title: Presuda Suda (treće vijeće) od 14. srpnja 2016.#Wrocław - Miasto na prawach powiatu protiv Minister Infrastruktury i Rozwoju.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Wojewódzki Sąd Administracyjny w Warszawie.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2004/18/EZ – Javna nabava radova – Valjanost obveze propisane za ponuditelje da izvrše određeni postotak ugovora bez korištenja podizvođenja – Uredba (EZ) br. 1083/2006 – Opće odredbe o Europskom fondu za regionalni razvoj, Europskom socijalnom fondu i Kohezijskom fondu – Obveza država članica da izvrše financijski ispravak u vezi s otkrivenim nepravilnostima – Pojam ,nepravilnosti' – Potreba za primjenom financijskog ispravka u slučaju povrede prava Unije u području postupaka javne nabave.#Predmet C-406/14.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      14. srpnja 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Direktiva 2004/18/EZ — Javna nabava radova — Valjanost obveze propisane za ponuditelje da izvrše određeni postotak ugovora bez korištenja podizvođenja — Uredba (EZ) br. 1083/2006 — Opće odredbe o Europskom fondu za regionalni razvoj, Europskom socijalnom fondu i Kohezijskom fondu — Obveza država članica da izvrše financijski ispravak u vezi s otkrivenim nepravilnostima — Pojam ,nepravilnosti' — Potreba za primjenom financijskog ispravka u slučaju povrede prava Unije u području postupaka javne nabave“
      U predmetu C‑406/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Wojewódzki Sąd Administracyjny w Warszawie (Vojvodski upravni sud u Varšavi, Poljska) odlukom od 3. lipnja 2014., koju je Sud zaprimio 27. kolovoza 2014., u postupku

         Wrocław - Miasto na prawach powiatu

      protiv

         Minister Infrastruktury i Rozwoju,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, D. Šváby (izvjestitelj), J. Malenovský, M. Safjan i M. Vilaras, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Wrocław – Miasto na prawach powiatu, W. Szuster, radca prawny,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               —

               za austrijsku vladu, M. Fruhmann, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, B.-R. Killmann i A. Tokár kao i M. Owsiany‑Hornung, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 17. studenoga 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 25. Direktive 2004/18/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima, ugovora o javnoj nabavi robe te ugovora o javnim uslugama (SL 2004., L 134, str. 114., i ispravak SL 2004., L 351., str. 44.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak. 1., str. 156.) kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 2083/2005 od 19. prosinca 2005. (SL 2005., L 333, str. 28.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 9., str. 135.) (u daljnjem tekstu: Direktiva 2004/18), kao i članka 98. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1083/2006 od 11. srpnja 2006. o utvrđivanju općih odredaba o Europskom fondu za regionalni razvoj, Europskom socijalnom fondu i Kohezijskom fondu i stavljanju izvan snage Uredbe (EZ) br. 1260/1999 (SL 2006., L 210, str. 25.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 14., svezak 2., str. 120.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Wrocław – Miasto na prawach powiatu (grad Wrocław, Poljska) i Minister Infrastruktury i Rozwoju (ministar infrastrukture i razvoja) povodom odluke o određivanju financijskog ispravka tom gradu zbog navodne povrede Direktive 2004/18 u okviru postupka javne nabave radova koji se sufinanciraju iz fondova Europske unije.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Direktiva 2004/18

               3

               Direktiva 2004/18 primjenjivala se u skladu sa svojim člankom 7. točkom (c) u vrijeme nastanka činjenica u glavnom postupku na uključene ugovore o javnoj nabavi radova kojima je procijenjena vrijednost bila barem 5278000 eura bez poreza na dodanu vrijednost (PDV).

               4

               Mogućnost da ponuditelj predvidi davanje u podizvođenje trećim stranama dijela ugovora propisana je između ostalog u članku 25. te direktive na sljedeći način:
               „U ugovornim dokumentima [dokumentaciji za nadmetanje] javni naručitelj može zahtijevati, ili država članica može od njega tražiti da zahtijeva, da ponuditelj u svojoj ponudi navede dio ugovora koji namjerava dati u podugovor trećim stranama i sve predložene podizvoditelje.
               Ovaj navod ne utječe na pitanje odgovornosti glavnoga gospodarskog subjekta.”

               5

               Članak 26. Direktive 2004/18 naslovljen „Uvjeti za izvršenje ugovora” propisuje:
               „Javni naručitelji mogu odrediti posebne uvjete vezane za izvršenje ugovora, pod uvjetom da su oni sukladni s pravom Zajednice i da su navedeni u pozivu na nadmetanje ili u specifikacijama [dokumentaciji za nadmetanje]. Uvjeti kojima se uređuje izvršenje ugovora mogu se, posebno, odnositi na socijalne i ekološke aspekte.”

               6

               Ta odredba objašnjena je uvodnom izjavom 33. te direktive koja propisuje da su uvjeti izvršenja ugovora sukladni s tom direktivom „pod uvjetom da nisu izravno ili neizravno diskriminirajući i da su navedeni u pozivu na nadmetanje ili u ugovornim dokumentima [dokumentaciji za nadmetanje]. Oni mogu posebno biti namijenjeni da daju prednost strukovnoj izobrazbi na radnom mjestu, zapošljavanju ljudi koji imaju osobitih teškoća u postizanju integracije, borbi protiv nezaposlenosti ili zaštiti okoliša. Primjerice, mogu se navesti zahtjevi – koji se primjenjuju za vrijeme izvršavanja ugovora – za zapošljavanjem osoba koje duže vrijeme traže posao ili za provedbom obrazovnih mjera za nezaposlene, ili za mlade osobe, za suštinskom usklađenošću s odredbama temeljnih konvencija Međunarodne organizacije rada (ILO), pod pretpostavkom da te odredbe nisu uvedene u nacionalno pravo, te za zapošljavanjem većeg broja osoba s poteškoćama u razvoju od onoga koji se zahtijeva prema nacionalnom zakonodavstvu”.

               7

               Direktiva 2004/18 također propisuje kriterije za kvalitativni odabir koji omogućavaju utvrđivanje natjecatelja odabranih za sudjelovanje u postupku dodjele ugovora o javnoj nabavi. U članku 48. te direktive, pod naslovom tehnička i stručna sposobnost, navodi se kako slijedi:
               „[...]
               2.   Dokaz o tehničkim sposobnostima gospodarskog subjekta može biti popraćen s jednim ili više sljedećih sredstava ovisno o prirodi, količini ili važnosti, i namjeni radova, robe ili usluga:
               [...]

                        (b)

                        navod o tehničkim stručnjacima ili tehničkim tijelima u pitanju, bilo da pripadaju izravno gospodarskom subjektu ili ne, posebno onima odgovornima za kontrolu kvalitete i, u slučaju ugovora o javnim radovima, onim koje izvođač može pozvati da izvedu radove [posao];

                  [...]

                        (i)

                        navod o dijelu ugovora koji pružatelj usluga možda namjerava dati u podugovor.

                  [...]
               3.   Gospodarski subjekt može se, po potrebi i za određene ugovore, osloniti na sposobnost drugih subjekata, bez obzira na pravnu prirodu njihova međusobna odnosa. U tom slučaju mora dokazati javnom naručitelju da će imati na raspolaganju resurse nužne za izvršenje ugovora, primjerice, prihvaćanjem obveze tih subjekata da će te resurse staviti na raspolaganje gospodarskom subjektu.
               [...]
               5.   U postupcima sklapanja ugovora o javnoj nabavi čiji je predmet roba koja zahtijeva poslove postavljanja ili instalacije, pružanje usluga i/ili izvođenje radova, sposobnost gospodarskih subjekata da pruži usluge ili izvrši instalaciju ili izvede radove može se ocjenjivati posebno u odnosu na njihove vještine, učinkovitost, iskustvo i pouzdanost.
               6.   Javni naručitelj navodi, u obavijesti ili pozivu na dostavu ponuda, koje reference sukladno odredbama stavka 2. želi primiti.”

         Uredba br. 1083/2006

               8

               Uvodnom izjavom 66. Uredbe br. 1083/2006 propisano je:
               „Trebalo bi odrediti obveze država članica u pogledu sustava upravljanja i kontrole, ovjeravanja izdataka te sprečavanja, otkrivanja i ispravljanja nepravilnosti te kršenja prava Zajednice, kako bi se zajamčila učinkovita i pravilna provedba operativnih programa [...]”

               9

               Članak 1. te uredbe propisuje:
               „Ovom se Uredbom utvrđuju opća pravila koja uređuju Europski fond za regionalni razvoj (EFFR), Europski socijalni fond (ESF) (dalje u tekstu: strukturni fondovi) i Kohezijski fond [...]
               [...]
               U tu svrhu, ovom se Uredbom utvrđuju načela i pravila partnerstva, programiranja, evaluacije, upravljanja, uključujući financijsko upravljanje, praćenja i kontrole na osnovi podjele odgovornosti između država članica i Komisije.”

               10

               Članak 2. točka 7. te uredbe definira „nepravilnost“ kao „svako kršenje odredaba prava Zajednice koje je posljedica djelovanja ili propusta gospodarskog subjekta i šteti, ili bi štetilo općem proračunu Europske unije, tako da tereti opći proračun neopravdanim izdatkom”.

               11

               U skladu s člankom 9. stavkom 5. Uredbe br. 1083/2006, operacije koje se financiraju iz strukturnih fondova i Kohezijskog fonda moraju biti usklađene s odredbama akata koji su doneseni u skladu sa sekundarnim pravom.

               12

               Članak 98. te uredbe naslovljen „Financijski ispravci država članica” propisuje:
               „1.   Države članice u prvom stupnju snose odgovornost za istraživanje nepravilnosti, djelovanje na osnovi dokaza o bilo kakvoj velikoj promjeni koja utječe na prirodu provedbe ili kontrole operacija ili operativnih programa i odgovornost za izvršavanje potrebnih financijskih ispravaka.
               2.   Država članica izvršava potrebne financijske ispravke u vezi s pojedinačnim ili sustavnim nepravilnostima koje su otkrivene u operacijama ili operativnim programima. Ispravke koje izvršava država članica sastoje se u ukidanju cjelokupnog ili dijela javnog doprinosa za operativni program. Država članica uzima u obzir prirodu i težinu nepravilnosti i financijski gubitak fondova.
               [...]”

         Poljsko pravo

               13

               Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da je članak 36. stavak 5. ustawa – Prawo zamόwień publicznych (Zakon o javnoj nabavi) od 29. siječnja 2004. (u daljnjem tekstu: PZP, u verziji koja se primjenjivala na dan nastanka činjenica u glavnom postupku, glasio kako slijedi:
               „Javni naručitelj može u dokumentaciji za nadmetanje predvidjeti dio ugovora koji se ne može dati u podizvođenje.”

               14

               Ta odredba izmijenjena je kasnije na način da u skladu s njom gospodarski subjekt može povjeriti podizvoditeljima izvršenje ugovora o javnoj nabavi koji mu je dodijeljen osim u slučaju kada, zbog posebnih obilježja tog ugovora, javi naručitelj u dokumentaciji za nadmetanje predvidi da se dio ili cijeli ugovor ne može dati u podizvođenje.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               15

               Nadležna služba Grada Wrocława je 18. svibnja 2007. pokrenula ograničeni postupak javne nabave u svrhu djelomične izgradnje zaobilaznice. Za taj projekt, čija je cijena iznosila otprilike 65 milijuna eura, dodijeljena je financijska potpora Unije primjenom operativnog programa pomoći Republici Poljskoj u području infrastrukture i okoliša, u okviru cilja „Konvergencije”, sufinanciranog iz Kohezijskog fonda i Europskog fonda za regionalni razvoj.

               16

               Od sedam gospodarskih subjekata koji su zatražili sudjelovanje u tom postupku, njih pet pozvano je da podnesu ponudu. Dokumentacija za nadmetanje poslana na adrese tih pet gospodarskih subjekata sadržavala je sljedeću odredbu:
               „Gospodarski subjekt mora izvršiti barem 25 % radova obuhvaćenih ugovorom korištenjem vlastitih sredstava.”

               17

               Grad Wrocław je 1. kolovoza 2008. sklopio ugovor o javnoj nabavi s gospodarskim subjektom kojeg je odabrao.

               18

               Nakon upravnog postupka provedenog nakon izvršenja tog ugovora, koji su pokrenula nacionalna tijela zadužena za kontrolu ispravnosti određenih radnji koje sufinancira Unija, od grada Wrocława zatražen je financijski ispravak s glavnicom od 8600473,38 zlota (PLN) (otprilike 1960000 eura), što odgovara 5 % troškova pokrivenih iz javnih sredstava, zbog navodne nepravilnosti te odredbe u svjetlu Direktive 2004/18, koja se primjenjuje na taj ugovor s obzirom na njegovu vrijednost.

               19

               Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da je tijelo nadležno u posljednjem stupnju u tom upravnom postupku opravdalo taj financijski ispravak, s jedne strane, činjenicom da je sporna odredba ograničila oslanjanje na podizvoditelje ne poštujući pritom članak 36. stavak 5. PZP‑a. Naime, cilj te odredbe je osigurati da dijelove ugovora za koje su potrebna posebna znanja i vještine, i čija kvaliteta izvršenja ovisi o posebnim sposobnostima izvršitelja, stvarno izvrši gospodarski subjekt čiji su kapaciteti ocijenjeni pri provedbi postupka javne nabave. Taj cilj važan je osobito jer odredbe nacionalnog prava na snazi na dan nastanka činjenica u glavnom postupku nisu omogućavale gospodarskim subjektima da se pozivaju na sposobnosti trećih da bi dokazali da ispunjavaju uvjete u vezi sa sposobnostima za sudjelovanje u postupku sklapanja ugovora o javnoj nabavi.

               20

               Prema mišljenju tog tijela javni naručitelj je stoga na temelju članka 36. stavka 5. PZP‑a morao precizno odrediti koje dijelove tog ugovora je uspješni ponuditelj morao izvršiti osobno. Ugovorna odredba poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, kojom se samo implicitno propisuje postotak radova koji predstavlja njihov dio koji treba izvršiti uspješni ponuditelj, ne omogućava da se utvrdi okolnost odnosi li se ograničenje korištenja podizvođenja na radove za čije su izvršavanje potrebne posebne sposobnosti, što predstavlja povredu cilja članka 36. stavka 5. PZP‑a. Ta povreda nacionalnog prava predstavlja također povredu članka 25. Direktive 2004/18, a navedeno tijelo se s tim u vezi poziva na presudu od 18. ožujka 2004., Siemens i ARGE Telekom (C‑314/01, EU:C:2004:159).

               21

               S druge strane, unatoč činjenici da navodna povreda prava Unije ne utječe na dodjelu ugovora o kojem je riječ u glavnom postupku, ograničenje korištenja podizvođenja ima štetan utjecaj na opći proračun Unije. Naime, to ograničenje sa sobom nosi rizik narušavanja ravnoteže u tržišnom natjecanju koji se može očitovati u povećanju cijena navedenih u ponudama, te koji je dovoljan da predstavlja nepravilnost u smislu članka 2. točke 7. Uredbe br. 1083/2006.

               22

               Iz elemenata spisa koji su na raspolaganju Sudu proizlazi da je stopa financijskog ispravka primijenjena u tom predmetu utvrđena upućivanjem na ljestvicu koju koristi nadležno tijelo.

               23

               Grad Wrocław podnio je sudu koji je uputio zahtjev tužbu protiv odluke o financijskom ispravku, kojom je osporio osnovanost dvaju nizova obrazloženja na kojima se temelji ta odluka. Grad Wrocław u vezi s nezakonitosti sporne odredbe iz dokumentacije za nadmetanje ističe da je članak 36. stavak 5. PZP‑a, u verziji koja se primjenjivala u vrijeme nastanka činjenica u glavnom postupku, propisivao načelo prema kojem uspješni ponuditelj treba izvršiti ugovor koristeći vlastita sredstva, na način da je korištenje podizvođenja bilo iznimka, te je na temelju toga javni naručitelj mogao dozvoliti oslanjanje na podizvoditelje, bez da je na to bio obvezan. Čini se da se sud koji je uputio zahtjev slaže s tim tumačenjem predmetne odredbe.

               24

               Taj sud smatra da mu je za rješavanje pred njega iznesenoga spora potrebno tumačenje Suda u vezi s, na prvom mjestu, člankom 25. Direktive 2004/18, osobito pojmom „dio ugovora” radi utvrđivanja protivi li se toj odredbi to da javni naručitelj odredi maksimalni postotak ugovora o javnoj nabavi koji budući uspješni ponuditelj može dati u podizvođenje. Taj sud pita se također može li se na takvo ograničenje odnositi članak 26. te direktive, u smislu uvjeta za izvršenje ugovora iz te posljednje odredbe.

               25

               Taj sud smatra da iz presude od 18. ožujka 2004., Siemens i ARGE Telekom (C‑314/01, EU:C:2004:159) proizlazi da Direktiva 2004/18 dopušta da se ograniči korištenje podizvođenja za izvršenje ugovora o javnoj nabavi pod uvjetom da to ograničenje ne dovodi do toga da spriječi sudjelovanje u postupku podnošenja ponuda gospodarskih subjekata koji se žele koristiti tehničkim i gospodarskim sposobnostima podizvoditelja. Međutim, ta presuda ne daje odgovor na pitanje može li javni naručitelj odrediti u obliku postotka dio radova koji uspješni ponuditelj mora izvršiti osobno.

               26

               Osim toga, sud koji je uputio zahtjev pita se povređuje li odredba poput one u predmetu u glavnom postupku, s obzirom na to da ograničava mogućnost sudjelovanja malih i srednjih poduzetnika (SME) u izvršenju radova koji su predmet javne nabave, načelo prema kojem postupci javne nabave moraju biti otvoreni za nenarušeno tržišno natjecanje, s tim da se ta otvorenost odnosi na sve poduzetnike, bez obzira na njihovu veličinu, i da pritom posebno treba obratiti pažnju na srednje i male poduzetnike. Taj sud s tim u vezi poziva se na sudsku praksu Suda, osobito presudu od 10. listopada 2013., Swm Construzioni 2 i Mannocchi Luigino (C‑94/12, EU:C:2013:646, t. 33.).

               27

               Na drugom mjestu taj sud također smatra da su mu potrebna pojašnjenja u vezi s pojmom „nepravilnosti” u smislu Uredbe br. 1083/2006 da bi mogao utvrditi zahtjeva li, s obzirom na okolnosti predmeta u kojem odlučuje, ozbiljnost eventualne povrede prava Unije koja je utjecala na provedbu postupka predmetne javne nabave primjenu financijskog ispravka.

               28

               S tim u vezi, taj se sud pita predstavlja li svaka povreda prava Unije u području javne nabave nepravilnost koja je takvog karaktera da mora dovesti do financijskog ispravka ili treba uzeti u obzir posebne okolnosti svakog pojedinačnog slučaja, osobito posljedice eventualne povrede tog prava. Kada je riječ o konkretnim okolnostima, sud ističe da se u tom slučaju primjenjivo pravo tumačilo na način da ne isključuje mogućnost propisivanja odredbe poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, da je ta odredba unatoč svemu dopuštala korištenje podizvođenja za 75 % radova koji su obuhvaćeni ugovorom, da nije osporena i da je poziv za podnošenje ponuda doveo do jake konkurencije.

               29

               U tom kontekstu Wojewódzki Sąd Administracyjny w Warszawie (Vojvodski upravni sud u Varšavi) odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Može li s obzirom na odredbe članka 25. Direktive 2004/18 javni naručitelj u dokumentaciji za nadmetanje za [javnu] nabavu predvidjeti da uspješni ponuditelj mora izvršiti barem 25 % radova obuhvaćenih ugovorom o javnoj nabavi korištenjem vlastitih sredstava?

                        2.

                        U slučaju negativnog odgovora na prvo pitanje, dovodi li primjena zahtjeva opisanog u tom pitanju u postupku javne nabave do povrede odredbi prava Unije koja opravdava potrebu za primjenom financijskog ispravka u skladu s člankom 98. Uredbe br. 1083/2006?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               30

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li Direktivu 2004/18 tumačiti na način da javni naručitelj smije odrediti odredbom u dokumentaciji za nadmetanje za javnu nabavu radova to da budući uspješni ponuditelj za taj ugovor mora izvršiti određeni postotak radova koji je njime obuhvaćen korištenjem vlastitih sredstava.

               31

               Prvim stavkom članka 25. Direktive 2004/18 propisano je da javni naručitelj može zahtijevati, ili država članica može od njega tražiti da zahtijeva, da ponuditelj u svojoj ponudi navede dio ugovora koji namjerava dati u podizvođenje trećim stranama i sve predložene podizvoditelje.

               32

               Kao što je Sud utvrdio u točki 31. presude od 10. listopada 2013., Swm Costruzioni 2 i Mannocchi Luigino (C‑94/12, EU:C:2013:646), taj članak Direktive 2004/18 propisuje oslanjanje na podizvoditelje bez propisivanja ograničenja u tom smislu.

               33

               Nasuprot tomu, članak 48. stavak 3. te direktive u dijelu u kojem predviđa mogućnost da ponuditelji dokažu da zadovoljavaju minimalnu razinu tehničkih i profesionalnih sposobnosti koje je odredio javni naručitelj oslanjajući se na sposobnosti trećih subjekata, pod uvjetom da dokažu da će, ako im se dodijeli ugovor, stvarno raspolagati sredstvima potrebnima za izvršenje ugovora koja sami nemaju, za ponuditelje stvara praktički neograničenu mogućnost da koriste podizvođenje za izvršenje ugovora.

               34

               Usprkos tomu, ako dokumentacija za nadmetanje u skladu s prvim stavkom članka 25. Direktive 2004/18 obvezuje ponuditelje da u svojim ponudama navedu dio ugovora koji eventualno namjeravaju dati u podizvođenje i predložene podizvoditelje, javni naručitelj može zabraniti oslanjanje na podizvoditelje za izvršenje bitnih dijelova ugovora u slučaju da u fazi ispitivanja ponuda i odabira uspješnog ponuditelja nije mogao provjeriti njihove sposobnosti (vidjeti, u tom smislu, presudu od 18. ožujka 2004., Siemens i ARGE Telekom, C‑314/01, EU:C:2004:159, t. 45.).

               35

               Takav doseg svakako nema odredba poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, koja ograničava oslanjanje na podizvoditelje za dio ugovora apstraktno određen kao njegov određeni postotak, i to bez obzira na mogućnost provjeravanja sposobnosti eventualnih podizvoditelja i bez ikakve napomene o tome jesu li zadaci na koje se odnosi bitan dio ugovora. S obzirom na sva ta razmatranja, takva odredba nije u skladu s Direktivom 2004/18, koja je relevantna u okviru glavnog postupka.

               36

               Osim toga, kao što je navela i nezavisna odvjetnica u točki 41. svojeg mišljenja, takva odredba, ako je uvjet za izvršenje ugovora u smislu članka 26. Direktive 2004/18, nije dopuštena na temelju tog članka, s obzirom na sam njegov tekst, jer je protivna članku 48. stavku 3. te direktive, i stoga pravu Unije.

               37

               Stoga, na prvo pitanje treba odgovoriti da Direktivu 2004/18 treba tumačiti na način da javni naručitelj ne smije odrediti u dokumentaciji za nadmetanje za javnu nabavu radova to da budući uspješni ponuditelj za taj ugovor mora izvršiti određeni postotak radova koji je njime obuhvaćen korištenjem vlastitih sredstava.

         Drugo pitanje

               38

               Svojim drugim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 98. Uredbe br. 1083/2006 u vezi s njezinim člankom 2. točkom 7. tumačiti na način da činjenica da je javni naručitelj u okviru postupka za javnu nabavu radova u vezi s projektom koji prima financijsku potporu Unije protivno Direktivi 2004/18 odredio to da budući uspješni ponuditelj mora vlastitim sredstvima izvršiti najmanje 25 % tih radova, predstavlja, u okolnostima poput onih u glavnom postupku, „nepravilnost” u smislu tog članka 2. točke 7. koja opravdava potrebu da se primjeni financijski ispravak na temelju navedenog članka 98.

               39

               Kada je riječ o konkretnim okolnostima u tom predmetu, sud koji je uputio zahtjev ističe da se u tom slučaju primjenjivo nacionalno pravo tumačilo na način da ne zabranjuje odredbu poput one u glavnom postupku, da je ta odredba unatoč svemu dopuštala korištenje podizvođenja za 75 % radova obuhvaćenih ugovorom, da je nisu osporili kandidati pozvani da podnesu ponudu, koji su jedini s njom bili upoznati, i da je poziv za podnošenje ponuda doveo do jake konkurencije.

               40

               Postavljeno pitanje stoga ima dva dijela, od kojih se jedan odnosi na „nepravilnost” u smislu članka 2. točke 7. Uredbe 1083/2006, a drugi dio na mehanizam financijskog ispravka koji sukladno članku 98. te uredbe nacionalna tijela trebaju primijeniti u slučaju nepravilnosti.

               41

               Kao prvo, kada je riječ o spomenutom pojmu „nepravilnosti”, taj pojam sukladno članku 2. točki 7. Uredbe br. 1083/2006 obuhvaća svako kršenje odredaba prava Zajednice koje je posljedica djelovanja ili propusta gospodarskog subjekta i šteti, ili bi štetilo općem proračunu Europske unije, tako da tereti opći proračun neopravdanim izdatkom.

               42

               Treba utvrditi da sud koji je uputio zahtjev ima dvojbe u vezi s drugim dijelom te definicije jer prema njegovu mišljenju odredba koja se treba smatrati protivnom pravu Unije, s obzirom na odgovor na prvo pitanje, u ovom predmetu nema konkretne posljedice.

               43

               U tom pogledu treba napomenuti da je, kako je i navela nezavisna odvjetnica u točkama 53. do 55. svojeg mišljenja pozivajući se osobito na članak 9. stavak 5. Uredbe br. 1083/2006 kao i, analogijom, na presudu od 21. prosinca 2011., Chambre de commerce et d’industrie de l’Indre (C‑465/10, EU:C:2011:867, t. 46. i 47.), Unijin cilj putem strukturnih fondova i Kohezijskog fonda financirati samo projekte koji su u cijelosti u skladu s njezinim pravom.

               44

               Međutim, iz definicije iz članka 2. točke 7. te uredbe proizlazi da kršenje odredaba prava Unije predstavlja nepravilnost u smislu te odredbe samo ako šteti ili bi moglo naštetiti općem proračunu Europske unije tako da tereti opći proračun neopravdanim izdatkom. Stoga takvu povredu treba smatrati nepravilnošću samo u mjeri u kojoj kao takva može imati posljedice za proračun. Nasuprot tomu, ne treba dokazati postojanje točno određene financijske posljedice (vidjeti analogijom presudu od 21. prosinca 2011., Chambre de commerce et d’industrie de l’Indre, C‑465/10, EU:C:2011:867, t. 47.).

               45

               Stoga treba zaključiti da povreda pravila postupka za javnu nabavu predstavlja nepravilnost u smislu članka 2. točke 7. Uredbe br. 1083/2006 ako se ne može isključiti mogućnost da je ta povreda utjecala na proračun uključenih Fondova.

               46

               Na drugom mjestu, kada je riječ o mehanizmu financijskog ispravka iz članka 98. Uredbe br. 1083/2006 treba utvrditi da taj članak u skladu sa svojim stavcima 1. i 2. obvezuje države članice da u slučaju utvrđenja nepravilnosti izvrše financijski ispravak.

               47

               Međutim, prvi podstavak stavka 2. tog članka propisuje također obvezu za nadležno nacionalno tijelo da utvrdi iznos ispravka koji treba izvršiti uzimajući u obzir tri kriterija: prirodu utvrđene nepravilnosti, njezinu težinu i financijski gubitak uključenih fondova.

               48

               Kada je riječ, kao u glavnom postupku, o točno određenoj a ne o sustavnoj nepravilnosti, posljednji kriterij nužno podrazumijeva ispitivanje svakog pojedinačnog slučaja, uzimajući u svakom slučaju u obzir sve okolnosti relevantne s obzirom na jedan od ta tri kriterija.

               49

               Stoga, kako je i navela nezavisna odvjetnica u točki 60. svojeg mišljenja, iako ta okolnost ne isključuje to da se prvi koraci mogu poduzeti na temelju ljestvice koja je u skladu s načelom proporcionalnosti, pri utvrđivanju iznosa ispravka koji treba primijeniti potrebno je voditi računa o svim posebnostima koje su svojstvene za utvrđenu nepravilnost u odnosu na elemente uzete u obzir pri sastavljanju te ljestvice, a koje mogu opravdati povećanje ili, nasuprot tomu, smanjenje ispravka.

               50

               Stoga na konačni iznos financijskog ispravka koji treba primijeniti mogu utjecati okolnosti poput usklađenosti s nacionalnim zakonom odredbe kao što je ona o kojoj je riječ u glavnom postupku, obveze izvršavanja vlastitim sredstvima određenog dijela ugovora i činjenice da je utvrđeno postojanje samo rizika za nastanak financijskih posljedica, i to potencijalno slabog.

               51

               Slijedom navedenog, na drugo pitanje treba odgovoriti da članak 98. Uredbe br. 1083/2006 u vezi s njezinim člankom 2. točkom 7. treba tumačiti na način da činjenica da je javni naručitelj u okviru postupka za javnu nabavu radova u vezi s projektom koji prima financijsku potporu Unije protivno Direktivi 2004/18 odredio to da budući uspješni ponuditelj mora vlastitim sredstvima izvršiti najmanje 25 % tih radova, predstavlja „nepravilnost” u smislu tog članka 2. točke 7. koja opravdava potrebu da se primjeni financijski ispravak na temelju navedenog članka 98., ako se ne može isključiti mogućnost da je ta povreda utjecala na proračun predmetnih fondova. Iznos tog ispravka treba utvrditi uzimajući u obzir sve konkretne okolnosti relevantne s obzirom na kriterije iz prvog podstavka stavka 2. članka 98. te uredbe, odnosno prirodu utvrđene nepravilnosti, njezinu težinu i financijski gubitak uključenih fondova.

         Troškovi

               52

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Direktivu 2004/18/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima, ugovora o javnoj nabavi robe te ugovora o javnim uslugama, kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 2083/2005 od 19. prosinca 2005. treba tumačiti na način da javni naručitelj ne smije odrediti u dokumentaciji za nadmetanje za javnu nabavu radova to da budući uspješni ponuditelj za taj ugovor mora izvršiti određeni postotak radova koji je njime obuhvaćen korištenjem vlastitih sredstava.

                           2.

                           Članak 98. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1083/2006 od 11. srpnja 2006. o utvrđivanju općih odredaba o Europskom fondu za regionalni razvoj, Europskom socijalnom fondu i Kohezijskom fondu i stavljanju izvan snage Uredbe (EZ) br. 1260/1999 u vezi s njezinim člankom 2. točkom 7. treba tumačiti na način da činjenica da je javni naručitelj u okviru postupka za javnu nabavu radova u vezi s projektom koji prima financijsku potporu Unije protivno Direktivi 2004/18 odredio to da budući uspješni ponuditelj mora vlastitim sredstvima izvršiti najmanje 25 % tih radova, predstavlja „nepravilnost” u smislu tog članka 2. točke 7. koja opravdava potrebu da se primjeni financijski ispravak na temelju navedenog članka 98., ako se ne može isključiti mogućnost da je ta povreda utjecala na proračun predmetnih fondova. Iznos tog ispravka treba utvrditi uzimajući u obzir sve konkretne okolnosti relevantne s obzirom na kriterije iz prvog podstavka stavka 2. članka 98. te uredbe, odnosno prirodu utvrđene nepravilnosti, njezinu težinu i financijski gubitak uključenih fondova.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: poljski


Presuda Suda (prvo vijeće) od 10. travnja 2008.#Annelore Hamilton protiv Volksbank Filder eG.#Zahtjev za prethodnu odluku: Oberlandesgericht Stuttgart - Njemačka.#Direktiva 85/577/EEZ.#Predmet C-412/06.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 19. listopada 2017.#A protiv Staatssecretaris van Financiën.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Hoge Raad der Nederlanden.#Zahtjev za prethodnu odluku – Carinska unija i Zajednička carinska tarifa – Uredba (EEZ) no 2913/92 – Članak 201. stavak 3. drugi podstavak i članak 221. stavci 3. i 4. – Uredba (EEZ) br. 2777/75 – Uredba (EZ) br. 1484/95 – Dodatne uvozne carine – Umjetna struktura namijenjena izbjegavanju dodatnih dugovanih carina – Neistinitost podataka na kojima se temelji carinska deklaracija – Osobe koje se mogu smatrati odgovornima za carinski dug – Rok zastare.#Predmet C-522/16.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      19. listopada 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Carinska unija i Zajednička carinska tarifa – Uredba (EEZ) br. 2913/92 – Članak 201. stavak 3. drugi podstavak i članak 221. stavci 3. i 4. – Uredba (EEZ) br. 2777/75 – Uredba (EZ) br. 1484/95 – Dodatne uvozne carine – Umjetna struktura namijenjena izbjegavanju dodatnih dugovanih carina – Neistinitost podataka na kojima se temelji carinska deklaracija – Osobe koje se mogu smatrati odgovornima za carinski dug – Rok zastare”
      U predmetu C‑522/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske), odlukom od 30. rujna 2016., koju je Sud zaprimio 7. listopada 2016., u postupku

         A

      protiv

         Staatssecretaris van Financiën,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, J. Malenovský, M. Safjan, D. Šváby i M. Vilaras (izvjestitelj) suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Campos Sánchez‑Bordona,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za A, C. H. Bouwmeester, u svojstvu poreznog savjetnika,

               –

               za nizozemsku vladu, M. Bulterman i H. Stergiou, u svojstvu agenata,

               –

               za belgijsku vladu, M. Jacobs i J. Van Holm, advocaten,

               –

               za Europsku komisiju, A. Caeiros i F. Wilman, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 62., članka 201. stavka 3. drugog podstavka te članka 221. stavaka 3. i 4. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice (SL 1992., L 302, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2. svezak 2., str. 110.), kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 2700/2000 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. studenoga 2000. (SL 2000., L 311, str. 17.) (u daljnjem tekstu: Carinski zakonik), u vezi, s jedne strane, s Uredbom Vijeća (EEZ) br. 2777/75 od 29. listopada 1975. o uspostavljanju zajedničke organizacije tržišta u sektoru mesa peradi (SL 1975., L 282 str. 77.), kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 806/2003 od 14. travnja 2003. (SL 2003., L 122, str. 1.) (u daljnjem tekstu: Uredba br. 2777/75), i, s druge strane, s Uredbom Komisije (EZ) br. 1484/95 od 28. lipnja 1995. o utvrđivanju detaljnih pravila za provedbu sustava dodatnih uvoznih carina i određivanju dodatnih uvoznih carina u sektorima mesa peradi i jaja i za albumin iz jaja te stavljanju izvan snage Uredbe br. 163/67/EEZ (SL 1995., L 145, str. 47.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 8., str. 145.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 684/1999 od 29. ožujka 1999. (SL 1999., L 86, str. 6.)(SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 8., str. 164.) (u daljnjem tekstu: Uredba br. 1484/95).

               2

               Taj je zahtjev podnesen u okviru spora između osobe A. i Staatssecretaris van Financiën (državni tajnik za financije, Nizozemska), povodom više naloga za plaćanje dodatnih uvoznih carina i poreza na promet.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

         Carinski zakonik

               3

               U članku 4. Carinskog zakonika predviđa se:
               „Za potrebe ovog Zakonika, primjenjuju se sljedeće definicije:
               […]

                        (9)

                        ‚Carinski dug’ znači obveza određene osobe da za određenu robu plati iznos uvoznih carina (uvozni carinski dug) ili izvoznih carina (izvozni carinski dug), prema važećim propisima Zajednice.

                        (10)

                        ‚Uvozne carine’ znači:

                                 –

                                 carine i davanja s istovrsnim učinkom kao i carine, a koja se plaćaju na uvoz robe,

                                 –

                                 uvozna davanja uvedena u okviru zajedničke poljoprivredne politike ili u okviru posebnih mjera koje se primjenjuju na određenu robu dobivenu preradom poljoprivrednih proizvoda.

                  […]

                        (16)

                        ‚Carinski postupak’ znači:

                                 (a)

                                 puštanje u slobodan promet;

                  […]”

               4

               Na temelju članka 62. Carinskog zakonika:
               „1.   Pisane deklaracije podnose se na obrascu koji odgovara službenom primjerku propisanom za tu svrhu. Deklaracije moraju biti potpisane i sadržavati sve podatke koji su potrebni za primjenu propisa vezanih uz carinski postupak za koji je roba deklarirana.
               2.   Uz deklaraciju, prilažu se sve isprave koje su potrebne za primjenu propisa vezanih uz primjenu carinskog postupka za koji je roba deklarirana.”

               5

               Članak 79. Carinskog zakonika propisuje:
               „Puštanjem u slobodni promet roba koja nije roba Zajednice stječe status robe Zajednice.
               To ima za nužnu posljedicu primjenu mjera trgovinske politike, ispunjavanje drugih propisanih formalnosti u vezi s uvozom robe i plaćanjem zakonom propisanih carina.”

               6

               U članku 201. Carinskog zakonika predviđa se:
               „1.   Uvozni carinski dug nastaje:

                        (a)

                        puštanjem u slobodni promet robe koja podliježe plaćanju uvoznih carina,

                  ili

                        (b)

                        stavljanjem takve robe u postupak privremenog uvoza s djelomičnim oslobođenjem od uvoznih carina.

                  2.   Carinski dug nastaje u trenutku prihvaćanja odnosne carinske deklaracije.
               3.   Dužnik je deklarant. U slučaju neizravnog zastupanja, dužnik je i osoba za čiji je račun carinska deklaracija podnesena.
               Ako je carinska deklaracija za jedan od postupaka iz stavka 1. sastavljena temeljem podataka koji su imali za posljedicu da propisana carina nije uopće ili nije u cijelosti naplaćena, dužnicima se, sukladno važećim nacionalnim odredbama, smatraju osobe koje su dale podatke potrebne za sastavljanje deklaracije, a znale su ili su opravdano trebale znati da podaci nisu istiniti.”

               7

               Članak 221. Carinskog zakonika određuje:
               „1.   Nakon što se iznos carine proknjiži, dužnika se obavješćuje o iznosu carine u skladu s propisanim postupcima.
               […]”
               „3.   Obavještavanje dužnika ne provodi se nakon isteka roka od tri godine od dana kad je carinski dug nastao. Rok prestaje teći ulaganjem pravnog lijeka u skladu s člankom 243. za sve vrijeme trajanja tog postupka.
               4.   Ako carinski dug proizlazi iz radnje koja je u trenutku kada je poduzeta bila kažnjiva, obavještavanje dužnika može se, pod uvjetima predviđenima važećim propisima, obaviti i nakon isteka roka od tri godine predviđenog u stavku 3.” [neslužbeni prijevod]

         Uredba br. 2777/75

               8

               Članak 1. stavak 1. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2777/75 od 29. listopada 1975. o uspostavljanju zajedničke organizacije tržišta u sektoru mesa peradi.

               9

               Članak 5. te uredbe određuje:
               „1.   Kako bi se izbjeglo ili spriječilo štetne učinke na tržište unutar Zajednice koji mogu proizići iz uvoza određenih proizvoda iz članka 1. stavka 1., uvoz po carinskoj stopi predviđenoj Zajedničkom carinskom tarifom jednog ili više tih proizvoda podložan je plaćanju dodatne carine na uvoz, ako su ispunjeni uvjeti koji proizlaze iz članka 5. Sporazuma o poljoprivredi, sklopljenog u skladu s člankom 228. Ugovora u okviru Urugvajskog kruga trgovinskih pregovora, osim ako postoji opasnost da uvoz poremeti tržište Zajednice ili da učinci budu neproporcionalni u odnosu na željeni cilj.
               2.   Inicijalne cijene iznad kojih se može nametnuti dodatna uvozna carina su one koje Zajednica pošalje Svjetskoj trgovinskoj organizaciji.
               Opseg za aktivaciju koji treba biti prekoračen kako bi se nametnula dodatna uvozna carina određen je osobito na temelju uvoza u Zajednicu u tri godine koje prethode onoj u kojoj su nastali ili postoji opasnost od nastanka štetnih učinaka iz stavka 1.
               3.   Cijene za uvoz koje treba uzeti u obzir za nametanje dodatne uvozne carine određene su na temelju uvoznih cijena CIF predmetne pošiljke.
               Uvozna cijena CIF provjerava se u tu svrhu na temelju reprezentativne cijene za dotični proizvod na svjetskom tržištu ili na uvoznom tržištu Zajednice za taj proizvod.
               4.   Komisija će u skladu s postupkom iz članka 17. usvojiti pravila za primjenu ovog članka. Ta se pravila posebno odnose na:

                        (a)

                        proizvode na koje se primjenjuju dodatne uvozne carine na temelju članka 5. sporazuma o poljoprivredi;

                        (b)

                        druge kriterije potrebne kako bi se osigurala primjena stavka 1. u skladu s člankom 5. navedenog sporazuma.” [neslužbeni prijevod]

         Uredba br. 1484/95

               10

               Uredba br. 1484/95 u svojoj prvotnoj verziji bila je donesena osobito na temelju članka 5. stavka 4. Uredbe br. 2777/75.

               11

               Članak 1. Uredbe br. 1484/95 propisuje:
               „Dodatne uvozne carine iz članka 5. stavka 1. [Uredbe] […] br. 2777/75 […], u daljnjem tekstu ‚dodatne carine’, primjenjuju se na proizvode navedene u Prilogu I. koji potječu iz tamo navedenih zemalja.
               Odgovarajuće inicijalne cijene iz članka 5. stavka 2. [Uredbe] […] br. 2777/75 […] prikazane su u Prilogu II.”

               12

               U članku 3. te uredbe propisano je:
               „1.   Dodatne carine utvrđuju se na temelju uvozne cijene CIF za odnosnu pošiljku u skladu s odredbama iz članka 4.
               2.   Kad je uvozna cijena CIF za 100 kg pošiljke veća od važeće reprezentativne cijene iz članka 2. stavka 1., uvoznik predočuje nadležnim tijelima države članice uvoznice barem sljedeće dokaze:

                        –

                        ugovor o kupnji ili bilo koja druga istovrijedna isprava,

                        –

                        ugovor o osiguranju,

                        –

                        račun,

                        –

                        potvrda o podrijetlu (gdje je primjenjivo),

                        –

                        ugovor o prijevozu,

                        –

                        i, u slučaju prijevoza morem, teretnice.

                  3.   U slučaju iz stavka 2., uvoznik mora položiti sredstvo osiguranja iz članka 248. stavka 1. Uredbe (EEZ) br. 2454/93 [Komisije od 2. srpnja 1993. (SL 1993., L 253, str. 1.)], koje je jednako razlici između iznosa dodatne uvozne carine izračunane na temelju reprezentativne cijene koja se primjenjuje na dotični proizvod […].
               4.   Uvoznik ima jedan mjesec za prodaju predmetnog proizvoda, podložno ograničenju od šest mjeseci od datuma prihvaćanja deklaracije puštanja u slobodni promet, radi dokaza da je pošiljka poslana pod uvjetima koji potvrđuju ispravnost cijena iz stavka 2. Neudovoljavanje jednom ili drugom od ovih rokova podrazumijeva gubitak položenog sredstva osiguranja. Međutim, vremenski rok od šest mjeseci nadležna tijela mogu produžiti za maksimalno tri mjeseca na utemeljeni zahtjev uvoznika.
               Položeno se sredstvo osiguranja oslobađa čim se predoči dokaz o uvjetima prodaje na prihvatljiv način za carinsko tijelo.
               U suprotnom slučaju zadržava se sredstvo osiguranja plaćanjem dodatnih pristojbi.
               5.   Ako nadležna tijela provjerom utvrde da nisu ispunjeni zahtjevi ovog članka, ona osiguravaju povrat dospjele carine u skladu s člankom 220. [Carinskog zakonika]. Iznos carine za koju se osigurava povrat ili koji preostaje za osiguranje povrata, sadrži i kamate od datuma kada je roba puštena u slobodan promet do datuma osiguranja povrata. Kamatna stopa koja se primjenjuje treba biti na snazi za operacije naplaćivanja prema nacionalnom pravu.”

               13

               Člankom 4. Uredbe br. 1484/95 određuje se:
               „1.   Ako je razlika između inicijalne cijene o kojoj je riječ iz članka 1. stavka 2. i uvozne cijene CIF pošiljke o kojoj je riječ:

                        (a)

                        10 % ili manje od inicijalne cijene, dodatna carina je jednaka nuli;

                        (b)

                        više od 10 %, ali manje ili jednako 40 % inicijalne cijene, dodatna carina iznosi 30 % iznosa koji premašuje 10 %;

                        (c)

                        više od 40 %, ali manje ili jednako 60 % inicijalne cijene, dodatna carina iznosi 50 % iznosa koji premašuje 40 %, kojemu se dodaje dodatna carina iz točke (b);

                        (d)

                        više od 60 %, ali manje ili jednako 75 % inicijalne cijene, dodatna carina iznosi 70 % iznosa koji premašuje 60 %, kojemu se dodaju dodatne carine iz točaka (b) i (c);

                        (e)

                        više od 75 % inicijalne cijene, dodatna carina iznosi 90 % iznosa koji premašuje 75 %, kojemu se dodaju dodatne carina iz točaka (b), (c) i (d).”

               14

               Inicijalna i reprezentativna cijena za svaki proizvod obuhvaćen Uredbom br. 1484/95 bile su naznačene u Prilogu II. i Prilogu I. toj uredbi.

            Nizozemsko pravo

         AWR

               15

               Članak 22e Algemene wet inzake rijksbelastingen (Opći zakon o državnim porezima) od 2. srpnja 1959. (Stb. 1959., br. 301), u verziji primjenjivoj do 1. veljače 2008. (u daljnjem tekstu: AWR), iznosi:
               „1.   Kada točan iznos uvozne carine koji se zakonski potražuje nije mogao biti određen zbog djela koje može biti povod pokretanju sudskog kaznenog postupka, nalog za plaćanje može se izdati pet godina nakon datuma nastanka carinskog duga.
               2.   Stavak 1. nije primjenjiv u odnosu na osobe čijim se djelovanjem ili propustom ne želi izbjeći uvozna carina.”

         Zakon o carini

               16

               Članak 48. stavak 1. Douaneweta (Zakon o carini) od 2. studenoga 1995. (Stb. 1995., br. 553), u verziji primjenjivoj do 1. kolovoza 2008., propisuje:
               „1.   Osobu koja:

                        a.

                        podnese netočnu ili nepotpunu zakonom propisanu izjavu;

                        b.

                        ima zakonsku obvezu:

                                 1°.

                                 pružiti informacije, podatke ili naznake, a ne pruži ih ili pruži netočne ili nepotpune;

                  […]
               kaznit će se zatvorskom kaznom od najviše šest mjeseci ili novčanom kaznom treće kategorije.”

         Dekret o carini

               17

               Članak 54. Douanebesluita (Dekret o carini) od 4. ožujka 1996. (Stb. 1996., br. 166), glasi:
               „Ako je carinska deklaracija iz članka 201. stavka 3. podstavka 2. Carinskog zakonika […] sastavljena temeljem podataka koji su imali za posljedicu da propisana uvozna carina nije u cijelosti naplaćena, dužnicima potraživanih uvoznih carina smatraju se osobe koje su dale podatke potrebne za sastavljanje deklaracije, a znale su ili su opravdano trebale znati da podaci nisu istiniti.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               18

               Tijekom 2005. i 2006. društvo F., čije je sjedište u Njemačkoj, dalo je sastaviti više deklaracija za puštanje u slobodan promet u Nizozemskoj serija sirovog smrznutog pilećeg mesa porijeklom osobito iz Brazila i Argentine.

               19

               U tom razdoblju svi udjeli društva F. pripadali su društvu D., također sa sjedištem u Njemačkoj. A., njegov sin B. i treća osoba X. bili su svi dioničari društva D. i bili su članovi upravnog vijeća tog društva. Do veljače 2005. A. je bio direktor društva F., a zatim ga je na toj funkciji zamijenio X.

               20

               Društvo F. kupilo je proizvode obuhvaćene deklaracijama za puštanje u slobodan promet navedenima u točki 18. ove presude od društva K. sa sjedištem u Urugvaju. Navedene deklaracije bile su popraćene računima koje je izdalo društvo K., a cijena naznačena na deklaracijama odgovarala je cijeni koju je društvo K. naplatilo društvu F. Cijena koju je platilo društvo F., preračunata u uvoznu cijenu CIF sukladno članku 5. stavku 3. Uredbe br. 2777/75, bila je uvijek viša od inicijalne cijene, što je rezultiralo posljedicom da nije potraživana nijedna dodatna uvozna carina iz uredaba br. 2777/75 i 1484/95.

               21

               Društvo F. zatim je prodavalo sve te proizvode društvu G. sa sjedištem u Švicarskoj i, kako bi poštovalo obvezu koja proizlazi iz članka 3. stavka 4. Uredbe br. 1484/95, nizozemskim carinskim tijelima podnosilo je račune koji odgovaraju tim prodajama. Cijena koju je naplatilo društvo F. društvu G. bila je sustavno viša od cijene koju je društvo K. naplatilo društvu F. 99 % dionica društva G. pripadalo je B.-u, A.-ovu sinu, koji je također bio upravitelj društva G.

               22

               Nizozemska carinska tijela tražila su informacije o kasnijoj preprodaji proizvoda koje je uvezlo društvo F. U nedostatku zadovoljavajućih informacija, smatrala su da dokumenti koje je podnijelo društvo F. ne omogućuju odrediti je li uvozna cijena CIF naplaćena tom društvu bila viša od inicijalne cijene. U tim je okolnostima Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteit (ministar poljoprivrede, prirode i kvalitete hrane, u daljnjem tekstu: ministar), djelujući u svojstvu carinskog tijela, 10. rujna 2008. izdao seriju platnih naloga (u daljnjem tekstu: platni nalog I) upućenih osobito A.-u, kako bi na temelju članka 3. stavka 5. i članka 4. Uredbe br. 1484/95 potraživao plaćanje dodatne carine koja se odnosi na uvoz obuhvaćen predmetnim deklaracijama o puštanju u slobodan promet i za dio predmetnih proizvoda plaćanje poreza na promet.

               23

               Nakon dodatne provjere, nizozemska carinska tijela utvrdila su da su kupnja i prodaja proizvoda koje je uvezlo društvo F. uvijek bile provođene po određenoj shemi. Društvo G. kupovalo je predmetne proizvode od južnoameričkih opskrbljivača po cijenama nižima od inicijalnih i prodavalo ih društvu K. po cijenama znatno višima od inicijalnih. Društvo K. prodavalo je proizvode po malo višoj cijeni od one po kojoj ih je ono samo kupovalo od društva F., koje ih je zatim uvozilo kako bi ih stavilo u slobodan promet u Europskoj uniji. Društvo F. zatim ih je preprodavalo društvu G. po još višoj cijeni. Društvo G. dalje ih je prodavalo društvu D. po cijeni nižoj i od one po kojoj ih je kupilo i od inicijalne cijene. Konačno, društvo D. proizvode je prodavalo klijentu po cijeni višoj od one po kojoj ih je kupilo od društva G., ali nižoj kako od cijene koju je to društvo G. platilo društvu F., cijene koju je društvo F. platilo društvu K. prilikom uvoza proizvoda, tako i od inicijalne cijene.

               24

               U pogledu tih utvrđenja i uskih veza između društava D., F. i G., nizozemska carinska tijela smatrala su da je A. s drugim subjektima uspostavio seriju transakcija kojima je početna cijena proizvoda obuhvaćenih Uredbom br. 2777/75, kupljenih od neovisnih južnoameričkih opskrbljivača, bila umjetno podignuta prilikom sljedećih transakcija, tako da je uvozna cijena CIF predmetnih proizvoda bila viša od inicijalne cijene, kako bi se izbjeglo plaćanje dodatnih carina iz uredaba br. 2777/75 i 1484/95. Ministar je stoga smatrao da se kupoprodajni ugovori sklopljeni između društava G. i K. kao i između društava K. i F. te ugovori koje su sklopila povezana društva D., F. i G. odnose na fiktivne transakcije. Posljedično, smatrao je da cijena koju su prvotni neovisni južnoamerički opskrbljivači naplatili društvu G. treba poslužiti kao osnovica za izračun uvozne cijene CIF i dodatnih eventualno potraživanih carina.

               25

               Budući da su tako izračunane uvozne cijene CIF bile niže od reprezentativnih cijena uzetih u obzir prilikom izdavanja platnih naloga I, bio je potraživan viši iznos dodatnih carina od onoga koji je zahtijevan u navedenim nalozima, za svaku deklaraciju koju je podnijelo društvo F. Smatrajući da su predmetni carinski dugovi nastali nakon podnošenja netočne deklaracije u smislu članka 48. stavka 1. Zakona o carini, ministar je smatrao da su se na temelju članka 221. stavka 4. Carinskog zakonika u vezi s člankom 22e stavkom 1. AWR‑a mogle zahtijevati dodatne propisane carine od dužnika nakon isteka roka od tri godine iz članka 221. stavka 3. Carinskog zakonika.

               26

               Posljedično, 7. i 10. svibnja 2010. ministar je uputio platne naloge koji se odnose na propisane dodatne carine osobito A.-u (u daljnjem tekstu: platni nalozi II). Ti nalozi, kao i platni nalozi I, doneseni su na temelju članka 201. stavka 3. podstavka 2. Carinskog zakonika u vezi s člankom 54. Dekreta o carini, na temelju toga da su cijene naznačene u deklaracijama puštanja u slobodan promet koje je podnijelo društvo F. proizlazile iz računa izdanih na A.-ov poticaj dok je potonji znao ili je opravdano trebao znati da se navedeni računi temelje na umjetnim transakcijama.

               27

               A. je nadležnom nizozemskom carinskom tijelu 22. rujna 2008. podnio žalbu protiv platnih naloga I, a 19. svibnja 2010. protiv platnih naloga II. Te su žalbe odbijene odlukama od 16. siječnja 2012., koje je A. osporavao pred Rechtbankom Noord‑Holland (Sud za Sjevernu Holandiju, Nizozemska). Budući da je A.-ova tužba pred tim sudom odbijena kao neosnovana, A. je podnio žalbu na odluku potonjeg suda pred Gerechtshofom Amsterdam (Žalbeni sud u Amsterdamu, Nizozemska), koji je žalbu odbio kao neosnovanu i potvrdio presudu prvostupanjskog suda. A. je protiv presude Gerechtshofa Amsterdam (Žalbeni sud u Amsterdamu) uložio žalbu u kasacijskom postupku sudu koji je uputio zahtjev.

               28

               Sud koji je uputio zahtjev slaže se s ocjenom Gerechtshofa Amsterdam da su lančane transakcije iz glavnog postupka zlouporaba u smislu presude od 21. veljače 2006., Halifax i dr. (C‑255/02, EU:C:2006:121, t. 69. i navedena sudska praksa), odnosno operacije koje nisu bile ostvarene u okviru uobičajenih trgovinskih transakcija, već samo u cilju da se zlouporabom steknu koristi predviđene pravom Unije, posebno uredbama br. 2777/75 i 1484/95.

               29

               Uzimajući u obzir tu ocjenu, sud koji je uputio zahtjev smatra da je, kako bi se ispunila obveza koja proizlazi iz članka 3. stavka 2. druge alineje Uredbe br. 1484/95, društvo F. trebalo nizozemskim carinskim tijelima podnijeti račune koje su izdali južnoamerički opskrbljivači i poslali društvu G. Sud koji je uputio zahtjev, međutim, ima dvojbe oko toga je li činjenica da društvo F. nije podnijelo te račune jednaka pružanju „podataka potrebnih za sastavljanje deklaracije [koji] nisu istiniti” u smislu članka 201. stavka 3. podstavka 2. Carinskog zakonika.

               30

               Sud koji je uputio zahtjev također ima sumnje oko točnog dosega pojma „osobe koje su dale [neistinite] podatke” u smislu članka 201. stavka 3. podstavka 2. Carinskog zakonika. Osobito se pita primjenjuje li se taj pojam također na fizičku osobu kao što je A., koja nije sama dala podatke potrebne za sastavljanje carinske deklaracije i ne može se ni smatrati odgovornom za to davanje podataka kao tijelo ili djelatnik pravne osobe, ali je bila usko i svjesno uključena u osmišljavanje i umjetnu uspostavu strukture društava i trgovinskih transakcija u okviru koje su druge osobe davale takve podatke.

               31

               Osim toga, s obzirom na to da je pred nizozemskim sudovima A. istaknuo da je na taj način postupao tek nakon što je primio potvrdu od pravnih stručnjaka carinskog prava o sukladnosti te strukture s primjenjivim pravnim pravilima, osobito poreznima, sud koji je uputio zahtjev pita se o utjecaju te okolnosti na ocjenu zahtjeva iz članka 201. stavka 3. podstavka 2. Carinskog zakonika, prema kojem su osobe koje su dale podatke opravdano trebale znati da podaci nisu istiniti.

               32

               Sud koji je uputio zahtjev također se pita o tumačenju odredbi članka 221. stavka 4. Carinskog zakonika, osobito u pogledu pitanja je li ministar mogao izdati platne naloge II više od tri godine nakon uvoza predmetnih proizvoda. U tom pogledu ističe kako se čini da se članak 221. stavak 4. Carinskog zakonika primjenjuje samo na situacije u kojima je roba bila nelegalno uvezena na teritorij Unije, kao u slučaju krijumčarenja, a ne na situacije poput one u glavnom postupku. Prema njegovu mišljenju, iz potonje odredbe proizlazi da u situaciji poput one iz glavnog postupka carinski dug nastaje prilikom podnošenja carinske deklaracije, što nije djelo koje može biti povod pokretanju sudskog kaznenog postupka.

               33

               Konačno, sud koji je uputio zahtjev navodi da se, u slučaju da Sud tumači članak 221. stavak 4. Carinskog zakonika na način da se na produljenje roka zastare na temelju te odredbe ne može pozvati kada su carinski dugovi nastali na temelju članka 201. Carinskog zakonika, postavlja pitanje je li izdavanje platnih naloga II bilo zakonito, s obzirom na to da je rok od tri godine koji teče od datuma nastanka carinskog duga bio prekinut, na temelju stavka 3. tog članka, nakon A.-ova podnošenja tužbe protiv platnih naloga I. Međutim, smatra da valja odrediti dopušta li, sukladno toj odredbi, podnošenje žalbe, dok god je žalba u tijeku, carinskim tijelima da zahtijevaju dodatne iznose u odnosu na one koji se zahtijevaju platnim nalogom koji je predmet žalbe.

               34

               U tim je okolnostima Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 62. Uredbe br. 2913/92 u vezi s […] odredbama uredaba br. 2777/75 i 1484/95 tumačiti na način da se podacima navedenima u članku 201. stavku 3. podstavku 2. Uredbe br. 2913/92, na temelju kojih je sastavljena carinska deklaracija, smatraju i podaci navedeni u članku 3. stavku 2. Uredbe br. 1484/95 koje treba podnijeti carinskim tijelima?

                        2.

                        Treba li članak 201. stavak 3. drugi podstavak Carinskog zakonika tumačiti na način da se dužnikom smatra i fizička osoba koja nije sama stvarno poduzela radnju opisanu u toj odredbi (‚davanje podataka potrebnih za sastavljanje deklaracije’), niti se kao zakonski zastupnik može smatrati odgovornom za poduzimanje te radnje, ali je blisko i svjesno sudjelovala pri planiranju i kasnijem uspostavljanju strukture društava i trgovinskih tokova, u čijem je okviru kasnije (od strane drugih osoba) uslijedilo ‚davanje podataka potrebnih za sastavljanje deklaracije’?

                        3.

                        Treba li pretpostavku navedenu u članku 201. stavku 3. podstavku 2. Uredbe br. 2913/92 prema kojoj su ‚znale ili su opravdano trebale znati da podaci [potrebni za sastavljanje deklaracije] nisu istiniti’ tumačiti na način da pravne i fizičke osobe koje su iskusni sudionici na tržištu ne mogu biti odgovorne za dodatne carine zbog zlouporabe prava, ako su strukturu transakcija s ciljem izbjegavanja dodatnih carina uspostavile tek nakon što su priznati stručnjaci za carinsko pravo potvrdili da je takva struktura pravno i porezno dopuštena?

                        4.

                        Treba li članak 221. stavak 4. Carinskog zakonika tumačiti na način da se trogodišnji rok ne produžava kada se nakon isteka roka iz članka 221. stavka 3. prve rečenice utvrdi da uvozna carina – koja se u skladu s člankom 201. Uredbe br. 2913/92 duguje zbog podnošenja carinske deklaracije za puštanje robe u slobodni promet – zbog netočnih ili nepotpunih podataka u carinskoj prijavi nije ranije ubrana?

                        5.

                        Treba li članak 221. stavke 3. i 4. Carinskog zakonika tumačiti na način da, kada je carinski dužnik u vezi s uvoznom deklaracijom obaviješten o iznosu carinskog duga, te je on protiv tog obavještenja podno žalbu u skladu s člankom 243. navedene uredbe, carinska tijela pored tog pobijanog obavještenja i bez obzira na članak 221. stavak 4. navedene uredbe mogu u vezi s istom carinskom deklaracijom zahtijevati i uvozne carine koje se duguju na temelju zakona?”

         O prethodnim pitanjima

            Prvo pitanje

               35

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li u okolnostima poput onih u glavnom postupku članak 201. stavak 3. drugi podstavak Carinskog zakonika tumačiti na način da su dokumenti čije se podnošenje zahtijeva člankom 3. stavkom 2. Uredbe br. 1484/95 podaci potrebni za sastavljanje carinske deklaracije u smislu te odredbe.

               36

               U tom pogledu valja istaknuti da članak 201. stavak 1. Carinskog zakonika predviđa da puštanje u slobodan promet robe koja podliježe plaćanju uvoznih carina dovodi do nastanka uvoznog carinskog duga.

               37

               Također treba podsjetiti da se, u skladu s člankom 62. stavkom 2. Carinskog zakonika, uz deklaraciju prilažu sve isprave koje su potrebne za primjenu propisa vezanih uz primjenu carinskog postupka za koji je roba deklarirana.

               38

               Iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da je carinski režim za koji je predmetna roba iz glavnog postupka bila deklarirana onaj puštanja u slobodan promet, koji implicira, sukladno članku 79. stavku 2. Carinskog zakonika, plaćanje zakonom propisanih carina. Iz članka 4. točke 10. Carinskog zakonika proizlazi da te carine uključuju, među ostalim, i uvozna davanja uvedena u okviru zajedničke poljoprivredne politike ili u okviru posebnih mjera koje se primjenjuju na određenu robu dobivenu preradom poljoprivrednih proizvoda.

               39

               Iz odluke o upućivanju zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi također da je roba koja je predmet glavnog postupka pošiljka proizvoda iz članka 1. stavka 1. Uredbe br. 2777/75. Ta je uredba donesena na temelju članaka 42. i 43. UEEZ‑a, koji su postali članci 42. i 43. UFEU‑a, a koji se odnose na zajedničku poljoprivrednu politiku. Stoga se dodatne uvozne carine uvedene sukladno članku 5. te uredbe moraju smatrati „uvoznim davanjima uvedenim u okviru zajedničke poljoprivredne politike” u smislu članka 4. točke 10. Carinskog zakonika.

               40

               Nadalje, sud koji je uputio zahtjev pojasnio je da je u ovom slučaju uvozna cijena CIF za 100 kg pošiljke navedena u jedinstvenoj carinskoj deklaraciji bila viša od važeće reprezentativne cijene. U takvim okolnostima članak 3. stavak 2. Uredbe br. 1484/95 predviđa da uvoznik nadležnim tijelima države članice uvoznice mora predočiti kao dokaz barem različite dokumente nabrojene u toj odredbi.

               41

               Slijedi da u okolnostima poput onih u glavnom postupku podnošenje dokumenata iz članka 3. stavka 2. Uredbe br. 1484/95 treba smatrati potrebnim za omogućavanje sastavljanja carinske deklaracije u smislu članka 201. stavka 3. podstavka 2. Carinskog zakonika.

               42

               Stoga na prvo pitanje valja odgovoriti da u okolnostima poput onih u glavnom postupku članak 201. stavak 3. drugi podstavak Carinskog zakonika treba tumačiti na način da dokumenti čije se podnošenje zahtijeva člankom 3. stavkom 2. Uredbe br. 1484/95 jesu podaci potrebni za sastavljanje carinske deklaracije u smislu te odredbe.

            Drugo i treće pitanje

               43

               Drugim i trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 201. stavak 3. drugi podstavak Carinskog zakonika tumačiti na način da fizička osoba koja je usko i svjesno uključena u osmišljavanje i umjetnu uspostavu strukture trgovinskih transakcija koje su imale za cilj umanjiti iznos zakonski određene uvozne carine ulazi u pojam „dužnik” carinskog duga u smislu te odredbe, iako, s jedne strane, nije sama dala podatke koji su bili temelj za sastavljanje carinske deklaracije i, s druge strane, te je transakcije osmislila i provela tek nakon što su je stručnjaci carinskog prava uvjerili u njihovu zakonitost.

               44

               U tom pogledu najprije valja podsjetiti da na temelju članka 201. stavka 3. podstavka 2. Carinskog zakonika, ako je carinska deklaracija za predmetne carinske postupke sastavljena na temelju podataka koji su imali za posljedicu da zakonski određena carina nije uopće ili nije u cijelosti naplaćena, dužnicima se, sukladno važećim nacionalnim odredbama, smatraju osobe koje su dale podatke potrebne za sastavljanje deklaracije, a znale su ili su opravdano trebale znati da podaci nisu istiniti.

               45

               Iz te odredbe slijedi da se mora smatrati da podaci koji su služili kao temelj za sastavljanje carinske deklaracije „nisu istiniti” u smislu te odredbe kada dovedu do toga da zakonski određene uvozne carine u cijelosti ili djelomično ne budu naplaćene.

               46

               Posljedično, kada se sastavi carinska deklaracija na temelju podataka koji se odnose na trgovinske transakcije ostvarene u cilju umjetnog smanjivanja iznosa uvoznih carina koje treba podmiriti, ti se podaci moraju smatrati kao da „nisu istiniti” u smislu članka 201. stavka 3. podstavka 2. Carinskog zakonika kada dovode do toga da dodatne uvozne carine ustanovljene Uredbom br. 2777/75 za predmetnu robu u cijelosti ili djelomično nisu naplaćene.

               47

               Kad je riječ o pitanju može li se osoba koja je usko i svjesno uključena u osmišljavanje i umjetnu uspostavu strukture društava i trgovinskih transakcija iz kojih potječu takvi podaci smatrati osobom koja pruža te podatke u svrhu primjene članka 201. stavka 3. podstavka 2. Carinskog zakonika, odmah valja istaknuti da na temelju stavka 3. tog članka dužnici carinskog duga mogu biti ne samo deklarant ili, u slučaju neizravnog zastupanja, osoba za čiji se račun podnosi carinska deklaracija nego i osobe koje su pružile podatke potrebne za sastavljanje deklaracije.

               48

               Slijedi da se člankom 201. stavkom 3. podstavkom 2. Carinskog zakonika želi olakšati naplata carinskog duga šireći krug osoba koje se mogu priznati kao njegovi dužnici.

               49

               U tu svrhu, ta odredba ima za cilj proširiti pojam „dužnik” u smislu tog članka na osobe različite od deklaranta čija je radnja dovela do toga da carinska tijela pogrešno utvrde iznos zakonski određenih carina na temelju neistinitih podataka.

               50

               Stoga, u okolnostima u kojima je utvrđeno da su osobe osmislile umjetnu uspostavu strukture društava i trgovinskih transakcija u cilju skrivanja stvarnog stanja dotičnih operacija od carinskih tijela, tumačiti članak 201. stavak 3. drugi podstavak Carinskog zakonika na način da se na temelju navedene odredbe mogu smatrati dužnicima carinskog duga samo osobe koje su priopćile podatke potrebne za sastavljanje deklaracije bilo bi protivno cilju te odredbe.

               51

               Posljedično, mora se smatrati da je osoba koja je bila usko i svjesno uključena u osmišljavanje i umjetnu uspostavu strukture društava i trgovinskih transakcija koja je omogućila sastavljanje carinske deklaracije na temelju podataka koji su doveli do toga da zakonom propisana carina za robu obuhvaćenu tom deklaracijom nije naplaćena bila uključena u radnje povezane s pružanjem navedenih podataka. Ona je, dakle, osoba koja je pružila takve podatke u svrhu primjene članka 201. stavka 3. podstavka 2. Carinskog zakonika.

               52

               Nadalje, čim je osoba bila svjesno uključena u osmišljavanje i umjetnu uspostavu strukture društava i trgovinskih transakcija, mora se smatrati da je opravdano trebala znati da podaci koji su proizišli iz te strukture, a koji su poslužili kao temelj carinske deklaracije, nisu istiniti. U tom pogledu nebitna je činjenica da je ta osoba osmislila i provela umjetnu uspostavu strukture društava i trgovinskih transakcija u pitanju tek nakon što su je stručnjaci carinskog prava uvjerili u njezinu zakonitost.

               53

               U tim okolnostima na drugo i treće pitanje valja odgovoriti da članak 201. stavak 3. drugi podstavak Carinskog zakonika treba tumačiti na način da u pojam „dužnika” carinskog duga u smislu te odredbe ulazi fizička osoba koja je bila usko i svjesno uključena u osmišljavanje i umjetnu uspostavu strukture trgovinskih transakcija poput one u glavnom postupku, koja je imala za posljedicu umanjenje zakonski određenog iznosa uvozne carine, iako nije sama priopćila neistinite podatke koji su poslužili kao temelj za sastavljanje carinske deklaracije, kada iz okolnosti proizlazi da je ta osoba znala ili je opravdano trebala znati da operacije obuhvaćene tom strukturom nisu bile ostvarene u okviru uobičajenih trgovinskih transakcija, nego samo u cilju da se zlouporabom stekne korist od prednosti predviđenih pravom Unije. Činjenica da je ta osoba osmislila i provela umjetnu uspostavu strukture društava i trgovinskih transakcija u pitanju tek nakon što su je stručnjaci carinskog prava uvjerili u njezinu zakonitost u tom je pogledu nebitna.

            Četvrto pitanje

               54

               Četvrtim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 221. stavak 4. Carinskog zakonika tumačiti na način da u okolnostima poput onih u glavnom postupku činjenica da je carinski uvozni dug, u skladu s člankom 201. stavkom 1. tog zakonika, nastao iz puštanja u slobodan promet robe koja podliježe uvoznoj carini takva da može isključiti mogućnost obavještavanja dužnika o iznosa uvozne carine određene za takvu robu nakon isteka roka predviđenog člankom 221. stavkom 3. tog zakonika.

               55

               Najprije valja podsjetiti da primjenom članka 201. stavka 1. Carinskog zakonika uvozni carinski dug nastaje osobito puštanjem u slobodan promet robe koja podliježe plaćanju uvoznih carina.

               56

               Člankom 221. stavkom 3. Carinskog zakonika propisuje se da se obavještavanje dužnika ne provodi nakon isteka roka od tri godine od dana kad je carinski dug nastao. Ipak, stavak 4. istog članka predviđa mogućnost za carinska tijela da dužnik o zakonski određenom iznosu carine može biti obaviješten i nakon isteka roka od tri godine, ako carinski dug proizlazi iz djela koje može biti povod pokretanju sudskog kaznenog postupka.

               57

               Iz točke 40. ove presude proizlazi da u okolnostima poput onih u glavnom postupku dodatna carina uspostavljena u skladu s člankom 5. Uredbe br. 2777/75 ulazi u carinski dug. Posljedično, s obzirom na to da činjenica da pružanje neistinitih podataka dovodi do nenaplaćivanja takve dodatne carine u cijelosti ili djelomično, valja smatrati da takav carinski dug „proizlazi” iz pružanja tih podataka u smislu članka 221. stavka 4. Carinskog zakonika.

               58

               U tom pogledu, ako iz članka 201. stavka 1. Carinskog zakonika proizlazi da puštanje u slobodan promet predstavlja događaj koji uzrokuje uvozni carinski dug nabrojen u tom članku, to razmatranje ne može implicirati da takav dug ne „proizlazi” u smislu članka 221. stavka 4. Carinskog zakonika iz djela poput onih iz glavnog postupka.

               59

               Naime, ništa ne upućuje na to da je zakonodavac Unije namjeravao isključiti iz područja primjene članka 221. stavka 4. Carinskog zakonika djela koja mogu biti povod pokretanju sudskog kaznenog postupka koja su spriječila naplaćivanje, u cijelosti ili djelomično, carine u okviru puštanja u slobodan promet.

               60

               Suprotno tumačenje moglo bi oslabiti ostvarenje ciljeva te odredbe, odnosno povećanje mogućnosti naplate carinskog duga.

               61

               Posljedično, mora se utvrditi da se u situaciji u kojoj se primjenjuje članak 201. Carinskog zakonika od roka za obavještavanje od tri godine, predviđenog člankom 221. stavkom 3. Carinskog zakonika, može odstupiti ako je predmetna roba bila puštena u slobodan promet nezakonito nakon sastavljanja carinske deklaracije utemeljene na neistinitim podacima i da ta okolnost može biti povod pokretanju sudskog kaznenog postupka.

               62

               S obzirom na prethodna razmatranja, na četvrto pitanje valja odgovoriti da članak 221. stavak 4. Carinskog zakonika treba tumačiti na način da u okolnostima poput onih iz glavnog postupka činjenica da je carinski uvozni dug, u skladu s člankom 201. stavkom 1. tog zakonika, nastao iz puštanja u slobodan promet robe koja podliježe uvoznoj carini nije takva da sama po sebi može isključiti mogućnost obavještavanja dužnika o iznosu uvozne carine određene za takvu robu nakon isteka roka predviđenog člankom 221. stavkom 3. tog zakonika.

            Peto pitanje

               63

               Iz navoda suda koji je uputio zahtjev sažetih u točki 33. ove presude proizlazi da, ako Sud smatra da se može pozvati na članak 221. stavak 4. Carinskog zakonika u pogledu carinskih dugova nastalih na temelju članka 201. tog zakonika, nije potrebno odgovoriti na peto pitanje. Stoga, uzimajući u obzir odgovor na četvrto pitanje, na peto pitanje nije potrebno odgovoriti.

         Troškovi

               64

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                           1.

                           U okolnostima poput onih iz glavnog postupka članak 201. stavak 3. drugi podstavak Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice, kako je izmijenjena Uredbom br. (EZ) br. 2700/2000 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. studenoga 2000., treba tumačiti na način da dokumenti čije se podnošenje zahtijeva člankom 3. stavkom 2. Uredbe Komisije (EZ) br. 1484/95 od 28. lipnja 1995. o utvrđivanju detaljnih pravila za provedbu sustava dodatnih uvoznih carina i određivanju dodatnih uvoznih carina u sektorima mesa peradi i jaja i za albumin iz jaja te stavljanju izvan snage Uredbe br. 163/67/EEZ, kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 684/1999 od 29. ožujka 1999., jesu podaci potrebni za sastavljanje carinske deklaracije u smislu te odredbe.

                           2.

                           Članak 201. stavak 3. drugi podstavak Uredbe br. 2913/92, kako je izmijenjena Uredbom br. 2700/2000, treba tumačiti na način da u pojam „dužnik” carinskog duga u smislu te odredbe ulazi fizička osoba koja je bila usko i svjesno uključena u osmišljavanje i umjetnu uspostavu strukture trgovinskih transakcija poput one u glavnom postupku, koja je imala za posljedicu umanjenje zakonski određenog iznosa uvozne carine, iako nije sama priopćila neistinite podatke koji su poslužili kao temelj za sastavljanje carinske deklaracije, kada iz okolnosti proizlazi da je ta osoba znala ili je opravdano trebala znati da operacije obuhvaćene tom strukturom nisu bile ostvarene u okviru uobičajenih trgovinskih transakcija, nego samo u cilju da se zlouporabom stekne korist od prednosti predviđenih pravom Unije. Činjenica da je ta osoba osmislila i provela umjetnu uspostavu te strukture tek nakon što su je stručnjaci carinskog prava uvjerili u njezinu zakonitost u tom je pogledu nebitna.

                           3.

                           Članak 221. stavak 4. Uredbe br. 2913/92, kako je izmijenjena Uredbom br. 2700/2000, treba tumačiti na način da u okolnostima poput onih u glavnom postupku činjenica da je carinski uvozni dug, u skladu s člankom 201. stavkom 1. tog zakonika, nastao iz puštanja u slobodan promet robe koja podliježe uvoznoj carini nije takva da sama po sebi može isključiti mogućnost obavještavanja dužnika o iznosu uvozne carine određenom za takvu robu nakon isteka roka predviđenog člankom 221. stavkom 3. tog zakonika, kako je izmijenjen.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


Presuda Općeg suda (žalbeno vijeće) od 14. prosinca 2011.#Patrizia De Luca protiv Europska komisija.#Predmet T-563/10 P.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 29. listopada 2009.#Komisija Europskih zajednica protiv Kraljevine Belgije.#Povreda obveze države članice.#Predmet C-474/08.


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 30. ožujka 2017.#Apax Partners UK Ltd protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak za proglašenje žiga ništavim – Prijava verbalnog žiga Europske unije APAX PARTNERS – Raniji međunarodni verbalni žig APAX – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Sličnost usluga – Članak 8. stavak 1. točka (b) i članak 53. stavak 1. točka (a) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-209/16.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 29. ožujka 2011.#Anheuser-Busch Inc. protiv Budějovický Budvar, národní podnik.#Žalba - Žig Zajednice.#Predmet C-96/09 P.


Presuda Službeničkog suda (drugo vijeće) od 2010. rujan 30.#Kurt Jacobs protiv Europska komisija.#Predmet F-41/05.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 12. veljače 2008.#Willy Kempter KG protiv Hauptzollamt Hamburg-Jonas.#Zahtjev za prethodnu odluku: Finanzgericht Hamburg - Njemačka.#Naknade za izvoz - Članak 10. UEZ-a.#Predmet C-2/06.