title: Presuda Općeg suda (drugo prošireno vijeće) od 13. srpnja 2018.#Crédit agricole SA protiv Europske središnje banke.#Ekonomska i monetarna politika – Bonitetni nadzor kreditnih institucija – Članak 4. stavak 1. točka (d) i stavak 3. Uredbe (EU) br. 1024/2013 – Izračun omjera financijske poluge – ESB-ovo odbijanje da tužitelju odobri da iz izračuna omjera financijske poluge isključi izloženosti koje ispunjavanju određene uvjete – Članak 429. stavak 14. Uredbe (EU) br. 575/2013 – ESB-ova diskrecijska ovlast – Pogreške koje se tiču prava – Očita pogreška u ocjeni.#Predmet T-758/16.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (drugo prošireno vijeće)
      13. srpnja 2018. (
            *1
         )
      „Ekonomska i monetarna politika – Bonitetni nadzor kreditnih institucija – Članak 4. stavak 1. točka (d) i stavak 3. Uredbe (EU) br. 1024/2013 – Izračun omjera financijske poluge – ESB‑ovo odbijanje da tužitelju odobri da iz izračuna omjera financijske poluge isključi izloženosti koje ispunjavaju određene uvjete – Članak 429. stavak 14. Uredbe (EU) br. 575/2013 – ESB‑ova diskrecijska ovlast – Pogreške koje se tiču prava – Očita pogreška u ocjeni”
      U predmetu T‑758/16,

         Crédit agricole SA, sa sjedištem u Montrougeu (Francuska), koji zastupaju A. Champsaur i A. Delors, odvjetnici,
      tužitelj,
      protiv

         Europske središnje banke (ESB), koju zastupaju K. Lackhoff, R. Bax, G. Bassani i C. Olivier, u svojstvu agenata, uz asistenciju H.-G. Kamanna i F. Louisa, odvjetnika,
      tuženika,
      koju podupire

         Republika Finska, koju zastupa S. Hartikainen, u svojstvu agenta,
      intervenijent,
      povodom zahtjeva na temelju članka 263. UFEU‑a za poništenje Odluke ESB‑a ECB/SSM/2016‑969500TJ5KRTCJQWXH05/165 od 24. kolovoza 2016., donesene primjenom članka 4. stavka 1. točke (d) i članka 10. Uredbe Vijeća (EU) br. 1024/2013 od 15. listopada 2013. o dodjeli određenih zadaća ESB‑u u vezi s politikama bonitetnog nadzora kreditnih institucija (SL 2013., L 287, str. 63.) i članka 429. stavka 14. Uredbe (EU) br. 575/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o bonitetnim zahtjevima za kreditne institucije i investicijska društva i o izmjeni Uredbe (EU) br. 648/2012 (SL 2013., L 176, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 13., str. 3.),
      OPĆI SUD (drugo prošireno vijeće),
      u sastavu: M. Prek (izvjestitelj), predsjednik, E. Buttigieg, F. Schalin, B. Berke i M. J. Costeira, suci,
      tajnik: M. Marescaux, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani dio postupka i nakon rasprave održane 24. travnja 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

         Okolnosti spora

               1

               Tužitelj, Crédit agricole SA, dioničko je društvo francuskog prava koje je dobilo odobrenje za rad kao kreditna institucija. Kao značajan subjekt u smislu članka 6. stavka 4. Uredbe Vijeća (EU) br. 1024/2013 od 15. listopada 2013. o dodjeli određenih zadaća Europskoj središnjoj banci u vezi s politikama bonitetnog nadzora kreditnih institucija (SL 2013., L 287, str. 63.), on je obuhvaćen izravnim bonitetnim nadzorom Europske središnje banke (ESB).

               2

               Dana 5. svibnja 2015. tužitelj je od ESB‑a zatražio odobrenje na temelju članka 429. stavka 14. Uredbe (EU) br. 575/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o bonitetnim zahtjevima za kreditne institucije i investicijska društva i o izmjeni Uredbe (EU) br. 648/2012 (SL 2013., L 176, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 13., str. 3.) da iz izračuna omjera financijske poluge isključi izloženosti koje se sastoje od iznosa koji odgovaraju pravno uređenim proizvodima preuzetima kod njega, ali koje je bio dužan prenijeti na Caisse des dépôts et consignation (Depozitni i založni fond, Francuska, u daljnjem tekstu: CDC), kao francusku javnu instituciju.

               3

               Dotični su proizvodi livret A (štedni račun A), uređen člancima L.221‑1 do L.221‑9 francuskog Code monétaire et financier (Monetarni i financijski zakonik, u daljnjem tekstu: CMF), livret d’épargne populaire (štedni račun stanovništva, LEP), uređen člancima L.221‑13 do L.221‑17-2 CMF‑a, i livret de développement durable et solidaire (štedni račun održivog i uključivog razvoja, LDD), uređen člankom L.221‑27 CMF‑a. Na temelju članka L.221‑5 CMF‑a, dio ukupnih depozita prikupljenih po osnovi štednog računa A i LDD‑a centralizirano se prikuplja u štednom fondu kojim upravlja CDC. Na temelju članka R.221‑58 CMF‑a, isto vrijedi za LEP.

               4

               Dana 8. lipnja 2016. ESB je tužitelju dostavio nacrt odluke kojom se odbija korištenje zatraženim odstupanjem.

               5

               Dana 8. srpnja 2016. na tužiteljev je zahtjev održana telekonferencija s predstavnicima ESB‑a.

               6

               Dana 24. kolovoza 2016. ESB je primjenom članka 4. stavka 1. točke (d) i članka 10. Uredbe br. 1024/2013 kao i članka 429. stavka 14. Uredbe br. 575/2013 donio Odluku ECB/SSM/2016‑969500TJ5KRTCJQWXH05/165 (u daljnjem tekstu: pobijana odluka).

               7

               U toj je odluci ESB odbio iz izračuna tužiteljeva omjera financijske poluge isključiti izloženosti prema CDC‑u koje su se sastojale od dijela iznosa položenih po osnovi štednog računa A, LDD‑a i LEP‑a koji je bio dužan prenijeti na njega.

               8

               ESB je, kao prvo, priznao da su ispunjeni uvjeti utvrđeni u članku 429. stavku 14. točkama (a) do (c) Uredbe br. 575/2013, prije svega jer CDC treba smatrati subjektom javnog sektora, potom jer se s izloženostima prema CDC‑u postupa u bonitetne svrhe u skladu s člankom 116. stavkom 4. te iste uredbe te, naposljetku, jer je tužitelj dužan prenijeti dio štednje položene po osnovi štednog računa A, LDD‑a i LEP‑a na CDC za potrebe financiranja ulaganja od općeg interesa. ESB je u biti također naglasio da ti uvjeti nisu ispunjeni glede dijela pravno uređene štednje za koji ne postoji obveza prijenosa na CDC, neovisno o svrsi njegova korištenja.

               9

               ESB je, kao drugo, zaključio da iz teksta članka 429. stavka 14. Uredbe br. 575/2013 proizlazi da on raspolaže diskrecijskom ovlašću na temelju koje može odlučiti hoće li iz izračuna omjera financijske poluge isključiti izloženosti koje ispunjavaju uvjete utvrđene u toj odredbi. On u biti smatra da, čak i u slučaju da su ti uvjeti ispunjeni, mogu postojati bonitetni razlozi koji opravdavaju odbijanje zahtjeva za odstupanje na temelju te odredbe. U tom se pogledu pozvao na svrhu uvođenja omjera financijske poluge, a to je pružanje jednostavnog i transparentnog pregleda razine izloženosti kreditne institucije koja nije ponderirana rizikom različitih sastavnica njezinih izloženosti, a kako bi se izbjegao prevelik porast navedenih izloženosti u odnosu na njezin regulatorni kapital.

               10

               Kao treće, ESB smatra da su iznosi koje je tužitelj prenio na CDC i dalje izloženosti relevantne za izračun njegova omjera financijske poluge. On se oslonio na tri razloga. Prvi razlog, koji je okvalificirao kao „prvi pokazatelj”, počiva na načinu knjiženja prikupljene štednje. Iz okolnosti da se pravno uređena štednja nalazi na strani obveza u tužiteljevoj bilanci, a iznosi preneseni na CDC na strani imovine u njegovoj bilanci, ESB izvodi zaključak da on ostaje odgovoran za izloženosti koje se sastoje od prikupljene štednje, uključujući iznose prenesene na CDC. Dodao je da je tužitelj dužan osigurati upravljanje operativnim rizicima povezanima s pravno uređenom štednjom. Drugi se razlog sastoji od tužiteljeve ugovorne obveze da klijentima vrati depozite neovisno o tome jesu li mu vraćena sredstva prenesena CDC‑u. Treći se razlog zasniva na postojanju razdoblja između usklađivanja tužiteljevih i CDC‑ovih pozicija radi ponovnog uravnoteženja. ESB je zaključio da bi tijekom tog vremenskog razmaka tužitelj mogao pribjeći prisilnoj prodaji imovine dok se ne prenesu sredstva koja potječu od CDC‑a. Zaključno, iz tih je razloga ESB izveo zaključak da je mehanizam prijenosa s CDC‑a na tužitelja nesavršen, čime izaziva zabrinutost s bonitetnog aspekta koja opravdava odbijanje njegova zahtjeva.

         Postupak i zahtjevi stranaka

               11

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 31. listopada 2016. tužitelj je pokrenuo ovaj postupak.

               12

               Aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 1. ožujka 2017. Republika Finska zatražila je intervenciju u potporu ESB‑ovu zahtjevu. Rješenjem od 2. svibnja 2017. predsjednik drugog vijeća Općeg suda prihvatio je intervenciju Republike Finske u potporu ESB‑ovu zahtjevu i zahtjev za povjerljivo postupanje koji je tužitelj podnio u odnosu na intervenijenta.

               13

               Dana 15. lipnja 2017. Republika Finska podnijela je svoj intervencijski podnesak. Tužitelj je svoja očitovanja o tom podnesku podnio u određenom mu roku. ESB nije podnio očitovanja.

               14

               Na prijedlog drugog vijeća, Opći sud odlučio je, na temelju članka 28. Poslovnika Općeg suda, predmet uputiti proširenom sastavu suda.

               15

               Opći sud (drugo prošireno vijeće) odlučio je na prijedlog suca izvjestitelja otvoriti usmeni dio postupka.

               16

               Na raspravi 24. travnja 2018. stranke su saslušane prilikom svojih izlaganja i prilikom davanja odgovora na pitanja koja je postavio Opći sud.

               17

               Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                        –

                        poništi pobijanu odluku;

                        –

                        naloži ESB‑u snošenje troškova.

               18

               ESB i Republika Finska od Općeg suda zahtijevaju da:

                        –

                        odbije tužbu;

                        –

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

         Pravo

               19

               U skladu s člankom 4. stavkom 1. točkom (d) Uredbe br. 1024/2013, ESB‑u je dodijeljena zadaća „osiguravati usklađenost s aktima iz članka 4. stavka 3., prvog podstavka, koji propisuju bonitetne zahtjeve za kreditne institucije u odnosu na kapitalne zahtjeve, sekuritizaciju, ograničenja velike izloženosti, likvidnost, financijsku polugu, izvješćivanje i javnu objavu informacija o tim pitanjima”. Osim toga, budući da je tužitelj značajan subjekt u smislu članka 6. stavka 4. Uredbe br. 1024/2013, izvršenje te zadaće izravno je u nadležnosti ESB‑a, a ne nacionalnih tijela u okviru jedinstvenog nadzornog mehanizma (presuda od 16. svibnja 2017., Landeskreditbank Baden‑Württemberg/ESB, T‑122/15, EU:T:2017:337, t. 63.).

               20

               Prema članku 4. stavku 3. Uredbe br. 1024/2013, „[u] provođenju zadaća dodijeljenih mu ovom Uredbom, i s ciljem osiguravanja visokih standarda nadzora, ESB primjenjuje relevantno pravo Unije”. To relevantno pravo Unije obuhvaća i Uredbu br. 575/2013.

               21

               Prema članku 429. stavku 14. Uredbe br. 575/2013, „[n]adležna tijela instituciji mogu dopustiti da iz mjere izloženosti isključi izloženosti koje ispunjavaju sve sljedeće uvjete: (a) riječ je o izloženostima prema subjektu javnog sektora; (b) tretira ih se u skladu s člankom 116. stavkom 4.; (c) proizlaze iz depozita koje je institucija pravno obvezna prenijeti na subjekt javnog sektora iz točke (a) za potrebe financiranja ulaganja od općeg interesa”.

               22

               Kao što je to navedeno u točkama 8. do 10. ove presude, pobijanom odlukom ESB je odbio prihvatiti tužiteljev zahtjev da se primjenom članka 429. stavka 14. Uredbe br. 575/2013 izloženosti prema CDC‑u, koje se sastoje od dijela depozita primljenih po osnovi pravno uređene štednje koje je on dužan prenijeti na njega, isključe iz izračuna njegova omjera financijske poluge. Iako je priznao da su uvjeti utvrđeni u toj odredbi bili ispunjeni, ESB je naglasio da su izloženosti prema CDC‑u i dalje izloženosti relevantne za izračun njegova omjera financijske poluge jer se pravno uređena štednja zasniva na nesavršenom mehanizmu prijenosa, na temelju kojeg je tužitelju prepušteno da snosi rizik povezan s omjerom financijske poluge. Kako bi došao do tog zaključka, ESB se oslonio na tri razloga navedena u točki 10. ove presude.

               23

               U potporu svojoj tužbi tužitelj ističe tri tužbena razloga, od kojih se prvi temelji na pogrešci koja se tiče prava prilikom tumačenja Uredbe br. 575/2013, drugi na očitim pogreškama u ocjeni bonitetnog rizika povezanog s pravno uređenom štednjom i procjenom s njime povezanog rizika financijske poluge i treći na povredi načela proporcionalnosti.

               24

               Opći sud smatra svrsishodnim zajedno ispitati prva dva tužiteljeva tužbena razloga.

               25

               U okviru svojeg prvog tužbenog razloga tužitelj tvrdi da je tumačenje Uredbe br. 575/2013 koje zagovara ESB zahvaćeno pogreškama koje se tiču prava. Pri tome ističe, među ostalim, da se navedenim tumačenjem članak 429. stavak 14. Uredbe br. 575/2013 lišava bilo kakvog korisnog učinka.

               26

               U okviru svojeg drugog tužbenog razloga tužitelj predbacuje ESB‑u da je počinio očite pogreške u procjeni bonitetnog rizika povezanog s pravno uređenom štednjom i da je povrijedio svoju obvezu ispitivanja svih relevantnih okolnosti slučaja. Konkretnije, u okviru drugog dijela svojeg tužbenog razloga on tvrdi da se razlog pobijane odluke koji se temelji na postojanju određenog razdoblja između povlačenja depozita i njihova pokrića od CBC‑a ne tiče rizika financijske poluge, već samo likvidnosnog rizika. Tužitelj smatra da jedini rizik kojem je kreditna institucija izložena jest stavljanje na raspolaganje svojim klijentima gotovine koja odgovara iznosu depozita povučenih tijekom razdoblja od nekoliko dana koje razdvaja njihovo stvarno pokriće od CDC‑a. Dodaje da je uzimanje u obzir svih izloženosti prema CDC‑u prilikom izračuna omjera financijske poluge, iako se predmetno razdoblje tiče samo neto promjena cjelokupne pravno uređene štednje, očito pogrešno. Tužitelj također podsjeća na to da je u izvješću od 15. prosinca 2015. Europsko nadzorno tijelo za bankarstvo (EBA) zaključilo da pravno uređena štednja predstavlja zanemariv likvidnosni rizik.

               27

               ESB, koji podupire Republika Finska, ističe da ova dva tužbena razloga nisu osnovana. Podsjeća na granice nadzora koji Opći sud može izvršavati nad provedbom diskrecijske ovlasti i dodaje da članak 429. stavak 14. Uredbe br. 575/2013 kao iznimku treba usko tumačiti. Iz toga u biti zaključuje da je za tumačenje članka 429. stavka 14. navedene uredbe relevantna njezina opća svrha u vezi s omjerom financijske poluge, a ne ciljevi svojstveni toj odredbi. Glede toga ističe da svrha omjera financijske poluge zahtijeva da se on utvrdi neovisno o bilo kakvom ponderu rizika.

               28

               U odgovoru na prvi tužbeni razlog ESB tvrdi, među ostalim, da on nije članak 429. stavak 14. Uredbe br. 575/2013 lišio korisnog učinka jer je ostao u granicama svoje diskrecijske ovlasti. Osim toga, ESB podsjeća na to da je članak 429. stavak 14. Uredbe br. 575/2013 sastavljen na apstraktan način i nije namijenjen primjeni samo na francusku pravno uređenu štednju. Dodaje da prilikom uvođenja te odredbe zakonodavac nije imao na umu konkretan ishod, to jest automatsko isključenje određenih izloženosti iz izračuna omjera financijske poluge. Osim toga, u uvodnoj izjavi 95. Uredbe br. 575/2013 očituje se zakonodavčeva namjera da obrati osobitu pozornost na banke koje imaju poseban poslovni model, a ne da odobri isključenje određenih proizvoda.

               29

               U odgovoru na drugi tužbeni razlog ESB tvrdi, među ostalim, da razdoblje koje razdvaja povlačenje depozita kod tužitelja i njihovo pokriće od CDC‑a dovodi da dodatnog rizika financijske poluge. Ističe da bi, stoga što se tijekom tog vremenskog razmaka ne može obratiti CDC‑u, tužitelj, suočen s masovnim povlačenjem pravno uređene štednje, mogao biti naveden na smanjenje svoje financijske poluge prisilnom prodajom, koja bi za njega bila izvor znatnih gubitaka, a što odgovara scenariju učinka prekomjerne poluge, kako je definirana u članku 4. stavku 1. točki 94. Uredbe br. 575/2013. On u biti smatra da, iako taj rizik prekomjerne financijske poluge nastupa kao posljedica manjka likvidnosti, između njih postoji razlika jer se taj rizik zasniva na relativnoj veličini izloženosti financiranih dugom u odnosu na regulatorni kapital kreditne institucije. Stoga u pobijanoj odluci likvidnosni rizik nije pomiješan s rizikom prekomjerne financijske poluge. Dodaje da se omjerom financijske poluge namjerava izbjeći da izvori financiranja kreditne institucije budu previše usmjereni prema dugu i on predstavlja „zadnju mrežu bonitetne sigurnosti”.

               30

               Budući da ESB raspolaže diskrecijskom ovlašću i posljedično širokom marginom prosudbe prilikom odluke hoće li dopustiti korištenje člankom 429. stavkom 14. Uredbe br. 575/2013, a što tužitelj ne osporava, pri sudskom nadzoru koji Opći sud mora izvršiti u pogledu osnovanosti razloga pobijane odluke on ne može ESB‑ovu ocjenu zamijeniti svojom, već je taj nadzor namijenjen provjeri temelji li se pobijana odluka na materijalno netočnim činjenicama, je li u njoj pogrešno primijenjeno pravo ili počinjena očita pogreška u ocjeni i je li došlo do zlouporabe ovlasti (vidjeti u tom smislu i po analogiji presudu od 6. veljače 2014., CEEES i Asociación de Gestores de Estaciones de Servicio/Komisija, T‑342/11, EU:T:2014:60, t. 70. i navedenu sudsku praksu).

               31

               Međutim, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da, kad institucije raspolažu diskrecijskom ovlašću, poštovanje prava koje jamči pravni poredak Unije u upravnim postupcima od temeljne je važnosti. Među jamstvima koja u upravnim postupcima pruža pravni poredak Unije nalazi se osobito pravo na dobru upravu, koje obuhvaća obvezu nadležne institucije da pažljivo i nepristrano ispita sve elemente relevantne za predmetni slučaj (presude od 21. studenoga 1991., Technische Universität München, C‑269/90, EU:C:1991:438, t. 14. i od 29. ožujka 2012., Komisija/Estonija, C‑505/09 P, EU:C:2012:179, t. 95.).

               32

               Budući da se u pobijanoj odluci ESB oslonio na tri razloga, valja ispitati zakonitost svakog od njih.

            Zakonitost razloga u točki 2.3.3. podtočkama i. i ii. pobijane odluke

               33

               U točki 2.3.3. podtočki i. pobijane odluke ESB je opravdao svoj odabir da odbije zatraženo odstupanje time što način knjiženja pravno uređene štednje predstavlja prvi pokazatelj za to da izloženosti prema CDC‑u i dalje snosi tužitelj. U tom je pogledu istaknuo da se pravno uređena štednja nalazi na strani obveza u tužiteljevoj bilanci i da se izloženosti prema CDC‑u nalaze na strani imovine u toj bilanci. On je, osim toga, primijetio da je tužitelj odgovoran za upravljanje operativnim rizicima povezanima s prikupljanjem pravno uređene štednje.

               34

               ESB u svojim pismenima podsjeća na to da je način knjiženja pravno uređene štednje iznesen u pobijanoj odluci tek kao „prvi pokazatelj” za to da izloženosti prema CDC‑u i dalje snosi tužitelj te tvrdi da se radi odbijanja zatraženog odstupanja nije oslonio na tu okolnost. Međutim, iz strukture pobijane odluke proizlazi da razmatranja u njezinoj točki 2.3.3. podtočki i. čine jedan od razloga na koje se ESB oslonio kako bi zaključio da su iznosi koje je tužitelj prenio na CDC i dalje bili izloženosti relevantne za izračun njegova omjera financijske poluge. Prema tome, valja ispitati zakonitost navedenog razloga.

               35

               U točki 2.3.3. podtočki ii. pobijane odluke ESB je istaknuo da tužitelj podliježe ugovornoj obvezi povrata depozita klijentima neovisno o tome jesu li mu vraćena sredstva prenesena na CDC te da takva obveza vrijedi također u slučaju neplaćanja CDC‑a i francuske države. Dodaje da i obujam izloženosti prema CDC‑u i okolnost da se te izloženosti ne trebaju uzeti u obzir po osnovi drugih bonitetnih zahtjeva opravdavaju to da ih se uključi u izračun omjera financijske poluge.

               36

               Stoga je na temelju tog razloga ESB zaključio da su izloženosti prema CDC‑u relevantne radi izračuna tužiteljeva omjera financijske poluge jer on podliježe obvezi da štedišama vrati iznose koje je bio dužan prenijeti na CDC, također i u slučaju u kojem potonji ne bi mogao tužitelju vratiti navedene iznose.

               37

               Mora se utvrditi da je situacija u kojoj CDC ne bi mogao vratiti navedene iznose prikazana u pobijanoj odluci samo u pogledu neplaćanja francuske države. Upitan na raspravi, ESB je potvrdio da je to jedini slučaj koji je imao na umu.

               38

               U okviru svojeg prvog tužbenog razloga tužitelj predbacuje ESB‑u da je počinio povredu koja se tiče prava kada je članak 429. stavak 14. Uredbe br. 575/2013 lišio korisnog učinka.

               39

               U tom pogledu valja istaknuti da – iako je u okviru izvršavanja diskrecijske ovlasti, koja mu je priznata člankom 429. stavkom 14. Uredbe br. 575/2013, ESB slobodan odlučiti hoće li odobriti odstupanje predviđeno u toj odredbi – ta se sloboda ostvaruje pod uvjetom da ne povrijedi ciljeve kojima to odstupanje teži te da omogući postizanje njegova korisnog učinka (vidjeti u tom smislu i po analogiji presudu od 15. prosinca 2016., Nemec, C‑256/15, EU:C:2016:954, t. 48. i 49. i navedenu sudsku praksu).

               40

               Radi ispitivanja zakonitosti razloga navedenih u točkama 33. i 35. ove presude i davanja odgovora na prvi tužiteljev tužbeni razlog, nužno je uvodno utvrditi ciljeve koji se nastoje ostvariti člankom 429. stavkom 14. Uredbe br. 575/2013. Budući da se on tiče mogućnosti da se određene izloženosti isključe iz izračuna omjera financijske poluge kreditnih institucija, istodobno su relevantni ciljevi koji se nastoje postići uvođenjem omjera financijske poluge i ciljevi kojima posebno služi članak 429. stavak 14. Uredbe br. 575/2013.

               41

               Što se tiče, kao prvo, ciljeva koji se nastoje postići uvođenjem omjera financijske poluge, i to putem obveze kreditnih institucija da objave svoj omjer financijske poluge te možda u konačnici da poštuju njegove određene razine, iz uvodne izjave 90. Uredbe br. 575/2013 proizlazi da je zakonodavčeva namjera bila odvratiti kreditne institucije od stvaranja prekomjernih financijskih poluga. Iz te uvodne izjave kao i iz definicija u članku 4. stavku 1. točkama 93. i 94. iste uredbe proizlazi da se prekomjerna financijska poluga odnosi na situaciju u kojoj kreditna institucija financira prevelik dio svojih ulaganja zaduživanjem umjesto svojim regulatornim kapitalom. Rizik se, dakle, sastoji od toga da kreditna institucija ne raspolaže s dovoljno regulatornog kapitala da se nosi sa zahtjevima za povrat svojih dugova i treba hitno prodati određeni dio svoje imovine. Negativne posljedice tog hitnog smanjenja razine financijske poluge tijekom financijske krize navedene su u uvodnoj izjavi 90. Uredbe br. 575/2013 na sljedeći način: „[t]o je dovelo do povećanja pritiska na smanjenje cijena imovine, zbog čega su institucije pretrpjele dodatne gubitke, koji su onda doveli do dodatnog smanjenja njihovog regulatornog kapitala[; k]rajnji je rezultat te negativne spirale događaja bilo smanjenje dostupnosti kredita za realno gospodarstvo te produbljenje i produžetak krize”.

               42

               U tom se okviru omjerom financijske poluge nastoji dati procjena razine regulatornog kapitala kreditne institucije u odnosu na njezine izloženosti, neovisno o tome je li u obzir uzeta razina rizika koju podrazumijeva svaka od tih izloženosti. To proizlazi iz uvodne izjave 91. Uredbe br. 575/2013, u kojoj je istaknuto da „[k]apitalni zahtjevi koji se temelje na riziku […] sami po sebi nisu dovoljni da bi se institucije odvratilo od preuzimanja rizika prekomjerne i neodržive financijske poluge”, kao i iz rada Bazelskog odbora za nadzor banaka (BCBS), na koji upućuju uvodne izjave 92. i 93. Uredbe br. 575/2013. Naime, u BCBS‑ovoj publikaciji o sporazumu Basel III, koja je podnesena u prilogu odgovoru na tužbu, omjer financijske poluge predviđen je kao „jednostavan i transparentan omjer koji se ne zasniva na riziku i koji je kalibriran kako bi se vjerodostojno ispunili kapitalni zahtjevi koji se temelje na riziku”. Taj izostanak ponderiranja omjerom financijske poluge opisan je u njegovoj metodologiji izračuna, kako je navedeno u članku 429. stavku 2. Uredbe br. 575/2013. Ondje je pojašnjeno da se omjer financijske poluge izračunava „tako da se mjera kapitala institucije podijeli s mjerom ukupne izloženosti institucije te se izražava kao postotak”. Nije spomenuto nikakvo ponderiranje prema razini rizika za izloženosti.

               43

               Međutim, treba utvrditi da taj cilj nije apsolutan stoga što je Uredbom br. 575/2013 predviđena mogućnost da se posebno nizak profil rizičnosti određenih izloženosti odražava u izračunu omjera financijske poluge dotičnih kreditnih institucija.

               44

               To se, s jedne strane, očituje u uvodnoj izjavi 95. Uredbe br. 575/2013, u kojoj je pojašnjeno da „[p]ri ocjeni utjecaja omjera financijske poluge na različite poslovne modele treba obratiti posebnu pozornost na poslovne modele koji se smatraju onima s nižom stopom rizika, kao što su krediti osigurani nekretninama i specijalizirano financiranje jedinica područne (regionalne) i lokalne samouprave i subjek[ata] javnog sektora”. Ta je namjera prenesena u članak 511. te iste uredbe, koji je naslovljen „Financijska poluga” i iz kojeg u bitnome proizlazi da izvješće koje Europsko nadležno tijelo za bankarstvo (EBA) mora uputiti Komisiji kako bi ona prema potrebi odlučila hoće li predložiti zakonodavcu da određene primjerene razine omjera financijske poluge učini obveznima treba uključivati „utvrđ[enje] poslovni[h] model[a] koji odražavaju cjelokupni profil rizičnosti institucija i […] uvođenj[e] različitih razina omjera financijske poluge za te poslovne modele”.

               45

               To se, s druge strane, očituje u tome što je Delegiranom uredbom 2015/62, donesenom na temelju članka 456. stavka 1. točke (j) Uredbe br. 575/2013, u tu istu uredbu umetnut članak 429. stavak 14., koji predviđa mogućnost da se određene izloženosti isključe iz izračuna omjera financijske poluge.

               46

               Kao drugo, što se tiče svrhe koja se nastoji postići umetanjem članka 429. stavka 14. Uredbe br. 575/2013 u navedenu uredbu, valja istaknuti da bi prema uvodnoj izjavi 12. Delegirane uredbe 2015/62 promjene koje se njome uvode „trebale […] dovesti do bolje usporedivosti omjera financijske poluge koji objavljuju institucije te bi trebale pridonijeti izbjegavanju dovođenja sudionika na tržištu u zabludu u pogledu stvarne financijske poluge institucija”.

               47

               Iz teksta članka 429. stavka 14. Uredbe br. 575/2013, iznesenog u točki 19. ove presude, proizlazi da se ta odredba može primijeniti samo ako su ispunjena tri uvjeta. Prije svega, izloženosti koje se mogu isključiti iz izračuna omjera financijske poluge trebaju se odnositi na subjekt javnog sektora. Potom, treba ih se tretirati u skladu s člankom 116. stavkom 4. Uredbe br. 575/2013. Naposljetku, navedene izloženosti trebaju proizlaziti iz depozita koje je institucija pravno obvezna prenijeti na predmetni subjekt javnog sektora za potrebe financiranja ulaganja od općeg interesa.

               48

               Treba utvrditi da je Komisija tim odstupanjem, uz zakonodavčevu potporu, predvidjela mogućnost da izloženosti kreditne institucije prema subjektima javnog sektora, koje zbog državnog jamstva predstavljaju istu nisku razinu rizika kao i izloženosti prema toj državi i koje ne odgovaraju ulagačkoj odluci s njezine strane – jer kreditna institucija podliježe obvezi prijenosa dotičnih iznosa – ne budu relevantne za izračun omjera financijske poluge i da se stoga mogu iz njega isključiti.

               49

               Naime, članak 116. stavak 4. Uredbe br. 575/2013 predviđa da se „[u] iznimnim […] okolnostima izloženosti prema subjektima javnog sektora mogu tretirati kao izloženosti prema središnjoj državi, jedinici područne (regionalne) ili lokalne samouprave na čijem su području nadležnosti ona osnovana ako prema mišljenju nadležnih tijela ne postoji razlika u riziku između spomenutih izloženosti zbog postojanja odgovarajućeg jamstva središnje države ili jedinice područne (regionalne) ili lokalne samouprave”. Tu odredbu treba tumačiti u vezi s člankom 114. stavkom 4. te iste uredbe, u kojem je određeno da „[i]zloženostima prema središnjim državama i središnjim bankama država članica nominiranima i s izvorima sredstava u domaćoj valuti te središnje države i središnje banke dodjeljuje se ponder rizika 0 %”. Stoga se članak 429. stavak 14. Uredbe br. 575/2013 tiče samo izloženosti kojima bi se prilikom primjene standardiziranog pristupa u izračunu minimalnih kapitalnih zahtjeva dodijelio ponder rizika 0 %.

               50

               Posljedično, provedba članka 429. stavka 14. Uredbe br. 575/2013 pretpostavlja međusobno uravnoteženje dvaju ciljeva: s jedne strane, da se slijedi logika omjera financijske poluge koja zahtijeva da se u izračun tog omjera uključi mjera ukupne izloženosti kreditne institucije bez ponderiranja rizikom te, s druge strane, da se u obzir uzme Komisijin cilj koji je podupro zakonodavac i prema kojem, ovisno o okolnostima, određene izloženosti koje imaju posebno nizak profil rizičnosti i ne proizlaze iz ulagačke odluke kreditne institucije nisu relevantne za izračun omjera financijske poluge i mogu iz njega biti isključene.

               51

               U tom pogledu valja istaknuti da nadležna tijela mogu ta dva cilja međusobno uravnotežiti s obzirom na osobitosti svakog slučaja jer im je priznata diskrecijska ovlast prilikom provedbe članka 429. stavka 14. Uredbe br. 575/2013.

               52

               Iz toga nužno proizlazi zaključak da se ESB ne može osloniti na razloge koji gotovo onemogućuju da se u praksi primijeni mogućnost pružena člankom 429. stavkom 14. Uredbe br. 575/2013 a da tu odredbu ne liši korisna učinka i zanemari ciljeve na temelju kojih je uvedena (vidjeti u tom smislu i po analogiji presudu od 11. prosinca 2008., Stichting Centraal Begeleidingsorgaan voor de Intercollegiale Toetsing, C‑407/07, EU:C:2008:713, t. 30. i navedenu sudsku praksu).

               53

               Što se tiče razloga u točki 2.3.3. podtočki i. pobijane odluke, mora se utvrditi da njime ESB iz korištenja člankom 429. stavkom 14. Uredbe br. 575/2013 isključuje tužiteljeve izloženosti prema CDC‑u na temelju razmatranja svojstvenih izloženostima na koje se ta odredba odnosi.

               54

               To vrijedi, kao prvo, za razmatranje koje se temelji na tome da se tužiteljeve izloženosti prema CDC‑u nalaze na strani imovine u njegovoj računovodstvenoj bilanci.

               55

               Izloženost je u članku 5. točki 1. Uredbe br. 575/2013 definirana kao „stavka imovine ili izvanbilančna stavka”. Prema tome, ta definicija nužno uključuje elemente koji se nalaze na strani imovine u bilanci kreditne institucije. Osim toga, budući da se članak 429. stavak 14. točka (c) Uredbe br. 575/2013 tiče izloženosti koje proizlaze iz depozita koje je institucija pravno obvezna prenijeti na subjekt javnog sektora za potrebe financiranja ulaganja od općeg interesa, radi se o izloženostima koje se po svojoj naravi moraju nalaziti u bilanci kreditne institucije, prije nego što bi činile izvanbilančne stavke.

               56

               Prema tome, budući da se izloženosti u odnosu na koje je člankom 429. stavkom 14. Uredbe br. 575/2013 previđena mogućnost da ih se ne uzme u obzir prilikom izračuna omjera financijske poluge kreditne institucije moraju po svojoj naravi nalaziti na strani imovine u bilanci navedene institucije, razmatranjem koje se temelji na tome da se izloženosti prema CDC‑u nalaze na strani imovine u tužiteljevoj bilanci ne može se valjano opravdati odbijanje da se zatraženo odstupanje odobri.

               57

               Kao drugo, isto vrijedi, i to zbog sličnih razloga, za razmatranje koje se temelji na tome da navedene izloženosti čine dio iznosa položenih kod tužitelja po osnovi pravno uređene štednje, koja u njegovoj bilanci ostaje na strani obveza. U tom je pogledu dovoljno istaknuti da, s obzirom na izraze upotrijebljene u članku 429. stavku 14. točki (c) Uredbe br. 575/2013, ta okolnost predstavlja uvjet za njezinu provedbu i primjena te odredbe ni približno joj se ne protivi.

               58

               Isti se zaključak primjenjuje, kao treće, na ESB‑ovo isticanje da tužitelj snosi operativni rizik povezan s pravno uređenom štednjom. On je definiran u članku 4. stavku 1. točki 52. Uredbe br. 575/2013 na način da označava „rizik gubitka koji proizlazi iz neadekvatnih ili neuspjelih unutarnjih procesa, ljudi i sustava ili iz vanjskih događaja, uključujući pravni rizik”. Budući da se članak 429. stavak 14. Uredbe br. 575/2013 odnosi na izloženosti koje čine dio depozita položenih u dotičnu kreditnu instituciju, u skladu je s logikom te odredbe da tužitelj snosi operativni rizik povezan s predmetnom štednjom.

               59

               Što se tiče razloga u točki 2.3.3. podtočki ii. pobijane odluke, valja podsjetiti na to da, prema članku 429. stavku 14. točkama (a) i (b) Uredbe br. 575/2013, „[n]adležna tijela instituciji mogu dopustiti da iz mjere izloženosti isključi izloženosti koje ispunjavaju sve sljedeće uvjete: (a) riječ je o izloženostima prema subjektu javnog sektora; (b) tretira ih se u skladu s člankom 116. stavkom 4.”.

               60

               Kao što to proizlazi iz točaka 47. do 49. ove presude, upućivanje u članku 429. stavku 14. Uredbe br. 575/2013 na članak 116. stavak 4. te iste uredbe u vezi s njezinim člankom 114. stavkom 4. odražava zakonodavčevu volju da se izloženosti prema subjektima javnog sektora, koje zbog državnog jamstva predstavljaju istu razinu rizika kao i izloženosti prema toj državi, mogu i zanemariti za potrebe izračuna omjera financijske poluge.

               61

               Budući da je u članku 429. stavku 14. Uredbe br. 575/2013 riječ samo o izloženostima prema subjektima javnog sektora koji raspolažu državnim jamstvom, odbijanje obrazloženo načelnim razmatranjem da se država može naći u situaciji neplaćanja a da se ne ispita vjerojatnost takvog događaja u odnosu na dotičnu državu gotovo bi onemogućilo da se u praksi primijeni mogućnost predviđena člankom 429. stavkom 14. Uredbe br. 575/2013.

               62

               No, treba utvrditi da za potrebe zaključka da bi tužitelj mogao imati obvezu vratiti štedišama iznose prenesene na CDC a da mu ih potonji ne vrati, iz pobijane odluke proizlazi da se ESB ograničio na isticanje samo mogućnosti neplaćanja francuske države a da nije ispitao njegovu vjerojatnost.

               63

               Uostalom i posljedično, budući da ESB nije ispitao vjerojatnost neplaćanja francuske države, okolnost da je u točki 2.3.3. podtočki ii. pobijane odluke istaknut obujam tužiteljevih izloženosti prema CDC‑u ne može sama po sebi opravdati ni uzimanje u obzir navedenih izloženosti prilikom izračuna omjera financijske poluge. Naime, navedeni obujam mogao bi biti relevantan samo u slučaju u kojem zbog neplaćanja francuske države tužitelj ne bi mogao od CDC‑a pribaviti iznose prenesene po osnovi pravno uređene štednje i trebao bi pribjeći prisilnoj prodaji imovine.

               64

               S obzirom na prethodno navedeno, valja zaključiti da razlozi u točki 2.3.3. podtočkama i. i ii. pobijane odluke lišavaju odstupanje u članku 429. stavku 14. Uredbe br. 575/2013 korisnog učinka jer ga oni izuzimaju iz primjene na temelju elemenata koji su svojstveni izloženostima predviđenima u navedenom članku.

               65

               Ovaj zaključak nije opovrgnut ESB‑ovom argumentacijom, a osobito isticanjem da izloženosti prema CDC‑u nisu u svojoj biti različite od izloženosti koje stvaraju financijsku polugu jer se ta imovina financira dugom prema štedišama koji im je tužitelj dužan vratiti na njihov zahtjev. U tom je pogledu dovoljno istaknuti da je, za razliku od drugih izloženosti, zakonodavac za izloženosti koje ispunjavaju uvjete predviđene u članku 429. stavku 14. Uredbe br. 575/2013 predvidio mogućnost da ih se ne uključi u izračun omjera financijske poluge, a što je mogućnost koju ESB ne može odmah isključiti.

               66

               Isto vrijedi za navod da državno jamstvo povezano s izloženostima prema CDC‑u ne lišava iste relevantnosti u pogledu izračuna tužiteljeva omjera financijske poluge jer se na temelju njega može dati procjena koja se ne zasniva na razini rizika koji podrazumijeva svaka od tužiteljevih izloženosti i jer, osim toga, države mogu biti izložene rizicima solventnosti. Naime, budući da je zakonodavčeva namjera bila da se izloženosti prema subjektima javnog sektora koje ispunjavaju uvjete predviđene u članku 429. stavku 14. Uredbe br. 575/2013 mogu i zanemariti za potrebe izračuna omjera financijske poluge, na ESB‑u je bilo da prilikom izvršavanja svoje diskrecijske ovlasti međusobno uravnoteži ciljeve na temelju kojih je uveden omjer financijske poluge i ciljeve iz članka 429. stavka 14. Uredbe br. 575/2013. No, zbog razloga izloženih u točkama 60. do 62. ove presude, to nije bio slučaj jer se ESB nije oslonio na procjenu vjerojatnosti rizika neplaćanja francuske države, već je prihvatio rasuđivanje kojim se zapravo isključuje bilo kakva mogućnost prihvaćanja zahtjeva zasnovanog na članku 429. stavku 14. Uredbe br. 575/2013.

               67

               Iz prethodno iznesenog proizlazi da su razlozi u točki 2.3.3. podtočkama i. i ii. pobijane odluke zahvaćeni pogreškom koja se tiče prava.

            Zakonitost razloga u točki 2.3.3. podtočki iii. pobijane odluke

               68

               U točki 2.3.3. podtočki iii. pobijane odluke ESB se pozvao na razdoblje koje razdvaja usklađivanja tužiteljevih i CDC‑ovih odnosnih pozicija. ESB iz toga zaključuje u biti da bi tužitelj mogao pribjeći prisilnoj prodaji imovine dok se ne prenesu sredstva koja potječu od CDC‑a.

               69

               U okviru svojeg drugog tužbenog razloga tužitelj tvrdi da je ovaj razlog očito pogrešan. Osim toga, u okviru tog tužbenog razloga on predbacuje ESB‑u da je propustio uzeti u obzir osobitosti pravno uređene štednje.

               70

               Valja istaknuti da se, prema definiciji u članku 4. stavku 1. točki 94. Uredbe br. 575/2013, rizik prekomjerne financijske poluge odnosi na „rizik koji proizlazi iz ranjivosti institucije zbog financijske poluge ili potencijalne financijske poluge i koji može dovesti do neželjenih izmjena njezinog poslovnog plana, uključujući prisilnu prodaju imovine što može rezultirati gubicima ili prilagodbom vrednovanja njezine preostale imovine”.

               71

               Iz toga proizlazi da se rizici predviđeni po osnovi prekomjerne financijske poluge ostvaruju u situaciji u kojoj je likvidnost nedostatna. Naime, kreditna institucija radi pribavljanja gotovine može biti navedena na poduzimanje mjera koje nisu predviđene u poslovnom planu, uključujući prisilnu prodaju imovine s posljedicama navedenima u članku 4. stavku 1. točki 94. Uredbe br. 575/2013, a kao što na to podsjeća uvodna izjava 90. te iste uredbe.

               72

               Budući da se negativne posljedice prekomjerne financijske poluge očituju u slučaju nedostatne likvidnosti, okolnost, koju je istaknuo tužitelj, da se razdoblje usklađivanja njegovih pozicija s CDC‑ovim pozicijama tiče likvidnosnog rizika ne čini navedeno razdoblje irelevantnim prilikom procjene rizika povezanog s njegovim omjerom financijske poluge.

               73

               Međutim, valja istaknuti da sam ESB priznaje da to razdoblje usklađivanja ne dovodi do likvidnosnog rizika po osnovi ocjene zahtjeva za likvidnosnu pokrivenost u članku 412. Uredbe br. 575/2013 i u Delegiranoj uredbi Komisije (EU) 2015/61 оd 10. listopada 2014. o dopuni Uredbe br. 575/2013 u pogledu zahtjeva za likvidnosnu pokrivenost kreditnih institucija (SL 2015., L 11, str. 1.). U svojim pismenima on u tom pogledu spominje odobrenje koje je dao francuskim kreditnim institucijama, koje su mu podnijele zahtjev za primjenu članka 26. Delegirane uredbe 2015/61, i koje im tako omogućuje da u okviru izračuna koeficijenta likvidnosti provedu poravnanje između priljeva i odljeva povezanih s pravno uređenom štednjom.

               74

               Valja istaknuti da je Delegirana uredba 2015/61 donesena radi dopune Uredbe br. 575/2013, koja u članku 412. stavku 1. određuje da „[i]nstitucije su dužne držati likvidnu imovinu, zbroj čijih vrijednosti pokriva likvidnosne odljeve umanjene za likvidnosne priljeve u stresnim uvjetima kako bi se osiguralo da institucije održavaju razine zaštitnog sloja likvidnosti koje su primjerene za pokriće moguće neravnoteže između likvidnosnih priljeva i odljeva u iznimno stresnim uvjetima tijekom razdoblja od trideset dana, [te da se t]ijekom razdoblja stresa, institucije […] mogu koristiti svojom likvidnom imovinom za pokriće svojih neto likvidnosnih odljeva”.

               75

               Prema članku 26. Delegirane uredbe 2015/61, naslovljenom „Odljevi s međuovisnim priljevima”, „[p]odložno prethodnom odobrenju nadležnog tijela, kreditne institucije mogu izračunati likvidnosni odljev umanjen za međuovisni priljev koji ispunjava sljedeće uvjete: (a) međuovisni priljev izravno je povezan s odljevom i ne uzima se u obzir u izračunu likvidnosnih priljeva iz poglavlja 3.; (b) međuovisni priljev zahtijeva se u skladu s pravnom, regulatornom ili ugovornom obvezom; (c) međuovisni priljev ispunjava jedan od sljedećih uvjeta: i. obvezno nastaje prije odljeva; ii. primljen je u roku od deset dana i za njega jamči središnja država države članice”.

               76

               Mora se utvrditi da ova odredba dopušta nadležnim tijelima, a posljedično i ESB‑u u okviru zadaće bonitetnog nadzora koja mu je dodijeljena člankom 4. stavkom 1. točkom (d) Uredbe br. 1024/2013, da poravnavaju međuovisne likvidnosne priljeve i odljeve ako zbog postojanja jamstva središnje države države članice i kratkoće razdoblja koje ih razdvaja procijeni da navedeno razdoblje ne dovodi do likvidnosnog rizika.

               77

               Iz toga logično proizlazi da je ESB‑ovo odobrenje za primjenu članka 26. Delegirane uredbe br. 2015/61 na likvidnosne priljeve i odljeve povezane s izloženostima prema CDC‑u izjednačeno s njegovim priznanjem da razdoblje koje ih može razdvajati ne dovodi do likvidnosnog rizika.

               78

               Ovaj zaključak o izostanku likvidnosnog rizika uzrokovanog takvim razdobljem usklađivanja, osim toga, poduprt je čitanjem EBA‑ina izvješća od 15. prosinca 2015. o zahtjevima za neto stabilne izvore financiranja na temelju članka 510. Uredbe br. 575/2013, na koje se tužitelj poziva u svojoj tužbi. U tom izvješću EBA procjenjuje da likvidnosni rizik ne postoji kada banke imaju obvezu prenijeti unaprijed utvrđeni dio pravno uređenih depozita na namjenski fond pod nadzorom države koji daje zajmove za poslove od općeg interesa, kada se priljevi i odljevi poravnavaju barem na mjesečnoj osnovi i kada je javni fond pravno obvezan izvršiti banci povrat u slučaju smanjenja iznosa pravno uređenih depozita zbog utvrđenog povlačenja.

               79

               Budući da se zbog razloga izloženih u točki 71. ove presude rizici povezani sa slučajem prekomjerne financijske poluge ostvaruju u slučaju nedostatne likvidnosti, ESB‑ovo načelno stajalište da bi predmetno razdoblje usklađivanja moglo potaknuti nastanak rizika povezanih s prekomjernom financijskom polugom, iako ne predstavlja likvidnosni rizik, zbog njegove općenitosti treba smatrati očito pogrešnim.

               80

               Naime, predmetno razdoblje usklađivanja moglo bi biti relevantno za rizik financijske poluge, dok to nije slučaj u pogledu likvidnosnog rizika, i to samo u slučaju u kojem bi povlačenje depozita povezanih s pravno uređenom štednjom bilo tako veliko da nadilazi „iznimno stresne uvjete” predviđene u okviru izračuna koeficijenta likvidnosti na temelju članka 412. stavka 1. Uredbe br. 575/2013.

               81

               Takva se mogućnost nije mogla uzeti u obzir radi odbijanja tužiteljeva zahtjeva a da ESB temeljito ne ispita obilježja pravno uređene štednje. To je ispitivanje trebalo, među ostalim, navesti ESB da ispita je li se s obzirom na njezina obilježja, a osobito na državno jamstvo povezano s pravno uređenom štednjom, moglo predvidjeti da je povlačenje pravno uređene štednje takvog obujma i tako iznenadno da tužitelj mora pribjeći mjerama predviđenima u članku 4. stavku 1. točki 94. Uredbe br. 575/2013 a da ne može pričekati prijenos sredstava podrijetlom od CDC‑a po osnovi usklađivanja pozicija.

               82

               Naime, zbog razloga izloženih u točkama 50. i 51. ove presude, na ESB‑u je bilo da s obzirom na osobitosti svakog slučaja i prilikom provedbe članka 429. stavka 14. Uredbe br. 575/2013 međusobno uravnoteži ciljeve omjera financijske poluge i mogućnost da se određene izloženosti koje ispunjavaju uvjete u toj odredbi isključe iz izračuna navedenog omjera. Ta obveza da se ispitaju osobitosti pravno uređene štednje proizlazila je također iz sudske prakse navedene u točki 31. ove presude.

               83

               No, mora se utvrditi da u pobijanoj odluci ESB nije podrobno ispitao obilježja pravno uređene štednje, ograničivši se na apstraktno isticanje rizika povezanih s razdobljem pozicijskog usklađivanja između tužiteljevih i CDC‑ovih pozicija.

               84

               Prema tome, postupivši tako ESB je povrijedio svoju obvezu iz sudske prakse navedene u točki 31. ove presude da pažljivo i nepristrano ispita sve elemente relevantne za predmetni slučaj.

               85

               Ovaj zaključak nije opovrgnut ESB‑ovom argumentacijom koja se temelji na tome da je omjer financijske poluge bonitetni zahtjev koji se ne zasniva na riziku i da tržišta mogu iznenada izgubiti povjerenje u ulaganja koja se obično smatraju vrlo sigurnima. Naime, takvom je tvrdnjom, koja se zasniva samo na ciljevima koji se nastoje ostvariti uvođenjem omjera financijske poluge na temelju Uredbe br. 575/2013, propušteno uzeti u obzir ciljeve koji se nastoje ostvariti umetanjem članka 429. stavka 14. u tu istu uredbu.

               86

               Iz prethodno navedenog proizlazi da su nezakonitošću zahvaćeni svi razlozi koje je ESB istaknuo kako bi zaključio da postoji nesavršen mehanizam prijenosa kojim je tužitelju prepušteno da snosi rizik povezan s omjerom financijske poluge i da stoga treba odbiti njegov zahtjev da se iz izračuna njegova omjera financijske poluge isključe izloženosti prema CDC‑u koje se sastoje od iznosa koje mu je dužan prenijeti.

               87

               Stoga valja prihvatiti tužiteljev prvi i drugi tužbeni razlog te poništiti pobijanu odluku, pri čemu nema potrebe ispitati treći tužbeni razlog.

         Troškovi

               88

               U skladu s člankom 134. stavkom 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. S obzirom na to da ESB nije uspio u postupku, treba mu naložiti snošenje troškova u skladu s tužiteljevim zahtjevom.

               89

               Na temelju članka 138. stavka 1. Poslovnika, države članice koje su intervenirale u postupak snose vlastite troškove. Proizlazi da će Republika Finska snositi vlastite troškove.

               Slijedom navedenog,
               OPĆI SUD (drugo prošireno vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Poništava se Odluka Europske središnje banke (ESB) ECB/SSM/2016‑969500TJ5KRTCJQWXH05/165 od 24. kolovoza 2016.

                           2.

                           ESB‑u se nalaže snošenje troškova.

                           3.

                           Republika Finska snosit će vlastite troškove.

                           Prek

                           Buttigieg

                           Schalin

                           Berke

                           Costeira

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 13. srpnja 2018.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 13. srpnja 2018.#Stührk Delikatessen Import GmbH & Co. KG protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje – Zabranjeni sporazumi – Belgijsko, njemačko, francusko i nizozemsko tržište sjevernomorskih kozica — Odluka kojom se utvrđuje povreda članka 101. UFEU-a — Utvrđivanje cijena i razmjena poslovno osjetljivih informacija – Jedinstvena i trajna povreda – Novčane kazne – Načelo zakonitosti kaznenih djela i kazni – Smjernice o metodi za utvrđivanje iznosa kazni iz 2006. – Olakotne okolnosti – Znatno ograničeno sudjelovanje – Suradnja tijekom upravnog postupka – Gornja granica od 10 % ukupnog prihoda – Članak 23. stavak 2. Uredbe (EZ) br. 1/2003 – Točka 37. Smjernica o metodi za utvrđivanje iznosa kazni iz 2006.– Jednako postupanje – Obveza obrazlaganja.#Predmet T-58/14.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 13. srpnja 2018.#PS protiv Europske investicijske banke.#Javna služba – Osoblje EIB-a – Socijalna sigurnost – Ozljeda na radu – Trajna i potpuna invalidnost – Profesionalni uzrok bolesti – Sustav osiguranja ozljeda na radu i profesionalnih bolesti – Plaćanje doprinosa za mirovinski sustav – Dužnost brižnog postupanja – Odgovornost – Neimovinska šteta.#Predmet T-612/16.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 13. srpnja 2018.#Star Television Productions Ltd protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak opoziva – Figurativni žig Europske unije – Nepostojanje stvarne uporabe žiga – Članak 51. stavak 1. točka (a) Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 58. stavak 1. točka (a) Uredbe (EU) 2017/1001).#Predmet T-797/17.


title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 4. rujna 2018.#Europska komisija protiv Vijeća Europske unije.#Tužba za poništenje – Odluka (EU) 2017/477 – Stajalište koje treba donijeti u ime Europske unije u okviru Vijeća za suradnju osnovanog na temelju Sporazuma o pojačanom partnerstvu i suradnji između Europske unije i njezinih država članica, s jedne strane, i Republike Kazahstana, s druge strane, u pogledu rada Vijeća za suradnju, Odbora za suradnju, specijaliziranih pododbora ili drugih tijela – Članak 218. stavak 9. UFEU-a – Odluka kojom se utvrđuju stajališta koja u ime Unije treba donijeti tijelo osnovano na temelju međunarodnog sporazuma – Sporazum čije se određene odredbe mogu povezati sa zajedničkom vanjskom i sigurnosnom politikom (ZVSP) – Pravilo glasovanja.#Predmet C-244/17.

text:
         PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      4. rujna 2018. (
            *1
         )
      „Tužba za poništenje – Odluka (EU) 2017/477 – Stajalište koje treba donijeti u ime Europske unije u okviru Vijeća za suradnju osnovanog na temelju Sporazuma o pojačanom partnerstvu i suradnji između Europske unije i njezinih država članica, s jedne strane, i Republike Kazahstana, s druge strane, u pogledu rada Vijeća za suradnju, Odbora za suradnju, specijaliziranih pododbora ili drugih tijela – Članak 218. stavak 9. UFEU‑a – Odluka kojom se utvrđuju stajališta koja u ime Unije treba donijeti tijelo osnovano na temelju međunarodnog sporazuma – Sporazum čije se određene odredbe mogu povezati sa zajedničkom vanjskom i sigurnosnom politikom (ZVSP) – Pravilo glasovanja”
      U predmetu C‑244/17,
      povodom tužbe za poništenje na temelju članka 263. UFEU‑a, podnesene 10. svibnja 2017.,

         Europska komisija, koju su zastupali L. Havas, L. Gussetti i P. Aalto, u svojstvu agenata, a zatim L. Havas i L. Gussetti, u svojstvu agenata,
      tužitelj,
      protiv

         Vijeća Europske unije, koje zastupaju M. Bishop i P. Mahnič Bruni, u svojstvu agenata,
      tuženika,
      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: K. Lenaerts, predsjednik, A. Tizzano, potpredsjednik, R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič, L. Bay Larsen, E. Levits, C. G. Fernlund i C. Vajda, predsjednici vijeća, J.-C. Bonichot, A. Arabadjiev, C. Toader, M. Safjan, E. Jarašiūnas (izvjestitelj), S. Rodin i F. Biltgen, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: L. Hewlett, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 17. travnja 2018.,
      saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 31. svibnja 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Svojom tužbom Europska komisija zahtijeva poništenje Odluke Vijeća (EU) 2017/477 od 3. ožujka 2017. o stajalištu koje treba donijeti u ime Europske unije u okviru Vijeća za suradnju osnovanog na temelju Sporazuma o pojačanom partnerstvu i suradnji između Europske unije i njezinih država članica, s jedne strane, i Republike Kazahstana, s druge strane, u pogledu rada Vijeća za suradnju, Odbora za suradnju, specijaliziranih pododbora ili drugih tijela (SL 2017., L 73, str. 15., u daljnjem tekstu: pobijana odluka).

         Sporazum o partnerstvu i pobijana odluka

               2

               Dana 26. listopada 2015. Vijeće Europske unije donijelo je Odluku (EU) 2016/123 o potpisivanju, u ime Europske unije, i privremenoj primjeni Sporazuma o pojačanom partnerstvu i suradnji između Europske unije i njezinih država članica, s jedne strane, i Republike Kazahstana, s druge strane (SL 2016., L 29, str. 1.). Ta odluka donesena je na pravnoj osnovi članka 37. i članka 31. stavka 1. UEU‑a i članka 91., članka 100. stavka 2. i članaka 207. i 209. UFEU‑a u vezi s člankom 218. stavkom 5. i stavkom 8. drugim podstavkom UFEU‑a. Sporazum o pojačanom partnerstvu i suradnji između Europske unije i njezinih država članica, s jedne strane, i Republike Kazahstana, s druge strane (u daljnjem tekstu: Sporazum o partnerstvu), potpisan je 21. prosinca 2015. u Astani (Kazahstan) a njegova privremena primjena, propisana u njegovu članku 281. stavku 3., počela je 1. svibnja 2016.

               3

               Člankom 268. Sporazuma o partnerstvu osniva se Vijeće za suradnju, kojemu u obavljanju njegovih dužnosti pomaže Odbor za suradnju, osnovan člankom 269. tog sporazuma. Potonjim člankom, u njegovu stavku 6., propisuje se da Vijeće za suradnju može odlučiti osnovati specijalizirane pododbore ili druga tijela koja mu mogu pomagati u obavljanju njegovih dužnosti. Vijeće utvrđuje sastav i dužnosti takvih pododbora ili tijela i način njihova funkcioniranja.

               4

               Osim toga, člankom 268. Sporazuma o partnerstvu u stavku 7. određuje se da Vijeće za suradnju donosi svoj Pravilnik. U njemu, u skladu s člankom 269. stavkom 7. Sporazuma, Vijeće za suradnju utvrđuje dužnosti i funkcioniranje Odbora za suradnju i svih pododbora ili tijela koje je osnovalo Vijeće za suradnju.

               5

               Radi provedbe tih odredbi Komisija, zajedno s Visokom predstavnicom Europske unije za vanjsku i sigurnosnu politiku, donijela je 3. veljače 2017. Prijedlog odluke Vijeća o stajalištu koje u ime Europske unije treba donijeti u Vijeću za suradnju osnovanom na temelju Sporazuma o partnerstvu, kojemu je postupovna pravna osnova članak 218. stavak 9. UFEU‑a u vezi s člankom 37. UEU‑a, a materijalna pravna osnova članci 207. i 209. UFEU‑a.

               6

               Dana 3. ožujka 2017. Vijeće je donijelo pobijanu odluku dodajući predloženim pravnim osnovama članak 31. stavak 1. UEU‑a i članak 91. i članak 100. stavak 2. UFEU‑a. Navedenom odlukom određuje se:

                  „Članak 1.

               1.   Stajalište koje treba zauzeti u ime Unije u okviru Vijeća za suradnju osnovanog člankom 268. stavkom 1. Sporazuma o […] partnerstvu […] temelji se na nacrtima odluka Vijeća za suradnju priloženima ovoj Odluci u pogledu:

                        –

                        donošenja poslovnika Vijeća za suradnju i poslovnikâ Odbora za suradnju, specijaliziranih pododbora ili drugih tijela,

                        –

                        osnivanja Pododbora za pravdu, slobodu i sigurnost, Pododbora za energiju, promet, okoliš i klimatske promjene te Pododbora za carinsku suradnju.

                  2.   Manje tehničke ispravke nacrta odluka Vijeća za suradnju mogu dogovoriti predstavnici Unije u okviru Vijeća za suradnju bez daljnje odluke Vijeća.

                  Članak 2.

               Vijećem za suradnju sa strane Unije predsjeda Visoki predstavnik Unije za vanjske poslove i sigurnosnu politiku, u skladu sa svojim zaduženjima na temelju Ugovorâ te u svojstvu predsjednika Vijeća za vanjske poslove.
               […]”

         Zahtjevi stranaka

               7

               Komisija od Suda zahtijeva da poništi pobijanu odluku i naloži Vijeću snošenje troškova.

               8

               Vijeće zahtijeva da se tužba odbije i Komisiji naloži snošenje troškova. Podredno, ako bi se pobijana odluka trebala poništiti, od Suda zahtijeva da zadrži njezine učinke.

         O tužbi

            Argumentacija stranaka

               9

               Svojim jedinim tužbenim razlogom Komisija Vijeću prigovara da je u pravnoj osnovi pobijane odluke dodalo članak 31. stavak 1. UEU‑a, kojim se osobito određuje da se odluke na temelju poglavlja 2. glave V. UEU‑a, koje sadržava posebne odredbe o zajedničkoj vanjskoj i sigurnosnoj politici (ZVSP), donose jednoglasno, osim ako je tim poglavljem predviđeno drukčije.

               10

               U potporu tom zahtjevu, Komisija ističe da se o odluci donesenoj na temelju članka 218. stavka 9. UFEU‑a treba glasati kvalificiranom većinom, u skladu s odredbama članka 218. stavka 8. prvog podstavka u vezi s člankom 218. stavkom 9. UFEU‑a, kao što je Sud to presudio u presudi od 18. prosinca 2014., Ujedinjena Kraljevina/Vijeće (C‑81/13, EU:C:2014:2449, t. 66.), čak i ako bi se na temelju jedne ili više materijalnih pravnih osnova inače zahtijevala jednoglasnost za sklapanje međunarodnog sporazuma.

               11

               Prema Komisijinu mišljenju, člankom 218. UFEU‑a predviđa se, kao što je Sud to istaknuo u presudi od 24. lipnja 2014., Parlament/Vijeće (C‑658/11, EU:C:2014:2025, t. 52.), općeprimjenjiv jedinstven postupak koji se odnosi na pregovore i sklapanje međunarodnih sporazuma za čije je sklapanje Unija nadležna u svojim područjima djelovanja, uključujući ZVSP, što je potvrđeno presudom od 14. lipnja 2016., Parlament/Vijeće (C‑263/14, EU:C:2016:435, t. 55.), u kojoj je Sud presudio da sporazum koji poglavito ulazi u ZVSP treba sklopiti u skladu s člankom 218. stavkom 6. UFEU‑a. Tim jedinstvenim postupkom uređuju se pregovaranje i sklapanje međunarodnih sporazuma te donošenje stajališta kojima se takvi sporazumi provode. Što se tiče poglavlja 2. glave V. UEU‑a, njime nije obuhvaćen postupak donošenja odluka koji se primjenjuje na međunarodne sporazume.

               12

               Pravila glasovanja za donošenje svih odluka Vijeća donesenih na temelju članka 218. stavka 9. UFEU‑a propisana su isključivo u članku 218. stavku 8. prvom podstavku UFEU‑a, koji je lex specialis kojim se propisuje pojednostavljeni postupak koji Vijeće treba poštovati kada utvrđuje stajališta koja treba donijeti u tijelu osnovanom sporazumom i u područjima koja ulaze u ZVSP i u onima koja u njega ne ulaze. Stoga se, prema Komisijinu mišljenju, pravilo glasovanja kvalificiranom većinom primijenilo na donošenje pobijane odluke jer njezin cilj nije bila dopuna ili izmjena institucionalnog okvira Sporazuma o partnerstvu, nego samo osiguravanje učinkovite provedbe tog sporazuma, tako da se ona ne može izjednačiti sa sklapanjem ili izmjenom međunarodnog sporazuma.

               13

               Komisija usto primjećuje da stajalište Vijeća nije u skladu s člankom 40. prvim stavkom UEU‑a jer dodavanje članka 31. stavka 1. UEU‑a nalaže jednoglasnost za donošenje svake odluke donesene na temelju članka 218. stavka 9. UFEU‑a u okviru međunarodnog sporazuma čija pravna osnova sadržava odredbu koja ulazi u ZVSP, neovisno o predmetu te odluke. Tvrdi da bi to stajalište dovelo do primjene postupaka koji se odnose na ZVSP za izvršavanje nadležnosti Unije ne samo u području ZVSP‑a nego i za provedbu drugih politika Unije.

               14

               Vijeće ističe da je Odluka 2016/123, kojom je odobreno potpisivanje Sporazuma o partnerstvu i privremena primjena određenih njezinih dijelova, donesena na pravnoj osnovi članka 37. i članka 31. stavka 1. UEU‑a te članka 91., članka 100. stavka 2. i članaka 207. i 209. UFEU‑a u vezi s člankom 218. stavkom 5. i stavkom 8. drugim podstavkom UFEU‑a, što Komisija nije osporavala, i da se mjerama predviđenima pobijanom odlukom nastoji osigurati dobro funkcioniranje institucionalnog okvira osnovanog na temelju Sporazuma o partnerstvu.

               15

               Prema mišljenju Vijeća, ustaljena je sudska praksa da nadležnost Unije za ugovaranje međunarodnih obveza uključuje i nadležnost uređivanja svojih obveza institucionalnim odredbama koje su pomoćne i stoga pripadaju istoj nadležnosti kao i materijalne odredbe s kojima su povezane. Iz toga slijedi da Unija pobijanu odluku može donijeti samo na temelju odredbi koje je ovlašćuju da donese temeljne odredbe Sporazuma o partnerstvu.

               16

               Usto, smatra da Komisija pogrešno tumači sudsku praksu. Kao prvo, presudom od 24. lipnja 2014., Parlament/Vijeće (C‑658/11, EU:C:2014:2025), zaista se potvrđuje da postupak donošenja odluka kojima se utvrđuju stajališta koja u ime Unije treba donijeti u tijelu osnovanom sporazumom treba smatrati jedinstvenim postupkom, općeprimjenjivim na sva područja politika i djelovanja Unije. Međutim, tom se presudom u točki 53. uspostavlja načelo prema kojem taj postupak mora uzeti u obzir posebnosti predviđene Ugovorima za svako područje djelovanja Unije, osobito u pogledu ovlasti institucija. No, područje ZVSP‑a ima postupovne i materijalne posebnosti i njih stoga treba uzeti u obzir prilikom primjene općeg postupka iz članka 218. stavka 9. UFEU‑a. Osobito prilikom izvršavanja svojih nadležnosti u tom području Vijeće je ovlašteno odlučivati kvalificiranom većinom samo u slučajevima iz članka 31. stavaka 2. i 3. UEU‑a. Nijedna odredba UFEU‑a ne bi se mogla koristiti da bi se predvidjelo neko drugo odstupanje a da se pritom ne bi povrijedio članak 40. drugi stavak UEU‑a.

               17

               Kao drugo, presuda od 18. prosinca 2014., Ujedinjena Kraljevina/Vijeće (C‑81/13, EU:C:2014:2449), ne može služiti kao temelj za Komisijino stajalište prema kojem se odluka Vijeća na temelju članka 218. stavka 9. UFEU‑a mora donijeti kvalificiranom većinom u svim tim slučajevima, neovisno na koje se područje Unije ta odluka odnosi. Takvo stajalište bilo bi protivno ustaljenoj sudskoj praksi prema kojoj materijalna pravna osnova neke mjere određuje postupak koji treba poštovati za donošenje te mjere. Bila bi protivna i pravilnom tumačenju te presude, koju treba tumačiti u njezinu kontekstu – da se predmet u kojem je donesena nije odnosio na nadležnosti Unije u području ZVSP‑a – i vodeći računa o tome da se pravilo glasovanja kvalificiranom većinom propisano člankom 16. stavkom 3. UEU‑a, navedeno u mišljenju nezavisne odvjetnice na koje se upućuje u navedenoj presudi, ne primjenjuje na ZVSP.

               18

               Međutim, iako se, prema mišljenju Vijeća, člankom 218. stavkom 9. UFEU‑a propisuje poseban i pojednostavljen postupak za donošenje stajališta koja treba donijeti u tijelu osnovanom sporazumom ili o suspenziji primjene nekog sporazuma, njime se ne uređuju svi vidovi tog postupka ni, osobito, primjenjivo pravilo glasovanja. Što se tiče posebnog postupka, pravila glasovanja propisana u članku 218. stavku 8. UFEU‑a, koja se primjenjuju tijekom cijelog postupka sklapanja sporazuma uređenog odredbama sadržanim u prethodnim stavcima tog članka 218., ne mogu se automatski primjenjivati na taj posebni postupak. Stoga se pravilo glasovanja navedeno u članku 218. stavku 8. prvom podstavku UFEU‑a na njega primjenjuje samo u dijelu u kojem se njime odražavaju pravila glasovanja primjenjiva u područjima djelovanja Unije za donošenje internih akata. Osim toga, iako se člankom 218. stavkom 9. UFEU‑a propisuje pojednostavljeni postupak, u odnosu na razrađeniji postupak propisan za sklapanje nekog sporazuma, to pojednostavljenje odnosi se isključivo na ograničeno sudjelovanje Europskog parlamenta.

               19

               Naposljetku, Vijeće osporava tvrdnje prema kojima je povrijedilo članak 40. UEU‑a time što je osobito isticalo da je dodavanje članka 31. stavka 1. UEU‑a u pravnu osnovu pobijane odluke nužno kako bi se poštovali postupci propisani Ugovorima za izvršavanje nadležnosti Unije u području ZVSP‑a, da nije počinjena povreda ovlasti institucija i da je u svakom slučaju bilo nužno da Vijeće odluči jednoglasno sukladno članku 293. stavku 1. UFEU‑a.

            Ocjena Suda

               20

               Pri određivanju pravila glasovanja koje treba primijeniti kada Vijeće sukladno članku 218. stavku 9. UFEU‑a donosi odluku kojom se utvrđuju stajališta koja treba donijeti u ime Unije u tijelu osnovanom sporazumom kada je to tijelo pozvano donositi akte koji proizvode pravne učinke, tu odredbu treba tumačiti uzimajući u obzir ne samo njezin tekst već i njezine ciljeve i kontekst (vidjeti u tom smislu presudu od 24. lipnja 2014., Parlament/Vijeće, C‑658/11, EU:C:2014:2025, t. 51.).

               21

               Člankom 218. UFEU‑a, kako bi udovoljilo zahtjevima jasnoće, dosljednosti i racionalizacije, predviđa se općeprimjenjiv jedinstven postupak koji se odnosi osobito na pregovore i sklapanje međunarodnih sporazuma za čije je sklapanje Unija nadležna u svojim područjima djelovanja, u što ulazi ZVSP, osim kada Ugovori predviđaju posebne postupke (vidjeti u tom smislu presudu od 24. lipnja 2014., Parlament/Vijeće, C‑658/11, EU:C:2014:2025, t. 52.).

               22

               Sud je istaknuo da taj postupak, upravo zbog svojeg općeg karaktera, mora uzeti u obzir posebnosti predviđene Ugovorima za svako područje djelovanja Unije, osobito u pogledu ovlasti institucija, i da on ima za cilj na vanjskom planu odraziti podjelu ovlasti između institucija primjenjivu na unutarnjem planu, osobito uspostavljajući jednakost postupka donošenja mjera Unije na unutarnjem planu i postupka usvajanja međunarodnih sporazuma kako bi osigurao da Parlament i Vijeće imaju u odnosu na određeno područje jednake ovlasti u poštovanju institucionalne ravnoteže predviđene Ugovorima (vidjeti u tom smislu presudu od 24. lipnja 2014., Parlament/Vijeće, C‑658/11, EU:C:2014:2025, t. 53., 55. i 56.).

               23

               Taj postupak obuhvaća, među ostalim, različita pravila povezana posebno s djelovanjem Unije u područjima koja ulaze u ZVSP.

               24

               Iz toga proizlazi da se u pogledu postupka pregovaranja i sklapanja međunarodnog sporazuma od strane Unije samim odredbama članka 218. UFEU‑a uzimaju u obzir posebnosti svakog područja djelovanja Unije, osobito onim propisanim za ZVSP, koje u tom pogledu odražavaju institucionalnu ravnotežu uspostavljenu Ugovorima za svako od tih područja.

               25

               Što se tiče članka 218. stavka 9. UFEU‑a, njime se propisuje pojednostavljeni postupak osobito za određivanje stajališta koja treba donijeti u ime Unije u okviru njezina sudjelovanja u donošenju – unutar tijela koje odlučuje, a uspostavljeno je dotičnim međunarodnim sporazumom – akata o njegovoj primjeni ili provođenju (vidjeti u tom smislu presudu od 6. listopada 2015., Vijeće/Komisija, C‑73/14, EU:C:2015:663, t. 65.).

               26

               Kao što proizlazi iz zajedničkog tumačenja stavaka 6., 9. i 10. članka 218. UFEU‑a, to pojednostavljenje koje se primjenjuje samo u pogledu akata kojima se ne dopunjuje niti mijenja institucionalni okvir sporazuma, sastoji se isključivo od ograničenja sudjelovanja Parlamenta.

               27

               Nasuprot tomu, s obzirom na to da se člankom 218. stavkom 9. UFEU‑a ne propisuje nikakvo pravilo glasovanja za donošenje, od strane Vijeća, kategorija odluka koje su njime obuhvaćene, pravilo glasovanja mora se odrediti u svakom pojedinačnom slučaju u odnosu na članak 218. stavak 8. UFEU‑a. Tako je u pogledu odluke kojom Vijeće utvrđuje stajalište koje treba donijeti u ime Unije u tijelu osnovanom sporazumom, Sud već imao priliku presuditi da, kada takva odluka ne ispunjava nijedan od slučajeva u kojima se člankom 218. stavkom 8. drugim podstavkom UFEU‑a zahtijeva jednoglasnost, u načelu Vijeće, u skladu s odredbama članka 218. stavka 8. prvog podstavka UFEU‑a i članka 218. stavka 9. UFEU‑a, treba donijeti navedenu odluku odlučujući kvalificiranom većinom (presuda od 25. listopada 2017., Komisija/Vijeće (WRC‑15), C‑687/15, EU:C:2017:803, t. 51.).

               28

               U tom pogledu treba istaknuti da određivanje pravila glasovanja koje se primjenjuje za donošenje takve odluke pozivanjem na dva podstavka članka 218. stavka 8. UFEU‑a doprinosi – poput onoga što je u točki 24. ove presude istaknuto u pogledu postupka pregovaranja i sklapanja sporazuma – jamčenju da se jedinstvenim postupkom iz članka 218. stavka 9. UFEU‑a uzimaju u obzir posebnosti svakog područja djelovanja Unije.

               29

               Osobito, s obzirom na to da se prvi slučaj u kojem se člankom 218. stavkom 8. drugim podstavkom UFEU‑a zahtijeva da Vijeće jednoglasno odluči odnosi na situaciju u kojoj sporazum obuhvaća područje za koje se zahtijeva jednoglasnost za donošenje nekog akta Unije, tim slučajem tako se uspostavlja veza između materijalne pravne osnove neke odluke donesene na temelju navedenog članka i pravila glasovanja koje se primjenjuje na njezino donošenje. Takav je slučaj u pogledu ZVSP‑a s člankom 31. stavkom 1. prvim podstavkom UEU‑a kojim se osobito propisuje da se odluke koje ulaze u glavu V. poglavlje 2. UEU‑a donose jednoglasno, osim u slučajevima kada se navedenim poglavljem propisuje drukčije.

               30

               Veza koja se tako osigurava između materijalne pravne osnove odluka donesenih u okviru postupka propisanog u članku 218. stavku 9. UFEU‑a i pravila glasovanja primjenjivog za donošenje tih odluka povrh toga doprinosi očuvanju jednakosti između postupaka koji se odnose na unutarnje djelovanje Unije i postupaka koji se odnose na njezino vanjsko djelovanje, uz poštovanje institucijske ravnoteže koju su uspostavili autori Ugovorâ.

               31

               Protivno onomu što u bitnome tvrdi Komisija, iz točke 66. presude od 18. prosinca 2014., Ujedinjena Kraljevina/Vijeće (C‑81/13, EU:C:2014:2449), ne proizlazi da se svaka odluka kojom se utvrđuje stajalište koje u ime Unije treba donijeti u tijelu koje je osnovano sporazumom, u skladu s člankom 218. stavkom 9. UFEU‑a, mora donijeti kvalificiranom većinom jer se aktom koje to tijelo treba donijeti ne dopunjuje niti mijenja institucionalni okvir tog sporazuma.

               32

               Točno je da je Sud u toj presudi presudio da je, u pogledu odluke koja ulazi u područje iz članka 48. UFEU‑a i koja je donesena u okviru sporazuma o pridruživanju kojom se ne nastoji ni dopuniti ni izmijeniti institucionalni okvir tog sporazuma nego samo osigurati njegova provedba, Vijeće trebalo, u skladu s odredbama članka 218. stavka 8. prvog podstavka u vezi s člankom 218. stavkom 9. UFEU‑a, usvojiti tu odluku odlučujući kvalificiranom većinom i bez prethodne suglasnosti Parlamenta. Sud se stoga u tom okviru nije pozvao na članak 218. stavak 8. drugi podstavak UFEU‑a, unatoč okolnosti da se drugi slučaj u kojem se tom odredbom propisuje da Vijeće odlučuje jednoglasno upravo odnosi na „sporazume o pridruživanju” koje je Unija nadležna sklopiti na temelju članka 217. UFEU‑a.

               33

               Međutim, taj slučaj je posebnost koja se odnosi na tu posebnu kategoriju međunarodnog sporazuma. Odluka kojom se namjerava provesti sporazum o pridruživanju ne može se općenito smatrati sličnom takvom sporazumu niti da zbog toga ulazi u tu kategoriju. Naime, samo ako neka odluka kojom se nastoji provesti sporazum o pridruživanju za predmet ima dopunu ili izmjenu njegova institucionalnog okvira, ona dobiva takav doseg da bi se trebala izjednačiti s odlukom koja se odnosi na sklapanje sporazuma kojim se mijenja sporazum o pridruživanju. To opravdava da se na takvu odluku na temelju iznimke propisane u članku 218. stavku 9. in fine UFEU‑a, primjenjuje isti postupak kao onaj propisan za sklapanje sporazuma o pridruživanju, dakle u kojem Vijeće odlučuje jednoglasno i potrebna je prethodna suglasnost Parlamenta, sukladno članku 218. stavku 6. drugom podstavku točkama (a) i (i) UFEU‑a.

               34

               Prvi slučaj u kojem se člankom 218. stavkom 8. drugim podstavkom UFEU‑a zahtijeva jednoglasnost sasvim je drukčije prirode jer se odnosi na područje koje se obuhvaća donesenim aktom, i slijedom toga, na njegov sadržaj. U tom slučaju, okolnost da odluka kojom se nastoji provesti međunarodni sporazum Unije radnjom koju treba poduzeti tijelo koje odlučuje, a koje je osnovano tim sporazumom, nije obuhvaćena iznimkom propisanom u članku 218. stavku 9. in fine UFEU‑a, ne omogućava zaključivanje o tome odnosi li se takva odluka ili ne na područje za koje se zahtijeva jednoglasnost za donošenje akta Unije i stoga, u pogledu prvog slučaja iz članka 218. stavka 8. drugog podstavka UFEU‑a, treba biti donesena jednoglasno.

               35

               Kako bi se u tom kontekstu odredilo odnosi li se neka odluka donesena u okviru koji je određen u članku 218. stavku 9. UFEU‑a zaista na takvo područje, relevantna je njezina materijalna pravna osnova.

               36

               U skladu s ustaljenom sudskom praksom, izbor pravne osnove za neki akt Unije mora se temeljiti na objektivnim elementima koji podliježu sudskoj kontroli, među kojima su cilj i sadržaj tog akta (vidjeti u tom smislu presude od 26. ožujka 1987., Komisija/Vijeće, 45/86, EU:C:1987:163, t. 11.; od 11. lipnja 1991., Komisija/Vijeće, C‑300/89, EU:C:1991:244, t. 10.; mišljenje 2/00 (Kartagenski protokol o biološkoj sigurnosti), od 6. prosinca 2001., EU:C:2001:664, t. 22. i presudu od 14. lipnja 2016., Parlament/Vijeće, C‑263/14, EU:C:2016:435, t. 43.).

               37

               Ako analiza nekog akta Unije pokaže da on slijedi dva cilja ili da ima dva sastavna dijela i ako se jedan od tih ciljeva ili sastavnih dijelova može prepoznati kao glavni, a drugi samo kao akcesoran, akt se treba temeljiti samo na jednoj pravnoj osnovi, to jest na onoj koju zahtijeva glavni ili prevladavajući cilj ili sastavni dio. Iznimno, ako je suprotno tomu utvrđeno da akt istovremeno slijedi više ciljeva ili ako ima više sastavnih dijelova koji su neodvojivo povezani, a nijedan nije akcesoran u odnosu na drugi tako da su primjenjive različite odredbe Ugovorâ, takva se mjera treba temeljiti na različitim odgovarajućim pravnim osnovama (vidjeti u tom smislu presude od 10. siječnja 2006., Komisija/Parlament i Vijeće, C‑178/03, EU:C:2006:4, t. 42. i 43.; od 11. lipnja 2014., Komisija/Vijeće, C‑377/12, EU:C:2014:1903, t. 34. i od 14. lipnja 2016., Parlament/Vijeće, C‑263/14, EU:C:2016:435, t. 44.).

               38

               Iz prethodno navedenog proizlazi da se, kao u pogledu odluke koja se odnosi na sklapanje međunarodnog sporazuma od strane Unije, odluka kojom Vijeće utvrđuje stajalište koje u ime Unije treba donijeti u tijelu koje je osnovano sporazumom na temelju članka 218. stavka 9. UFEU‑a i koja se isključivo odnosi na ZVSP u načelu mora donijeti jednoglasno, u skladu s člankom 218. stavkom 8. drugim podstavkom UFEU‑a. Nasuprot tomu, ako takva odluka obuhvaća više sastavnih dijelova ili se njome nastoji postići više ciljeva, od kojih određeni ulaze u ZVSP, pravilo glasovanja koje se primjenjuje za njezino donošenje treba odrediti u pogledu njezina glavnog ili prevladavajućeg cilja ili sastavnog dijela. Dakle, ako glavni ili prevladavajući cilj ili sastavni dio odluke ulazi u područje za koje se ne zahtijeva jednoglasnost za donošenje akta Unije, navedena odluka mora se u skladu s člankom 218. stavkom 8. prvim podstavkom UFEU‑a donijeti kvalificiranom većinom.

               39

               U ovom slučaju, pobijanom odlukom utvrđuje se stajalište koje u ime Unije treba donijeti u Vijeću za suradnju osnovanom na temelju Sporazuma o partnerstvu o, s jedne strane, odluci navedenog vijeća o donošenju njegova poslovnika i poslovnikâ Odbora za suradnju, specijaliziranih pododbora ili drugih tijela i, s druge strane, o odluci toga vijeća kojim se uspostavljaju tri specijalizirana pododbora.

               40

               Kao što je to nezavisna odvjetnica istaknula u točki 54. svojega mišljenja, akti koji su se tako trebali donijeti odnose se općenito na način rada međunarodnih tijela osnovanih na temelju Sporazuma o partnerstvu. Iz toga slijedi da se područje u koje ulazi pobijana odluka treba ocjenjivati s obzirom na Sporazum o partnerstvu u cijelosti (vidjeti u tom smislu presudu od 25. listopada 2017., Komisija/Vijeće (revidirani Lisabonski sporazum), C‑389/15, EU:C:2017:798, t. 64. i analogijom mišljenje 2/15 (Sporazum o slobodnoj trgovini sa Singapurom) od 16. svibnja 2017., EU:C:2017:376, t. 276. i navedenu sudsku praksu).

               41

               Vijeće u tom pogledu smatra da su veze koje Sporazum o partnerstvu ima sa ZVSP‑om dovoljno značajne da bi se opravdalo to da pravna osnova pobijane odluke uključuje – poput one koja se odnosi na potpisivanje u ime Unije i na privremenu primjenu samog Sporazuma o partnerstvu – članak 37. UEU‑a, u skladu s kojim Unija može sklopiti sporazume s jednom ili više država ili međunarodnih organizacija u područjima koja ulaze u ZVSP.

               42

               U tom pogledu svakako treba istaknuti da Sporazum o partnerstvu ima određene poveznice sa ZVSP‑om, kao što je to nezavisna odvjetnica istaknula u točkama 64. do 68. svojega mišljenja. Tako je članak 6. toga sporazuma koji se nalazi u njegovu poglavlju II., naslovljenom „Politički dijalog; suradnja u području vanjske i sigurnosne politike”, posebno posvećen toj politici jer se prvim stavkom navedenog članka propisuje da stranke jačaju svoj dijalog i suradnju u području vanjske i sigurnosne politike, a posebno rješavaju pitanja sprečavanja sukoba i upravljanja krizama, regionalne stabilnosti, neširenja oružja, razoružavanja i nadzora oružja, nuklearne sigurnosti i nadzora izvoza oružja i robe dvojne namjene. Osim toga, članci 9. do 12. Sporazuma o partnerstvu, kojima se definira okvir suradnje među strankama u području sprečavanja sukoba i upravljanja krizama, regionalne stabilnosti, borbe protiv širenja oružja za masovno uništenje i borbe protiv nezakonite trgovine malim i lakim oružjem, također mogu ulaziti u ZVSP.

               43

               Međutim, treba utvrditi da, kao što je to u bitnome istaknula nezavisna odvjetnica u točki 69. svojega mišljenja, te veze između Sporazuma o partnerstvu i ZVSP‑a nisu dostatne da bi se smatralo da pravna osnova odluke koja se odnosi na njegovo potpisivanje u ime Europske unije, i na njegovu privremenu primjenu, treba uključivati članak 37. UEU‑a.

               44

               Naime, s jedne strane, većina odredbi toga sporazuma koji sadržava 287 članaka ulazi i u zajedničku trgovinsku politiku Unije i u njezinu politiku razvojne suradnje.

               45

               S druge strane, odredbe Sporazuma o partnerstvu koje imaju vezu sa ZVSP‑om i koje su navedene u točki 42. ove presude, osim što su manje brojne u odnosu na sve odredbe tog sporazuma, ograničavaju se na izjave ugovornih stranaka o ciljevima koji se trebaju postići njihovom suradnjom i na teme na koje se treba odnositi, a da se pritom ne određuju konkretni načini provedbe te suradnje (vidjeti analogijom presudu od 11. lipnja 2014., Komisija/Vijeće, C‑377/12, EU:C:2014:1903, t. 56.).

               46

               Navedene odredbe koje u potpunosti ulaze u cilj Sporazuma o partnerstvu, naveden u njegovu članku 2. stavku 2. – doprinijeti miru i stabilnosti na međunarodnoj i regionalnoj razini i gospodarskom razvoju – stoga nemaju takav doseg da bi se moglo smatrati da su odvojeni sastavni dijelovi tog sporazuma jer su te odredbe, suprotno tomu, akcesorne naravi u odnosu na dva sastavna dijela navedenog sporazuma – zajedničku trgovinsku politiku i razvojnu suradnju.

               47

               S obzirom na sva ta razmatranja, Vijeće je u pravnu osnovu pobijane odluke pogrešno uključilo članak 31. stavak 1. UEU‑a i tu odluku donijelo u skladu s pravilom jednoglasnosti.

               48

               Slijedom toga treba prihvatiti jedini tužbeni razlog Komisije i poništiti pobijanu odluku.

         O održavanju na snazi učinaka pobijane odluke

               49

               Vijeće od Suda zahtijeva da, u slučaju da poništi pobijanu odluku, održi na snazi njezine učinke. U potporu tom zahtjevu ono ističe da je stajalište Unije utvrđeno u toj odluci već izraženo u skladu s njom i da su na temelju nje nastupili učinci – poslovnici Vijeća za suradnju, Odbora za suradnju, specijaliziranih pododbora ili drugih tijela, kao i odluka o osnivanju triju specijaliziranih pododbora, koji su doneseni i stupili su na snagu 28. ožujka 2017. Prema njegovu mišljenju, bilo bi neproporcionalno zahtijevati donošenje nove odluke čiji bi sadržaj ostao neizmijenjen jer presuda Suda omogućava da se postigne isti cilj.

               50

               U skladu s člankom 264. stavkom 2. UFEU‑a, Sud, ako to smatra potrebnim, navodi koji se učinci akta koji je proglasio ništavim moraju smatrati konačnima.

               51

               U ovom slučaju iz elemenata kojima Sud raspolaže proizlazi da je stajalište Unije koje je definirano pobijanom odlukom izraženo unutar Vijeća za suradnju u ožujku 2017. i da je navedeno vijeće akte predviđene tom odlukom donijelo tijekom istog mjeseca. Slijedom toga, poništenje pobijane odluke, a da se pritom ne održe na snazi njezini učinci, moglo bi poremetiti funkcioniranje tijela osnovanih na temelju Sporazuma o partnerstvu, dovesti u pitanje obveze Unije u pogledu pravnih akata koje su donijela ta tijela i tako ometati dobru provedbu toga sporazuma (vidjeti analogijom presudu od 1. listopada 2009., Komisija/Vijeće, C‑370/07, EU:C:2009:590, t. 65.).

               52

               Slijedom toga, učinke pobijane odluke čije se poništenje proglašava ovom presudom treba održati na snazi zbog pravne sigurnosti.

         Troškovi

               53

               Sukladno članku 138. stavku 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Komisija postavila zahtjev da se Vijeću naloži snošenje troškova i da ono nije uspjelo u postupku, Vijeću se nalaže snošenje troškova.

               Slijedom navedenog, Sud (veliko vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Poništava se Odluka Vijeća (EU) 2017/477 od 3. ožujka 2017. o stajalištu koje treba donijeti u ime Europske unije u okviru Vijeća za suradnju osnovanog na temelju Sporazuma o pojačanom partnerstvu i suradnji između Europske unije i njezinih država članica, s jedne strane, i Republike Kazahstana, s druge strane u pogledu rada Vijeća za suradnju, Odbora za suradnju, specijaliziranih pododbora ili drugih tijela.

                           2.

                           Održavaju se na snazi učinci Odluke 2017/477.

                           3.

                           Vijeću Europske unije nalaže se snošenje troškova.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski