title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 17. srpnja 2014.#Juan Carlos Sánchez Morcillo i María del Carmen Abril García protiv Banco Bilbao Vizcaya Argentaria SA.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputila Audiencia Provincial de Castellón.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 93/13/EEZ – Članak 7. – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Članak 47. – Potrošački ugovori – Ugovor o hipotekarnom zajmu – Nepoštene odredbe – Ovršni postupak na temelju hipoteke – Pravo žalbe.#Predmet C‑169/14.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑169/14,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU-a, koji je uputio Audiencia Provincial de Castellón (Španjolska), odlukom od 2. travnja 2014., koju je Sud zaprimio 7. travnja 2014., u postupku
            Juan Carlos Sánchez Morcillo,
            María del Carmen Abril García
            protiv
            Banco Bilbao Vizcaya Argentaria SA,
            SUD (prvo vijeće),
            u sastavu: A. Tizzano, predsjednik vijeća, E. Levits (izvjestitelj), M. Berger, S. Rodin i F. Biltgen, suci,
            nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
            tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 30. lipnja 2014.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za J. C. Sáncheza Morcilla i M. C. Abril Garcíju, P. Medina Aina, procurador de los tribunales , uz asistenciju P. J. Bastide Vidala, abogado ,
            – za Banco Bilbao Vizcaya Argentaria SA, B. García Gómez i J. Rodríguez Cárcamo, abogados ,
            – za španjolsku vladu, S. Centeno Huerta i M. A. Rubio González, u svojstvu agenata,
            – za Europsku komisiju, M. Owsiany-Hornung, É. Gippini Fournier i M. van Beek, u svojstvu agenata,
            saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika,
            donosi sljedeću

            Osnova
            Presudu
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 7. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima (SL L 95, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 24.) kao i članka 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).
            2. Zahtjev je upućen u okviru spora između J. C. Sáncheza Morcilla i M. C. Abril Garcíje, s jedne strane, i Banco Bilbao Vizcaya Argentaria SA (u daljnjem tekstu: Banco Bilbao), s druge strane, povodom njihovog prigovora na ovršni postupak na temelju hipoteke na njihovom stanu.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. Deveta uvodna izjava Direktive 93/13 propisuje:
            „[...] onoga koji stječe robu i usluge treba zaštititi od zlouporabe moći koju imaju prodavatelj robe ili pružatelj usluga [...]“.
            4. Članak 1. stavak 1. te direktive glasi:
            „Svrha ove Direktive je uskladiti zakone i druge propise država članica koji se odnose na nepoštene odredbe u ugovorima koji se sklapaju između prodavatelja robe ili pružatelja usluga i potrošača.“
            5. Članak 3. navedene direktive propisuje:
            „1. Ugovorna odredba o kojoj se nisu vodili pojedinačni pregovori smatra se nepoštenom ako u suprotnosti s uvjetom o dobroj vjeri, na štetu potrošača prouzroči znatniju neravnotežu u pravima i obvezama stranaka, proizašlih iz ugovora.
            2. Uvijek se smatra da se o nekoj odredbi nije pojedinačno pregovaralo ako je ona sastavljena unaprijed pa potrošač nije mogao utjecati na njezin sadržaj, posebno u kontekstu unaprijed formuliranog standardnog ugovora.
            [...]
            3. Prilog sadrži indikativan i netaksativni popis odredaba koje se mogu smatrati nepoštenima.“
            6. Sukladno članku 7. stavku 1. iste direktive:
            „U interesu potrošača i tržišnih konkurenata države članice osiguravaju da postoje primjerena i djelotvorna sredstva za sprečavanje stalnog korištenja nepoštenih odredaba u ugovorima koji prodavatelji robe i pružatelji usluga sklapaju s potrošačima.“
            7. Prilog Direktivi 93/13 nabraja klauzule iz članka 3. stavka 3. On sadrži, među ostalim, sljedeće odredbe:
            „1. Odredbe čiji su predmet ili svrha:
            [...]
            (q) isključenje ili ometanje prava potrošača na poduzimanje sudske tužbe ili provođenja svakog drugog pravnog lijeka, posebno tako da se od potrošača zahtijeva da sporove rješava isključivo arbitražom koja nije obuhvaćena pravnim odredbama, nezakonitim ograničavanjem dokaza koji mu stoje na raspolaganju, ili nametanjem tereta dokazivanja koji bi prema primjenjivom pravu trebala snositi druga ugovorna stranka.
            [...]“
            Španjolsko pravo
            8. Poglavljem III. Zakona 1/2013 o zaštiti hipotekarnog dužnika, restrukturiranju duga i najmu socijalnih stanova (Ley 1/2013, de medidas para reforzar la protección a los deudores hipotecarios, reestructuración de deuda y alquiler social) od 14. svibnja 2013. (BOE br. 116 od 15. svibnja 2013., str. 36373., u daljnjem tekstu: Zakon 1/2013) izmijenjen je Zakonik o građanskom postupku (Ley de enjuiciamiento civil) od 7. siječnja 2000. (BOE br. 7 od 8. siječnja 2000., str. 575.), a on sam izmijenjen je Dekretom sa zakonskom snagom 7/2013 o hitnim poreznim i proračunskim mjerama i za promicanje istraživanja, razvoja i inovacije (decreto-ley 7/2013 de medidas urgentes de naturaleza tributaria, presupuestarias y de fomento de la investigación, el desarrollo y la innovación) od 28. lipnja 2013. (BOE br. 155 od 29. lipnja 2013., str. 48767., u daljnjem tekstu: LEC).
            9. Članak 695. LEC-a o postupku prigovora na ovrhu na imovini opterećenoj hipotekom glasi kako slijedi:
            „1. U postupcima iz ovog poglavlja ovršenikov prigovor na ovrhu prihvaća se samo ako je utemeljen na sljedećim razlozima:
            (1) istek jamstva ili obveze jamstva, [...]
            (2) pogreška u utvrđenju potraživog iznosa, [...]
            (3) u slučaju ovrhe na pokretninama opterećenima hipotekom ili na kojima je osnovan zalog bez oduzimanja posjeda, osnivanje drugog zaloga na toj imovini, hipoteke na pokretnini ili nekretnini ili sekvestracije upisane prije tereta koji je izvor postupka, što treba dokazati odgovarajućom potvrdom o upisu;
            (4) nepoštena priroda ugovorne odredbe koja je temelj ovrhe ili koja omogućava određivanje dospjelog iznosa.
            2. U slučaju podnošenja prigovora iz prethodnog stavka, tajništvo suda odgodit će ovrhu i pozvati stranke da se pojave pred sudom koji je izdao rješenje o ovrsi. Između poziva na raspravu i njezina održavanja mora proći najmanje petnaest dana. Tijekom te rasprave sud saslušava stranke, ispituje priložene dokumente i slijedeći dan donosi mjerodavnu odluku u obliku rješenja.
            3. Odluka o odobrenju prigovora utemeljenog na prvom i trećem razlogu iz prvog stavka ovog članka odgađa ovrhu; ona koja odobrava prigovor utemeljen na drugom razlogu određuje iznos za koji se ovrha mora nastaviti.
            Ako se usvoji četvrti razlog, proglašava se obustava ovrhe ako ugovorna odredba čini temelj ovrhe. U suprotnome se nastavlja s ovrhom bez primjene nepoštene odredbe.
            4. Protiv odluke koja nalaže obustavu ovrhe ili neprimjenjivanje nepoštene odredbe može se podnijeti žalba.
            Izvan tih slučajeva, protiv odluka kojima se odlučuje o prigovorima iz ovog članka ne može se podnijeti žalba, a njihovi učinci ograničeni su na postupak ovrhe u okviru kojeg su donesene.“
            10. Člankom 552. LEC-a, koji se tiče žalbe u slučaju odbijanja ovršnog naloga, predviđeno je:
            „1. Ako sud procijeni da načini i uvjeti propisani zakonom nisu ispunjeni u svrhu rješenja o ovrsi, donosi se rješenje kojim se ovrha odbija.
            Kada sud procijeni da se jedna od odredaba koja se nalazi u jednom od naloga za izvršenje iz članka 557. stavka 1. može okvalificirati nepoštenom, u roku od petnaest dana saslušat će stranke. Kada ih sasluša, odlučit će u roku od pet radnih dana sukladno odredbama članka 561. stavka 1. točke 3.
            2. Moguća je izravna žalba na rješenje kojim se odbija ovrha, pri čemu je ona usmjerena samo protiv vjerovnika. On također može, ako želi, zahtijevati da isti sud preispita njegov zahtjev prije žalbe.
            3. Jednom kada rješenje kojim se odbija ovrha postane konačno, dužnik svoja prava može istaknuti samo u odgovarajućem redovnom postupku, ako pravomoćnost presude ili konačne odluke na kojoj se zahtjev za ovrhu temeljio to ne sprečava.“
            11. Prema članku 557. LEC-a, koji se tiče postupka prigovora na ovrhu utemeljenog na nesudskim ili arbitražnim odlukama:
            „1. Kada je ovrha naložena za isprave iz članka 517. stavka 2. točaka 4., 5., 6. i 7., kao i za ostale dokumente s ovršnom snagom iz članka 517. stavka 2. točke 9., ovršenik joj se može protiviti, u rokovima i na načine predviđene prethodnim člankom, samo iz sljedećih razloga:
            [...]
            7° isprava sadrži nepoštene odredbe.
            2. Ako se iznese prigovor iz prethodnog stavka, tajništvo suda odgađa ovrhu putem mjere upravljanja postupkom.“
            12. Članak 561. stavak 1. LEC-a odnosi se na rješenje o prigovoru iz materijalnih razloga i sastavljen je kako slijedi:
            „1. Nakon što je saslušao stranke o prigovoru na ovrhu koji se ne temelji na povredi postupka i nakon eventualno održane rasprave, sud rješenjem, samo u svrhu ovrhe, donosi jednu od sljedećih odluka:
            (1) naložiti ovrhu za utvrđeni iznos ako je prigovor u cijelosti odbijen. Ako se prigovor temelji na pretjeranom zahtjevu i ako je djelomično usvojen, ovrha se nalaže za odgovarajući iznos.
            Rješenjem kojim se u cijelosti odbija prigovor ovršeniku se nalaže snošenje troškova ovrhe sukladno odredbama članka 394. koje se tiču snošenja troškova u prvom stupnju;
            (2) proglasiti da nema mjesta nastavljanju s ovrhom ako je usvojen jedan od razloga navedenih u člancima 556. i 557. ili ako se smatra da je pretjeran zahtjev dopušten sukladno članku 558. u potpunosti osnovan;
            (3) ako je utvrđena nepoštena priroda jedne ili više odredaba, doneseno rješenje detaljno utvrđuje posljedice, bilo odlučujući da nema mjesta ovrsi, bilo nalažući ovrhu bez primjenjivanja odredaba koje smatra nepoštenima.
            2. Ako je prigovor na ovrhu usvojen, ovrsi se oduzima učinak i ukidaju se sekvestracija kao i mjere jamčenja koje su bile donesene, a ovršenik je ponovno stavljen u položaj koji je prethodio provedbi ovrhe, sukladno odredbama članaka 533. i 534. Ovrhovoditelju se također nalaže snošenje troškova prigovora.
            3. Protiv rješenja o prigovoru može se podnijeti žalba koja ne odgađa ovrhu ako je odlukom koja je predmet žalbe prigovor odbijen.
            Ako se odlukom koja je predmet žalbe prigovor usvaja, ovrhovoditelj može zahtijevati održavanje sekvestracije i usvojenih mjera te donošenje mjerodavnih mjera sukladno članku 697. ovog zakona. Sud u tom slučaju odlučuje rješenjem pod uvjetom da ovrhovoditelj pruži dostatno osiguranje, utvrđeno samom odlukom za jamčenje odštete na koju bi ovršenik imao pravo ako se potvrdi usvajanje prigovora.“
            Glavni postupak i prethodna pitanja
            13. Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da su tužitelji iz glavnog postupka 9. lipnja 2003. potpisali bilježnički akt o zajmu s Banco Bilbao u iznosu od 300.500 eura s hipotekarnim jamstvom na svojem stanu.
            14. Povrat navedenog iznosa dospijeva 30. lipnja 2028., raspoređen na 360 mjesečnih rata. U slučaju da dužnici ne izvrše svoju obvezu plaćanja, Banco Bilbao ovlašten je unaprijed potraživati povrat zajma odobrenog tužiteljima iz glavnog postupka. Odredbom 6.a ugovora o zajmu stopa zatezne kamate određena je na 19 % godišnje, dok zakonska zatezna kamata u Španjolskoj za razdoblje obuhvaćeno glavnim postupkom iznosi 4 % godišnje.
            15. Zbog toga što tužitelji iz glavnog postupka nisu ispunjavali obvezu plaćanja mjesečnih rata povrata tog zajma, Banco Bilbao zatražio je 15. travnja 2011. plaćanje ukupnosti zajma popraćenog redovnim i zateznim kamatama kao i prisilnu prodaju nekretnine opterećene hipotekom u svoju korist.
            16. Nakon otvaranja postupka ovrhe na temelju hipoteke, tužitelji iz glavnog postupka na njega su podnijeli prigovor, koji je bio odbijen 19. lipnja 2013. odlukom Juzgado de Primera Instancia n° 3 de Castellón (sud prvog stupnja br. 3 u Castellónu). Tužitelji iz glavnog postupka na tu su odluku podnijeli žalbu, koja je, s obzirom na to da je proglašena dopuštenom, upućena pred Audiencia Provincial de Castellón (regionalni sud u Castellónu).
            17. Sud koji je uputio zahtjev iznio je da, iako španjolski građanski postupak dopušta podnošenje žalbe na odluku koja usvajajući dužnikov prigovor okončava postupak ovrhe na temelju hipoteke, dužniku čiji je prigovor odbijen ne dopušta podnošenje žalbe na presudu prvog stupnja kojom se nalaže nastavak postupka prisilne ovrhe.
            18. Sud koji je uputio zahtjev iznosi sumnje u pogledu sukladnosti tog nacionalnog propisa s ciljem zaštite potrošača iz Direktive 93/13 kao i s pravom na djelotvoran pravni lijek ustanovljenim člankom 47. Povelje. Taj sud navodi da bi dopuštanje podnošenja žalbe dužnicima moglo biti to više odlučujuće jer bi se neke odredbe ugovora o zajmu koji je predmet glavnog postupka mogle smatrati „nepoštenima“ u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 93/13.
            19. U tim je okolnostima Audiencia Provincial de Castellón odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
            „1) Protivi li se članak 7. stavak 1. [Direktive 93/13], koji državama članicama nameće obvezu osiguravanja postojanja primjerenih i djelotvornih sredstava u interesu potrošača za sprečavanje stalnog korištenja nepoštenih odredaba u ugovorima koje prodavatelji robe i pružatelji usluga sklapaju s potrošačima, postupovnoj odredbi kao što je članak 695. stavak 4. [LEC-a], koja, što se tiče prava na pravni lijek protiv odluke o prigovoru na ovrhu na imovini opterećenoj hipotekom ili založnim pravom, dopušta žalbu samo na rješenje kojim se odlučuje okončati postupak ili ne primijeniti nepoštenu klauzulu te isključuje žalbu u drugim slučajevima, što za neposrednu posljedicu ima to da, iako se ovrhovoditelj može žaliti kada je usvojen ovršenikov prigovor na ovrhu i kada je odlučeno okončati postupak ili ne primijeniti nepoštenu klauzulu, ovršenik potrošač ne može podnijeti žalbu kada je njegov prigovor odbijen?
            2) U području primjene propisa Unije u pitanjima zaštite potrošača sadržanih u Direktivi 93/13, protive li se načela prava na djelotvornu sudsku zaštitu i na pravični postupak te ravnopravnosti stranaka, uspostavljena člankom 47. Povelje, odredbi nacionalnog prava kao što je članak 695. stavak 4. [LEC‑a], koja, što se tiče prava na pravni lijek protiv odluke o prigovoru na ovrhu na imovini opterećenoj hipotekom ili založnim pravom, dopuš ta žalbu samo na rješenje kojim se odlučuje okončati postupak ili ne primijeniti nepoštenu klauzulu te isključuje žalbu u drugim slučajevima, što za neposrednu posljedicu ima to da, iako se ovrhovoditelj može žaliti kada je usvojen prigovor ovršenika na ovrhu i kada je odlučeno okončati postupak ili ne primijeniti nepoštenu klauzulu, ovršenik ne može podnijeti žalbu kada je njegov prigovor odbijen?“
            20. Prihvaćajući zahtjev suda koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku, predsjednik Suda odlučio je ovaj predmet provesti po ubrzanom postupku predviđenom člankom 23.a Statuta Suda Europske unije i člankom 105. stavkom 1. Poslovnika Suda (rješenje predsjednika Suda Sánchez Morcillo i Abril García, C 169/14, EU:C:2014:1388).
            O prethodnim pitanjima
            21. Svojim pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 7. stavak 1. Direktive 93/13, zajedno s člankom 47. Povelje, tumačiti na način da se protivi sustavu ovrhe kao što je onaj u glavnom postupku, koji predviđa da sudac koji odlučuje o meritumu  ne može odgoditi ovrhu na temelju hipoteke, pri čemu može svojom konačnom odlukom, u najboljem slučaju, dodijeliti odštetu za štetu koju pretrpi potrošač, u mjeri u kojoj se potonji kao ovršenik ne može žaliti na odluku kojom se odbija njegov prigovor na tu ovrhu, dok se prodavatelj ili pružatelj kao ovrhovoditelj može koristiti žalbom protiv odluke kojom se nalaže okončanje postupka ili se nepoštena odredba proglašava neprimjenjivom.
            22. U tom pogledu valja podsjetiti da, sukladno ustaljenoj sudskoj praksi, sustav zaštite koji provodi Direktiva 93/13 počiva na ideji da se potrošač nalazi u slabijem položaju u odnosu na prodavatelja ili pružatelja što se tiče pregovaračke snage i razine informacija (presude Barclays Bank, C-280/13, EU:C:2014:279, t. 32. i Aziz, C‑415/11, EU:C:2013:164, t. 44.).
            23. S obzirom na takav slabiji položaj, članak 6. stavak 1. te direktive predviđa da nepoštene odredbe nisu obvezujuće za potrošača. Radi se o odredbi s obvezujućim učinkom kojoj je cilj zamijeniti formalnu ravnotežu koju ugovor uspostavlja između prava i obveza stvarnom ravnotežom koja će ponovno uspostaviti jednakost između potonjih (presuda Banco Español de Crédito, C‑618/10, EU:C:2012:349, t. 40 i navedena sudska praksa).
            24. U tom kontekstu Sud je već u više navrata odlučio da je nacionalni sudac dužan po službenoj dužnosti procijeniti nepošteni karakter ugovorne odredbe koja ulazi u područje primjene Direktive 93/13 i time ispraviti neravnotežu između potrošača i prodavatelja ili pružatelja čim raspolaže potrebnim pravnim i činjeničnim elementima (presude Aziz, EU:C:2013:164, t. 46. i Barclays Bank, EU:C:2014:279, t. 34.).
            25. Nacionalni ovršni postupci, kao što je onaj na temelju hipoteke, podvrgnuti su zahtjevima koje uvodi ta sudska praksa Suda u svrhu djelotvorne zaštite potrošača.
            26. Tako je u okviru takvih postupaka Sud već presudio da Direktivu 93/13 treba tumačiti na način da se protivi propisu države članice koji sucu kojem je podnesen zahtjev za platni nalog ne dopušta da po službenoj dužnosti, in limine litis ili u kojem drugom trenutku postupka i onda kada raspolaže potrebnim pravnim i činjeničnim elementima, ispita nepošteni karakter odredbe o zateznim kamatama u ugovoru koji su sklopili prodavatelj ili pružatelj i potrošač, kada potonji nije iznio prigovor (vidjeti presudu Banco Español de Crédito, EU:C:2012:349, t. 57.).
            27. Sud je također odlučio da tu direktivu treba tumačiti u smislu da se protivi propisu države članice koji, osim što u okviru postupka hipotekarne ovrhe ne predviđa razloge za prigovor koji se temelje na nepoštenom karakteru ugovorne odredbe koja čini temelj naloga za izvršenje, sucu pred kojim se vodi spor o meritumu, nadležnom za procjenu nepoštenog karaktera takve odredbe, ne dopušta donošenje privremenih mjera, među kojima osobito prekid ovršnog postupka, kada je određivanje takvih mjera potrebno radi osiguranja potpune učinkovitosti njegove konačne odluke (vidjeti presudu Aziz, EU:C:2013:164, t. 64.).
            28. Sudska praksa također je utvrđena u smislu da se Direktiva 93/13 protivi nacionalnom propisu koji ovršnom sucu u okviru ovršnog postupka na temelju hipoteke ne dopušta procjenu nepoštenog karaktera odredbe u ugovoru iz kojeg proizlazi potraživani dug i koji čini ovršnu ispravu, bilo po službenoj dužnosti ili na zahtjev potrošača, ni donošenje privremenih mjera, među kojima osobito odgodu ovrhe, kada je nametanje tih mjera potrebno radi osiguranja potpune učinkovitosti konačne odluke suca pred kojim se vodi odgovarajući postupak o meritumu, nadležnog za ispitivanje nepoštenog karaktera te odredbe (rješenje Banco Popular Español i Banco de Valencia, C‑537/12 i C‑116/13, EU:C:2013:759, t. 60.).
            29. Sukladno toj sudskoj praksi, a posebno nakon izricanja presude Aziz (EU:C:2013:164), Zakon 1/2013 osobito je izmijenio članke LEC-a koji se tiču postupka ovrhe imovine opterećene hipotekom ili zalogom, uvodeći svojim člankom 695. stavkom 1. mogućnost da ovršenik na ovrhu na temelju hipoteke iznese prigovor nepoštenog karaktera ugovorne odredbe koja čini temelj ovrhe.
            30. Ta zakonodavna izmjena dovela je do, dosada nepoznate problematike u odnosu na onu koja je dovela do presude Aziz (EU:C:2013:164) i rješenja Banco Popular Español i Banco de Valencia (EU:C:2013:759). Ta se problematika odnosi na činjenicu da taj nacionalni propis ograničava mogućnost podnošenja žalbe na tu odluku samo na slučaj u kojem je sudac prvog stupnja usvojio prigovor utemeljen na nepoštenom karakteru ugovorne odredbe koja je temelj ovrhe, s obzirom na to da navedeni propis uvodi različito postupanje u odnosu na prodavatelja ili pružatelja i potrošača u svojstvu stranaka u postupku. Naime, u mjeri u kojoj je žalba moguća samo u slučaju da je prigovor ocijenjen osnovanim, prodavatelj ili pružatelj raspolaže pravom žalbe protiv odluke koja mu ne ide u korist, dok u slučaju odbijanja prigovora potrošač nema tu mogućnost.
            31. U tom pogledu valja podsjetiti da, u nedostatku usklađenosti nacionalnih mehanizama prisilne ovrhe, načini provedbe žalbe protiv odluke o legitimitetu ugovorne odredbe koji su dopušteni u okviru postupka hipotekarne ovrhe potpadaju pod unutarnji pravni poredak država članica na temelju načela njihove procesne autonomije. Međutim, Sud je naglasio da navedeni načini moraju odgovarati dvostrukom uvjetu, da ne budu nepovoljniji od onih koji uređuju slične situacije podvrgnute nacionalnom pravu (načelo ekvivalentnosti) i da ne čine nemogućim u praksi ili iznimno teškim ostvarivanje prava dodijeljenih potrošačima pravom Unije (načelo učinkovitosti) (vidjeti u tom smislu presude Mostaza Claro, C‑168/05, EU:C:2006:675, t. 24.; Asturcom Telecomunicaciones, C‑40/08, EU:C:2009:615, t. 38.; Aziz, EU:C:2013:164, t. 50. i Barclays Bank, EU:C:2014:279, t. 37.).
            32. Kada se radi, s jedne strane o načelu ekvivalentnosti, valja istaknuti da Sud ne raspolaže nijednim elementom koji bi mogao izazvati sumnju u sukladnost nacionalnog propisa koji je predmet glavnog postupka s tim načelom.
            33. Naime, iz odredaba članka 695. stavaka 1. i 4. LEC-a osobito proizlazi da španjolski postupovni sustav ne predviđa da potrošač može podnijeti žalbu protiv odluke kojom se odbija njegov prigovor na ovrhu ne samo kad se taj prigovor temelji na nepoštenom karakteru odredbe u ugovoru sklopljenom između prodavatelja robe i pružatelja usluga s potrošačima u pogledu članka 6. Direktive 93/13 već i kada se temelji na kršenju nacionalnog pravila javnog poretka, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri (vidjeti presudu Aziz, EU:C:2013:164, t. 52.).
            34. S druge strane, što se tiče načela djelotvornosti, Sud je već presudio da svaki slučaj u kojem se postavlja pitanje čini li nacionalna postupovna odredba nemogućom ili pretjerano teškom primjenu prava Unije mora biti analiziran uzimajući u obzir mjesto te odredbe u cjelokupnom postupku, njegovo odvijanje i osobitosti pred različitim nacionalnim sudovima. U toj perspektivi valja, prema potrebi, uzeti u obzir načela koja su temelj nacionalnog pravosudnog sustava, kao što je zaštita prava na obranu te načelo pravne sigurnosti i dobrog odvijanja postupka (vidjeti presude Asociación de Consumidores Independientes de Castilla y León, C‑413/12, EU:C:2013:800, t. 34. te Pohotovosť, C‑470/12, EU:C:2014:101, t. 51. i navedenu sudsku praksu).
            35. Tako obveza država članica da osiguraju učinkovitost prava stranaka na temelju Direktive 93/13 protiv korištenja nepoštenih odredaba podrazumijeva zahtjev sudske zaštite, također uspostavljen člankom 47. Povelje, koji je nacionalni sudac dužan poštovati (vidjeti u tom smislu presudu Banif Plus Bank, C‑472/11, EU:C:2013:88, t. 29.). Ta zaštita mora vrijediti kako u području određivanja sudova koji su nadležni za tužbe utemeljene na pravu Unije tako i što se tiče utvrđivanja postupovnih pravila vezanih za takve tužbe (vidjeti u tom smislu presudu Alassini i dr., C-317/08 do C-320/08, EU:C:2010:146, t. 49.).
            36. U tom pogledu valja podsjetiti da prema pravu Unije načelo učinkovite sudske zaštite obuhvaća pravo na pristup samo jednom sudu, a ne dvostrukoj sudskoj instanci (vidjeti u tom smislu presudu Samba Diouf, C‑69/10, EU:C:2011:524, t. 69.) . Posljedično, činjenica da potrošač raspolaže pravom na žalbu u svojstvu dužnika u postupku ovrhe na temelju hipoteke samo pred jednim sudom kako bi istaknuo svoja prava koja ima na temelju Direktive 93/13 nije sama po sebi suprotna pravu Unije.
            37. Međutim, ako uzmemo u obzir mjesto članka 695. stavaka 1. i 4. LEC-a u cjelokupnom postupku, nameću se sljedeća utvrđenja.
            38. Kao prvo valja istaknuti da iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da prema španjolskim postupovnim pravilima proizlazi da proizvođač ili pružatelj može pokrenuti ovrhu na temelju hipoteke koja se provodi na nekretnini koja služi osnovnoj potrebi potrošača odnosno onoj koja mu služi kao smještaj na temelju bilježničkog akta s ovršnom snagom a da taj akt ne mora biti predmet sudskog nadzora radi zaustavljanja eventualno nepoštenog karaktera jedne njegove odredbe ili više njih. Takav privilegij dodijeljen prodavatelju ili pružatelju čini još potrebnijom mogućnost potrošača da u svojstvu ovršenika uživa djelotvornu sudsku zaštitu.
            39. Kada se radi o nadzoru koji u tom smislu provodi ovršni sudac, valja reći, s jedne strane, da, kao što je to na raspravi potvrdila španjolska vlada, unatoč izmjenama LEC-a Zakonom 1/2013 uvedenima nakon što je izrečena presuda Aziz (EU:C:2013:164), članak 552. stavak 1. LEC-a ne obvezuje sud da po službenoj dužnosti ispita eventualni nepošteni karakter ugovornih odredaba koje su temelj zahtjeva jer je taj nadzor fakultativan.
            40. S druge strane, temeljem članka 695. stavka 1. LEC-a, kako je izmijenjen Zakonom 1/2013, ovršenik ovrhe na temelju hipoteke može iznijeti prigovor protiv nje kada se temelji isključivo na nepoštenom karakteru ugovorne odredbe koja je temelj ovrhe ili koja je omogućila određivanje potraživog iznosa.
            41. U tom smislu valja naglasiti da je, sukladno članku 552. stavku 1. LEC‑a, sučevo ispitivanje prigovora utemeljenog na nepoštenom karakteru ugovorne odredbe podložno rokovima kao što je onaj da sasluša stranke u roku od petnaest dana i da odluči u roku od pet dana.
            42. Osim toga, iz spisa dostavljenog Sudu proizlazi da španjolski postupak u području ovrhe na temelju hipoteke karakterizira činjenica da, čim je pokrenut postupak ovrhe, svaki drugi postupak koji bi potrošač mogao pokrenuti, uključujući onaj radi osporavanja naloga za izvršenje, dospijeća, sigurnosti, ispunjenja ili iznosa duga, čini predmet samostalnog postupka i odluke a da ni jedan ni drugi ne može za posljedicu imati odgodu ili obustavu ovršnog postupka u tijeku osim u slučaju da navedeni potrošač preventivno zatraži zabilježbu tužbe za poništenje hipoteke, prije bilješke o izdavanju teretovnice (vidjeti u tom smislu presudu Aziz, EU:C:2013:164, t. 55. do 59.).
            43. Uzimajući u obzir te značajke, u slučaju odbijanja potrošačeva prigovora na ovrhu na temelju hipoteke na njegovoj nekretnini, španjolski postupak, razmatran u cijelosti i takav kakav je primjenjiv na glavni postupak, izlaže navedenog potrošača odnosno, kao u glavnom postupku, njegovu obitelj riziku da izgube stan nakon njegove prisilne prodaje dok bi ovršni sudac eventualno obavio, u najboljem slučaju,  brzu provjeru valjanosti ugovornih odredaba na kojima prodavatelj ili pružatelj temelji svoj zahtjev. Zaštita koju potrošač u svojstvu ovršenika može prema potrebi izvesti iz različitog sudskog nadzora u okviru postupka o meritumu pokrenutog usporedno s ovršnim postupkom ne može ublažiti taj rizik, s obzirom na to da, ako taj nadzor otkrije postojanje nepoštene odredbe, potrošač neće dobiti povrat u prijašnje stanje koje je postojalo prije ovrhe na nekretnini opterećenoj hipotekom, već u najboljem slučaju odštetu. No taj odštetni karakter naknade štete koja se eventualno može dodijeliti potrošaču pruža samo nepotpunu i nedostatnu zaštitu. On ne predstavlja ni primjereno ni djelotvorno sredstvo u smislu članka 7. stavka 1. Direktive 93/13, kako bi prekinuo korištenje odredbe, koja je ocijenjena nepoštenom, vjerodostojnog akta kojim se zasniva hipoteka na nekretnini, a na kojem se temelji njena ovrha (vidjeti u tom smislu presudu Aziz, EU:C:2013:164, t. 60.).
            44. Kao drugo, s obzirom, još jednom, na mjesto koje zauzima članak 695. stavak 4. LEC-a u cjelokupnom sustavu ovršnog postupka na temelju hipoteke u španjolskom pravu, valja istaknuti da ta odredba priznaje prodavatelju ili pružatelju, kao vjerovniku ovrhovoditelju, pravo žalbe na odluku kojom se nalaže odgoda ovrhe ili nepoštena odredba proglašava neprimjenjivom, ali, naprotiv, ne omogućava potrošaču korištenje pravom na žalbu protiv odluka o odbijanju prigovora na ovrhu.
            45. Stoga jasno proizlazi da odvijanje postupka prigovora na ovrhu predviđeno člankom 695. LEC-a pred nacionalnim sudom stavlja potrošača u svojstvu ovršenika u slabiji položaj u odnosu na prodavatelja ili pružatelja u svojstvu vjerovnika ovrhovoditelja u pogledu sudske zaštite prava na koja se ima pravo pozvati na temelju Direktive 93/13 protiv korištenja nepoštenih odredaba.
            46. U tim okolnostima valja ustvrditi da predmetni postupovni sustav dovodi u opasnost ostvarivanje cilja iz Direktive 93/13. Naime, ta neravnoteža postupovnih sredstava koja su na raspolaganju potrošaču s jedne strane i prodavatelju ili pružatelju s druge strane samo naglašava onu koja postoji između suugovaratelja, već istaknutu u točki 22. ove presude, i koja se, uostalom, odražava u okviru individualne žalbe koja uključuje potrošača i njegovog suugovaratelja prodavatelja ili pružatelja (vidjeti per analogiam presudu Asociación de Consumidores Independientes de Castilla y León, EU:C:2013:800, t. 50.).
            47. Osim toga, takav postupovni sustav pokazao se suprotnim sudskoj praksi Suda prema kojoj specifične karakteristike sudskih postupaka koji se odvijaju u okviru nacionalnog prava između prodavatelja ili pružatelja i potrošača ne mogu biti element koji bi mogao utjecati na sudsku zaštitu koju potrošači trebaju uživati temeljem odredaba Direktive 93/13 (vidjeti u tom smislu presudu Aziz, EU:C:2013:164, t. 62.).
            48. Iz toga također proizlazi da je u španjolskom pravu, kada se u ovrsi na temelju hipoteke potrošač suprotstavi prodavatelju ili pružatelju, odvijanje postupka prigovora izvršenju te ovrhe pred nacionalnim sudom, predviđeno člankom 695. LEC-a, suprotno načelu jednakosti stranaka u postupku ili postupovnoj jednakosti. To načelo sastavni je dio načela djelotvorne sudske zaštite koje stranke imaju na temelju prava Unije, kako je zajamčeno člankom 47. Povelje (vidjeti u tom smislu presude Otis i dr. C‑199/11, EU:C:2012:684, t. 48. i Banif Plus Bank, EU:C:2013:88, t. 29.).
            49. Zaista, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da je načelo jednakosti stranaka, kao i, među ostalim, kontradiktorno načelo, samo posljedica samog pojma pravičnog postupka koji uključuje obvezu osiguranja svakoj stranci razumne mogućnosti da izloži svoj predmet u uvjetima koji je ne stavljaju u očito nepovoljniji položaj u odnosu na protivnu stranku (presuda Švedska i dr./API i Komisija, C‑514/07 P, C‑528/07 P i C‑532/07 P, EU:C:2010:541, t. 88.).
            50. U tim okolnostima treba ustvrditi da je nacionalni postupak ovrhe na temelju hipoteke, kao što je onaj u glavnom postupku, takve prirode da bi mogao nanijeti štetu djelotvornosti zaštite potrošača za kojom ide Direktiva 93/13, tumačena zajedno s člankom 47. Povelje, zbog toga što postupovni režim pojačava nejednakost stranaka između prodavatelja ili pružatelja u svojstvu ovrhovoditelja s jedne strane i potrošača u svojstvu ovršenika s druge strane u podnošenju tužbi utemeljenih na pravima koja potonji imaju na temelju Direktive 93/13, to više što se postupovni načini provođenja tih tužbi pokazuju nepotpunima i nedostatnima za prekid korištenja nepoštene odredbe iz vjerodostojnog akta kojim se zasniva hipoteka na temelju koje prodavatelj ili pružatelj pokreće ovrhu na opterećenoj nekretnini.
            51. S obzirom na prethodna razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti da članak 7. stavak 1. Direktive 93/13, zajedno s člankom 47. Povelje, treba tumačiti u smislu da se protivi sustavu ovrhe kao što je onaj u glavnom postupku, koji predviđa da sudac koji odlučuje o meritumu ne može odgoditi ovrhu na temelju hipoteke, pri čemu može svojom konačnom odlukom, u najboljem slučaju, dodijeliti odštetu za štetu koju pretrpi potrošač, u mjeri u kojoj se potonji kao ovršenik ne može žaliti na odluku kojom se odbija njegov prigovor na tu ovrhu, dok se prodavatelj ili pružatelj kao ovrhovoditelj može koristiti žalbom protiv odluke kojom se nalaže okončanje postupka ili se nepoštena odredba proglašava neprimjenjivom.
            Troškovi
            52. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:
            Članak 7. stavak 1. Direktive 93/13/EEZ Vijeća od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima, zajedno s člankom 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, treba tumačiti u smislu da se protivi sustavu ovrhe kao što je onaj u glavnom postupku, koji predviđa da sudac koji odlučuje o meritumu ne može odgoditi postupak ovrhe na temelju hipoteke, pri čemu može svojom konačnom odlukom, u najboljem slučaju, dodijeliti odštetu zbog štete koju je pretrpio potrošač, u mjeri u kojoj se potonji kao ovršenik ne može žaliti na odluku kojom se njegov prigovor na ovrhu odbija, dok se prodavatelj ili pružatelj, ovrhovoditelj,može koristiti žalbom protiv odluke kojom se nalaže okončanje postupka ili se nepoštena odredba proglašava neprimjenjivom.


Presuda Prvostupanjskog suda (osmo vijeće) od 1. srpnja 2009.#Jan Rudolf Maas i dr. protiv Komisije Europskih zajednica.#Tužba za poništenje.#Spojeni predmeti T-81/07, T-82/07 i T-83/07.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 12. prosinca 2006.#Savezna Republika Njemačka protiv Europskog parlamenta i Vijeća Europske unije.#Tužba za poništenje - Usklađivanje zakonodavstava - Direktiva 2003/33/EZ - Članci 95. i 152. UEZ-a.#Predmet C-380/03.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 30. svibnja 2013. # Erika Jőrös protiv Aegon Magyarország Hitel Zrt. # Zahtjev za prethodnu odluku: Fővárosi Bíróság - Mađarska. # Direktiva 93/13/EEZ. # Predmet C-397/11.


Presuda Suda (sedmo vijeće) od 27. rujna 2007. # Komisija Europskih zajednica protiv Kraljevine Belgije. # Povreda obveze države članice - Direktiva 2003/35/EZ - Okoliš. # Predmet C-93/07.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 11. prosinca 2014.#Europska komisija protiv Kraljevine Španjolske.#Povreda obveze države članice – Članak 49. UFEU‑a – Sloboda poslovnog nastana – Lučka poduzeća – Upravljanje radnicima za pružanje usluge utovara i istovara robe – Zabrana pristupa tržištu rada.#Predmet C-576/13.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 10. rujna 2014.#Monika Kušionová protiv SMART Capital, a.s.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Krajský súd v Prešove.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 93/13/EEZ – Nepoštene ugovorne odredbe – Ugovor o potrošačkom kreditu – Članak 1. stavak 2. – Ugovorna odredba koja je odraz obvezne zakonske odredbe – Područje primjene direktive – Članak 3. stavak 1., članak 4., članak 6. stavak 1. i članak 7. stavak 1. – Osiguranje tražbine založnim pravom na nekretnini – Mogućnost ostvarivanja tog založnog prava prodajom na dražbi – Sudski nadzor.#Predmet C‑34/13.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      10. rujna 2014. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Direktiva 93/13/EEZ — Nepoštene ugovorne odredbe — Ugovor o potrošačkom kreditu — Članak 1. stavak 2. — Ugovorna odredba koja je odraz obvezne zakonske odredbe — Područje primjene direktive — Članak 3. stavak 1., članak 4., članak 6. stavak 1. i članak 7. stavak 1. — Osiguranje tražbine založnim pravom na nekretnini — Mogućnost ostvarivanja tog založnog prava prodajom na dražbi — Sudski nadzor“
      U predmetu C‑34/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Krajský súd v Prešove (Slovačka), odlukom od 20. prosinca 2012., koju je Sud zaprimio 23. siječnja 2013., u postupku

         Monika Kušionová

      protiv

         SMART Capital a.s.,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, C. G. Fernlund, A. Ó Caoimh, C. Toader (izvjestitelj) i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 5. lipnja 2014.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za slovačku vladu, B. Ricziová, u svojstvu agenta,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i J. Kemper, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, A. Tokár i M. van Beek, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon saslušanja nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima (SL L 95, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 24.) i Direktive 2005/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2005. o nepoštenoj poslovnoj praksi poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču na unutarnjem tržištu i o izmjeni Direktive Vijeća 84/450/EEZ, direktiva 97/7/EZ, 98/27/EZ i 2002/65/EZ Europskog parlamenta i Vijeća, kao i Uredbe (EZ) br. 2006/2004 Europskog parlamenta i Vijeća (SL L 149, str. 22.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 8., str. 101.) s obzirom na članak 38. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) kao i na presudu Simmenthal (106/77, EU:C:1978:49).

               2

               Ovaj zahtjev upućen je u okviru spora između M. Kušionove i SMART Capitala a.s. (u daljnjem tekstu: SMART Capital) o načinima ostvarivanja založnog prava, osnovanog radi osiguranja ugovora o hipotekarnom kreditu, i o zakonitosti ugovornih odredbi sadržanih u tom ugovoru.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članak 7. Povelje određuje da „svatko ima pravo na poštovanje svog privatnog i obiteljskog života, doma i komuniciranja“.

               4

               Članak 38. Povelje određuje da politike Unije osiguravaju visoku razinu zaštite potrošača.

               5

               Prva alineja članka 47. Povelje glasi:
               „Svatko čija su prava i slobode, zajamčeni pravom Unije, prekršeni, ima pravo na učinkoviti pravni lijek pred sudom, u skladu s uvjetima utvrđenima ovim člankom.“

               6

               Uvodne izjave 12. do 14. i 24. Direktive 93/13 glase kako slijedi:
               „budući, međutim, da nacionalni zakoni za sada dozvoljavaju samo djelomičnu mogućnost usklađivanja; budući da ova Direktiva obuhvaća samo one ugovorne odredbe o kojima nisu vođeni pojedinačni pregovori; budući da bi državama članicama trebalo omogućiti da svojim nacionalnim propisima, strožim od onih iz ove Direktive, uz dužno poštovanje [Ugovora o funkcioniranju EU], svojim potrošačima pruže višu razinu zaštite;
               budući da se pretpostavlja da zakonske ili regulatorne odredbe država članica kojima se izravno ili neizravno utvrđuju uvjeti potrošačkih ugovora ne sadrže nepoštene odredbe; budući da se ne čini potrebnim da budu podložni oni uvjeti koji odražavaju obvezne zakonske ili regulatorne odredbe […]; budući da se u tom pogledu izrazom iz članka 1. stavka 2. koji glasi 'obveznih zakonskih ili regulatornih odredaba' obuhvaćaju i propisi koji se u skladu sa zakonom primjenjuju na ugovorne stranke ako nisu utvrđena nikakva drukčija rješenja;
               budući da se države članice ipak moraju osigurati da se isključi mogućnost pojave nepoštenih ugovornih odredaba […]
               […]
               budući da sudovi ili upravna tijela država članica moraju na raspolaganju imati odgovarajuća i djelotvorna sredstva za sprečavanje stalne primjene nepoštenih odredaba u potrošačkim ugovorima.“

               7

               Članak 1. Direktive 93/13 određuje:
               „1.   Svrha ove Direktive je uskladiti zakone i druge propise država članica koji se odnose na nepoštene odredbe u ugovorima koji se sklapaju između prodavatelja robe ili pružatelja usluga i potrošača.
               2.   Ugovorne odredbe koje su odraz obaveznih zakonskih ili regulatornih odredaba […] ne podliježu odredbama ove Direktive.“

               8

               U skladu s člankom 4. stavkom 1. te direktive:
               „Ne dovodeći u pitanje članak 7., nepoštenost ugovorne odredbe procjenjuje se tako da se u obzir uzimaju priroda robe ili usluga na koje se ugovor odnosi u vrijeme kada je ugovor sklopljen, sve popratne okolnosti sklapanja ugovora i sve ostale odredbe tog ugovora ili nekog drugog ugovora o kojem on ovisi.“

               9

               Članak 6. stavak 1. navedene direktive određuje da „države članice utvrđuju da u ugovoru koji je prodavatelj robe ili pružatelj usluge sklopio s potrošačem prema nacionalnom pravu nepoštene odredbe nisu obvezujuće za potrošača […]“.

               10

               Članak 7. stavak 1. iste direktive glasi:
               „U interesu potrošača i tržišnih konkurenata države članice osiguravaju da postoje primjerena i djelotvorna sredstva za sprečavanje stalnog korištenja nepoštenih odredaba u ugovorima koji prodavatelji robe i pružatelji usluga sklapaju s potrošačima.“

         Slovačko pravo

               11

               U skladu s člankom 151j. stavkom 1. Građanskog zakonika:
               „Ako tražbina osigurana založnim pravom nije pravilno ni pravodobno ispunjena, založni vjerovnik može započeti ostvarivanje založnog prava. U okviru ostvarivanja založnog prava založni vjerovnik može biti namiren na način određen u ugovoru ili prodajom zaloga na dražbi u skladu s posebnim zakonom [...] ili ostvariti namirenje prodajom zaloga u skladu s posebnim zakonom [...], ako ovaj ili poseban zakon ne određuju drugačije.“

               12

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da navedeni stavak 1. sadrži prvu napomenu na dnu stranice, umetnutu nakon izraza „u skladu s posebnim zakonom“, koja upućuje na Zakon br. 527/2002 o dobrovoljnim dražbama, koji dopunjuje Zakon Slovačkog državnog savjeta br. 323/1992 o javnim bilježnicima i javnobilježničkoj djelatnosti (Javnobilježnički zakonik), kako je izmijenjen i dopunjen (u daljnjem tekstu: „Zakon o dobrovoljnim dražbama“), i drugu napomenu, koja se nalazi nakon izraza „posebnim zakonima“ i upućuje na Zakonik o parničnom postupku i Zakonik o izvršenju.

               13

               Članak 151m. Građanskog zakonika određuje:
               „1)   Založni vjerovnik može prodati zalog na način određen u ugovoru o osnivanju založnog prava ili na dražbi najranije 30 dana od dana kada su zalogodavac ili dužnik, ako se osoba dužnika razlikuje od zalogodavca, bili obaviješteni o ostvarivanju založnog prava, osim ako posebnim zakonom nije drugačije određeno […]
               2)   Nakon obavijesti o početku ostvarivanja založnog prava zalogodavac i založni vjerovnik mogu se sporazumjeti da založni vjerovnik ima pravo prodati zalog na način određen u ugovoru o osnivanju založnog prava ili na dražbi čak i prije isteka roka određenog u stavku 1.
               3)   Založni vjerovnik koji je započeo ostvarivati založno pravo s ciljem ispunjenja svoje tražbine na način određen u ugovoru o osnivanju založnog prava može u svakom trenutku tijekom ostvarivanja založnog prava izmijeniti način ostvarivanja i prodati zalog na dražbi ili zahtijevati da bude namiren prodajom zaloga u skladu s posebnim zakonom. Založni vjerovnik dužan je obavijestiti zalogoprimca o izmjeni načina ostvarivanja založnoga prava.

               14

               Na temelju članka 74. stavka 1. Zakonika o parničnom postupku sudac može odrediti privremene mjere ako je potrebno privremeno urediti odnose između stranaka ili ako postoji opasnost da će izvršenje sudske odluke biti ugroženo. U skladu s člankom 76. stavkom 1. točkom (f) tog zakonika, sud može stranci odrediti privremene mjere, osobito „kako bi ona nešto učinila, propustila učiniti ili trpjela“.

               15

               Zakon o dobrovoljnim dražbama u svom članku 6. definira dražbovatelja kao „osobu koja organizira dražbu i koja ispunjava uvjete utvrđene ovim posebnim zakonom, koji ga ovlašćuje da obavlja predmetnu djelatnost“, i u svom članku 7. stavku 1. predlagatelja dražbe kao vlasnika predmeta dražbe, založnog vjerovnika ili osobu koja je ovlaštena predložiti provođenje dražbe na temelju posebnog zakona.

               16

               Kada je konkretno riječ o založnom vjerovniku, članak 7. stavak 2. istog zakonika određuje da je on dužan pisanim putem ne samo izjaviti da se predmet dražbe može prodati na dražbi nego je također dužan i navesti postojanje, iznos i dospjelost tražbine u odnosu na koju se, u skladu s tim zakonom, predlaže ostvarivanje založnog prava.

               17

               U skladu s člankom 16. stavkom 1. navedenog zakona prodaja na dražbi može se ostvariti samo na temelju pisanog sporazuma između osobe koja je predložila prodaju na dražbi i dražbovatelja.

               18

               Na temelju članka 17. Zakona o dobrovoljnim dražbama dražbovatelj je dužan objaviti provođenje dražbe pozivom na dražbu. Ako je predmet dražbe stan, kuća, neka druga nekretnina, poduzeće ili njegov dio ili ako je najniža ponuda viša od 16.550 eura, dražbovatelj objavljuje poziv na dražbu u registru dražbi najmanje 30 dana prije početka dražbe te bez odgode dostavlja poziv na dražbu ministarstvu koje ga objavljuje u Službenom trgovinskom glasniku. Poziv na dražbu se također dostavlja predlagatelju dražbe, dužniku založnog vjerovnika i vlasniku predmeta dražbe, ako on nije dužnik.

               19

               Ako je predmet dražbe stan, kuća ili druga nekretnina, članak 20. stavak 13. navedenog zakona određuje da tijek dražbe mora biti evidentiran u javnobilježničkom aktu u kojem javni bilježnik navodi i obvezu prethodnog vlasnika u skladu s prvom rečenicom stavka 2. članka 29. tog zakona.

               20

               Članak 21. stavak 2. istog zakona određuje da u slučaju povrede njegovih odredbi osoba koja tvrdi da su joj tom povredom povrijeđena njezina prava može od suda zahtijevati da utvrdi da je dražba ništava. Međutim, pravo zahtijevati utvrđenje ništavosti dražbe se gasi ako se ne ostvari roku od tri mjeseca nakon dražbe, osim ako se razlozi za utvrđenje ništavosti ne odnose na počinjenje kaznenog djela, a predmet dražbe je kuća ili stan u kojem je njezin/njegov prethodni vlasnik u vrijeme provođenja dražbe imao službeno prebivalište.

               21

               Članak 21. stavak 4. gore navedenog zakona određuje da su stranke postupka za utvrđenje dražbe ništavom na temelju stavka 2. tog članka predlagatelj dražbe, dražbovatelj, odabrani ponuditelj, prethodni vlasnik i osoba koja tvrdi da su joj povrijeđena prava sukladno tom istom stavku 2.

               22

               Ako odabrani ponuditelj ne ispuni svoje obveze ili ako sudac utvrdi da je dražba ništava, stavak 5. navedenog članka 21. određuje da je dražba nevaljana od dana njezinog provođenja.

               23

               Kada je riječ o dražbi imovine na temelju članka 20. stavka 13. Zakona o dobrovoljnim dražbama, članak 29. stavak 2. istog zakona u prvom redu određuje da je prethodni vlasnik dužan bez odgode izručiti predmet dražbe u skladu s uvjetima određenima u pozivu na dražbu nakon što odabrani ponuditelj podnese ovjerenu presliku javnobilježničkog akta i dokument kojim dokazuje svoj identitet. Nadalje, dražbovatelj je dužan na mjestu sastaviti zapisnik o prijenosu predmeta dražbe. Napokon, taj zapisnik osobito sadrži detaljan opis stanja u kojem se predmet dražbe, uključujući njegove pripatke, nalazio prilikom prijenosa prava i obveza koji se odnose predmet dražbe.

               24

               Članak 32. stavak 1. navedenog zakona određuje da, osim ako nije drukčije određeno, nakon plaćanja troškova dražbe, namirenja založnog vjerovnika i plaćanja iznosa određenog na dražbi, dražbovatelj bez odgode isplaćuje utržak dražbe prethodnom vlasniku predmeta dražbe.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               25

               M. Kušionová je 26. veljače 2009. sa SMART Capitalom sklopila ugovor o potrošačkom kreditu koji se odnosio na iznos od 10.000 eura. U svrhu osiguranja tražbine osnovana je hipoteka na obiteljskoj kući u kojoj prebiva tužiteljica u glavnom postupku.

               26

               M. Kušionová je pred Okresný súd Humenné (općinski sud u Humennéu) podnijela tužbu za poništenje ugovora o potrošačkom kreditu te ugovora o osnivanju založnog prava protiv SMART Capitala, pri čemu je navela da su ugovorne odredbe koje je vežu uz to poduzeće nepoštene. Taj prvostupanjski sud djelomično je poništio ugovor o kreditu jer je ustvrdio da su određene ugovorne odredbe nepoštene. Ugovor o osnivanju založnog prava u cijelosti je poništen. Obje stranke podnijele su žalbu protiv te presude pred Krajský súd v Prešove (županijski regionalni sud u Prešovu).

               27

               Sud koji je uputo zahtjev želi saznati je li jedna od ugovornih odredbi ugovora o osnivanju založnog prava, odnosno ona koja se odnosi na izvansudsko ostvarivanje založnog prava na nekretnini koje je potrošač osnovao radi osiguranja, nepoštena te podsjeća da navedena ugovorna odredba dopušta vjerovniku da ostvari založno pravo bez sudskog nadzora.

               28

               Međutim, sud koji je uputio zahtjev je u okviru te procjene ustvrdio dodatnu teškoću s obzirom na to da predmetna ugovorna odredba proizlazi iz zakonskog pravila, odnosno članka 151j. Građanskog zakonika.

               29

               Budući da je moguće utvrditi da su ugovorne odredbe u odnosu na koje sud koji je uputio zahtjev želi osigurati nadzor nepoštene u smislu Direktive 93/13, a jedna od tih ugovornih odredbi proizlazi iz zakona, taj sud smatra da rješenje glavnog postupka ovisi o tumačenju prava Unije.

               30

               U tim je okolnostima Krajský súd v Prešove odlučio prekinuti postupak i zatražiti od Suda da se u prethodnom postupku izjasni o sljedećim prethodnim pitanjima:

                        „1)

                        Treba li, s obzirom na članak 38. Povelje, tumačiti Direktivu 93/13 i Direktivu 2005/29 u smislu da su one u suprotnosti s pravnim propisom države članice kao što je članak 151j. stavak 1. Građanskog zakonika zajedno s drugim odredbama pravnog propisa koji se primjenjuje u predmetnom slučaju, koji založnom vjerovniku dopušta podmirenje iznosa koji proizlaze iz nepoštenih ugovornih odredbi ostvarivanjem založnog prava na nekretnini, osnovanog na nekretninama potrošača, a da pritom sud ne ocjenjuje ugovorne odredbe, unatoč postojanju spora o tome je li riječ o nepoštenoj ugovornoj odredbi?

                        2)

                        Protive li se zakonske odredbe prava Europske unije [navedene u prvom pitanju] primjeni nacionalnog pravila kao što je članak 151j. stavak 1. Građanskog zakonika zajedno s drugim odredbama pravnog propisa koji se primjenjuje u predmetnom slučaju, koji založnom vjerovniku dopušta podmirenje iznosa koji proizlaze iz nepoštenih ugovornih odredbi ostvarivanjem založnog prava na nekretnini, osnovanog na nekretninama potrošača, a da pritom sud ne ocjenjuje ugovorne odredbe, unatoč postojanju spora o tome je li riječ o nepoštenoj ugovornoj odredbi?

                        3)

                        Treba li presudu Suda [Simmenthal, EU:C:1978:49] tumačiti u smislu da, radi ostvarenja ciljeva direktiva navedenih u prvom pitanju i s obzirom na članak 38. Povelje, nacionalni sud ne primjenjuje nacionalne odredbe kao što je članak 151j, stavak 1. Građanskog zakonika zajedno s drugim odredbama pravnog propisa koji se primjenjuje u predmetnom slučaju, koji založnom vjerovniku dopušta podmirenje iznosa koji proizlaze iz nepoštenih ugovornih odredbi ostvarivanjem založnog prava na nekretnini, osnovanog na nekretninama potrošača, a da pritom sud ne ocjenjuje ugovorne odredbe, unatoč postojanju spora o tome je li riječ o nepoštenoj ugovornoj odredbi?

                        4)

                        Treba li članak 4. Direktive 93/13 tumačiti u smislu da ugovorna odredba, sadržana u ugovoru koji je sklopljen s potrošačem kojeg nije zastupao odvjetnik, koja dopušta vjerovniku da izvansudskim putem ostvari založno pravo na nekretnini bez sudskog nadzora, ne uzima u obzir temeljno načelo prava Unije koje se odnosi na sudski nadzor ugovornih odredbi po službenoj dužnosti pa je zbog toga nepoštena čak i kada tekst takve ugovorne odredbe proizlazi iz odredbe nacionalnog prava?“

         Razvoj događaja nakon upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku

               31

               Slovačka vlada je na raspravi od 5. lipnja 2014. obavijestila Sud da su zbog donošenja Zakona br. 106/2014 Z.z. od 1. travnja 2014., koji se primjenjuje na sve ugovore koji se izvršavaju od 1. lipnja 2014., izmijenjena postupovna pravila o ostvarivanju založnog prava.

               32

               Konkretnije, članak V. stavak 7. tog zakona dopunio je članak 21. stavak 2. Zakona o dobrovoljnim dražbama tako da ta odredba sada glasi kako slijedi:
               „U slučaju osporavanja valjanosti ugovora o osnivanju založnog prava ili povrede odredbi ovog zakona, osoba koja tvrdi da su joj tom povredom povrijeđena njezina prava može od suca zahtijevati utvrđenje ništavosti dražbe […]“.

         O prethodnim pitanjima

         Dopuštenost prethodnih pitanja

               33

               Kao prvo, njemačka vlada smatra da su prva dva pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev nedopuštena.

               34

               Najprije, sud koji je uputio zahtjev nije podnio ni činjenične ni pravne elemente potrebne da bi sud na koristan način odgovorio na ta pitanja. S jedne strane, moguće ostvarivanje založnog prava bez sudskog nadzora nije pitanje koje bi se odnosilo na nepoštenu poslovnu praksu. S druge strane, sud koji je uputio zahtjev ni na koji način konkretno ne upućuje na odredbe Direktive 2005/29.

               35

               Nadalje, ta pitanja su tek teorijska pitanja i davanje odgovora na njih nije u nadležnosti Suda. Naime, budući da SMART Capital još nije ostvario založno pravo, situacija koju opisuje sud koji je uputio zahtjev ne postoji.

               36

               Napokon, glavni postupak odnosi se na ništavost ugovora o kreditu i ugovora o osnivanju založnog prava. Međutim sud koji je uputio zahtjev želi prvim dvama pitanjima zapravo dobiti procjenu sukladnosti nacionalnih procesnih odredbi s Direktivom 93/13. Budući da ta direktiva ima za cilj uskladiti zakone država članica koji se odnose na nepoštene ugovorne odredbe, ona se odnosi samo na ugovorne odredbe sadržane u ugovorima, a ne na uvjete koje nacionalno pravo predviđa za ostvarivanje takvog založnog prava.

               37

               Iako slovačka vlada priznaje da zahtjev za prethodnu odluku sadrži određene praznine, ona ipak smatra da su dva prva pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev dopuštena. S druge strane, Europska komisija je na raspravi istaknula da u ovom predmetu nisu ispunjeni uvjeti nedopuštenosti koje je Sud definirao u rješenju SKP (C‑433/11, EU:C:2012:702) pa stoga smatra da su ta dva pitanja dopuštena

               38

               U tom pogledu, potrebno je podsjetiti da prema ustaljenoj sudskoj praksi pitanja koja se odnose na tumačenje prava Unije koja postavlja nacionalni sudac u pravnom i činjeničnom kontekstu za čije je određivanje odgovoran te čiju točnost Sud nije dužan provjeravati, uživaju pretpostavku relevantnosti. Sud može odbiti zahtjev za prethodnu odluku koji je podnio nacionalni sud samo ako je očito da tumačenje prava Unije koje se traži nema nikakve veze sa stvarnošću ili predmetom glavnog spora, ako je problem hipotetske naravi ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima nužnim da na koristan način odgovori na pitanja koja su mu postavljena (presuda Pohotovosť, C 470/12, EU:C:2014:101, t. 27. i navedena sudska praksa).

               39

               Kao prvo, valja ustvrditi da se prvo prethodno pitanje odnosi ne samo na Direktivu 93/13, nego i na Direktivu 2005/29. Međutim, kao što je ispravno istaknula njemačka vlada, sud koji je uputio zahtjev samo citira potonju direktivu ne navodeći razlog zbog kojeg je njezino tumačenje potrebno za rješenje glavnog postupka. Osim toga, on isto tako ne pojašnjava u kojoj mjeri postupak ostvarivanja založnog prava koji osporava tužitelj u glavnom postupku može predstavljati nepoštenu poslovnu praksu.

               40

               Kada je još riječ o predmetu ovog zahtjeva za prethodnu odluku, on se odnosi na doseg članka 1. stavka 2., članka 3. stavka 1., članka 4., članka 6. stavka 1. i članka 7. stavka 1. Direktive 93/13, odnosno na odredbe na temelju kojih je zakonodavac Unije predvidio iznimku od područja primjene te direktive, definirao što je nepoštena ugovorna odredba, odredio pravilo sukladno kojem nepoštena ugovorna odredba nije obvezujuća za potrošača i utanačio da države članice osiguravaju da postoje primjerena i djelotvorna sredstva za sprečavanje korištenja nepoštenih ugovornih odredbi.

               41

               Stoga će se na pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev odgovoriti uzimajući u obzir samo odredbe Direktive 93/13.

               42

               Kao drugo, činjenica da založno pravo nije još u potpunosti ostvareno ne znači da su ta pitanja hipotetska. S jedne strane, sud koji je uputio zahtjev naglašava da je SMART Capital u odnosu na potrošača stvarno poduzeo postupke za prodaju nekretnine koja je dana u zalog. S druge strane, iako ostvarivanje založnog prava još nije završilo, postavljena pitanja ne odnose se toliko na to je li prodaja provedena koliko na to može li vjerovnik zakonito provesti takvu prodaji i ima li dužnik na raspolaganju pravna sredstva za pobijanje njezinog provođenja.

               43

               U tom smislu prethodna pitanja nisu hipotetska pa je zatraženo tumačenje odredbi Direktive 93/13 potrebno za rješenje glavnog postupka.

               44

               Uzimajući u obzir prethodno navedeno, valja utvrditi da je zahtjev za prethodnu odluku dopušten.

         Meritum

      O prvom i trećem pitanju

               45

               Valja pojasniti da se, iako je u prvom pitanju naveden samo članak 38. Povelje, ovaj zahtjev za prethodnu odluku u biti odnosi i među relevantnim elementima prava Unije osobito navodi članak 47. Povelje. Budući da je cilj prvih triju pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev utvrditi stupanj zaštite koji uživaju potrošači kao i pravna sredstva koja im stoje na raspolaganju, taj članak valja dodati među instrumente prava Unije u odnosu na koje sud koji je uputio zahtjev traži od Suda da mu da tumačenje.

               46

               Svojim prvim trima pitanjima koja valja ispitati zajedno sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li, s obzirom na članak 38. i 47. Povelje, odredbe Direktive 93/13 tumačiti u tom smislu da su one u suprotnosti s nacionalnim pravnim propisom kao što je onaj koji je predmet glavnog postupka koji dopušta ispunjenje tražbine, koja se temelji na eventualno nepoštenim ugovornim odredbama, izvansudskim ostvarivanjem založnog prava na nekretnini koju je potrošač dao u osiguranje. Ako je odgovor potvrdan, taj sud želi znati treba li, u skladu sa sudskom praksom koja proizlazi iz presude Simmenthal (EU:1978:49), odbaciti te odredbe nacionalnog prava.

               47

               S jedne strane, valja podsjetiti da članak 38. Povelje određuje da politike Unije osiguravaju visoku zaštitu potrošača. Članak 47. Povelje odnosi se na pravo na učinkovit pravni lijek. Te uvjete treba poštovati i kod primjene Direktive 93/13 (vidjeti u tom smislu presudu Pohotovosť, EU:C:2014:101, t. 52.).

               48

               S druge strane, Sud je u svojoj sudskoj praksi već odlučio da se sustav zaštite koji je proveden Direktivom 93/13 temelji na ideji da se potrošač nalazi u potčinjenom položaju u odnosu na prodavatelja robe ili pružatelja usluga u pogledu kako pregovaračke moći tako i informiranosti, što je situacija koja ga navodi da pristane na uvjete koje je ranije sastavio prodavatelj robe ili pružatelj usluge bez da na njih može imati utjecaja (presude Pohotovosť, EU:C:2014:101, t. 39. i navedena sudska praksa, Kásler i Káslerné Rábai, C 26/13, EU:C:2014:282, t. 39. i navedena sudska praksa i Sánchez Morcillo i Abril García, C 169/14, E:C:2014:2099, t. 22.).

               49

               Kada je riječ o ostvarivanju osiguranja povezanih s ugovorima o kreditu koji su sklopljeni s potrošačima, valja ustvrditi da Direktiva 93/13 ne sadrži nikakve odredbe ostvarivanju založnih prava.

               50

               Međutim, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, kada ne postoji usklađivanje nacionalnih mehanizama prisilnog izvršenja u pravu Unije, nacionalni pravni sustav svake države članice treba uspostaviti takva pravila u skladu s načelom postupovne neovisnosti, pod uvjetom da ta pravila nisu nepovoljnija od onih koja uređuju slične situacije u unutarnjem pravu (načelo ekvivalentnosti) i da ne čine u praksi nemogućim ili vrlo teškim provođenje prava prenesenih pravom Unije (načelo djelotvornosti) (vidjeti u tom smislu presude Aziz, C‑415/11, EU:C:2013:164, t. 50. i navedenu sudsku praksu i Pohotovosť, EU:C:2014:101, t. 46.).

               51

               Kada je riječ o načelu ekvivalentnosti, valja ustvrditi da Sud ne raspolaže nijednim dokazom koji bi doveo u sumnju usklađenost procesnopravnih pravila o kojima je riječ u glavnom postupku s tim načelom.

               52

               Kada je riječ o načelu djelotvornosti, valja podsjetiti da je Sud već odlučio da svaki slučaj u kojem se postavi pitanje onemogućuje li jedna nacionalna procesnopravna odredba ili pretjerano otežava primjenu prava Unije treba ispitati uzimajući u obzir položaj te odredbe u cjelokupnom postupku, tijek postupka i njegove posebnosti pred različitim nacionalnim tijelima (presuda Asociación de Consumidores Independientes de Castilla y León, C‑413/12, EU:C:2013:800, t. 34. i navedena sudska praksa).

               53

               Osim toga, posebnosti postupaka koji se u nacionalnom pravnom sustavu vode između prodavatelja robe ili pružatelja usluga te potrošača ne mogu utjecati na pravnu zaštitu koju potrošači imaju na temelju odredbi Direktive 93/13 (vidjeti u tom smislu presude Banco Español de Crédito, C‑618/10, EU:C:2012:349, t. 55. i navedenu sudsku praksu i Aziz, EU:C:2013:164, t. 62.).

               54

               Stoga u okolnostima kao što su ove u glavnom postupku valja utvrditi u kojoj je mjeri praktično nemoguće ili pretjerano teško primijeniti zaštitu koju priznaje navedena direktiva.

               55

               U predmetnom slučaju iz spisa proizlazi da članak 151m. stavak 1. Građanskog zakonika, zajedno s člankom 17. stavkom 3. Zakona o dobrovoljnim dražbama, s jedne strane, određuje da se prodaja na dražbi može osporavati u roku od 30 dana nakon obavijesti o ostvarivanju založnog prava i, s druge strane, da osoba koja osporava načine provođenja te dražbe na temelju članka 21. stavka 2. istog zakona za djelovanje ima na raspolaganju rok od 3 mjeseca nakon dražbe.

               56

               Međutim, ako u postupku povodom spora između prodavatelja robe ili pružatelja usluga te potrošača Direktiva 93/13 nalaže pozitivnu intervenciju nacionalnog suda pred kojim se vodi postupak, nezavisnu od samih ugovornih strana (presude Asbeek Brusse i de Man Garabito, C‑488/11, EU:C:2013:341, t. 39. i navedena sudska praksa kao i Pohotovosť, EU:C:2014:101, t. 40. i navedena sudska praksa), poštovanje načela djelotvornosti ne može u cijelosti nadoknaditi potpunu pasivnost predmetnog potrošača (vidjeti u tom smislu presudu Asturcom Telecomunicaciones, C‑40/08, EU:C:2009:615, t. 47.).

               57

               Uz pridržaj provjere čija je provedba na nacionalnom sudu, kombinacija rokova previđena nacionalnim zakonodavstvom koje je predmet glavnog postupka, koji su navedeni u točki 55. ove presude, ne može se usporediti ni s rokom od 20 dana koji je predmet postupka u kojem je donesena presuda Banco Español de Crédito (EU:C:2012:349), ni s okolnostima predmeta postupka u kojem je donesena presuda Aziz (EU:C:2013:164, t. 57. do 59.), u kojima je potrošačeva tužba protiv tih mjera bila osuđena na neuspjeh.

               58

               Osim toga, države članice su, radi očuvanja prava koja potrošači imaju na temelju Direktive 93/13, na temelju članka 7. stavka 1. te direktive, osobito dužne donijeti zaštitna pravila za sprječavanje korištenja nepoštenih ugovornih odredbi. To je također potkrijepljeno uvodnom izjavom 24. te direktive koja pobliže određuje da sudovi ili upravna tijela država članica moraju u tu svrhu imati na raspolaganju odgovarajuća i djelotvorna sredstva.

               59

               Konkretno, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda o načelu lojalne suradnje, koje je sada sadržano u članku 4. stavku 3. UEU‑a, iako države članice zadržavaju pravo na izbor sankcija u slučaju povreda prava Unije, one moraju osobito voditi računa o tome da te sankcije budu učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće (vidjeti u tom smislu presudu LCL Le Crédit Lyonnais, C‑565/12, EU:C:2014:190, t. 44. i navedenu sudsku praksu).

               60

               Kada je, s jedne strane, riječ o učinkovitoj i odvraćajućoj naravi sankcije, slovačka vlada u pisanim očitovanjima koja je podnijela sudu ističe da je tijekom takvog postupka izvansudskog ostvarivanja založnog prava nadležni nacionalni sudac na temelju članka 74. stavka 1. Zakonika o parničnom postupku mogao odrediti privremene mjere kojima zabranjuje provedbu takve dražbe.

               61

               S druge strane, kao što je bilo istaknuto u točkama 31. i 32. ove presude, čini se da je Zakon br. 106/2014 od 1. travnja 2014., koji je stupio na snagu 1. lipnja 2014. i koji se primjenjuje na sve ugovore o osnivanju založnog prava koji se izvršavaju od tog dana, izmijenio postupovna pravila koja se primjenjuju na ugovornu odredbu kao što je ona koja je predmet glavnog postupka. Osobito, članak 21. stavak 2. Zakona o dobrovoljnim dražbama, u verziji koja je na snazi, dopušta sucu da, u slučaju osporavanja valjanosti ugovorne odredbe o založnom pravu, utvrdi ništavost dražbe, što retrospektivno stavlja potrošača u položaj gotovo istovjetan njegovom početnom položaju te tako popravak štete koja bi mu nastala u slučaju nezakonitosti dražbe ne ograničava samo na novčanu naknadu.

               62

               Kada je riječ o proporcionalnoj naravi sankcije, posebnu pažnju valja obratiti na okolnost da je imovina na koju se odnosi postupak izvandsudskog ostvarivanja založnog prava koje je predmet glavnog postupka nekretnina koja je obiteljski dom potrošača.

               63

               Naime, ne samo da gubitak obiteljskog doma može teško naštetiti pravima potrošača (presuda Aziz, EU:C:2013:164, t. 61.), nego on dovodi obitelj predmetnog potrošača u osobito osjetljivu situaciju (vidjeti u tom smislu rješenje predsjednika Suda, Sánchez Morcillo i Abril García, EU:C:2014:1388, t. 11.).

               64

               U tom je smislu Europski sud za ljudska prava, s jedne strane, smatrao da je gubitak doma jedna od najtežih povreda prava na poštovanje prebivališta i, s druge strane, da svaka osoba za koju postoji opasnost da bude žrtva toga načelno mora moći zahtijevati ispitivanje proporcionalnosti te mjere (vidjeti presude ESLJP, McCann protiv Ujedinjene Kraljevine, br. 19009/04, t. 50. i Rousk protiv Švedske, br. 27183/04, t. 137.).

               65

               Pravo na dom temeljno je pravo u pravu Unije, zajamčeno člankom 7. Povelje, koje sud koji je uputio zahtjev mora uzeti u obzir prilikom primjene Direktive 93/13.

               66

               Kada je konkretno riječ o posljedicama deložacije potrošača i njegove obitelji iz doma koji je njihovo glavno prebivalište, Sud je već ranije naglasio važnost da toga da nadležni nacionalni sudac ima na raspolaganju privremene mjere koje mu omogućuju obustavu ili prekid nezakonitog postupka izvršenja na temelju hipoteke kada se te mjere pokažu potrebnima za osiguranje djelotvornosti zaštite koja se želi ostvariti Direktivom 93/13 (vidjeti u tom smislu presudu Aziz, EU:C:2013:164, t. 59.).

               67

               U predmetnom slučaju se čini da mogućnost da nacionalni sudac odredi bilo koju privremenu mjeru, kao što je ona opisana u točki 60. ove presude, može biti učinkovito i primjereno sredstvo za prestanak primjene nepoštenih ugovornih odredbi, provjera čega je na sudu koji je uputio zahtjev.

               68

               Iz prethodnih razmatranja proizlazi da odredbe Direktive 93/13 treba tumačiti u smislu da one nisu u suprotnosti s nacionalnim pravnim propisom kao što je onaj koji je predmet glavnog postupka, koji dopušta ispunjenje tražbine, koja se temelji na eventualno nepoštenim ugovornim odredbama, izvansudskim ostvarivanjem založnog prava na nekretnini koju je potrošač dao u osiguranje s obzirom na to da taj pravni propis u praksi ne čini nemogućim ili pretjerano teškim očuvanje prava koja ta direktiva priznaje potrošaču, provjera čega je na sudu koji je uputio zahtjev.

               69

               Uzimajući u obzir odgovor na prvi dio prvih triju pitanja, nema potrebe odgovoriti na drugi dio tih pitanja, koji se odnosi na utjecaj sudske prakse proizašle iz presude Simmenthal (EU:C:1978:49) na nacionalni pravni propis koji dopušta ostvarivanje založnog prava izvansudskim putem.

         Četvrto pitanje

               70

               Svojim četvrtim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 4. Direktive 93/13 tumačiti u smislu da je u suprotnosti s ugovornom odredbom sadržanom u ugovoru koji je prodavatelj robe ili pružatelj usluga sklopio s potrošačem iako sadržaj te ugovorne odredbe proizlazi iz zakonodavne odredbe.

               71

               U tom smislu najprije valja podsjetiti da to što je nacionalni sud prethodno pitanje formalno oblikovao pozivajući se samo na neke odredbe prava Unije, ne sprječava Sud da tome sudu da sve elemente tumačenja koji bi mogli biti korisni za donošenje odluke u postupku koji se vodi pred njim, bez obzira na to je li se na njih pozvao u svojim pitanjima ili ne. U tom smislu na Sudu je da iz svih podataka koje je dostavio nacionalni sud, a posebno iz obrazloženja zahtjeva za prethodnu odluku, izdvoji one dijelove prava Unije koje je potrebno tumačiti imajući u vidu predmet spora (presuda Vicoplus i dr., C 307/09 do C 309/09, EU:C:2011:64, t. 22. i navedena sudska praksa).

               72

               Nadalje, u mjeri u kojoj sud koji je uputio zahtjev opširno upućuje na isključenje iz područja primjene Direktive 93/13 ugovornih odredbi koje odražavaju zakonodavne odredbe internog prava, valja smatrati da se, iako se u zahtjevu za prethodnu odluku ne upućuje na članak 1. stavak 2. te direktive, četvrto prethodno pitanje implicitno i nužno odnosi na tu odredbu. Slijedom toga, valja smatrati da se ovaj zahtjev za prethodnu odluku odnosi na članak 1. stavak 2. te direktive.

               73

               Napokon, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Sud može, u okviru izvršavanja svoje nadležnosti u području tumačenja prava Unije koja mu je povjerena člankom 267. UFEU‑a, radi definiranja pojma nepoštene ugovorne odredbe tumačiti opća mjerila koja upotrebljava zakonodavac Unije (vidjeti u tom smislu rješenje Pohotovosť, C‑76/10, EU:C:2010:685, t. 60. i navedenu sudsku praksu). Međutim, na sudu koji je uputio zahtjev jest da, uzimajući u obzir ta mjerila, odluči o konkretnoj kvalifikaciji određene ugovorne odredbe u odnosu na okolnosti konkretnog slučaja. Iz toga proizlazi da se Sud mora ograničiti na to da sudu koji je uputio zahtjev da smjernice o kojima je potonji dužan voditi računa prilikom ocjenjivanja nepoštenosti dotične odredbe (presude Aziz, EU:C:2013:164, t. 66. i navedena sudska praksa, Kásler i Káslerné Rábai, EU:C:2014:282, t. 45. kao i rješenje Sebestyén, C‑342/13, EU:C:2014:1857, t. 25.).

               74

               Dok članak 1. stavak 1. Direktive 93/13 definira područje primjene te direktive, stavak 2. istog članka određuje isključenje za ugovorne odredbe koje su odraz obveznih zakonskih ili regulatornih odredbi.

               75

               U tom smislu slovačka i njemačka vlada predlažu Sudu da odgovori da je ugovorna odredba koja je predmet glavnog postupka, odnosno dobrovoljna dražba, obuhvaćena navedenim isključenjem. Suprotno tome, Komisija smatra da bi bila ugrožena učinkovitost odredbi Direktive 93/13 kada bi se takvo isključenje odnosilo na situaciju kao što je ona koja je predmet glavnog postupka.

               76

               Sud je već imao priliku podsjetiti da članak 1. stavak 2. Direktive 93/13 određuje isključenje iz njezinog područja primjene koje se odnosi na ugovorne odredbe koje su odraz obveznih zakonskih ili regulatornih odredbi (vidjeti u tom smislu presudu RWE Vertrieb, C‑92/11, EU:C:2013:180, t. 25.).

               77

               Valja napomenuti da, uzimajući u obzir cilj navedene direktive, odnosno zaštitu potrošača od nepoštenih ugovornih odredbi koje prodavatelji robe ili pružatelji usluga umeću u ugovore sklopljene s potrošačima, tu iznimku, kao i svaku iznimku, treba tumačiti usko.

               78

               U predmetnom slučaju, iz presude RWE Vertrieb (EU:C:2013:180) proizlazi da ta iznimka pretpostavlja kumulativno ispunjenje dvaju uvjeta. S jedne strane, ugovorna odredba mora biti odraz zakonske ili regulatorne odredbe, a, s druge strane, ta odredba mora biti obvezna.

               79

               U tom smislu valja istaknuti da je, kako bi se utvrdilo je li ugovorna odredba isključena iz područja primjene DIrektive 93/13, na nacionalnom sucu da provjeri je li ta ugovorna odredba odraz odredbi nacionalnog prava koje se primjenjuju na ugovorne strane neovisno o njihovoj volji ili onih odredbi koje se primjenjuju automatski, odnosno ako se ugovorne strane u tom smislu nisu drugačije sporazumjele (vidjeti u tom smislu presudu RWE Vertrieb, EU:C:2013:180, t. 26.).

               80

               Uzimajući u obzir prethodna razmatranja na četvrto pitanje, valja odgovoriti da članak 1. stavak 2. Direktive 93/13 treba tumačiti u smislu da je ugovorna odredba sadržana u ugovoru koji je prodavatelj robe ili pružatelj usluga sklopio s potrošačem isključena iz područja primjene te direktive samo ako je navedena ugovorna odredba odraz sadržaja obvezne zakonske ili regulatorne odredbe, provjera čega je na sudu koji je uputio zahtjev.

         O vremenskim učincima ove presude

               81

               Pod pretpostavkom da Sud zaključi da odredbe Direktive 93/13 treba tumačiti u smislu da izvansudskom ostvarivanju založnog prava kao što je ono koje je predmet glavnog postupka treba obvezno prethoditi sudski nadzor, slovačka vlada od Suda zahtijeva da vremenski ograniči učinke ove presude.

               82

               Uzimajući u obzir odgovor dan na prva tri pitanja, nije potrebno odgovoriti na to pitanje slovačke vlade.

         Troškovi

               83

               Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Odredbe Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim ugovornim uvjetima u potrošačkim ugovorima treba tumačiti u smislu da one nisu u suprotnosti s nacionalnim pravnim propisom kao što je onaj koji je predmet glavnog postupka, koji dopušta ispunjenje tražbine, koja se temelji na eventualno nepoštenim ugovornim odredbama, izvansudskim ostvarivanjem založnog prava na nekretnini koju je potrošač dao u osiguranje s obzirom na to da taj pravni propis u praksi ne čini nemogućim ili pretjerano teškim očuvanje prava koja ta direktiva priznaje potrošaču, provjera čega je na sudu koji je uputio zahtjev.

                           2.

                           Članak 1. stavak 2. Direktive 93/13 treba tumačiti u smislu da je ugovorna odredba sadržana u ugovoru koji je prodavatelj robe ili pružatelj usluga sklopio s potrošačem isključena iz područja primjene te direktive samo ako je navedena ugovorna odredba odraz sadržaja obvezne zakonske ili regulatorne odredbe, provjera čega je na sudu koji je uputio zahtjev.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: slovački


Presuda Suda (peto vijeće) od 9. srpnja 2009. # Komisija Europskih zajednica protiv Kraljevine Španjolske. # Povreda obveze države članice - Direktiva 2004/83/EZ. # Predmet C-272/08.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 26. lipnja 1980. # Kazneni postupak protiv Herbert Gilli i Paul Andres. # Zahtjev za prethodnu odluku: Pretura di Bolzano - Italija. # Mjere s istovrsnim učinkom. # Predmet 788/79.


Presuda Službeničkog suda (prvo vijeće) od 11. prosinca 2014. # CZ protiv Europsko nadzorno tijelo za vrijednosne papire i tržišta kapitala (ESMA). # Predmet F-80/13.