tijela, koja djeluju u zakonodavnom svojstvu ili sudjeluju u zakonodavnom postupku, izuzeta od obveza obavještavanja koje su njome uvedene.

               32

               To tumačenje potvrđuje tekst i struktura Arhuške konvencije, u odnosu na koju treba tumačiti Direktivu 2003/4 (vidjeti po analogiji presudu od 12. svibnja 2011., Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland, Landesverband Nordrhein‑Westfalen, C‑115/09, Zb., str. I‑3673., t. 41.).

               33

               Naime, ta konvencija razlikuje pravila za zakonodavne akte od pravila za regulatorne akte. Stoga, dok je člankom 2. stavkom 2. drugom rečenicom te konvencije državama članicama dopušteno da odbiju pristup dokumentima koji su u posjedu tijela javne vlasti koja djeluju u „zakonodavnom svojstvu”, članak 8. te konvencije ih, nasuprot tome, obvezuje da promiču djelotvorno sudjelovanje javnosti u stadiju „izradbe provedbenih propisa”.

               34

               To ograničenje mogućnosti odstupanja koje je predviđeno u članku 2. točki 2. drugom podstavku prvoj rečenici Direktive 2003/4 primjenjuje se, međutim, tako da se ne dira u mogućnost dotične institucije ili tijela da odbije objavljivanje podataka o okolišu zbog drugih razloga, a osobito da se prema potrebi pozove na jednu od iznimki predviđenih u članku 4. te direktive.

               35

               Budući da u pravu Unije nije pojašnjeno što to u svrhu primjene članka 2. točke 2. drugog podstavka prve rečenice Direktive 2003/4 spada u zakon ili normu istovjetnog ranga, također valja dodati da ta ocjena ovisi o pravu država članica, pod uvjetom da se koristan učinak te direktive ne dovede u pitanje.

               36

               Slijedom navedenog, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 2. točku 2. drugi podstavak prvu rečenicu Direktive 2003/4 treba tumačiti na način da se mogućnost, koja je tom odredbom otvorena državama članicama da tijelima javne vlasti koja su dužna odobriti pristup informacijama o okolišu koje su u njihovu posjedu ne smatraju „tijela i institucije kada djeluju u [...] zakonodavnom svojstvu”, ne može odnositi na ministarstva kada izrađuju ili donose normativne odredbe ranga nižeg od zakona.

         Drugo pitanje

               37

               S obzirom na odgovor na prvo pitanje, nije potrebno odgovoriti na drugo pitanje.

         Troškovi

               38

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                     Članak 2. točku 2. drugi podstavak prvu rečenicu Direktive 2003/4/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 28. siječnja 2003. o javnom pristupu informacijama o okolišu i stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 90/313/EEZ treba tumačiti na način da se mogućnost, koja je tom odredbom otvorena državama članicama da tijelima javne vlasti koja su dužna odobriti pristup informacijama o okolišu koje su u njihovu posjedu ne smatraju „tijela i institucije kada djeluju u [...] zakonodavnom svojstvu”, ne može odnositi na ministarstva kada izrađuju ili donose normativne odredbe ranga nižeg od zakona.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Suda (osmo vijeće) od 16. srpnja 2009.#Komisija Europskih zajednica protiv Talijanske Republike.#Povreda obveze države članice - Šesta direktiva o PDV-u - Članak 17. - Osma direktiva 79/1072/EEZ - Članak 1. - Trinaesta direktiva 86/560/EEZ - Članak 1.#Predmet C-244/08.


Presuda Suda (deseto vijeće) od 10. travnja 2014. # Europska komisija protiv Talijanske Republike. # Povreda obveze države članice - Direktiva 91/271/EEZ - Pročišćavanje komunalnih otpadnih voda - Članci 3. do 5. i 10. - Dodatak I., A i B. # Predmet C-85/13.


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 7. srpnja 2016.#Citroën Commerce GmbH protiv Zentralvereinigung des Kraffahrzeuggewerbes zur Aufrechterhaltung lauteren Wettbewerbs eV (ZLW).#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bundesgerichtshof.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktive 98/6/EZ i 2005/29/EZ – Zaštita potrošača – Oglašavanje s isticanjem cijene – Pojmovi ‚ponuda’ i ‚cijena koja uključuje poreze’ – Obveza uključivanja obveznih dodatnih troškova povezanih s prijevozom motornog vozila u prodajnu cijenu tog vozila.#Predmet C-476/14.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      7. srpnja 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Direktive 98/6/EZ i 2005/29/EZ — Zaštita potrošača — Oglašavanje s isticanjem cijene — Pojmovi ‚ponuda’ i ‚cijena koja uključuje poreze’ — Obveza uključivanja obveznih dodatnih troškova povezanih s prijevozom motornog vozila u prodajnu cijenu tog vozila“
      U predmetu C‑476/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud, Njemačka), odlukom od 18. rujna 2014., koju je Sud zaprimio 27. listopada 2014., u postupku

         Citroën Commerce GmbH

      protiv

         Zentralvereinigung des Kraftfahrzeuggewerbes zur Aufrechterhaltung lauteren Wettbewerbs eV (ZLW),

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik trećeg vijeća, u svojstvu predsjednika četvrtog vijeća, J. Malenovský, M. Safjan (izvjestitelj), A. Prechal i K. Jürimäe, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: V. Tourrès, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 30. rujna 2015.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Citroën Commerce GmbH, L. Pechan i J. Croll, Rechtsanwälte,

               —

               za Zentralvereinigung des Kraffahrzeuggewerbes zur Aufrechterhaltung lauteren Wettbewerbs eV (ZLW), B. Ackermann, Rechtsanwältin,

               —

               za mađarsku vladu, M. Fehér, G. Szima i M. Bóra, u svojstvu agenata,

               —

               za austrijsku vladu, G. Eberhard, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, M. van Beek i M. Kellerbauer, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 16. prosinca 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 1. i članka 3. stavka 1. Direktive 98/6/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. veljače 1998. o zaštiti potrošača prilikom isticanja cijena proizvoda ponuđenih potrošačima (SL L 80, str. 27.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 39.) kao i članka 7. stavka 4. točke (c) Direktive 2005/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2005. o nepoštenoj poslovnoj praksi poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču na unutarnjem tržištu i o izmjeni Direktive Vijeća 84/450/EEZ, direktiva 97/7/EZ, 98/27/EZ i 2002/65/EZ Europskog parlamenta i Vijeća, kao i Uredbe (EZ) br. 2006/2004 Europskog parlamenta i Vijeća („Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi”) (SL L 149, str. 22.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 8., str. 101.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Citroën Commercea GmbH i Zentralvereinigunga des Kraftfahrzeuggewerbes zur Aufrechterhaltung lauteren Wettbewerbs eV (ZLW) (udruga za zaštitu poštenog tržišnog natjecanja u automobilskom sektoru) u pogledu oglašavanja motornih vozila društva Citroën Commerce.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Direktiva 98/6

               3

               U skladu s uvodnim izjavama 6. i 12. Direktive 98/6:

                        „(6)

                        [...] obveza navođenja prodajne cijene [...] znatno doprinosi boljem informiranju potrošača, jer se time potrošačima na najlakši način omogućuje da optimalno procijene i usporede cijenu proizvoda i tako budu informirani i donose odluke na temelju jednostavnih usporedaba;

                  [...]

                        (12)

                        [...] pravila na razini Zajednice osiguravaju homogene i transparentne podatke koji će biti od koristi svim potrošačima u kontekstu unutrašnjeg tržišta [...]”.

               4

               Članak 1. te direktive glasi:
               „Svrha je ove Direktive odrediti oznake prodajne cijene i cijene po jedinici mjere proizvoda ponuđenih od strane trgovaca potrošačima s ciljem boljeg informiranja potrošača i lakše usporedbe cijena.”

               5

               Članak 2. navedene direktive predviđa:
               „Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:

                        (a)

                           prodajna cijena znači konačna cijena za jedinicu proizvoda, ili određenu količinu proizvoda, uključujući [porez na dodanu vrijednost] i sve druge poreze;

                        (b)

                           jedinična cijena znači konačna cijena, uključujući [porez na dodanu vrijednost] i sve druge poreze, za jedan kilogram, jednu litru, jedan metar, jedan kvadratni metar ili jedan kubični metar proizvoda ili drugu jedinstvenu količinsku jedinicu koja se široko i uobičajeno koristi u predmetnoj državi članici pri stavljanju pojedinih proizvoda na tržište;

                  [...]

                        (d)

                           trgovac znači svaka fizička ili pravna osoba koja prodaje ili nudi na prodaju proizvode koji ulaze u okvir njegove komercijalne ili profesionalne aktivnosti;

                        (e)

                           potrošač je svaka fizička osoba koja kupuje proizvod u svrhe koje su izvan okvira njegove komercijalne ili profesionalne aktivnosti.”

               6

               Članak 3. te direktive određuje:
               „1.   Prodajna cijena i jedinična cijena navode se za sve proizvode iz članka 1., pri čemu navođenje jedinične cijene podliježe odredbama članka 5. Jedinična cijena ne mora se navesti ako je jednaka prodajnoj cijeni.
               [...]
               4.   U svakom oglasu u kojem se navodi prodajna cijena proizvoda iz članka 1. navodi se i jedinična cijena u skladu s člankom 5.”

               7

               Članak 4. stavak 1. Direktive 98/6 glasi:
               „Prodajna cijena i jedinična cijena moraju biti nedvosmislene, lako prepoznatljive i jasno čitljive. [...]”

               8

               Sukladno članku 5. stavku 1. navedene direktive:
               „Države članice mogu odustati od obveze navođenja jedinične cijene proizvoda kod kojih ta oznaka nije korisna zbog prirode ili svrhe proizvoda ili bi dovela do zabune.”

               9

               Članak 10. navedene direktive predviđa:
               „Ova Direktiva ne sprečava države članice da donose ili provode povoljnije odredbe u vezi s informiranjem potrošača i usporedbom cijena, ne dovodeći u pitanje njihove obveze iz Ugovora.”

         Direktiva 2005/29

               10

               Uvodne izjave 6. i 10. Direktive 2005/29 glase:

                        „(6)

                        Ovom se Direktivom [...] usklađuju zakoni država članica u području nepoštene poslovne prakse, uključujući nepošteno oglašavanje, koja izravno nanosi štetu gospodarskim interesima potrošača i na taj način neizravno šteti gospodarskim interesima legitimnih konkurenata. [...]

                  [...]

                        (10)

                        [...] ova se Direktiva primjenjuje jedino ako ne postoje specifične odredbe prava Zajednice koje uređuju određene aspekte poslovne prakse, kao što su obveze informiranja i pravila o načinu na koji se informacija predstavlja potrošaču. Direktiva osigurava zaštitu potrošača kada ne postoji specifično sektorsko zakonodavstvo na razini Zajednice i sprečava da trgovci stvore pogrešni dojam o prirodi proizvoda. [...]”

               11

               U skladu s člankom 2. te direktive:
               „Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:

                        (a)

                        ‚potrošač’ znači svaka fizička osoba koja, u poslovnoj praksi na koju se odnosi ova Direktiva, djeluje u svrhe koje sežu izvan njezine trgovačke odnosno poslovne djelatnosti, obrta ili slobodnog zanimanja;

                        (b)

                        ‚trgovac’ znači svaka fizička ili pravna osoba koja, u poslovnoj praksi na koju se odnosi ova Direktiva, djeluje u svrhe vezane uz njezinu trgovačku odnosno poslovnu djelatnost, obrt ili slobodno zanimanje, kao i svaka osoba koja djeluje u ime ili za račun trgovca;

                  [...]

                        (d)

                        ‚poslovna praksa poslovnog subjekta prema potrošaču’ (dalje u tekstu: poslovna praksa) znači svaka radnja, izostavljanje, tijek postupanja ili zastupanja, tržišno komuniciranje uključujući oglašavanje i stavljanje proizvoda na tržište koje izvrši trgovac, a u izravnoj je vezi s promocijom, prodajom ili dobavljanjem proizvoda potrošačima;

                        (e)

                        ‚bitno narušavanje gospodarskog ponašanja potrošača’ znači korištenje poslovne prakse s ciljem bitnog narušavanja potrošačeve sposobnosti da donese informiranu odluku, što potrošača navodi na donošenje odluke o transakciji koju inače ne bi donio;

                  [...]

                        (i)

                        ‚poziv na kupnju’ znači trgovačko komuniciranje koje navodi obilježja proizvoda i njegovu cijenu na način koji je primjeren korištenim sredstvima trgovačkog komuniciranja i na taj način omogućuje potrošaču da obavi kupnju;

                  [...]

                        (k)

                        ‚odluka o poslu’ znači svaka odluka koju donosi potrošač, bilo da se ona tiče načina i uvjeta kupnje, plaćanja u cijelosti ili djelomično, zadržavanja proizvoda ili raspolaganja proizvodom, odnosno izvršenja prava iz ugovora vezano uz proizvod, kao i odluči li djelovati ili suzdržati se od djelovanja;

                  [...]”

               12

               Članak 3. navedene direktive propisuje:
               „1.   Ova se Direktiva primjenjuje na nepoštenu poslovnu praksu prema potrošaču, kako je utvrđena u članku 5., prije, tijekom i nakon posla u vezi s proizvodom.
               [...]
               4.   U slučaju proturječja između odredaba ove Direktive i drugih pravila Zajednice o specifičnim aspektima nepoštene poslovne prakse, pravila Zajednice imaju prednost i primjenjuju se na te specifičnosti.
               [...]”

               13

               Članak 5. te direktive, naslovljen „Zabrana nepoštene poslovne prakse”, glasi:
               „1.   Nepoštena poslovna praksa se zabranjuje.
               2.   Poslovna praksa je nepoštena:

                        (a)

                        ako je u suprotnosti sa zahtjevima u pogledu profesionalne pažnje
                        i

                        (b)

                        ako bitno narušava ili je vjerojatno da će narušiti gospodarsko ponašanje prosječnog potrošača do kojeg dopire odnosno kojem je namijenjena, u odnosu na proizvod, odnosno gospodarsko ponašanje prosječnog člana skupine ako je poslovna praksa usmjerena određenoj skupini potrošača.

                  [...]
               4.   Nepoštenom poslovnom praksom smatra se posebno:

                        (a)

                        zavaravajuća poslovna praksa kako je određena u člancima 6. i 7.;

                  [...]”

               14

               Članak 7. Direktive 2005/29 predviđa:
               „1.   Poslovna praksa smatra se zavaravajućom ako u danom činjeničnom okviru, uzimajući u obzir sva njegova obilježja i okolnosti i ograničenja sredstava priopćavanja, izostav[i] bitne informacije potrebne prosječnom potrošaču da bi u danim okolnostima donio informiranu odluku o transakciji te na taj način prosječnog potrošača navodi ili je vjerojatno da će ga navesti na donošenje odluke o poslu koju inače ne bi donio.
               [...]
               4.   U slučaju pozivanja na kupnju sljedeće se informacije smatraju bitnima, ako već nisu očite iz konteksta:
               [...]

                        (c)

                        cijena koja uključuje poreze ili način na koji se cijena izračunava ako se zbog prirode proizvoda ona ne može na razuman način unaprijed izračunati, kao i, ako je primjereno, svi dodatni troškovi otpreme, dostave ili poštanski troškovi odnosno ako ih nije moguće na razuman način izračunati unaprijed, činjenica da ti troškovi mogu biti plativi;

                  [...]”

         Njemačko pravo

               15

               Gesetz gegen den unlauteren Wettbewerb (Zakon o suzbijanju nelojalne konkurencije) od 3. srpnja 2004. (BGBl. 2004 I, str. 1414., u daljnjem tekstu: UWG) prenio je u njemačko pravo Direktivu 2005/29.

               16

               Sukladno članku 1. stavku 1. prvoj rečenici drugom slučaju Preisangabenverordnunga (Pravilnik o isticanju cijena, BGBl. 1985 I, str. 580., u daljnjem tekstu: PAngV), onaj tko u svojstvu prodavatelja proizvoda obavlja oglašavanje potrošačima s isticanjem cijene mora navesti konačnu cijenu koju treba platiti tako da uključi porez na dodanu vrijednost (PDV) kao i druge sastavne dijelove cijene.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               17

               Citroën Commerce u novinama Nürnberger Nachrichten, u izdanju od 30. ožujka 2011., objavio je oglas koji se odnosi na motorno vozilo marke Citroën sljedećeg sadržaja: „na primjer Citroën C4 VTI 120 Exclusive: 21.800 [eura]1” i „maksimalno sniženje cijene 6170 [eura]1”. Bilješka „1” upućivala je na sljedeće navode, koji su se nalazili na dnu tog oglasa: „cijena uvećana za 790 [eura] troškova prijevoza. Ponuda namijenjena pojedincima vrijedi za sva vozila Citroën C4 [...] naručena do 10. travnja 2011. [...]”. Ukupna cijena, koja uključuje troškove prijevoza vozila od proizvođača do prodavatelja (Überführungskosten) i koje klijent mora snositi prilikom kupnje takvog vozila, nije bila navedena u tom oglasu.

               18

               ZLW podnio je Landgerichtu Köln (Regionalni sud u Kölnu, Njemačka) zahtjev za prestanak navedenog oglašavanja društva Citroën Commerce, s obrazloženjem da nije sadržavalo konačnu cijenu u koju su uključeni troškovi prijevoza.

               19

               Presudom od 11. siječnja 2012. Landgericht Köln (Regionalni sud u Kölnu) prihvatio je taj zahtjev.

               20

               Citroën Commerce podnio je žalbu protiv te odluke Oberlandesgerichtu Düsseldorf (Viši regionalni sud u Düsseldorfu, Njemačka). Presudom od 21. rujna 2012. taj je sud odbio žalbu.

               21

               Landgericht Köln (Regionalni sud u Kölnu) i Oberlandesgericht Düsseldorf (Viši regionalni sud u Düsseldorfu) smatrali su da je predmetno oglašavanje, zbog neisticanja konačne cijene, bilo protivno odredbama UWG‑a i PAngV‑a.

               22

               Citroën Commerce protiv presude Oberlandesgerichta Düsseldorf (Viši regionalni sud u Düsseldorfu) podnio je reviziju Bundesgerichtshofu (Savezni vrhovni sud, Njemačka).

               23

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da javnost troškove prijevoza vozila od proizvođača do prodavatelja ne doživljava kao dodatni trošak prijevoza, već kao sastavni dio konačne cijene vozila. Odvojeno upućivanje na te troškove bilo bi opravdano samo kad klijent može odabrati između osobnog preuzimanja vozila kod proizvođača i prijevoza tog vozila do prodavatelja ili kad utvrđenje visine tih troškova ne bi bilo moguće te kad bi bili različiti od slučaja do slučaja. Međutim, u glavnom postupku ti uvjeti nisu ispunjeni.

               24

               U tim je okolnostima Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Predstavlja li oglašavanje proizvoda s isticanjem cijene koju za njega treba platiti ponudu u smislu članka 1. Direktive 98/6?
                        U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje:

                        2.

                        Mora li prodajna cijena, koju treba navesti u skladu s člankom 1. i člankom 3. stavkom 1. prvom rečenicom Direktive 98/6 prilikom ponude u smislu članka 1., uključivati i obvezno nastale troškove prijevoza motornog vozila od proizvođača do prodavača?
                        U slučaju niječnog odgovora na prvo ili drugo pitanje:

                        3.

                        Mora li ‚cijena koja uključuje poreze’, koju prilikom poziva na kupnju u smislu članka 2. točke (i) Direktive 2005/29 treba navesti u skladu s njezinim člankom 7. stavkom 4. točkom (c) prvim slučajem, u slučaju motornog vozila uključivati i obvezno nastale troškove prijevoza vozila od proizvođača do prodavača?”

         O prethodnim pitanjima

               25

               Svojim pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita Sud treba li članak 1. i članak 3. stavak 1. Direktive 98/6 te članak 7. stavak 4. točku (c) Direktive 2005/29 tumačiti na način da troškovi prijevoza motornog vozila od proizvođača do prodavatelja koje treba snositi potrošač moraju biti uključeni u prodajnu cijenu vozila navedenu u oglasu trgovca.

               26

               Uvodno valja navesti da je, sukladno njezinu članku 1., svrha Direktive 98/6 odrediti oznake prodajne cijene i cijene po jedinici mjere proizvoda ponuđenih od strane trgovaca potrošačima s ciljem boljeg informiranja potrošača i lakše usporedbe cijena.

               27

               U tom pogledu, kao što je to navedeno u uvodnoj izjavi 12. te direktive, njome se osiguravaju homogeni i transparentni podaci koji će biti od koristi svim potrošačima u kontekstu unutarnjeg tržišta.

               28

               Kako bi se osigurala ta homogenost i transparentnost podataka o cijeni, člankom 3. stavkom 1. navedene direktive traži se navođenje prodajne cijene za sve proizvode koje trgovci nude potrošačima, s time da je prodajna cijena definirana, sukladno članku 2. točki (a) iste direktive, kao konačna cijena za jedinicu proizvoda ili određenu količinu proizvoda koja uključuje PDV i sve druge poreze.

               29

               Primjenjivost Direktive 98/6 u odnosu na oglašavanje s isticanjem prodajne cijene proizvoda proizlazi iz njezina članka 3. stavka 4.

               30

               U tom pogledu valja navesti da, iako potonjom odredbom nije predviđena opća obveza navođenja prodajne cijene, u pogledu oglašavanja poput onoga u glavnom postupku – u kojem se navode posebnosti nuđenog proizvoda te cijena koja u očima potrošača koji je prosječno obaviješten i koji postupa s uobičajenom pažnjom i opreznošću odgovara prodajnoj cijeni tog proizvoda kao i datum do kojeg „ponuda” koja je upućena pojedincima ostaje valjana – takav potrošač može smatrati kao da se radi o ponudi trgovca o prodaji navedenog proizvoda pod uvjetima navedenima u oglasu. U takvom slučaju navedena cijena mora ispuniti zahtjeve Direktive 98/6.

               31

               Posebno, ta cijena mora biti prodajna cijena proizvoda o kojem je riječ, odnosno njegova konačna cijena u smislu članka 2. točke (a) Direktive 98/6. Konačna cijena omogućuje potrošaču da procijeni i usporedi cijenu navedenu u oglasu s cijenom drugih sličnih proizvoda te da stoga, sukladno uvodnoj izjavi 6. te direktive, bude informiran i donese odluku na temelju jednostavnih usporedbi.

               32

               Sud koji je uputio zahtjev treba provjeriti jesu li svi elementi navedeni u točki 30. ove presude ispunjeni.

               33

               Točno je da je u presudi od 10. srpnja 2014., Komisija/Belgija (C‑421/12, EU:C:2014:2064, t. 59.) Sud podsjetio da cilj Direktive 98/6 nije zaštita potrošača u području naznačivanja cijena, načelno ili kada se radi o ekonomskoj stvarnosti oglašavanja sniženja cijena, već zaštita u materiji naznačivanja cijena proizvoda pozivanjem na različite vrste mjernih jedinica.

               34

               Međutim, Sud je navedeno izložio samo kao odgovor na argument Kraljevine Belgije, koja je htjela dokazati da belgijsko zakonodavstvo prema kojem oglašavanje smanjenja cijena mora ispuniti određene vremenske zahtjeve potpada pod područje primjene Direktive 98/6.

               35

               Takvo pitanje očito je različito od onoga o kojem se raspravlja u ovom postupku, koji se odnosi na utvrđenje različitih elemenata koji se moraju uključiti prilikom isticanja prodajne cijene u smislu članka 2. točke (a) Direktive 98/6.

               36

               U odnosu na te elemente, valja navesti da, uz činjenicu da ta prodajna cijena mora obuhvatiti PDV i sve druge poreze, ona mora općenito predstavljati konačnu cijenu za jedinicu proizvoda ili određenu količinu proizvoda.

               37

               Kao konačna cijena, prodajna cijena mora obvezno uključiti neizbježne i predvidljive elemente cijene, elemente koji obvezno idu na teret potrošača i koji predstavljaju novčanu protučinidbu za stjecanje odnosnog proizvoda (vidjeti po analogiji presudu od 18. rujna 2014., Vueling Airlines, C‑487/12, EU:C:2014:2232, t. 36.).

               38

               Slijedom toga, u slučaju da trgovac koji prodaje proizvod traži od potrošača da snosi troškove prijevoza tog proizvoda od proizvođača do tog trgovca‑prodavatelja, zbog čega te troškove, koji su uostalom nepromjenjivi, obvezno snosi potrošač, oni predstavljaju element prodajne cijene u smislu članka 2. točke (a) Direktive 98/6.

               39

               To je osobito slučaj kada potrošač ide u poslovne prostorije trgovca kako bi preuzeo motorno vozilo koje je od njega kupio, a koje je proizvedeno u drugom poslovnom postrojenju. U takvoj situaciji troškove prijevoza tog vozila od proizvođača do trgovca‑prodavatelja obično snosi taj potrošač.

               40

               Ti troškovi prijevoza, koje obvezno snosi potrošač, moraju se razlikovati od dodatnih troškova transporta ili dostave kupljenog proizvoda do mjesta koje je odabrao potrošač, s obzirom na to da se taj dodatni trošak ne može kvalificirati kao neizbježan i predvidljiv element cijene.

               41

               Stoga, ako se ostvari situacija iz točke 30. ove presude, cijena proizvoda čiju prodaju trgovac nudi potrošaču u oglasu koji se odnosi na taj proizvod mora obuhvatiti troškove prijevoza tog proizvoda od proizvođača do trgovca kad ih obvezno snosi potrošač.

               42

               U odnosu na primjenu Direktive 2005/29, valja podsjetiti da, sukladno njezinu članku 3. stavku 4., u slučaju proturječja između odredaba te direktive i drugih pravila Unije o specifičnim aspektima nepoštene poslovne prakse, ta druga pravila imaju prednost i primjenjuju se na te specifičnosti.

               43

               Točno je da se Direktiva 2005/29, sukladno svojem članku 3. stavku 1., primjenjuje na nepoštenu poslovnu praksu prema potrošačima, kako je utvrđena u njezinu članku 5., prije, tijekom i nakon posla u vezi s proizvodom. U članku 2. točki (d) navedene direktive nepoštena poslovna praksa definirana je kao „svaka radnja, izostavljanje, tijek postupanja ili zastupanja, tržišno komuniciranje uključujući oglašavanje i stavljanje proizvoda na tržište koje izvrši trgovac, a u izravnoj je vezi s promocijom, prodajom ili dobavljanjem proizvoda potrošačima” (vidjeti presudu od 16. srpnja 2015., Abcur, C‑544/13 i C‑545/13, EU:C:2015:481, t. 73.).

               44

               Međutim, valja navesti da su Direktivom 98/6 uređeni specifični aspekti, u smislu članka 3. stavka 4. Direktive 2005/29, poslovne prakse koja se može kvalificirati kao nepoštena u odnosima između trgovaca i potrošača, i to osobito onima koji su povezani s isticanjem prodajne cijene proizvoda u ponudama i oglašavanju.

               45

               U tim okolnostima, s obzirom na to da je aspekt poslovne prakse koji se odnosi na prodajnu cijenu navedenu u oglasu, poput onog u glavnom postupku, uređen Direktivom 98/6, u odnosu na taj aspekt ne može se primijeniti Direktiva 2005/29.

               46

               Stoga nije potrebno tumačiti članak 7. stavak 4. točku (c) Direktive 2005/29.

               47

               Imajući u vidu sva prethodna razmatranja, na upućena pitanja valja odgovoriti tako da se članak 3. Direktive 98/6, u vezi s njezinim člankom 1. i člankom 2. točkom (a), treba tumačiti na način da troškovi prijevoza motornog vozila od proizvođača do prodavatelja koje snosi potrošač moraju biti uključeni u prodajnu cijenu tog vozila navedenu u oglasu trgovca kad, imajući u vidu sva njegova obilježja, taj oglas kod potrošača stvara dojam o ponudi koja se odnosi na to vozilo. Sud koji je uputio zahtjev treba provjeriti jesu li svi ti uvjeti ispunjeni.

         Troškovi

               48

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                     Članak 3. Direktive Europskog parlamenta i Vijeća 98/6/EZ od 16. veljače 1998. o zaštiti potrošača prilikom isticanja cijena proizvoda ponuđenih potrošačima, u vezi s njezinim člankom 1. i člankom 2. točkom (a), treba tumačiti na način da troškovi prijevoza motornog vozila od proizvođača do prodavatelja koje snosi potrošač moraju biti uključeni u prodajnu cijenu tog vozila navedenu u oglasu trgovca kad, imajući u vidu sva njegova obilježja, taj oglas kod potrošača stvara dojam o ponudi koja se odnosi na to vozilo. Sud koji je uputio zahtjev treba provjeriti jesu li svi ti uvjeti ispunjeni.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Suda (deveto vijeće) od 23. travnja 2015.#Europska komisija protiv Republike Bugarske.#Povreda obveze države članice – Elektroničke komunikacijske mreže i usluge – Direktive 2002/20/EZ, 2002/21/EZ i 2002/77/EZ – Prava korištenja zemaljskih digitalnih frekvencija radiofrekvencijskog spektra – Poziv na podnošenje zahtjeva – Kriteriji za odabir ponuditelja – Proporcionalnost – Posebna prava.#Predmet C-376/13.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 13. lipnja 2013.#Galin Kostov protiv Direktor na Direktsia „Obzhalvane i upravlenie na izpalnenieto“ Varna pri Tsentralno upravlenie na Natsionalnata agentsia za prihodite.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Administrativen sad - Varna.#Predmet C-62/12.


Presuda Službeničkog suda (prvo vijeće) od 2010. lipanj 29.#Jacqueline Goddijn protiv Europski policijski ured (Europol).#Predmet F-39/09.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 30. rujna 2015.#Eugenia Mocek, Jadwiga Wenta KAJMAN Firma Handlowo-Usługowo-Produkcyjna protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Zajednice KAJMAN – Raniji figurativni žig zajednice koji prikazuje krokodila – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Zahtjevi intervenijenta za poništenje i preinaku – Članak 134. stavak 3. Poslovnika od 2. svibnja 1991.#Predmet T-364/13.


Presuda Prvostupanjskog suda (prvo vijeće) od 23. rujna 2009. # Evets Corp. protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice. # Spojeni predmeti T-20/08 i T-21/08.


Presuda Suda (deveto vijeće) od 21. ožujka 2013. # Europska komisija protiv Talijanske Republike. # Povreda obveze države članice. # Predmet C-613/11.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 15. srpnja 2004.#Komisija Europskih zajednica protiv Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske.#Povreda obveze države članice - Direktiva 75/439/EEZ.#Predmet C-424/02.


Presuda Suda (deveto vijeće) od 7. studenoga 2013.#Grčka Republika protiv Europske komisije.#Žalba – EFSJP – Komponenta za jamstva – Poravnanje računa agencija za plaćanja određenih država članica u pogledu troškova financiranih iz Fonda – Iznosi čiji se povrat može tražiti od Helenske Republike zbog izostanka povrata u predviđenim rokovima – Iskrivljavanje dokaza.#Predmet C-547/12 P.