title: Presuda Suda (osmo vijeće) od 31. siječnja 2018.#Paweł Hofsoe protiv LVM Landwirtschaftlicher Versicherungsverein Münster AG.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Sąd Okręgowy w Szczecinie.#Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Sudska nadležnost i izvršenje sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima – Uredba (EU) br. 1215/2012 – Članak 11. stavak 1. točka (b) i članak 13. stavak 2. – Nadležnost u predmetima osiguranja – Područje primjene ratione personae – Pojam ‚oštećena stranka’ – Profesionalni subjekt u sektoru osiguranja – Isključenost.#Predmet C-106/17.

text:
         PRESUDA SUDA (osmo vijeće)
      31. siječnja 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Sudska nadležnost i izvršenje sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima – Uredba (EU) br. 1215/2012 – Članak 11. stavak 1. točka (b) i članak 13. stavak 2. – Nadležnost u predmetima osiguranja – Područje primjene ratione personae – Pojam ‚oštećena stranka’ – Profesionalni subjekt u sektoru osiguranja – Isključenost”
      U predmetu C‑106/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Sąd Okręgowy w Szczecinie (Okružni sud u Szczecinu, Poljska), odlukom od 30. siječnja 2017., koju je Sud zaprimio 28. veljače 2017., u postupku

         Paweł Hofsoe

      protiv

         LVM Landwirtschaftlicher Versicherungsverein Münster AG,

      SUD (osmo vijeće),
      u sastavu: J. Malenovský, predsjednik vijeća, D. Šváby (izvjestitelj) i M. Vilaras, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Bobek,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za LVM Landwirtschaftlicher Versicherungsverein Münster AG, M. Siewiera‑Misiuda, radca prawny,

               –

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               –

               za portugalsku vladu, L. Inez Fernandes, M. Figueiredo i P. Lacerda, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, M. Heller i A. Stobiecka‑Kuik, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 11. stavka 1. točke (b) i članka 13. stavka 2. Uredbe (EU) br. 1215/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2012., L 351, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 289. i ispravci SL 2014., L 160, str. 40. i SL 2016., L 202, str. 57.)

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Paweła Hofsoea i društva LVM Landwirtschaftlicher Versicherungsverein Münster AG (u daljnjem tekstu: LVM) sa sjedištem u Münsteru (Njemačka), vezano uz naplatu tražbine od strane prvonavedenog s osnove naknade štete iz osiguranja na teret drugonavedenog pred poljskim sudovima.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

         Uredba br. 1215/2012

               3

               Uredba br. 1215/2012 u uvodnim izjavama 15. i 18. određuje:

                        „(15)

                        Pravila o nadležnosti trebala bi biti što je moguće više predvidiva i zasnovana na načelu da se nadležnost općenito temelji na domicilu tuženika. Nadležnost bi uvijek trebala postojati na temelju toga, osim u nekim točno određenim slučajevima u kojima glavni predmet spora ili autonomija stranaka jamče drukčije povezane čimbenike. Samostalno se mora utvrditi domicil pravne osobe, kako bi se zajednička pravila učinila transparentnijima i izbjegli sukobi nadležnosti.

                  […]

                        (18)

                        U pogledu osiguranja, u potrošačkim ugovorima i ugovorima o radu, slabija stranka bi trebala biti zaštićena pravilima o nadležnosti koja su povoljnija za njene interese od općih pravila.”

               4

               Poglavlje II. te uredbe, posvećeno pravilima o nadležnosti, uključuje odjeljak 1. naslovljen „Opće odredbe”, koji se sastoji od članaka 4. do 6.

               5

               U članku 4. stavku 1. te uredbe predviđa se:
               „Podložno ovoj Uredbi, osobe s domicilom u državi članici, bez obzira na njihovo državljanstvo, tuže se pred sudovima te države članice.”

               6

               Prema članku 5. stavku 1. iste uredbe:
               „Osobe koje imaju domicil u državi članici mogu biti tužene pred sudovima druge države članice, samo na temelju pravila iz odjeljaka 2. do 7. ovog poglavlja.”

               7

               Pravila o nadležnosti u predmetima osiguranja uređenima odjeljkom 3. poglavlja II. Uredbe br. 1215/2012 navode se u člancima 10. do 16. te uredbe.

               8

               U članku 11. stavku 1. te uredbe određuje se:
               „Osiguravatelj s domicilom u državi članici može biti tužen:
               […]

                        (b)

                        u drugoj državi članici, u slučaju tužbi koje podnose ugovaratelj osiguranja, osiguranik ili korisnik osiguranja, pred sudovima mjesta u kojem tužitelj ima domicil […]

                  […]”

               9

               Članak 13. stavak 2. navedene uredbe glasi kako slijedi:
               „Članci 10., 11. i 12. primjenjuju se na tužbe koje podigne oštećena stranka izravno protiv osiguravatelja, ako je takva izravna tužba dopuštena.”

               10

               Pravila o nadležnosti za potrošačke ugovore navode se u člancima 17. do 19. iste uredbe.

               11

               Prema članku 17. stavku 1. Uredbe br. 1215/2012:
               „U pitanjima u vezi ugovora kojeg sklapa osoba, potrošač, u svrhu koja se može smatrati da je izvan njegove profesionalne ili gospodarske djelatnosti, nadležnost se utvrđuje ovim Odjeljkom, ne dovodeći u pitanje članak 6. i točku 5. članka 7., ako:

                        (a)

                        je riječ o ugovoru o kupoprodaji robe s obročnom otplatom cijene;

                        (b)

                        je riječ o ugovoru o zajmu s obročnom otplatom ili o ugovoru o bilo kakvom drugom obliku kredita, sklopljen[om] za financiranje prodaje robe;

                        (c)

                        u svim drugim slučajevima, ako je ugovor sklopljen s osobom koja obavlja trgovačku ili profesionalnu djelatnost u državi članici u kojoj potrošač ima domicil, ili ako na bilo koji način usmjerava svoje djelatnosti u tu državu članicu ili više država uključujući tu državu članicu, ugovor spada u okvir te djelatnosti.”

               12

               Člankom 81. te uredbe predviđeno je da se ona „primjenjuje […] od 10. siječnja 2015., osim članaka 75. i 76., koji se primjenjuju od 10. siječnja 2014.”

            Poljsko pravo

               13

               Člankom 509. Ustawa Kodeks cywilny (Zakon o Građanskom zakoniku) od 23. travnja 1964., u tekstu koji se primjenjuje u predmetu iz glavnog postupka (Dz. U. iz 1964., br. 16 stavka 93, u verziji objavljenoj u Dz. U. iz 2016. stavka 380; u daljnjem tekstu: Građanski zakonik), određuje se:
               „§ 1.   Vjerovnik može bez dužnikova pristanka tražbinu prenijeti na treću osobu (ustup tražbine), osim ako to nije u suprotnosti sa zakonom, ugovornim ograničenjima ili naravi obveze.
               § 2.   Prijenos tražbine podrazumijeva ustup svih s njome povezanih prava, posebno u pogledu zateznih kamata.”

               14

               Prema članku 822. stavku 4. tog zakonika:
               „Osoba koja ima pravo na naknadu štete nastale zbog događaja koji je obuhvaćen osiguranjem od građanskopravne odgovornosti može izravno podići tužbu protiv osiguravatelja.”

               15

               Člankom 20. stavkom 1. Ustawa o ubezpieczeniach obowiązkowych, Ubezpieczeniowym Funduszu Gwarancyjnym i Polskim Biurze Ubezpieczycieli Komunikacyjnych (Zakon o obveznom osiguranju, Jamstvenom fondu za osiguranja i Poljskom uredu osiguravatelja rizika u automobilskom prometu) od 22. svibnja 2003. (Dz. U. iz 2003., br. 124, stavka 1152), predviđa se:
               „Tužba za naknadu štete koja proizlazi iz ugovorâ o obveznom osiguranju ili obuhvaća tražbinu na temelju tog osiguranja može se podnijeti sukladno pravilima o općoj nadležnosti, odnosno pred sudom na čijem području ima prebivalište ili sjedište oštećenik ili pravni sljednik sukladno ugovoru o osiguranju.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               16

               Dana 4. srpnja 2014. vozilo u vlasništvu fizičke osobe s prebivalištem u Poljskoj oštećeno je u prometnoj nezgodi koja se dogodila u Njemačkoj. Nezgodu je prouzročila njemačka državljanka osigurana kod LVM‑a.

               17

               Vlasnik tog vozila potom je 12. srpnja 2014. sklopio ugovor o najmu zamjenskog vozila na neodređeno vrijeme. Uzimajući u obzir cijenu od 200 poljskih zlota (PLN) (oko 47,50 eura) dnevno i s obzirom na to da je najam bio produljivan do 22. rujna 2014., troškovi naknade za najam dosegnuli su 14600 zlota (oko 3465 eura).

               18

               Međutim, društvo koje u Poljskoj zastupa LVM tu je osobu obeštetilo samo u visini od 2800 zlota (oko 665 eura).

               19

               Kako bi dobila preostalih 11800 zlota (oko 2800 eura), ta je osoba potom 22. rujna 2014. sklopila ugovor o ustupu tražbine prema kojem je ustupila svoje pravo na naknadu štete P. Hofsoeu koji obavlja svoju poslovnu djelatnost u Szczecinu (Poljska).

               20

               U okviru te djelatnosti P. Hofsoe sam se pobrinuo da na temelju ustupa ugovorne tražbine od osiguravatelja naplati naknadu štete s kamatama na koju je oštećenik imao pravo.

               21

               Dana 2. veljače 2015. P. Hofsoe je na temelju ugovora o ustupu tražbine spomenutog u točki 19. ove presude pokrenuo postupak pred Sądom Rejonowy Szczecin‑Centrum w Szczecinie (Općinski sud Szczecin‑centar u Szczecinu, Poljska) tražeći ponajprije da se LVM‑u naloži isplata iznosa od 11800 zlota (oko 2800 eura) na ime naknade štete s kamatama, radi pokrivanja troškova najma zamjenskog vozila.

               22

               Radi utvrđivanja nadležnosti tog suda kao suda na čijem se području nalazi oštećenikovo prebivalište, P. Hofsoe pozvao se na članak 20. Zakona o obveznom osiguranju, Jamstvenom fondu za osiguranja i Poljskom uredu osiguravatelja rizika u automobilskom prometu od 22. svibnja 2003. i na presudu Suda od 13. prosinca 2007., FBTO Schadeverzekeringen (C‑463/06, EU:C:2007:792).

               23

               Pozivajući se na članak 9. stavak 1. u vezi s člankom 11. stavkom 2. Uredbe br. 44/2001, LVM je s druge strane osporavao nadležnost tog poljskog suda. Tvrdio je naime da se izraz „oštećena stranka” u smislu članka 11. stavka 2. navedene uredbe mora doslovno tumačiti te da ga P. Hofsoe stoga ne može tužiti pred poljskim sudom u svojstvu stjecatelja oštećenikove tražbine.

               24

               Međutim, Sąd Rejonowy Szczecin‑Centrum w Szczecinie (Općinski sud Szczecin‑centar u Szczecinu) u odluci od 13. svibnja 2015. proglasio se nadležnim.

               25

               U potporu žalbi koju je protiv te odluke uložio sudu koji je uputio zahtjev, dakle Sądu Okręgowy w Szczecinie (Okružni sud u Szczecinu, Poljska), LVM prije svega tvrdi da je prvostupanjski sud zanemario članak 13. stavak 2. u vezi s člankom 11. stavkom 1. točkom (b) Uredbe br. 1215/2012 kada je suprotno stajalištu koje proizlazi iz uvodnih izjava 15. i 18. navedene uredbe i sudske prakse Suda zaključio da P. Hofsoea treba smatrati slabijom strankom u sporu. Smatra međutim da se potonji kao takav ne može smatrati oštećenikom, već profesionalnim subjektom koji se bavi naplatom tražbina s osnove naknade štete od osiguravajućih kompanija. Nadalje, budući da se radi o iznimci od općeg pravila o nadležnosti iz članka 4. stavka 1. Uredbe br. 1215/2012, članak 13. stavak 2. te uredbe treba usko tumačiti.

               26

               P. Hofsoe s druge strane tvrdi da određivanje sudske nadležnosti prema mjestu prebivališta ugovaratelja osiguranja, osiguranika ili korisnika, predviđeno odredbom članka 9. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 44/2001, koju je zamijenio članak 11. stavak 1. točka (b) Uredbe br. 1215/2012 (u daljnjem tekstu: forum actoris), nije rezervirano isključivo za osobu koja je izravno oštećena, pa se stoga stjecatelj oštećenikove tražbine na njega također može pozvati.

               27

               Sud koji je uputio zahtjev smatra potrebnim obratiti se Sudu s obzirom na činjenicu da područje primjene ratione personae određivanja nadležnosti predviđenog člankom 11. stavkom 1. točkom (b) Uredbe br. 1215/2012 u konkretnom slučaju ovisi o tumačenju pojma „oštećena stranka” u smislu članka 13. stavka 2. te uredbe. Naime, nadležnost suda koji je uputio zahtjev bit će ustanovljena samo ako se utvrdi da pojam „oštećena stranka” obuhvaća profesionalnog subjekta u sektoru osiguranja kao stjecatelja tražbine s osnove naknade štete koju izravno oštećena osoba ima prema osiguravatelju vozila koje je prouzrokovalo cestovnu nezgodu.

               28

               U tom smislu, sud koji je uputio zahtjev navodi da sukladno članku 509. stavku 2. Građanskog zakonika „[p]rijenos tražbine podrazumijeva ustup svih s njome povezanih prava”. Smatra da u tim okolnostima ustup tražbine mora podrazumijevati i ustup prava na određivanje suda. Tvrdi da takvo tumačenje doprinosi ispunjavanju cilja zaštite slabije strane na kojem se temelje pravila o posebnoj nadležnosti primjenjiva u području osiguranja.

               29

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da se pojam „oštećena stranka” u smislu članka 11. stavka 2. Uredbe br. 44/2001, a time i članka 13. stavka 2. Uredbe br. 1215/2012, odnosi kako na osobu koja je izravno pretrpjela štetu tako i na osobu koja je štetu pretrpjela samo neizravno. Tvrdi da taj pojam stoga treba proširiti na subjekte koji kao fizičke osobe obavljaju profesionalnu djelatnost naplate tražbina s osnove naknade štete od osiguravajućih kompanija, na temelju ugovorâ o ustupu tražbine sklopljenih s izravno oštećenim osobama. To se rješenje po mišljenju suda koji je uputio zahtjev nameće tim više što u konkretnom slučaju postoji očita neravnoteža, s ekonomskog i organizacijskog gledišta, između položaja P. Hofsoea i položaja osiguravatelja kao pravne osobe čije su mogućnosti u tom smislu mnogo veće.

               30

               Tvrdi dakle da taj konkretni pristup prema pojedinim situacijama stranaka iz glavnog postupka upućuje na razliku između činjenica u pozadini spora iz glavnog postupka i činjenica koje su rezultirale presudama od 17. rujna 2009., Vorarlberger Gebietskrankenkasse (C‑347/08, EU:C:2009:561) i od 26. svibnja 2005., GIE Réunion européenne i dr. (C‑77/04, EU:C:2005:327).

               31

               Sud koji je uputio zahtjev primjećuje međutim da se tumačenjem članka 13. stavka 2. u vezi s člankom 11. stavkom 1. točkom (b) Uredbe br. 1215/2012 koje predlaže, zadire u načelo uskog tumačenja iznimki i posebno članak 5. stavak 1. u vezi s uvodnom izjavom 15. te uredbe.

               32

               U tom je kontekstu Sąd Okręgowy w Szczecinie (Okružni sud u Szczecinu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li upućivanje iz članka 13. stavka 2. Uredbe br. 1215/2012 na članak 11. stavak 1. točku (b) te uredbe tumačiti na način da fizička osoba koja se kao poduzetnik bavi, među ostalim, naplatom naknade štete od osiguravatelja, pozivajući se pritom na ugovorno stjecanje tražbine od izravno oštećene osobe, može podnijeti tužbu glede te tražbine protiv osiguravatelja od građanskopravne odgovornosti osobe odgovorne za prometnu nezgodu koji ima sjedište u državi članici koja nije država članica u kojoj ima prebivalište oštećenik, pred sudom države članice oštećenikova prebivališta?”

         O prethodnom pitanju

               33

               Sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita treba li članak 13. stavak 2. u vezi s člankom 11. stavkom 1. točkom (b) Uredbe 1215/2012 tumačiti na način da se on primjenjuje na fizičku osoba čija je profesionalna djelatnost, među ostalim, naplata tražbina s osnove naknade štete od osiguravatelja, koja se poziva na ugovor o ustupu tražbine sklopljen sa žrtvom prometne nezgode radi određivanja građanskopravne odgovornosti osiguravatelja osobe odgovorne za tu nezgodu, čije se sjedište nalazi u državi članici različitoj od one u kojoj ima prebivalište oštećenik, pred sudom te potonje države članice.

               34

               Uvodno treba reći da je iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku razvidno, prvo, da s obzirom na to da je P. Hofsoe tužbu iz glavnog postupka podnio 4. veljače 2015., dakle nakon 10. siječnja 2015., Uredba br. 1215/2012 primjenjuje se sukladno njezinu članku 81.

               35

               Drugo, članak 822. stavak 4. Građanskog zakonika osobi koja ima pravo na naknadu štete daje mogućnost podizanja izravne tužbe protiv osiguravatelja, što sukladno članku 13. stavku 2. Uredbe br. 1215/2012 ima za posljedicu da postaju primjenjivi članci 10. do 12. te uredbe.

               36

               Treće, budući da članak 11. stavak 1. točka (b) i članak 13. stavak 2. Uredbe br. 1215/2012 u osnovi preuzimaju formulacije iz članka 9. stavka 1. točke (b) odnosno članka 11. stavka 2. Uredbe br. 44/2001, tumačenje koje je Sud dao u pogledu odredaba te potonje uredbe vrijedi i za istovjetne odredbe Uredbe br. 1215/2012 (vidjeti po analogiji presude od 21. svibnja 2015., CDC Hydrogen Peroxide, C‑352/13, EU:C:2015:335, t. 60. i od 21. siječnja 2016., SOVAG, C‑521/14, EU:C:2016:41, t. 43.).

               37

               Četvrto, važno je također podsjetiti da je Sud zaključio da je cilj upućivanja iz članka 13. stavka 2. Uredbe br. 1215/2012 dodati na popis podnositeljâ zahtjeva, sadržan u članku 11. stavku 1. točki (b) te uredbe, osobe koje su pretrpjele štetu a da krug tih osoba ne bude ograničen na one koje su je pretrpjele izravno (presuda od 20. srpnja 2017., MMA IARD, C‑340/16, EU:C:2017:576, t. 33. i navedena sudska praksa).

               38

               Tako forum actoris treba proširiti na nasljednike osiguranika te na poslodavca koji je obustavio plaću zaposlenika za vrijeme trajanja bolovanja korištenog nakon prometne nezgode koju je pretrpio njegov zaposlenik (presude od 17. rujna 2009., Vorarlberger Gebietskrankenkasse, C‑347/08, EU:C:2009:561, t. 44. i od 20. srpnja 2017., MMA IARD, C‑340/16, EU:C:2017:576, t. 35.).

               39

               Te se odluke temelje na obrazloženju da je, s jedne strane, cilj odredbi navedenih u odjeljku 3. poglavlja II. Uredbe br. 1215/2012 zaštita slabije strane pravilima o nadležnosti koja više pogoduju njezinim interesima nego opća pravila i, s druge strane, da bi stjecatelj prava izravno oštećene osobe, za kojeg se i samog može smatrati da je slaba strana, morao moći iskoristiti posebna pravila o sudskoj nadležnosti definirana odredbama članka 11. stavka 1. točke (b) u vezi s člankom 13. stavkom 2. Uredbe br. 1215/2012 (vidjeti u tom smislu presudu od 17. rujna 2009., Vorarlberger Gebietskrankenkasse, C‑347/08, EU:C:2009:561, t. 40. i 44.).

               40

               Međutim, izuzeci od načela određivanja nadležnosti prema forumu tuženika moraju biti iznimka i usko se tumačiti (vidjeti u tom smislu presude od 17. lipnja 1992., Handte, C‑26/91, EU:C:1992:268, t. 14.; od 19. siječnja 1993., Shearson Lehman Hutton, C‑89/91, EU:C:1993:15, t. 14. do 17.; od 13. srpnja 2000., Group Josi, C‑412/98, EU:C:2000:399, t. 49. i 50. te od 17. rujna 2009., Vorarlberger Gebietskrankenkasse, C‑347/08, EU:C:2009:561, t. 36. do 39.).

               41

               U tim okolnostima, zaštitna funkcija koju ispunjava članak 13. stavak 2. u vezi s člankom 11. stavkom 1. točkom (b) Uredbe br. 1215/2012 znači da se primjena posebnih pravila o nadležnosti predviđenih tim odredbama ne smije širiti na osobe za koje ta zaštita nije opravdana (vidjeti u tom smislu presude od 13. srpnja 2000., Group Josi, C‑412/98, EU:C:2000:399, t. 65. i 66.; od 26. svibnja 2005., GIE Réunion européenne i dr., C‑77/04, EU:C:2005:327, t. 20. i od 17. rujna 2009., Vorarlberger Gebietskrankenkasse, C‑347/08, EU:C:2009:561, t. 41.).

               42

               Iz toga slijedi da nikakva posebna zaštita nije opravdana u odnosima između profesionalnih subjekata u sektoru osiguranja jer se ni za jednog od njih ne može smatrati da se nalazi u slabijem položaju u odnosu na drugoga (vidjeti u tom smislu presude od 26. svibnja 2005., GIE Réunion européenne i dr., C‑77/04, EU:C:2005:327, t. 20.; od 17. rujna 2009., Vorarlberger Gebietskrankenkasse, C‑347/08, EU:C:2009:561, t. 42. i od 21. siječnja 2016., SOVAG, C‑521/14, EU:C:2016:41, t. 30. i 31.).

               43

               Stoga, osoba poput P. Hofsoea, koja obavlja profesionalnu djelatnost naplate tražbina s osnove naknade štete iz osiguranja, kao ugovorni stjecatelj tih tražbina, ne može imati pravo na posebnu zaštitu koju predstavlja forum actoris.

               44

               Iako, naravno, kao što se to navodi u uvodnoj izjavi 18. Uredbe br. 1215/2012, odjeljak 3. poglavlja II. te uredbe ima za cilj zaštitu slabije strane pravilima o nadležnosti koja više pogoduju njezinim interesima nego opća pravila, očito je da zahtjev iz glavnog postupka ulazi u okvir odnosa između profesionalnih subjekata i da ne može utjecati na postupovnu situaciju stranke koja se smatra slabijom (vidjeti u tom smislu presudu od 21. siječnja 2016., SOVAG, C‑521/14, EU:C:2016:41, t. 29. i 30.).

               45

               U tom smislu, okolnost da profesionalni subjekt poput P.Hofsoea svoju djelatnost obavlja u okviru male strukture ne može dovesti do zaključka da se radi o strani koja se smatra slabijom od osiguravatelja. Naime, ocjena, u svakom slučaju zasebno, pitanja može li se takav profesionalni subjekt smatrati „slabijom strankom” kako bi bio obuhvaćen pojmom „oštećene stranke” u smislu članka 13. stavka 2. Uredbe br. 1512/2012 dovela bi do opasnosti od pravne nesigurnosti te bi bila protivna cilju navedene uredbe, navedenom u njezinoj uvodnoj izjavi 15., prema kojoj pravila o nadležnosti moraju biti što je moguće više predvidiva (vidjeti u tom smislu presudu od 20. srpnja 2017., MMA IARD, C‑340/16, EU:C:2017:576, t. 34.).

               46

               U prilog takvom tumačenju uostalom ide i cilj na koji se podsjeća u uvodnoj izjavi 15. Uredbe br. 1215/2012, prema kojoj pravila o nadležnosti moraju biti što je moguće više predvidiva i zasnovana na načelu da se nadležnost temelji na domicilu tuženika.

               47

               U tim okolnostima, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 13. stavak 2. u vezi s člankom 11. stavkom 1. točkom (b) Uredbe br. 1215/2012 treba tumačiti na način da se on ne može primijeniti na fizičku osobu čija je profesionalna djelatnost, među ostalim, naplata tražbina s osnove naknade štete od osiguravateljâ, koja se poziva na ugovor o ustupu tražbine sklopljen sa žrtvom prometne nezgode radi određivanja građanskopravne odgovornosti osiguravatelja osobe odgovorne za tu nezgodu, čije se sjedište nalazi u državi članici različitoj od one u kojoj ima prebivalište oštećenik, pred sudom te potonje države članice.

         Troškovi

               48

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (osmo vijeće) odlučuje:

                     Članak 13. stavak 2. u vezi s člankom 11. stavkom 1. točkom (b) Uredbe (EU) br. 1215/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima treba tumačiti na način da se on ne može primijeniti na fizičku osobu čija je profesionalna djelatnost, među ostalim, naplata tražbina s osnove naknade štete od osiguravateljâ, koja se poziva na ugovor o ustupu tražbine sklopljen sa žrtvom prometne nezgode radi određivanja građanskopravne odgovornosti osiguravatelja osobe odgovorne za tu nezgodu, čije se sjedište nalazi u državi članici različitoj od one u kojoj ima prebivalište oštećenik, pred sudom te potonje države članice.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: poljski


title: Presuda Suda (šesto vijeće) od 22. veljače 2018.#Kubota (UK) Limited i EP Barrus Limited protiv Commissioners for Her Majesty's Revenue & Customs.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio First-tier Tribunal (Tax Chamber).#Zahtjev za prethodnu odluku – Zajednička carinska tarifa – Tarifni brojevi – Motorna vozila za prijevoz robe – Podbrojevi 8704 10 10 i 8704 21 91 – Uredba (EU) 2015/221 – Valjanost.#Predmet C-545/16.

text:
         PRESUDA SUDA (šesto vijeće)
      22. veljače 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Zajednička carinska tarifa – Tarifni brojevi – Motorna vozila za prijevoz robe – Podbrojevi 8704 10 10 i 8704 21 91 – Uredba (EU) 2015/221 – Valjanost”
      U predmetu C‑545/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio First‑tier Tribunal (Tax Chamber) (Prvostupanjski sud, Odjel za poreze, Ujedinjena Kraljevina), odlukom od 26. listopada 2016., koju je Sud zaprimio 28. listopada 2016., u postupku

         Kubota (UK) Ltd,

         EP Barrus Ltd

      protiv

         Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs,

      SUD (šesto vijeće),
      u sastavu: J.-C. Bonichot, u svojstvu predsjednika vijeća, S. Rodin (izvjestitelj) i E. Regan, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: L. Hewlett, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 27. rujna 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za društva Kubota (UK) Ltd i EP Barrus Ltd, V. Sloane, barrister, i S. Cock,

               –

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, C. Crane i M. Fell, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, A. Caeiros i J. Hradil, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje tarifnih brojeva 8704 10 10 i 8704 21 91 kombinirane nomenklature (u daljnjem tekstu: KN) iz Priloga I. Uredbi Vijeća (EEZ) br. 2658/87 od 23. srpnja 1987. o tarifnoj i statističkoj nomenklaturi i o Zajedničkoj carinskoj tarifi (SL 1987., L 256, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 12., str. 3.), u verziji koja proizlazi iz Provedbene uredbe Komisije (EU) br. 927/2012 оd 9. listopada 2012. (SL 2012., L 304, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 23., str. 3.), i na ocjenu valjanosti Provedbene uredbe Komisije (EU) 2015/221 od 10. veljače 2015. o razvrstavanju određene robe u kombiniranu nomenklaturu (SL 2015., L 37, str. 1.).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između, s jedne strane, društava Kubota (UK) Ltd i EP Barrus Ltd i, s druge strane, Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs (Porezna i carinska uprava, Ujedinjena Kraljevina), u vezi s tarifnim razvrstavanjem određenih motornih vozila za prijevoz robe koja su ta društva uvezla u Europsku uniju.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               Članak 2. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice (SL 1992., L 302, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 2., str. 110.) propisuje:
               „1.   Carinski propisi Zajednice primjenjuju se jednako na cijelome području Zajednice, osim ako je međunarodnim konvencijama ili običajnim praksama ograničene zemljopisne i gospodarske primjene ili autonomnim mjerama Zajednice predviđeno drugačije.
               2.   Određene odredbe carinskih propisa mogu se također primjenjivati izvan carinskog područja Zajednice u okviru propisa kojima se uređuju posebna područja ili u okviru međunarodnih konvencija.”

               4

               Članak 12. stavak 6. prvi podstavak te uredbe određuje:
               „Osoba kojoj je dana obvezujuća informacija koja prestaje vrijediti prema stavku 5. točki (a) alinejama ii. ili iii. ili točki (b) alinejama ii. ili iii. može se koristiti tom informacijom još tijekom razdoblja od šest mjeseci od dana službene objave ili obavijesti, pod uvjetom da je sklopila obvezujući kupoprodajni ugovor za predmetnu robu na temelju obvezujuće informacije prije usvajanja te tarifne mjere. Međutim, kada je riječ o proizvodima za koje se podnosi potvrda o uvozu, izvozu ili potvrda o utvrđenom predujmu kada se obavljaju carinske formalnosti, razdoblje od šest mjeseci zamjenjuje se razdobljem valjanosti potvrde.”

               5

               KN, uspostavljen Uredbom br. 2658/87, temelji se na Harmoniziranom sustavu nazivlja i brojčanog označavanja robe (u daljnjem tekstu: HS), koji je sastavilo Vijeće za carinsku suradnju, koje je postalo Svjetska carinska organizacija (WCO), a koji je uspostavljen Međunarodnom konvencijom o Harmoniziranom sustavu nazivlja i brojčanog označavanja robe, sklopljenom u Bruxellesu 14. lipnja 1983. Ta je konvencija, zajedno s Protokolom o izmjenama od 24. lipnja 1986., odobrena u ime Europske ekonomske zajednice Odlukom Vijeća 87/369/EEZ od 7. travnja 1987. (SL 1987., L 198, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 6., str. 3.).

               6

               Prvi dio KN‑a sadržava skup uvodnih odredaba. U odsjeku I. tog dijela, koji sadržava opća pravila, u pododsjeku A, naslovljenom „Opća pravila za tumačenje [KN‑a]”, određeno je:
               „Razvrstavanje robe u [KN] uređuju sljedeća načela.
               […]

                        3.

                        Proizvode koje bi se, primjenom općeg pravila 2(b) ili zbog bilo kojeg drugog razloga, na prvi pogled moglo razvrstati u dva ili više tarifnih brojeva, razvrstava se na sljedeći način:

                                 (a)

                                 tarifni broj koji sadrži najodređeniji opis ima prednost u odnosu na tarifne brojeve s općenitijim opisom. Međutim, ako se u nazivu svakog od tih tarifnih brojeva navodi samo dio materijala ili tvari sadržanih u mješavini ili složenoj robi ili samo dio proizvoda pripremljenih u setu za pojedinačnu prodaju, te se tarifne brojeve smatra podjednako određenima u odnosu na predmetnu robu, čak i kada jedan od njih sadrži potpuniji ili određeniji opis robe;

                  […]”

               7

               Tarifni broj 8704 KN‑a podijeljen je kako slijedi:

                           „8704

                           Motorna vozila za prijevoz robe:

                           8704 10

                           – samoistovarna vozila (damperi), konstruirana za rad izvan cestovne mreže:

                           8704 10 10

                           – – s klipnim motorom s unutarnjim izgaranjem na paljenje pomoću kompresije (dizelskim ili poludizelskim) ili s klipnim motorom s unutarnjim izgaranjem na paljenje pomoću svjećica

                           8704 10 90

                           – – ostalo

                           – ostala, s klipnim motorom s unutarnjim izgaranjem na paljenje pomoću kompresije (dizelskim ili poludizelskim):

                           8704 21

                           – – bruto‑mase ne veće od 5 t

                           […]

                           […]

                           – – – – obujma cilindara ne većeg od 2 500 cm3;

                           8704 21 91

                           – – – – – nova

                           […]

                           […]”

               8

               Prilog Uredbi 2015/221, donesen na temelju članka 9. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 2658/87, razvrstava robu iz stupca 1. tablice u prilogu toj uredbi u odgovarajuću oznaku KN navedenu u stupcu 2., u skladu s obrazloženjem navedenim u stupcu 3. spomenute tablice. Tekst tog priloga glasi:

                           „Opis robe

                           Razvrstavanje (oznaka KN)

                           Obrazloženje

                           (1)

                           (2)

                           (3)

                           Novo vozilo za gospodarsku uporabu s pogonom na četiri kotača, s klipnim motorom s unutarnjim izgaranjem na paljenje pomoću kompresije (dizelski), s obujmom cilindara 720 cm3, neto mase (uključujući tekućine) približno 630 kg, sposobnosti vuče priključnog vozila bez kočnice do 750 kg i dimenzija približno 300 × 160 cm.
                           Vozilo ima otvorenu kabinu s dva sjedala (uključujući vozačevo sjedalo) s punim zaštitnim okvirom za slučaj prevrtanja, tovarni prostor koji je izrađen od čvrstog čeličnog okvira s čvrstim ravnim nagibnim sandukom, s ručnim kiperom, kapaciteta 0,4 m3 ili približno 400 kg. Ima veliki razmak od tla (27 cm) i međuosovinski razmak od 198 cm.
                           Opremljen[o] je terenskim gumama za zemljane terene, mokrim disk kočnicama, priključnom napravom i prednjom kukom. Vozilo ima brzinu ograničenu na 25 km/h i veliku sposobnost kočenja.
                           Vozilo je konstruirano za uporabu izvan ceste, osobito na vrlo neravnom terenu. Vozilo je namijenjeno za različite funkcije, npr. za guranje, vuču prikolica, premještanje životinja, prijevoz bilja, kutija, vode i opreme, prijevoz streljiva i prijevoz hrane za životinje.

                           8704 21 91

                           Razvrstavanje se utvrđuje u skladu s općim pravilima 1 i 6 za tumačenje kombinirane nomenklature i nazivima oznaka KN 8704, 8704 21 i 8704 21 91.
                           Vozilo je konstruirano kao višenamjensko vozilo koje se može upotrebljavati za brojne funkcije u različitim uvjetima. Ima objektivna svojstva motornih vozila za prijevoz robe iz tarifnog broja 8704. (Vidjeti također mišljenja o razvrstavanju Harmoniziranog sustava 8704.31/3. i 8704 90/1.)
                           Vozilo nije samoistovarno vozilo (damper) za uporabu izvan cestovne mreže. Vozilo nije čvrsto konstruirano s nagibnim sandukom ili sandukom s dnom koje se otvara, koji je namijenjen prijevozu iskopa ili drugih materijala (vidjeti također napomene s objašnjenjem Harmoniziranog sustava za tarifni broj 8704, šesti stavak, točka (1)). Razvrstavanje proizvoda u tarifni podbroj 8704 10 stoga je isključeno.
                           Stoga se proizvod razvrstava u oznaku KN 8704 21 91 kao novo motorno vozilo za prijevoz robe.”

               9

               Napomene s objašnjenjem kombinirane nomenklature Europske unije od 6. svibnja 2011. (SL 2011., C 137, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 25., str. 3.) (u daljnjem tekstu: Napomene s objašnjenjem KN‑a) u vezi s oznakom 8704 navode:

                           „8704

                           Motorna vozila za prijevoz robe
                           Uz nužne izmjene, objašnjenja za tarifni broj 8703 primjenjuje se i na ove podbrojeve.
                           Za definiciju obujma cilindra vidjeti Objašnjenja HS za podbrojeve 8407 31, 8407 32, 8407 33 i 8407 34.
                           U ovaj se tarifni broj razvrstava terenska vozila sa zglobnom šasijom i pogonom na sva četiri kotača u kojih je prednji dio opremljen dizelskim motorom i kabinom za vozača s uređajima za upravljanje. Stražnji dio čini šasija s dvama kotačima, bez opreme, ali pripremljena za opremanje s različitom opremom.
                           U ovaj se tarifni broj, međutim, ne razvrstava takva vozila opremljena poljoprivrednim strojem ili drugim strojevima za posebne namjene (br. 8705).

                           8704 10 10
                           i
                           8704 10 90

                           samoistovarna vozila (damperi), konstruirana za rad izvan cestovne mreže

                                       1.

                                       U ove se podbrojeve u prvom redu razvrstava vozila s prekretnim sandukom koji se prekreće preko prednje ili stražnje osovine ili sa sandukom s otvarajućim dnom, posebno zasnovan[a] za prijevoz pijeska, šljunka, zemlje, kamenja [itd.] u kamenolomima i rudnicima ili na gradilištima (zgrada, cesta, zračnih ili pomorskih luka). Primjeri različitih vrsta prekretnih sanduka prikazani su na kraju ovog objašnjenja.

                                       2.

                                       U ove se podbrojeve razvrstava i malena vozila opisanih vrsta, koje se na gradilištima rabi za prijevoz zemlje, građevinskog otpada, svježeg cementa i betona itd. Imaju čvrstu ili zglobnu šasiju i pogon na dva ili četiri kotača. Prekretni sanduk nalazi se iznad jedne osovine, a sjedalo vozača iznad druge. Potonje se obično ne nalazi u kabini.”

            Napomene s objašnjenjem HS‑a

               10

               Na temelju članka 6. stavka 1. međunarodne konvencije spomenute u točki 5. ove presude, pri Vijeću za carinsku suradnju uspostavljen je odbor pod nazivom „Odbor za Harmonizirani sustav”, sastavljen od zastupnika svake ugovorne strane. Njegov je zadatak, među ostalim, predlaganje izmjena navedene konvencije i priprema napomena s objašnjenjem (u daljnjem tekstu: Napomene s objašnjenjem HS‑a), mišljenja o razvrstavanju i ostalih mišljenja za tumačenje HS‑a.

               11

               Tekst Napomena s objašnjenjem HS‑a koji se odnosi na podbroj 8704 10 glasi:
               „Samoistovarna vozila iz ovog podbroja općenito se mogu razlikovati od ostalih vozila za prijevoz robe (osobito kamiona sa sandukom) na temelju sljedećih značajki:

                        –

                        vrlo čvrst sanduk od čeličnog lima čiji se prednja stijenka proteže iznad vozačeve kabine radi njezine zaštite i čije se dno u cijelosti ili djelomično uzdiže prema natrag;

                        –

                        u određenim slučajevima polukabina za vozača;

                        –

                        nepostojanje ovjesa;

                        –

                        uređaj za kočenje visoke performanse;

                        –

                        ograničeni najveća brzina i radni djelokrug;

                        –

                        posebne gume za zemljane radove;

                        –

                        zbog njihove čvrste konstrukcije, odnos prazne mase/nosivosti nije veći od 1:1,6;

                        –

                        sanduk može biti grijan ispušnim plinovima kako bi se izbjeglo da materijali ne prianjaju ili se ne lijepe.

                  Ipak treba napomenuti da su određena samoistovarna vozila posebno konstruirana za rad u rudnicima ili tunelima, primjerice ona koja imaju sanduk s otvarajućim dnom. Ona imaju određene gore navedene karakteristike, ali nemaju kabinu i njihov sanduk nije produžen u obliku zaštitnog krova.” [neslužbeni prijevod]

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               12

               Slijedom odluke Upper Tribunala (Tax and Chancery Chamber) (Viši sud, Odjel za poreze i Chancery, Ujedinjena Kraljevina), porezna i carinska uprava na njihov zahtjev tužiteljima u glavnom postupku dala je obvezujuće tarifne informacije (u daljnjem tekstu: OTI) u skladu s kojima su određena motorna vozila za prijevoz robe koja su uvozili razvrstana u samoistovarna vozila iz podbroja 8704 10.

               13

               Odbor za Carinski zakonik u 2014. proveo je ispitivanje razvrstavanja određenih vozila za gospodarsku uporabu, za koje je povod bila, prema sudu koji je uputio zahtjev, odluka Upper Tribunala (Tax and Chancery Chamber) (Viši sud, Odjel za poreze i Chancery). Europska komisija slijedom tog ispitivanja donijela je Uredbu 2015/221, koja vozila slične vrste kao ona o kojima je riječ u glavnom postupku razvrstava u podbroj 8704 21 91. Taj je odbor proveo spomenutu uredbu, a Porezna i carinska uprava obavijestila je tužitelje u glavnom postupku o ukidanju OTI‑ja.

               14

               Tužitelji u glavnom postupku osporavaju to ukidanje pred sudom koji je uputio zahtjev, pri čemu ističu dva tužbena razloga. Prvim tužbenim razlogom tvrde da Uredba 2015/221 nije primjenjiva na vozila koja uvoze, a drugim da je ta uredba nevaljana u dijelu u kojem se njome vozilo iz njezina priloga razvrstava u podbroj 8704 21 91.

               15

               Nakon što je utvrdio da se Uredba 2015/221 primjenjuje na vozila o kojima je riječ u predmetnom slučaju, sud koji je uputio zahtjev zaključio je da argumenti tužitelja u glavnom postupku kojima se osporava valjanost te uredbe nisu u potpunosti neosnovani.

               16

               U tim je okolnostima First‑tier Tribunal (Tax Chamber) (Prvostupanjski sud, Odjel za poreze, Ujedinjena Kraljevina) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Je li Uredba [2015/221] nevaljana u dijelu u kojem vozila određena u uredbi razvrstava u oznaku KN 8704 21 91, a ne u oznaku KN 8704 10?

                        2.

                        Osobito, je li Uredba [2015/221] nevaljana u dijelu u kojem: neovlašteno ograničava područje primjene tarifnog podbroja 8704 10; uzima u obzir nedopuštene elemente; proturječna je sebi samoj; ne uzima dovoljno u obzir napomene s objašnjenjem, KN tarifne brojeve i opća pravila za tumačenje KN‑a; i/ili ne uzima u obzir odgovarajuće zahtjeve razvijene u sudskoj praksi [Suda] koji se odnose na KN tarifni broj 8704 10?”

         O prethodnim pitanjima

            Dopuštenost

               17

               Komisija prije svega postavlja pitanje dopuštenosti prethodnih pitanja, s obzirom na to da je pitanje valjanosti Uredbe 2015/221 samo hipotetske naravi. Naime, razlozi zbog kojih su OTI‑ji o kojima je riječ u glavnom postupku ukinuti nisu jasni, s obzirom na to da su se tužitelji u glavnom postupku, na temelju zajedničke primjene odredbi članka 2. te uredbe i članka 12. stavka 6. Uredbe br. 2913/92, mogli nastaviti na njih oslanjati do 5. lipnja 2015.

               18

               U tom pogledu najprije valja podsjetiti da je, na temelju ustaljene sudske prakse Suda, u okviru postupka ustanovljenog člankom 267. UFEU‑a isključivo na nacionalnom sudu pred kojim se vodi postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da ocijeni, uvažavajući posebnosti predmeta, nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu. Posljedično, kada se postavljena pitanja odnose na tumačenje prava Unije, Sud je načelno obvezan donijeti odluku (presuda od 26. siječnja 2017., Banco Primus, C‑421/14, EU:C:2017:60, t. 29. i navedena sudska praksa).

               19

               Naime, u okviru postupka suradnje između Suda i nacionalnih sudova uspostavljenog člankom 267. UFEU‑a pitanja koja se odnose na pravo Unije uživaju presumpciju relevantnosti. Sud može odbiti odlučivati o prethodnom pitanju koje je postavio nacionalni sud, u smislu članka 267. UFEU‑a, samo ako, osobito, nisu ispunjeni zahtjevi u vezi sa sadržajem zahtjeva za prethodnu odluku navedeni u članku 94. Poslovnika Suda ili ako je očito da tumačenje ili ocjena valjanosti pravila Unije koje je zatražio nacionalni sud nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora u glavnom postupku ili ako je problem hipotetski (presuda od 28. ožujka 2017., Rosneft, C‑72/15, EU:C:2017:236, t. 50. i navedena sudska praksa).

               20

               U predmetnom slučaju, iako iz spisa kojim Sud raspolaže ne proizlazi da se predmet glavnog postupka odnosi na tumačenje ili primjenjivost članka 2. Uredbe 2015/221, tužitelji u glavnom postupku drugim tužbenim razlogom svoje tužbe osporavaju valjanost te uredbe u dijelu u kojem se njome roba na koju se odnosi razvrstava u podbroj 8704 21 91 KN‑a. Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, koji smatra da su vozila o kojima je riječ u predmetnom slučaju obuhvaćena područjem primjene spomenute uredbe, odgovor Suda o njezinoj valjanosti nužan je za rješavanje tog spora.

               21

               U tim okolnostima prethodna su pitanja dopuštena, s obzirom na to da problematika na koju se odnose nije hipotetska.

            Meritum

               22

               Svojim prvim i drugim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti postavlja pitanje o valjanosti Uredbe 2015/221.

               23

               Najprije valja podsjetiti da je, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, Vijeće Europske unije dodijelilo Komisiji, koja djeluje u suradnji s carinskim stručnjacima država članica, široku diskrecijsku ovlast za pobliže određivanje sadržaja tarifnih brojeva koji se uzimaju u obzir pri razvrstavanju određene robe. Međutim, Komisijina ovlast da donese mjere iz članka 9. Uredbe br. 2658/87 ne dopušta joj izmjenu ni sadržaja ni opsega tarifnih brojeva (presuda od 4. ožujka 2004., Krings, C‑130/02, EU:C:2004:122, t. 26. i navedena sudska praksa).

               24

               U predmetnom slučaju valja ispitati je li Komisija – time što je provela tarifno razvrstavanje vozila navedenog u stupcu 1. tablice iz priloga Uredbi 2015/221 u podbroj 8704 21 91, a ne u podbroj 8704 10 – izmijenila sadržaj tih dvaju tarifnih podbrojeva.

               25

               S tim u vezi, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da, u interesu pravne sigurnosti i jednostavnijeg nadzora, odlučujući kriterij za tarifno razvrstavanje robe treba potražiti, općenito, u njezinim karakteristikama i objektivnim svojstvima, kako su određeni u tekstu tarifnog broja KN‑a i napomenama za odsjeke ili poglavlja (presude od 27. travnja 2006., Kawasaki Motors Europe, C‑15/05, EU:C:2006:259, t. 38.; od 29. listopada 2009., Dinter i Europol Frost‑Food, C‑522/07 i C‑65/08, EU:C:2009:663, t. 29. i od 22. prosinca 2010., Premis Medical, C‑273/09, EU:C:2010:809, t. 42.).

               26

               Osim toga, namjena proizvoda može biti objektivan kriterij razvrstavanja ako je svojstvena tom proizvodu te se ta svojstvenost procjenjuje na temelju njegovih osobina i objektivnih svojstava (presuda od 22. ožujka 2017., GROFA i dr., C‑435/15 i C‑666/15, EU:C:2017:232, t. 40.).

               27

               U predmetnom slučaju, kao što to proizlazi iz samog teksta stupca 1. tablice iz priloga Uredbi 2015/221 u vezi s podbrojem 8704 21 91, vozilo na koje se on odnosi novo je vozilo za gospodarsku uporabu s pogonom na četiri kotača, neto mase približno 630 kg, sposobnosti vuče priključnog vozila bez kočnice do 750 kg i dimenzija približno 300 × 160 cm. To vozilo ima otvorenu kabinu s dva sjedala s punim zaštitnim okvirom za slučaj prevrtanja, tovarni prostor koji je izrađen od čvrstog čeličnog okvira s čvrstim ravnim nagibnim sandukom i ručni kiper. Opremljeno je terenskim gumama za zemljane terene, priključnom napravom i prednjom kukom, a njegova je brzina ograničena na 25 km/h i ima veliku sposobnost kočenja. Vozilo je konstruirano za uporabu izvan ceste, osobito na vrlo neravnom terenu. Vozilo je namijenjeno za različite funkcije, npr. za guranje, vuču prikolica, premještanje životinja, prijevoz bilja, kutija, vode i opreme, prijevoz streljiva i prijevoz hrane za životinje.

               28

               Valja podsjetiti da je roba obuhvaćena podbrojem 8704 10, sukladno samom njegovu tekstu, „samoistovarna vozila (damperi), konstruirana za rad izvan cestovne mreže”. Na temelju tog teksta stoga se zahtijeva da vozilo ispunjava dva uvjeta kako bi moglo biti razvrstano u taj podbroj, odnosno da je riječ o samoistovarnom vozilu i da je konstruirano za uporabu izvan cestovne mreže (presuda od 16. rujna 2004., DFDS, C‑396/02, EU:C:2004:536, t. 31.).

               29

               Kao što je to potvrdila sama Komisija, vozilo na koje se odnosi Uredba 2015/221 ispunjava uvjet u vezi s uporabom izvan cestovne mreže, s obzirom na to da je opremljeno terenskim gumama za zemljane terene i da je njegova brzina ograničena na 25 km/h.

               30

               Još treba utvrditi ispunjava li takvo vozilo i uvjet u vezi sa svojstvom samoistovarnog vozila.

               31

               S tim u vezi treba podsjetiti da je podbroj 8704 10 KN‑a poseban tarifni broj za vozila specijalno konstruirana za prijevoz i istovar različitih materijala izvan cestovne mreže (vidjeti u tom smislu presudu od 11. siječnja 2007., B. A. S. Trucks, C‑400/05, EU:C:2007:22, t. 36.) i da je bitna karakteristika samoistovarnih vozila da imaju nagibni sanduk ili dno koje se otvara, koji omogućavaju prijevoz tih materijala (vidjeti u tom smislu presudu od 16. rujna 2004., DFDS, C‑396/02, EU:C:2004:536, t. 32.).

               32

               Osim toga, prema Napomenama s objašnjenjem KN‑a, u podbrojeve 8704 10 10 i 8704 10 90 razvrstavaju se, među ostalim, vozila posebno konstruirana za prijevoz pijeska, šljunka, zemlje i kamenja, odnosno materijala u rasutom stanju, u kamenolomima i rudnicima ili na gradilištima (zgrada, cesta, zračnih ili pomorskih luka).

               33

               Stoga treba ispitati je li vozilo na koje se odnosi Uredba 2015/221 posebno konstruirano za takvu konkretnu uporabu.

               34

               S tim u vezi, iz samog teksta te uredbe proizlazi da je takvo vozilo opremljeno otvorenom kabinom i nagibnim sandukom kapaciteta 0,4 m3 ili približno 400 kg.

               35

               Tako je vozilo na koje se odnosi Uredba 2015/221 – zbog svoje slabe konstrukcije, ograničene nosivosti i otvorene kabine bez zaštite za vozača od rasutog materijala – namijenjeno nizu djelatnosti prijevoza različitih stvari, poput životinja, materijala, kutija ili streljiva.

               36

               Nadalje, to vozilo, zbog svojih tehničkih karakteristika i objektivnih svojstava, nije istovjetno vozilima iz podbroja 8704 10, s obzirom na to da nema potrebnu jačinu konstrukcije za uporabu na gradilištima, što je karakteristika svojstvena istovarnim vozilima (vidjeti u tom smislu presudu od 11. siječnja 2007., B. A. S. Trucks, C‑400/05, EU:C:2007:22, t. 35.).

               37

               Slijedom toga, činjenica da takvo vozilo ima nagibni sanduk koji mu dodatno omogućava da prevozi male količine rasutog materijala ne dovodi u pitanje osnovanost njegova razvrstavanja u pobroj 8704 21 91.

               38

               Naposljetku, kao što je to napomenuto u točki 23. ove presude, Komisija ima široku diskrecijsku ovlast za pobliže određivanje sadržaja tarifnih brojeva.

               39

               Budući da analiza spisa podnesenog Sudu nije otkrila nijedan razlog nevaljanosti, Uredbom 2015/221 vozilo opisano u njoj pravilno je razvrstano u podbroj 8704 21 91, a ne u podbroj 8704 10.

               40

               Na upućena pitanja stoga treba odgovoriti da njihovo ispitivanje nije otkrilo ništa što bi moglo utjecati na valjanost Uredbe.

         Troškovi

               41

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (šesto vijeće) odlučuje:

                     Ispitivanje upućenih pitanja nije otkrilo ništa što bi moglo utjecati na valjanost Provedbene uredbe Komisije (EU) 2015/221 od 10. veljače 2015. o razvrstavanju određene robe u kombiniranu nomenklaturu.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


title: Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 1. ožujka 2018. (Ulomci).#Republika Poljska protiv Europske komisije.#EFRR – Odbijanje potvrde financijskog doprinosa velikom projektu – Članak 41. stavak 1. Uredbe (EZ) br. 1083/2006 – Ocjena doprinosa velikog projekta ostvarenju ciljeva operativnog programa – Članak 41. stavak 2. Uredbe br. 1083/2006 – Prekoračenje roka.#Predmet T-402/15.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (sedmo vijeće)
      1. ožujka 2018. (
            *1
         )
      „EFRR – Odbijanje potvrde financijskog doprinosa velikom projektu – Članak 41. stavak 1. Uredbe (EZ) br. 1083/2006 – Ocjena doprinosa velikog projekta ostvarenju ciljeva operativnog programa – Članak 41. stavak 2. Uredbe br. 1083/2006 – Prekoračenje roka”
      U predmetu T‑402/15,

         Republika Poljska, koju zastupa B. Majczyna, u svojstvu agenta,
      tužitelj,
      protiv

         Europske komisije, koju zastupaju B.-R. Killmann i M. Siekierzyńska, u svojstvu agenata,
      tuženika,
      povodom zahtjeva na temelju članka 263. UFEU‑a za poništenje Odluke Komisije C(2015) 3228 final od 11. svibnja 2015. kojom se odbija Republici Poljskoj potvrditi financijski doprinos Europskog fonda za regionalni razvoj (EFRR) velikom projektu „Zajednički europski centar za usluge – Inteligentni logistički sustavi” u okviru prioritetne osi br. 4 operativnog programa „Inovativno gospodarstvo”,
      OPĆI SUD (sedmo vijeće),
      u sastavu: V. Tomljenović, predsjednica, A. Marcoulli (izvjestiteljica) i A. Kornezov, suci,
      tajnik: E. Coulon,
      donosi sljedeću

         Presudu (
               1
            )

      [omissis]

         Postupak i zahtjevi stranaka

               16

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 22. srpnja 2015. Republika Poljska pokrenula je ovaj postupak. Republika Poljska od Općeg suda zahtijeva da:

                        –

                        poništi pobijanu odluku;

                        –

                        naloži Komisiji snošenje troškova postupka.

               17

               Komisija je 4. studenoga 2015. tajništvu Općeg suda podnijela odgovor na tužbu. Komisija od Općeg suda zahtijeva da:

                        –

                        odbije tužbu kao neosnovanu;

                        –

                        naloži Republici Poljskoj snošenje troškova.

               18

               Republika Poljska je 5. siječnja 2016. podnijela repliku, a Komisija je 11. ožujka 2016. podnijela odgovor na repliku.

               19

               Nijedna od stranaka nije zatražila održavanje rasprave.

               20

               Opći sud (sedmo vijeće), primjenom članka 106. stavka 3. Poslovnika Općeg suda, odlučio je presuditi bez provođenja usmenog dijela postupka.

         Pravo

               21

               U prilog svojoj tužbi Republika Poljska ističe četiri tužbena razloga, koji se temelje, u bitnome, prvi, s jedne strane, na povredi kombiniranih odredbi članka 41. stavka 1., članka 56. stavka 3. i članka 60. točke (a) Uredbe br. 1083/2006 kao i povredi načela lojalne suradnje i, s druge strane, na povredi članka 41. stavka 2. Uredbe br. 1083/2006, drugi, na pogrešci u ocjeni stupnja širenja inovacija i inovacijskog karaktera projekta, treći, na pogrešci u ocjeni karaktera radnih mjesta koja je projekt stvorio i, četvrti, na pogrešci u ocjeni projekta kad je riječ o dodanoj vrijednosti i učinku poticaja.

               22

               Treba istaknuti da se prvi tužbeni razlog odnosi na postupovne i meritorne načine evaluacije projekta, dok se posljednja tri odnose, redom, na tri razloga zbog kojih je Komisija smatrala da projekt ne pridonosi ostvarenju ciljeva prioriteta operativnog programa „Inovativno gospodarstvo” u smislu članka 41. stavka 1. Uredbe br. 1083/2006, odnosno na nepostojanje širenja inovacija, nepostojanje visokokvalificiranih radnih mjesta i izostanak dodane vrijednosti (vidjeti točku 15. ove presude).

                  [omissis]

            Prvi tužbeni razlog, koji se, u bitnome, temelji na povredi kombiniranih odredbi članka 41. stavka 1., članka 56. stavka 3. i članka 60. točke (a) Uredbe br. 1083/2006 i povredi načela lojalne suradnje te, s druge strane, na povredi članka 41. stavka 2. Uredbe br. 1083/2006

               43

               Republika Poljska tvrdi da je Komisija počinila dvije glavne povrede. S jedne strane, tijekom evaluacije projekta Komisija je prekoračila kriterije za odabir. S druge strane, Komisija je povrijedila rok predviđen člankom 41. stavkom 2. Uredbe br. 1083/2006.

                  [omissis]

         Drugi dio prvog tužbenog razloga, koji se temelji na nepoštovanju roka predviđenog člankom 41. stavkom 2. Uredbe br. 1083/2006

      [omissis]

               65

               U članku 41. stavku 2. Uredbe br. 1083/2006 navedeno je sljedeće:
               „Komisija donosi odluku što je prije moguće i najkasnije tri mjeseca nakon što država članica […] predloži veliki projekt, pod uvjetom da je prijedlog u skladu s člankom 40. [Uredbe br. 1083/2006]. Navedena odluka određuje fizički objekt, iznos na koji se odnosi stopa financiranja za prioritetnu os i godišnji plan financijskog doprinosa iz EFRR‑a ili iz Kohezijskog fonda.”

               66

               U članku 41. stavku 3. Uredbe br. 1083/2006 navedeno je sljedeće:
               „Kad Komisija odbije iz fondova financijski doprinijeti velikom projektu, izvještava državu članicu o svojim razlozima u vremenskom roku i prema uvjetima koji su utvrđeni stavkom 2. [članka 41. te uredbe].”

               67

               Kao prvo, potrebno je s obzirom na tekst i strukturu te odredbe utvrditi je li rok iz članka 41. stavka 2. Uredbe br. 1083/2006 instrukcijske ili prekluzivne naravi (vidjeti po analogiji presudu od 20. siječnja 2005., Merck, Sharp & Dohme, C‑245/03, EU:C:2005:41, t. 20.).

               68

               U tom pogledu treba istaknuti da članak 41. stavak 2. Uredbe br. 1083/2006 ne sadržava naznake koje bi roku koji predviđa davale samo instrukcijsku narav. Naprotiv, primjena glagola „donijeti” u indikativnom obliku („donosi”) znači da Komisija mora poštovati navedeni rok, što osobito potkrepljuje engleska inačica te odredbe, koja, primjenjujući pojam „shall adopt”, izričito nalaže obvezu. Primjena izraza „što je prije moguće i najkasnije” samo potvrđuje da poštovanje tog roka za Komisiju nije mogućnost, već obveza koju je zakonodavac želio naglasiti.

               69

               Slijedi da je rok iz članka 41. stavka 2. Uredbe br. 1083/2006 prekluzivan, kao što to proizlazi iz teksta i strukture te odredbe.

               70

               Kao drugo, treba zaključiti da je u ovom slučaju, kao što to opravdano tvrdi Republika Poljska (vidjeti točku 61. ove presude), s obzirom na razvoj situacije kako je opisan u točkama 3. do 14. ove presude, rok od tri mjeseca predviđen člankom 41. stavkom 2. Uredbe br. 1083/2006, koji se primjenjuje na odluku o odbijanju na temelju članka 41. stavka 3. te uredbe, Komisija prekoračila.

               71

               Naime, treba zaključiti da je, nakon povlačenja prvog zahtjeva za potvrdu, čime je okončan postupak njegove ocjene, kad je o drugom zahtjevu za potvrdu riječ, Komisiji trebalo više od jedanaest mjeseci kako bi Republici Poljskoj 24. lipnja 2014. dostavila dopis koji sadržava njezinu ocjenu tog zahtjeva te joj je, nadalje, nakon što je Republika Poljska 28. kolovoza 2014. odgovorila, trebalo oko osam i pol mjeseci da se formalno izjasni o tom zahtjevu i 11. svibnja 2015. donese pobijanu odluku na temelju članka 41. stavka 3. Uredbe br. 1083/2006.

               72

               Kao treće, u tim okolnostima treba utvrditi posljedice prekoračenja tromjesečnog roka predviđenog člankom 41. stavkom 2. Uredbe br. 1083/2006 i osobito ocijeniti treba li samo na temelju te činjenice doći do automatskog poništenja pobijane odluke.

               73

               Budući da članak 41. Uredbe br. 1083/2006 ne sadržava nikakve naznake kad je riječ o posljedicama Komisijina prekoračenja roka od tri mjeseca koji propisuje, sukladno sudskoj praksi Suda, potrebno je ispitati cilj i strukturu te uredbe kako bi se utvrdile posljedice tog prekoračenja (vidjeti u tom smislu i po analogiji presudu od 20. siječnja 2005., Merck, Sharp & Dohme, C‑245/03, EU:C:2005:41, t. 25. i 26.).

               74

               Uvodno treba podsjetiti da je rok predviđen člankom 41. stavkom 2. Uredbe br. 1083/2006 propisan Komisiji radi odgovora na zahtjev koji joj je podnijela treća osoba, u ovom slučaju država članica. Samo ako izostanak odgovora u zadanom roku povlači prihvaćanje zahtjeva ili gubitak Komisijine ovlasti da o njemu odlučuje, negativan odgovor donesen izvan roka može biti automatski poništen samo zbog činjenice da je takav rok prekoračen (vidjeti po analogiji presudu od 18. ožujka 2009., Shanghai Excell M & E Enterprise i Shanghai Adeptech Precision/Vijeće, T‑299/05, EU:T:2009:72, t. 116.). Stoga je potrebno ispitati treba li, s obzirom na njezin cilj i strukturu, Uredbu br. 1083/2006 tumačiti na način da prekoračenje navedenog roka povlači prihvaćanje zahtjeva ili gubitak Komisijine ovlasti da o njemu odlučuje.

               75

               Kad je riječ o pitanju proizlazi li iz cilja i strukture Uredbe br. 1083/2006 da prekoračenje roka od tri mjeseca povlači prihvaćanje zahtjeva za potvrdu koji je podnijela država članica, ponajprije treba istaknuti da sadržaj odluke o prihvaćanju isključuje takvu mogućnost.

               76

               Naime, iz članka 41. stavka 2. Uredbe br. 1083/2006 proizlazi da Komisijina odluka kojom se prihvaća zahtjev za potvrdu sadržava, među ostalim, iznos na koji se odnosi stopa financiranja operativnog programa (vidjeti točku 33. ove presude). Samo Komisijina odluka kojom se prihvaća takav zahtjev određuje osnovni iznos na koji se primjenjuje stopa financiranja koja proizlazi iz relevantnog operativnog programa i, prema tome, iznos financijskog doprinosa Unije. U izostanku Komisijine odluke, financijski doprinos Unije ne može se konkretno utvrditi i, posljedično, ne može se smatrati potvrđenim.

               77

               To potvrđuje, uostalom, uvodna izjava 49. Uredbe br. 1083/2006, koja navodi da Komisija mora moći ocijeniti velike projekte i, ako je potrebno, potvrditi ih (vidjeti točku 29. ove presude). Iz toga slijedi da je u području velikih projekata osnovna ideja Uredbe br. 1083/2006 da njihovo financiranje od države članice pomoću sredstava EFRR‑a ili iz Kohezijskog fonda podliježe Komisijinu odobrenju.

               78

               Kao drugo, treba zaključiti da, ako bi se Uredbom br. 1083/2006 željelo sankcionirati nepoštovanje roka pravovaljanim prihvaćanjem zahtjeva, u njoj bi to bilo izričito i navedeno (vidjeti po analogiji presudu od 20. siječnja 2005., Merck, Sharp & Dohme, C‑245/03, EU:C:2005:41, t. 31.). Tako, primjerice, članak 62. stavak 4. Uredbe br. 1083/2006 propisuje da se strategija revizije koju Komisiji predlaže odbor za praćenje „smatra prihvaćenom” ako nema Komisijinih primjedbi u roku od tri mjeseca od njezina primitka. Isto tako, članak 67. stavak 4. Uredbe br. 1083/2006 propisuje da se završno izvješće o operativnom programu koje je upravljačko tijelo dostavilo Komisiji „smatra prihvaćenim” ako Komisija ne odgovori u utvrđenom roku. Isto tako, članak 89. stavak 3. Uredbe br. 1083/2006 propisuje da se izjava o zaključenju koju Komisiji dostavlja država članica „smatra prihvaćenom ako Komisija u navedenom roku od pet mjeseci ne dostavi primjedbe”.

               79

               Slijedi da u okviru Uredbe br. 1083/2006, kao što to proizlazi iz njezina cilja i strukture, izostanak odgovora na zahtjev za potvrdu u roku predviđenom u članku 41. stavku 2. te uredbe ne povlači odobrenje zahtjeva za potvrdu.

               80

               Taj zaključak ne dovode u pitanje argumenti Republike Poljske koji se temelje, s jedne strane, na sudskoj praksi Suda koja se odnosi na rok za donošenje financijskog ispravka i, s druge strane, na novom postupku prešutnog odobrenja koji je predviđen člankom 102. stavkom 1. drugim podstavkom Uredbe br. 1303/2013.

               81

               Što se prvog argumenta tiče, iako je doista, kao što to tvrdi Republika Poljska, u sudskoj praksi koja se odnosi na Komisijine ovlasti predviđene člankom 99. Uredbe br. 1083/2006 za usvajanje financijskih ispravaka Sud smatrao da prekoračenje roka predviđenog u članku 100. stavku 5. iste uredbe za donošenje tih ispravaka predstavlja bitnu povredu postupka na koju sudovi Unije moraju paziti po službenoj dužnosti, što ima za posljedicu poništenje odluke donesene izvan roka (presude od 4. rujna 2014., Španjolska/Komisija, C‑192/13 P, EU:C:2014:2156, t. 103. i 104. i od 21. rujna 2016., Komisija/Španjolska, C‑140/15 P, EU:C:2016:708, t. 114. i 118.), tu sudsku praksu u ovom slučaju nije moguće primijeniti.

               82

               Naime, predmet sudske prakse iz točke 81. ove presude je rok čija je narav različita od roka predviđenog člankom 41. stavkom 2. Uredbe br. 1083/2006.

               83

               Ponajprije, dok je u okviru evaluacije velikih projekata rok predviđen člankom 41. stavkom 2. Uredbe br. 1083/2006 određen Komisiji kako bi odgovorila na zahtjev za financiranje koji joj je podnijela država članica, s druge strane, u okviru postupka financijskog ispravka rok predviđen člankom 100. stavkom 5. iste uredbe nametnut je Komisiji za donošenje, na vlastitu inicijativu, odluke kojom se poništava cjelokupno financijsko sudjelovanje Unije u operativnom programu ili njegov dio. Prema tome, u bitnome, prvi je rok za dodjelu financijskog doprinosa, dok je drugi za poništavanje već dodijeljenog financijskog doprinosa.

               84

               Nadalje, u okviru evaluacije velikih projekata, u slučaju nedonošenja odluke o zahtjevu za potvrdu u roku i nepostojanja bilo koje odredbe koja bi predviđala posljedice nedonošenja takve odluke, zahtjev za potvrdu ostaje bez odgovora i ne može se smatrati odobrenim (vidjeti točke 75. do 79. ove presude). Nasuprot tomu, u području financijskih ispravaka, u slučaju nedonošenja odluke u roku predviđenom u tu svrhu, država članica zadržava doprinose iz fondova koji su joj već dodijeljeni. Prema tome, u slučaju nedonošenja odluke o financijskom ispravku u roku, kao što to proizlazi iz sudske prakse na koju se podsjeća u točki 81. ove presude, Komisija ne može primijeniti financijski ispravak i takav se ispravak ne može primijeniti na državu članicu.

               85

               Konačno, suprotno onomu što tvrdi Republika Poljska, iz sudske prakse navedene u točki 81. ove presude ne proizlazi da se Sud izjasnio u smislu da su rokovi predviđeni člankom 100. stavkom 5. i člankom 41. stavkom 2. Uredbe br. 1083/2006 iste naravi. Naprotiv, iz navedene sudske prakse proizlazi da je Sud ispitao samo rok propisan za donošenje odluke o financijskom ispravku i da se izričito izjasnio o naravi takve odluke (presude od 4. rujna 2014., Španjolska/Komisija, C‑192/13 P, EU:C:2014:2156, t. 82. i 102. i od 21. rujna 2016., Komisija/Španjolska, C‑140/15 P, EU:C:2016:708, t 70., 72. i 113.).

               86

               Što se drugog argumenta tiče, treba primijetiti da se Uredba br. 1303/2013 ne primjenjuje u ovom slučaju, u mjeri u kojoj njezin članak 152. stavak 1. propisuje da se Uredba br. 1083/2006 i dalje primjenjuje na pomoć i operacije, uključujući operativne programe i velike projekte, koje je potvrdila Komisija na temelju te uredbe i u kojoj njezin članak 152. stavak 2. dodaje da zahtjevi za primanje pomoći podneseni ili odobreni u skladu s Uredbom br. 1083/2006 ostaju valjani. Povrh toga, treba istaknuti da članak 102. stavak 1. drugi podstavak Uredbe br. 1303/2013 predviđa postupak prešutnog odobrenja samo kada je uz zahtjev države članice priložena ocjena kvalitete koju su proveli neovisni stručnjaci sukladno članku 101. trećem stavku te uredbe. U sustavu predviđenom člancima 39. do 41. Uredbe br. 1083/2006 ne postoji istovjetan postupak, što podupire zaključak prema kojem se u okviru potonje uredbe Komisijina šutnja u roku od tri mjeseca ne može tumačiti kao prešutna potvrda financijskog doprinosa velikom projektu. Nadalje, nesporno je da u ovom slučaju projekt nije bio prezentiran sukladno članku 102. stavku 1. Uredbe br. 1303/2013, tako da se postupak prešutnog odobrenja predviđen tom odredbom ne može primijeniti.

               87

               Što se tiče pitanja proizlazi li iz cilja i strukture Uredbe br. 1083/2006 da prekoračenje tromjesečnog roka povlači gubitak Komisijine ovlasti da odlučuje o zahtjevu za potvrdu koji je podnijela država članica, kao prvo treba primijetiti da, ako bi se Komisija trebala suzdržati od daljnjeg ispitivanja zahtjeva za potvrdu jer je prekoračila rok od tri mjeseca, to bi u konačnici naštetilo cilju prvotnog zahtjeva države članice, odnosno ishođenju potvrde financijskog doprinosa iz EFRR‑a ili Kohezijskog fonda, i to zbog razloga koji nisu bili pod njezinim nadzorom. Isto tako, ako bi Komisija morala započeti novi postupak evaluacije velikih projekata, koji bi podlijegao novom roku od tri mjeseca, to bi u praksi samo pogoršalo povredu navedenog roka, odgađajući odluku o zahtjevu za potvrdu do kasnijeg trenutka. Osim toga, budući da navedeno prekoračenje ne vrijedi kao odobravanje zahtjeva, kao što je to već bilo istaknuto, eventualno poništenje određene odluke zato što je bila donesena izvan roka samo bi pogoršalo povredu tog roka.

               88

               Kao drugo, iz članka 78. stavka 4. Uredbe br. 1083/2006, koji je naveden u točki 34. ove presude, proizlazi da država članica može početi s realizacijom velikog projekta i podnijeti Komisiji s time povezane troškove i prije nego što potonja donese svoju odluku, i to, dakle, neovisno o roku predviđenom za donošenje te odluke. Država članica koja odabere tu mogućnost čini to na vlastiti rizik, uzimajući u obzir da Komisija može donijeti odluku kojom se odbija potvrditi financijska potpora Unije velikom projektu. Prema tome, budući da država članica ne mora čekati Komisijinu odluku kako bi realizirala svoje projekte regionalnog razvoja i prijaviti Komisiji s time povezane troškove za slučaj kada ih snosi Unija, prekoračenje roka predviđenog za usvajanje takve odluke ne oduzima Komisiji ovlast odlučivanja o zahtjevu za potvrdu.

               89

               Kao treće, iz sudske prakse proizlazi da, ako, kao u ovom slučaju, zakonodavac uz šutnju uprave nije vezao posljedicu gubitka ovlasti za donošenje određene odluke, nijedno načelo prava ne dovodi do gubitka ovlasti uprave za odgovor na određeni zahtjev, čak i izvan roka propisanog u tu svrhu (vidjeti po analogiji presudu od 19. siječnja 2010., Co‑Frutta/Komisija, T‑355/04 i T‑446/04, EU:T:2010:15, t. 57. i 59.).

               90

               Slijedi da u okviru Uredbe br. 1083/2006, kao što to proizlazi iz njezina cilja i strukture, izostanak odgovora na zahtjev za potvrdu u roku predviđenom u njezinu članku 41. stavku 2. ne oduzima Komisiji ovlast za odlučivanje o zahtjevu za potvrdu.

               91

               Iz svega prethodno navedenog proizlazi da se Uredba br. 1083/2006 ne može tumačiti na način da svako prekoračenje roka predviđenog njezinim člankom 41. stavkom 2. automatski povlači, samo zbog te činjenice, poništenje odluke o odbijanju koja je donesena izvan roka.

               92

               Kao četvrto, potrebno je ispitati treba li prekoračenje roka od tri mjeseca, utvrđeno u ovom slučaju, prouzročiti poništenje pobijane odluke.

               93

               Naime, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da nepoštovanje određenog roka, poput onog uvedenog člankom 41. stavkom 2. Uredbe br. 1083/2006, može dovesti do poništenja akta usvojenog po završetku postupka samo ako bi zbog navedene nepravilnosti taj postupak mogao imati drukčiji ishod. Iako se od subjekta koji se poziva na takvu nepravilnost ne može tražiti da dokaže da bi bez te nepravilnosti predmetni akt imao sadržaj povoljniji za njegove interese, on ipak mora konkretno dokazati da takva mogućnost nije potpuno isključena (vidjeti po analogiji presude od 4. veljače 2016., C & J Clark International i Puma, C‑659/13 i C‑34/14, EU:C:2016:74, t. 140. i od 12. lipnja 2015., Health Food Manufacturers’ Association i dr./Komisija, T‑296/12, EU:T:2015:375, t. 71.).

               94

               U ovom slučaju Republika Poljska nije konkretno dokazala, a čak ni tvrdila, da nije isključeno da bi upravni postupak – da je bio dovršen u roku od tri mjeseca, koji je predviđen člankom 41. stavkom 2. Uredbe br. 1083/2006 – doveo do drukčijeg ishoda. Budući da Republika Poljska nije dokazala da bi, u izostanku prekoračenja navedenog roka, postupak evaluacije projekta mogao imati drukčiji ishod, to prekoračenje u okolnostima ovog slučaja ne može dovesti do poništenja pobijane odluke.

               95

               Slijedom navedenog, budući da je Komisija povrijedila članak 41. stavak 2. Uredbe br. 1083/2006 odlučivši izvan roka od tri mjeseca, treba podsjetiti da se naknada eventualne štete koju je prouzročilo nepoštovanje roka iz članka 41. stavka 2. Uredbe br. 1083/2006 za odlučivanje o zahtjevu za potvrdu može zahtijevati pred Općim sudom podnošenjem tužbe za naknadu štete (vidjeti po analogiji presudu od 19. siječnja 2010., Co‑Frutta/Komisija, T‑355/04 i T‑446/04, EU:T:2010:15, t. 60. i 71.), ako su ispunjeni svi uvjeti o kojima ovisi uspostava izvanugovorne odgovornosti Unije i ostvarenje prava na naknadu pretrpljene štete na temelju članka 340. drugog stavka UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presudu od 9. rujna 2008., FIAMM i dr./Vijeće i Komisija, C‑120/06 P i C‑121/06 P, EU:C:2008:476, t. 106.).

               96

               Iz svega prethodno navedenog proizlazi da drugi dio prvog tužbenog razloga, koji se temelji na povredi članka 41. stavka 2. Uredbe br. 1083/2006, nije osnovan te ga treba odbiti.

                  [omissis]

               Slijedom navedenog,
               OPĆI SUD (sedmo vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Tužba se odbija.

                           2.

                           Republici Poljskoj nalaže se snošenje troškova.

                           Tomljenović

                           Marcoulli

                           Kornezov

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 1. ožujka 2018.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: poljski
      (
            1
         )	Objavljuju se samo one točke presude čije objavljivanje Opći sud smatra potrebnim.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 21. lipnja 2018.#Petronas Lubricants Italy SpA protiv Livija Guide.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Corte d'appello di Torino.#Mišljenje na temelju članka 218. stavka 11. UFEU-a – Sveobuhvatni gospodarski i trgovinski sporazum između Kanade, s jedne strane, i Europske unije i njezinih država članica, s druge strane (CETA) – Rješavanje sporova između ulagateljâ i država (ISDS) – Uspostava Suda CETA-e i Žalbenog suda – Usklađenost s primarnim pravom Unije – Zahtjev poštovanja autonomije pravnog poretka Unije – Razina zaštite javnog interesa koju su u skladu s ustavnim okvirom Unije odredile njezine institucije – Jednako postupanje između kanadskih ulagatelja i Unijinih ulagatelja – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Članak 20. – Pristup navedenim sudovima i njihova neovisnost – Članak 47. Povelje – Financijska dostupnost – Obveza njezinog osiguravanja za fizičke osobe i mala i srednja poduzeća – Vanjski i unutarnji aspekti zahtjeva neovisnosti – Imenovanje, naknada i etički standardi članova – Uloga Zajedničkog odbora CETA-e – Obvezujuća tumačenja CETA-e koja taj odbor utvrđuje.#Predmet C-1/17.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      21. lipnja 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Sudska nadležnost u građanskim stvarima – Uredba (EZ) br. 44/2001 – Nadležnost nad pojedinačnim ugovorima o zapošljavanju – Članak 20. stavak 2. – Poslodavac tužen pred sudovima države članice u kojoj ima domicil – Poslodavčeva protutužba – Određivanje nadležnog suda”
      U predmetu C‑1/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Corte d’appello di Torino (Žalbeni sud u Torinu, Italija), odlukom od 21. prosinca 2016., koju je Sud zaprimio 2. siječnja 2017., u postupku

         Petronas Lubricants Italy SpA

      protiv

         Livija Guide,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, J. Malenovský, M. Safjan (izvjestitelj), D. Šváby i M. Vilaras, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Petronas Lubricants Italy SpA, L. Failla, G. Crespi i A. Valentini, avvocati,

               –

               za L. Guidu, U. Oliva i C. Germano, avvocati,

               –

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju P. Pucciariella, avvocato dello Stato,

               –

               za Europsku komisiju, M. Heller i F. Moro, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 7. ožujka 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 20. stavka 2. Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001., L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Livija Guide, s domicilom u Poljskoj, i njegova bivšeg poslodavca, društva osnovanog u skladu s talijanskim pravom Petronas Lubricants Italy SpA (u daljnjem tekstu: PL Italy), sa sjedištem u Italiji, u vezi s otkazom koji mu je dalo to društvo.

         Pravni okvir

               3

               Uvodne izjave 11., 12., 13. i 15. Uredbe br. 44/2001 glase kako slijedi:

                        „(11)

                        Propisi o nadležnosti moraju biti izuzetno predvidljivi i utemeljeni na načelu da se nadležnost uglavnom utvrđuje prema domicilu tuženika, pri čemu takva nadležnost mora uvijek postojati, osim u nekim točno određenim slučajevima, u kojima je zbog predmeta spora ili autonomije stranaka opravdana neka druga poveznica. Domicil pravne osobe mora biti autonomno utvrđen kako bi zajednička pravila bila transparentnija i kako bi se izbjegli sukobi nadležnosti.

                        (12)

                        Osim domicila tuženika, trebale bi postojati alternativne osnove za utvrđivanje nadležnosti, utemeljene na bliskoj vezi između suda i postupka ili radi olakšavanja ispravnog suđenja.

                        (13)

                        Kad je riječ o osiguranju, potrošačkim ugovorima i zapošljavanju, slabija stranka u sporu trebala bi biti zaštićena propisima o nadležnosti tako da oni više pogoduju zadovoljavanju njezinih interesa nego što to omogućuju opći propisi.

                  […]

                        (15)

                        U interesu skladnog zadovoljavanja pravde potrebno je smanjiti mogućnost vođenja paralelnih postupaka i osigurati da u dvjema državama članicama ne budu donesene dvije nepomirljive presude. Mora postojati jasan i učinkovit mehanizam za rješavanje slučajeva litispendencije i povezanih postupaka te za sprečavanje problema koji proizlaze iz razlika među državama članicama s obzirom na utvrđivanje trenutka od kojega se predmet smatra neriješenim. U svrhe ove Uredbe, taj bi se trenutak trebao autonomno utvrđivati.”

               4

               Na temelju članka 6. točke 3. te uredbe, koji spada pod odjeljak 2. njezina poglavlja II., naslovljen „Posebna nadležnost”, osoba s domicilom u državi članici može u drugoj državi članici biti tužena „ako je riječ o protutužbi koja proizlazi iz istog ugovora ili činjeničnog stanja kao i prvotna tužba, pred sudom na kojemu je u tijeku prvotni postupak”.

               5

               Odjeljak 5. poglavlja II. te uredbe, koji obuhvaća njezine članke 18. do 21., određuje pravila o nadležnosti u stvarima koje se odnose na pojedinačne ugovore o zapošljavanju.

               6

               Članak 18. stavak 1. iste uredbe propisuje:
               „U stvarima koje se odnose na pojedinačne ugovore o zapošljavanju, nadležnost se utvrđuje prema odredbama ovog odjeljka, ne dovodeći u pitanje odredbe članka 4. i članka 5. točke 5.”

               7

               Člankom 19. Uredbe br. 44/2001 propisano je:
               „Poslodavac s domicilom u državi članici može biti tužen:

                        1.

                        pred sudovima države članice u kojoj ima domicil; ili

                        2.

                        u drugoj državi članici:

                                 (a)

                                 pred sudovima u mjestu u kojemu zaposlenik obično obavlja posao ili pred sudovima mjesta u kojemu je posljednji put obavljao posao; ili

                                 (b)

                                 ako zaposlenik ne obavlja ili nije obično obavljao svoj posao samo u jednoj državi, pred sudovima u mjestu u kojemu se nalazi ili se nalazila poslovna jedinica koja ga je zaposlila.”

               8

               U skladu s člankom 20. te uredbe:
               „1.   Poslodavac može pokrenuti postupak samo pred sudovima države članice u kojoj zaposlenik ima domicil.
               2.   Odredbe ovog odjeljka ne utječu na pravo podnošenja protutužbe pred sudom na kojemu se, u skladu s odredbama ovog odjeljka, rješava prvotna tužba.”

               9

               Članak 21. te uredbe glasi:
               „Odstupanje od odredaba ovog odjeljka moguće je samo na temelju dogovora o nadležnosti:

                        1.

                        koji je sklopljen nakon nastanka spora; ili

                        2.

                        koji omogućava zaposleniku da pokrene postupak pred sudovima koji nisu navedeni u ovome odjeljku.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               10

               Društvo PL Italy zaposlilo je L. Guidu tijekom 1982. te je 1996. upućen u povezano poljsko društvo Petronas Lubricants Poland sp.zo.o. (u daljnjem tekstu: PL Poland), u 100-postotnom vlasništvu društva PL Italy, gdje je obavljao dužnosti glavnog direktora, u statusu upravitelja od 1998. On je 2001. s društvom PL Poland sklopio paralelni ugovor o zapošljavanju na određeno vrijeme na koji se primjenjuje poljsko pravo, a koji se redovito produljivao, te je istek posljednjeg ugovora određen za 30. travnja 2016. Dvama dopisima od 17. i 29. travnja 2014. priopćeno mu je više disciplinskih prigovora. Na teret mu se osobito stavljalo da je u više navrata od društva PL Poland zatražio i dobio povrat navodnih troškova službenih putovanja koji su se u stvarnosti odnosili na razdoblja u kojima je bio na godišnjem odmoru, da je doveo društvo PL Italy u zabludu prilikom isplate plaće kako bi osigurao određenu neto vrijednost te plaće koju je primao u poljskim zlotima za 2012. i 2013. godinu, dostavljajući mu povoljniji devizni tečaj poljskih zlota u odnosu na euro od službenog tečaja, i da je od društva PL Poland neopravdano ishodio neosnovanu isplatu naknada za neiskorišteni godišnji odmor na godišnjoj razini između 2008. i 2014. godine.

               11

               Društvo PL Italy dopisom od 28. svibnja 2014. otkazalo je L. Guidi ugovor o zapošljavanju iz navodno opravdanog razloga. Drugim dopisom od istog datuma obaviješten je o prestanku svojeg radnog odnosa u društvu PL Poland.

               12

               L. Guida podnio je 31. srpnja 2014. tužbu protiv PL‑a Italy pred Tribunale di Torino (Sud u Torinu, Italija) kojom je zatražio da njegov otkaz proglasi neopravdanim i u svakom slučaju nezakonitim i, s druge strane, da naloži tom društvu plaćanje naknade štete predviđene talijanskim pravom kao i naknadu neimovinske štete koju je pretrpio zbog štetne prirode svojeg otkaza. L. Guida s tim u vezi naveo je da su disciplinski prigovori protiv njega upućeni prekasno i da su bili općeniti te da činjenice koje mu se stavljaju na teret nisu bile istinite.

               13

               Društvo PL Italy 5. prosinca 2014. uključilo se u postupak pred tim sudom i zatražilo odbijanje zahtjeva L. Guide. To je društvo protutužbom zatražilo da se L. Guidi naloži povrat iznosa od 143816,29 eura koji je neovlašteno primio na ime povrata putnih troškova, naknade za neiskorišteni godišnji odmor i viška u primanjima nastalog zbog primjene pogrešnog deviznog tečaja između poljskog zlota i eura, navodeći da mu je društvo PL Poland ustupilo te tražbine aktom od 3. prosinca 2014.

               14

               L. Guida tvrdio je da primjenom članka 20. stavaka 1. i 2. i članka 6. točke 3. Uredbe br. 44/2001 talijanski sud nije nadležan za odlučivanje o protutužbi društva PL Italy.

               15

               Presudom od 14. rujna 2015. Tribunale di Torino (Sud u Torinu) naložio je društvu PL Italy da L. Guidi plati iznos od 100000 eura na ime naknade neimovinske štete pretrpljene zbog štetne prirode otkaza, odbio je tužbu u preostalom dijelu te se proglasio, u korist poljskih sudova, nenadležnim za odlučivanje o protutužbi društva PL Italy.

               16

               S tim u vezi, taj je sud utvrdio da je L. Guida priloženim dokazima dokazao da ima domicil u Poljskoj.

               17

               Međutim, ocijenio je da, iako članak 20. stavak 2. Uredbe br. 44/2001 propisuje izuzeće poslodavaca od obveze podnošenja tužbi protiv svojih zaposlenika u državi članici na čijem se teritoriju nalazi njihov domicil, to se izuzeće primjenjuje samo kada poslodavac želi utužiti tražbine nastale u njegovoj pravnoj sferi, ali se, nasuprot tomu, ne primjenjuje kada poslodavac utužuje tražbine koje nisu izvorno bile njegove i koje je naknadno ugovorno stekao.

               18

               Društvo PL Italy podnijelo je žalbu protiv te presude pred sudom koji je uputio zahtjev, Corteom d’appello di Torino (Žalbeni sud u Torinu), tražeći ukidanje presude kojom se nalaže snošenje neimovinske štete i ponavljajući svoju protutužbu.

               19

               Taj se sud pita može li, s obzirom na članak 20. stavak 2. Uredbe br. 44/2001, poslodavac s domicilom na području države članice Europske unije, protiv kojeg je njegov bivši zaposlenik pokrenuo postupak pred sudovima te države članice u skladu s člankom 19. te uredbe, protiv tog zaposlenika podnijeti protutužbu pred sudom na kojem se rješava prvotna tužba.

               20

               Ako se na temelju članka 20. stavka 2. Uredbe br. 44/2001 može zaključiti da postoji takva mogućnost, sud koji je uputio zahtjev pita se ima li sud na kojem se rješava prvotna tužba na temelju te odredbe nadležnost i u slučaju kada je, s jedne strane, predmet protutužbe koju je podnio poslodavac tražbina koju je prenijela druga osoba, koja je na temelju paralelnog ugovora o radu također poslodavac istog zaposlenika, i kada se, s druge strane, protutužba temelji na ugovoru o ustupu tražbine sklopljenom između poslodavca protiv kojeg je pokrenut postupak i izvornog vjerovnika nakon što je radnik podnio tu prvotnu tužbu.

               21

               U tim je okolnostima Corte d’appello di Torino (Žalbeni sud u Torinu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Uključuje li članak 20. stavak 2. Uredbe br. 44/2001 mogućnost da poslodavac s domicilom na području [države članice], protiv kojeg je njegov bivši zaposlenik pokrenuo postupak pred sudom države članice u kojoj ima domicil (u skladu s člankom 19. Uredbe), protiv radnika podnese protutužbu pred istim sudom na kojemu se rješava prvotna tužba?

                        2.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje, uključuje li članak 20. stavak 2. Uredbe br. 44/2001 nadležnost suda na kojemu se rješava prvotna tužba i onda kada predmet protutužbe koju je podnio poslodavac nije izvorno poslodavčeva tražbina, nego tražbina koja je izvorno pripadala drugom subjektu (koji je istodobno poslodavac tog istog radnika na temelju paralelnog ugovora o radu), a protutužba se temelji na ugovoru o ustupu tražbine sklopljenom između poslodavca i subjekta koji je izvorno bio vjerovnik nakon što je radnik podnio prvotnu tužbu?”

         O prethodnim pitanjima

               22

               Svojim prethodnim pitanjima, koja treba ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti želi doznati treba li članak 20. stavak 2. Uredbe br. 44/2001 tumačiti na način da poslodavcu daje pravo da pred sudom na kojemu je uredno pokrenut postupak povodom prvotne tužbe koju je podnio radnik podnese protutužbu koja se temelji na ugovoru o ustupu tražbine sklopljenom između poslodavca i izvornog vjerovnika nakon podnošenja te prvotne tužbe.

               23

               S tim u vezi treba podsjetiti na to da se, s jedne strane, kada je riječ o sporovima u vezi s ugovorima o radu, u odjeljku 5. poglavlja II. Uredbe br. 44/2001 utvrđuje niz pravila kojima je cilj, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 13. te uredbe, zaštititi slabiju ugovornu stranku propisima o nadležnosti koji više pogoduju njezinim interesima (presuda od 14. rujna 2017., Nogueira i dr., C‑168/16 i C‑169/16, EU:C:2017:688, t. 49.).

               24

               Naime, ti propisi omogućavaju zaposleniku da pokrene postupak protiv svojeg poslodavca pred sudom koji smatra najbližim svojim interesima, priznajući mu mogućnosti postupanja pred sudovima države članice u kojoj poslodavac ima domicil ili pred sudom mjesta u kojem radnik obično obavlja svoj posao ili, ako se taj posao ne obavlja u jednoj državi, pred sudom mjesta u kojem se nalazi poslovna jedinica koja je zaposlila radnika. Odredbe spomenutog odjeljka također ograničavaju poslodavcu koji postupa protiv zaposlenika mogućnost izbora nadležnog suda kao i mogućnost odstupanja od propisa o nadležnosti utvrđenih spomenutom uredbom (presuda od 14. rujna 2017., Nogueira i dr., C‑168/16 i C‑169/16, EU:C:2017:688, t. 50.).

               25

               S druge strane, odredbe iz odjeljka 5. poglavlja II. Uredbe br. 44/2001 nisu samo posebne već i iscrpne (presuda od 14. rujna 2017., Nogueira i dr., C‑168/16 i C‑169/16, EU:C:2017:688, t. 51.).

               26

               Kada je riječ o protutužbama, pravilo iz članka 6. točke 3. Uredbe br. 44/2001 uključeno je u članak 20. stavak 2. te uredbe (presuda od 22. svibnja 2008., Glaxosmithkline i Laboratoires Glaxosmithkline, C‑462/06, EU:C:2008:299, t. 22.).

               27

               Ipak, iz samog teksta članka 20. stavka 2. Uredbe br. 44/2001 proizlazi da radnikovo korištenje propisima o nadležnosti koji više pogoduju zadovoljavanju njegovih interesa ne treba utjecati na pravo podnošenja protutužbe pred sudom na kojem se rješava prvotna tužba.

               28

               Iz toga slijedi da, dok god se poštuje pravo radnika na izbor nadležnog suda za odlučivanje o njegovoj tužbi, postignut je cilj davanja prednosti tom radniku i ne treba se ograničiti mogućnost odlučivanja o toj tužbi zajedno s protutužbom u smislu članka 20. stavka 2. Uredbe br. 44/2001.

               29

               Kada je riječ o pojmu „protutužba”, koji u članku 20. stavku 2. Uredbe br. 44/2001 nije definiran, potrebno je, s obzirom na ono što je navedeno u točki 26. ove presude, uzeti u obzir pojam „protutužba” iz članka 6. točke 3. Uredbe br. 44/2001, kako ga tumači Sud. Naime, iz sudske prakse Suda proizlazi to da radi dobrog sudovanja posebna sudska nadležnost u području protutužbe omogućava strankama da tijekom istog postupka i pred istim sucem riješe sve svoje recipročne zahtjeve koji imaju zajedničko podrijetlo. Tako se izbjegavaju suvišni i višestruki postupci (presuda od 12. listopada 2016., Kostanjevec, C‑185/15, EU:C:2016:763, t. 37.).

               30

               Takvo zajedničko podrijetlo izvorne tužbe i protutužbe može se naći u ugovoru ili, kako je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 42. svojeg mišljenja, činjeničnoj situaciji poput one u predmetu u glavnom postupku.

               31

               S tim u vezi treba podsjetiti na to da je L. Guida sklopio ugovor o radu s društvom PL Italy, 100-postotnim vlasnikom društva PL Poland, prije nego što je s njim sklopio poseban „paralelni” ugovor o radu, na kojem društvo PL Italy temelji svoju protutužbu. Iako se postupak koji je pokrenuo L. Guida odnosi na prvotni ugovor, okolnost da mu je društvo PL Italy otkazalo ugovor o radu, koju L. Guida osporava u ovom postupku, temelji se na istim činjenicama poput onih na kojima se temelji protutužba koju je podnijelo društvo PL Italy.

               32

               U tim okolnostima treba zaključiti da recipročni zahtjevi L. Guide i društva PL Italy imaju zajedničko podrijetlo u smislu sudske prakse iz točke 29. ove presude i da je stoga sud na kojem se rješava prvotna tužba nadležan za odlučivanje o protutužbi.

               33

               Naposljetku, budući da poslodavac ne zna unaprijed za sud na kojem se rješava prvotna tužba koju je podnio radnik, nije relevantna činjenica da je on tražbine na kojima se temelji protutužba stekao tek nakon što je pokrenut postupak pred tim sudom.

               34

               Iz prethodno navedenog proizlazi da članak 20. stavak 2. Uredbe br. 44/2001 treba tumačiti na način da, u situaciji poput one u predmetu u glavnom postupku, poslodavcu daje pravo da pred sudom na kojemu je uredno pokrenut postupak povodom prvotne tužbe koju je podnio radnik podnese protutužbu koja se temelji na ugovoru o ustupu tražbine sklopljenom između poslodavca i izvornog vjerovnika nakon podnošenja te prvotne tužbe.

         Troškovi

               35

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Članak 20. stavak 2. Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima treba tumačiti na način da, u situaciji poput one u predmetu u glavnom postupku, poslodavcu daje pravo da pred sudom na kojemu je uredno pokrenut postupak povodom prvotne tužbe koju je podnio radnik podnese protutužbu koja se temelji na ugovoru o ustupu tražbine sklopljenom između poslodavca i izvornog vjerovnika nakon podnošenja te prvotne tužbe.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski