Presuda Suda (drugo vijeće) od 2. listopada 2008.#Heinrich Bauer Verlag BeteiligungsGmbH protiv Finanzamt für Großunternehmen in Hamburg.#Zahtjev za prethodnu odluku: Finanzgericht Hamburg - Njemačka.#Predmet C-360/06.


Presuda Suda (treće vijeće) od 6. srpnja 2006.#Komisija Europskih zajednica protiv Portugalske Republike.#Povreda obveze države članice - Direktiva 92/100/EEZ.#Predmet C-53/05.


Presuda Suda (peto vijeće) od 14. srpnja 1998. # Aher-Waggon GmbH protiv Bundesrepublik Deutschland. # Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesverwaltungsgericht - Njemačka. # Mjere s istovrsnim učinkom. # Predmet C-389/96.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 27. siječnja 2011.#Vandoorne NV protiv Belgische Staat.#Zahtjev za prethodnu odluku: Hof van Beroep te Gent - Belgija.#Šesta direktiva o PDV-u.#Predmet C-489/09.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 23. siječnja 2003. # Renate Sterbenz (C-421/00) i Paul Dieter Haug (C-426/00 i C-16/01). # Zahtjevi za prethodnu odluku: Unabhängiger Verwaltungssenat für Kärnten, Unabhängiger Verwaltungssenat Wien i Verwaltungsgerichtshof - Austrija. # Usklađivanje zakonodavstava - Članci 28. i 30. UEZ-a - Direktiva 79/112/EEZ. # Spojeni predmeti C-421/00, C-426/00 i C-16/01.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 8. ožujka 2001. # Konsumentombudsmannen (KO) protiv Gourmet International Products AB (GIP). # Zahtjev za prethodnu odluku: Stockholms tingsrätt - Švedska. # Slobodno kretanje robe - Slobodno pružanje usluga. # Predmet C-405/98.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 9. rujna 2014.#MasterCard, Inc. i dr. protiv Europske komisije.#Pristup dokumentima – Uredba (EZ) br. 1049/2001 – Dokumenti u vezi s analizom troškova i koristi prihvaćanja različitih sredstava plaćanja od strane trgovaca – Dokumenti treće osobe – Uskrata pristupa – Izuzeće u vezi sa zaštitom procesa odlučivanja – Izuzeće u vezi sa zaštitom komercijalnih interesa treće osobe.#Predmet T‑516/11.


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 3. srpnja 2014.#Kamino International Logistics BV i Datema Hellmann Worldwide Logistics BV protiv Staatssecretaris van Financiën.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Hoge Raad der Nederlanden.#Naplata carinskog duga – Načelo poštovanja prava na obranu – Pravo na saslušanje – Izostanak saslušanja osobe na koju se odnosi odluka o naplati od strane carinskih tijela prije donošenja navedene odluke, uz saslušanje u kasnijem postupku povodom prigovora – Povreda prava na obranu – Utvrđivanje pravnih posljedica nepoštovanja prava na obranu.#Spojeni predmeti C‑129/13 i C‑130/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U spojenim predmetima C‑129/13 i C‑130/13,
            povodom zahtjevâ za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koje je uputio Hoge Raad der Nederlanden (Nizozemska), odlukama od 22. veljače 2013., koje je Sud zaprimio 18. ožujka 2013., u postupcima
            Kamino International Logistics BV (C‑129/13),
            Datema Hellmann Worldwide Logistics BV  (C‑130/13),
            protiv
            Staatssecretaris van Financiën,
            SUD (peto vijeće),
            u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, E. Juhász, A. Rosas (izvjestitelj), D. Šváby i C. Vajda, suci,
            nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
            tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 15. siječnja 2014.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za Kamino International Logistics BV i Datema Hellmann Worldwide Logistics BV, B. Boersma i G. Koevoets, adviseurs ,
            – za nizozemsku vladu, K. Bulterman i B. Koopman kao i J. Langer, u svojstvu agenata,
            – za belgijsku vladu, M. Jacobs i J.‑C. Halleux, u svojstvu agenata,
            – za vladu Helenske Republike, D. Kalogiros i K. Paraskevopoulou, u svojstvu agenata,
            – za španjolsku vladu, M. J. García‑Valdecasas Dorrego, u svojstvu agenta,
            – za Europsku komisiju, F. Wilman i B.‑R. Killmann, u svojstvu agenata,
            saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 25. veljače 2014.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice (SL L 302, str. 1.), kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 2700/2000 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. studenoga 2000. (SL L 311, str. 17., u daljnjem tekstu: Carinski zakonik) i načela poštovanja prava na obranu u skladu s pravom Unije.
            2. Zahtjevi su upućeni u okviru dvaju postupaka koje Kamino International Logistics BV (u daljnjem tekstu: Kamino) i Datema Hellmann Worldwide Logistics BV (u daljnjem tekstu: Datema) vode protiv Staatssecretaris van Financiën u vezi s primjenom načela poštovanja prava na obranu u okviru Carinskog zakonika.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. Članak 6. stavak 3. Carinskog zakonika glasi kako slijedi:
            „Odluke koje carinska tijela donose u pisanom obliku, a kojima se odbijaju zahtjevi podnositelja, ili su nepovoljne za osobe na koje se odnose, sadrže razloge na temelju kojih se donose. Odluke sadrže uputu o pravnom lijeku predviđenu člankom 243.“ [neslužbeni prijevod]
            4. U Glavi VII. Carinskog zakonika, koja se odnosi na carinski dug, nalazi se poglavlje 3. koje uređuje naplatu iznosa tog duga. Odjeljak 1. navedenog poglavlja 3., pod naslovom „Knjiženje carinskog duga i obavještavanje dužnika o iznosu carine“, obuhvaća članke 217. do 221. Carinskog zakonika.
            5. Članak 219. stavak 1. Carinskog zakonika propisuje:
            „1. Rokovi za knjiženje propisani u članku 218. mogu se produljiti:
            (a) iz razloga koji se odnose na organizaciju državne uprave država članica, a posebno ako su poslovne knjige centralizirane, ili
            (b) ako posebne okolnosti onemogućuju carinskim tijelima da knjiženje provedu u propisanom roku.
            Takav produljeni rok nije dulji od 14 dana.“ [neslužbeni prijevod]
            6. U skladu s člankom 220. stavkom 1. Carinskog zakonika,
            „1. [k]ad iznos carine proizašao iz carinskog duga nije proknjižen u skladu s člancima 218. i 219. ili je proknjižen u nižem iznosu od onog koji se potražuje, iznos carine koji se treba naplatiti ili koji preostaje za naplatu knjiži se u roku od dva dana od dana kad to carinska tijela utvrde i budu u mogućnosti izračunati iznos koji se zakonski potražuje te utvrditi dužnika (naknadno knjiženje). Taj rok može se produljiti u skladu s člankom 219.“ [neslužbeni prijevod]
            7. Članak 221. Carinskog zakonika propisuje:
            „1. Nakon što se iznos carine proknjiži, dužnika se obavješćuje o iznosu carine u skladu s propisanim postupcima.
            [...]
            3. Priopćenje se dužniku ne može dostaviti nakon isteka roka od tri godine od dana nastanka carinskog duga. Rok prestaje teći ulaganjem pravnog lijeka u skladu s člankom 243. za sve vrijeme trajanja tog postupka.
            [...]“ [neslužbeni prijevod]
            8. Članci 243. do 245. Carinskog zakonika dio su Glave VIII. tog zakonika, pod naslovom „Žalbe“. Članak 243. Carinskog zakonika određuje:
            „1. Svaka osoba ima pravo na žalbu protiv odluka donesenih od strane carinskih tijela, a koje se odnose na primjenu carinskog zakonodavstva i odnose se na tu osobu izravno i osobno.
            [...]
            Žalba se mora podnijeti u državi članici u kojoj je donesena odluka ili u kojoj je podnesen zahtjev za donošenje odluke.
            2. Pravo na žalbu može se ostvariti:
            (a) na početku, pri carinskim tijelima određenima u tu svrhu od država članica;
            (b) naknadno, pri nezavisnome tijelu koje može biti sudbeno tijelo ili odgovarajuće specijalizirano tijelo prema važećim odredbama države članice.“ [neslužbeni prijevod]
            9. Članak 244. Carinskog zakonika propisuje:
            „Podnošenje žalbe ne odgađa provedbu osporavane odluke.
            Međutim, carinska tijela odgađaju provedbu osporavane odluke u cijelosti ili djelomično ako imaju valjanog razloga vjerovati da je osporavana odluka neusklađena s carinskim zakonodavstvom ili da postoji opasnost da bi osobi na koju se ona odnosi mogla biti nanesena nepopravljiva šteta.
            U slučajevima kada je učinak osporavane odluke obračunavanje uvoznih ili izvoznih carina, odgađanje provedbe te odluke podložno je postojanju ili polaganju osiguranja. Međutim, to se jamstvo ne treba zahtijevati u slučaju u kojemu bi zbog položaja u kojemu se nalazi dužnik to vjerojatno uzrokovalo ozbiljne gospodarske ili socijalne poteškoće.“ [neslužbeni prijevod]
            10. Prema odredbi članka 245. Carinskog zakonika:
            „Odredbe za provedbu žalbenog postupka utvrđuju države članice.“ [neslužbeni prijevod]
            Nizozemsko pravo
            11. Prema članku 4:8 stavku 1. Općeg zakona o upravnom pravu (Algemene wet bestuursrecht, u daljnjem tekstu: Awb), prije donošenja odluke koja vjerojatno ide na štetu stranci koja nije tražila njezino donošenje, uprava stranci omogućuje iznošenje svojeg gledišta ako se, s jedne strane, navedena odluka temelji na elementima činjeničnog stanja i na interesima koji se tiču konkretne stranke, i ako, s druge strane, te elemente nije priopćila sama stranka.
            12. Članak 4:12 stavak 1. Awb‑a glasi:
            „Upravno tijelo može odstupiti od primjene odredaba članaka 4:7 i 4:8 kada donosi odluku kojom se utvrđuje novčana obveza ili pravo ako je:
            a. protiv navedene odluke moguće uložiti prigovor ili pokrenuti upravni spor i
            b. u cijelosti moguće ukloniti negativne posljedice odluke nakon podnošenja prigovora ili pokretanja upravnog spora.“
            13. Sukladno odredbama članka 6:22 Awb‑a:
            „Tijelo koje odlučuje o prigovoru ili upravnoj tužbi može održati na snazi odluku protiv koje je uložen prigovor odnosno protiv koje je pokrenut upravni spor unatoč povredi pisanog ili nepisanog pravnog pravila ili općeg načela prava ako je moguće zaključiti da se navedenom povredom pravila ili načela nije nanijela šteta strankama.“
            14. Članak 7:2 Awb‑a određuje:
            „1. Prije odlučivanja o prigovoru, upravno tijelo daje stranci mogućnost izjašnjavanja.
            2. Upravno tijelo o tome u svakom slučaju izvještava podnositelja prigovora, kao i sve stranke koje su se izjasnile tijekom postupka donošenja odluke.“
            15. Nakon toga protiv odluka uprave moguće je podnijeti tužbu sudu s mogućnošću žalbe i kasacijske žalbe.
            Glavni postupci i prethodna pitanja
            16. U oba glavna postupka carinski zastupnici Kamino, u predmetu C‑129/13, i Datema, u predmetu C‑130/13, na nalog istog poduzeća podnijeli su 2002. i 2003. carinske deklaracije radi puštanja određene robe u slobodan promet, opisane kao „vrtne sjenice/šatori za proslave i bočne stranice“. Kamino i Datema prijavili su navedenu robu pod tarifnim brojem 6 601 10 00 („vrtni suncobrani ili slični predmeti“) Kombinirane nomenklature te su platili carinu po stopi od 4,7 % predviđenoj za taj tarifni broj.
            17. Nakon kontrole nizozemske carinske uprave porezni je inspektor ocijenio da je navedeno razvrstavanje netočno te da je dotičnu robu trebalo razvrstati pod tarifnim brojem 6 306 99 00 Kombinirane nomenklature („šatori i proizvodi za kampiranje“), na koji se primjenjuje viša carina po stopi od 12,2 %.
            18. Slijedom toga, porezni inspektor je odlukama od 2. i 28. travnja 2005. naložio plaćanje na temelju članka 220. stavka 1. i članka 221. stavka 1. Carinskog zakonika kako bi pristupio naplati dodatne nepodmirene carine protiv Kamina odnosno Dateme.
            19. Tužitelji u glavnom postupku nisu imali mogućnost saslušanja prije donošenja naloga za plaćanje.
            20. Oba tužitelja su protiv nalogâ koji se na njih odnose uložili zasebne prigovore poreznom inspektoru koji ih je odbio nakon što je razmotrio podnesene argumente.
            21. Rechtbank te Haarlem odbio je tužbe koje su tužitelji u glavnom postupku podnijeli protiv navedenih odbijajućih odluka kao neosnovane. Gerechtshof te Amsterdam je povodom žalbe potvrdio presudu Rechtbank te Haarlem u pogledu obveze tužitelja u glavnom postupku da podmire svoje obveze na temelju predmetnih naloga za plaćanje.
            22. Kamino i Datema su zatim pokrenuli odvojene kasacijske postupke na Hoge Raad der Nederlanden.
            23. U odlukama kojima je uputio zahtjev za prethodnu odluku Hoge Raad der Nederlanden ističe da je u žalbenom postupku Gerechtshof te Amsterdam, uzimajući u obzir presudu Suda Sopropé (C‑349/07, EU:C:2008:746), izrazio stav prema kojem je porezni inspektor povrijedio načelo poštovanja prava na obranu kada strankama prije donošenja predmetnog naloga za plaćanje nije pružio priliku da se izjasne o točkama koje opravdavaju naknadnu naplatu carine.
            24. Hoge Raad der Nederlanden, unatoč tomu, ističe da ni Carinski zakonik niti mjerodavno nacionalno pravo ne sadrže postupovne odredbe koje bi obvezivale carinska tijela da, prije nego što pošalju obavijest o carinskom dugu u skladu s člankom 221. stavkom 1. Carinskog zakonika, osobi koja duguje carinu daju mogućnost da iznese svoje stajalište u vezi s točkama na kojima se temelji naknadna naplata.
            25. U tim okolnostima Hoge Raad der Nederlanden odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja, sastavljena na istovjetan način u predmetima C‑129/13 i C‑130/13:
            „1. Može li nacionalni sudac izravno primijeniti europskopravno načelo poštovanja prava na obranu od strane uprave?
            2. U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje:
            a) Treba li europskopravno načelo poštovanja prava na obranu od strane uprave tumačiti na način da se to načelo krši ako uprava ne sasluša adresata namjeravane odluke prije nego što usvoji za njega nepovoljnu mjeru, ali mu ipak da priliku da bude saslušan u kasnijem dijelu upravnog postupka (povodom prigovora) koji prethodi pokretanju postupka pred nacionalnim sucem?
            b) Moraju li pravne posljedice povrede europskopravnog načela poštovanja prava na obranu od strane uprave biti utvrđene nacionalnim pravom?
            3. U slučaju niječnog odgovora na drugo pitanje pod točkom (b), koje okolnosti može nacionalni sudac uzeti u obzir kada je riječ o utvrđivanju pravnih posljedica i može li osobito uzeti u obzir vjerojatnost da bi postupak bez povrede europskopravnog načela poštovanja prava na obranu imao drukčiji ishod?“
            26. Rješenjem predsjednika Suda od 24. travnja 2013. predmeti C‑129/13 i C‑130/13 spojeni su u svrhu pisanog i usmenog postupka kao i u svrhu donošenja presude.
            O prethodnim pitanjima
            Prvo pitanje
            27. Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti želi saznati mogu li se pojedinci pred nacionalnim sudovima izravno pozivati na načelo poštovanja prava na obranu od strane uprave i pravo koje iz njega proizlazi za svaku osobu da bude saslušana prije donošenja bilo koje odluke koja bi mogla nepovoljno djelovati na interese te osobe, onako kako se ta prava primjenjuju u okviru Carinskog zakonika.
            28. S tim u svezi, valja podsjetiti da je poštovanje prava na obranu temeljno načelo prava Unije čiji sastavni dio je i pravo na saslušanje u bilo kojem postupku (presude Sopropé, EU:C:2008:746, t. 33. i 36., kao i M., C‑277/11, EU:C:2012:744, t. 81. i 82.).
            29. Pravo na saslušanje u bilo kojem postupku danas je zaštićeno ne samo člancima 47. i 48. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, koji jamče pravo na pravičan postupak u bilo kojem sudskom postupku, nego i člankom 41. Povelje koji jamči pravo na dobru upravu. U stavku 2. navedenog članka 41. određeno je da to pravo na dobru upravu osobito uključuje pravo svake osobe na saslušanje prije poduzimanja bilo kakve pojedinačne mjere koja bi na nju mogla nepovoljno djelovati (presuda M., EU:C:2012:744, t. 82. i 83.). Međutim, treba istaknuti da se sama Povelja Europske unije o temeljnim pravima ne primjenjuje na postupke u kojima su doneseni nalozi za plaćanje od 2. i 28. travnja 2005., s obzirom na to da je Povelja stupila na snagu 1. prosinca 2009. (vidjeti analogijom presudu Sabou, C‑276/12, EU:C:2013:678, t. 25.).
            30. Na temelju tog načela, koje se primjenjuje čim uprava zauzme stav u smjeru donošenja nepovoljnog akta protiv neke osobe, adresatima odluka koje značajno utječu na njihove interese mora se omogućiti da učinkovito iznesu svoja stajališta u vezi s elementima na kojima uprava namjerava temeljiti svoju odluku (presuda Sopropé, EU:C:2008:746, t. 37.).
            31. Ova dužnost obvezuje upravna tijela država članica kada poduzimaju mjere koje ulaze u područje primjene prava Unije, čak i ako mjerodavan propis izričito ne predviđa takvu formalnost (vidjeti presude Sopropé, EU:C:2008:746, t. 38.; M., EU:C:2012:744, t. 86., kao i G. i R., C‑383/13 PPU, EU:C:2013:533, t. 32.).
            32. U predmetima u glavnom postupku, u vezi s postupkom naknadne naplate uvozne carine, ni Carinski zakonik niti mjerodavni nacionalni zakoni ne propisuju pravo na saslušanje od strane nadležnog carinskog tijela prije slanja nalogâ za plaćanje. Budući da je riječ o postupku u vezi s naknadnom naplatom carine, a slijedom toga o odluci koja ulazi u područje primjene prava Unije, to je jasnije također da se načelo poštovanja prava na obranu primjenjuje na države članice.
            33. Na kraju, u točki 44. predmeta koji je doveo do presude Sopropé, (EU:C:2008:746), u kojoj je Sudu postavljeno pitanje je li rok od osam do petnaest dana u kojem porezni obveznik može ostvariti pravo na saslušanje prije donošenja odluke o naplati, predviđen nacionalnim pravom, u suglasnosti sa zahtjevima načela poštovanja prava na obranu, Sud je ukazao na to da je u situaciji kada nacionalni propis određuje rok za prikupljanje očitovanjâ zahvaćenih osoba nacionalni sudac dužan provjeriti, uzimajući u obzir činjenice konkretnog predmeta, odgovara li taj rok posebnom položaju konkretne osobe ili poduzetnika i je li im taj rok omogućio da ostvare pravo na obranu uz poštovanje načela djelotvornosti.
            34. Iz prethodnih razmatranja proizlazi ne samo da su nacionalna upravna tijela dužna poštovati pravo na obranu prilikom donošenja odluka koje ulaze u područje primjene prava Unije, nego i da zahvaćene osobe moraju biti u mogućnosti izravno se pozivati na poštovanje tog prava pred nacionalnim sudovima.
            35. Stoga na prvo pitanje valja odgovoriti tako da se pojedinci pred nacionalnim sudovima mogu izravno pozivati na načelo poštovanja prava na obranu od strane uprave i pravo koje iz njega proizlazi za svaku osobu da bude saslušana prije donošenja bilo koje odluke koja bi mogla nepovoljno djelovati na interese te osobe, onako kako se ta prava primjenjuju u okviru Carinskog zakonika.
            Drugo pitanje pod točkom (a)
            36. Svojim drugim pitanjem pod točkom (a) sud koji je uputio zahtjev u biti želi saznati treba li načelo poštovanja prava na obranu, a posebice pravo svake osobe na saslušanje prije usvajanja pojedinačne nepovoljne mjere, tumačiti na način da je pravo na obranu osobe kojoj je naloženo plaćanje nalogom donesenim u postupku naknadne naplate uvozne carine na temelju Carinskog zakonika povrijeđeno ako uprava tu osobu nije saslušala prije donošenja odluke, bez obzira na to što ta osoba može izraziti svoj stav u kasnijem stadiju povodom prigovora u upravnom postupku.
            37. Kako bi se odgovorilo na to pitanje potrebno je najprije sjetiti se cilja postavljenog načelom poštovanja prava na obranu, a posebno u pogledu prava na saslušanje.
            38. Prema mišljenju Suda, pravilo po kojem se adresatu nepovoljne odluke mora omogućiti iznošenje primjedbi prije donošenja odluke ima za cilj da nadležno tijelo vlasti bude stavljeno u situaciju u kojoj može efikasno razmotriti sve odlučne elemente. Kako bi se osiguralo djelotvornu zaštitu zahvaćene osobe ili poduzetnika, to pravilo ima za cilj da navedeni subjekti mogu ispraviti pogrešku ili istaknuti određene elemente u vezi sa svojom osobnom situacijom koji opravdavaju donošenje odnosno nedonošenje odluke ili utječu na njezin sadržaj (presuda Sopropé, EU:C:2008:746, t. 49.).
            39. U skladu s ustaljenom sudskom praksom, pravo na saslušanje jamči svakoj osobi priliku da učinkovito i djelotvorno iznese svoja stajališta tijekom upravnog postupka i prije donošenja bilo koje odluke koja bi mogla nepovoljno djelovati na njezine interese (vidjeti presudu M., EU:C:2012:744, t. 87. i navedenu sudsku praksu). Kako je istaknuto u točki 31. ove presude, navedeno pravo mora se poštovati čak i ako mjerodavni propis izričito ne predviđa takvu formalnost (vidjeti presudu G. i R., EU:C:2013:533, t. 32. kao i navedenu sudsku praksu).
            40. S tim u svezi, nesporno je da osobe protiv kojih su usmjereni nalozi za plaćanje u predmetima u glavnom postupku nisu bile saslušane prije donošenja nepovoljnih odluka.
            41. U tim okolnostima, potrebno je zauzeti stav prema kojem donošenje naloga za plaćanje na temelju članka 220. stavka 1. i članka 221. stavka 1. Carinskog zakonika, kao i na temelju upravnog postupka u skladu s nacionalnim zakonom poput onoga u glavnom postupku kojim se provodi članak 243. Carinskog zakonika, predstavlja ograničenje prava na saslušanje osoba protiv kojih su usmjereni navedeni nalozi za plaćanje.
            42. Unatoč tomu, prema također ustaljenoj sudskoj praksi temeljna prava nisu apsolutne povlastice, već ih se može ograničiti, pod uvjetom da ograničenja stvarno odgovaraju ciljevima od općeg interesa koji se žele postići predmetnom mjerom, kao i da u odnosu na postavljeni cilj ne predstavljaju neproporcionalan i neprihvatljiv zahvat kojim se krši sama bit zajamčenih prava (presude G. i R., EU:C:2013:533, t. 33., kao i Texdata Software, C‑418/11, EU:C:2013:588, t. 84.).
            43. Stoga valja ispitati može li se u okolnostima predmetâ u glavnom postupku opravdati konkretno ograničenje prava na saslušanje u glavnom postupku s obzirom na sudsku praksu navedenu u prethodnoj točki presude.
            44. U slučaju da Sud ocijeni da nacionalna tijela vlasti prilikom naknadne naplate carine moraju u načelu saslušati zahvaćene osobe prije slanja naloga za plaćanje, nizozemska vlada tvrdi da postoje razlozi koji opravdavaju odstupanje od tog pravila. Konkretno, saslušavanje zahvaćenih osoba prije slanja naloga za plaćanje nije u skladu s prisilnim pravilima Carinskog zakonika o knjiženju i ubiranju carina. Zbog rokova propisanih Carinskim zakonikom bitno je da carinska tijela mogu proknjižiti carinski dug i poslati nalog za plaćanje što je prije moguće od trenutka kada su mogla utvrditi postojanje carinskog duga. Opći interes koji se želi ostvariti jest interes pojednostavljenja upravnog postupka i učinkovitog upravljanja postupkom. Zbog vrlo velikog broja naloga za plaćanje, prethodno saslušanje zahvaćenih osoba ne bi bilo učinkovito.
            45. Nadalje, nizozemska vlada navodi da, s obzirom na sve značajke konkretnog nacionalnog upravnog postupka, izostanak saslušanja prije donošenja naloga za plaćanje ne krši samu bit prava na obranu jer na temelju članka 7:2 Awb‑a osobe kojima su upućeni nalozi za plaćanje imaju priliku za saslušanje tijekom kasnijeg postupka povodom prigovora protiv tih naloga. Budući da se tim prigovorom mogu postići isti pravni učinci, a djelovanje nepovoljnog elementa moguće je odgoditi, bit načela poštovanja prava na obranu ostaje očuvana, a to je mogućnost osporavanja određene odluke bez negativnih posljedica.
            46. S tim u svezi, potrebno je razmotriti, s jedne strane, propisane pretpostavke iz Carinskog zakonika u vezi s rokom za naknadno knjiženje carine koja proizlazi iz carinskog duga i, s druge strane, značajke upravnog postupka o kojemu je riječ u glavnom postupku.
            47. Kao prvo, u vezi s rokovima propisanim Carinskim zakonikom, članak 220. stavak 1. tog zakonika propisuje da se, u slučaju kada iznos carine proizašao iz carinskog duga nije proknjižen u skladu s člancima 218. i 219. ili je proknjižen u nižem iznosu od onog koji se potražuje, iznos carine koji treba naplatiti ili koji preostaje za naplatu knjiži u roku od dva dana od dana kad to carinska tijela utvrde i budu u mogućnosti izračunati iznos koji se zakonski potražuje i utvrditi dužnika. Taj rok može se produljiti u skladu s člankom 219. istog zakonika Navedeni rok može se produljiti zbog posebnih razloga, ali ne dulje od četrnaest dana. Članak 221. dodaje da se dužnika obavješćuje o iznosu carine čim se iznos carine proknjiži.
            48. Prema shvaćanju nizozemske vlade, takav prisilni rok od dva dana teško bi bilo uskladiti s obvezom saslušanja zahvaćene osobe prije slanja naloga za plaćanje.
            49. S tim u svezi, treba ipak istaknuti da se u presudama Komisija/Španjolska (C‑546/03, EU:C:2006:132) i Komisija/Italija (C‑423/08, EU:C:2010:347) Sud već izjasnio o dužnosti država članica da poštuju rok iz članka 220. stavka 1. Carinskog zakonika za naknadno knjiženje iznosa carine koji proizlazi iz carinskog duga u povredbenim postupcima u kojima su se konkretne države članice pozivale na obvezu poštovanja prava na obranu carinskih dužnika kako bi opravdale nepoštovanje roka koje je dovelo do kašnjenja u prikupljanju vlastitih sredstava Europske zajednice.
            50. U točki 33. presude Komisija/Španjolska (EU:C:2006:132), odnosno u točki 45. presude Komisija/Italija (EU:C:2010:347), Sud je naime napravio razliku između, s jedne strane, odnosâ država članica i Europske unije i, s druge strane, odnosâ carinskih dužnika i nacionalnih carinskih tijela, u kojima se mora poštovati pravo na obranu.
            51. Na taj način Sud je ocijenio da, ako se u odnosima između carinskog dužnika i države članice načelo poštovanja prava na obranu posebno primjenjuje u postupku naknadne naplate, to u odnosima između država članica i Unije ne može dovesti do toga da se državi članici dopusti povreda obveze da u rokovima predviđenim propisima Unije utvrdi pravo Unije na vlastita sredstva (presude Komisija/Španjolska, EU:C:2006:132, t. 33. i Komisija/Italija, EU:C:2010:347, t. 45.).
            52. Kako je Europska komisija primijetila tijekom rasprave, treba nadalje pobliže istaknuti da se rok od dva dana za knjiženje iznosa carine proizašle iz carinskog duga, predviđen člankom 220. stavkom 1. Carinskog zakonika, može produljiti u skladu s člankom 219. istog zakonika. U skladu sa stavkom 1. točkom (b) navedene odredbe rok za knjiženje može se, među ostalim, produljiti zbog posebnih okolnosti koje onemogućuju carinskim tijelima da poštuju navedeni rok, ali ne dulje od četrnaest dana.
            53. Na kraju, u točki 46. presude Komisija/Italija (EU:C:2010:347) Sud je pored toga napomenuo da knjiženje i obavještavanje o nepodmirenoj carini, kao i registracija vlastitih sredstava ne sprječavaju dužnika da na temelju članka 243. i drugih odredaba u nastavku Carinskog zakonika osporava obvezu koja mu je pripisana, uz korištenje svih dostupnih argumenata.
            54. Kao drugo, u vezi s pitanjem je li se poštovalo pravo na obranu zahvaćenih osoba u glavnom postupku, s obzirom na to da su svoj stav mogle iznijeti tek u postupku povodom prigovora, treba podsjetiti da opći interes Unije, a osobito interes naplate vlastitih prihoda u što kraćem roku, zahtijeva da se nadzor može izvršiti promptno i učinkovito (presuda Sopropé, EU:C:2008:746, t. 41.).
            55. Osim toga, iz sudske prakse Suda proizlazi da naknadno saslušanje u postupku povodom pravnog lijeka uloženog protiv nepovoljne odluke pod određenim pretpostavkama može osigurati poštovanje prava na saslušanje (vidjeti analogijom presudu Texdata Software, EU:C:2013:588, t. 85.).
            56. Kada je riječ o odlukama carinskih tijela, prema članku 243. stavku 1. Carinskog zakonika svaka osoba ima pravo žalbe protiv odluka carinskih tijela donesenih na temelju carinskih propisa koje se odnose na tu osobu izravno i osobno. Međutim, kako ističu sud koji je uputio zahtjev i Komisija, ulaganje pravnog lijeka na temelju članka 243. Carinskog zakonika, u skladu s člankom 244. prvim podstavkom tog zakonika u pravilu ne odgađa izvršenje osporavane odluke. Bez odgodnog učinka taj pravni lijek ne sprječava neposredno izvršenje odluke. Drugi podstavak članka 244. Carinskog zakonika ipak ovlašćuje carinska tijela da odgode izvršenje navedene odluke u cijelosti ili djelomično, ako imaju valjanog razloga vjerovati da je osporavana odluka neusklađena s carinskim propisima ili da postoji opasnost da bi osobi na koju se odnosi mogla biti nanesena nepopravljiva šteta. Osim toga, članak 244. treći podstavak u tom slučaju propisuje polaganje jamčevine.
            57. Kako proizlazi iz članka 245. Carinskog zakonika, odredbe za provedbu žalbenog postupka utvrđuju države članice.
            58. Upravni postupak o kojemu je riječ u predmetima u glavnom postupku uređen je Awb‑om. Načelno, u skladu s člankom 4:8 Awb‑a, upravna tijela, prije donošenja odluke koja vjerojatno ide na štetu stranci koja nije tražila njezino donošenje, omogućuju stranci iznošenje stajališta u vezi s namjeravanom odlukom.
            59. Prema članku 4:12 Awb‑a navedeno načelo ne mora se primijeniti u slučaju odluka financijske naravi ako je, s jedne strane, protiv takve odluke moguće uložiti prigovor ili pokrenuti upravni spor i ako je, s druge strane, u cijelosti moguće ukloniti negativne posljedice odluke nakon ulaganja prigovora odnosno pokretanja upravnog spora protiv te odluke.
            60. U predmetima u glavnom postupku primijenjena je ta odredba.
            61. Naime, prije pokretanja upravnog spora pred sudom s mogućnošću žalbe i kasacijskog postupka, stranke su mogle uložiti prigovor donositelju odluke te ih se u postupku povodom prigovora moglo saslušati u skladu s člankom 7:2 Awb‑a.
            62. Iz očitovanja nizozemske vlade nadalje proizlazi da se postupak povodom prigovora odvija na temelju zakonskih odredbi i mjerodavnih činjenica na dan donošenja odluke povodom prigovora, tako da se na kraju postupka povodom prigovora mogu ukloniti sve negativne posljedice prvotne odluke. U konkretnom slučaju moguće negativne posljedice naloga za plaćanje, poput naloga o kojima je riječ u glavnom postupku, mogle su se naknadno ukloniti ovisno o tome je li u slučaju prigovora plaćanje odnosno izvršenje odluke o plaćanju moglo biti odgođeno do kraja postupka povodom prigovora (i upravnog spora) na temelju nacionalnih pravila.
            63. Međutim, na raspravi je nizozemska vlada napomenula da do odgode izvršenja odluke o plaćanju ne dolazi automatski, nego osoba na koju se odnosi osporavani nalog za plaćanje mora zatražiti odgodu u prigovoru. Navedena vlada također tvrdi da se odgoda u pravilu dopušta i da je to dopuštenje predviđeno naputkom ministarstva.
            64. Na taj način postupak povodom prigovora ne dovodi automatski do odgode izvršenja nepovoljne odluke i ne stavlja je neposredno izvan primjene.
            65. S tim u svezi, međutim, iz presude Texdata Software (EU:C:2013:588, t. 85.) proizlazi da navedeni učinak odluke može biti od određene važnosti u ispitivanju mogućeg opravdanja za ograničenje prava na saslušanje prije donošenja nepovoljne odluke.
            66. U toj presudi Sud je stoga ocijenio da primjena penala bez prethodne obavijesti i bez mogućnosti saslušanja prije izricanja sankcije nije takve naravi da bi zadirala u bitan sadržaj konkretnog temeljnog prava ako ulaganje obrazložene žalbe protiv odluke o izricanju penala neposredno stavlja izvan snage tu odluku i pokreće redovni postupak u kojem se pravo na saslušanje može poštovati (presuda Texdata Software, EU:C:2013:588, t. 85.).
            67. Unatoč tomu, iz sudske prakse citirane u prethodnoj točki ne može se zaključiti da, u uvjetima izostanka saslušanja prije donošenja naloga za plaćanje, ulaganje prigovora ili pokretanje upravnog spora protiv tog naloga za plaćanje mora nužno dovesti do automatske odgode izvršenja navedenog naloga za plaćanje kako bi se osiguralo poštovanje prava na saslušanje u sklopu postupka povodom prigovora ili upravne tužbe.
            68. Uzimajući u obzir opći interes Unije za naplatu vlastitih sredstava u što kraćem roku, kako je istaknuto u točki 54. ove presude, članak 244. drugi podstavak Carinskog zakonika određuje da ulaganje pravnog lijeka protiv naloga za plaćanje odgađa izvršenje tog naloga samo ako postoje valjani razlozi za uvjerenje da je osporavana odluka neusklađena s carinskim propisima ili da postoji opasnost da bi osobi na koju se odnosi mogla biti nanesena nepopravljiva šteta.
            69. Valja podsjetiti da se prema stalnoj sudskoj praksi odredbe prava Unije, poput odredbi Carinskog zakonika, moraju tumačiti uzimajući u obzir temeljna prava koja u skladu s ustaljenom sudskom praksom čine sastavni dio općih načela prava čije poštovanje osigurava Sud (vidjeti u tom smislu presude Österreichischer Rundfunk i dr., C‑465/00, C‑138/01 i C‑139/01, EU:C:2003:294, t. 68., kao i Google Spain i Google, C‑131/12, EU:C:2014:317, t. 68.).
            70. U tim okolnostima nacionalne odredbe kojima se provode pretpostavke za određivanje odgode izvršenja predviđene člankom 244. drugim podstavkom Carinskog zakonika, a to su postojanje razloga za uvjerenje da je osporavana odluka neusklađena s carinskim zakonodavstvom ili opasnost da bi osobi na koju se ta odluka odnosi mogla biti nanesena nepopravljiva šteta, morale bi u situaciji bez prethodnog saslušanja spriječiti usku primjenu ili usko tumačenje navedenih pretpostavki.
            71. U predmetima u glavnom postupku odgoda ovrhe nalogâ za plaćanje u slučaju prigovora dopušta se na temelju naputka ministarstva. Stoga sud koji je uputio zahtjev mora ispitati je li navedeni naputak takve naravi da u situaciji bez prethodnog saslušanja dopušta osobama kojima su upućeni nalozi za plaćanje da ishode odgodu izvršenja nalogâ dok se ti nalozi eventualno ne izmijene kako bi pravo na ishođenje odgode izvršenja bilo efektivno.
            72. U svakom slučaju nacionalni upravni postupak kojim se provodi članak 244. drugi podstavak Carinskog zakonika ne može ograničiti određivanje takve odgode u uvjetima u kojima postoje razlozi za uvjerenje da je osporavana odluka neusklađena s carinskim zakonodavstvom ili opasnost da bi osobi na koju se ta odluka odnosi mogla biti nanesena nepopravljiva šteta.
            73. U tim okolnostima na drugo pitanje pod točkom (a) valja odgovoriti da načelo poštovanja prava na obranu, a posebice pravo svake osobe na saslušanje prije usvajanja pojedinačne nepovoljne mjere, moraju se tumačiti na način da je pravo na obranu osobe kojoj je naloženo plaćanje nalogom donesenim u postupku naknadne naplate uvozne carine na temelju Carinskog zakonika povrijeđeno ako uprava tu osobu nije saslušala prije donošenja odluke, bez obzira na to što ta osoba ima mogućnost iznijeti svoje stajalište u kasnijem dijelu upravnog postupka povodom prigovora, ako nacionalni propis ne dopušta osobama kojima je upućen nalog da, bez prethodnog saslušanja, ishode odgodu izvršenja nalogâ dok se ti nalozi eventualno ne izmijene. To svakako vrijedi u slučaju u kojem nacionalni upravni postupak kojim se provodi članak 244. drugi podstavak Carinskog zakonika ograničava određivanje takve odgode u uvjetima u kojima postoje razlozi za uvjerenje da je osporavana odluka neusklađena s carinskim zakonodavstvom ili opasnost da bi osobi na koju se ta odluka odnosi mogla biti nanesena nepopravljiva šteta.
            Drugo pitanje pod točkom (b) i treće pitanje
            74. Svojim drugim pitanjem pod točkom (b) i trećim pitanjem, koja je prikladno zajedno ispitati, sud koji je uputio zahtjev u biti pita jesu li pravne posljedice povrede načela poštovanja prava na obranu od strane uprave utvrđene nacionalnim pravom, kao i koje okolnosti nacionalni sudac može uzeti u obzir prilikom svog ispitivanja. Navedeni sud posebno pita može li nacionalni sudac uzeti u obzir pretpostavku prema kojoj bi ishod postupka odlučivanja bio identičan čak i da se poštovalo pravo na prethodno saslušanje.
            75. S tim u svezi, na samom početku valja podsjetiti da je Sud već ukazao na to da su pretpostavke pod kojima se mora jamčiti poštovanje prava na obranu i posljedice povrede tog prava predmet nacionalnog prava, pod uvjetom da su mjere usvojene u tu svrhu iste vrste kao i one na koje bi imali pravo pojedinci u usporedivoj situaciji u nacionalnom pravu (načelo ekvivalentnosti) i da ne čine praktično nemogućim ili pretjerano teškim ostvarivanje prava koja im dodjeljuje pravni poredak Unije (načelo djelotvornosti) (vidjeti presudu G. i R., EU:C:2013:533, t. 35. kao i navedenu sudsku praksu).
            76. Takvo uređenje mjerodavno je u području carina, s obzirom na to da članak 245. Carinskog zakonika izričito upućuje na nacionalno pravo, pobliže određujući da: „[o]dredbe za provedbu žalbenog postupka utvrđuju države članice.“
            77. Međutim, iako države članice mogu dopustiti ostvarivanje prava na obranu prema istim uvjetima koji vrijede za domaće situacije, ti uvjeti moraju biti u skladu s pravom Unije, a osobito ne smiju dovoditi u pitanje djelotvoran učinak Carinskog zakona (presuda G. i R., EU:C:2013:533, t. 36.).
            78. Međutim, kako je istaknula Komisija, dužnost nacionalnog suca da jamči puni učinak prava Unije nema učinak nametanja obveze beziznimnog poništenja odluke zato što je donesena uz povredu prava na obranu, a posebice prava na saslušanje.
            79. Naime, prema pravu Unije, povreda prava na obranu, a posebice prava na saslušanje, izaziva poništenje odluke donesene na kraju konkretnog upravnog postupka samo ako bi navedeni postupak bez te nepravilnosti mogao imati drukčiji ishod (vidjeti u tom smislu presude Francuska/Komisija, C‑301/87, EU:C:1990:67, t. 31.; Njemačka/Komisija, C‑288/96, EU:C:2000:537, t. 101.; Foshan Shunde Yongjian Housewares & Hardware/Vijeće, C‑141/08 P, EU:C:2009:598, t. 94.; Storck/OHIM, C‑96/11 P, EU:C:2012:537, t. 80., kao i G. i R., EU:C:2013:533, t. 38.).
            80. Slijedom toga, povreda načela poštovanja prava na obranu dovodi do poništenja predmetne odluke samo ako bi postupak bez te povrede mogao imati drukčiji ishod.
            81. Valja istaknuti da u predmetima u glavnom postupku same zahvaćene osobe priznaju da postupak povodom prigovora ne bi imao drukčiji ishod da su bili saslušani prije donošenja sporne odluke, s obzirom na to da ne osporavaju tarifno razvrstavanje carinske uprave.
            82. Uzimajući u obzir prethodna razmatranja na drugo pitanje pod točkom (b) i treće pitanje, valja odgovoriti tako da su pretpostavke pod kojima se mora jamčiti poštovanje prava na obranu i posljedice povrede tog prava predmet nacionalnog prava, pod uvjetom da su mjere usvojene u tu svrhu iste vrste kao i one na koje bi imali pravo pojedinci u usporedivoj situaciji u nacionalnom pravu (načelo ekvivalentnosti) i da ne čine praktično nemogućim ili preteškim ostvarivanje prava koja im dodjeljuje pravni poredak Unije (načelo djelotvornosti). Nacionalni sudac koji je dužan jamčiti puni učinak prava Unije može, prilikom procjene posljedica povrede prava na obranu, a posebice prava na saslušanje, uzeti u obzir činjenicu da takva povreda izaziva poništenje odluke donesene na kraju konkretnog upravnog postupka samo ako bi navedeni postupak bez te nepravilnosti mogao imati drukčiji ishod.
            Troškovi
            83. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:
            1. Pojedinci se pred nacionalnim sudovima mogu izravno pozivati na načelo poštovanja prava na obranu od strane uprave i pravo koje iz njega proizlazi za svaku osobu da bude saslušana prije donošenja bilo koje odluke koja bi mogla nepovoljno djelovati na interese te osobe, onako kako se ta prava primjenjuju u okviru Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice, kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 2700/2000 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. studenoga 2000.
            2. Načelo poštovanja prava na obranu, a posebice pravo svake osobe na saslušanje prije usvajanja pojedinačne nepovoljne mjere, moraju se tumačiti na način da je pravo na obranu osobe kojoj je naloženo plaćanje nalogom donesenim u postupku naknadne naplate uvozne carine na temelju Uredbe br. 2913/92, kako je izmijenjena Uredbom br. 2700/2000, povrijeđeno ako uprava tu osobu nije saslušala prije donošenja odluke, bez obzira na to što ta osoba ima mogućnost iznijeti svoje stajalište u kasnijem dijelu upravnog postupka povodom prigovora, ako nacionalni propis ne dopušta osobama kojima je upućen nalog da, bez prethodnog saslušanja, ishode odgodu izvršenja nalogâ dok se ti nalozi eventualno ne izmijene. To svakako vrijedi u slučaju u kojem nacionalni upravni postupak kojim se provodi članak 244. drugi podstavak Uredbe br. 2913/92, kako je izmijenjena Uredbom br. 2700/2000, ograničava određivanje takve odgode u uvjetima u kojima postoje razlozi za uvjerenje da je osporavana odluka neusklađena s carinskim zakonodavstvom ili opasnost da bi osobi na koju se ta odluka odnosi mogla biti nanesena nepopravljiva šteta.
            3. Pretpostavke pod kojima se mora jamčiti poštovanje prava na obranu i posljedice povrede tog prava predmet su nacionalnog prava, pod uvjetom da su mjere usvojene u tu svrhu iste vrste kao i one na koje bi imali pravo pojedinci u usporedivoj situaciji u nacionalnom pravu (načelo ekvivalentnost) i da ne čine praktično nemogućim ili pretjerano teškim ostvarivanje prava koja im dodjeljuje pravni poredak Unije (načelo djelotvornosti).
            Nacionalni sudac koji je dužan jamčiti puni učinak prava Unije može, prilikom procjene posljedica povrede prava na obranu, a posebice prava na saslušanje, uzeti u obzir činjenicu da takva povreda ne izaziva poništenje odluke donesene na kraju konkretnog upravnog postupka samo ako bi navedeni postupak bez te nepravilnosti mogao imati drukčiji ishod.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 26. svibnja 2011. # Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen protiv H. Akdas i dr. # Zahtjev za prethodnu odluku: Centrale Raad van Beroep - Nizozemska. # Socijalna sigurnost radnika migranata. # Predmet C-485/07.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 10. siječnja 2006.#De Groot en Slot Allium BV i Bejo Zaden BV protiv Ministre de l'Économie, des Finances et de l'Industrie i Ministre de l'Agriculture, de l'Alimentation, de la Pêche et des Affaires rurales.#Zahtjev za prethodnu odluku: Conseil d'État - Francuska.#Direktiva 70/458/EEZ - Članak 2. - Direktiva 92/33/EEZ - Članak 28. UEZ-a.#Predmet C-147/04.


title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 4. prosinca 2013.#Europska komisija protiv Vijeća Europske unije.#Tužba za poništenje – Državne potpore – Članak 108. stavci 1. i 2. UFEU‑a – Potpora koju je dodijelila Republika Litva radi stjecanja poljoprivrednih zemljišta – Nadležnost Vijeća Europske unije – Zatečeni program potpora – Odgovarajuće mjere – Nerazdvojivost dvaju programa potpora – Promjena okolnosti – Iznimne okolnosti – Gospodarska kriza – Očita pogreška u ocjeni – Načelo proporcionalnosti.#Predmet C-111/10.

text:
         PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      4. prosinca 2013. (
            *1
         )
      „Tužba za poništenje — Državne potpore — Članak 108. stavci 1. i 2. UFEU‑a — Potpora koju je dodijelila Republika Litva radi stjecanja poljoprivrednih zemljišta — Nadležnost Vijeća Europske unije — Zatečeni program potpora — Odgovarajuće mjere — Nerazdvojivost dvaju programa potpora — Promjena okolnosti — Iznimne okolnosti — Gospodarska kriza — Očita pogreška u ocjeni — Načelo proporcionalnosti“
      U predmetu C‑111/10,
      povodom tužbe za poništenje podnesene 26. veljače 2010. na temelju članka 263. UFEU‑a,

         Europska komisija, koju zastupaju V. Di Bucci, L. Flynn i B. Stromsky te A. Stobiecka‑Kuik, u svojstvu agenata, sa stalnom adresom u Luxembourgu,
      tužitelj,
      protiv

         Vijeća Europske unije, koje zastupaju É. Sitbon i F. Florindo Gijón, u svojstvu agenata,
      tuženik,
      koje podupiru:

         Republika Litva, koju zastupaju D. Kriaučiūnas i L. Liubertaitė, u svojstvu agenata,

         Mađarska, koju zastupaju G. Koós i M. Fehér te K. Szíjjártó, u svojstvu agenata,

         Republika Poljska, koju zastupa M. Szpunar, u svojstvu agenta,
      intervenijenti,
      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: V. Skouris, predsjednik, K. Lenaerts, potpredsjednik, A. Tizzano, R. Silva de Lapuerta, L. Bay Larsen (izvjestitelj), E. Juhász, A. Borg Barthet, C. G. Fernlund i J. L. da Cruz Vilaça, predsjednici vijeća, A. Rosas, G. Arestis, J. Malenovský, A. Prechal, E. Jarašiūnas i C. Vajda, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 17. siječnja 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Europska komisija tužbom zahtijeva od Suda poništenje Odluke Vijeća 2009/983/EU od 16. prosinca 2009. o dodjeli državne potpore koju su dodijelila državna tijela Republike Litve radi stjecanja državnih poljoprivrednih zemljišta između 1. siječnja 2010. i 31. prosinca 2013. (SL L 338, str. 93., u daljnjem tekstu: pobijana odluka).

         Pravni okvir

         Uredba (EZ) br. 659/1999

               2

               Članak 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 659/1999 od 22. ožujka 1999. o utvrđivanju detaljnih pravila primjene članka [108. UFEU‑a] (SL L 83, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 16.), predviđa:
               „Za potrebe ove Uredbe:
               [...]

                        b)

                        ‚zatečena potpora’ znači:
                        [...]

                                 ii)

                                 odobrena potpora, to jest, programi potpora i pojedinačna potpora koje je odobrila Komisija ili Vijeće [Europske unije];

                           [...]

                        c)

                        ‚nova potpora’ znači svaka potpora, to jest, programi potpora i pojedinačna potpora koje ne predstavljaju zatečenu potporu, uključujući i izmjene postojećih potpora;

                  [...]”

               3

               Članak 17. stavak 2. te uredbe određuje:
               „U slučaju kada Komisija smatra da određeni zatečeni program potpora nije u skladu ili je prestao biti u skladu s načelima zajedničkog tržišta, ista dotičnu državu članicu obavješćuje o svom preliminarnom stajalištu i pruža joj priliku da u roku od mjesec dana dostavi svoje primjedbe. [...]”

               4

               Članak 18. navedene uredbe određuje:
               „U slučaju kada u svjetlu podataka koje joj je država članica dostavila u skladu s člankom 17. Komisija zaključi da zatečeni program potpora nije u skladu ili je prestao biti u skladu s načelima zajedničkog tržišta, ista izdaje preporuku u kojoj se dotičnoj državi članici predlažu odgovarajuće mjere. [...]”

               5

               Članak 19. stavak 1. iste uredbe propisuje sljedeće:
               „U slučaju kada dotična država članica prihvati predložene mjere i o tome obavijesti Komisiju, potonja je taj zaključak dužna evidentirati i o tome obavijestiti državu članicu. Svojim prihvaćanjem država članica se obvezuje na provođenje odgovarajućih mjera.”

         Uredba (EZ) br. 1857/2006

               6

               Članak 4. Uredbe Komisije (EZ) br. 1857/2006 od 15. prosinca 2006. o primjeni članaka 107. i 108. UFEU‑a na državne potpore malim i srednjim poduzećima koja se bave proizvodnjom poljoprivrednih proizvoda i o izmjenama Uredbe (EZ) br. 70/2001 (SL L 358, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 2., str. 172.) propisuje:
               „1.   Potpore za ulaganja u poljoprivredna gospodarstva u Europskoj uniji za primarnu proizvodnju poljoprivrednih proizvoda sukladne su sa zajedničkim tržištem u smislu članka 107. stavka 3. točke (c) UFEU‑a i izuzete od obveze prijave iz članka 108. stavka 3. UFEU‑a ako ispunjavaju uvjete iz stavka 2. do 10. ovog članka.
               [...]
               8.   Potpore se mogu dodjeljivati za kupovinu zemljišta, osim zemljišta namijenjenoga gradnji, u vrijednosti do 10 % opravdanih troškova ulaganja.
               [...]”

         Uredba (EZ) br. 1535/2007

               7

               Članak 3. stavak 1. Uredbe Komisije (EZ) br. 1535/2007 od 20. prosinca 2007. o primjeni članaka 107. i 108. UFEU‑a na potpore male vrijednosti u sektoru poljoprivredne proizvodnje (SL L 337, str. 35.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 75.) određuje:
               „Za mjere potpore smatra se da ne ispunjavaju sve kriterije iz članka 107. stavka 1. UFEU‑a te da stoga ne podliježu obvezi prijavljivanja iz članka 108. stavka 3. UFEU‑a u slučaju kada ispunjavaju uvjete utvrđene u stavcima 2. do 7. ovog članka.”

         Smjernice za poljoprivredu

               8

               Točka 29. Smjernica Zajednice za državne potpore u sektoru poljoprivrede i šumarstva 2007. — 2013. (SL 2006, C 319, str. 1., u daljnjem tekstu: Smjernice za poljoprivredu) propisuje:
               „Potpore za ulaganja u poljoprivredna gospodarstva proglasit će se sukladnima s člankom 107. stavkom 3. točkom (c) UFEU‑a ako ispunjavaju sve uvjete iz članka 4. [Uredbe br. 1857/2006] [...]” [neslužbeni prijevod]

               9

               Pod naslovom „Prijedlozi odgovarajućih mjera”, točka 196. tih smjernica glasi kako slijedi:
               „Sukladno članku 108. stavku 1. UFEU‑a, Komisija predlaže državama članicama da izmijene svoje zatečene programe potpora kako bi se uskladile s predmetnim smjernicama najkasnije 31. prosinca 2007., uz iznimku zatečenih programa potpora [...] za ulaganja u vezi sa stjecanjem poljoprivrednih zemljišta, koji se moraju izmijeniti radi usklađivanja s predmetnim smjernicama najkasnije 31. prosinca 2009.” [neslužbeni prijevod]

               10

               Točka 197. istih smjernica propisuje da su države članice pozvane pisano potvrditi da prihvaćaju te prijedloge odgovarajućih mjera najkasnije do 28. veljače 2007.

               11

               Točka 198. istih smjernica glasi kako slijedi:
               „Ako država članica prije tog datuma ne potvrdi pisano svoj prihvat, Komisija će primijeniti članak 19. stavak 2. Uredbe [br. 659/1999] te, ako bude potrebno, započeti postupke navedene u toj odredbi.” [neslužbeni prijevod]

         Privremeni okvir

               12

               Točka 4.2.2. privremenog okvira Zajednice za državne potpore kojima se podupire pristup financiranju u trenutnoj financijskoj i gospodarskoj krizi, uspostavljenog Obaviješću Komisije od 17. prosinca 2008. (SL 2009, C 83, str. 1.), kako je izmijenjena Obaviješću Komisije objavljenom u Službenom listu Europske unije od 31. listopada 2009. (SL C 261, str. 2., u daljnjem tekstu: privremeni okvir), predviđa da je, s obzirom na gospodarsku situaciju, ocijenjeno potrebnim dopustiti privremenu dodjelu ograničenog iznosa potpore pod određenim uvjetima.

               13

               Točka 4.2.2. h) privremenog okvira određuje, među ostalim, da „[u]koliko se potpora dodjeljuje poduzetnicima koji se bave primarnom proizvodnjom poljoprivrednih proizvoda [...], iznos izravne subvencije (ili bruto ekvivalent subvencije) ne prelazi 15.000 eura po poduzetniku.” [neslužbeni prijevod]

               14

               Točka 7. privremenog okvira, među ostalim, određuje da se „[t]a obavijest [...] neće primjenjivati nakon 31. prosinca 2010.” [neslužbeni prijevod]

         Okolnosti spora

               15

               Dopisom od 25. veljače 2005. Republika Litva na temelju članka 88. stavka 3. UEZ‑a prijavila je Komisiji mjeru državne potpore pod nazivom „Potpora za stjecanje zemljišta”. Ta je mjera trebala zamijeniti zatečeni program potpora i trebala se primjenjivati do 2010. Donesena je u obliku potpore ulaganjima u korist poljoprivrednika koji su namjeravali steći državna poljoprivredna zemljišta.

               16

               Ocijenivši da je ta potpora sukladna s člankom 87. stavkom 3. točkom (c) UEZ‑a, Komisija je odlukom od 22. studenoga 2006. (SL C 317, str. 6., u daljnjem tekstu: odluka od 22. studenoga 2006.) odlučila ne isticati prigovor. Tom je odlukom određeno da se trajanje predmetnog programa potpora proteže do datuma odobrenja Komisije „do 2010.”.

               17

               U točki 196. Smjernica za poljoprivredu Komisija predlaže državama članicama da izmijene zatečene programe potpora radi stjecanja poljoprivrednih zemljišta kako bi ih uskladile s tim smjernicama najkasnije do 31. prosinca 2009.

               18

               Dana 22. ožujka 2007. Republika Litva priopćila je da prihvaća prijedloge odgovarajućih mjera iz točke 196. spomenutih smjernica. Kako propisuje članak 19. stavak 1. Uredbe br. 659/1999, Komisija je evidentirala taj prihvat Obaviješću objavljenom u Službenom listu Europske unije (SL 2008, C 70, str. 11.).

               19

               Dana 23. studenoga 2009. Republika Litva uputila je Vijeću zahtjev na temelju članka 88. stavka 2. UEZ‑a da se zatečeni program potpora radi stjecanja poljoprivrednih zemljišta produlji do 31. prosinca 2013.

               20

               Pobijanom odlukom Vijeće je udovoljilo tom zahtjevu na temelju članka 108. stavka 2. trećeg podstavka UFEU‑a. Članak 1. te odluke glasi:
               „Iznimna državna potpora u iznosu od najviše 55 milijuna [litavskih litasa (LTL)], koju su litavske vlasti dodijelile za kredite namijenjene stjecanju državnih poljoprivrednih zemljišta u razdoblju od 1. siječnja 2010. do 31. prosinca 2013., smatra se spojivom s unutarnjim tržištem.”

               21

               Vijeće je obrazložilo svoju odluku pozivajući se u uvodnim izjavama 2. do 4. te odluke, među ostalim, na nepovoljnu organizaciju površina litavskih poljoprivrednih gospodarstava, niske prihode poljoprivrednika, značajan pad cijena poljoprivrednih proizvoda uzrokovan gospodarskom i financijskom krizom kao i visoke kamatne stope na kredite za stjecanje poljoprivrednih zemljišta. Vijeće je također istaknulo nedostatak vlastitih sredstava kojima raspolažu litavski poljoprivrednici.

               22

               Na temelju uvodnih izjava 9. i 10. pobijane odluke:

                        „(9)

                        Komisija u ovoj fazi nije započela postupak niti zauzela stajalište o prirodi ni o spojivosti potpore.

                        (10)

                        Postoje iznimne okolnosti na temelju kojih se ta potpora može smatrati, odstupajući od pravila i u mjeri koja je nužno potrebna radi uspješnog provođenja poljoprivredne reforme i poboljšanja sustava poljoprivrednih gospodarstava i efikasnosti poljoprivrede u Litvi, spojivom s unutarnjim tržištem.”

         Postupak pred Sudom i zahtjevi stranaka

               23

               Komisija zahtijeva od Suda da:

                        —

                        poništi pobijanu odluku, i

                        —

                        naloži Vijeću snošenje troškova.

               24

               Vijeće zahtijeva od Suda da:

                        —

                        odbije tužbu kao neosnovanu, i

                        —

                        naloži Komisiji snošenje troškova.

               25

               Rješenjem predsjednika Suda od 9. kolovoza 2010. Republici Litvi, Mađarskoj i Republici Poljskoj odobrena je intervencija na strani Vijeća.

         O tužbi

               26

               Komisija ističe četiri tužbena razloga u prilog svojoj tužbi koji se temelje na nenadležnosti Vijeća, zloporabi ovlasti, povredi načela lojalne suradnje i očitoj pogrešci u ocjeni postojanja iznimnih okolnosti te povredi načela proporcionalnosti.

         Prvi tužbeni razlog koji se temelji na nenadležnosti Vijeća

      Argumentacija stranaka

               27

               U prvom tužbenom razlogu Komisija ističe da Vijeće nije bilo nadležno donijeti pobijanu odluku.

               28

               Komisija smatra da iz stalne sudske prakse Suda proizlazi da ovlaštenje Vijeća na temelju članka 108. stavka 2. trećeg podstavka UFEU‑a predstavlja iznimku te da stoga Vijeće nije nadležno poništiti odluku Komisije kojom se utvrđuje da potpora nije spojiva s unutarnjim tržištem ili pokušati zaobići takvu odluku.

               29

               Naime, Komisija smatra da je u točki 196. Smjernica za poljoprivredu donijela konačno stajalište o usklađenosti s unutarnjim tržištem programa potpora uvedenih u Republici Litvi radi stjecanja poljoprivrednih zemljišta. Činjenica da je taj stav donesen u obliku smjernica nema utjecaja, s obzirom na to da su sudovi Europske unije odlučili da je država članica koja prihvati smjernice dužna iste primjenjivati.

               30

               U predmetnom slučaju Republika Litva priopćila je svoj prihvat prijedloga odgovarajućih mjera iz točke 196. Smjernica za poljoprivredu. Stoga je bila dužna ukinuti spomenuti program potpora najkasnije do 31. prosinca 2009. i ne uvoditi ga ponovno prije 31. prosinca 2013. Tako je, odobravajući isti program potpora od 1. siječnja 2010., Vijeće oduzelo učinak odluci Komisije, prekoračujući time svoju nadležnost.

               31

               Vijeće, naprotiv, tvrdi da program potpora odobren pobijanom odlukom čini novi program potpora, različit od programa koji je odobrila Komisija odlukom od 22. studenoga 2006., među ostalim, zato što se temelji na novim činjeničnim i pravnim elementima. Dakle, Komisija nikada nije ocijenila spojivost programa potpora odobrenog pobijanom odlukom s unutarnjim tržištem.

               32

               Vijeće dodaje da se točka 196. Smjernica za poljoprivredu ne primjenjuje na program potpora koji je odobrilo Vijeće, s obzirom na to da se odgovarajuće mjere iz članka 108. stavka 1. UFEU‑a primjenjuju samo na zatečene potpore.

               33

               Komisija u svojoj replici ističe da razlike koje je iznijelo Vijeće između zatečenog programa potpora i programa potpora odobrenog pobijanom odlukom nisu relevantne jer su ti programi toliko neraskidivo povezani da je neprirodno pokušavati razlikovati ta dva programa radi primjene članka 108. stavka 2. UFEU‑a.

               34

               Republika Litva, Mađarska i Republika Poljska slažu se u bitnom s analizom Vijeća.

         Ocjena Suda

               35

               Kako bi se ocijenila osnovanost prvog tužbenog razloga koji je Komisija istaknula u prilog svojoj tužbi, potrebno je odrediti je li Vijeće bilo nadležno na temelju članka 108. stavka 2. trećeg podstavka UFEU‑a program potpora iz pobijane odluke smatrati spojivim s unutarnjim tržištem s obzirom na to da je Republika Litva prihvatila odgovarajuće mjere predložene u točki 196. Smjernica za poljoprivredu.

               36

               U skladu s člankom 108. stavkom 2. trećim podstavkom UFEU‑a, Vijeće na zahtjev države članice može jednoglasno odlučiti da se potpora koju ta država dodjeljuje ili namjerava dodijeliti smatra spojivom s unutarnjim tržištem, ukidajući odredbe članka 107. UFEU‑a ili odredbe predviđene člankom 109. UFEU‑a, ako iznimne okolnosti opravdavaju takvu odluku.

               37

               Država članica, dakle, pod točno određenim okolnostima može ne prijaviti potporu Komisiji, koja odlučuje u okviru određenom člankom 108. stavkom 3. UFEU‑a, nego Vijeću, koje odlučuje u okviru određenom člankom 108. stavkom 2. trećim podstavkom UFEU‑a ukidajući odredbe članka 107. UFEU‑a ili odredbe predviđene člankom 109. UFEU‑a.

               38

               Sud je već imao priliku pojasniti određene aspekte tumačenja te odredbe.

               39

               Tako je Sud najprije odlučio, nakon što je podsjetio na ključnu ulogu koju je UFEU dodijelio Komisiji radi utvrđivanja eventualne nespojivosti potpore s unutarnjim tržištem, da se članak 108. stavak 2. treći podstavak UFEU‑a odnosi na izniman i specifičan slučaj, na način da nadležnost koja je tom odredbom dodijeljena Vijeću očito predstavlja iznimku (vidjeti u tom smislu presudu od 29. lipnja 2004., Komisija/Vijeće, C‑110/02, Recueil, str. I‑6333., točke 29. do 31.), što podrazumijeva da taj članak 108. stavak 2. treći podstavak obavezno valja usko tumačiti (vidjeti analogne presude od 22. travnja 2010., Mattner, C‑510/08, Recueil, str. I‑3553., točku 32. i od 14. ožujka 2013., C‑419/11, Česká spořitelna, točku 26.).

               40

               Nadalje, u odnosu na odredbe iz članka 108. stavka 2. trećeg i četvrtog podstavka UFEU‑a prema kojima, s jedne strane, obraćanje države članice Vijeću odgađa već pokrenut postupak unutar Komisije na rok od tri mjeseca i, s druge strane, ako Vijeće ne donese odluku u tom roku, o predmetu odlučuje Komisija, Sud je odlučio da te odredbe valja tumačiti u smislu da, ako spomenuti rok istekne, Vijeće više nije nadležno donijeti odluku na temelju spomenutog trećeg podstavka u odnosu na predmetnu potporu (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu Komisija/Vijeće, točku 32.).

               41

               Sud je u tom smislu smatrao da propisivanje takvog roka za nadležnost Vijeća također upućuje na to da, ako država članica nije podnijela nikakav zahtjev Vijeću na temelju članka 108. stavka 2. trećeg podstavka UFEU‑a prije nego što Komisija proglasi predmetnu potporu nespojivom s unutarnjim tržištem i zaključi postupak iz prvog podstavka članka 108. stavka 2. UFEU‑a, Vijeće više nije ovlašteno izvršavati izvanredne ovlasti koje mu dodjeljuje treći podstavak spomenute odredbe kako bi proglasilo takvu potporu spojivom s unutarnjim tržištem (gore navedena presuda Komisija/Vijeće, točka 33. i od 22. lipnja 2006., Komisija/Vijeće, C‑399/03, Recueil, str. I‑5629., točka 24.).

               42

               Sud je u tom kontekstu istaknuo da takvo tumačenje omogućuje izbjegavanje donošenja odluka čija bi se izreka pokazala proturječnom i na taj način pridonosi pravnoj sigurnosti tako što štiti konačnost administrativne odluke koja nastaje protekom razumnih rokova za podnošenje tužbe ili iscrpljivanjem pravnih lijekova (vidjeti u tom smislu gore navedene presude od 29. lipnja 2004., Komisija/Vijeće, točke 32. i 35. i od 22. lipnja 2006., Komisija/Vijeće, točku 25.).

               43

               Konačno, Sud je na pitanje podrazumijeva li okolnost da Vijeće nije nadležno odlučivati o spojivosti potpore o kojoj je Komisija već konačno odlučila s unutarnjim tržištem odgovorio da je Vijeće ujedno nenadležno odlučivati o potpori čiji je cilj dodjela korisnicima nezakonite potpore koja je prije toga odlukom Komisije proglašena nespojivom iznosa čija je svrha nadoknaditi iznose koje ti korisnici moraju vratiti na temelju te odluke.

               44

               U tom smislu Sud je istaknuo da bi, sukladno stalnoj sudskoj praksi, dopuštanje državi članici da dodijeli korisnicima takve nezakonite potpore novu potporu u istom iznosu kao nezakonita potpora, čija je svrha poništavanje učinaka vraćanja iznosa koje su ovi dužni provesti na temelju spomenute odluke, bilo očito jednako oduzimanju učinkovitosti odluka Komisije na temelju članaka 107. i 108. UFEU‑a (gore navedene presude od 29. lipnja 2004., Komisija/Vijeće, točka 43. i od 22. lipnja 2006., Komisija/Vijeće, točka 27.).

               45

               Sud je stoga odlučio da Vijeće, koje ne bi smjelo sprječavati odluku Komisije kojom se utvrđuje nespojivost potpore s unutarnjim tržištem proglašavajući tu potporu spojivom sa spomenutim tržištem, k tome ne bi smjelo oduzeti učinkovitost takvoj odluci proglašavajući, na temelju članka 108. stavka 2. trećeg podstavka UFEU‑a, spojivom s unutarnjim tržištem potporu čija je svrha naknada, u korist korisnika nezakonite potpore proglašene nespojivom s unutarnjim tržištem, iznosa koje su ovi na temelju spomenute odluke dužni vratiti (vidjeti u tom smislu gore navedene presude od 29. lipnja 2004., Komisija/Vijeće, točke 44. i 45. i od 22. lipnja 2006., Komisija/Vijeće, točku 28.).

               46

               Iz te sudske prakse proizlazi da su, za primjenu članka 108. stavka 2. UFEU‑a, nadležnosti Vijeća i Komisije podijeljene tako da, prvo, Komisiji pripada primarna nadležnost, dok je Vijeće nadležno samo u iznimnim okolnostima. Drugo, nadležnost Vijeća koja mu dopušta odstupanje u njegovoj odluci od određenih odredbi Ugovora iz područja državnih potpora mora se izvršavati u određenom vremenskom okviru. Treće, čim Komisija ili Vijeće konačno odluče o spojivosti određene potpore, druga od tih dviju institucija više ne može donijeti suprotnu odluku.

               47

               Takvo tumačenje nastoji zaštititi koherentnost i učinkovitost postupanja Unije utoliko što, s jedne strane, onemogućuje donošenje proturječnih odluka i, s druge strane, sprječava da se odluci neke institucije Unije koja je postala konačna može, izvan svakog roka, uključujući i rok predviđen u članku 263. stavku 6. UFEU‑a, te kršenjem načela pravne sigurnosti proturječiti odlukom neke druge institucije.

               48

               Razmatranja u prilog tom tumačenju, među ostalim, ukazuju da je nevažno čini li potpora iz odluke Vijeća zatečenu ili novu potporu. Naime, kako proizlazi iz sudske prakse Suda, učinkovitost odluke Komisije dovodi se u pitanje ne samo kada Vijeće donese odluku kojom se proglašava spojivost s unutarnjim tržištem iste potpore o kojoj je Komisija već odlučila nego i kada potpora iz odluke Vijeća ima za svrhu korisnicima nezakonite potpore proglašene nespojivom s unutarnjim tržištem nadoknaditi iznose koje ovi moraju vratiti na temelju spomenute odluke Komisije. U takvim okolnostima druga je potpora toliko neraskidivo povezana s potporom za koju je prije odlukom Komisije utvrđeno da je nespojiva s unutarnjim tržištem da ih je neprirodno pokušavati razlikovati radi primjene članka 108. stavka 2. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu od 29. lipnja 2004., Komisija/Vijeće, točke 45. i 46.).

               49

               U predmetnom postupku stoga valja ispitati moraju li se potpore koje je Vijeće proglasilo spojivima s unutarnjim tržištem, neovisno o tome jesu li zatečene ili nove potpore, smatrati potporama o kojima je Komisija već konačno odlučila.

               50

               S tim u vezi, iz stalne sudske prakse proizlazi da Komisija može, pri izvršavanju ovlasti kojima raspolaže na temelju članaka 107. i 108. UFEU‑a, izraditi smjernice koje bi upućivale na način na koji će Komisija izvršavati, na temelju istih članaka, svoje diskrecijsko pravo u odnosu na nove potpore ili u odnosu na programe postojećih potpora (presuda od 18. lipnja 2002., Njemačka/Komisija, C‑242/00, Recueil, str. I‑5603., točka 27.).

               51

               Kada se temelje na članku 108. stavku 1. UFEU‑a, te smjernice predstavljaju čimbenik redovne i povremene suradnje u okviru koje Komisija s državama članicama provodi stalno ispitivanje zatečenih programa potpora te im predlaže odgovarajuće mjere koje zahtijevaju progresivan razvoj ili djelovanje unutarnjeg tržišta (vidjeti u tom smislu presude od 15. listopada 1996., IJssel‑Vliet, C‑311/94, Recueil, str. I‑5023., točke 36. i 37. kao i od 5. listopada 2000., Njemačka/Komisija, C‑288/96, Recueil, str. I‑8237., točku 64.). Ako država članica prihvati te prijedloge odgovarajućih mjera, one će biti obvezujuće u odnosu na tu državu članicu (vidjeti u tom smislu gore navedene presude IJssel‑Vliet, točke 42. i 43. kao i od 5. listopada 2000., Njemačka/Komisija, točku 65.), koja ih je dužna provesti, kako je navedeno u članku 19. stavku 1. Uredbe br. 659/1999.

               52

               U predmetnom slučaju Republika Litva 22. ožujka 2007. priopćila je svoj prihvat prijedloga odgovarajućih mjera iz točke 196. Smjernica za poljoprivredu.

               53

               Te se odgovarajuće mjere, među ostalim, sastoje u izmjeni programa zatečenih potpora za ulaganja u vezi sa stjecanjem zemljišta poljoprivrednih gospodarstava, radi usklađivanja tih programa s navedenim smjernicama najkasnije do 31. prosinca 2009.

               54

               Proizlazi da se, sukladno članku 108. stavku 1. UFEU‑a, odgovarajuće mjere koje predlaže Komisija u točki 196. Smjernica za poljoprivredu odnose samo na zatečene programe potpora.

               55

               Program odobren pobijanom odlukom predstavlja novi program potpora.

               56

               Na taj bi se način program potpora spomenut u točki 15. ove presude mogao, sukladno članku 1. točki (b) ii) Uredbe br. 659/1999, smatrati zatečenim programom potpora samo za razdoblje tijekom kojeg je bio odobren odlukom od 22. studenoga 2006., odnosno do 31. prosinca 2009.

               57

               Stoga, s obzirom na to da iz članka 1. točke (c) te uredbe proizlazi da svaki program potpora koji nije zatečeni program potpora predstavlja novi program potpora te s obzirom na to da se program potpora odobren pobijanom odlukom primjenjivao od 1. siječnja 2010., taj je program nužno predstavljao novi program potpora.

               58

               Okolnost da je taj program bio obično produljenje programa koji je istekao 31. prosinca 2009., pod pretpostavkom da je utvrđena, nije odlučujuća ako produljenje zatečenog programa potpora stvara novu potporu koja se razlikuje od produljenog programa (vidjeti u tom smislu presudu od 20. svibnja 2010., Todaro Nunziatina & C., C‑138/09, Recueil, str. I‑4561., točke 46. i 47.).

               59

               Obveze Republike Litve uslijed njezinog prihvata odgovarajućih mjera ne odnose se, dakle, na program proglašen spojivim s unutarnjim tržištem pobijanom odlukom ako se radi o novom programu potpora različitom od zatečenog programa potpora na koji se odnose odgovarajuće mjere koje je prihvatila ta država članica.

               60

               Vijeće se, međutim, ne bi smjelo oslanjati samo na činjenicu da je riječ o novom programu potpora kako bi preispitalo situaciju o kojoj je Komisija već donijela konačnu ocjenu i na taj način protusloviti toj ocjeni. Vijeće, dakle, nije nadležno odlučivati da se novi program potpora ima smatrati spojivim s unutarnjim tržištem ako je taj program neraskidivo povezan sa zatečenim programom potpora koji se država članica obvezala izmijeniti ili ukinuti unutar okvira predviđenog člankom 108. stavkom 1. UFEU‑a, na način da je neprirodno pokušavati razlikovati te programe radi primjene članka 108. stavka 2. UFEU‑a (vidjeti analognu gore navedenu presudu od 29. lipnja 2004., Komisija/Vijeće, točku 46.).

               61

               Međutim, u ovom predmetu to nije slučaj.

               62

               U tom smislu može se istaknuti da je protekao značajan rok između ocjene koju je dala Komisija i ocjene koju je dalo Vijeće jer je pobijana odluka donesena gotovo tri godine nakon predmetnih prijedloga odgovarajućih mjera.

               63

               Osim toga, ta se odluka specifično temelji na pojavi novih okolnosti koje je Vijeće smatralo iznimnima, a koje Komisija nije mogla uzeti u obzir u svojoj ocjeni spojivosti s unutarnjim tržištem zatečenog programa potpora radi stjecanja poljoprivrednih zemljišta koji je provela Republika Litva.

               64

               Stoga, dok su Smjernice za poljoprivredu donesene 2006., pobijana odluka velikim se dijelom odnosi na učinke nastale tijekom 2008. i 2009. zbog gospodarske i financijske krize u poljoprivrednom sektoru u Litvi. Vijeće posebice ističe značajan pad cijena poljoprivrednih proizvoda do kojeg je došlo tijekom 2009. godine i visoke kamatne stope na kredite radi stjecanja poljoprivrednih zemljišta utvrđenih tijekom 2008. i 2009. godine.

               65

               Stajalište Komisije, u prilog njezinom prijedlogu odgovarajućih mjera, u odnosu na spojivost s unutarnjim tržištem programa potpora spomenutog u točki 15. ove presude, s obzirom na gospodarske podatke kojima je raspolagala u 2006., bilo je nužno osnovano na ocjeni posljedica koje su mogle nastati primjenom tog programa za progresivni razvoj ili djelovanje unutarnjeg tržišta.

               66

               Zbog značajne promjene okolnosti spomenute u točki 64. ove presude, ne može se smatrati da se ocjenom Komisije o tom programu potpora unaprijed odlučuje o programu potpora, uključujući slične mjere, koji se primjenjuje u radikalno drukčijem gospodarskom kontekstu od konteksta koji je Komisija uzela u obzir u okviru svoje ocjene. Proizlazi da se spojivost s unutarnjim tržištem novog programa potpora u vezi s kojim je Republika Litva uputila zahtjev Vijeću na temelju članka 108. stavka 2. trećeg podstavka UFEU‑a mora procjenjivati na temelju pojedinačne procjene koja se razlikuje od procjene programa iz točke 15. ove presude, izvršene uzimajući u obzir relevantne gospodarske okolnosti u trenutku kad su te potpore dodijeljene (vidjeti u tom smislu presude od 3. listopada 1991., Italija/Komisija, C‑261/89, Recueil, str. I‑4437., točku 21. i od 21. srpnja 2011., Freistaat Sachsen i Land Sachsen‑Anhalt/Komisija, C‑459/10 P, Recueil, str. I‑109., točku 48.).

               67

               Stoga se situacija u ovom predmetu razlikuje od situacije koju je Sud ispitivao u gore navedenim presudama od 29. lipnja 2004., Komisija/Vijeće i od 22. lipnja 2006., Komisija/Vijeće.

               68

               Naime, suprotno odlukama Vijeća koje su poništene tim dvjema presudama, pobijana se odluka u ovom slučaju temelji na novim činjenicama koje su rezultat značajne promjene okolnosti nastale između trenutka kad je Komisija ispitivala postojeći program potpora koji je dodijelila Republika Litva i trenutka kada je Vijeće procjenjivalo novi program potpora u odnosu na koji mu je ta država članica podnijela zahtjev.

               69

               Slijedom navedenog, činjenice koje su dokazivale nenadležnost Vijeća u dvjema presudama spomenutima u točki 67. ove presude ne mogu se primijeniti u ovom predmetu.

               70

               Osim toga, priznavanje nadležnosti Vijeća ne bi dopustilo zaobilaženje odgovarajućih mjera koje su prihvatile države članice.

               71

               Naime, s jedne strane, Vijeće nije nadležno za odobravanje novih programa potpora sličnih zatečenom programu potpora koji se država članica već obvezala izmijeniti ili ukinuti nakon prihvata predloženih odgovarajućih mjera, osim u slučaju da se nakon spomenutih prijedloga pojave nove okolnosti.

               72

               S druge strane, ovlast dodijeljena Vijeću na temelju članka 108. stavka 2. trećeg podstavka UFEU‑a primjenjivat će se samo u granicama određenima tom odredbom, odnosno ako postoje iznimne okolnosti (vidjeti u tom smislu presudu od 29. veljače 1996., Komisija/Vijeće, C‑122/94, Recueil, str. I‑881., točku 13.).

               73

               Konačno, u odnosu na argument Komisije prema kojem Vijeće nije nadležno odobriti potporu suprotnu ciljevima određenima u Smjernicama za poljoprivredu, potrebno je napomenuti da unutar tih smjernica samo prijedlozi odgovarajućih mjera iz točke 196. i koje su prihvatile države članice mogu činiti zauzimanje konačnog stajališta Komisije o spojivosti programa potpora s unutarnjim tržištem.

               74

               Naime, jedino te prijedloge odgovarajućih mjera prihvaćaju države članice, kako stoji u točki 197. Smjernica za poljoprivredu, dok ostale odredbe tih smjernica predstavljaju samo indikativna opća pravila koja Komisija mora poštovati (vidjeti u tom smislu presudu od 13. lipnja 2002., Nizozemska/Komisija, C‑382/99, Recueil, str. I‑5163., točku 24. i navedenu sudsku praksu), a koja ne obvezuju države članice. Ta pravila a fortiori ne obvezuju Vijeće utoliko što mu članak 108. stavak 2. treći podstavak UFEU‑a daje ovlast, u iznimnim okolnostima, odstupiti od odredbe članka 107. UFEU‑a ili odredbe iz članka 109. UFEU‑a.

               75

               Iz točke 196. tih smjernica proizlazi da su se, u odnosu na zatečene programe potpora radi stjecanja poljoprivrednih zemljišta, države članice obvezale samo izmijeniti te programe kako bi ih uskladile sa spomenutim smjernicama ili ih u suprotnom ukinuti, najkasnije do 31. prosinca 2009.

               76

               Naprotiv, iz razmatranja u točkama 60. do 69. ove presude proizlazi da državama članicama, prihvatom prijedloga odgovarajućih mjera iz točke 196. Smjernica za poljoprivredu, nije uskraćeno pravo zahtijevati odobrenje ponovnog uvođenja sličnih ili jednakih programa tijekom cijelog razdoblja primjene tih smjernica.

               77

               Proizlazi da prvi tužbeni razlog koji je istaknula Komisija, a koji se temelji na nenadležnosti Vijeća, nije osnovan te ga stoga valja odbiti.

         Drugi tužbeni razlog koji se temelji na zloporabi ovlasti

      Argumentacija stranaka

               78

               U drugom tužbenom razlogu Komisija tvrdi da je Vijeće počinilo zloporabu ovlasti pokušavajući poništiti učinke ocjene koju je Komisija donijela o programu potpora radi stjecanja poljoprivrednih zemljišta koji je uvela Republika Litva.

               79

               Vijeće ističe da donošenjem pobijane odluke nije pokušalo poništiti učinke ocjene koju je donijela Komisija, s obzirom na to da Komisija nije donijela nikakvu odluku kojom bi se program potpora odobren pobijanom odlukom proglasio nespojivim s unutarnjim tržištem. Cilj koji je Vijeće željelo postići sastojao se zapravo u pomoći litavskim poljoprivrednicima pogođenima gospodarskom i financijskom krizom da steknu poljoprivredna zemljišta.

         Ocjena Suda

               80

               Kao što je Sud u više navrata presudio, akt predstavlja zloporabu ovlasti samo ako se na temelju objektivnih, mjerodavnih i suglasnih pokazatelja pokaže da je donesen isključivo, ili barem u odlučujućem dijelu, u drukčije svrhe od onih na koje se poziva ili kako bi se zaobišao postupak posebno predviđen Ugovorom radi okolnosti predmetnog slučaja (vidjeti u tom smislu, među ostalim, presude od 14. svibnja 1998., Windpark Groothusen/Komisija, C‑48/96 P, Recueil, str. I‑2873., točku 52. i od 7. rujna 2006., Španjolska/Vijeće, C‑310/04, Recueil, str. I‑7285., točku 69.).

               81

               Potrebno je utvrditi da Komisija nije priložila takve pokazatelje.

               82

               S obzirom na ciljeve koje je Vijeće željelo postići donošenjem pobijane odluke, ništa iz spisa predmeta pred Sudom ne dopušta zaključiti da je isključivi ili odlučujući cilj Vijeća bio različit od pomoći litavskim poljoprivrednicima da lakše steknu poljoprivredna zemljišta radi osiguravanja provođenja poljoprivredne reforme kao i poboljšanja sustava poljoprivrednih gospodarstava i efikasnost poljoprivrede u Litvi.

               83

               U odnosu na argument Komisije prema kojem iz slijeda događaja i razmjene pismena proizlazi da je svrha pobijane odluke bila poništenje njezina stajališta, proizlazi da je Vijeće opravdano moglo smatrati da Komisija nije zauzela svoje stajalište o spojivosti predmetnog programa potpora, kako je istaknuto u uvodnoj izjavi 9. pobijane odluke.

               84

               Stoga drugi tužbeni razlog koji se temelji na zloporabi ovlasti valja odbiti kao neosnovan.

         Treći tužbeni razlog koji se temelji na povredi načela lojalne suradnje

      Argumentacija stranaka

               85

               U trećem tužbenom razlogu Komisija tvrdi da je donošenjem pobijane odluke povrijeđeno načelo lojalne suradnje među institucijama na način da je donošenjem te odluke Vijeće oslobodilo Republiku Litvu obveze suradnje s Komisijom, na što je ta država članica obvezana temeljem članka 108. stavka 1. UFEU‑a.

               86

               Naime, odobrenjem produljenja zatečenog programa potpora koji se Republika Litva obvezala ukinuti Vijeće je narušilo rezultate prije uspostavljenog dijaloga između Komisije i te države članice.

               87

               Vijeće smatra da ga ne obvezuje obveza suradnje koja proizlazi iz članka 108. stavka 1. UFEU‑a. Osim toga, Vijeće ponovno navodi kako se Republika Litva nije ni na koji način obvezala u odnosu na program potpora odobren pobijanom odlukom.

         Ocjena suda

               88

               Članak 108. stavak 1. UFEU‑a nalaže Komisiji i državama članicama obvezu redovne i povremene suradnje u okviru koje Komisija s državama članicama provodi stalno ispitivanje zatečenih programa potpora te im predlaže odgovarajuće mjere koje zahtijevaju progresivan razvoj ili djelovanje unutarnjeg tržišta (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu od 18. lipnja 2002., Njemačka/Komisija, točku 28. i navedenu sudsku praksu).

               89

               U tom smislu, iz točke 69. ove presude proizlazi da Republika Litva nije preuzela nikakvu posebnu obvezu u odnosu na program potpora odobren pobijanom odlukom. Stoga se ne može smatrati da je tom odlukom Republika Litva oslobođena od posebne obveze suradnje utoliko što njome nikako nisu narušeni rezultati prije uspostavljenog dijaloga između Komisije i te države članice.

               90

               S obzirom na sve navedeno, treći tužbeni razlog Komisije koji se temelji na povredi načela lojalne suradnje valja odbiti kao neosnovan.

         Četvrti tužbeni razlog koji se temelji na očitoj pogrešci u ocjeni i povredi načela proporcionalnosti

               91

               Prvim dijelom četvrtog tužbenog razloga Komisija tvrdi da je Vijeće počinilo očitu pogrešku u ocjeni smatrajući da su postojale iznimne okolnosti koje su opravdavale odobrene mjere. U drugom dijelu istog tužbenog razloga Komisija tvrdi da je pobijana odluka protivna načelu proporcionalnosti s obzirom na to da se predmetnim mjerama nisu mogli postići ciljevi iz te odluke i te mjere nisu bile ograničene na nužni minimum radi postizanja tih ciljeva.

         Prvi dio četvrtog tužbenog razloga koji se temelji na očitoj pogrešci u ocjeni u odnosu na postojanje iznimnih okolnosti
      – Argumentacija stranaka

               92

               Komisija smatra da se okolnosti mogu smatrati iznimnima u smislu članka 108. stavka 2. trećeg podstavka UFEU‑a samo ako prije svog nastanka nisu bile predvidljive te ako su se, u predmetnom slučaju, odnosile posebno na Republiku Litvu. Stoga to ne može biti slučaj u odnosu na prethodno postojeću prepreku u sustavu ili problem s kojim se suočavala većina država članica.

               93

               Komisija tvrdi da je mala veličina poljoprivrednih gospodarstava u Litvi činila već postojeći problem litavskog sustava i organizacije poljoprivrede. Isto tako, ništa nije upućivalo na činjenicu da manjak kapitala s kojim su suočeni litavski poljoprivrednici nije problem sustava koji se nikako, prema svojoj prirodi, ne može kvalificirati kao izniman.

               94

               Osim toga, uz priznanje da gospodarska kriza može predstavljati iznimnu okolnost, Komisija ipak tvrdi da ta kriza može opravdati pobijanu odluku samo ako je djelovala zajedno s prethodno postojećim problemima u sustavu, na način da je proizvela iznimne okolnosti u Litvi, što Vijeće nije dokazalo. Komisija također navodi da utjecaj spomenute krize na visinu kamatnih stopa i na pad poljoprivrednih prihoda u Litvi ne predstavlja izniman karakter u odnosu na kontekst Unije kao cjeline.

               95

               Vijeće smatra da je definicija pojma iznimnih okolnosti koju predlaže Komisija previše restriktivna u odnosu na sudsku praksu jer takve okolnosti samo trebaju biti nepredvidljive i mogu utjecati na druge države članice ili druge sektore osim poljoprivrede.

               96

               U predmetnom slučaju postojale su iznimne okolnosti nastale usred izvanrednih događaja povezanih s gospodarskom krizom, koje su imale bitne posljedice za litavske poljoprivrednike i koje su, posljedično, dodatno otežale probleme sustava s kojima su se litavska poljoprivredna gospodarstva već suočila. Tako su značajan pad poljoprivrednih prihoda uzrokovan padom cijena i visoke kamatne stope uzrokovani krizom, izraženiji u Litvi nego u drugim državama članicama, učinili litavskim poljoprivrednicima iznimno teškim, gotovo nemogućim, stjecanje poljoprivrednih zemljišta.

         – Ocjena Suda

               97

               Iz sudske prakse Suda proizlazi da Vijeće radi primjene članka 108. stavka 2. trećeg podstavka UFEU‑a raspolaže širokim diskrecijskim pravom čija primjena podrazumijeva složene ekonomske i socijalne procjene koje se moraju izvršiti u kontekstu Unije. U tom je okviru sudski nadzor izvršavanja tog diskrecijskog prava ograničen na provjeru poštovanja postupovnih pravila i obrazloženja kao i na kontrolu materijalne točnosti utvrđenih činjenica i nepostojanja pogrešne primjene prava, očitih pogrešaka u ocjeni činjenica ili zloporabe ovlasti (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu od 29. veljače 1996., Komisija/Vijeće, točke 18. i 19. i analognu presudu od 22. prosinca 2008., Régie Networks, C‑333/07, Recueil, str. I‑10807., točku 78.).

               98

               U odnosu na neuobičajenost i nepredvidljivost kao i na širinu posljedica gospodarske i financijske krize na litavsko gospodarstvo, ne može se smatrati da je Vijeće počinilo očitu pogrešku u ocjeni smatrajući da su te posljedice činile iznimne okolnosti u smislu članka 108. stavka 2. trećeg podstavka UFEU‑a. Komisija je, osim toga, u svojoj replici priznala da bi nastanak te krize mogao predstavljati takvu iznimnu okolnost.

               99

               Činjenica da je gospodarska i financijska kriza također uzrokovala značajne posljedice u drugim državama članicama nije odlučujuća, utoliko što ta okolnost nema utjecaja na iznimnu narav učinaka te krize u odnosu na razvoj gospodarske situacije litavskih poljoprivrednika i poljoprivrednu reformu vođenu u Litvi.

               100

               Isto tako, na temelju utvrđenja prema kojem niski prihodi u poljoprivredi, ograničena površina poljoprivrednih gospodarstava ili nedostatak vlastitih sredstava s kojima su suočeni poljoprivrednici predstavljaju probleme sustava u Litvi ne može se zaključiti da je Vijeće počinilo očitu pogrešku u ocjeni smatrajući da su značajan pad poljoprivrednih prihoda uzrokovan padom cijena i visoke kamatne stope uzrokovani krizom značajno otežali položaj litavskih poljoprivrednika, ugrožavajući tako poljoprivrednu reformu i sprječavajući time rješavanje spomenutih problema sustava (vidjeti analognu gore navedenu presudu od 29. veljače 1996., Komisija/Vijeće, točku 21.).

               101

               Proizlazi da prvi dio četvrtog tužbenog razloga valja odbiti kao neosnovan.

         Drugi dio četvrtog tužbenog razloga koji se temelji na povredi načela proporcionalnosti
      – Argumentacija stranaka

               102

               Komisija smatra da je Vijeće donošenjem pobijane odluke povrijedilo načelo proporcionalnosti.

               103

               Naime, Komisija smatra da se predmetnim programom potpora ne mogu postići ciljevi naznačeni u toj odluci. Na taj način, unatoč postojanju programa potpora radi stjecanja poljoprivrednih zemljišta, poljoprivredno gospodarstvo prosječne veličine u Litvi tijekom proteklih godina samo se neznatno razvilo. Nije ustanovljeno da program potpora odobren pobijanom odlukom omogućuje postizanje najboljih rezultata, s obzirom na to da prethodni program potpora nije uspio riješiti visoke kamatne stope promatrane tijekom 2008. i 2009. godine. Potpore radi stjecanja poljoprivrednih zemljišta zapravo više pridonose povećanju cijena poljoprivrednih zemljišta nego promjeni sustava vlasništva tih zemljišta.

               104

               Nadalje, Komisija smatra da poštovanje načela proporcionalnosti podrazumijeva puno uzimanje u obzir mjera na snazi kojima se može odgovoriti na potrebe koje Vijeće smatra iznimnim okolnostima. Pobijanom odlukom uopće nisu uzete u obzir mjere koje je prethodno odobrila Komisija ili koje su dopuštene njezinim smjernicama i njezinim uredbama o skupnom izuzeću. Konkretno, privremenim okvirom dopušteno je državama članicama dodijeliti potpore poljoprivrednicima. Isto tako, moguće je zatražiti potpore male vrijednosti uvedene Uredbom br. 1535/2007.

               105

               Konačno, mjere donesene pobijanom odlukom nisu ograničene na potrebni minimum jer im trajanje prelazi datum koji je Komisija odredila privremenim okvirom za primjenu posebnih potpora radi suočavanja s učincima gospodarske krize.

               106

               Vijeće tvrdi da se, u odnosu na poštovanje načela proporcionalnosti, zakonitost mjera donesenih na temelju članka 108. stavka 2. trećeg podstavka UFEU‑a ne može ugroziti samo ako su te mjere očito neprikladne u odnosu na cilj koji Vijeće želi postići.

               107

               Komisija nije dokazala da procjena složenih gospodarskih činjenica koju je provelo Vijeće sadrži očite pogreške. Vijeće, među ostalim, smatra da je program potpora radi stjecanja poljoprivrednih zemljišta koji je primijenila Republika Litva poboljšao sustav površina litavskih poljoprivrednih gospodarstava te da bi se taj učinak mogao povećati dodjelom potpora tijekom duljeg razdoblja. Vijeće također navodi da Komisija nije dokazala da takav program potpora pridonosi povećanju cijena zemljišta. Nadalje, Vijeće smatra da povećanje površine poljoprivrednih gospodarstava omogućava poboljšanje konkurentnosti i prihoda dotičnih poljoprivrednika.

               108

               Nadalje, Vijeće procjenjuje da nije bilo dužno uzeti u obzir mjere koje je Komisija već odobrila, s obzirom na to da mu ovlast koja mu je dodijeljena člankom 108. stavkom 2. trećim podstavkom UFEU‑a samo dopušta odobriti potpore koje Komisija zakonski ne bi mogla odobriti, što je bio slučaj u ovom predmetu. Osim toga, program potpora odobren pobijanom odlukom nije bio pokriven privremenim okvirom.

               109

               U odnosu na trajanje tog programa potpora, on nije morao biti ograničen na razdoblje pokriveno privremenim okvirom i odgovarao je vremenu procijenjenom nužnim za dovršavanje postupka privatizacije poljoprivrednih zemljišta u Litvi i za smanjivanje učinaka krize.

         – Ocjena Suda

               110

               U odnosu na poštovanje načela proporcionalnosti, iz razmatranja u točki 97. ove presude proizlazi da samo očita neprikladnost neke mjere donesene na temelju članka 108. stavka 2. trećeg podstavka UFEU‑a s obzirom na cilj koji Vijeće namjerava postići može ugroziti zakonitost takve mjere (vidjeti analogne presude od 8. srpnja 2010., Afton Chemical, C‑343/09, Recueil, str. I‑7027., točku 46. i od 12. srpnja 2012., Association Kokopelli, C‑59/11., točku 39.).

               111

               Proizlazi da valja utvrditi je li odobrenje programa potpora iz pobijane odluke očito neprikladno za ostvarenje ciljeva iz uvodne izjave 10. te odluke, koji se sastoje u uspješnom dovršavanju poljoprivredne reforme i poboljšavanju sustava poljoprivrednih gospodarstva kao i efikasnosti poljoprivrede u Litvi.

               112

               Nesporno je da se ti ciljevi mogu postići samo povećanjem površine poljoprivrednih gospodarstava, što podrazumijeva stjecanje poljoprivrednih zemljišta od litavskih poljoprivrednika. Nije sporno da slabi prihodi i otežan pristup kreditima s kojima su suočeni ti poljoprivrednici čine prepreku takvom stjecanju. Stoga se odobravanje predmetnog programa potpora kojim se pokušava suočiti s problemima i njihovim pogoršanjem zbog gospodarske i financijske krize bilo smanjenjem prodajne cijene poljoprivrednih zemljišta ili smanjenjem kamata na kredite radi kupnje takvih zemljišta ne čini očito neprikladnim radi ostvarivanja ciljeva koji se žele postići donošenjem pobijane odluke.

               113

               U tim uvjetima, okolnost da prije primijenjen program potpora radi stjecanja poljoprivrednih zemljišta nije omogućio značajno i trajno povećanje površina litavskih poljoprivrednih gospodarstava ne dokazuje očitu neprikladnost pobijane odluke radi postizanja ciljeva koji se njome žele postići, a koji su navedeni u točki 111. ove presude.

               114

               Naime, s jedne strane, slab porast prosječne površine spomenutih gospodarstava nije dovoljan kako bi se dokazala očita neučinkovitost programa potpora koji je odobrilo Vijeće, s obzirom na to da taj slab porast može proizići iz okolnosti čija namjena nije trajanje tijekom cijelog razdoblja na koje se odnosi pobijana odluka. Ta se činjenica također može objasniti, kako ističe Republika Litva, posebnostima pravila kojima je uređen povrat zemljišta, postupak koji se razlikuje od ugovornog stjecanja zemljišta, što nastoji potaknuti program potpora odobren pobijanom odlukom. S druge strane, valja navesti da se pobijanom odlukom ne nastoji samo poboljšati sustav poljoprivrednih gospodarstava nego i uspješno dovršiti poljoprivrednu reformu u Litvi. Međutim, postizanje potonjeg cilja ne može se ocijeniti samo na temelju razvoja površine poljoprivrednih gospodarstava.

               115

               U odnosu na argument Komisije prema kojem programi potpora radi stjecanja poljoprivrednih zemljišta više pridonose povećanju cijena poljoprivrednih zemljišta nego promjeni sustava vlasništva tih zemljišta, potrebno je ustanoviti da ta tvrdnja nije dovoljno dokazana kako bi se moglo ustanoviti da je Vijeće izabralo očito neprikladnu mjeru u odnosu na cilj koji je željelo postići.

               116

               Nadalje, potrebno je provjeriti prelazi li odobrenje predmetnog programa potpora očito ono što je potrebno radi postizanja ciljeva iz pobijane odluke. Naime, Komisija smatra da Vijeće nije dovoljno uzelo u obzir mogućnosti koje nude drugi instrumenti koji bi mogli pridonijeti ostvarenju tih ciljeva.

               117

               S obzirom na doseg diskrecijskog prava kojim raspolaže Vijeće u predmetnom slučaju, ne može se smatrati da je pobijanom odlukom povrijeđeno načelo proporcionalnosti zbog same činjenice da je Republika Litva mogla postići ciljeve iz točke 111. ove presude pomoću neke druge vrste programa potpora. Naime, iz stalne sudske prakse proizlazi da tijekom ispitivanja poštovanja načela proporcionalnosti u odluci donesenoj na temelju diskrecijskog prava kao što je ono kojim raspolaže Vijeće na temelju članka 108. stavka 2. trećeg podstavka UFEU‑a Sud ne mora utvrditi je li odluka bila jedina ili najbolja moguća, nego samo je li ista očito neproporcionalna (vidjeti analognu presudu od 11. lipnja 2009., Agrana Zucker, C‑33/08, Recueil, str. I‑5035., točka 33. i navedenu sudsku praksu).

               118

               Međutim, kako je istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 46. svog mišljenja, široko diskrecijsko pravo kojim raspolaže Vijeće ne oslobađa ga od obveze da u svojoj ocjeni uzme u obzir prethodno postojeće mjere posebno namijenjene otklanjanju iznimnih okolnosti koje su opravdale odobravanje predmetnog programa potpora.

               119

               U tom smislu, svrha je Uredbe br. 1535/2007 izuzimanje potpora male vrijednosti od obveze prijavljivanja iz članka 108. stavka 3. UFEU‑a te se stoga ne može smatrati da posebno nastoji otkloniti učinke gospodarske i financijske krize na litavske poljoprivrednike.

               120

               Unatoč tome, točno je da je privremeni okvir uveden radi promicanja pristupa poduzetnika financiranju u kontekstu gospodarske i financijske krize. Međutim, potpore koje predviđa taj privremeni okvir imaju načelnu funkciju potpore ulaganjima i nisu posebno namijenjene omogućavanju stjecanja poljoprivrednih zemljišta. Osim toga, na datum donošenja pobijane odluke, točka 7. privremenog okvira predviđa da se taj okvir neće primjenjivati nakon 31. prosinca 2010. Stoga se ne može smatrati da odluka Vijeća da odobri program potpora posebno namijenjen osiguravanju dovršavanja poljoprivredne reforme i povećanju površina poljoprivrednih gospodarstava u Litvi tijekom duljeg razdoblja očito prelazi ono što je potrebno radi postizanja ciljeva iz pobijane odluke.

               121

               Kad je, konačno, riječ o trajanju programa potpora odobrenog spomenutom odlukom, iz same logike članka 108. stavka 2. trećeg podstavka UFEU‑a proizlazi da Vijeće nije bilo vezano vremenskim ograničenjem određenim u obavijesti Komisije. Osim toga, s obzirom na vrijeme potrebno za dovršavanje poljoprivredne reforme i trajanje učinaka gospodarske i financijske krize, ne može se smatrati da je Vijeće izabralo očito neproporcionalnu mjeru odobrivši predmetni program potpora tijekom razdoblja počevši od 1. siječnja 2010. do 31. prosinca 2013.

               122

               Slijedom navedenog, drugi dio četvrtog tužbenog razloga koji je istaknula Komisija također valja odbiti kao neosnovan.

               123

               Proizlazi da četvrti tužbeni razlog valja odbiti u cijelosti.

               124

               S obzirom na to da ni jedan tužbeni razlog koji je istaknula Komisija nije prihvaćen, tužbu valja odbiti.

         Troškovi

               125

               Na temelju članka 138. stavka 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Vijeće postavilo zahtjev da se Komisiji naloži snošenje troškova i da ona nije uspjela u postupku, Komisiji se nalaže snošenje troškova.

               126

               U skladu s člankom 140. stavkom 1. Poslovnika, Republika Litva, Mađarska i Republika Poljska snosit će vlastite troškove.

               Slijedom navedenog, Sud (veliko vijeće) proglašava i presuđuje:

                        1.

                           Tužba se odbija.

                        2.

                           Europskoj komisiji nalaže se snošenje troškova.

                        3.

                           Republika Litva, Mađarska i Republika Poljska snosit će vlastite troškove.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski.


Presuda Službeničkog suda (drugo vijeće) od 8. listopada 2015.#FT protiv Europskog nadzornog tijela za vrijednosne papire i tržišta kapitala (ESMA).#Javna služba – Član privremenog osoblja – Računovođa – Neproduljenje ugovora na određeno vrijeme – Nadležno tijelo – Očita pogreška pri ocjeni – Teret dokazivanja – Pravilo o usklađenosti tužbe i žalbe.#Predmet F-39/14.


Presuda Službeničkog suda Europske unije (drugo vijeće) od 19. lipnja 2014.#BN protiv Europskog parlamenta.#Javna služba – Dužnosnici – Tužba za poništenje – Dužnosnik u razredu AD 14, zaposlen na radnom mjestu načelnika odjela – Optužbe u pogledu uznemiravanja protiv glavnog direktora – Provedba mobilnosti – Odbijanje prihvaćanja imenovanja na radno mjesto savjetnika u drugoj općoj upravi s gubitkom uvećanja plaće načelnika odjela – Odluka o privremenom premještaju na drugo radno mjesto savjetnika – Interes službe – Pravilo o usklađenosti razreda i radnog mjesta – Tužba za naknadu štete – Šteta koja proizlazi iz ponašanja koje nema narav odluke.#Predmet F‑24/12.