title: Presuda Suda (peto vijeće) od 17. rujna 2015.#Total SA protiv Europske komisije.#Žalba – Tržišno natjecanje – Zabranjeni sporazumi – Tržište parafinskog voska – Tržište prešanog parafina – Povreda koju je počinilo društvo kći u stopostotnom vlasništvu društva majke – Pretpostavka odlučujućeg utjecaja društva majke na društvo kćer – Odgovornost društva majke koja proizlazi isključivo iz protupravnog ponašanja njegova društva kćeri – Presuda o smanjenju iznosa novčane kazne izrečene društvu kćeri – Učinci na pravni položaj društva majke.#Predmet C-597/13 P.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑597/13 P,
            povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 22. studenoga 2013.,
            Total SA , sa sjedištem u Courbevoie (Francuska), koji zastupaju É. Morgan de Rivery i É. Lagathu, odvjetnici,
            žalitelj,
            druga stranka u postupku je:
            Europska komisija , koju zastupaju É. Gippini Fournier i P. Van Nuffel, u svojstvu agenata,
            tuženik u prvostupanjskom postupku,
            SUD (peto vijeće),
            u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, A. Rosas, E. Juhász (izvjestitelj), D. Šváby i A. Prechal, suci,
            nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
            tajnik: V. Tourrès, administrator,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 15. siječnja 2015.,
            saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 26. ožujka 2015.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Svojom žalbom društvo Total SA (u daljnjem tekstu: Total) zahtijeva ukidanje presude Općeg suda Europske unije Total/Komisija (T‑548/08, EU:T:2013:434, u daljnjem tekstu: pobijana presuda), kojom je potonji odbio njegovu tužbu kojom je prvenstveno tražio djelomično poništenje Odluke Komisije C(2008) 5476 final  od 1. listopada 2008. o postupku primjene članka [81. UEZ‑a] i članka 53. Sporazuma o EGP‑u (predmet COMP/39.181 — Vosak za svijeće) (sažetak objavljen u SL 2009., C 295, str. 17., u daljnjem tekstu: sporna odluka), a podredno ukidanje ili smanjenje iznosa novčane kazne koja mu je izrečena.
            Okolnosti spora i sporna odluka
            2. Pobijana presuda sadrži sljedeća utvrđenja:
            „1 [Europska] komisija utvrdila je [spornom] odlukom da su tužitelj […] i društvo kći koje je u njegovu stopostotnom vlasništvu, Total France SA [(u daljnjem tekstu: Total France)], sudjelujući u zabranjenom sporazumu na tržištu parafinskog voska u EGP‑u i na njemačkom tržištu prešanog parafina, zajedno s drugim poduzetnicima povrijedili članak 81. stavak 1. [UEZ‑a] i članak 53. stavak 1. Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru (EGP) [od 2. svibnja 1992. (SL 1994., L 1, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 106., str. 4.)].
            2 Adresati [sporne] odluke su sljedeća društva: […], kao i tužitelj i njegovo društvo kći […]
            3 Parafinski vosak proizvodi se u rafinerijama iz sirove nafte. Koristi se za proizvodnju proizvoda kao što su svijeće, kemikalije, gume i automobilski proizvodi te u industriji kaučuka, ambalaže, ljepila i žvakaćih guma (uvodna izjava 4. [sporne] odluke).
            4 Prešani parafin sirovina je potrebna za proizvodnju parafinskog voska. Nastaje u rafinerijama kao nusproizvod prilikom proizvodnje temeljnih ulja iz sirove nafte. Također se prodaje krajnjim kupcima, primjerice proizvođačima iverice (uvodna izjava 5. [sporne] odluke).
            5 Komisija je svoju istragu započela nakon [što ju je društvo] dopisom od 17. ožujka 2005. obavijestilo o postojanju zabranjenog sporazuma […] (uvodna izjava 72. [sporne] odluke).
            6 Komisija je 28. i 29. travnja 2005., sukladno članku 20. stavku 4. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1/2003 od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima 81. i 82. Ugovora o EZ‑u (SL 2003., L 1, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 165.), provela provjere na terenu u službenim prostorima […] društva Total [France] (uvodna izjava 75. [sporne] odluke).
            7 Kada je riječ o društvu Total France, provjere su izvršene na temelju Komisijine odluke od 18. travnja 2005., kojom je tužitelju i svim poduzetnicima koje on izravno ili neizravno nadzire, uključujući i društvu Total France, naloženo da dopuste provođenje pretrage na temelju članka 20. stavka 4. Uredbe br. 1/2003 […]
            8 Društvo Total France obaviješteno je 28. travnja 2005. o Komisijinoj odluci o provođenju pretrage [od 18. travnja 2005.]. Tužitelj o njoj nije bio obaviješten.
            9 Total France je 3. studenoga 2005. i 27. studenoga 2006. od Komisije primio zahtjeve za pružanje informacija i na njih je odgovorio 23. prosinca 2005. i 13. prosinca 2006. Od Komisije je 30. siječnja 2007. primio dodatna pitanja na koja je odgovorio 4. travnja 2007.
            10 Komisija je 29. svibnja 2007. [adresatima sporne odluke], među kojima i društvu Total France, uputila Obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama (uvodna izjava 85. [sporne] odluke).
            11 Tužitelj je u dopisu od 13. kolovoza 2007. iznio očitovanja na Obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama […]
            12 Komisija je 10. i 11. prosinca 2007. sazvala saslušanje na kojem je sudjelovao tužitelj.
            13 Tužitelj je nakon saslušanja od Komisije primio nekoliko zahtjeva za pružanje informacija. Zahtjevi od 21. prosinca 2007. i 29. svibnja 2008. odnosili su se na prihod tužitelja i društva Total France, a posebice na tržišta parafinskog voska i prešanog parafina. Zahtjev od 4. travnja 2008. odnosio se na postojanje povrede u kojoj je sudjelovao Total France. Tužitelj je na njih odgovorio 20. veljače, 8. travnja i 10. lipnja 2008., navodeći da nije bio upoznat s povredom koja se stavlja na teret društvu Total France.
            14 Prema [spornoj] odluci, zaposlenici društva Total France sudjelovali su u povredi tijekom njezina cijelog trajanja. Komisija je stoga društvo Total France smatrala izravno odgovornim za zabranjeni sporazum (uvodne izjave 555. i 556. [sporne] odluke). Komisija je tvrdila da je tužitelj bio vlasnik najmanje 98 % kapitala društva Total France i da se na temelju toga može pretpostaviti da je izvršavao odlučujući utjecaj na ponašanje društva Total France s obzirom na to da su oba društva bila dio istog poduzetnika (uvodne izjave 557. do 559. [sporne] odluke). Tužitelj je u odgovoru na pisano pitanje Općeg suda o identitetu ostalih vlasnika društva Total France naveo da je on neizravno vlasnik i ostatka kapitala tog društva. Tako se tijekom postupka ispostavilo da je Total France društvo kći u spornom razdoblju bilo u tužiteljevu stopostotnom vlasništvu.
            15 Novčane kazne izrečene u ovom slučaju izračunate su na temelju Smjernica o metodi za utvrđivanje kazni koje se propisuju u skladu s člankom 23. stavkom 2. točkom (a) Uredbe br. 1/2003 (SL 2006., C 210, str. 2.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 58.) […], koje su bile na snazi u trenutku dostave Obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama [adresatima sporne odluke].
            3. Članci 1. i 2. sporne odluke glase:
            „ Članak 1.
            Sljedeći poduzetnici povrijedili su članak 81. stavak 1. [UEZ‑a] i, počevši od 1. siječnja 1994., članak 53. Sporazuma o EGP‑u sudjelujući tijekom navedenih razdoblja u trajnom sporazumu i/ili [u] usklađenom djelovanju u sektoru parafinskog voska na zajedničkom tržištu i, od 1. siječnja 1994., u EGP‑u:
            […]
            Total France […]: od 3. rujna 1992. do 28. travnja 2005.; i
            Total […]: od 3. rujna 1992. do 28. travnja 2005.
            Kad je riječ o sljedećim poduzetnicima, povreda se također odnosi na prešani parafin koji su u navedenim razdobljima prodavali krajnjim kupcima na njemačkom tržištu:
            Total France […]: od 30. listopada 1997. do 12. svibnja 2004.; i
            Total […]: od 30. listopada 1997. do 12. svibnja 2004.
            […]
            Članak 2.
            Za povredu iz članka 1. izriču se sljedeće novčane kazne:
            […]
            Total France […] solidarno s Totalom […]: 128.163.000 [eura].“
            4. U uvodnoj izjavi 577. sporne odluke, Komisija je utvrdila da se većina argumenata društva Total temeljila na sposobnosti društva kćeri da u okviru tekućeg upravljanja njegovim poslovnim djelatnostima djeluje samostalno. U uvodnoj izjavi 578. sporne odluke, Komisija je izvršila ocjene koje se tiču pojma „samostalno djelovanje“ društva kćeri, a osobito ocjenu sukladno kojoj „izvršavanje odlučujućeg utjecaja na trgovinsku politiku društva kćeri ne zahtijeva svakodnevnu intervenciju u upravljanje djelovanjem društva kćeri“.
            5. U istoj toj uvodnoj izjavi Komisija je dodala sljedeće:
            „Zapravo, društvo [Total] priznaje da je obavljalo ulogu institucionalne koordinacije i nadzora nad strateškim usmjerenjima i da je imalo ovlast odobravanja ili odbijanja najznačajnijih ulaganja ili bilo koje veće promjene djelatnosti unutar grupe. To dokazuje da [Total] kao društvo majka ima interes i da u odnosu na svoja društva kćeri ima ulogu dioničara koji želi zaštititi svoje vlasničke financijske interese i svoje interese u vezi s poslovnom strategijom. Društvo [Total] također navodi listu pojedinih drugih područja poput politike koja se primjenjuje na ljudske resurse, pripremu konsolidiranih izvješća, odlučivanje o poreznoj politici grupe, i pojedine druge operativne horizontalne zadaće poput industrijske sigurnosti, okoliša, upravljanje sredstvima u etičnim uvjetima, djelatnosti financiranja i druge koje se nalaze u rukama [Totala] za račun cijele grupe.“
            6. Komisija je u uvodnim izjavama 579. do 582. sporne odluke ispitala argumente društva Total koji se odnose na činjenicu da ne postoji preklapanje dužnosti upravljačkog osoblja između društva majke i društva kćeri, jer društvo kći od društva majke nije nikad dobilo upute u vezi s politikom koju valja primijeniti na trgovinu parafinskim voskom, jer društvo kći nije nikad obavještavalo društvo majku o svojim djelatnostima na dotičnom tržištu, i naposljetku jer parafinski vosak predstavlja samo mali dio djelatnosti obaju društava. U uvodnoj izjavi 585. sporne odluke, Komisija je zaključila da argumenti koje je istaknulo društvo Total nisu dostatni za obaranje pretpostavke izvršavanja odlučujućeg utjecaja, koji proizlazi iz činjenice da je on na izravan ili neizravan način vlasnik gotovo cjelokupnog kapitala njegova društva kćeri Total France.
            Pobijana presuda
            7. Tužitelj je tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 16. prosinca 2008. prvenstveno zahtijevao poništenje sporne odluke u dijelu u kojem se na njega odnosi, pozivajući se na sedam tužbenih razloga koje iznosi u prilog svojem zahtjevu. Podredno je zahtijevao i ukidanje ili smanjenje iznosa novčane kazne koja mu je izrečena solidarno s društvom Total France, pozivajući se u tom pogledu na dva tužbena razloga. U tom smislu, tužitelj je u bitnome tvrdio da nije mogao izvršavati odlučujući utjecaj na ponašanje svojega društva kćeri i da je ono stoga samostalno djelovalo na tržištu. Slijedom toga, budući da nije osobno sudjelovao u predmetnom zabranjenom sporazumu tvrdi da mu se ne može pripisati protupravno ponašanje njegova društva kćeri. Tužitelj je nadalje osporavao trajanje povrede koju je počinilo njegovo društvo kći, kako ga je izračunala Komisija. Pobijanom presudom Opći je sud u cijelosti odbio te tužbene razloge.
            8. U točki 73. pobijane presude, Opći je sud doslovno ponovio Komisijine ocjene navedene u uvodnoj izjavi 578. sporne odluke. U točkama 74. do 99. pobijane presude, ispitao je sve argumente Totala u vezi sa samostalnim postupanjem njegova društva kćeri i u točki 102. pobijane presude naveo da je Komisija s pravom smatrala da tužitelj nije uspio oboriti pretpostavku prema kojoj je izvršavao odlučujući utjecaj na trgovinsku politiku njegova društva kćeri.
            9. U točkama 215. do 219. pobijane presude, Opći je sud ispitao argumente društva Total u vezi s trajanjem sudjelovanja njegova društva kćeri u povredi i u točki 224. pobijane presude presudio:
            „Što se tiče izvršavanja svoje neograničene nadležnosti, Opći sud zaključuje da tužitelj nije dokazao nijednu pogrešku ni nepravilnost u pobijanoj odluci kojom bi se opravdalo ukidanje novčane kazne koja mu je izrečena ili smanjenje njezina iznosa. Također smatra, u pogledu svih okolnosti ovog slučaja, a posebno težine i trajanja povrede koju je počinio tužitelj, da je iznos novčane kazne izrečene potonjem primjeren.“
            Presuda Total Raffinage Marketing/Komisija (T‑566/08)
            10. Opći je sud presudom Total Raffinage Marketing/Commission (T‑566/08, EU:T:2013:423), objavljenom istoga dana kao i pobijana presuda u ovome predmetu, iznos novčane kazne izrečene društvu kćeri Total France – na čije je mjesto stupilo društvo Total Raffinage Marketing SA – smanjio na iznos od 125.459.842 eura, odbivši u preostalom dijelu tužbeni zahtjev koji je potonji postavio usporedno s tužbom Totala, njegova društva majke. Opći sud smatrao je da je Komisija, prilikom utvrđivanja koeficijenta množenja koji odražava trajanje sudjelovanja društva Total France u povredi, povrijedila načela proporcionalnosti i jednakog postupanja jer je razdoblje sudjelovanja od 7 mjeseci i 28 dana za parafinski vosak te razdoblje sudjelovanja od 6 mjeseci i 12 dana za prešani parafin poistovjetila sa sudjelovanjem u trajanju od cijele godine. Naprotiv, Opći sud u pobijanoj presudi nije u istoj mjeri smanjio novčanu kaznu izrečenu društvu Total.
            O žalbi
            11. U žalbi je izneseno šest žalbenih razloga. Žalitelj u svojem prvom i trećem žalbenom razlogu navodi da mu – iako njegova odgovornost u potpunosti proizlazi iz odgovornosti njegova društva kćeri – Opći sud nije na jednak način smanjio iznos novčane kazne izrečene njegovu društvu kćeri, kao što je to učinio u korist potonjega. Time je bez ikakvog pravnog temelja otežao kaznu koja je izrečena žalitelju. U svojem drugom žalbenom razlogu žalitelj tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što nije poništio spornu odluku zbog činjenice da je Komisija povrijedila svoju obvezu obrazlaganja. Svojim četvrtim, petim i šestim žalbenim razlogom, iznesenima podredno, žalitelj od Suda zahtijeva da mu na temelju svoje ovlasti preinake, i uzimajući u obzir sve okolnosti slučaja, odredi novčanu kaznu istog iznosa kao što je ona izrečena njegovu društvu kćeri.
            12. Najprije treba ispitati drugi žalbeni razlog a potom zajednički, prvi i treći žalbeni razlog.
            Drugi žalbeni razlog
            Argumentacija stranaka
            13. Total Općem sudu prigovara da je prilikom izvršavanja nadzora zakonitosti počinio pogrešku koja se tiče prava time što nije poništio spornu odluku zbog činjenice da je Komisija povrijedila svoju obvezu obrazlaganja. Komisija zapravo nije ispitala argumente koje je žalitelj iznio namijenjene obaranju pretpostavke izvršavanja odlučujućeg utjecaja potonjeg na trgovinsku politiku njegova društva kćeri.
            14. Prema mišljenju Totala, okolnosti ovog slučaja slične su okolnostima povodom kojih je donesena presuda Elf Aquitaine/Komisija (C‑521/09 P, EU:C:2011:620, t. 167.) zbog čega je Komisija trebala detaljnije obrazložiti razloge zbog kojih je smatrala da elementi koje je iznio žalitelj nisu bili dovoljni za obaranje te pretpostavke. Žalitelj se u tu svrhu pozivao na više dokaza, poput samostalnosti njegova društva kćeri, neobavještavanja društva majke od strane društva kćeri o svojoj djelatnosti na tržištu i nepostojanje uputa koje bi društvo majka dalo svojem društvu kćeri za upravljanje njegovom djelatnošću. Međutim, Komisija se na te dokaze nije osvrnula, što znači da ne postoji obrazloženje, odnosno da je povrijeđen bitan postupovni zahtjev, o čemu je Opći sud trebao voditi računa po službenoj dužnosti jer je riječ o razlogu koji se odnosi na javni poredak (vidjeti presudu Siemens i dr./Komisija, C‑239/11 P, C‑489/11 P i C‑498/11 P, EU:C:2013:866, t. 321).
            15. Budući da nije mogao odrediti točke sporne odluke u kojima se detaljno odgovara na dokaze koje je predložio tužitelj, Opći je sud trebao po službenoj dužnosti ispitati razlog koji se odnosi na nepostojanje obrazloženja sporne odluke i poništiti je. Umjesto da to učini, Opći je sud u točkama 75. do 102. pobijane presude sam ocijenio svaki od tih dokaza, zami jenivši tako Komisijinu ocjenu svojom.
            16. Komisija taj žalbeni razlog smatra nedopuštenim, jer je žalitelj – isticanjem prvi put pred Sudom žalbenog razloga koji se odnosi na nepostojanje obrazloženja sporne odluke – želio izmijeniti predmet spora o kojem se raspravljalo pred Općim sudom. Prema mišljenju Komisije, činjenica da se razlog koji se temelji na nepostojanju obrazloženja odnosi na javni poredak, sucu omogućuje da ga ispita po službenoj dužnosti, ali ne znači i da je Opći sud, pod prijetnjom ukidanja svoje presude, po službenoj dužnosti dužan nadzirati sve aspekte obrazloženja odluke koji pred njime nisu istaknuti.
            17. Komisija ističe da dokazi koje iznosi žalitelj, odnosno financijska samostalnost društva kćeri potonjeg, činjenica da to društvo kći ima vlastitu lokalnu upravu, nepostojanje komunikacije između društva majke i njegova društva kćeri o poslovanju potonjeg i marginalni značaj djelatnosti na koju se odnosio zabranjeni sporazum kojim je počinjena povreda u prihodu društva majke, predstavljaju argumente koji su bili izneseni u okviru četvrtog razloga u tužbi za poništenje podnesenoj Općem sudu i da se pozivaju na očitu pogrešku u ocjeni koju je Komisija počinila u spornoj odluci, a ne na nepostojanje obrazloženja te odluke. Opći je sud odgovorio na te razloge kojima je cilj bio obaranje pretpostavke izvršavanja odlučujućeg utjecaja. Stoga mu u tom postupku u okviru ispitivanja tog tužbenog razloga nije bilo postavljeno pitanje obrazlaganja, nego materijalno pitanje.
            Ocjena Suda
            18. Prema sudskoj praksi Suda, obveza obrazlaganja akata Unije propisana člankom 296. stavkom 2. UFEU‑a, predstavlja bitan postupovni zahtjev koji se mora razlikovati od pitanja osnovanosti obrazloženja, koje se odnosi na materijalnu zakonitost osporenog akta (vidjeti presude Elf Aquitaine/Komisija, C‑521/09 P, EU:C:2011:620, t. 146. i navedenu sudsku praksu, kao i Gascogne Sack Deutschland/Komisija, C‑40/12 P, EU:C:2013:768, t. 46.).
            19. U ovom slučaju, žalitelj je pred Općim sudom osporavao ocjenu iz točke 578. sporne odluke, koja se odnosi na indicije iznesene da bi oborio pretpostavku izvršavanja odlučujućeg utjecaja. Žalitelj je tvrdio da Komisija nije imala pravo kad je odbila dokaze koje je iznio kako bi dokazao da nije izvršavao odlučujući utjecaj na poslovno ponašanje svojega društva kćeri, a da pritom ipak nije tvrdio da je ona u tom pogledu u spornoj odluci povrijedila svoju obvezu obrazlaganja.
            20. Valja primijetiti da je Opći sud, kao što to proizlazi iz točke 8. ove presude, nakon što je doslovno ponovio Komisijine ocjene navedene u uvodnoj izjavi 578. sporne odluke, u točkama 74. do 99. pobijane presude ispitao svaki pojedini argument društva Total koji se odnose na samostalno djelovanje njegova društva kćeri, i u točki 102. pobijane presude došao do zaključka da je Komisija s pravom smatrala da tužitelj nije uspio oboriti navedenu pretpostavku.
            21. Međutim, prvi dio drugog razloga temelji se u bitnome na istim argumentima kao što su oni koje je tužitelj pred Općim sudom iznio ne zato da bi osporio moguću povredu obveze obrazlaganja, nego navodnu pogrešnu primjenu pretpostavke o odlučujućem utjecaju. U žalbenom postupku, žalitelj međutim više ne kritizira osnovanost obrazloženja Općeg suda iz tih točaka pobijane presude, nego isključivo osporava pogrešku koja se tiče prava koju je taj sud počinio time što nije sankcionirao navodnu nedostatnost obrazloženja sporne odluke kada je riječ o odbijanju dokaza koje je predložio tužitelj a kojima je svrha obaranje pretpostavke o odlučujućem utjecaju.
            22. U navedenom se dijelu stoga u žalbenom postupku iznosi novi argument kojim se želi osporiti primjerenost obrazloženja sporne odluke glede primjene pretpostavke o odlučujućem utjecaju. Slijedi da se navedeni dio mora proglasiti nedopuštenim jer je nadležnost Suda u okviru žalbe u načelu ograničena na ocjenu pravnog rješenja koje je dano na temelju razloga raspravljenih pred prvostupanjskim sucima (vidjeti u tom smislu presudu Gascogne Sack Deutschland/Komisija, C‑40/12 P, EU:C:2013:768, t. 52.).
            23. Budući da je taj prvi dio drugog žalbenog razloga nedopušten, drugi dio tog razloga u kojem žalitelj tvrdi da je Opći sud zamijenio obrazloženje sporne odluke treba također odbaciti jer nužno podrazumijeva ispitivanje obrazloženja te odluke.
            24. Slijedom toga taj žalbeni razlog treba odbaciti u cijelosti.
            Prvi i treći žalbeni razlog
            Argumentacija stranaka
            25. Društvo Total tvrdi da je – s obzirom na odgovornost koja mu je pripisana i činjenicu da je osuđeno na solidarno plaćanje novčane kazne koja proizlazi samo iz odgovornosti njegova društva kćeri – Opći sud smanjivši iznos novčane kazne izrečene tom društvu kćeri a da pritom nije na jednak način postupio u odnosu na njegovo društvo majku, otežao kaznu izrečenu potonjem društvu. Imajući u vidu tu odgovornost koja je u potpunosti izvedenog karaktera, ono tvrdi da razlika između iznosa novčane kazne izrečene društvu majci i njegovu društvu kćeri, odnosno iznos od 2.704.158 eura, predstavlja novčanu kaznu koja nema nikakvog pravnog temelja. Usto, ta izmjena naravi njegove odgovornosti proizlazi iz pobijane presude, a da mu pritom niti u jednom trenutku tijekom postupka nije bila dana mogućnost da se o tome očituje, što predstavlja povredu njegovih prava na obranu.
            26. Prema mišljenju žalitelja, sporna situacija jednaka je situaciji povodom koje je donesena presuda Komisija/Tomkins (C‑286/11 P, EU:C:2013:29), kojom je Sud, nakon što je utvrdio da odgovornost društva majke isključivo proizlazi iz odgovornosti društva kćeri te da je s njome povezana i da stoga ovisi o odgovornosti potonjega, uskladio iznos novčane kazne izrečene društvu majci sa smanjenim iznosom novčane kazne izrečenim njegovu društvu kćeri. Međutim, kad je riječ o žalitelju, on se u ovom slučaju nalazi u situaciji društva majke čija odgovornost u potpunosti proizlazi iz odgovornosti svojega društva kćeri. Žalitelj tvrdi da je Opći sud, s obzirom na to da trajanje sudjelovanja u dotičnoj povredi koje je u odnosu na njega utvrđeno može biti samo jednako trajanju utvrđenom u odnosu na njegovo društvo kćer i da je smanjenje novčane kazne izrečene njegovu društvu kćeri isključivo posljedica smanjenja tog trajanja u dijelu koji se odnosi samo na to društvo, trebao primijeniti svoju ovlast preinake, jednako kao što je to bio slučaj u presudi Komisija/Tomkins (C‑286/11 P, EU:C:2013:29), i prilagoditi iznos novčane kazne utvrđene društvu majci ovisno o iznosu novčane kazne koja je konačno izrečena njegovu društvu kćeri.
            27. Društvo Total dodaje da je sud u istom sastavu istoga dana donio i pobijanu presudu i presudu Total Raffinage Marketing/Komisija (T‑566/08, EU:T:2013:423), tako da je Opći sud donijevši odluku o tome da ne preinači novčanu kaznu izrečenu žalitelju povrijedio načelo nediskriminacije između dvaju predmeta koji se odnose na iste činjenice i na dva subjekta jednog te istog poduzetnika. Usto, sud Unije ovlašten je izmijeniti iznos novčane kazne u okviru svoje ovlasti preinake. S druge strane, on nije ovlašten mijenjati solidaran i jedinstven karakter odgovornosti i novčane kazne koja iz nje proizlazi u pogledu subjekata koji čine jednog te istog poduzetnika, kad odgovornost društva majke isključivo ovisi o odgovornosti njegova društva kćeri. Stoga je Opći sud, izmijenivši solidaran i jedinstven karakter odgovornosti društva Total i njegova društva kćeri i, slijedom toga, njima izrečene novčane kazne, počinio pogrešku koja se tiče prava.
            28. Komisija smatra da žaliteljeva argumentacija nije osnovana, jer se temelji na pogrešnoj pretpostavci da je Opći sud, odbivši tužiteljevu tužbu, povećao odgovornost potonjega. Međutim, odbivši tu tužbu, Opći je sud ostavio netaknutima žaliteljevu odgovornost i iznos novčane kazne u cijelosti. Činjenica da je Opći sud smanjio iznos novčane kazne izrečene društvu kćeri nije imala nikakav učinak na opseg žaliteljeve odgovornosti, koji je ostao dužan platiti cjelokupan iznos novčane kazne.
            29. Komisija navodi da sama činjenica da je društvo Total, u odnosu na dio novčane kazne, postalo jedini dužnik prema Komisiji, ne predstavlja izmjenu novčane kazne koja mu je bila izrečena već samo neizbježnu posljedicu odluke koju je Opći sud donio u presudi Total Raffinage Marketing/Komisija (T‑566/08, EU:T:2013:423) da smanji iznos novčane kazne izrečene njegovu sudužniku. Općenito govoreći, situacija društva majke koje je solidarno osuđeno sa svojim društvom kćeri ne može se razlikovati od situacije drugih pravnih subjekata koji su bili solidarno odgovorni i koji su sudužnici za plaćanje izrečene novčane kazne. U slučajevima kad je naloženo solidarno plaćanje novčane kazne, smanjenje njezina iznosa jednom od sudužnika neizbježno dovodi do toga da je drugi sudužnik jedini odgovoran za iznos koji odgovara tom smanjenju.
            30. Komisija smatra da je društvu majci i njegovu društvu kćeri uvijek dopušteno zajedno podnijeti jednu tužbu protiv odluke kojom im je izrečena novčana kazna. Kad društvo majka izabere zahtijevati poništenje i izmjenu svoje novčane kazne vlastitom tužbom, ishod te tužbe ovisi o argumentima koji su izneseni u tu svrhu, a ne o mogućim argumentima koje je iznijelo društvo kći u usporedno podnesenoj tužbi. U svakom slučaju, uvjeti koje je Sud utvrdio u presudi Komisija/Tomkins (C‑286/11 P, EU:C:2013:29) a koji se odnose na „istovjetnost predmeta“ tužbi koje su usporedno podnijela društva majke i njihova društva kćeri u ovom slučaju nisu ispunjeni. Iako je točno da su i Total i njegovo društvo kći pred Općim sudom kritizirali Komisijinu ocjenu trajanja sudjelovanja u povredi, Opći je sud ipak smanjio novčanu kaznu izrečenu društvu kćeri na temelju argumenata koje je iznijelo to društvo, a ne društvo majka.
            Ocjena Suda
            31. Svojim prvim i trećim žalbenim razlogom, žalitelj osporava činjenicu da Opći sud u pobijanoj presudi nije uzeo u obzir presudu Total Raffinage Marketing/Commission (T‑566/08, EU:T:2013:423) kojom je novčana kazna izrečena društvu Total France smanjena na 125.459.842 eura. Tvrdi da je Opći sud, sukladno sudskoj praksi Suda koja proizlazi iz presude Komisija/Tomkins (C‑286/11 P, EU:C:2013:29) bio dužan na jednak način smanjiti navedenu novčanu kaznu u odnosu na društvo Total.
            32. Pravo tržišnog natjecanja Unije odnosi se na djelatnosti poduzetnika. Autori Ugovora izabrali su upotrebu pojma „poduzetnika“ kako bi označili počinitelja povrede prava tržišnog natjecanja kojeg se može kazniti primjenom članaka 101. i 102. UFEU‑a, a ne nekih drugih pojmova poput pojma „društva“ ili „pravne osobe“ koji se koristi u članku 54. UFEU‑a (vidjeti presudu Komisija i dr./Siemens Österreich i dr., C‑231/11 P do C‑233/11 P, EU:C:2014:256, t. 41. i 42. i navedenu sudsku praksu).
            33. Pojam poduzetnika označava svakog subjekta koji obavlja gospodarsku djelatnost, neovisno o pravnom statusu tog subjekta i njegovu načinu financiranja. Taj pojam valja razumjeti na način da on označava gospodarsku cjelinu, iako u pravnom smislu tu cjelinu čini više fizičkih ili pravnih osoba. Ako jedan takav gospodarski subjekt povrijedi pravila tržišnog natjecanja, taj subjekt prema načelu osobne odgovornosti odgovara za tu povredu (vidjeti presudu Komisija i dr./Siemens Österreich i dr., C‑231/11 P do C‑233/11 P, EU:C:2014:256, t. 43. i 44. i navedenu sudsku praksu).
            34. U tom smislu u određenim okolnostima pravna osoba koja nije počinitelj povrede prava tržišnog natjecanja ipak može biti kažnjena zbog protupravnog ponašanja druge pravne osobe, ako su obje te osobe dio istog gospodarskog subjekta i time tvore poduzetnika koji je povrijedio članak 101. UFEU‑a (vidjeti presudu Komisija i dr./Siemens Österreich i dr., C‑231/11 P à C‑233/11 P, EU:C:2014:256, t. 45).
            35. Stoga se ponašanje društva kćeri može pripisati društvu majci ako potonje stvarno izvršava odlučujući utjecaj na ponašanje tog društva kćeri (vidjeti u tom smislu presudu Akzo Nobel i dr./Komisija, C‑97/08 P, EU:C:2009:536, t. 58. i 59. i navedenu sudsku praksu).
            36. U slučaju kada društvo majka drži 100 % kapitala svojeg društva kćeri postoji oboriva pretpostavka prema kojoj društvo majka stvarno izvršava odlučujući utjecaj na ponašanje svojeg društva kćeri (vidjeti presudu Akzo Nobel i dr./Komisija, C‑97/08 P, EU:C:2009:536, t. 60 i navedenu sudsku praksu).
            37. U ovom slučaju, Komisija je pripisala odgovornost društva Total France društvu Total i solidarno im izrekla novčanu kaznu od 128.163.000 eura. Kao što je to navedeno u točki 10. ove presude, Opći je sud svojom presudom Total Raffinage Marketing/Commission (T‑566/08, EU:T:2013:423) smanjio novčanu kaznu izrečenu društvu kćeri Total France na 125.459.842 eura.
            38. Sud je presudio da u situaciji u kojoj odgovornost društva majke isključivo proizlazi iz odgovornosti njegova društva kćeri i u kojoj niti jedan drugi čimbenik ne karakterizira individualno ponašanje koje se stavlja na teret društvu majci, odgovornost tog društva majke ne može premašiti odgovornost njegova društva kćeri (vidjeti u tom smislu presudu Komisija/Tomkins, C‑286/11 P, EU:C:2013:29, t. 37., 39., 43. i 49.).
            39. Kako bi sudovi Unije primijenili načela koja proizlaze iz te sudske prakse moraju biti ispunjene određene postupovne pretpostavke, među ostalim i ta da društvo kći i društvo majka usporedno podnesu tužbe koje imaju isti predmet (vidjeti presudu Komisija/Tomkins, C‑286/11 P, EU:C:2013:29, t. 49.). Sud je pojasnio da pojam „isti predmet“ ne znači da moraju postojati istovjetnost opsega tužbi tih društava i argumenata na koje se ona pozivaju (vidjeti presudu Komisija/Tomkins, C‑286/11 P, EU:C:2013:29, t. 43.).
            40. Valja utvrditi da su te pretpostavke u ovom slučaju bile ispunjene. Naime, poput predmetnog društva majke i društva kćeri u slučaju povodom kojeg je donesena presuda Komisija/Tomkins (C‑286/11 P, EU:C:2013:29), i društva Total i Total France podnijela su tužbu protiv sporne odluke i te su tužbe imale isti predmet, u dijelu u kojem su se odnosile na trajanje povrede.
            41. Iako je Sud u presudi Komisija/Tomkins (C‑286/11 P, EU:C:2013:29) odlučio samo o mogućnosti da se u okviru tužbe koju je podnijelo društvo majka čija odgovornost u potpunosti proizlazi iz odgovornosti njegova društva kćeri uzme u obzir i ishod tužbe koju je potonje podnijelo, iz sudske prakse Suda, a osobito iz presude Areva i dr./Komisija (C‑247/11 P i C‑253/11 P, EU:C:2014:257, t. 136. do 138.) ipak proizlazi da kad su ispunjene postupovne pretpostavke navedene u prethodnim točkama, društvo majka čija odgovornost u potpunosti proizlazi iz odgovornosti njegova društva kćeri treba načelno imati koristi od mogućeg smanjenja odgovornosti svojega društva kćeri koja mu je bila pripisana.
            42. Slijedom toga, Opći je sud počinio pogrešku koja se tiče prava ne vodeći računa o ishodu presude Total Raffinage Marketing/Commission (T‑566/08, EU:T:2013:423).
            43. Iz toga slijedi da su prvi i treći žalbeni razlog osnovani.
            44. Slijedom toga treba ukinuti pobijanu presudu jer Opći sud nije uskladio iznos novčane kazne izrečene društvu Total s iznosom novčane kazne izrečene društvu Total France.
            45. U tim okolnostima i slijedom presude donesene tog istoga dana u predmetu Total Marketing Services/Komisija (C‑634/13 P, EU:C:2015), nije potrebno ispitati četvrti, peti i šesti podredno istaknut žalbeni razlog.
            46. U skladu s člankom 61. stavkom 1. drugom rečenicom Statuta Suda Europske unije, ako je žalba osnovana, Sud može, u slučaju ukidanja odluke Općeg suda, konačno odlučiti o sporu ako stanje postupka to dopušta. To je slučaj u ovom predmetu.
            47. Na temelju razmatranja iz točaka 38. do 44. ove presude, iznos novčane kazne izrečene društvu Total treba smanjiti na razinu novčane kazne izrečene njegovu društvu kćeri Total France, kako je to određeno u točki 1. izreke presude Total Raffinage Marketing/Komisija (T‑566/08, EU:T:2013:423).
            48. Stoga iznos novčane kazne koja je društvu Total izrečena solidarno s društvom Total France u članku 2. sporne odluke valja odrediti u iznosu od 125.459.842 eura.
            Troškovi
            49. U skladu s člankom 184. stavkom 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana ili kad je osnovana i Sud sâm konačno odluči o sporu, Sud odlučuje o troškovima.
            50. U skladu s člankom 138. stavkom 1. istog poslovnika koji se na temelju članka 184. stavka 1. tog poslovnika primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Članak 138. stavak 3. tog poslovnika usto propisuje da ako stranke djelomično uspiju u svojim zahtjevima, svaka stranka snosi vlastite troškove. Međutim, ako se to čini opravdanim u danim okolnostima, Sud može odlučiti da, osim vlastitih troškova, jedna stranka snosi i dio troškova druge stranke.
            51. U tom smislu, uzimajući u obzir okolnosti slučaja, valja odlučiti da će Total snositi tri četvrtine troškova Komisije i vlastite troškove nastale u okviru žalbe i postupka pred Općim sudom, a da će Komisija snositi jednu četvrtinu vlastitih troškova i troškova društva Total povezanih s ta dva postupka.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) proglašava i presuđuje:
            1. Ukida se presuda Općeg suda Europske unije Total/Komisija (T‑548/08, EU:T:2013:434) jer njome nije usklađen iznos novčane kazne izrečene društvu Total SA sa iznosom izrečenim društvu Total Raffinage Marketing SA presudom Total Raffinage Marketing/Komisija (T‑566/08, EU:T:2013:423).
            2. U preostalom dijelu žalba se odbija.
            3. Iznos novčane kazne solidarno izrečene društvu Total SA s društvom Total Raffinage Marketing SA u članku 2. Odluke Komisije C (2008) 5476 final  od 1. listopada 2008. o postupku primjene članka [81. UEZ‑a] i članka 53. Sporazuma o EGP‑u (predmet COMP/39.181 — Vosak za svijeće), određuje se u iznosu od 125.459.842 eura.
            4. Total SA snosit će tri četvrtine troškova Europske komisije i vlastitih troškova povezanih s ovom žalbom i prvostupanjskim postupkom.
            5. Europska komisija snosit će jednu četvrtinu vlastitih troškova i troškova društva Total SA povezanih s ovom žalbom i prvostupanjskim postupkom.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 2012. listopad 25.#Déborah Prete protiv Office national de l'emploi.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Cour de cassation.#Predmet C-367/11.


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 9. prosinca 2015.#Staatssecretaris van Financiën protiv Fiscale Eenheid X NV cs.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Hoge Raad der Nederlanden.#Zahtjev za prethodnu odluku – Šesta direktiva o PDV-u – Izuzeća – Članak 13. dio B točka (d) točka 6. – Posebni investicijski fondovi – Pojam – Ulaganja u nekretnine – Upravljanje posebnim investicijskim fondovima – Pojam – Stvarno gospodarenje nekretninom.#Predmet C-595/13.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      9. prosinca 2015. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Šesta direktiva o PDV‑u — Izuzeća — Članak 13. dio B točka (d) točka 6. — Posebni investicijski fondovi — Pojam — Ulaganja u nekretnine — Upravljanje investicijskim fondovima — Pojam — Stvarno gospodarenje nekretninom“
      U predmetu C‑595/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske), odlukom od 1. studenoga 2013., koju je Sud zaprimio 21. studenoga 2013., u postupku

         Staatssecretaris van Financiën

      protiv

         Fiscale Eenheid X NV cs,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik četvrtog vijeća, u svojstvu predsjednika petog vijeća, D. Šváby, A. Rosas (izvjestitelj), E. Juhász i C. Vajda, suci,
      nezavisni odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 4. ožujka 2015.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Fiscale Eenheid X NV cs, T. Scheer, advocaat, K. Bruins i M. Morawski, adviseurs,

               —

               za nizozemsku vladu, M. Bulterman, B. Koopman i H. Stergiou, u svojstvu agenata,

               —

               za švedsku vladu, A. Falk, C. Meyer‑Seitz i L. Swedenborg, u svojstvu agenata,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, L. Christie, u svojstvu agenta, uz asistenciju R. Hilla, barristera,

               —

               za Europsku komisiju, W. Roels i C. Soulay, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 20. svibnja 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 13. dijela B točke (d) točke 6. Šeste direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet – zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena osnovica za razrezivanje (SL L 145, str. 1.), kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 91/680/EEZ od 16. prosinca 1991. (SL L 376, str. 1., u daljnjem tekstu: Šesta direktiva).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Staatssecretaris van Financiën (Državni tajnik za financije) i društva Fiscale Eenheid X NV cs (u daljnjem tekstu: X) u vezi s rješenjem o ponovnom razrezivanju poreza na dodanu vrijednost (PDV) za to društvo u odnosu na 1996.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Propisi o PDV‑u

               3

               U skladu s člankom 2. točkom 1. Šeste direktive, PDV‑u, među ostalim, podliježe „isporuka usluga uz naknadu na teritoriju države koju obavlja porezni obveznik koji djeluje kao takav“. [neslužbeni prijevod]

               4

               U skladu s člankom 4. stavkom 4. drugim podstavkom Šeste direktive, „sve države članice mogu smatrati kao jedinstvenog poreznog obveznika sve osobe koje imaju poslovni nastan na teritoriju te države članice koje, iako pravno samostalne, su međusobno usko povezane financijskim, gospodarskim i organizacijskim vezama.“ [neslužbeni prijevod]

               5

               Članak 13. dio B točka (d) točka 6. Šeste direktive glasi:
               „Bez dovođenja u pitanje ostalih odredaba Zajednice, države članice obvezne su izuzeti, u skladu s uvjetima koje utvrđuju u svrhu osiguranja pravilne i izravne primjene dolje predviđenih izuzeća i sprečavanja eventualne utaje, izbjegavanja ili zloporabe:
               [...]

                        (d)

                        sljedeće transakcije:
                        [...]

                                 6.

                                 upravljanje posebnim investicijskim fondovima u skladu s definicijom država članica“. [neslužbeni prijevod]

               6

               Članak 13. dio B točka (d) točka 6. Šeste direktive u biti ima isti sadržaj kao članak 135. stavak 1. točka (g) Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.), koja je stavila izvan snage i zamijenila Šestu direktivu s učinkom od 1. siječnja 2007.

         Propisi o nadzoru fondova

               7

               Direktiva Vijeća 85/611/EEZ od 20. prosinca 1985. o usklađivanju zakona i drugih propisa o subjektima za zajednička ulaganja u prenosive vrijednosne papire (UCITS) (SL L 375, str. 3., u daljnjem tekstu: Direktiva UCITS), u prvoj i drugoj uvodnoj izjavi navodi:
               „Zakonodavstva država članica u području subjekata za zajednička ulaganja znatno se međusobno razlikuju, posebno u pogledu obveza i nadzora kojima ti subjekti podliježu; te razlike narušavaju uvjete tržišnog natjecanja među tim subjektima i ne jamče primjerenu zaštitu imatelja udjela;
               Nacionalna prava koja se odnose na subjekte za zajednička ulaganja potrebno je uskladiti radi ujednačivanja uvjeta tržišnog natjecanja između tih subjekata na razini Zajednice, istovremeno osiguravajući učinkovitiju i ujednačeniju zaštitu imatelja udjela; takvo usklađivanje olakšat će subjektima za zajednička ulaganja sa sjedištem u jednoj državi članici trgovanje svojim udjelima u drugim državama članicama.“ [neslužbeni prijevod]

               8

               Područje primjene Direktive UCITS određeno je šestom uvodnom izjavom na sljedeći način:
               „Usklađivanje zakona država članica trebalo bi ograničiti na one subjekte za zajednička ulaganja koji nisu zatvorenog tipa, a koji promiču prodaju svojih udjela javnosti u Zajednici i čiji je jedini cilj ulaganje u vrijednosne papire […]; uređenje subjekata za zajednička ulaganja koji nisu obuhvaćeni ovom Direktivom nameće razne probleme koji se moraju riješiti različitim odredbama; stoga bi takvi subjekti trebali biti predmet kasnijeg usklađivanja; […]“. [neslužbeni prijevod]

               9

               Direktiva UCITS, u verziji izmijenjenoj Direktivom 2001/108/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 21. siječnja 2001. (SL L 41, str. 35.) koja nije bila mjerodavna u vrijeme kada su se dogodile činjenice glavnog postupka, u članku 1. stavcima 1. i 2. propisuje:
               „1.   Države članice dužne su primijeniti ovu Direktivu na subjekte za zajednička ulaganja u prenosive vrijednosne papire (UCITS) sa sjedištem na njihovu teritoriju.
               2.   Za potrebe ove Direktive, i podložno članku 2., UCITS označuje subjekt:

                        —

                        čiji je jedini cilj zajedničko ulaganje sredstava, prikupljenih od javnosti, u prenosive vrijednosne papire i/ili u drugu likvidnu financijsku imovinu, navedenu u članku 19. stavku 1., te koji posluje prema načelu razdiobe rizika, i

                        —

                        čiji se udjeli, na zahtjev imatelja udjela, otkupljuju ili isplaćuju, izravno ili neizravno, iz imovine tog subjekta. Radnje koje UCITS poduzima kako bi osigurao da se tržišna vrijednost njegovih udjela ne razlikuje značajno od njihove neto vrijednosti imovine smatraju se ekvivalentnima takvom otkupu ili isplati.“ [neslužbeni prijevod]

               10

               U skladu s člankom 5. stavkom 2. drugim podstavkom Direktive UCITS, u verziji izmijenjenoj Direktivom 2001/107/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 21. siječnja 2002. (SL L 41, str. 20.), koja nije bila mjerodavna u vrijeme kada su nastale činjenice glavnog postupka, „Djelatnosti upravljanja investicijskim fondovima i društvima za ulaganje uključuju, za potrebe ove Direktive, poslove primjerice navedene u Prilogu II.“

               11

               U prilogu II. navode se sljedeće točke u sklopu „poslova uključenih u djelatnost upravljanja zajedničkim portfeljem“

                        „–

                        upravljanje portfeljem,

                        –

                        administrativni poslovi:

                                 (a)

                                 pravne i računovodstvene usluge u okviru upravljanja fondom;

                                 (b)

                                 upiti klijenata;

                                 (c)

                                 vrednovanje i utvrđivanje cijena (uključujući povrate poreza);

                                 (d)

                                 praćenje usklađenosti s propisima;

                                 (e)

                                 vođenje registra imatelja udjela;

                                 (f)

                                 raspodjela dobiti;

                                 (g)

                                 izdavanje i isplata udjela;

                                 (h)

                                 namira ugovornih obveza (uključujući izdavanje potvrda);

                                 (i)

                                 vođenje evidencije.

                        –

                        trgovanje.“ [neslužbeni prijevod]

               12

               Nadzor nad fondovima pojačan je donošenjem Direktive 2011/61/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 8. lipnja 2011. o upraviteljima alternativnih investicijskih fondova i o izmjeni direktiva 2003/41/EZ i 2009/65/EZ te uredbi (EZ) br. 1060/2009 i (EU) br. 1095/2010 (SL L 174, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 6., str. 47.), ali ona ipak nije mjerodavna za činjenice glavnog postupka. Iz uvodnih izjava 34. i 58. te direktive proizlazi da se ona primjenjuje i na nekretninske fondove.

         Nizozemsko pravo

               13

               U skladu s člankom 7. stavkom 4. Zakona o porezu na promet iz 1968. (Wet op de omzetbelasting 1968), u verziji mjerodavnoj za glavni postupak (u daljnjem tekstu: Zakon o PDV‑u): „fizičke osobe i subjekti u smislu Općeg poreznog zakona [Algemene wet inzake rijksbelastingen] koji su poduzetnici u smislu ovoga članka i imaju prebivalište ili sjedište u Nizozemskoj ili ondje imaju stalnu poslovnu jedinicu i međusobno su toliko povezani financijskim, organizacijskim i gospodarskim vezama da čine jednu cjelinu, [...] na zahtjev jednog ili nekoliko tih fizičkih osoba ili subjekata ili bez tog zahtjeva, smatraju se na temelju odluke inspektora protiv koje je dopuštena žalba jedinstvenim poduzetnikom od prvog dana sljedećeg mjeseca nakon mjeseca u kojem je inspektor donio tu odluku. Detaljna pravila o zasnivanju, izmjeni i prestanku porezne cjeline mogu se propisati uredbom ministarstva.“

               14

               Članak 11. stavak 1. točka i. podtočka 3. Zakona o PDV‑u u biti određuje da je od poreza na promet izuzeto upravljanje imovinom koju su u svrhu zajedničkog ulaganja prikupili investicijski fondovi i društva za investicije.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               15

               X je porezni subjekt u smislu članka 7. stavka 4. Zakona o PDV‑u odnosno porezni obveznik iz članka 4. stavka 4. Šeste direktive.

               16

               A Beheer NV (u daljnjem tekstu: A) pripada tom poreznom subjektu.

               17

               A je 1996. s trima društvima sa sjedištem u Nizozemskoj sklopio ugovore o pružanju različitih usluga. Ta društva ne pripadaju X‑u. Njihovi osnivači su nekoliko mirovinskih fondova. Nakon što su osnovana, ta društva su izdala udjele i potvrde o udjelima koji su ustupljeni trećima. Navedena se društva bave pridobivanjem imatelja udjela odnosno imatelja potvrda te kupnjom, prodajom i gospodarenjem nekretninama. Ista društva nemaju zaposlenika. Dioničari prema tim društvima imaju pravo na isplatu prinosa u obliku dividendi.

               18

               Iz tih ugovora proizlazi da je A za ta ista društva uz naplatu obavljao sljedeće djelatnosti:

                        (a)

                        sve zadaće koje za njega proizlaze iz svojstva direktora nalogodavca;

                        (b)

                        sve izvršne djelatnosti koje nalogodavac mora izvršavati u skladu sa zakonskim propisima, statutima, uredbama i upravnim odlukama;

                        (c)

                        upravljanje imovinom nalogodavca, kako je opisano u prilogu I. tim ugovorima;

                        (d)

                        financijsko izvještavanje, automatska obrada podataka i interna računovodstvena revizija;

                        (e)

                        raspolaganja imovinom nalogodavca, uključujući stjecanje i prodaju nekretnina, i

                        (f)

                        pridobivanje imatelja udjela odnosno imatelja potvrda.

               19

               Prilog I. koji se spominje u točki (c) gore određuje:
               „Pružanje usluga u području upravljanja [...] uključuje:

                        A.

                        Upravljanje nekretninama:

                                 1.

                                 obavljanje nadzora nad nekretninom i njezinom uporabom te održavanje komunikacije sa zakupnicima/najmoprimcima u tu svrhu;

                                 2.

                                 angažiranje agenata za nekretnine za račun nalogodavca u slučaju nepopunjenosti nekretnine; procjena kvalitete zakupnika/najmoprimaca;

                                 3.

                                 pregled ispražnjenih nekretnina i sastavljanje zapisnika o primopredaji;

                                 4.

                                 naplata zakupnine/najamnine [...] i upravljanje poslova s dužnicima; obrada subvencija za stanovanje;

                                 5.

                                 izrada proračuna za veće radove održavanja kao i povjeravanje provedbe, tehnička procjena i nadzor nad provedbom tih radova [...];

                                 6.

                                 povjeravanje provedbe manjih radova održavanja i nadzor nad provedbom;

                                 7.

                                 povjeravanje isporuke povezanih proizvoda i usluga; kontrola kvalitete proizvoda i usluga kao i ispostavljanje računa zakupnicima/najmoprimcima;

                                 8.

                                 administrativni poslovi u vezi s prethodnim točkama, i

                                 9.

                                 svakodnevni pravni poslovi; provedba povišenja zakupnine/najamnine i produženje ugovora o zakupu/najmu.

                  [...]“

               20

               Sve zadaće koje su A‑u povjerene predmetnim ugovorima A izvršava sam ili ih povjerava trećima koji ih obavljaju za njegov račun i za koje on odgovara. Za sve te zadaće A je od svakog dotičnog društva u glavnom postupku primio naknadu u iznosu od 8% teorijske godišnje zakupnine/najamnine za nekretnine koje pripadaju dotičnom društvu.

               21

               X nije platio PDV na naknade koje su primila ta tri društva za poslove s nekretninama jer je smatrao da se na poslove koje on obavlja sam ili ih povjeri trećima za koje odgovara primjenjuje izuzeće predviđeno člankom 11. stavkom 1. točkom i. podtočkom 3. Zakona o PDV‑u.

               22

               Inspektor nacionalne porezne uprave smatrao je da se to izuzeće primjenjuje samo na djelatnosti iz točaka (e) i (f) predmetnih ugovora o upravljanju, to jest na stjecanje i kupnju nekretnina kao i na pridobivanje imatelja udjela odnosno imatelja potvrda. Zato je protiv X‑a donio rješenje o ponovnom razrezivanju poreza u odnosu na PDV za razdoblje od 1. siječnja do 31. prosinca 1996.

               23

               Povodom prigovora protiv tog rješenja Inspektor nacionalne porezne uprave smanjio je iznos ponovnog razrezivanja poreza, iako je i dalje smatrao da se na dio usluga koje je pružio A ne primjenjuje izuzeće. Smatrajući da je to smanjenje nedovoljno, X je protiv odluke Inspektora nacionalne porezne uprave podnio tužbu pred Rechtbank Breda (prvostupanjski sud Breda). Taj sud je usvojio tužbu i poništio navedenu odluku te je odredio znatno veće smanjenje porezne obveze.

               24

               Inspektor nacionalne porezne uprave zatim je uložio žalbu protiv presude Rechtbank Breda (prvostupanjski sud Breda) pred Gerechtshof te ‘s Hertogenbosch (žalbeni sud ‘s Hertogenbosch), koji je potvrdio prvostupanjsku odluku.

               25

               Državni tajnik za financije izjavio je protiv presude Gerechtshof te ‘s Hertogenbosch (žalbeni sud ‘s Hertogenbosch) reviziju (beroep in cassatie) pred Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske). U svom mišljenju, nezavisni odvjetnik (advocaat‑generaal) pri Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske) predložio je tom sudu da odbije žalbu kao neosnovanu.

               26

               Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske) dvoji oko toga treba li smatrati da su društva za investicije ‐ poput predmetnih društava u kojima je nekoliko ulagača prikupilo kapital radi kupnje, posjedovanja, upravljanja i prodaje nekretnina sa svrhom stjecanja dobiti koja će se kao dividenda raspodijeliti svim imateljima udjela, a potonji ostvaruju prednost i povećanjem vrijednosti njihova udjela ‐ „posebni investicijski fondovi“ u smislu članka 13. dijela B točke (d) točke 6. Šeste direktive. Isti sud se posebno pita protivi li se primjeni te odredbe činjenica da se imovina fonda ulaže u nekretnine.

               27

               Ako se predmetna društva ne mogu smatrati „posebnim investicijskim fondovima“ u smislu članka 13. dijela B točke (d) točke 6. Šeste direktive, Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske) postavlja pitanje je li stvarno gospodarenje nekretninama ‐ koje obuhvaća sve što je u vezi s davanjem u zakup/najam nekretnina i njihovim održavanjem, a navedena društva su to povjerila trećoj osobi, to jest A‑u – djelatnost „upravljanja“ u smislu te odredbe.

               28

               U tim je okolnostima Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 13. dio B točku (d) točku 6. Šeste direktive tumačiti na način da se društvo, koje je više od jednog ulagatelja osnovalo s jedinim ciljem da prikupljenu imovinu ulaže u nekretnine, može smatrati posebnim investicijskim fondom u smislu te odredbe?

                        2.

                        Ako je odgovor na prvo pitanje potvrdan: treba li članak 13. dio B točku (d) točku 6. Šeste direktive tumačiti na način da je pojmom ,upravljanje' obuhvaćeno i stvarno gospodarenje nekretninama društva koje je društvo prenijelo na treću osobu?“

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje u pogledu pojma
         „posebni investicijski fondovi
         “

               29

               Prvim pitanjem, kako proizlazi iz odluke o upućivanju zahtjeva, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 13. dio B točku (d) točku 6. Šeste direktive tumačiti na način da se „posebnim investicijskim fondovima“ u smislu te odredbe mogu smatrati društva za investicije, poput društava u glavnom postupku, u kojima je nekoliko ulagača prikupilo kapital radi kupnje, posjedovanja, upravljanja i prodaje nekretnina sa svrhom stjecanja dobiti koja će se kao dividenda raspodijeliti svim imateljima udjela, a potonji ostvaruju prednost i povećanjem vrijednosti njihova udjela.

               30

               Valja odmah podsjetiti na to da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, ako izuzeća osobito predviđena u članku 13. dijelu B točki (d) točki 6. Šeste direktive predstavljaju samostalne pojmove prava Europske unije kojima se načelno mora dati zajednička definicija s ciljem izbjegavanja različitosti u primjeni sustava PDV‑a od jedne države članice do druge, na način da im države članice ne mogu izmijeniti sadržaj, to međutim nije slučaj kada im zakonodavac povjeri zadaću definiranja određenih uvjeta izuzeća (vidjeti u tom smislu presude Abbey National, C‑169/04, EU:C:2006:289, t. 38. i 39.; JP Morgan Fleming Claverhouse Investment Trust i The Association of Investment Trust Companies, C‑363/05, EU:C:2007:391, t. 19. i 20.; Wheels Common Investment Fund Trustees i dr., C‑424/11, EU:C:2013:144, t. 16., kao i ATP PensionService, C‑464/12, EU:C:2014:139, t. 40.).

               31

               Međutim, članak 13. dio B točka (d) točka 6. Šeste direktive upućuje na ovlast država članica da definiraju pojam „posebni investicijski fondovi“ (vidjeti presude Wheels Common Investment Fund Trustees i dr., C‑424/11, EU:C:2013:144, t. 16., kao i ATP PensionService, C‑464/12, EU:C:2014:139, t. 40.).

               32

               Ta ovlast definiranja koja je tako dodijeljena državama članicama ipak je ograničena time što je zabranjeno narušavati formulaciju izuzeća kojom se koristi zakonodavac Unije. Država članica osobito ne može, a da ne negira samu formulaciju „posebni investicijski fondovi“, između posebnih investicijskih fondova odabrati one koji imaju pravo na izuzeće i one koji nemaju to pravo. Spomenuta odredba joj stoga daje samo ovlast da u svojem unutarnjem pravu definira fondove koji odgovaraju pojmu „posebni investicijski fondovi“ (vidjeti u tom smislu presude JP Morgan Fleming Claverhouse Investment Trust i The Association of Investment Trust Companies, C‑363/05, EU:C:2007:391, t. 41. do 43.; Wheels Common Investment Fund Trustees i dr., C‑424/11, EU:C:2013:144, t. 17., kao i ATP PensionService, C‑464/12, EU:C:2014:139, t. 41.).

               33

               Ovlast definiranja pojma „posebni investicijski fondovi“, koja je priznata državama članicama, mora također poštovati ciljeve Šeste direktive kao i načelo porezne neutralnosti koje podrazumijeva zajednički sustav PDV‑a (vidjeti u tom smislu presude JP Morgan Fleming Claverhouse Investment Trust i The Association of Investment Trust Companies, C‑363/05, EU:C:2007:391, t. 22. i 43.; Wheels Common Investment Fund Trustees i dr., C‑424/11, EU:C:2013:144, t. 18., kao i ATP PensionService, C‑464/12, EU:C:2014:139, t. 42.).

               34

               U tom pogledu, valja primijetiti to da je cilj izuzimanja transakcija vezanih uz upravljanje posebnim investicijskim fondovima osobito olakšavanje ulaganja u vrijednosne papire ulagačima putem subjekata za ulaganje, isključujući troškove PDV‑a i, stoga, osiguravajući neutralnost zajedničkog sustava PDV‑a što se tiče izbora između izravnog ulaganja u vrijednosne papire i onoga koji se odvija putem posredničkih subjekata za zajednička ulaganja (vidjeti presude JP Morgan Fleming Claverhouse Investment Trust i The Association of Investment Trust Companies, C‑363/05, EU:C:2007:391, t. 45.; Wheels Common Investment Fund Trustees i dr., C‑424/11, EU:C:2013:144, t. 19., kao i ATP PensionService, C‑464/12, EU:C:2014:139, t. 43.).

               35

               Stoga radi primjene Šeste direktive valja odrediti može li se smatrati da su društva sa značajkama poput onih koje imaju društva o kojima je riječ u glavnom postupku ‐ a koja je osnovalo nekoliko ulagača s isključivim ciljem ulaganja prikupljene imovine u nekretnine ‐ „posebni investicijski fond“ u smislu članka 13. dijela B točke (d) točke 6. te direktive.

               36

               Valja podsjetiti na to da fondovi koji su subjekti za zajednička ulaganja u prenosive vrijednosne papire u smislu Direktive UCITS jesu posebni investicijski fondovi (vidjeti u tom smislu osobito presude Deutsche Bank, C‑44/11, EU:C:2012:484, t. 32.; Wheels Common Investment Fund Trustees i dr., C‑424/11, EU:C:2013:144, t. 23., kao i ATP PensionService, C‑464/12, EU:C:2014:139, t. 46.). Kako proizlazi iz članka 1. stavka 2. te direktive, subjekti za zajednička ulaganja u prenosive vrijednosne papire jesu subjekti kojima je jedini cilj zajedničko ulaganje sredstava, prikupljenih od javnosti, u prenosive vrijednosne papire i koji posluju prema načelu razdiobe rizika, a udjeli u njemu se, na zahtjev imatelja udjela, otkupljuju ili isplaćuju, izravno ili neizravno, iz imovine tog subjekta.

               37

               Osim toga, investicijskim fondovima također se trebaju smatrati fondovi koji, premda nisu subjekti za zajednička ulaganja u smislu Direktive UCITS, imaju obilježja koja su istovjetna onima koja imaju potonji i stoga izvršavaju iste transakcije ili barem imaju dovoljno usporedivih obilježja koja ih dovode u odnos tržišnog natjecanja s njima (vidjeti u tom smislu presude Abbey National, C‑169/04, EU:C:2006:289, t. 53. do 56.; JP Morgan Fleming Claverhouse Investment Trust i The Association of Investment Trust Companies, C‑363/05, EU:C:2007:391, t. 48. do 51.; Wheels Common Investment Fund Trustees i dr., C‑424/11, EU:C:2013:144, t. 24., kao i ATP PensionService, C‑464/12, EU:C:2014:139, t. 47.).

               38

               Međutim, valja utvrditi da se društva poput onih u glavnom postupku ‐ koja je osnovalo nekoliko ulagača s isključivim ciljem ulaganja prikupljene imovine u nekretnine – ne mogu smatrati subjektom za zajednička ulaganja u smislu Direktive UCITS. Naime, ulaganje koje se isključivo sastoji od nekretnina nije obuhvaćeno Direktivom UCITS s obzirom na to da se ona u skladu s člankom 1. stavcima 1. i 2. primjenjuje samo na ulaganja u vrijednosne papire.

               39

               Da bi se društva poput onih u glavnom postupku moglo smatrati posebnim investicijskim fondovima koji su izuzeti u smislu članka 13. dijela B točke (d) točke 6. Šeste direktive, ona moraju imati obilježja koja su istovjetna onima koja imaju subjekti za zajednička ulaganja kako su definirani Direktivom UCITS i izvršavati iste transakcije ili barem moraju imati dovoljno usporedivih obilježja koja ih dovode u odnos tržišnog natjecanja s njima.

               40

               U tom pogledu, uvodno valja istaknuti, kao što je i nezavisna odvjetnica navela u točkama 22. do 29. svojeg mišljenja, da se izuzeće iz članka 13. dijela B točke (d) točke 6. Šeste direktive primjenjuje na subjekte za ulaganja koji na državnoj razini podliježu posebnom nadzoru.

               41

               Kao što je Sud više puta istaknuo u vezi s tumačenjem izuzeća za posebne investicijske fondove u smislu navedene odredbe, propisi o PDV‑u usklađeni su prije zakonodavstva o davanju odobrenja za rad i nadzoru fondova, a u svakom slučaju prije Direktive UCITS (presude Abbey National, C‑169/04, EU:C:2006:289, t. 55. kao i JP Morgan Fleming Claverhouse Investment Trust i The Association of Investment Trust Companies, C‑363/05, EU:C:2007:391, t. 32.).

               42

               Kao što je navela nezavisna odvjetnica u točki 21. svojeg mišljenja, izvorno su države članice fondove definirale kao fondove uređene na državnoj razini pa su onda za njih propisale i pravila o odobrenju za rad i nadzoru, a to je obuhvaćalo izdavanje dozvole javnih tijela i nadzor, osobito radi zaštite ulagača. Upućivanje na nacionalno pravo država članica u pogledu definicije pojma „posebni investicijski fondovi“ omogućilo je na taj način da se izuzeće na temelju članka 13. dijela B točke (d) točke 6. Šeste direktive ograniči samo na fondove koji podliježu posebnom državnom nadzoru.

               43

               Iz prve i druge uvodne izjave Direktive UCITS proizlazi da je zbog činjenice da se zakonodavstva država članica u području subjekata za zajednička ulaganja znatno međusobno razlikuju, posebno u pogledu obveza i nadzora kojima ti subjekti podliježu, zakonodavac Unije želio uskladiti ta zakonodavstva radi ujednačivanja uvjeta tržišnog natjecanja između tih subjekata na razini Unije, istovremeno osiguravajući učinkovitiju i ujednačeniju zaštitu imatelja udjela, kao i lakše trgovanje udjelima u subjektima za zajednička ulaganja sa sjedištem u jednoj državi članici u drugim državama članicama.

               44

               Direktiva UCITS stoga utvrđuje zajednička osnovna pravila za odobrenja za rad, nadzor, strukturu i djelatnosti subjekata za zajednička ulaganja sa sjedištem u državama članicama, kao i informacije koje moraju objavljivati.

               45

               Uvođenjem prvih elemenata pravnog uređenja nadzora nad fondovima u Direktivi UCITS, ograničena je margina prosudbe država članica u pogledu definicije posebnih investicijskih fondova u smislu članka 13. dijela B točke (d) točke 6. Šeste direktive.

               46

               Ovlast definiranja država članica je tako nadomještena usklađivanjem propisa o nadzoru fondova na razini Unije. Pojam „posebni investicijski fondovi“, u smislu članka 13. dijela B točke (d) točke 6. Šeste direktive, određen je dakle istodobno pravom Unije i nacionalnim pravom.

               47

               Sud je stoga zauzeo stajalište prema kojem treba smatrati da su posebni investicijski fondovi koji su u smislu te odredbe izuzeti od oporezivanja, s jedne strane, fondovi obuhvaćeni Direktivom UCITS koji s tim u vezi podliježu posebnom državnom nadzoru i, s druge strane, fondovi koji, premda nisu subjekti za zajednička ulaganja u smislu te direktive, imaju obilježja koja su istovjetna onima koja imaju potonji i stoga izvršavaju iste transakcije ili barem imaju dovoljno usporedivih obilježja koja ih dovode u odnos tržišnog natjecanja s njima (presude Wheels Common Investment Fund Trustees i dr., C‑424/11, EU:C:2013:144, t. 23. i 24., kao i ATP PensionService, C‑464/12, EU:C:2014:139, t. 46. i 47.).

               48

               Međutim, kao što je nezavisna odvjetnica istaknula u točki 27. svojeg mišljenja, samo fondovi koji podliježu posebnom državnom nadzoru mogu podlijegati istim uvjetima tržišnog natjecanja i biti usmjereni istom krugu ulagatelja. Na tu drugu vrstu fondova može se dakle načelno primijeniti izuzeće predviđeno člankom 13. dijelom B točkom (d) točkom 6. Šeste direktive ako države članice i u odnosu na njih propisuju poseban državni nadzor.

               49

               Slijedom toga, što se tiče predmeta u glavnom postupku, fond koji se sastoji isključivo od nekretnina i koji ne podliježe pravilima o nadzoru koja su 1996. bila predviđena pravom Unije, to jest Direktivom UCITS, može biti poseban investicijski fond u smislu članka 13. dijela B točke (d) točke 6. Šeste direktive samo ako nacionalno pravo u odnosu na taj fond propisuje poseban državni nadzor.

               50

               Budući da se na temelju podataka koje je pružio sud koji je uputio zahtjev ne može utvrditi je li u glavnom postupku riječ o takvom slučaju, taj je sud to dužan ispitati.

               51

               Ako sud koji je uputio zahtjev utvrdi da su tri društva kojima je A pružao različite usluge podlijegala posebnom državnom nadzoru, valja nadalje ispitati imaju li ta društva obilježja koja trebaju imati kako bi ih se smatralo posebnim investicijskim fondom na koji se može primijeniti izuzeće u skladu s ciljem članka 13. dijela B točke (d) točke 6. Šeste direktive i načelom porezne neutralnosti.

               52

               U tom pogledu X i Europska komisija smatraju da obilježja društava o kojima je riječ u glavnom postupku odgovaraju onima posebnog investicijskog fonda u skladu sa sudskom praksom Suda. Stoga je investicijski fond sličan subjektima za zajednička ulaganja kako su definirani Direktivom UCITS, pod uvjetom da su osobe kupile udjele u tom fondu, da dobit od takvog njihova ulaganja ovisi o rezultatima ulaganja koje upravitelj fonda obavlja za vrijeme dok te osobe drže navedene udjele i da imatelji udjela imaju pravo na dobit ili snose rizik u vezi s upravljanjem fonda (vidjeti u tom smislu presudu Wheels Common Investment Fund Trustees i dr., C‑424/11, EU:C:2013:144, t. 27.). U istom smislu, Sud je zauzeo stajalište prema kojem se mirovinski fondovi trgovačkog društva mogu smatrati posebnim investicijskim fondovima ako ih financiraju korisnici mirovina koje će se isplaćivati, ako se štednja investira prema načelu razdiobe rizika i kada su članovi ti koji snose investicijski rizik (presuda ATP PensionService, C‑464/12, EU:C:2014:139, t. 59.).

               53

               To je, čini se, slučaj s društvima o kojima je riječ u glavnom postupku, uzimajući u obzir navode suda koji je uputio zahtjev i sadržaj spisa kojim raspolaže Sud.

               54

               Ta društva prikupljaju kapital od različitih mirovinskih fondova i njihov predmet poslovanja obuhvaća kupnju, posjedovanje, upravljanje i prodaju nekretnina s ciljem ostvarivanja što veće dobiti. Navedena društva izdala su potvrde o udjelima koji njihovim imateljima daju pravo na razmjeran dio dobiti društava u obliku dividende. Imatelji potvrda o udjelima imaju i pravo na isplatu dobiti dotičnog društva uslijed povećanja vrijednosti njihova udjela. Rizik ulaganja snose imatelji udjela. Ulagači koji su svoju imovinu uložili u kapital jednog od tih društava snose rizik u vezi s upravljanjem imovine koja je prikupljena u tom društvu. Dobit tih ulagača u obliku dividende ovisi o prinosu imovine dotičnog društva. Pristup kapitalu društava o kojima je riječ u glavnom postupku otvoren je različitim ulagačima koji svoje potvrde o udjelima mogu prenijeti na treće osobe ako to žele. Usto mogu pristupiti i novi ulagači i uložiti novi kapital u dotično društvo.

               55

               Valja istaknuti da se ne može prihvatiti argument švedske vlade koji se odnosi na navodno nepostojeću razdiobu rizika kod nekretninskog fonda.

               56

               U tom pogledu, što se tiče društava o kojima je riječ u glavnom postupku, iz objašnjenja pruženih na raspravi i spisa kojim raspolaže Sud proizlazi da se prikupljena imovina ulaže prema načelu razdiobe rizika. Sredstva se ulažu u različite kategorije stambenih i poslovnih nekretnina kao i u različitim geografskim područjima.

               57

               Kao što Komisija naglašava, to što se u konkretnom slučaju radi o ulaganjima u nekretnine nema utjecaj na vrstu djelatnosti triju društava o kojima je riječ u glavnom postupku, a to je zajedničko upravljanje sredstvima. Naime, članak 13. dio B točka (d) točka 6. Šeste direktive općenito spominje „posebne investicijske fondove“ a da ne navodi određeni oblik fonda i ne pravi razliku prema imovini u koju se ulažu sredstva. Ništa, dakle, ne upućuje na to da se izuzeće predviđeno tom odredbom primjenjuje samo na ulaganja u vrijednosne papire i da su drugi oblici fondova isključeni iz primjene tog izuzeća. Naime, ni položaj ni tekst članka 13. dijela B točke (d) točke 6. Šeste direktive kao ni cilj te odredbe ne upućuju na to da je namjera zakonodavca Unije bila ograničiti primjenu navedene odredbe samo na subjekte za zajednička ulaganja u vrijednosne papire.

               58

               Međutim, sud koji je uputio zahtjev pita može li se cilj izuzeća predviđen tom odredbom, kako ga je izrazio Sud, postići kada je riječ o nekretninama, pri čemu posebno naglašava da se sudska praksa Suda u vezi s tim izuzećem odnosi samo na ulaganja u vrijednosne papire.

               59

               U tom pogledu, kao što X napominje, valja utvrditi da to što se postojeća sudska praksa Suda odnosi na slučajeve u kojima je zajednička imovina uložena u vrijednosne papire govori o predmetu postupaka koji su se dosad pred njim vodili, s obzirom na to da Sud nije imao priliku ocijeniti činjenice koje se odnose na ulaganja u drugu imovinu.

               60

               Međutim, kao što se navodi u šestoj uvodnoj izjavi i članku 24. Direktive UCITS i kako proizlazi iz članka 19. stavka 1. točke (e) iste direktive, u verziji kako je izmijenjena Direktivom 2001/108/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 21. siječnja 2002., koja nije bila mjerodavna u vrijeme kada su se dogodile činjenice glavnog postupka, usklađivanje propisa o nadzoru ne odnosi se samo na UCITS‑e, nego i na druge subjekte za zajednička ulaganja (vidjeti u tom smislu presudu JP Morgan Fleming Claverhouse Investment Trust i The Association of Investment Trust Companies, C‑363/05, EU:C:2007:391, t. 32. i 34.). Ulaganje u prenosive vrijednosne papire stoga je samo jedan poseban oblik uređenog ulaganja.

               61

               Takvo tumačenje potvrđuje činjenica da se Direktiva 2011/61, koja na razini Unije predstavlja daljnji korak u usklađivanju posebnog državnog nadzora nad fondovima, primjenjuje i na nekretninske fondove, što izričito proizlazi iz njezine uvodne izjave 34.

               62

               S tim u vezi, ne dopustiti da se na društva za ulaganje u nekretnine poput onih u glavnom postupku primijeni izuzeće iz članka 13. dijela B točke (d) točke 6. Šeste direktive jer se upravljanje imovinom odnosi na nekretnine bilo bi protivno načelu porezne neutralnosti.

               63

               Naime, ako fondovi podliježu usporedivom posebnom državnom nadzoru neovisno o tome sastoje li se od vrijednosnih papira ili nekretnina, ti oblici ulaganja su i izravni tržišni takmaci. Naime, ulagatelju je u oba slučaja naposljetku bitno samo ukamaćivanje njegova kapitala. Međutim, prema ustaljenoj sudskoj praksi, načelu porezne neutralnosti protivi se to da se prema sličnim isporukama robe ili usluga, koje stoga međusobno konkuriraju, postupa na različit način u pogledu PDV‑a (vidjeti presudu Wheels Common Investment Fund Trustees i dr., C‑424/11, EU:C:2013:144, t. 21. i navedenu sudsku praksu).

               64

               Slijedom toga, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 13. dio B točku (d) točku 6. Šeste direktive treba tumačiti na način da se u smislu te odredbe „posebnim investicijskim fondovima“ mogu smatrati društva za investicije poput društava u glavnom postupku, u kojima je kapital prikupilo nekoliko ulagača koji snose rizik u vezi s upravljanjem imovinom koja je u tim društvima prikupljena radi kupnje, posjedovanja, upravljanja i prodaje nekretnina sa svrhom stjecanja dobiti koja će se kao dividenda raspodijeliti svim imateljima udjela, a potonji ostvaruju prednost i povećanjem vrijednosti njihova udjela, pod uvjetom da ih je odnosna država članica podvrgnula posebnom državnom nadzoru.

         Drugo pitanje u pogledu pojma
         „upravljanje
         “

               65

               Drugim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 13. dio B točku (d) točku 6. Šeste direktive tumačiti na način da pojam „upravljanje“ koji se nalazi u toj odredbi obuhvaća i stvarno gospodarenje nekretninama posebnog investicijskog fonda koje taj fond povjeri trećoj osobi.

               66

               Iz obrazloženja odluke o upućivanju zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi, s jedne strane, da se „treća osoba“ odnosi na A‑a, koji je preuzeo sve zadaće upravljanja, uključujući svakodnevno upravljanje u korist triju društava o kojima je riječ u glavnom postupku, i, s druge strane, da stvarno gospodarenje nekretninom osobito obuhvaća davanje u zakup/najam, upravljanje postojećim ugovorima o zakupu/najmu kao i povjeravanje mjera održavanja trećima i nadzor nad njima.

               67

               Stoga valja utvrditi odnosi li se upravljanje u smislu članka 13. dijela B točke (d) točke 6. Šeste direktive isključivo na kupnju i prodaju dotičnih nekretnina ili se odnosi i na stvarno gospodarenje njima.

               68

               U tom pogledu, valja naglasiti da se prema ustaljenoj sudskoj praksi izrazi upotrijebljeni za utvrđivanje izuzećâ iz članka 13. Šeste direktive moraju usko tumačiti. Međutim, tumačenje tih izraza mora biti u skladu s ciljevima tih izuzeća i sa zahtjevima načela porezne neutralnosti svojstvenog zajedničkom sustavu PDV‑a. Stoga to pravilo strogog tumačenja ne znači da izraze upotrijebljene za utvrđivanje izuzeća predviđenih navedenim člankom 13. treba tumačiti na način koji bi im oduzeo njihove učinke (vidjeti osobito presude Zimmermann, C‑174/11, EU:C:2012:716, t. 22. i navedenu sudsku praksu kao i Mapfre asistencia i Mapfre warranty, C‑584/13, EU:C:2015:488, t. 26.).

               69

               Kao što je Sud već istaknuo, pojam „upravljanje“ posebnim investicijskim fondovima iz članka 13. dijela B točke (d) točke 6. Šeste direktive autonoman je pojam prava Unije kojemu države članice ne mogu mijenjati sadržaj (presuda Abbey National,C‑169/04, EU:C:2006:289, t. 43.).

               70

               Taj pojam zakonodavac Unije nije definirao.

               71

               Sud je pritom pojasnio da su transakcije obuhvaćene izuzećem upravljanja posebnim investicijskim fondovima specifično vezane uz djelatnost subjekata za zajednička ulaganja (presude Abbey National, C‑169/04, EU:C:2006:289, t. 63.; Deutsche Bank, C‑44/11, EU:C:2012:484, t. 31., i ATP PensionService, C‑464/12, EU:C:2014:139, t. 65.). Što se posebice tiče usluga upravljanja koje pruža treći koji upravlja fondom, Sud je presudio da te transakcije općenito gledano moraju činiti odvojenu cjelinu te biti specifični i bitni elementi upravljanja posebnim investicijskim fondovima (presuda ATP PensionService, C‑464/12, EU:C:2014:139, t. 65.).

               72

               Poslovi specifično vezani uz subjekte za zajednička ulaganja su, osim poslova upravljanja portfeljem, poslovi upravljanja samim subjektima za zajednička ulaganja, kako su navedeni u Prilogu II. Direktivi UCITS u stavku „administrativni poslovi“ (presuda ATP PensionService, C‑464/12, EU:C:2014:139, t. 66.).

               73

               Sud je tako presudio da su i administrativne i računovodstvene usluge kao što je izračun iznosa prihoda i cijene udjela ili dionica fonda, procjena imovine, računovodstvo, priprema izjava o raspodjeli prihoda, davanje podataka i dokumenata radi redovitog vođenja računa i radi poreznih prijava, statističkih prijava i prijava PDV‑a kao i priprema procjena očekivanih prihoda, a ne samo upravljanje ulaganjima koje podrazumijeva odabir i prijenos imovine koja je predmet tog upravljanja, obuhvaćene pojmom „upravljanja“ posebnim investicijskim fondom u smislu članka 13. dijela B točke (d) točke 6. Šeste direktive (vidjeti presude Abbey National, C‑169/04, EU:C:2006:289, t. 26., 63. i 64., kao i ATP PensionService, C‑464/12, EU:C:2014:139, t. 68.).

               74

               Nasuprot tomu, Sud je također presudio da zadaća depozitara subjekata za zajednička ulaganja kao i pružanje običnih materijalnih ili tehničkih usluga, poput stavljanja na raspolaganje informatičkog sustava, nisu obuhvaćeni člankom 13. dijelom B točkom (d) točkom 6. Šeste direktive (presuda Abbey National, C‑169/04, EU:C:2006:289, t. 65. i 71.).

               75

               Vlade koje su podnijele očitovanja smatraju da ako se društva za ulaganje u nekretnine o kojima je riječ u glavnom postupku trebaju smatrati posebnim investicijskim fondom u smislu članka 13. dijela B točke (d) točke 6. Šeste direktive, pojam „upravljanje“ u smislu te odredbe uključuje upravljanje ulaganjima, a osobito odlučivanje i savjetovanje u pogledu kupnje i prodaje imovine od koje se sastoje ta ulaganja kao i usluge navedene u Prilogu II. Direktivi UCITS, u stavku „administrativni poslovi“. Međutim, pružanje običnih materijalnih ili tehničkih usluga, poput stavljanja na raspolaganje informatičkog sustava ili stvarno gospodarenje nekretninama dotičnog društva nije obuhvaćeno tim pojmom.

               76

               X i Komisija naprotiv tvrde da su djelatnosti koje A obavlja u korist svojih triju suugovaratelja, a opisane su u točki 19. ove presude, obuhvaćene pojmom „upravljanje“ posebnog investicijskog fonda. Sve se te djelatnosti odnose na optimizaciju upravljanja nekretninama koje čine kapital triju trgovačkih društava s kojima je A sklopio ugovor i, stoga, na povećanje vrijednosti udjela ulagača u posebne investicijske fondove.

               77

               U tom pogledu valja utvrditi da je specifična djelatnost posebnog investicijskog fonda zajedničko ulaganje prikupljenog kapitala (vidjeti u tom smislu presudu GfBk, C‑275/11, EU:C:2013:141, t. 22. i 24.). Stoga, ako se imovina takvog fonda sastoji od nekretnina, njegova specifična djelatnost obuhvaća, s jedne strane, djelatnosti u vezi s odabirom, kupnjom i prodajom nekretnina i, s druge strane, administrativne i računovodstvene usluge poput onih koje se navode u točki 73. ove presude.

               78

               Nasuprot tomu, stvarno gospodarenje nekretninama nije specifično vezano za gospodarenje posebnim investicijskim fondom jer prelazi opseg različitih djelatnosti koje se odnose na zajedničko ulaganje prikupljenog kapitala. Budući da je cilj stvarnog gospodarenja nekretninama očuvanje i povećanje uložene imovine, taj cilj nije specifično vezan za djelatnost posebnog investicijskog fonda, nego je svojstven svakoj vrsti ulaganja.

               79

               Uzimajući u obzir sva prethodna razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti tako da članak 13. dio B točku (d) točku 6. Šeste direktive treba tumačiti na način da pojam „upravljanje“ koji se nalazi u toj odredbi ne obuhvaća stvarno gospodarenje nekretninama posebnog investicijskog fonda.

         Troškovi

               80

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 13. dio B točku (d) točku 6. Šeste Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet – zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena osnovica za razrezivanje, kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 91/680/EEZ od 16. prosinca 1991., treba tumačiti na način da se u smislu te odredbe „posebnim investicijskim fondovima“ mogu smatrati društva za investicije poput društava u glavnom postupku, u kojima je kapital prikupilo nekoliko ulagača koji snose rizik u vezi s upravljanjem imovinom koja je u tim društvima prikupljena radi kupnje, posjedovanja, upravljanja i prodaje nekretnina sa svrhom stjecanja dobiti koja će se kao dividenda raspodijeliti svim imateljima udjela, a potonji ostvaruju prednost i povećanjem vrijednosti njihova udjela, pod uvjetom da ih je odnosna država članica podvrgnula posebnom državnom nadzoru.

                           2.

                           Članak 13. dio B točku (d) točku 6. Šeste direktive 77/388 treba tumačiti na način da pojam „upravljanje“ koji se nalazi u toj odredbi ne obuhvaća stvarno gospodarenje nekretninama posebnog investicijskog fonda.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


Presuda Suda (drugo vijeće) od 22. prosinca 2010.#Gowan Comércio Internacional e Serviços Lda protiv Ministero della Salute.#Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunale amministrativo regionale del Lazio - Italija.#Direktiva 2006/134/EZ.#Predmet C-77/09.