title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 10. svibnja 2017.#Wenceslas de Lobkowicz protiv Ministère des Finances et des Comptes publics.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Cour administrative d'appel de Douai.#Zahtjev za prethodnu odluku – Dužnosnik Europske unije – Pravilnik o osoblju – Obvezno osiguranje u sustavu socijalne sigurnosti institucija Europske unije – Dohoci od nekretnina ostvareni u državi članici – Obveza plaćanja općeg socijalnog doprinosa, socijalnog davanja i dodatnih doprinosa na temelju prava države članice – Sudjelovanje u financiranju socijalne sigurnosti te države članice.#Predmet C-690/15.

text:
         PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      10. svibnja 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Dužnosnik Europske unije — Pravilnik o osoblju — Obvezno osiguranje u sustavu socijalne sigurnosti institucija Europske unije — Dohoci od nekretnina ostvareni u državi članici — Obveza plaćanja općeg socijalnog doprinosa, socijalnog davanja i dodatnih doprinosa na temelju prava države članice — Sudjelovanje u financiranju socijalne sigurnosti te države članice“
      U predmetu C‑690/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio cour administrative d’appel de Douai (žalbeni upravni sud u Douaiju, Francuska), odlukom od 14. prosinca 2015., koju je Sud zaprimio 21. prosinca 2015., u postupku

         Wenceslas de Lobkowicz

      protiv

         Ministère des Finances et des Comptes publics,

      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: K. Lenaerts, predsjednik, A. Tizzano, potpredsjednik, R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič, L. Bay Larsen, M. Berger i A. Prechal, predsjednici vijeća, C. Toader, M. Safjan, D. Šváby, E. Jarašiūnas, C. G. Fernlund i F. Biltgen (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: V. Giacobbo‑Peyronnel, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 18. listopada 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za W. de Lobkowicza, G. Hannotin, odvjetnik,

               —

               za francusku vladu, G. de Bergues, D. Colas, R. Coesme i D. Segoin, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, D. Martin i G. Gattinara, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 6. prosinca 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje prava Unije radi odgovora na pitanje postoji li načelo primjene zakonodavstva samo jedne države članice, kao što je to navedeno u Uredbi Vijeća (EEZ) br. 1408/71 od 14. lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe i njihove obitelji koji se kreću unutar Zajednice, u verziji koja je izmijenjena i ažurirana Uredbom Vijeća (EZ) br. 118/97 od 2. prosinca 1996. (SL 1997., L 28, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 7., str. 7.), kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 307/1999 od 8. veljače 1999. (SL 1999., L 38, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 5., str. 153., u daljnjem tekstu: Uredba br. 1408/71), i u Uredbi (EZ) br. 883/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti (SL 2004., L 166, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 160.), a kako ga je Sud protumačio u presudi od 26. veljače 2015., de Ruyter (C‑623/13, EU:C:2015:123).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Wenceslasa de Lobkowicza, umirovljenog dužnosnika Europske komisije, i ministère des Finances et des Comptes publics (Ministarstvo javnih financija, Francuska) u vezi s obvezom plaćanja socijalnih doprinosa i davanja na dohotke od nekretnina ostvarene u Francuskoj od 2008. do 2011.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članak 12. Protokola (br. 7.) o povlasticama i imunitetima Europske unije (SL 2010., C 83, str. 266.; u daljnjem tekstu: Protokol) glasi kako slijedi:
               „Dužnosnici i ostali službenici Unije dužni su plaćati porez u korist Unije na plaće, nadnice i prihode koje im isplaćuje Unija, u skladu s uvjetima i postupcima koje utvrđuju Europski parlament i Vijeće, uredbama, u skladu s redovnim zakonodavnim postupkom i nakon savjetovanja sa zainteresiranim institucijama.
               Oni su oslobođeni od plaćanja nacionalnih poreza na plaće, nadnice i prihode koje im isplaćuje Unija.”

               4

               U skladu s člankom 13. tog Protokola:
               „Pri primjeni poreza na dohodak, poreza na bogatstvo i poreza na nasljedstvo te pri primjeni konvencija o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja sklopljenih među državama članicama Unije, za dužnosnike i ostale službenike Unije koji isključivo radi obnašanja svojih dužnosti u službi Unije imaju boravište na državnom području države članice koja nije zemlja njihove porezne rezidentnosti, u trenutku stupanja u službu Unije smatra se kako u zemlji njihova stvarnog boravišta tako i u zemlji njihove porezne rezidentnosti, da su zadržali rezidentnost u potonjoj zemlji […]
               […]”

               5

               U skladu s člankom 14. navedenog Protokola:
               „Europski parlament i Vijeće, uredbama, u skladu s redovnim zakonodavnim postupkom i nakon savjetovanja sa zainteresiranim institucijama, utvrđuj[u] program prava iz socijalne sigurnosti za dužnosnike i ostale službenike Unije.”

               6

               Pravilnik o osoblju za dužnosnike Europske unije (u daljnjem tekstu: Pravilnik o osoblju) i Uvjeti zaposlenja ostalih službenika Europske unije uspostavljeni su Uredbom Vijeća (EEZ, Euratom, EZUČ) br. 259/68 od 29. veljače 1968. o Pravilniku o osoblju za dužnosnike Europskih zajednica i [uvjetima zaposlenja koji se primjenjuju] na ostale službenike tih Zajednica i o uspostavi posebnih mjera privremeno primjenjivih na dužnosnike Komisije (SL 1968., L 56, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 6., str. 3.), kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ, Euratom) br. 1324/2008 od 18. prosinca 2008. (SL 2008., L 345, str. 17.).

               7

               Članak 72. Pravilnika o osoblju određuje:
               „1.   Dužnosnik […] [ima] zdravstveno osiguranje kojim se, podložno pravilima koje tijela za imenovanje institucija [Unije] sporazumno utvrđuju nakon savjetovanja s odborom za Pravilnik o osoblju, pokriva do 80 % nastalih troškova. […]
               […]
               Trećinu doprinosa potrebnih za to osiguranje plaća dužnosnik, uz uvjet da taj iznos nije veći od 2 % njegove osnovne plaće.
               […]”

               8

               Članak 73. Pravilnika o osoblju glasi kako slijedi:
               „1.   Od dana stupanja u službu dužnosnik je osiguran od rizika profesionalnih bolesti ili nesreća kako je predviđeno pravilima koja sporazumno donose tijela za imenovanje institucija [Unije] nakon savjetovanja s odborom za Pravilnik o osoblju. Dužnosnik doprinosi pokrivanju troškova osiguranja od rizika nastalih izvan radnog mjesta u iznosu do 0,1 % osnovne plaće.
               […]”

               9

               U skladu s člankom 83. Pravilnika o osoblju:
               „1.   Davanja isplaćena u okviru ovog mirovinskog sustava terete proračun [Unije]. Države članice zajednički jamče isplatu tih davanja u skladu s ljestvicom utvrđenom za financiranje tih rashoda.
               […]
               2.   Dužnosnici doprinose jednu trećinu troškova tog mirovinskog osiguranja. Taj doprinos iznosi 10,9 % osnovne plaće dužnosnika, pri čemu se ponderi predviđeni člankom 64. ne uzimaju u obzir. Doprinos se svaki mjesec odbija od dužnosnikove plaće. […]
               […]”

               10

               Stopa doprinosa propisana u članku 83. stavku 2. usklađuje se na godišnjoj razini. Tako je 1. srpnja 2009., 2010. i 2011., odnosno godina o kojima je riječ u glavnom postupku, ta stopa bila utvrđena u visini od, redom, 11,3 %, 11,6 % i 11 %.

               11

               U skladu s člankom 2. stavkom 1. Uredbe br. 1408/71 ta se uredba „primjenjuje na zaposlene osobe ili samozaposlene osobe i na studente na koje se primjenjuje ili se primjenjivalo zakonodavstvo jedne ili više država članica i koji su državljani jedne od država članica, ili su osobe bez državljanstva ili izbjeglice koje borave na državnom području jedne od država članica, kao i na članove njihovih obitelji i njihove nadživjele osobe”.

               12

               Članak 13. stavak 1. navedene uredbe propisuje da se „na osobe na koje se primjenjuje ova Uredba primjenjuje […] zakonodavstvo samo jedne države članice. To zakonodavstvo utvrđuje se u skladu s odredbama ove glave”.

               13

               Uredba br. 1408/71 stavljena je izvan snage 1. svibnja 2010., kada je započela primjena Uredbe br. 883/2004. Međutim, izričaji članka 2. stavka 1. i članka 13. stavka 1. Uredbe br. 1408/71 u biti su istovjetni izričajima, redom, članka 2. stavka 1. i članka 11. stavka 1. Uredbe br. 883/2004.

         Francusko pravo

               14

               Na temelju članka L. 136‑6 code de la sécurité sociale (Zakonik o socijalnoj sigurnosti), u verziji primjenjivoj na činjenice u glavnom postupku, fizičke osobe koje su porezni rezidenti u Francuskoj u smislu članka 4 B code général des impôts (Opći porezni zakonik) obvezne su u skladu s člankom 1600‑0 C Općeg poreznog zakonika, koji je dio odredbi tog zakonika koje se odnose na „opći socijalni doprinos koji se naplaćuje u korist nacionalnog fonda za obiteljske naknade, fonda solidarnosti za slučaj starosti i sustava obveznog zdravstvenog osiguranja” (u daljnjem tekstu: CSG), plaćati doprinos na dohotke od imovine na temelju neto iznosa na osnovi kojeg se obračunava porez na dohodak, pri čemu su dohoci od nekretnina dio dohodaka od imovine.

               15

               U skladu s člankom 1600‑0 F.a Općeg poreznog zakonika, u verziji primjenjivoj na činjenice u glavnom postupku, navedene osobe obvezne su također plaćati „socijalno davanje” u skladu s člankom L. 245‑14 Zakonika o socijalnoj sigurnosti, čija je primjenjiva stopa tijekom predmetnih godina bila utvrđena u visini od 2 % tih dohodaka na temelju članka L. 245‑16 Zakonika o socijalnoj sigurnosti. Također, iz code de l'action sociale et des familles (Zakonik o socijalnom djelovanju i obitelji) proizlazi da se na navedene dohotke plaćaju dodatni doprinosi po stopi od 0,3 % u skladu s člankom L. 14‑10-4 tog zakonika i 1,1 % u skladu s njegovim člankom L. 262‑24.

         Činjenice u glavnom postupku i prethodno pitanje

               16

               W. de Lobkowicz, francuski državljanin, bio je dužnosnik u službi Komisije od 1979. do datuma umirovljenja, odnosno 1. siječnja 2016. S te je osnove on osiguran u zajedničkom sustavu socijalne sigurnosti institucija Unije.

               17

               Primjenom članka 13. Protokola W. de Lobkowicz porezni je rezident u Francuskoj. On u toj državi članici ostvaruje dohotke od nekretnina. Od 2008. do 2011. ti su dohoci bili podvrgnuti CSG‑u, doprinosu za podmirenje socijalnog duga (u daljnjem tekstu: CRDS), socijalnom davanju od 2 % i dodatnim doprinosima uz to davanje po stopama od 0,3 % i 1,1 %.

               18

               Nakon što je porezna uprava odbila udovoljiti njegovu zahtjevu za oslobođenje od plaćanja navedenih doprinosa i davanja, W. de Lobkowicz podnio je tužbu radi oslobođenja od plaćanja pred tribunal administratif de Rouen (upravni sud u Rouenu, Francuska).

               19

               Presudom od 13. prosinca 2013. taj je sud obustavio postupak u pogledu iznosa olakšica koje su tijekom postupka odobrene za sve uplaćene CRDS‑ove kojima je W. de Lobkowicz bio podvrgnut tijekom spornih godina, te je u preostalom dijelu odbio njegove zahtjeve.

               20

               W. de Lobkowicz podnio je žalbu protiv te presude pred Cour administrative d’appel de Douai (žalbeni upravni sud u Douaiju, Francuska). On je od tog suda, kao glavno, zatražio utvrđenje oslobađanja od preostalih spornih socijalnih davanja.

               21

               Sud koji je uputio zahtjev ponajprije navodi da su predmetni doprinosi i davanja porezi u smislu nacionalnog prava pa na njihovu osnovanost ne utječe okolnost da za njih ni W. de Lobkowicz ni članovi njegove obitelji ne primaju nikakvu izravnu protuuslugu.

               22

               Nadalje, taj sud ističe da iz presude Suda od 26. veljače 2015., de Ruyter (C‑623/13, EU:C:2015:123), proizlazi da u područje primjene Uredbe br. 1408/71 ulaze porezna davanja na dohotke od imovine koja su izravno i bitno povezana s određenim granama socijalne sigurnosti navedenima u članku 4. te uredbe, odnosno CSG, socijalno davanje od 2 % te dodatni doprinos od 0,3 %. Iz istih razloga kao što su to razlozi koje je Sud prihvatio u toj presudi, sud koji je uputio zahtjev zaključuje da se i za dodatni doprinos od 1,1 % mora smatrati da ulazi u područje primjene navedene uredbe.

               23

               Ipak, on podsjeća da je Sud u točki 41. presude od 3. listopada 2000., Ferlini (C‑411/98, EU:C:2000:530), već presudio da se dužnosnici Unije i članovi njihovih obitelji, koji su obvezno osigurani u sustavu socijalne sigurnosti institucija Unije, ne mogu smatrati radnicima u smislu Uredbe br. 1408/71. Stoga se na njih ne može primijeniti načelo primjene zakonodavstva samo jedne države članice iz članka 13. te uredbe.

               24

               Naposljetku, sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da iako dužnosnici Unije imaju status radnika u smislu odredbi članka 45. UFEU‑a, taj članak ipak ne propisuje nijedan opći kriterij za raspodjelu nadležnosti između država članica i institucija Unije što se tiče financiranja davanja socijalne sigurnosti ili posebnih nedoprinosnih davanja, prema kojem bi se, kao što to navodi W. de Lobkowicz, njegovo podvrgavanje predmetnim doprinosima i davanjima moralo smatrati „diskriminatornom mjerom” u smislu navedenog članka.

               25

               Smatrajući, međutim, da postoji sumnja o usklađenosti W. de Lobkowiczeve obveze plaćanja predmetnih doprinosa i davanja s pravom Unije, cour administrative d’appel de Douai (žalbeni upravni sud u Douaiju) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Protivi li se načelu prava Unije to da je dužnosnik Europske komisije obvezan plaćati opći socijalni doprinos, socijalno davanje i dodatne doprinose uz to davanje po stopi od 0,3 % i 1,1 % na dohotke od nekretnina ostvarene u državi članici Europske unije?”

         O prethodnom pitanju

         Dopuštenost

               26

               Francuska vlada prije svega tvrdi da je zahtjev za prethodnu odluku nedopušten jer Sudu ne daje činjenične elemente koji su potrebni da bi mu se omogućilo davanje korisnog odgovora na upućena pitanja. Naime, sud koji je uputio zahtjev postavio je pitanje u vezi s člankom 45. UFEU‑a, pri čemu, međutim, nije naveo ni državljanstvo tužitelja u glavnom postupku ni je li tužitelj iskoristio svoje pravo na slobodno kretanje u svrhe obavljanja profesionalne djelatnosti.

               27

               U tom pogledu valja podsjetiti da Sud može odbiti odlučiti o zahtjevu koji je podnio nacionalni sud samo ako je očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora u glavnom postupku, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi se mogao dati koristan odgovor na upućena pitanja (vidjeti, osobito, presude od 22. lipnja 2010., Melki i Abdeli, C‑188/10 i C‑189/10, EU:C:2010:363, t. 27. i navedenu sudsku praksu te od 18. travnja 2013., Mulders, C‑548/11, EU:C:2013:249, t. 27).

               28

               Naime, potreba za tumačenjem prava Unije koje će biti korisno nacionalnom sudu zahtijeva, kao što se to naglašava u članku 94. Poslovnika Suda, da on odredi činjenični i zakonodavni okvir unutar kojeg se nalaze pitanja koja postavlja ili da barem objasni činjenične tvrdnje na kojima se ona temelje (presude od 11. ožujka 2010., Attanasio Group, C‑384/08, EU:C:2010:133, t. 32. i od 5. prosinca 2013., Zentralbetriebsrat der gemeinnützigen Salzburger Landeskliniken, C‑514/12, EU:C:2013:799, t. 17.).

               29

               U ovom slučaju treba navesti da se pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev nedvojbeno odnosi na tumačenje prava Unije. U tom pogledu valja naglasiti da se, suprotno tvrdnjama francuske vlade, to pitanje ne odnosi izričito na članak 45. UFEU‑a, nego općenito upućuje na postojanje „načela prava Unije” koje bi onemogućilo podvrgavanje dužnosnika Unije socijalnim davanjima i doprinosima, poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, za dohotke od nekretnina ostvarene u državi članici njegove porezne rezidentnosti.

               30

               Usto, odluka kojom se upućuje zahtjev sadržava prikaz predmeta spora u glavnom postupku, kao što to proizlazi iz točaka 17. do 20. ove presude u kojima se preuzimaju utvrđenja suda koji je uputio zahtjev. Taj sud također navodi sadržaj relevantnih nacionalnih odredbi i izlaže razloge koji su ga naveli da se zapita o tumačenju prava Unije, upućujući pritom na sudsku praksu Suda u tom području, a osobito na presudu od 26. veljače 2015., de Ruyter (C‑623/13, EU:C:2015:123).

               31

               Stoga treba smatrati da odluka kojom se upućuje zahtjev sadržava činjenične i pravne elemente koji omogućavaju Sudu davanje korisnog odgovora sudu koji je uputio zahtjev.

               32

               Slijedom navedenog, zahtjev za prethodnu odluku je dopušten.

         Meritum

               33

               Sud koji je uputio zahtjev svojim pitanjem u biti pita treba li načelo primjene zakonodavstva samo jedne države članice u području socijalne sigurnosti, kako je navedeno u Uredbi br. 1408/71, a zatim u Uredbi br. 883/2004, i pojašnjeno u presudi od 26. veljače 2015., de Ruyter (C‑623/13, EU:C:2015:123), tumačiti na način da mu se protivi nacionalno zakonodavstvo, poput onoga o kojemu je riječ u glavnom postupku, koje propisuje da se dohoci od nekretnina koje u državi članici ostvaruje dužnosnik Unije koji je porezni rezident te države članice, podvrgavaju socijalnim doprinosima i davanjima koji su namijenjeni financiranju sustava socijalne sigurnosti te iste države članice.

               34

               S jedne strane, valja podsjetiti da iako države članice zadržavaju svoju nadležnost za uređenje vlastitih sustava socijalne sigurnosti, one u izvršavanju te nadležnosti ipak moraju poštovati pravo Unije (presude od 1. travnja 2008., Gouvernement de la Communauté française et gouvernement wallon, C‑212/06, EU:C:2008:178, t. 43., od 21. siječnja 2016., Komisija/Cipar, C‑515/14, EU:C:2016:30, t. 38. i od 6. listopada 2016., Adrien i dr., C‑466/15, EU:C:2016:749, t. 22.).

               35

               S druge strane, dužnosnik Unije može imati svojstvo radnika migranta u smislu članka 45. UFEU‑a kao državljanin jedne države članice koji radi na državnom području druge države članice koja nije njegova država podrijetla. Međutim, budući da dužnosnici Unije nisu podvrgnuti nacionalnom zakonodavstvu u području socijalne sigurnosti, poput onoga o kojem je riječ u članku 2. stavku 1. Uredbe br. 1408/71 i u istoj odredbi Uredbe br. 883/2004, kojima se uređuje područje primjene ratione personae tih uredbi, ti se dužnosnici ne mogu smatrati „radnicima” u smislu tih uredbi. Oni u tom smislu nisu obuhvaćeni ni člankom 48. UFEU‑a, kojim je Vijeću povjerena zadaća uspostave sustava koji radnicima omogućava prevladavanje prepreka koje za njih mogu proizlaziti iz nacionalnih pravila donesenih u području socijalne sigurnosti, a koju je ono ispunilo donošenjem Uredbe br. 1408/71, a zatim Uredbe br. 883/2004 (vidjeti u tom smislu presude od 3. listopada 2000., Ferlini, C‑411/98, EU:C:2000:530, t. 41. i 42. i od 16. prosinca 2004., My, C‑293/03, EU:C:2004:821, t. 34. do 37.).

               36

               Naime, dužnosnici Unije podvrgnuti su zajedničkom sustavu socijalne sigurnosti institucija Unije koji, prema članku 14. Protokola, uredbama utvrđuju Europski parlament i Vijeće u skladu s redovnim zakonodavnim postupkom i nakon savjetovanja s institucijama.

               37

               Taj sustav socijalnih davanja uspostavljen je Pravilnikom o osoblju koji u glavi V., naslovljenoj „Prihodi i socijalna sigurnost dužnosnika”, a osobito u poglavljima 2. i 3. te glave, koja se odnose na socijalnu sigurnost i mirovine, sadržava pravila primjenjiva na dužnosnike Unije.

               38

               Stoga je pravna situacija dužnosnika Unije, u odnosu na njihove obveze u području socijalne sigurnosti, obuhvaćena područjem primjene prava Unije zbog njihove povezanosti s Unijom na temelju radnog odnosa (vidjeti u tom smislu presudu od 13. srpnja 1983., Forcheri, 152/82, EU:C:1983:205, t. 9.).

               39

               Obveza država članica da poštuju pravo Unije pri izvršavanju svoje nadležnosti uređenja vlastitih sustava socijalne sigurnosti, kako je navedena u točki 34. ove presude, obuhvaća, dakle, i pravila koja uređuju radni odnos dužnosnika i Unije, odnosno odredbe Protokola koje se na njega odnose i odredbe Pravilnika o osoblju.

               40

               U tom pogledu, kao što to navodi nezavisni odvjetnik u točki 72. svojeg mišljenja, s jedne strane, Protokol ima istu pravnu snagu kao i Ugovori (mišljenje 2/13 (Pristupanje Unije EKLJP‑u) od 18. prosinca 2014., EU:C:2014:2454, t. 161.).

               41

               Analogijom u odnosu na članak 12. Protokola, koji u korist Unije uspostavlja poreznu obvezu njezinih dužnosnika što se tiče plaća, nadnica i prihoda koje ona isplaćuje te koji, posljedično, propisuje oslobođenje od plaćanja nacionalnih poreza na te iznose, članak 14. tog Protokola treba shvatiti na način da se njime podrazumijeva da su iz nadležnosti država članica izuzete obveza osiguranja dužnosnika Unije u nacionalnom sustavu socijalne sigurnosti i obveza tih dužnosnika da doprinose financiranju takvog sustava, s obzirom na to da se njime institucijama Unije povjerava nadležnost za uređenje sustava socijalne sigurnosti njezinih dužnosnika.

               42

               S druge strane, budući da je Pravilnik o osoblju uspostavljen Uredbom br. 259/68, on posjeduje sva obilježja navedena u članku 288. UFEU‑a, u skladu s kojim uredba ima opću primjenu, obvezujuća je u cijelosti i izravno se primjenjuje u svim državama članicama. Iz toga slijedi da se poštovanje Pravilnika o osoblju također nalaže državama članicama (vidjeti u tom smislu presude od 20. listopada 1981., Komisija/Belgija, 137/80, EU:C:1981:237, t. 7. i 8.; od 7. svibnja 1987., Komisija/Belgija, 186/85, EU:C:1987:208, t. 21.; od 4. prosinca 2003., Kristiansen, C‑92/02, EU:C:2003:652, t. 32. i od 4. veljače 2015., Melchior, C‑647/13, EU:C:2015:54, t. 22.).

               43

               U vezi s time valja navesti da iz članka 72. stavka 1. četvrtog podstavka Pravilnika o osoblju proizlazi da dio doprinosa potrebnih za zdravstveno osiguranje plaća dužnosnik, uz uvjet da taj iznos nije veći od 2 % njegove osnovne plaće. Članak 73. stavak 1. Pravilnika o osoblju propisuje da je dužnosnik od dana stupanja u službu osiguran od rizika profesionalnih bolesti ili nesreća te da obvezno doprinosi pokrivanju troškova osiguranja od rizika nastalih izvan radnog mjesta u iznosu do 0,1 % osnovne plaće. Također, iz članka 83. stavka 2. Pravilnika o osoblju proizlazi da dužnosnici doprinose jednu trećinu troškova financiranja mirovinskog osiguranja, pri čemu taj doprinos iznosi određeni postotak od osnovne plaće.

               44

               Iz prethodno navedenog proizlazi da je jedino Unija nadležna, uz isključenje država članica, za utvrđivanje pravila koja se primjenjuju na dužnosnike Unije u odnosu na njihove obveze iz područja socijalne sigurnosti.

               45

               Naime, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 76. svojeg mišljenja, članak 14. Protokola i odredbe Pravilnika o osoblju u području socijalne sigurnosti dužnosnika Unije ispunjavaju u pogledu potonjih ulogu koja je slična ulozi članka 13. Uredbe br. 1408/71 i članka 11. Uredbe br. 883/2004, kojima se zabranjuje obveza dužnosnika Unije da doprinose u različite sustave iz tog područja.

               46

               Nacionalni propis, poput onoga o kojemu je riječ u glavnom postupku, koji tereti dohotke dužnosnika Unije za socijalne doprinose i davanja koji su posebno namijenjeni za financiranje sustava socijalne sigurnosti dotične države članice povređuje, dakle, isključivu nadležnost koja je Uniji dodijeljena člankom 14. Protokola i relevantnim odredbama Pravilnika o osoblju, osobito onima koje utvrđuju obvezne doprinose dužnosnika Unije radi financiranja sustava socijalne sigurnosti.

               47

               Usto, takav bi propis ugrozio jednako postupanje između dužnosnika Unije i stoga, obeshrabrio obavljanje profesionalne djelatnosti unutar institucije Unije, s obzirom na to da bi određeni dužnosnici bili obvezani doprinositi ne samo u zajednički sustav socijalne sigurnosti institucija Unije nego i u nacionalni sustav socijalne sigurnosti.

               48

               Prethodna analiza nije dovedena u pitanje navodima francuske vlade prema kojima se socijalni doprinosi i davanja o kojima je riječ u glavnom postupku smatraju „porezima” koji ne terete dohotke od rada, nego dohotke od nekretnina, te koji ne daju izravno pravo na protuuslugu ili korist u smislu davanja iz socijalne sigurnosti. Naime, kao što to proizlazi iz navoda suda koji je uputio zahtjev, u svakom je slučaju nesporno da su ta davanja i doprinosi posebno i izravno namijenjeni financiranju grana francuskog sustava socijalne sigurnosti. Posljedično, dužnosnik Unije, poput W. de Lobkowicza, ne može biti podvrgnut tim davanjima i doprinosima jer su njegove financijske obveze u području socijalne sigurnosti uređene isključivo Protokolom i Pravilnikom o osoblju te stoga nisu u nadležnosti država članica (vidjeti analogijom, kad je riječ o Uredbi br. 1408/71, presudu od 26. veljače 2015., de Ruyter, C‑623/13, EU:C:2015:123, t. 23., 26., 28. i 29.).

               49

               S obzirom na prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 14. Protokola i odredbe Pravilnika o osoblju koji se odnose na zajednički sustav socijalne sigurnosti institucija Unije treba tumačiti na način da im se protivi nacionalno zakonodavstvo, poput onoga o kojemu je riječ u glavnom postupku, koje propisuje da se dohoci od nekretnina koje u državi članici ostvaruje dužnosnik Unije koji je porezni rezident te države članice, podvrgavaju socijalnim doprinosima i davanjima koji su namijenjeni financiranju sustava socijalne sigurnosti te iste države članice.

         Troškovi

               50

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) odlučuje:

                     Članak 14. Protokola (br. 7) o povlasticama i imunitetima Europske unije, koji je priložen UEU‑u, UFEU‑u i UEZAE‑u, te odredbe Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europske unije koje se odnose na zajednički sustav socijalne sigurnosti institucija Unije treba tumačiti na način da im se protivi nacionalno zakonodavstvo, poput onoga o kojemu je riječ u glavnom postupku, koje propisuje da se dohoci od nekretnina koje u državi članici ostvaruje dužnosnik Unije koji je porezni rezident te države članice, podvrgavaju socijalnim doprinosima i davanjima koji su namijenjeni financiranju sustava socijalne sigurnosti te iste države članice.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 10. rujna 2015.#Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras (CC.OO.) protiv Tyco Integrated Security SL i Tyco Integrated Fire & Security Corporation Servicios SA.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputila Audiencia Nacional.#Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Direktiva 2003/88/EZ – Zaštita sigurnosti i zdravlja radnika – Organizacija radnog vremena – Članak 2. točka 1. – Pojam ,radnog vremena’ – Radnici bez stalnog ili uobičajenog mjesta rada – Vrijeme putovanja radnikâ između mjesta njihova boravišta i mjesta gdje se nalazi prvi odnosno posljednji klijent.#Predmet C-266/14.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      10. rujna 2015. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Socijalna politika — Direktiva 2003/88/EZ — Zaštita sigurnosti i zdravlja radnika — Organizacija radnog vremena — Članak 2. točka 1. — Pojam ‚radnog vremena’ — Radnici bez stalnog ili uobičajenog mjesta rada — Vrijeme putovanja radnikâ između mjesta njihova boravišta i mjesta gdje se nalazi prvi odnosno posljednji klijent“
      U predmetu C‑266/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio nacionalni sud (Audiencia Nacional, Španjolska), odlukom od 22. svibnja 2014., koju je Sud zaprimio 2. lipnja 2014., u postupku

         Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras (CC.OO.)

      protiv

         Tyco Integrated Security SL,

         Tyco Integrated Fire & Security Corporation Servicios SA,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, A. Ó Caoimh (izvjestitelj), C. Toader, E. Jarašiūnas i C. G. Fernlund, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 22. travnja 2015.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras (CC.OO.), E. Lillo Pérez i F. Gualda Alcalá, abogados,

               —

               za Tyco Integrated Security SL i Tyco Integrated Fire & Security Corporation Servicios SA, J. Martínez Pérez de Espinosa, abogado,

               —

               za španjolsku vladu, M. J. García‑Valdecasas Dorrego, u svojstvu agenta,

               —

               za češku vladu, M. Smolek, u svojstvu agenta,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju F. Varrone, avvocato dello Stato,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, L. Christie i L. Barfoot, u svojstvu agenata, uz asistenciju S. Lee, QC i G. Facenna, Barrister‑at‑Law,

               —

               za Europsku komisiju, M. van Beek i N. Ruiz García, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 11. lipnja 2015.,
      donosi slijedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 2. točke 1. Direktive 2003/88/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 4. studenoga 2003. o određenim vidovima organizacije radnog vremena (SL L 299, str. 9.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 31.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između, s jedne strane, Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras (CC.OO.) i, s druge strane, Tyco Integrated Security SL i Tyco Integrated Fire & Security Corporation Servicios SA (u daljnjem tekstu zajedno: Tyco) u vezi s odbijanjem potonjih da vrijeme koje njihovi zaposlenici utroše na dnevno putovanje između mjesta njihova boravišta i mjesta gdje se nalazi prvi i posljednji klijent koje odredi njihov poslodavac (u daljnjem tekstu: vrijeme putovanja radnika između njihova boravišta i klijenta), predstavlja „radno vrijeme“ u smislu članka 2. točke 1. navedene direktive.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Sukladno uvodnoj izjavi 4. Direktive 2003/88:

                        „Poboljšanje sigurnosti, higijene i zdravlja radnika na radu ciljevi su koji ne smiju biti podređeni isključivo ekonomskim interesima.“

               4

               U članku 1. te direktive propisano je:
               „1.   Ova direktiva postavlja minimalne sigurnosne i zdravstvene uvjete za organizaciju radnog vremena.
               2.   Ova se direktiva primjenjuje na:

                        (a)

                        najkraća razdoblja dnevnog odmora, tjednog odmora i godišnjeg odmora, na stanke i najveći broj radnih sati tjedno; i

                        (b)

                        određene aspekte noćnog rada, rada u smjenama i radnog rasporeda.

                  3.   Ova se direktiva primjenjuje na sve sektore djelatnosti, kako javne, tako i privatne, u smislu članka 2. Direktive 89/391/EEZ [Vijeća od 12. lipnja 1989. o uvođenju mjera za poticanje poboljšanja sigurnosti i zdravlja radnika na radu (SL L 183, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 4., str. 50.)], ne dovodeći u pitanje članke 14., 17., 18. i 19. ove direktive.
               […]
               4.   Odredbe Direktive 89/391[…] u cijelosti se primjenjuju na pitanja iz stavka 2., ne dovodeći u pitanje strože i/ili posebnije odredbe ove direktive.“

               5

               U članku 2. spomenute direktive, naslovljenom „Definicije“, u njegovim točkama 1. i 2. je predviđeno:
               „Za potrebe ove direktive primjenjuju se sljedeći pojmovi:
               1.   ‚radno vrijeme’ je vremensko razdoblje u kojem radnik radi, stoji na raspolaganju poslodavcu i obavlja svoje poslove i zadatke u skladu s nacionalnim propisima i/ili praksom;
               2.   ‚vrijeme odmora’ je vremensko razdoblje koje nije radno vrijeme“.

               6

               Članak 3. iste direktive, naslovljen „Dnevni odmor“ glasi:
               „Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi se svakom radniku osiguralo pravo na dnevni odmor u trajanju od najmanje 11 sati neprekidno, unutar vremena od 24 sata.“

         Španjolsko pravo

               7

               U članku 34. Pravilnika o radnicima, u verziji koja proizlazi iz Kraljevskog zakonodavnog dekreta o prihvaćanju pročišćenog teksta Zakona o Pravilniku o radnicima (Real Decreto Legislativo 1/1995 por el que se aprueba el texto refundido de la Ley del Estatuto de los Trabajadores) od 24. ožujka 1995. (BOE br. 75 od 29. ožujka 1995., str. 9654.), u njegovim stavcima 1., 3. i 5. je propisano:
               „1.   Trajanje radnog vremena je ono koje je dogovoreno u kolektivnim ugovorima ili ugovorima o radu.
               Najdulje trajanje punog radnog vremena iznosi 40 sati tjedno prosječnog stvarnog rada izračunanog na godišnjoj razini.
               [...]
               3.   Od kraja radnog dana do početka sljedećeg radnog dana mora proći najmanje dvanaest sati.
               Broj sati u punom radnom vremenu ne može prijeći devet sati dnevno, osim ako je kolektivnim ugovorom ili, ako njega nema, sporazumom sklopljenim između poduzetnika i predstavnika radnika predviđena drukčija raspodjela dnevnog radnog vremena; vrijeme odmora između dva radna dana mora se u svakom slučaju poštovati.
               [...]
               5.   Radno vrijeme se računa tako da obuhvaća vrijeme dok se radnik nalazi na svom radnom mjestu, kako na početku tako i na kraju dana.“

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               8

               Tyco obavlja, u većini španjolskih provincija, djelatnost ugradnje i održavanja sigurnosnih sustava koji omogućuju otkrivanje neovlaštenog ulaska i sprječavanje provala.

               9

               Tijekom 2011. Tyco je zatvorio svoje urede koji su se nalazili u provincijama (u daljnjem tekstu: regionalni uredi) te je sve svoje radnike preselio u središnji ured u Madridu (Španjolska).

               10

               Tehničari zaposleni kod Tycoa ugrađuju i održavaju u funkcionalnom stanju sigurnosne uređaje u privatnim kućama te u industrijskim i poslovnim zgradama koje se nalaze na području za koje su nadležni i koje obuhvaća cijelu ili dio provincije, a ponekad i više provincija.

               11

               Svaki od tih radnika ima na raspolaganju službeno vozilo kojim svakog dana putuje od mjesta svojeg boravišta prema mjestu gdje mora obavljati poslove ugradnje ili održavanja sigurnosnih sustava. Radnici to vozilo koriste i radi dolaska kući na kraju dana.

               12

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da udaljenost između mjesta boravišta navedenih radnika i mjesta gdje moraju obavljati intervenciju može znatno varirati i ponekad biti veća od 100 kilometara. Taj sud izlaže primjera radi slučaj u kojemu je, zbog gustoće prometa, vrijeme putovanja radnika između njegova boravišta i klijenta bilo tri sata.

               13

               Isti radnici moraju također, jednom ili više puta tjedno, doći u ured agencije za logistiku i transport koja se nalazi blizu njihova mjesta boravišta kako bi tamo preuzeli materijal te uređaje i rezervne dijelove koji su im potrebni za njihove intervencije.

               14

               Kako bi obavljali svoje zadatke, svaki od radnika o kojima se raspravlja u glavnom postupku ima na raspolaganju mobilni telefon kojime na udaljenosti komunicira sa središnjim uredom u Madridu. Aplikacija koja je instalirana na njihovu telefonu im omogućuje da svakodnevno prime, večer prije svojeg radnog dana, dnevni raspored u kojemu su navedena različita mjesta, unutar područja za koja su nadležni, koja moraju obići tijekom tog dana, kao i vrijeme dolaska klijentima. Uz pomoć jedne druge aplikacije, navedeni radnici upisuju podatke o izvršenim intervencijama te ih prenose Tycou, kako bi se zabilježile poteškoće s kojima su se susreli te izvršeni zadaci.

               15

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da Tyco ne računa kao dio radnog vremena vrijeme putovanja radnika između njihova boravišta i klijenta, smatrajući da je riječ o vremenu odmora.

               16

               Taj sud navodi da Tyco računa trajanje dnevnog radnog vremena tako da uključuje vrijeme koje je proteklo od trenutka dolaska njegovih radnika na mjesto gdje se toga dana nalazi prvi klijent do trenutka kada njegovi radnici napuštaju mjesto na kojemu se nalazi posljednji klijent, s time da se uzima u obzir samo vrijeme intervencija na licu mjesta i putovanja od jednog klijenta do drugog. Međutim, prije zatvaranja regionalnih ureda, Tyco je računao dnevno radno vrijeme svojih radnika počevši od trenutka dolaska radnika u te urede kako bi tamo preuzeli vozilo koje im je stavljeno na raspolaganje, popis klijenata koje treba obići i dnevni raspored, sve do trenutka njihova povratka na večer u navedene urede, kako bi tamo ostavili to vozilo.

               17

               Navedeni sud smatra da su pojam radnog vremena i vremena odmora u Direktivi 2003/88 suprotstavljeni pojmovi i da, stoga, ta direktiva ne dopušta da se predvide međukategorije. Upućuje na to da se člankom 34. stavkom 5. Pravilnika o radnicima, u verziji koja proizlazi iz Kraljevskog zakonskog dekreta 1/1995, vrijeme putovanja radnika između njegova boravišta i klijenta ne izjednačuje s radnim vremenom. Isti sud smatra da se španjolski zakonodavac odlučio za to rješenje zato što je radnik slobodan izabrati mjesto svojeg boravišta. Stoga samo radnik, ovisno o svojim mogućnostima, odlučuje o tome hoće li ta udaljenost od mjesta njegova boravišta i radnog mjesta biti veća ili manja.

               18

               Sud koji je uputio zahtjev primjećuje da to stajalište valja razlikovati u slučaju mobilnih radnika u sektoru kopnenog prijevoza. U stvari, izgleda da je za tu kategoriju radnika nacionalni zakonodavac smatrao da se radno mjesto nalazi u njihovu vozilu, tako da se cjelokupno vrijeme putovanja smatra radnim vremenom. Taj se sud pita može li se slučaj radnika o kojima se raspravlja u glavnom postupku smatrati istovjetnim onomu mobilnih radnika toga sektora.

               19

               Navedeni sud smatra da to što su radnici o kojima se raspravlja u glavnom postupku obaviješteni o putu koju moraju prijeći i o posebnim uslugama koje moraju pružiti klijentima samo nekoliko sati prije njihova dogovora putem njihova mobilnog telefona o dolasku klijentu, ima za posljedicu to da oni više ne mogu prilagoditi svoj privatni život i svoje mjesto boravišta prema udaljenosti svojeg radnog mjesta, jer se ono svaki dan mijenja. Iz toga proizlazi da se vrijeme putovanja radnika između njegova boravišta i klijenta ne može smatrati vremenom odmora, imajući osobito u vidu cilj zaštite sigurnosti i zdravlja radnika kojemu teži Direktiva 2003/88. Isti sud smatra da nije riječ ni o vremenu tijekom kojeg su radnici, u užem smislu riječi, na raspolaganju svojem poslodavcu, tako da im može povjeriti bilo koji drugi zadatak osim samog putovanja. Stoga, nije dovoljno jasno predstavlja li, sukladno toj direktivi, vrijeme putovanja radnika između njegova boravišta i klijenta radno vrijeme ili vrijeme odmora.

               20

               U tim je uvjetima nacionalni sud odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu slijedeće prethodno pitanje:
               „Treba li članak 2. Direktive 2003/88/EZ tumačiti na način da vrijeme koje radnik bez stalnog mjesta rada na početku i na kraju svakog radnog dana utroši na putovanja od mjesta svojeg boravišta do sjedišta poduzetnikova klijenta, koje je svakog dana različito, te na vraćanje iz sjedišta drugog klijenta koje se također razlikuje u mjesto svojeg boravišta (prema planu puta ili popisu o kojemu ga poduzetnik obavješćuje samo večer ranije), uvijek unutar više ili manje širokog zemljopisnog područja, u okolnostima glavnog postupka, čini ‚radno vrijeme’ prema definiciji iz navedenog članka Direktive ili ga, suprotno tomu, treba smatrati ‚vremenom odmora’?“

         O prethodnom pitanju

               21

               Sud koji je uputio zahtjev svojim pitanjem u biti pita treba li članak 2. točku 1. Direktive 2003/88 tumačiti na način da, u okolnostima kao što su one u glavnom postupku, u kojima radnici nemaju stalno ili uobičajeno mjesto rada, „radno vrijeme“ u smislu te odredbe predstavlja vrijeme putovanja tih radnika između njihovih boravišta i klijenta.

               22

               Valja uvodno navesti da, s obzirom na to da su članci 1. do 8. navedene direktive u bitnome istovjetni člancima 1.. do 8. Direktive Vijeća 93/104/EZ od 23. studenoga 1993. o određenim vidovima organizacije radnog vremena (SL L 307, str. 18.), kako je izmijenjena Direktivom 2000/34/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. lipnja 2000. (SL L 195, str. 41.), tumačenje potonjih članaka od strane Suda je u cijelosti primjenjivo na navedene članke Direktive 2003/88 (vidjeti u tom smislu presudu Fuß, C‑429/09, EU:C:2010:717, točku 32. i rješenje Grigore, C‑258/10, EU:C:2011:122, točku 39.).

               23

               Nadalje, valja najprije navesti da potonja direktiva ima za cilj utvrditi minimalne odredbe za poboljšanje životnih i radnih uvjeta radnika usklađivanjem nacionalnih zakonodavstava o, među ostalim, duljini radnog vremena. To usklađivanje na razini Europske unije u području organizacije radnog vremena ima za cilj zajamčiti bolju zaštitu sigurnosti i zdravlja radnika, osiguravajući im minimalna razdoblja odmora – osobito dnevnog i tjednog – kao i primjerena razdoblja pauza i predviđajući granicu od 48 sati za prosječno trajanje radnog tjedna, maksimalne granice u pogledu koje je izričito pojašnjeno da uključuje prekovremeni rad (vidjeti presude BECTU, C‑173/99, EU:C:2001:356, točke 37. i 38.; Jaeger, C‑151/02, EU:C:2003:437, točku 46. te rješenje Grigore, C‑258/10, EU:C:2011:122, točku 40.).

               24

               Različite odredbe navedene direktive u pogledu maksimalne duljine rada i minimalne duljine odmora pravila su socijalnog prava Unije koja imaju osobitu važnost i koja se moraju primijeniti na svakog radnika kao minimalne odredbe potrebne radi osiguranja zaštite njegove sigurnosti i zdravlja (presuda Dellas i dr., C‑14/04, EU:C:2005:728, točka 49. i navedena sudska praksa te rješenje Grigore, C‑258/10, EU:C:2011:122, točka 41.).

               25

               Nadalje, u odnosu na pojam „radnog vremena“ u smislu članka 2. točke 1. Direktive 2003/88, valja podsjetiti da je Sud više puta odlučio da ta direktiva definira pojam „radnog vremena“ kao vremensko razdoblje u kojem radnik radi, stoji na raspolaganju poslodavcu i obavlja svoje poslove i zadatke u skladu s nacionalnim propisima i/ili praksom i da taj pojam treba razumjeti kao suprotan vremenu odmora jer su ta dva pojma međusobno isključiva (presude Jaeger, C‑151/02, EU:C:2003:437, točka 48.; Dellas i dr., C‑14/04, EU:C:2005:728, točka 42. te rješenja Vorel, C‑437/05, EU:C:2007:23, točka 24. i Grigore, C‑258/10, EU:C:2011:122, točka 42.).

               26

               Valja naglasiti da u tom kontekstu navedena direktiva ne predviđa međukategoriju između radnog vremena i vremena odmora (vidjeti u tom smislu presudu Dellas i dr., C‑14/04, EU:C:2005:728, točku 43. te rješenja Vorel, C‑437/05, EU:C:2007:23, točku 25. i Grigore, C‑258/10, EU:C:2011:122, točku 43.).

               27

               U tom pogledu iz sudske prakse Suda proizlazi da su pojmovi „radnog vremena“ i „vremena odmora“ u smislu Direktive 2003/88 pojmovi prava Unije koje treba definirati prema objektivnim značajkama, s obzirom na sustav i cilj te direktive, koje imaju za cilj uspostaviti minimalne odredbe za poboljšanje životnih i radnih uvjeta radnika. Naime, samo takvo autonomno tumačenje može toj direktivi osigurati punu učinkovitost i ujednačenu primjenu tih pojmova u svim državama članicama (vidjeti presudu Dellas i dr., C‑14/04, EU:C:2005:728, točke 44. i 45. te rješenja Vorel, C‑437/05, EU:C:2007:23, točku 26. i Grigore, C‑258/10, EU:C:2011:122, točku 44.).

               28

               Konačno, treba podsjetiti da članak 2. Direktive 2003/88 nije među njezinim odredbama od kojih je dopušteno odstupanje (vidjeti rješenje Grigore, C‑258/10, EU:C:2011:122, točku 45.).

               29

               Kako bi se odgovorilo na postavljeno prethodno pitanje, valja stoga ispitati jesu li, u slučaju kao što je onaj iz glavnog postupka, tijekom putovanja radnika između njihova boravišta i klijenata ispunjeni konstitutivni elementi pojma „radnog vremena“, navedeni u točki 25. ove presude, te treba li stoga to vrijeme smatrati radnim vremenom ili vremenom odmora.

               30

               U odnosu na prvi konstitutivni element pojma „radnog vremena“ u smislu članka 2. točke 1. Direktive 2003/88, prema kojemu radnik mora obavljati svoje poslove i zadatke, valja navesti da nije sporno da je Tyco prije odluke o ukidanju regionalnih ureda radnim vremenom svojih radnika smatrao vrijeme njihova putovanja između regionalnih ureda i mjesta gdje su se toga dana nalazili njihovi prvi i posljednji klijenti, dok to nije bio slučaj s vremenom putovanja između njihova boravišta i regionalnih ureda na početku i na kraju dana. Osim toga, nije sporno da su, prije te odluke, radnici o kojima se raspravlja u glavnom postupku svakodnevno dolazili do svojih ureda kako bi preuzeli vozilo koje im je Tyco stavio na raspolaganje i započeli svoj radni dan. Ti su radnici također dovršavali svoj radni dan u tim uredima.

               31

               Tyco osporava da se vrijeme putovanja radnika o kojima se raspravlja u glavnom postupku, između njihova boravišta i klijenta, može smatrati radnim vremenom u smislu navedene odredbe, s obzirom na to da, iako su ti radnici morali proći put radi dolaska do klijenata koje je on odredio, cilj poslova i zadataka navedenih radnika bio je pružanje tehničkih usluga ugradnje i održavanja sigurnosnih sustava kod njihovih klijenata. Stoga, u vrijeme trajanja putovanja radnika između njihova boravišta i klijenta, ti isti radnici ne bi obavljali svoje poslove ili zadatke.

               32

               Taj argument nije prihvatljiv. Kao što je to nezavisni odvjetnik naveo u točki 38. svojeg mišljenja, putovanja radnika, koji su zaposleni na radnom mjestu kao što je ono o kojemu se raspravlja u glavnom postupku, kako bi došli do klijenata koje je odredio njihov poslodavac, neophodno su sredstvo obavljanja tehničkih usluga tih radnika kod njihovih klijenata. Neuzimanje u obzir tih putovanja dovelo bi do toga da poslodavac, kao što je Tyco, može tražiti da samo vrijeme koje je utrošeno u obavljanje poslova ugradnje i održavanja sigurnosnih sustava potpadne pod pojam „radnog vremena“ u smislu članka 2. točke 1. Direktive 2003/88, što bi imalo za učinak promjenu naravi tog pojma i povredu cilja zaštite sigurnosti i zdravlja radnika.

               33

               Nadalje, to što je prije ukidanja regionalnih ureda Tyco vrijeme putovanja predmetnih radnika na početku i kraju dana prema klijentima i od njih smatrao radnim vremenom, upućuje na to da je zadaća, koja se sastojala u upravljanju vozilom iz regionalnog ureda do prvog klijenta te od posljednjeg klijenta do regionalnog ureda, bila ranije uključena u zadatke i poslove tih radnika. Narav tih putovanja nije se promijenila nakon što su regionalni uredi ukinuti. Samo je promijenjeno polazište navedenih putovanja.

               34

               U tim okolnostima, valja smatrati da radnici koji se nalaze u situaciji kao što je ona iz glavnog postupka za vrijeme putovanja između mjesta svojeg boravišta i klijenta obavljaju svoje poslove i zadatke.

               35

               U odnosu na drugi konstitutivni element pojma „radnog vremena“ u smislu članka 2. točke 1. Direktive 2003/88, prema kojemu radnik mora biti na raspolaganju poslodavcu, valja navesti da je odlučujući čimbenik činjenica da je dužan biti fizički prisutan na mjestu koje odredi poslodavac i biti na raspolaganju tom poslodavcu kako bi odmah mogao pružiti odgovarajuće usluge u slučaju potrebe (vidjeti u tom smislu presudu Dellas i dr., C‑14/04, EU:C:2005:728, točku 48. te rješenja Vorel, C‑437/05, EU:C:2007:23, točku 28. i Grigore, C‑258/10, EU:C:2011:122, točku 63.).

               36

               Stoga, kako bi se za radnika moglo smatrati da je na raspolaganju svojem poslodavcu, taj radnik mora biti u situaciji u kojoj je pravno obvezan postupiti po uputama svojeg poslodavca i za njega obavljati poslove.

               37

               S druge strane, iz sudske prakse Suda proizlazi da je mogućnost da radnici upravljaju svojim vremenom bez većih ograničenja i da se posvete vlastitim interesima element čija narav ukazuje da razmotreno vremensko razdoblje ne predstavlja radno vrijeme u smislu Direktive 2003/88 (vidjeti u tom smislu presudu Simap, C‑303/98, EU:C:2000:528, točku 50.).

               38

               U ovom slučaju, iz pojašnjenja koje je Tyco dao na raspravi proizlazi da on utvrđuje popis i redoslijed klijenata koje radnici o kojima se raspravlja u glavnom postupku moraju slijediti, kao i vrijeme dolaska kod njegovih klijenata. Također je naveo da, usprkos činjenici da je svakom od radnika iz glavnog postupka dodijeljen mobilni telefon na kojemu dobiva plan puta večer prije radnog dana, ti radnici nisu dužni biti telefonom dostupni za vrijeme putovanja između svojeg boravišta i klijenta. Stoga, raspored odlaska klijentima ne određuje Tyco, već su radnici slobodni obići klijente prema rasporedu koji sami odrede, tako da mogu organizirati svoje vrijeme putovanja kako smatraju prikladnim.

               39

               U tom pogledu, valja navesti da za vrijeme putovanja radnika između njihova boravišta i klijenta, radnici, koji se nalaze u situaciji kao što je ona o kojoj se raspravlja u glavnom postupku, imaju određenu slobodu kojom ne raspolažu za vrijeme intervencije kod klijenta, pod uvjetom da stignu do određenog klijenta u vrijeme koje je poslodavac dogovorio. Međutim, iz spisa kojim Sud raspolaže proizlazi da su tu slobodu imali i prije ukidanja regionalnih ureda, kada se vrijeme putovanja računalo kao radno vrijeme počevši od trenutka dolaska u regionalne urede te da je jedina promjena polazište za odlazak do tog klijenta. Takva promjena ne utječe na pravnu narav koja obvezuje te radnike da postupaju po uputama svojeg poslodavca. Za vrijeme tih putovanja ti su radnici podložni navedenim uputama svojeg poslodavca koji može promijeniti redoslijed dolaska klijentima ili poništiti ili dodati termin. U svakom slučaju, valja navesti da vrijeme koje je neophodno za putovanje i koje se najčešće ne može skratiti, radnici ne mogu slobodno koristiti, posvetiti se vlastitim interesima te stoga biti na raspolaganju svojim poslodavcima.

               40

               Tyco, španjolska vlada i vlada Ujedinjene Kraljevine izražavaju zabrinutost da bi takvi radnici mogli na početku i na kraju dana obavljati osobne poslove. Međutim, takva zabrinutost nema utjecaja na pravnu kvalifikaciju vremena putovanja. U situaciji kao što je ona iz glavnog postupka, na poslodavcu je da uspostavi nadzorne mehanizme koji su potrebni za sprječavanje eventualnih zlouporaba.

               41

               U stvari, s jedne srane, već je i prije ukidanja regionalnih ureda postojala mogućnost da radnici obave takve poslove, na početku i na kraju radnog dana, na putu između mjesta gdje se nalaze klijenti i regionalnih ureda. S druge strane, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 4. Direktive 2003/98, ciljevi te direktive ne smiju biti podređeni isključivo ekonomskim interesima. Nadalje, Tyco je na raspravi pred Sudom naveo da je korištenje kreditnih kartica koje je dodijelio svojim zaposlenicima ograničeno na plaćanje goriva koje je namijenjeno poslovnoj uporabi vozila koji su stavljeni na raspolaganje njegovim radnicima. Stoga Tyco ima na raspolaganju, među ostalim, sredstvo nadzora njihovih putovanja.

               42

               Nadalje, iako je točno da takav nadzor može biti dodatan teret za poduzetnika kao što je Tyco, valja podsjetiti da je taj teret posljedica odluke o ukidanju regionalnih ureda. S druge strane, bilo bi protivno cilju zaštite sigurnosti i zdravlja radnika iz navedene direktive kada bi ta odluka imala za učinak da se sav teret prevali na Tycove radnike.

               43

               U odnosu na treći konstitutivni element pojma „radnog vremena“ u smislu članka 2. točke 1. Direktive 2003/88, prema kojemu radnik mora u promatranom vremenskom razdoblju raditi, valja navesti da, kao što to proizlazi iz točke 34. ove presude, radnik koji više nema stalno mjesto rada obavlja svoje zadatke tijekom putovanja prema klijentu ili od njega, za tog se radnika, dok je na tom putu, mora smatrati da radi. U stvari, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 48. svojeg mišljenja, s obzirom na to da su putovanja karakteristična za radnike koji nemaju stalno ili uobičajeno mjesto rada, mjesto rada takvih radnika ne može biti suženo na mjesto fizičke intervencije tih radnika kod klijenata njihovih poslodavaca.

               44

               Na taj zaključak ne utječe okolnost da radnici, u situaciji kao što je ona iz glavnog postupka, započinju i dovršavaju takva putovanja s mjesta svojeg boravišta, s obzirom na to da ta okolnost izravno proizlazi iz odluke njihova poslodavca o ukidanju regionalnih ureda, a ne iz odluke tih radnika. S obzirom na to da su radnici izgubili mogućnost slobodno utvrđivati udaljenost koja dijeli njihovo mjesto boravišta od uobičajenog mjesta početka i kraja njihova radnog dana, ne može se smatrati da su pristali na izbor svojeg poslodavca o ukidanju ureda.

               45

               Takav bi ishod također bio suprotan cilju zaštite sigurnosti i zdravlja radnika iz Direktive 2003/88, koji obuhvaća potrebu da se radnicima jamči minimalno vrijeme odmora. Bilo bi, u stvari, suprotno toj direktivi da vrijeme odmora radnika bez uobičajenog ili stalnog mjesta rada bude smanjeno zbog isključenja vremena njihova putovanja između njihova boravišta i klijenata iz pojma „radnog vremena“ u smislu članka 2. točke 1. navedene direktive.

               46

               Iz svega navedenog proizlazi da kada radnici koji se nalaze u situaciji kao što je ona iz glavnog postupka koriste službeno vozilo tijekom radnog dana za put od mjesta njihova boravišta do klijenta kojeg je odredio njihov poslodavac ili za povratak na mjesto njihova boravišta od mjesta gdje se nalazi takav klijent te za odlazak od mjesta gdje se nalazi jedan klijent na mjesto gdje se nalazi drugi klijent, za te se radnike prilikom putovanja mora smatrati da „rade“ u smislu članka 2. točke 1. iste direktive.

               47

               Taj se zaključak ne može dovesti u pitanje argumentom vlade Ujedinjene Kraljevine prema kojem bi to nedvojbeno dovelo do povećanja troškova, osobito za Tycoa. U tom pogledu, dovoljno je navesti da iako se u posebnim okolnostima predmeta u glavnom postupku vrijeme putovanja mora smatrati radnim vremenom, Tyco može slobodno utvrditi naknadu za vrijeme putovanja radnika između njihova boravišta i klijenata.

               48

               Valja podsjetiti da iz sudske prakse Suda proizlazi da je iznimka za poseban slučaj iz članka 7. stavka 1. Direktive 2003/88 u području plaćenog godišnjeg odmora ograničena na uređenje određenih vidova organizacije radnog vremena, tako da se načelno ne primjenjuje na naknadu radnika (vidjeti presudu Dellas i dr., C‑14/04, EU:C:2005:728, točku 38. te rješenja Vorel, C‑437/05, EU:C:2007:23, točku 32. i Grigore, C‑258/10, EU:C:2011:122, točke 81. i 83.).

               49

               Stoga, način utvrđenja naknade radnicima u situaciji kao što je ona u glavnom postupku načelno ne potpada pod navedenu direktivu, već pod relevantne odredbe nacionalnog prava.

               50

               Imajući u vidu sve prethodne navode, valja odgovoriti na postavljeno prethodno pitanje tako da članak 2. točku 1. Direktive 2003/88 treba tumačiti na način da, u okolnostima kao što su one iz glavnog postupka, u kojima radnici nemaju stalno ili uobičajeno mjesta rada, „radno vrijeme“ u smislu te odredbe obuhvaća i vrijeme putovanja tih radnika između njihova boravišta i klijenta.

         Troškovi

               51

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Članak 2. točka 1. Direktive 2003/88/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 4. studenoga 2003. o određenim vidovima organizacije radnog vremena treba tumačiti na način da, u okolnostima kao što su one iz glavnog postupka, u kojima radnici nemaju stalno ili uobičajeno mjesta rada, „radno vrijeme“ u smislu te odredbe obuhvaća i vrijeme putovanja tih radnika između njihova boravišta i klijenta.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: španjolski


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 9. srpnja 2010. # Exalation Ltd protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Apsolutni razlozi za odbijanje. # Predmet T-85/08.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 13. rujna 2013.#Berliner Institut für Vergleichende Sozialforschung eV protiv Europske komisije.#Financijska pomoć isplaćena u okviru programa Daphné II – Određivanje konačnog iznosa financijske potpore – Opomena dužniku – Akt koji se može pobijati – Obveza obrazlaganja – Pravično suđenje – Pogreška pri ocjeni.#Predmet T-73/08.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 11. ožujka 2010.#Centre d'exportation du livre français (CELF) i Ministre de la Culture et de la Communication protiv Société internationale de diffusion et d'édition (SIDE).#Zahtjev za prethodnu odluku: Conseil d'État - Francuska.#Predmet C-1/09.


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 17. listopada 2013.#Iberdrola, SA i dr. protiv Administración del Estado i dr.#Zahtjevi za prethodnu odluku koje je uputio Tribunal Supremo.#Zahtjev za prethodnu odluku – Zaštita ozonskog omotača – Sustav trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova unutar Zajednice – Metoda raspodjele emisijskih jedinica – Besplatna raspodjela emisijskih jedinica.#Spojeni predmeti C-566/11, C-567/11, C-580/11, C-591/11, C-620/11 i C-640/11.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      17. listopada 2013. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Zaštita ozonskog omotača — Sustav trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova unutar Zajednice — Metoda raspodjele emisijskih jedinica — Besplatna raspodjela emisijskih jedinica“
      U spojenim predmetima C‑566/11, C‑567/11, C‑580/11, C‑591/11, C‑620/11 i C‑640/11,
      povodom zahtjevâ za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koje je uputio Tribunal Supremo (Španjolska), odlukama od 19., 20., 24. i 28. listopada 2011. i od 18. studenoga 2011., koje je Sud zaprimio 14., 21. i 25. studenoga 2011. te 2. i 14. prosinca 2011., u postupcima

         Iberdrola SA,

         Gas Natural SDG SA,

      uz sudjelovanje:

         Administración del Estado i dr. (C‑566/11),

         Gas Natural SDG SA,

      uz sudjelovanje:

         Endesa SA i dr. (C‑567/11),

         Tarragona Power SL,

      uz sudjelovanje:

         Gas Natural SDG SA i dr. (C‑580/11),

         Gas Natural SDG SA,

         Bizcaia Energía SL,

      uz sudjelovanje:

         Administración del Estado i dr. (C‑591/11),

         Bahía de Bizcaia Electricidad SL,

      uz sudjelovanje:

         Gas Natural SDG SA i dr. (C‑620/11),
      i

         E.ON Generación SL i dr. (C‑640/11),
      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, K. Lenaerts, potpredsjednik Suda, u svojstvu suca petog vijeća, A. Rosas, D. Šváby (izvjestitelj) i C. Vajda, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: C. Strömholm, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 7. veljače 2013.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Iberdrolu SA i Tarragonu Power SL, J. Folguera Crespo, L. Moscoso del Prado González i E. Peinado Iríbar, abogados,

               —

               za Gas Natural SDG SA, Á. Martín‑Rico Sanz, procuradora, uz asistenciju A. Morales Plaza i R. Espín Martí, abogados,

               —

               za Endesu SA, F. De Borja Acha Besga i J. J. Lavilla Rubira, abogados, kao i M. Merola, avvocato,

               —

               za Bizcaia Energíju SL, J. Briones Méndez, procurador, uz asistenciju J. García Sanz, abogado,

               —

               za Bahía de Bizcaia Electricidad SL, F. González Ruiz, procuradora, uz asistenciju J. Abril Martínez, abogado,

               —

               za E.ON Generación SL, M. J. Gutiérrez Aceves, procuradora, uz asistenciju J. C. Hernanz Junquero, abogado,

               —

               za španjolsku vladu, S. Centeno Huerta, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, L. Banciella, E. White i K. Mifsud‑Bonnici, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 21. ožujka 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje članka 10. Direktive 2003/87/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 13. listopada 2003. o uspostavi sustava trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova unutar Zajednice i o izmjeni Direktive Vijeća 96/61/EZ (SL L 275, str. 32.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 9., str. 28.).

               2

               Zahtjevi su bili podneseni u okviru sporova između društava za proizvodnju električne energije i Administración del Estado u pogledu smanjenja naknade za djelatnost proizvodnje električne energije.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               U skladu sa svojom uvodnom izjavom 5., Direktiva 2003/87 doprinosi ispunjavanju obveza Europske zajednice i njezinih država članica u pogledu smanjenja emisije stakleničkih plinova uzrokovanih ljudskom djelatnošću, u skladu s Odlukom Vijeća 2002/358/EZ od 25. travnja 2002. o odobravanju, u ime Europske zajednice, Kyotskog protokola uz Okvirnu konvenciju Ujedinjenih naroda o promjeni klime i zajedničkom ispunjavanju obveza koje iz njega proizlaze (SL L 130, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 16., str. 245.), putem učinkovitog europskog tržišta emisijskim jedinicama stakleničkih plinova (u daljnjem tekstu: emisijske jedinice), uz najmanje moguće smanjivanje gospodarskog razvoja i zapošljavanja.

               4

               Uvodna izjava 7. Direktive 2003/87 glasi kako slijedi:
               „Nužno je donošenje odredaba Zajednice o raspodjeli emisijskih jedinica koje dodjeljuju države članice da bi se doprinijelo očuvanju cjelovitosti unutarnjeg tržišta i izbjeglo narušavanje tržišnog natjecanja.”

               5

               Člankom 1. te direktive njezin je predmet utvrđen kako slijedi:
               „Ova Direktiva utvrđuje sustav trgovanja [emisijskim jedinicama] unutar Zajednice […] s ciljem promicanja smanjenja emisija stakleničkih plinova na način koji je učinkovit u troškovnom i gospodarskom smislu.”

               6

               Člankom 10. navedene direktive, naslovljenim „Metoda raspodjele emisijskih jedinica”, propisuje se:
               „Za trogodišnje razdoblje koje počinje 1. siječnja 2005. države članice [dodjeljuju] najmanje 95 % emisijskih jedinica besplatno. Za petogodišnje razdoblje koje počinje 1. siječnja 2008., države članice [dodjeljuju] najmanje 90 % emisijskih jedinica besplatno.”

               7

               U skladu s člankom 12. stavkom 1. te direktive, dodijeljene emisijske jedinice su prenosive i mogu se razmjenjivati između osoba unutar Zajednice kao i, pod određenim uvjetima, između osoba unutar Zajednice i osoba u trećim zemljama.

               8

               Člankom 12. stavkom 3. Direktive 2003/87 predviđeno je sljedeće:
               „Države članice osiguravaju da najkasnije do 30. travnja svake godine operater svakog postrojenja preda broj emisijskih jedinica koji odgovara ukupnoj emisiji iz tog postrojenja tijekom prethodne kalendarske godine, verificiranih u skladu s člankom 15., te da one nakon toga budu poništene.”

               9

               U Komunikaciji Komisije od 29. studenoga 2006. Vijeću i Europskom parlamentu o procjeni nacionalnih planova raspodjele emisijskih jedinica stakleničkih plinova za drugo razdoblje sustava trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova Zajednice, koja je dostavljena uz odluke Komisije od 29. studenoga 2006. o nacionalnim planovima raspodjele Njemačke, Grčke, Irske, Latvije, Litve, Luksemburga, Malte, Slovačke, Švedske i Ujedinjene Kraljevine u skladu s Direktivom 2003/87 [COM(2006) 725 final], navodi se sljedeće:
               „Kako je to istaknula Skupina na visokoj razini za tržišno natjecanje, energetiku i okoliš, s obzirom na manjak zrelosti energetskih tržišta, tržišni pritisak nije dovoljno jak da bi se ograničile posljedice vrijednosti jedinica na cijenu električne energije, a time i na slučajnu dobit proizvođača električne energije. Osim toga, Skupina je preporučila državama članicama da tijekom drugog razdoblja raspodjele izrade različit sustav raspodjele s obzirom na sektore [...]” [neslužbeni prijevod]

               10

               Uvodne izjave 15. i 19. Direktive 2009/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2009. o izmjeni Direktive 2003/87/EZ u svrhu poboljšanja i proširenja sustava Zajednice za trgovanje emisijskim jedinicama stakleničkih plinova (SL L 140, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 30., str. 3.), glase kako slijedi:

                        „(15)

                        Gospodarstvo Zajednice morat će, između ostalog, osigurati da revidirani sustav Zajednice djeluje na najvišoj mogućoj razini gospodarske učinkovitosti i na temelju potpuno usklađenih uvjeta za dodjelu emisijskih jedinica u okviru Zajednice. Prema tome, dodjela se treba temeljiti na dražbovnoj prodaji jer je taj sustav najjednostavniji i općenito se smatra gospodarski najučinkovitijim. Time bi se isto tako eliminirala slučajna dobit, a novi sudionici i gospodarstva s natprosječno brzim rastom bili bi stavljeni u isti položaj s postojećim postrojenjima.

                  [...]

                        (19)

                        Zbog toga bi dražbovna prodaja svih emisijskih jedinica morala od 2013. godine postati pravilo za sektor proizvodnje električne energije, uzimajući u obzir mogućnost toga sektora da povećane troškove emisija CO2 prenese drugamo […]”

         Španjolsko pravo

               11

               Direktiva 2003/87 prenesena je Zakonom 1/2005 o uređivanju sustava trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova (Ley 1/2005 por la que se establece un régimen para el comercio de derechos de emisión de gases de efecto invernadero) od 9. ožujka 2005. (BOE br. 59 od 10. ožujka 2005., str. 8405., u daljnjem tekstu: Zakon 1/2005). Tim su zakonom svi operateri proizvodne jedinice toplinske snage veće od 20 MW obvezani da do 30. travnja svake kalendarske godine predaju broj emisijskih jedinica koji odgovara ukupnoj emisiji stakleničkih plinova iz tog postrojenja tijekom prethodne kalendarske godine. Za potrebe predaje operateri mogu upotrijebiti jedinice koje su im dodijeljene nacionalnim planom raspodjele na ime svakog postrojenja kao i jedinice kupljene na tržištu emisijskih jedinica. Člankom 16. Zakona 1/2005 predviđeno je da je raspodjela jedinica u okviru nacionalnog plana raspodjele „besplatna” za razdoblje od 2005. do 2008. godine.

               12

               Od donošenja Zakona 54/1997 o sektoru električne energije (Ley 54/1997 del sector eléctrico) od 27. studenoga 1997. (BOE br. 285 od 28. studenoga 1997., str. 35097.), kojim se prenose europske direktive o unutarnjem tržištu električne energije, djelatnost proizvodnje električne energije u Španjolskoj otvorena je svim operaterima koji ispunjavaju propisane tehničke i gospodarske uvjete.

               13

               Veleprodajno tržište električne energije organizirano je u skladu s odredbama tog zakona. To tržište nadzire Compañía Operadora del Mercado de Electricidad SA, privatno tijelo zaduženo za nepristrano jamčenje transparentnosti tržišta i neovisnost njegovih sudionika. Tržište djeluje u skladu sa sustavom u kojem se potražnja za energijom za svako programsko razdoblje usklađuje s ponudama zaprimljenima za to razdoblje. Energija se prodaje po cijeni što ju je ponudio proizvođač koji je posljednji primljen u sustav, a čije je primanje nužno za zadovoljavanje potražnje za električnom energijom. Radi se o tržištu na kojem svi proizvođači čija je ponuda prihvaćena primaju istu, takozvanu „marginalnu” cijenu, koja odgovara cijeni što ju je ponudio operater zadnje prihvaćene proizvodne jedinice. Ta je cijena utvrđena na sjecištu krivulja ponude i potražnje za energijom.

               14

               Godine 2006. španjolska je vlada kraljevskim dekretom odredila cijene električne energije koje se primjenjuju na potrošače na način da, među ostalim, pokrivaju cijene električne energije utvrđene na tržištu za dan unaprijed. Budući da naknadnim kraljevskim dekretima nisu u potpunosti uzeti u obzir troškovi proizvodnje električne energije koji proizlaze iz slobodnog tržišta, nastao je rastući cjenovni deficit.

               15

               Dana 24. veljače 2006. Consejo de Ministros (Vijeće ministara) donio je Kraljevski dekret‑zakon 3/2006 (Real Decreto‑Ley 3/2006, BOE br. 50 od 28. veljače 2006., str. 8015. i ispravak BOE br. 53 od 3. ožujka 2006., str. 8659., u daljnjem tekstu: Kraljevski dekret‑zakon 3/2006), koji je stupio na snagu 1. ožujka 2006., a čija je svrha ponajprije bila izmjena sustava kojim se u Španjolskoj usklađuju ponude za prodaju i kupnju električne energije koje operateri iz iste skupine poduzetnika istodobno podnose na tržištu za dan unaprijed i unutardnevnom tržištu proizvodnje električne energije.

               16

               Člankom 2. Kraljevskog dekret‑zakona 3/2006, naslovljenim „Emisije stakleničkih plinova u okviru nacionalnog plana raspodjele za razdoblje 2006. – 2007.”, predviđeno je smanjenje naknade za djelatnost proizvodnje električne energije u iznosu jednakovrijednom vrijednosti emisijskih jedinica koje su besplatno dodijeljene proizvođačima električne energije u skladu s nacionalnim planom raspodjele jedinica između 2005. i 2007. godine tijekom odgovarajućih razdoblja.

               17

               U obrazloženju navedenog Kraljevskog dekret‑zakona to se smanjenje naknade opravdava činjenicom da su proizvođači električne energije odlučili „integrirati vrijednost [emisijskih jedinica] u utvrđivanje cijena na veleprodajnom tržištu električne energije”. Također su navedena sljedeća objašnjenja:
               „Osim toga, svrha uzimanja u obzir vrijednosti [emisijskih jedinica] u okviru utvrđivanja cijena na veleprodajnom tržištu električne energije jest da se [to uključivanje] odrazi u smanjenju predmetne naknade za proizvodne jedinice za jednakovrijedne iznose. Nadalje, s obzirom na snažan porast cjenovnog deficita tijekom 2006., preporučljivo je odbiti vrijednost emisijskih jedinica u okviru izračuna iznosa navedenog deficita. Hitnost donošenja mjera iz ove odredbe i njihova izvanredna narav opravdani su rizikom od visokih cijena na tržištu proizvodnje električne energije, koje imaju trenutačne i nepovratne negativne učinke na krajnje potrošače.”

               18

               Dana 15. studenoga 2007. Ministro de Industria, Turismo y Comercio (ministar industrije, turizma i trgovine) donio je, u skladu s člankom 2. stavkom 3. Kraljevskog dekret‑zakona 3/2006, Ministarsku uredbu ITC/3315/2007 o regulaciji za 2006. godinu smanjenja naknade za djelatnost proizvodnje električne energije za iznos jednakovrijedan vrijednosti besplatno dodijeljenih emisijskih jedinica stakleničkih plinova (Orden ministerial ITC/3315/2007 sobre la regulación para el año 2006 de la minoración de la retribución de la actividad de producción de energía eléctrica en el importe equivalente al valor de los derechos de emisión de gases de efecto invernadero asignados gratuitamente, BOE br. 275 od 16. studenoga 2007., str. 46991., u daljnjem tekstu: Ministarska uredba ITC/3315/2007). U tom je pogledu u preambuli te ministarske uredbe utvrđeno da „[i]znos smanjenja naknade za proizvodna postrojenja odgovara dodatnim prihodima ostvarenima zahvaljujući integraciji troškova besplatno dodijeljenih emisijskih jedinica u ponude za prodaju”.

         Glavni postupci i prethodno pitanje

               19

               Tužitelji u glavnom postupku, proizvođači električne energije u Španjolskoj, podnijeli su Vijeću za upravne sporove Audiencije Nacional tužbe za proglašenje ništavosti Ministarske uredbe ITC/3315/2007 tvrdeći, među ostalim, da je protivna Direktivi 2003/87 jer se njome neutralizira besplatna narav emisijskih jedinica.

               20

               Audiencia Nacional odbila je te tužbe jer je smatrala da se tom uredbom ne neutralizira besplatna narav emisijskih jedinica.

               21

               Tužitelji u glavnom postupku podnijeli su žalbe u kasacijskom postupku protiv tih presuda Audiencije Nacional pred sudom koji je uputio zahtjev. Potonji izražava sumnje u pogledu pojma „besplatne raspodjele” utvrđenog Direktivom 2003/87.

               22

               S jedne se strane može smatrati da se tom direktivom ne sprečava države članice da isključe posljedice troškova besplatno raspodijeljenih emisijskih jedinica proizvođačima električne energije na veleprodajnu cijenu električne energije.

               23

               S druge strane, te mjere mogu dovesti do neutralizacije besplatne naravi prvotne raspodjele emisijskih jedinica i ugroziti samu svrhu sustava uspostavljenog navedenom direktivom, a to je smanjenje emisija stakleničkih plinova putem mehanizma gospodarskih poticaja.

               24

               U tim je okolnostima Tribunal Supremo odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje, čiji je sadržaj identičan u predmetima C‑566/11, C‑567/11, C‑580/11, C‑591/11, C‑620/11 i C‑640/11:
               „Može li se članak 10. Direktive [2003/87] tumačiti na način da mu se ne protivi primjena nacionalnih zakonskih mjera kakve su one koje se ispituju u ovom slučaju, a čiji su cilj i učinak smanjenje naknade za djelatnost proizvodnje električne energije za iznos jednakovrijedan vrijednosti besplatno raspodijeljenih [emisijskih jedinica] tijekom odgovarajućeg razdoblja?”

               25

               Rješenjem predsjednika Suda od 18. siječnja 2012. predmeti C‑566/11, C‑567/11, C‑580/11, C‑591/11, C‑620/11 i C‑640/11 spojeni su u svrhu pisanog i usmenog dijela postupka kao i presude.

         O prethodnom pitanju

               26

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 10. Direktive 2003/87 tumačiti na način da mu se protivi primjena nacionalnih zakonskih mjera kakve su one iz glavnih predmeta, čiji su cilj i učinak smanjenje naknade za djelatnost proizvodnje električne energije za iznos za koji se navedena naknada povećala zbog uključivanja vrijednosti besplatno raspodijeljenih emisijskih jedinica kao dodatnih troškova proizvodnje u cijene iz prodajnih ponuda na veleprodajnom tržištu električne energije.

               27

               Kako to proizlazi iz njegova teksta, prema kojem države članice tijekom predmetnog razdoblja raspodjeljuju najmanje 95 % emisijskih jedinica besplatno, člankom 10. te direktive nisu dopušteni nameti na ime raspodjele jedinica.

               28

               Međutim, ni taj članak 10. ni bilo koja druga odredba navedene direktive ne odnosi se na upotrebu emisijskih jedinica niti se njime izričito ograničava pravo država članica da donesu mjere koje bi mogle utjecati na gospodarske posljedice upotrebe emisijskih jedinica.

               29

               Prema tome, države članice u načelu mogu donijeti mjere gospodarske politike, kao što je nadzor cijena, koje se primjenjuju na tržištu određene robe ili bitnih resursa, a kojima se određuje način na koji vrijednost emisijskih jedinica besplatno dodijeljenih proizvođačima utječe na potrošače.

               30

               Međutim, donošenjem takvih mjera ne smije se neutralizirati načelo besplatne raspodjele emisijskih jedinica niti se smiju ugroziti ciljevi Direktive 2003/87.

               31

               Što se tiče prvog aspekta, valja istaknuti da je pojam besplatne naravi predviđen člankom 10. Direktive 2003/87 protivan ne samo izravnom utvrđivanju cijene za raspodjelu emisijskih jedinica nego i naknadnom ubiranju nameta na ime raspodjele navedenih jedinica.

               32

               U ovom slučaju, kao što to proizlazi iz uvodnih izjava Kraljevskog dekret‑zakona 3/2006 i Ministarske uredbe ITC/3315/2007, predmetnim propisima u glavnim postupcima želi se zajamčiti da potrošači ne trpe učinke koji proizlaze iz činjenice da je u cijenu ponuda za prodaju električne energije na tržištu uključena vrijednost besplatno raspodijeljenih emisijskih jedinica.

               33

               Naime, navedeni španjolski proizvođači električne energije obračunali su u cijenu svojih ponuda na veleprodajnom tržištu električne energije vrijednost emisijskih jedinica na istoj osnovi kao i svaki drugi trošak povezan s proizvodnjom, iako su im navedene jedinice dodijeljene besplatno.

               34

               Kao što to navodi sud koji je uputio zahtjev, točno je da je ta praksa relevantna s ekonomskog stajališta jer činjenica da se poduzetnik koristi emisijskim jedinicama koje su mu dodijeljene predstavlja implicitni trošak, koji se naziva „oportunitetnim troškom”, a koji se sastoji od prihoda kojih se taj poduzetnik odrekao, a ostvario bi ih da je te jedinice prodao na tržištu emisijskih jedinica. Međutim, kombinacija navedene prakse i sustava utvrđivanja cijena na španjolskom tržištu električne energije stvara slučajnu dobit za njezine proizvođače.

               35

               Valja istaknuti da je španjolsko tržište proizvodnje električne energije za dan unaprijed tržište na kojem svi proizvođači čija je ponuda prihvaćena primaju istu cijenu, koja odgovara onoj što ju je ponudio operater zadnje prihvaćene proizvodne jedinice. Budući da je tijekom predmetnog razdoblja ta marginalna cijena određivana s obzirom na ponude operatera kombiniranih plinsko‑parnih termoelektrana, odnosno tehnologije koja ima pravo na besplatne emisijske jedinice, činjenica da je vrijednost jedinica uključena u izračun cijene tih istih ponuda utječe na cijenu električne energije na cjelokupnom tržištu.

               36

               Prema tome, smanjenje naknade predviđeno Ministarskom uredbom ITC/3315/2007 primjenjuje se ne samo na poduzetnike koji su primili besplatne emisijske jedinice nego i na postrojenja koja ne trebaju jedinice, kao što su hidroelektrane i nuklearne elektrane, jer je integracija vrijednosti emisijskih jedinica u strukturu troškova utjecala na cijenu električne energije, koju primaju svi njezini proizvođači aktivni na veleprodajnom tržištu električne energije u Španjolskoj.

               37

               Nadalje, kao što to proizlazi iz spisa podnesenog Sudu, propisima o kojima je riječ u glavnim postupcima uzimaju se u obzir i drugi čimbenici osim količine dodijeljenih jedinica, osobito vrsta postrojenja i faktor emisije. Smanjenje naknade za proizvodnju električne energije predviđeno predmetnim propisima izračunano je na način da se primjenjuje isključivo na dodatnu cijenu koja proizlazi iz integracije oportunitetnih troškova povezanih s jedinicama. To je, uostalom, potvrđeno činjenicom da se namet ne ubire ako operateri postrojenja prodaju besplatno raspodijeljene jedinice na sekundarnom tržištu.

               38

               Dakle, propisima o kojima je riječ u glavnim postupcima ne želi se naknadno nametnuti pristojba za raspodjelu emisijskih jedinica, nego ublažiti učinci slučajne dobiti do kojih je dovela besplatna raspodjela emisijskih jedinica na španjolskom tržištu električne energije.

               39

               U tom pogledu valja istaknuti da se besplatnom raspodjelom emisijskih jedinica predviđenom u članku 10. Direktive 2003/87 nije željelo dodijeliti subvencije predmetnim proizvođačima, nego ublažiti gospodarski učinak činjenice da je Europska unija trenutačno i jednostrano uvela tržište emisijskih jedinica, sprečavanjem gubitka konkurentnosti određenih sektora proizvodnje obuhvaćenih tom direktivom.

               40

               Kako je to navedeno u točki 9. ove presude, tržišni pritisak nije bio dovoljno jak kako bi se ograničile posljedice vrijednosti emisijskih jedinica na cijene električne energije, što je dovelo do nastanka slučajne dobiti njezinih proizvođača. Zbog toga se, kao što to proizlazi iz uvodnih izjava 15. i 19. Direktive 2009/29, kako bi se izbjegao nastanak slučajne dobiti, od 2013. emisijske jedinice raspodjeljuju na temelju sustava dražbovne prodaje.

               41

               Iz navedenoga proizlazi da se sustavom besplatne raspodjele emisijskih jedinica uspostavljenim Direktivom 2003/87 ne zahtijeva da proizvođači električne energije mogu prenijeti vrijednost tih emisija na cijene električne energije i time ostvariti slučajnu dobit.

               42

               Prema tome, pojmu besplatnih jedinica predviđenom člankom 10. Direktive 2003/87 ne protive se propisi kao što su oni o kojima je riječ u glavnim predmetima, a kojima se smanjuje naknada za proizvođače električne energije kako bi se nadoknadila slučajna dobit koja proizlazi iz besplatne raspodjele emisijskih jedinica, pod uvjetom da, kako je to navedeno u točki 30. ove presude, time nisu ugroženi ciljevi te direktive.

               43

               Što se tiče drugog aspekta, valja podsjetiti da je glavni cilj Direktive 2003/87 značajno smanjivanje emisija stakleničkih plinova. Taj se cilj mora postići u skladu s nizom podrednih ciljeva te primjenom određenih instrumenata. Glavni instrument u tom smislu jest Unijin sustav trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova. Kako je to istaknuto u uvodnim izjavama 5. i 7. te direktive, ostali podredni ciljevi koje mora ispuniti navedeni sustav jesu, među ostalim, očuvanje gospodarskog razvoja i zapošljavanja kao i očuvanje cjelovitosti unutarnjeg tržišta i uvjeta tržišnog natjecanja (vidjeti presudu od 29. ožujka 2012., Komisija/Estonija, C‑505/09 P, t. 79.).

               44

               Prema tome, u ovom se slučaju postavlja pitanje ugrožavaju li propisi o kojima je riječ u glavnim postupcima svrhu sustava uspostavljenog Direktivom 2003/87, odnosno smanjenje emisija, koji se temelji na integraciji okolišnih troškova u izračun cijena proizvoda jer se njima nadomješta slučajna dobit koja proizlazi iz besplatne raspodjele emisijskih jedinica.

               45

               Prvo, valja istaknuti da besplatna raspodjela emisijskih jedinica predstavlja prijelaznu mjeru kojom se želio izbjeći gubitak konkurentnosti poduzetnika zbog uspostave sustava trgovanja emisijskim jedinicama. Dakle, ne odnosi se izravno na cilj zaštite okoliša koji se temelji na smanjenju emisija.

               46

               Drugo, valja istaknuti da propisi o kojima je riječ u glavnim postupcima ne utječu na tržište emisijskih jedinica, nego na slučajnu dobit koju su ostvarili svi proizvođači električne energije u Španjolskoj zahvaljujući uključivanju vrijednosti tih jedinica u izračun cijena ponuda prihvaćenih u svrhu utvrđivanja cijene na veleprodajnom tržištu električne energije, s obzirom na to da je riječ o tržištu s takozvanim marginalnim cijenama.

               47

               Naime, poduzetnici se smiju koristiti emisijskim jedinicama koje su im besplatno dodijeljene za svoju djelatnost proizvodnje električne energije ili ih prodati na tržištu emisijskih jedinica s obzirom na njihovu vrijednost na tržištu i dobit koju time mogu ostvariti.

               48

               Treće, valja utvrditi da propisi o kojima je riječ u glavnim postupcima ne ugrožavaju cilj zaštite okoliša Direktive 2003/87, a to je poticanje smanjenja emisija.

               49

               Naime, s jedne strane, navedenom je direktivom u svrhu smanjenja emisija stakleničkih plinova uspostavljen sustav trgovanja emisijskim jedinicama. Kao što je to predviđeno člankom 1. te direktive, uvjeti promicanja smanjenja emisija moraju biti učinkoviti u troškovnom i gospodarskom smislu jer proizvođač može odlučiti ulagati u djelotvornije tehnologije koje stvaraju manje emisija stakleničkih plinova ili iskoristiti više emisijskih jedinica ili pak smanjiti svoju proizvodnju, birajući pritom ekonomski najpovoljniju mogućnost. S obzirom na činjenicu da se, na temelju propisa o kojima je riječ u glavnim postupcima, vrijednost emisijskih jedinica može ostvariti njihovom prodajom, očito je da ti propisi nemaju učinak odvraćanja proizvođača električne energije od smanjenja emisija stakleničkih plinova.

               50

               S druge strane, troškovi emisija stakleničkih plinova uzeti su u obzir prilikom izračuna cijena u ponudama proizvođača na veleprodajnom tržištu električne energije. Budući da visok trošak proizvodnje slabi njihov položaj na tom tržištu, proizvođači električne energije imaju poticaj da smanje emisije povezane sa svojim djelovanjem.

               51

               Konačno, Zakonom 1/2005 poduzetnici koji proizvode električnu energiju obvezani su svake godine predati broj emisijskih jedinica koji odgovara ukupnim emisijama iz tog postrojenja tijekom prethodne kalendarske godine, kako bi one nakon toga bile poništene, u skladu s člankom 12. stavkom 3. Direktive 2003/87.

               52

               Međutim, mnogi su proizvođači u svojim očitovanjima podnesenima Sudu istaknuli da je smanjenje naknade za djelatnost proizvodnje električne energije o kojem je riječ u glavnim predmetima osmišljeno na način da se njime uklanja poticaj za smanjenje emisije stakleničkih plinova.

               53

               Doduše, iz odgovora na pisana pitanja Suda proizlazi da formula za izračun tog smanjenja predviđena Ministarskom uredbom ITC/3315/2007 može dovesti do povećanja nameta koji mora platiti operater elektrane koji je smanjio emisije stakleničkih plinova.

               54

               Međutim, španjolska je vlada istaknula da taj dodatni trošak ne poništava dobit nastalu sudjelovanjem u trgovini emisijskim jedinicama.

               55

               U tom pogledu valja istaknuti da poticaj za smanjenje emisija u svakom postrojenju proizlazi iz dobiti koja se može ostvariti smanjenjem potreba tog postrojenja za emisijskim jedinicama čija se gospodarska vrijednost može ostvariti njihovom prodajom, neovisno o tome jesu li dodijeljene besplatno.

               56

               Osim toga, kako je to istaknuto u točki 41. ove presude, s obzirom na cilj Direktive 2003/87, koji se sastoji od promicanja smanjenja emisija stakleničkih plinova na način koji je učinkovit u troškovnom i gospodarskom smislu, poduzetnici ne moraju prenijeti troškove emisijskih jedinica koje su im besplatno dodijeljene na cijene za potrošače.

               57

               Osim toga, budući da se na španjolskom tržištu proizvodnje električne energije svim proizvođačima plaća jedinstvena cijena te budući da krajnji potrošač ne poznaje tehnologiju koja se upotrebljava za proizvodnju električne energije koju troši, a čiju cijenu utvrđuje država, mjera u kojoj proizvođači električne energije mogu prenijeti troškove upotrebe emisijskih jedinica na cijene ne utječe na smanjenje emisija.

               58

               Iz navedenoga proizlazi da, iako se nametom kojim se smanjuje naknada za djelatnost proizvodnje električne energije, kao što je namet predviđen propisima o kojima je riječ u glavnim postupcima, može smanjiti poticaj za smanjenje emisije stakleničkih plinova, on se ne uklanja u potpunosti.

               59

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 10. Direktive 2003/87 treba tumačiti na način da mu se ne protivi primjena nacionalnih zakonskih mjera kakve su one iz glavnih postupaka, čiji su cilj i učinak smanjenje naknade za djelatnost proizvodnje električne energije za iznos za koji se navedena naknada povećala zbog uključivanja vrijednosti besplatno raspodijeljenih emisijskih jedinica u cijene iz prodajnih ponuda na veleprodajnom tržištu električne energije.

         Troškovi

               60

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                     Članak 10. Direktive 2003/87/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 13. listopada 2003. o uspostavi sustava trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova unutar Zajednice i o izmjeni Direktive Vijeća 96/61/EZ treba tumačiti na način da mu se ne protivi primjena nacionalnih zakonskih mjera kakve su one iz glavnih postupaka, čiji su cilj i učinak smanjenje naknade za djelatnost proizvodnje električne energije za iznos za koji se navedena naknada povećala zbog uključivanja vrijednosti besplatno raspodijeljenih emisijskih jedinica u cijene iz prodajnih ponuda na veleprodajnom tržištu električne energije.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: španjolski


Presuda Suda (šesto vijeće) od 1. travnja 2004. # Commune de Braine-le-Château (C-53/02) i Michel Tillieut i dr. (C-217/02) protiv Région wallonne, uz sudjelovanje BIFFA Waste Services SA i dr. # Zahtjev za prethodnu odluku: Conseil d'État - Belgija. # Direktive 75/442/EEZ i 91/156/EEZ. # Spojeni predmeti C-53/02 i C-217/02.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 16. lipnja 2011. # Union Investment Privatfonds GmbH protiv UniCredito Italiano SpA. # Žalba - Žig Zajednice. # Predmet C-317/10 P.