title: Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 12. svibnja 2016.#Holistic Innovation Institute, SLU protiv Europske komisije.#Financijska potpora – Istraživanje – Sedmi okvirni program za istraživanje, tehnološki razvoj i demonstracijske aktivnosti (2007. – 2013.) – Projekt eDIGIREGION – Komisijina odluka kojom se odbija sudjelovanje poduzetnika – Tužba za poništenje – Rok za tužbu – Dan od kojega rok počinje teći – Nedopuštenost – Izvanugovorna odgovornost – Neimovinska šteta – Dovoljno ozbiljna povreda pravnog pravila kojim se dodjeljuju prava pojedincima.#Predmet T-468/14.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (šesto vijeće)
      12. svibnja 2016. (
            *1
         )
      „Financijska potpora — Istraživanje — Sedmi okvirni program za istraživanje, tehnološki razvoj i demonstracijske aktivnosti (2007. 2013.) — Projekt eDIGIREGION — Komisijina odluka kojom se odbija sudjelovanje poduzetnika — Tužba za poništenje — Rok za tužbu — Dan od kojega rok počinje teći — Nedopuštenost — Izvanugovorna odgovornost — Neimovinska šteta — Dovoljno ozbiljna povreda pravnog pravila kojim se dodjeljuju prava pojedincima“
      U predmetu T‑468/14,

         Holistic Innovation Institute, SLU, sa sjedištem u Pozuelo de Alarcón (Španjolska), koji je prvotno zastupao R. Muñiz García, a zatim J. Marín López, oboje odvjetnici,
      tužitelj,
      protiv

         Europske komisije, koju zastupa R. Lyal, u svojstvu agenta, uz asistenciju J. Rivasa Andrésa, odvjetnika,
      tuženika,
      povodom, s jedne strane, zahtjeva na temelju članka 263. UFEU‑a kojim se traži poništenje Odluke Komisije ARES (2014) 710158 od 13. ožujka 2014., kojom se tužitelju odbija dopustiti sudjelovanje u projektu eDIGIREGION, i, s druge strane, zahtjeva na temelju članka 268. UFEU‑a kojim se traži naknada štete koju je tužitelj navodno pretrpio zbog te odluke u iznosu od 3055000 eura kao i dospjele kamate i, podredno, određivanje vještaka za procjenu pretrpljene štete.
      OPĆI SUD (šesto vijeće),
      u sastavu: S. Frimodt Nielsen, predsjednik, F. Dehousse (izvjestitelj) i A. M. Collins, suci,
      tajnik: J. Palacio González, glavni administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 14. siječnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

         Okolnosti spora

               1

               Tužitelj, Holistic Innovation Institute, SLU, je španjolsko društvo osnovano u lipnju 2011. koje se pretežno bavi telekomunikacijama, razvojem i uslugama savjetovanja u vezi s telekomunikacijama te istraživanjem i inovacijama. Njegov pravni zastupnik i jedini upravitelj je prije toga bio predsjednik i upravitelj društva R., nad kojim je provedena dobrovoljna likvidacija u veljači 2012.

               2

               Tijekom 2012. i 2013. tužitelj je zajedno s drugih petnaest regionalnih društava i subjekata sudjelovao u konzorciju koji je podnio prijedlog za sudjelovanje u projektu eDIGIREGION (Realising Digital Agenda Through Transnational Cooperation Between Regions).

               3

               Cilj tog projekta bio je stvaranje digitalnog programa transnacionalnom suradnjom između regija. Projekt je pokrenula Komisija Europskih zajednica u okviru Odluke 1982/2006/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 18. prosinca 2006. o Sedmom okvirnom programu Europske zajednice za istraživanja, tehnološki razvoj i demonstracijske aktivnosti (2007. – 2013.) (SL, 2006., L 412, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 23., str. 273.).
               Projekt eDIGIREGION trebao je trajati 36 mjeseci uz maksimalnu financijsku potporu Unije u iznosu od 2999971 eura.

               4

               Budući da je prijedlog koji je konzorcij podnio Komisiji dobio ukupnu ocjenu 13 od 15 u okviru prve ocjene, pregovori s Komisijom započeli su početkom veljače 2013.

               5

               Komisija je u travnju 2013. dobila dodatne informacije ponajprije u vezi s rezultatima revizija provedenih u društvu R., sličnostima između tužitelja i društva R. kao i drugim obilježjima u vezi s operativnim i financijskim kapacitetom tužitelja.

               6

               Porukama elektroničke pošte od 28. i 29. svibnja, 12. i 19. lipnja i 2. srpnja 2013. Komisija je zatražila od tužitelja informacije u vezi s financijskim i operativnim podacima, osobito u vezi s kapacitetima osoblja. Zastupnik tužitelja odgovorio je porukom elektroničke pošte od 29. svibnja, 4., 13. i 19. lipnja 2013.

               7

               Nedatiranim dopisom, za koji iz spisa proizlazi da je sastavljen 20. rujna 2013., Komisija je obavijestila tužitelja da je izvršila temeljito ispitivanje njegova operativnog i financijskog kapaciteta, na temelju kojeg je zaključila da tužitelj nije dokazao da ima kapacitet za izvršavanje zadataka određenih u prijedlogu projekta. Komisija je stoga odlučila odbiti tužiteljev zahtjev za sudjelovanje u projektu eDIGIREGION.

               8

               Dopisom od 30. rujna 2013. tužitelj je Komisiji potvrdio primitak dopisa kojim ga se obavještava o odbijanju njegova sudjelovanja u projektu eDIGIREGION. Tužitelj se usprotivio tom odbijanju, izjavio da je spreman dostaviti dokaze potrebne za dokazivanje svojeg operativnog i financijskog kapaciteta i zatražio od Komisije da ponovno razmotri svoju ocjenu.

               9

               Komisija je potvrdila primitak tog osporavanja dopisom od 15. listopada 2013. i navela da će tužitelj dobiti odgovor u studenom 2013.

               10

               U listopadu i studenom 2013. zastupnik tužitelja, s jedne strane, i Komisija te koordinator projekta eDIGIREGION, s druge strane, razmijenili su poruke elektroničke pošte. Komisija je dopisom od 29. studenoga 2013. obavijestila tužitelja da nije namjerno dovela do zakašnjenja u pregovorima, niti je otkrila povjerljive informacije, kao ni da nije izvršila nikakav pritisak na treće subjekte koji bi doveo do toga da se odbije tužiteljevo sudjelovanje u postupku. Potvrdila mu je da je u tijeku bila ponovna ocjena informacija na kojima je utemeljila svoju odluku o odbijanju sudjelovanja tužitelja u projektu eDIGIREGION i navela da se, u slučaju da na temelju te nove ocjene treba donijeti pozitivnu odluku, Komisija neće usprotiviti tomu da se tužitelj ponovno priključi konzorciju. Komisija ga je međutim obavijestila da ta nova ocjena ne može dovesti do suspenzije pregovora.

               11

               Pismom od 20. prosinca 2013. Komisija je uz detaljnu argumentaciju potvrdila svoju ocjenu prema kojoj treba odbiti sudjelovanje tužitelja u projektu eDIGIREGION jer tužitelj nema dovoljan upravljački i administrativni kapacitet, jer je pogrešno prikazao svoj tehnički i znanstveni kapacitet i jer ima slab kapacitet sufinanciranja.

               12

               Tužitelj je 14. siječnja 2014. uputio članu Komisije zaduženom za istraživanje, inovacije i znanost dopis u kojem osporava ocjenu Komisije s prilogom s njegovim argumentima u odgovoru na argumente Komisije od 20. prosinca 2013.

               13

               Komisija je dopisom od 13. ožujka 2014., poslanim preporučenom poštom uz povratnicu, zaprimljenim 21. ožujka 2014., s prilogom koji je sadržavao detaljan odgovor na argumente tužitelja, obavijestila navedenog da potvrđuje svoje zaključke prethodno priopćene dopisom od 20. prosinca 2013., da je stoga njezina ocjena o isključivanju iz pregovora konačna i da navedeni može podnijeti tužbu Općem sudu na temelju članka 263. UFEU‑a u roku od dva mjeseca od dostave tog dopisa. Naglasila je da odgovori tužitelja na taj dopis neće dovesti do suspenzije tužbenog roka.

               14

               Tužitelj je dopisom od 2. travnja 2014. obavijestio Komisiju da smatra njezinu ocjenu pogrešnom i da je namjerava osporavati pravnim putem.

               15

               Komisija je 12. svibnja 2014. odgovorila tužitelju da su razlozi odbijanja njegova sudjelovanja prije navedeni i da, s obzirom na to da nije dostavljen nijedan novi dokaz, nema drugih komentara.

               16

               Ugovor o subvenciji potpisan je 28. ožujka 2014. bez tužitelja.

         Postupak i zahtjevi stranaka

               17

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 24. lipnja 2014. tužitelj je pokrenuo ovaj postupak.

               18

               Na temelju izvještaja suca izvjestitelja Opći sud (šesto vijeće) odlučio je otvoriti usmeni dio postupka. U okviru mjera upravljanja postupkom propisanih člankom 89. njegova Poslovnika, Opći sud je pozvao stranke da u pisanom obliku odgovore na pitanje u vezi s dopuštenosti tužbe za naknadu štete. Stranke su u dodijeljenom roku postupile u skladu s tim pozivom.

               19

               Opći sud saslušao je na raspravi 14. siječnja 2016. izlaganja i odgovore stranaka na pitanja koja im je usmeno postavio.

               20

               Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        poništi odluku Komisije o njegovu isključivanju iz projekta eDIGIREGION;

                        —

                        odredi vještačenje i imenuje vještaka radi procjene gospodarske štete koju je pretrpio;

                        —

                        prihvati svjedočenje određenih koordinatora projekata;

                        —

                        naloži Komisiji plaćanje naknade štete za štetu pretrpljenu u iznosu od 3055000 eura, zajedno s dospjelim kamatama, ili, podredno, plaćanje fiksnog iznosa koji odredi sudski vještak;

                        —

                        objavi presudu Općeg suda u ovom predmetu u specijaliziranim medijima i, barem, u određenim biltenima Komisije;

                        —

                        naloži Komisiji snošenje troškova.

               21

               Komisija od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        proglasi tužbu za poništenje nedopuštenom i da je, podredno, proglasi neosnovanom;

                        —

                        odbije zahtjev za naknadu štete kao neosnovan;

                        —

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

         Pravo

         O tužbi za poništenje

               22

               Komisija tvrdi da je tužba za poništenje zakašnjela i stoga nedopuštena. Ističe da je pobijana odluka dostavljena tužitelju 21. ožujka 2014., a da je tužba podnesena tek 24. lipnja 2014., dakle nakon proteka tužbenog roka. U odgovoru na repliku dodala je da pobijana odluka proizvodi svoje pravne učinke od dana dostave adresatu a da nije potrebna njezina objava. Nadalje, original tužbe s elektroničkim potpisom poslan je elektroničkom poštom 20. svibnja 2014., iako je jedino sredstvo elektroničkog pohranjivanja procesnih akata aplikacija e‑Curia. Štoviše, potpisani original tužbe tajništvo Općeg suda zaprimilo je tek 14. lipnja, dakle nakon dodatnog roka od deset dana propisanog člankom 43. stavkom 6. Poslovnika Općeg suda od 2. svibnja 1991.

               23

               Tužitelj smatra da je tužba dopuštena. Navodi da tužbeni rok počinje teći od objave pobijane odluke i da se za odgovor na tužbu ne navodi nikakav dan objave. Također navodi da je tužba, potpisana elektroničkim potpisom, podnesena u tužbenom roku prije objave pobijane odluke. Dodaje da je poštovao rok koji je dodijelio Opći sud za uređivanje tužbe. Tijekom rasprave tužitelj se pozvao na nužnost poštovanja prava na učinkovito pravno sredstvo i na postojanje ispričive zablude.

               24

               Treba podsjetiti da, u skladu s člankom 263. stavkom 6. UFEU‑a, tužba za poništenje mora biti podnesena u roku od dva mjeseca, ovisno o slučaju, od objavljivanja pobijanog akta, od obavješćivanja tužitelja o njoj ili, ako takva objava ili obavijest izostanu, od dana kada je tužitelj saznao za akt. Iz članka 297. stavka 2. trećeg podstavka UFEU‑a također proizlazi da se odluke u kojima se određuje adresat, poput one u ovom predmetu, dostavljaju njihovim adresatima i proizvode učinak od te dostave. U tom pogledu, sukladno članku 102. stavku 2. Poslovnika od 2. svibnja 1991., taj rok se produljuje zbog udaljenosti za deset dana.

               25

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, žalbeni rok je prekluzivan, s obzirom na to da je ustanovljen radi osiguranja jasnoće i sigurnosti pravnih situacija i izbjegavanja svake diskriminacije ili arbitrarnog postupanja u djelovanju sudova, pa je stoga na sucu Europske unije da po službenoj dužnosti provjeri je li on bio poštovan (presude od 23. siječnja 1997., Coen, C‑246/95, EU:C:1997:33, t. 21., i od 6. prosinca 2012., Evropaïki Dynamiki/Komisija, T‑167/10, neobjavljena, EU:T:2012:651, t. 37.).

               26

               U ovom predmetu pobijana odluka nalazi se u dopisu Komisije od 13. ožujka 2014., poslanom tužitelju preporučenom poštom uz povratnicu. Nesporno je da ga je tužitelj primio 21. ožujka 2014. U tom je pismu među ostalim jasno rečeno da je odluka o isključivanju tužitelja iz pregovora konačna i da navedeni može podnijeti tužbu Općem sudu na temelju članka 263. UFEU‑a u roku od dva mjeseca od dostave tog dopisa. U tom dopisu također je istaknuto da odgovori tužitelja neće dovesti do suspenzije tužbenog roka.

               27

               Stoga suprotno navodima tužitelja iz odgovora na tužbu, pobijanu odluku nije trebalo objaviti, a tužbeni rok je, s obzirom na produljenje roka zbog udaljenosti, istekao 2. lipnja 2014.

               28

               Tužitelj je sigurno poslao tužbu elektroničkom poštom 20. svibnja 2014. Međutim, treba napomenuti da se sukladno članku 43. stavku 6. Poslovnika od 2. svibnja 1991., dan kad je u tajništvu Općeg suda zaprimljen primjerak potpisanog izvornika postupovnog akta putem telefaksa ili elektroničke pošte uzima u obzir u svrhu računanja postupovnih rokova samo ako je potpisani izvornik akta predan tajništvu najkasnije deset dana nakon zaprimanja telefaksa ili elektroničke pošte.

               29

               Međutim, u ovom predmetu original zahtjeva podnesen je tajništvu tek 6. lipnja 2014., dakle izvan roka od deset dana iz članka 43. stavka 6. Poslovnika suda od 2. svibnja 1991.

               30

               Osim toga, taj original nije sadržavao vlastoručni potpis odvjetnika tužitelja, nego vlastoručni potpis tužitelja i presliku potpisa njegova odvjetnika.

               31

               Međutim, nepodnošenje izvornika tužbe koju je potpisao odvjetnik ovlašten u tu svrhu ne spada u formalne nedostatke koji se mogu otkloniti u skladu s člankom 44. stavkom 6. Poslovnika od 2. svibnja 1991. Taj zahtjev treba smatrati bitnim formalnim pravilom i primjenjivati strogo, tako da njegovo nepoštovanje ima za posljedicu nedopuštenost tužbe nakon isteka postupovnih rokova (presuda od 22. rujna 2011., Bell & Ross/OHIM, C‑426/10 P, Zb., EU:C:2011:612, t. 42.; rješenje od 21. rujna 2012., Noscira/OHIM, C‑69/12 P, EU:C:2012:589, t. 22. i 23., i presuda od 23. svibnja 2007., Parlament/Eistrup, T‑223/06 P, Zb., EU:T:2007:153, t. 48. i 51.).

               32

               Treba odbaciti argument tužitelja koji se temelji na ispričivosti počinjene zablude s obrazloženjem da se, u španjolskom pravu, nepostojanje potpisa odvjetnika na tužbi može ispraviti. Naime, pojam ispričive zablude mora se usko tumačiti i može obuhvaćati samo izvanredne okolnosti (presuda od 22. rujna 2011, Bell & Ross/OHIM, C‑426/10 P, EU:C:2011:612, t. 47.). Međutim, priprema, nadzor i provjera postupovnih akata koje treba dostaviti tajništvu spada u odgovornost odvjetnika zainteresirane stranke, a, u ovom slučaju, argumenti tužitelja koji se temelje na nacionalnom pravu ne dopuštaju zaključak da postoje izvanredne okolnosti u smislu primjenjive sudske prakse.

               33

               Osim toga, činjenica da se okolnost da odvjetnik nije potpisao tužbu u pravu Unije ne može ispraviti (vidjeti točku 31. ove presude) ne dovodi u pitanje pravo na učinkovito pravno sredstvo. Naime, stroga primjena postupovnih pravila odgovara zahtjevu pravne sigurnosti i nužnosti izbjegavanja svake diskriminacije i arbitrarnog postupanja u radu pravosuđa. Iako se uvjetima za podnošenje tužbi i tužbenim rokovima ograničava pravo pristupa sudu, to ograničenje ne predstavlja povredu biti temeljnog prava na djelotvornu sudsku zaštitu dok god su pravila o kojima se radi jasna i nije ih osobito teško tumačiti (vidjeti u tom smislu rješenje od 21. rujna 2012., Noscira/OHIM, C‑69/12 P, neobjavljeno, EU:C:2012:589, t. 33. do 35. i navedenu sudsku praksu).

               34

               Iz toga slijedi da se nisu poštovali uvjeti iz članka 43. stavka 6. Poslovnika od 2. svibnja 1991. i da se slanje dokumenta koje je 20. svibnja 2014. izvršio tužitelj ne može smatrati valjano podnesenom tužbom.

               35

               Osim toga, tužitelj ističe da je u tužbenom roku podnio tužbu potpisanu elektroničkim potpisom. Međutim, tužba podnesena 24. lipnja 2014. korištenjem e‑Curije također je zakašnjela s obzirom na rok koji ističe 2. lipnja 2014.

               36

               Iz toga slijedi da tužbu za poništenje treba odbiti kao nedopuštenu, bez potrebe ispitivanja meritornih razloga koje je naveo tužitelj.

         Tužba za naknadu štete

               37

               Kao prvo, tužitelj tvrdi da pobijana odluka predstavlja pogrešku i da je u odnosu na njega imala ozbiljne gospodarske posljedice. Navodi gubitak dobiti u vezi s projektom eDIGIREGION, kao i drugim projektima, i ističe negativni utjecaj na institucionalne klijente i na svoju kompetitivnost. Procjenjuje svoju štetu na iznos od 3055000 eura i također zahtijeva određivanje vještaka da bi se procijenila pretrpljena gospodarska šteta. Kao drugo, navodi štetu koju je pretrpio zbog klevetanja od strane Komisije koje utječe na njegov kredibilitet i zahtijeva, u tom pogledu, objavu i dostavu presude Općeg suda.

               38

               Na pitanja Općeg suda u vezi s dopuštenosti zahtijeva za naknadu štete, tužitelj ističe da Komisija nije istaknula nedopuštenost navedene tužbe te smatra da je tužba dopuštena.

               39

               Komisija osporava tu argumentaciju i, u odgovoru na pitanje Općeg suda, ističe da je tužba za naknadu štete nedopuštena.

               40

               Valja podsjetiti da je na temelju članka 340. drugog stavka UFEU‑a, u pogledu izvanugovorne odgovornosti, Unija, u skladu s općim načelima koja su zajednička pravima država članica, dužna nadoknaditi svaku štetu koju njezine institucije ili njezini službenici prouzroče pri obavljanju svojih dužnosti.

               41

               U skladu s ustaljenom sudskom praksom, postojanje izvanugovorne odgovornosti Unije, u smislu gore navedene odredbe, za nezakonito postupanje njezinih tijela podvrgnuto je ispunjenju triju pretpostavki, tj. nezakonitosti postupanja koje se prigovara instituciji, stvarnosti štete i postojanju uzročne veze između navodnog postupanja i štete (presude od 29. rujna 1982., Oleifici Mediterranei/EEZ, 26/81, EU:C:1982:318, t. 16.; od 9. rujna 2008, FIAMM i dr./Vijeće i Komisija, C‑120/06 P i C‑121/06 P, EU:C:2008:476, t. 106. i 164. do 166., i od 16. listopada 2014., Evropaïki Dynamiki/Komisija, T‑297/12, neobjavljena, EU:T:2014:888, t. 28.). Nadalje, što se tiče pretpostavke u vezi s nezakonitim postupanjem koje se pripisuje predmetnoj instituciji, sudska praksa zahtijeva da se dokaže dovoljno ozbiljna povreda pravnog pravila koje ima za cilj dodjelu prava pojedincima. Odlučujući kriterij za utvrđenje da je povreda dovoljno ozbiljna jest očito i ozbiljno nepoštovanje predmetne institucije ili predmetnog tijela Unije granica njihove diskrecijske ovlasti (vidjeti u tom smislu presude od 4. srpnja 2000., Bergaderm i Goupil/Komisija, C‑352/98 P, EU:C:2000:361, t. 42. do 44.; od 17. ožujka 2005., AFCon Management Consultants i dr./Komisija, T‑160/03, EU:T:2005:107, t. 93., i od 16. listopada 2014., Evropaïki Dynamiki/Komisija, T‑297/12, neobjavljena, EU:T:2014:888, t. 29.).

               42

               Što se tiče pretpostavke u vezi sa stvarnošću štete, odgovornost Unije može postojati samo ako je tužitelj stvarno pretrpio izvjesnu i stvarnu štetu, što je na njemu da dokaže (presude od 14. listopada 2014., Giordano/Komisija, C‑611/12 P, EU:C:2014:2282, t. 36. i od 16. listopada 2014., Evropaïki Dynamiki/Komisija, T‑297/12, neobjavljena, EU:T:2014:888, t. 30.).

               43

               Što se tiče pretpostavke u vezi s postojanjem uzročno‑posljedične veze između navodnog postupanja i štete na koju se poziva, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da navodna šteta mora dovoljno izravno proizlaziti iz postupanja koje se prigovara, pri čemu to postupanje mora biti odlučujući uzrok štete, što je na tužitelju da dokaže (presude od 30. siječnja 1992., Finsider i dr./Komisija, C‑363/88 i C‑364/88, Zb., EU:C:1992:44, t. 25. i od 20. rujna 2011., Evropaïki Dynamiki/EIB, T‑461/08, EU:T:2011:494, t. 209.).

               44

               Budući da jedan od tri uvjeta uspostavljanja izvanugovorne odgovornosti Unije nije ispunjen, zahtjeve za naknadu štete valja odbiti, bez potrebe ispitivanja jesu li u ovom slučaju ispunjeni ostali uvjeti (presuda od 16. listopada 2014., Evropaïki Dynamiki/Komisija, T‑297/12, neobjavljena, EU:T:2014:888, t. 33.; vidjeti također, u tom smislu, presudu od 15. rujna 1994., KYDEP/Vijeće i Komisija, C‑146/91, EU:C:1994:329, t. 81.).

               45

               Treba također podsjetiti da je prema sudskoj praksi tužba za naknadu štete koja se temelji na članku 340. drugom stavku UFEU‑a samostalna tužba u okviru tužbi prava Unije, na način da nedopuštenost zahtjeva za poništenje ne dovodi sama po sebi do nedopuštenosti zahtjeva za naknadu štete (presude od 15. ožujka 1995., COBRECAF i dr./Komisija, T‑514/93, EU:T:1995:49, t. 58., i od 17. listopada 2002., Astipesca/Komisija, T‑180/00, EU:T:2002:249, t. 139.).

               46

               Međutim, iako može postupati podnošenjem tužbe za utvrđivanje odgovornosti a da je pritom nikakvo pravilo ne veže da mora tražiti poništenje nezakonitog akta koji joj uzrokuje štetu, stranka ipak ne može na taj način zaobići nedopuštenost zahtjeva koji se odnosi na istu zakonitost i teži istom novčanom cilju (rješenje od 26. listopada 1995., Pevasa i Inpesca/Komsija, C‑199/94 P i C‑200/94 P, EU:C:1995:360, t. 27.).

               47

               Stoga treba utvrditi da je tužba za naknadu štete nedopuštena kada joj je stvarni cilj povlačenje individualne odluke koja je postala konačna i koja bi u slučaju usvajanja dovela do toga da se ponište pravni učinci te odluke (vidjeti, u tom smislu, presude od 15. siječnja 1987., Krohn Import‑Export/Komisija, 175/84, EU:C:1987:8, t. 32. i 33.; od 15. ožujka 1995., COBRECAF i dr./Komisija, T‑514/93, EU:T:1995:49, t. 58. i 59., i od 17. listopada 2002., Astipesca/Komisija, T‑180/00, EU:T:2002:249, t. 140.). Takav je slučaj kada tužitelj zahtjevom za naknadu štete želi postići rezultat koji je identičan rezultatu koji bi dobio tužbom za poništenje koju je propustio pravodobno podnijeti (vidjeti u tom smislu rješenje od 4. listopada 2010., Ivanov/Komisija, C‑532/09 P, neobjavljeno, EU:C:2010:577, t. 24.).

               48

               Osim toga, tužba za naknadu štete bi također mogla poništiti pravne učinke konačne odluke kada tužitelj traži veću korist, ali koja uključuje onu koju je tužitelj mogao dobiti tužbom za poništenje. U takvom slučaju bitno je međutim utvrditi postojanje izravne veze između tužbe za naknadu štete i tužbe za poništenje da bi se zaključilo da je prva nedopuštena (rješenje od 24. svibnja 2011., Power‑One Italija/Komisija, T‑489/08, neobjavljeno, EU:T:2011:238, t. 46.).

               49

               Treba dodati da sudac može po službenoj dužnosti ispitati zahtjev za naknadu štete u dijelu u kojem se tiče javnog poretka (presuda od 17. listopada 2002., Astipesca/Komisija, T‑180/00, EU:T:2002:249, t. 139.).

               50

               U vezi s tim razmatranjima treba ispitati argumente tužitelja koji se poziva na gospodarsku i neimovinsku štetu.

         Gospodarska šteta

               51

               Tužitelj ističe da se gospodarska šteta koju je pretrpio sastoji od tri različita dijela.

               52

               Kao prvo, on zahtijeva naknadu iznosa od 438165 eura koji odgovara gubitku subvencije u vezi s projektom eDIGIREGION.

               53

               Treba utvrditi da se tim zahtjevom traži isplata iznosa visina kojeg odgovara upravo vrijednosti prava za koja tužitelj smatra da su mu uskraćena zbog pobijane odluke. Tim zahtjevom se stoga neizravno traži poništenje individualne odluke kojom ga se isključilo iz projekta i želi se postići isti rezultat poput onoga kojem teži tužba za poništenje.

               54

               Međutim, tužba za poništenje protiv odluke o isključivanju tužitelja iz projekta eDIGIREGION prethodno je proglašena nedopuštenom (t. 36. ove presude) i ta je odluka stoga postala konačna.

               55

               Stoga je na temelju sudske prakse iz točaka 46. do 47. ove presude nedopušten zahtjev kojim se traži naknada štete povezane s gubitkom subvencije iznosa od 438165 eura za navedeni projekt.

               56

               Kao drugo, tužitelj u biti ističe postojanje štete vezane uz gubitak resursa planiranih za godine 2014., 2015. i 2016., u visini od 146055 eura za svaku od te tri godine. U replici se poziva na štetu koja odgovara dodatnim prednostima koje proizlaze iz projekta i iznosu koji je viši od onoga dodijeljenog njegovu proračunu kao i na štetu povezanu s učinkom na njegovu buduću kompetitivnost i s nevrednovanjem njegovih znanja.

               57

               Međutim cilj tog zahtjeva je također plaćanje iznosa za koji tužitelj smatra da mu je zbog pobijane odluke uskraćen. Naime, tim zahtjevom tužitelj traži da mu se na financijskom planu ponovno uspostavi situacija u kojoj bi se nalazio u slučaju da ne postoji odluka s ciljem njegova isključivanja iz projekta. Zahtjev kojim se traži plaćanje tih iznosa stoga predstavlja izravnu vezu u smislu prakse navedene u točki 48. ove presude s poništenjem odluke kojoj je cilj njegovo isključivanje iz projekta. Takav zahtjev je stoga također nedopušten.

               58

               Osim toga, čak i ako bi se ovu vezu s tužbom za poništenje smatralo nedovoljno izravnom za utvrđivanje nedopuštenosti zahtjeva kojem je cilj naknada štete u vezi s gubitkom planiranih resursa, taj bi zahtjev u svakom slučaju trebalo odbiti kao neosnovan. Naime, brojčani podaci na koje se poziva u vezi s gubitkom planiranih resursa za 2014., 2015. i 2016. godinu nisu ni na koji način potkrijepljeni. K tome, do odgovornosti Unije može doći samo ako je tužitelj uistinu pretrpio stvarnu i izvjesnu štetu, što je na njemu da dokaže, primjenom sudske prakse iz točke 42. ove presude. Međutim, planovi na koje se poziva ne predstavljaju dokaz izvjesne i stvarne štete u smislu sudske prakse. Isto vrijedi i za štetu u vezi s budućom kompetitivnosti tužitelja i nevrednovanjem njegovih sposobnosti.

               59

               Taj zahtjev je stoga nedopušten i u svakom slučaju neosnovan.

               60

               Kao treće, kada je riječ o gubitku dobiti vezanih uz druge projekte osim onaj eDIGIREGION‑a, tužitelj navodi projekte INACHUS i ZONeSEC. Povremeno navodi iznose u vezi sa samim projektima, odnosno subvencije od 359500 eura za projekt INACHUS i 421750 eura za projekt ZONeSEC, i iznose koji odgovaraju resursima planiranima za godine 2014. do 2017.

               61

               Međutim treba napomenuti da iznosi na koje se poziva tužitelj nisu ni na koji način potkrijepljeni. Usto, navedeni projekti nisu obuhvaćeni Komisijinom odlukom od 13. ožujka 2014. Naime, ta odluka odnosi se samo na projekt eDIGIREGION i Komisija je u njoj jasno navela da ne prejudicira odluku koja se ima donijeti u vezi s drugim prijedlozima projekta u kojim je tužitelj sudjelovao.

               62

               Zbog toga nije dokazana kauzalna veza između, s jedne strane, postupanja Komisije koje je dovelo do odluke od 13. ožujka 2014. i, s druge strane, eventualne štete u vezi s tim projektima.

               63

               Taj zahtjev koji se odnosi na druge projekte treba stoga također odbiti.

               64

               Iz toga slijedi da u cijelosti treba odbiti zahtjev tužitelja za naknadu štete u vezi s gospodarskom štetom.

         Neimovinska šteta

               65

               Na prvom mjestu, iz pismena tužitelja proizlazi da smatra da je pretrpio imovinsku štetu zbog postupanja Komisije koje kvalificira kao klevetanje i koje je utjecalo na njegov kredibilitet i ugled. Također navodi da je Komisija svojim pritiscima dovela do zakašnjenja u postupcima pregovora s ciljem da ga stigmatizira kao nepoželjnog sudionika u europskim projektima. Tužitelj traži da se u svrhu popravljanja štete odluka Općeg suda objavi u određenim biltenima Komisije i da se dostavi članovima konzorcija u kojima je tužitelj sudjelovao i čiji su projekti suspendirani ili je u njima došlo do zakašnjenja.

               66

               Treba utvrditi da taj zahtjev u slučaju usvajanja nije mogao dovesti do poništenja pravnih učinaka pobijane odluke. Naime, cilj toga zahtjeva nije postizanje rezultata koji bi bio identičan onome koji bi tužitelju osigurao uspjeh pravodobno podnesene tužbe za poništenje pobijane odluke. Stoga je taj zahtjev dopušten u smislu sudske prakse iz točaka 46. do 48. ove presude.

               67

               Osim toga, tužitelj u prilog svojoj argumentaciji ističe da su agenti Komisije izvršili pritiske s ciljem da ga isključe iz europskih istraživačkih projekata. Osobito ističe da njegov sukob s Komisijom u vezi s projektom eDIGIREGION ima posljedice na druga dva projekta, u ovom slučaju na projekte ZONeSEC i INACHUS, u kojima je Komisija obavijestila druge suradnike o njegovim problemima u vezi sa sudjelovanjem u europskim projektima. Da bi potkrijepio svoje tvrdnje tužitelj podnosi razmjenu elektroničke pošte.

               68

               U ovom slučaju tu argumentaciju treba odbiti.

               69

               Kao prvo, naime, u dijelu koji se odnosi na elektronsku poštu u vezi s projektima ZONeSEC i INACHUS, treba napomenuti da tužitelj ne navodi izrijekom koje je pravno pravilo koje dodjeljuje prava pojedincima povrijeđeno u ovom slučaju. Stoga ne dokazuje da je Komisija postupala nezakonito čineći dovoljno ozbiljnu povredu takvog pravnog pravila.

               70

               U tom se pogledu koordinator projekta INACHUS, u svojoj elektroničkoj pošti od 12. rujna 2013. upućenoj M. S.-u, dioničaru tužitelja, pozvao na komentare Komisije koji su važni za tužitelja i o kojima treba odmah raspraviti. Međutim, ništa nije naznačeno u vezi sa sadržajem tih komentara. Osim toga, u odgovoru elektroničkom poštom, od dana 17. rujna 2013., tužitelj dostavlja opis svojeg ustroja. Stoga je u svakom slučaju moguće da su se komentari Komisije o kojima je trebalo raspraviti odnosili upravo na to isključivo tehničko pitanje.

               71

               Isto tako, u okviru projekta ZONeSEC, sam tužitelj je 15. siječnja 2014. poslao poruku elektroničkom poštom koordinatoru projekta, u kojoj je naveo probleme između ranijeg društva, R., i Izvršne agencije za istraživanje i predložio da ga zamijene druga društva u slučaju da ti problemi dovedu do poteškoća u vezi s potpisivanjem ugovora ZONeSEC. Koordinator projekta je zatim poslao suradnicima na navedenom projektu poruku elektroničkom poštom datiranu 25. veljače 2014., u kojoj je naveo proračunske poteškoće koje treba riješiti i ukazao da se to zakašnjenje može pripisati potrebi da se sačeka odluka Izvršne agencije za istraživanje u odnosu na tužitelja.

               72

               Iz naprijed navedenih razmatranja slijedi da dokazi koje je podnio tužitelj ni na koji način ne potkrjepljuju njegove tvrdnje u vezi s navodno klevetničkim postupanjem Komisije.

               73

               Kao drugo, tužitelj je podnio elektroničku poštu koja se odnosi na druge projekte, u ovom slučaju projekte ClusMED, Global ITV i INSO 2. Međutim, ti dokumenti nisu relevantni jer se ne odnose na tužitelja, nego na njegova dioničara, gospodina S., koji nije stranka u ovom postupku. Argument prema kojem cjelokupna šteta tužitelja utječe na ovog posljednjeg ne dovodi u pitanje taj zaključak.

               74

               Kao treće, tužitelj iznosi činjenicu da je, u okviru projekta eDIGIREGION, Komisija svojim pritiscima dovela do zakašnjenja u pregovorima s ciljem stigmatiziranja tužitelja.

               75

               Treba utvrditi da su pregovori s Komisijom koji su trebali završiti 20. ožujka 2013. završili u studenom 2013. Međutim, nije utvrđeno da je Komisija u tom razdoblju stigmatizirala tužitelja. Nasuprot tomu, iz elemenata spisa navedenih u točkama 5. do 10. ove presude proizlazi da je Komisija taj rok koristila za temeljito ocjenjivanje situacije tužitelja u vezi s uvjetima za sudjelovanje u projektu eDIGIREGION, u svrhu dobrog financijskog upravljanja, da bi se razjasnili elementi spisa i da bi mu se izložili razlozi za odbijanje njegova sudjelovanja u projektu.

               76

               S obzirom na elemente iz spisa, treba utvrditi da tužitelj nije dokazao postojanje nezakonitog ili klevetničkog postupanja Komisije.

               77

               Stoga zahtjev tužitelja za naknadu štete zbog štete nanesene njegovu ugledu zbog postupanja Komisije treba odbiti a da nije potrebno ispitati jesu li ispunjeni uvjeti u vezi s postojanjem štete i uzročne veze.

               78

               Na drugom mjestu, tijekom rasprave tužitelj je također istaknuo neimovinsku štetu koja se sastoji u nanošenju štete njegovu ugledu u vezi s donošenjem pobijane odluke.

               79

               Opći sud podsjeća da iz članka 44. stavka 1. točke (c) u vezi s člankom 48. stavkom 2. Poslovnika Općeg suda od 2. svibnja 1991. proizlazi da u aktu kojim se pokreće postupak treba naznačiti predmet spora kao i sažeti prikaz razloga za pokretanje postupka i da je tijekom postupka zabranjeno iznositi nove razloge, osim ako se ne temelje na pravnim ili činjeničnim pitanjima za koja se saznalo tijekom postupka. Međutim, pravni navod ili argument koji predstavlja dopunu tužbenog razloga iznesenog ranije, izravno ili implicitno, u tužbi kojom je postupak pokrenut i koji je usko vezan uz isti, valja proglasiti dopuštenim (presuda od 11. srpnja 2013., Ziegler/Komisija, C‑439/11 P, EU:C:2013:513, t. 46.). Isto vrijedi i za prigovor istaknut u prilog tužbenom razlogu (presuda od 19. svibnja 2010., Boliden i dr./Komisija, T‑19/05, EU:T:2010:203, t. 90.).

               80

               U ovom predmetu prigovor tužitelja prema kojem je pretrpio neimovinsku štetu zbog pobijane odluke ne proizlazi iz tužbe i ne temelji se na pravnom ni činjeničnom elementu iznesenom tijekom postupka. Nadalje, ne radi se o dopuni ranije iznesenog tužbenog razloga. Naime, neimovinska šteta navedena u tužbi i ispitana u točkama 65. do 76. ove presude istaknuta je zbog postupanja Komisije, a ne u vezi s pobijanom odlukom.

               81

               Zbog toga prigovor koji se temelji na postojanju neimovinske štete u vezi s donošenjem pobijane odluke treba odbiti kao nov i, dakle, nedopušten u skladu s člankom 48. stavkom 2. Poslovnika od 2. svibnja 1991.

               82

               U svakom slučaju, čak i da se ne radi o novom prigovoru, treba utvrditi da zahtjev tužitelja u tom pogledu nije određen i da se njime neizravno želi utvrditi da se nije trebalo odbiti njegovo sudjelovanje u projektu eDIGIREGION. Drugim riječima, cilj takvog zahtjeva je u biti postizanje istog rezultata kao što je onaj koji je tužitelju uskraćen zbog zakašnjelosti njegove tužbe za poništenje. Taj zahtjev stoga se čini izravno povezan s tužbom za poništenje, u smislu sudske prakse iz točaka 46. do 48. ove presude, i na temelju te sudske prakse ga dakle treba odbiti.

               83

               K tome, tužitelj nije pružio nijedan element kojim bi podupro postojanje štete njegovu ugledu u vezi s pobijanom odlukom. U tom se pogledu za odluku o odbijanju tužiteljevog sudjelovanja u projektu, iako nepovoljnu, ne može smatrati da mu ona sama po sebi nanosi štetu. Posljedice u vezi s usvajanjem takve odluke dio su rizika kojem su izloženi svi ekonomski operateri kada sudjeluju u takvom postupku. Iz toga slijedi da šteta ugledu navodno vezana s pobijanom odlukom nije ni na koji način utvrđena.

               84

               Stoga treba odbiti zahtjev za naknadu neimovinske štete bez obzira na to je li vezan uz postupanje Komisije ili pobijanu odluku.

               85

               Iz svega naprijed navedenog slijedi da zahtjev tužitelja za naknadu štete treba u cijelosti odbiti a da nije potrebno usvojiti njegov zahtjev za određivanje vještačenja i imenovanje vještaka te njegov zahtjev da se odredi mjera upravljanja postupkom s ciljem dobivanja svjedočenja koordinatora. Isto tako treba odbiti njegov zahtjev za objavu ove presude Općeg suda.

               86

               Stoga treba odbiti ovu tužbu u cijelosti.

         Troškovi

               87

               Sukladno članku 134. stavku 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku snosi troškove, ako je takav zahtjev postavljen. Budući da tužitelj nije uspio u postupku, treba mu naložiti snošenje troškova sukladno zahtjevu Komisije.

               Slijedom navedenog,
               OPĆI SUD (šesto vijeće),
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Tužba se odbija.

                           2.

                           Nalaže se Holistic Innovation Instituteu, SLU snošenje troškova.

                           Frimodt Nielsen

                           Dehousse

                           Collins

                     Objavljena na javnoj raspravi u Luxembourgu 12. svibnja 2016.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: španjolski


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 15. rujna 2016.#Senatex GmbH protiv Finanzamt Hannover-Nord.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Niedersächsisches Finanzgericht.#Zahtjev za prethodnu odluku – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost – Direktiva 2006/112/EZ – Članak 167., članak 178. točka (a), članak 179. i članak 226. točka 3. – Odbitak pretporeza – Izdavanje računa bez poreznog broja i bez identifikacijskog broja za PDV – Propis države članice kojim se isključuje ex tunc ispravak računa.#Predmet C-518/14.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      15. rujna 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost — Direktiva 2006/112/EZ — Članak 167., članak 178. točka (a), članak 179. i članak 226. točka 3. — Odbitak pretporeza — Izdavanje računa bez poreznog broja i bez identifikacijskog broja za PDV — Propis države članice kojim se isključuje ex tunc ispravak računa“
      U predmetu C‑518/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Niedersächsisches Finanzgericht (Porezni sud Donje Saske, Njemačka), odlukom od 3. srpnja 2014., koju je Sud zaprimio 18. studenoga 2014., u postupku

         Senatex GmbH

      protiv

         Finanzamt Hannover‑Nord,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, C. Lycourgos, E. Juhász, C. Vajda (izvjestitelj) i K. Jürimäe, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: C. Strömholm, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 14. siječnja 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Senatex GmbH, D. Hippke, Prozessbevollmächtigter, i A. Hüttl, Rechtsanwalt,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i K. Petersen, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, M. Wasmeier i M. Owsiany‑Hornung, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 17. veljače 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL 2006., L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društva Senatex GmbH i Finanzamta Hannover‑Nord (Porezno nadležno tijelo Hannover‑sjever, Njemačka; u daljnjem tekstu: porezno nadležno tijelo), u vezi s uskraćivanjem tog tijela odbitka ulaznog poreza na dodanu vrijednost (PDV) koji je platilo društvo Senatex za godine u kojima su izdani računi koje je imalo, s obrazloženjem da ti računi u svojem izvorniku ne ispunjavaju zahtjeve određene nacionalnim poreznim zakonodavstvom.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Sukladno odredbama članka 63. Direktive 2006/112:
               „Oporezivi događaj i obveza obračuna PDV‑a nastaju po isporuci robe ili usluga.”

               4

               Članak 167. te direktive određuje:
               „Pravo na odbitak nastaje u trenutku kad nastaje obveza obračuna poreza koji se može odbiti.”

               5

               Prema članku 168. navedene direktive:
               „Ako se roba i usluge koriste u svrhu oporezovanih transakcija poreznog obveznika, porezni obveznik ima pravo, u državi članici u kojoj provodi predmetne transakcije, odbiti sljedeće od PDV‑a koji je dužan platiti:

                        (a)

                        PDV koji se mora platiti ili koji je plaćen u toj državi članici za isporuku robe ili usluga koje je za njega izvršio ili će ih izvršiti drugi porezni obveznik;

                  […]”

               6

               Članak 178. iste direktive propisuje:
               „Da bi ostvari[o] pravo na odbitak, porezni obveznik mora zadovoljiti sljedeće uvjete:

                        (a)

                        za odbitke u skladu s člankom 168. točkom (a), vezano uz isporuku robe i usluga, mora imati račun izdan sukladno člancima 220. do 236. i člancima 238., 239. i 240.;

                  […]”

               7

               Članak 179. Direktive 2006/112 glasi kako slijedi:
               „Porezni obveznik može provesti odbitak tako da od ukupnog iznosa PDV‑a koji duguje za dano porezno razdoblje oduzme ukupni iznos PDV‑a za isto razdoblje za koji ima pravo odbitka te ga koristi sukladno članku 178.
               Države članice mogu zahtijevati da porezni obveznici koji obavljaju povremene transakcije određene člankom 12. koriste pravo odbitka samo u trenutku isporuke.”

               8

               Članak 219. te direktive određuje:
               „Jednako kao dokument [račun] tretira se i svaki dokument ili poruka koja izmjenjuje i dopunjuje prvotni račun te se poziva izričito i nedvojbeno na njega.”

               9

               U skladu s člankom 226. navedene direktive:
               „Ne dovodeći u pitanje posebne odredbe ove Direktive, u svrhu PDV‑a na računima koji se izdaju u skladu s člankom 220. i 221. potrebni su samo sljedeći podaci:
               […]

                        3.

                        identifikacijski broj za PDV iz članka 214. pod kojim porezni obveznik isporučuje robu ili usluge;

                  […]”

               10

               Članak 273. iste direktive određuje:
               „Države članice mogu propisati i druge obveze koje smatraju potrebnima da bi osigurale pravilnu naplatu PDV‑a, te da bi spriječile utaju, uz poštovanje jednakog postupanja s domaćim transakcijama i transakcijama koje obavljaju porezni obveznici između država članica, te pod uvjetom da te obveze u trgovini između država članica ne uzrokuju formalnosti povezane s prelaskom preko granice.
               Mogućnost predviđena prvim stavkom ne može se upotrebljavati za određivanje dodatnih obveza izdavanja računa, koje su veće od onih propisanih u poglavlju 3.”

         Njemačko pravo

               11

               U skladu s člankom 15. stavkom 1. prvom rečenicom točkom 1. prvom rečenicom Umsatzsteuergesetza (Zakon o porezu na promet; u daljnjem tekstu: UStG), poduzetnik na ime plaćenog pretporeza može odbiti dugovani iznos poreza koji se zakonski potražuje za isporuku i druge usluge koje je izvršio drugi poduzetnik u okviru svoje djelatnosti (ulazne isporuke).

               12

               Članak 15. stavak 1. prva rečenica točka 1. druga rečenica UStG‑a određuje da se pravo na odbitak PDV‑a može ostvarivati pod uvjetom da poduzetnik posjeduje račun izdan u skladu s člancima 14. i 14.a UStG‑a. Takav račun, među ostalim, mora sadržavati sve podatke navedene u članku 14. stavku 4. točkama 1. do 9. UStG‑a.

               13

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi Bundesfinanzhofa (Savezni financijski sud, Njemačka), iznosi plaćenog pretporeza mogu se odbiti samo tijekom razdoblja oporezivanja u kojem su ispunjeni svi bitni uvjeti za ostvarivanje tog prava, u smislu članka 15. stavka 1. prve rečenice UStG‑a.

               14

               Članak 31. stavak 5. Umsatzsteuer‑Durchführungsverordnunga (Provedbena uredba UStG‑a) općenito određuje da se račun može ispraviti kada ne sadržava sve podatke propisane člankom 14. stavkom 4. ili člankom 14.a UStG‑a ili kada su podaci na računu netočni. U tu je svrhu dovoljno dostaviti podatke koji nedostaju ili su netočni pomoću dokumenta kojim se izričito i jasno navodi račun. Na taj se ispravak primjenjuju isti formalni i materijalni uvjeti kao što su oni propisani člankom 14. UStG‑a.

               15

               U slučajevima netočnog ili neopravdanog iskazivanja PDV‑a, člankom 14.c stavcima 1. i 2. UStG‑a po analogiji je propisana primjena njegova članka 17. stavka 1. Na temelju te odredbe, ispravak računa nema retroaktivan učinak, već samo za razdoblje u kojem je ispravljeni račun dostavljen kupcu ili u kojem je prihvaćen zahtjev za ispravak nakon uklanjanja štete koja se može nanijeti poreznim prihodima.

               16

               Ako je odbitak uskraćen zbog nepostojanja ili netočnosti nekih dijelova računa, pravo na odbitak PDV‑a, prema njemačkom pravu, može nastati ispravkom računa u trenutku ispravka. U tom slučaju, iako porezni prihodi od PDV‑a ostaju isti, primjena zateznih kamata propisana člankom 233.a Abgabenordnunga (Opći porezni zakonik) ima za posljedicu dodatni financijski teret.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               17

               Društvo Senatex obavlja djelatnost veleprodaje tekstila. U svakoj od svojih poreznih prijava za 2008. do 2011. to je društvo navelo odbitak ulaznog PDV‑a na ime obračunâ provizija svojim trgovinskim zastupnicima kao i na ime računâ dizajnera za oglašavanje.

               18

               Dana 21. siječnja 2013. porezno nadležno tijelo odlučilo je između 11. veljače i 17. svibnja 2013. izvršiti nadzor na licu mjesta s ciljem provjere utemeljenosti poreznih prijava društva Senatex za razdoblje od 2008. do 2011. U okviru tog nadzora, porezno nadležno tijelo smatralo je da odbitak ulaznog PDV‑a na ime obračunâ provizija koje je društvo Senatex izdalo svojim trgovinskim zastupnicima nije moguć, s obzirom na to da takvi obračuni nisu pravi računi u smislu članka 15. stavka 1. u vezi s člankom 14. stavkom 4. UStG‑a. Naime, prema mišljenju tog tijela, ti dokumenti nisu sadržavali, bilo u tim obračunima provizija ili u njihovim prilozima, porezni broj ili identifikacijski broj za PDV njihova primatelja. Osim toga, u tim obračunima nije bio naveden nijedan drugi dokument iz kojeg bi se ti podaci mogli utvrditi. Zbog istih razloga, porezno nadležno tijelo utvrdilo je da nije dopušten ni odbitak na ime računa koje je izdao dizajner za oglašavanje.

               19

               Dana 2. svibnja 2013., dok je još bio u tijeku nadzor na licu mjesta, društvo Senatex izmijenilo je obračune provizija svojim trgovinskim zastupnicima za razdoblje od 2009. do 2011., tako da je tim dokumentima dodan porezni broj ili identifikacijski broj za PDV svakog trgovinskog zastupnika. Računi dizajnera za oglašavanje za razdoblje od 2009. do 2011. također su istog dana na sličan način ispravljeni, to jest tijekom nadzora na licu mjesta.

               20

               Unatoč tim okolnostima, porezno nadležno tijelo 2. srpnja 2013. donijelo je izmijenjena porezna rješenja za razdoblje od 2008. do 2011. kojima su, na osnovi utvrđenja iz njegova nadzora na licu mjesta, smanjeni iznosi koje je društvo Senatex imalo pravo odbiti na ime PDV‑a s obrazloženjem da uvjeti za odbitak nisu bili ispunjeni za to razdoblje, već samo u trenutku ispravka računa, to jest u 2013.

               21

               Društvo Senatex dopisom od 19. srpnja 2013. podnijelo je prigovor protiv tih poreznih rješenja. U postupku povodom prigovora pokazalo se da društvo Senatex nije ispravilo obračune provizija izdane u 2008. na koje su se odnosila ta porezna rješenja. Stoga je to društvo tek 11. veljače 2014. ispravilo obračune provizija za 2008. godinu za svoje trgovinske zastupnike i račune dizajnera za oglašavanje, dopunivši ih navođenjem njihova poreznog broja ili identifikacijskog broja za PDV.

               22

               Porezno nadležno tijelo odlukom od 3. ožujka 2014. odbilo je prigovor društva Senatex i ustrajalo na stajalištu u skladu s kojim, s obzirom na to da su uvjeti za odbitak PDV‑a bili ispunjeni samo u trenutku ispravaka računa, to jest u 2013. i 2014., taj ispravak ne može imati retroaktivan učinak do dana isporuke usluge koja je bila predmet tog dokumenta.

               23

               Društvo Senatex 5. ožujka 2014. podnijelo je tužbu protiv te odluke sudu koji je uputio zahtjev, Niedersächsisches Finanzgerichtu (Porezni sud savezne zemlje Donje Saske, Njemačka). Društvo Senatex tvrdi da ispravci koje je ono izvršilo imaju retroaktivan učinak, s obzirom na to da su provedeni prije posljednje upravne odluke, to jest odluke poreznog nadležnog tijela od 3. ožujka 2014. kojom je odbijen njegov prigovor. Društvo Senatex svojom tužbom od suda koji je uputio zahtjev stoga zahtijeva da poništi izmijenjena porezna rješenja koja je donijelo porezno nadležno tijelo za razdoblje od 2008. do 2011.

               24

               U tim je okolnostima Niedersächsisches Finanzgericht (Porezni sud savezne zemlje Donje Saske) odlučio prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Je li učinak ex nunc prvotnog izdavanja računa koji je Sud Europske unije utvrdio u [presudi od 29. travnja 2004.,] Terra Baubedarf‑Handel [(C‑152/02, EU:C:2004:268)] relativiziran [presudama] Suda Europske unije [od 15. srpnja 2010.,] Pannon Gép Centrum [(C‑368/09, EU:C:2010:441)] i [od 8. svibnja 2013.,] Petroma Transport i dr. [(C‑271/12, EU:C:2013:297)], u slučaju kakav je ovaj – dopune nepotpunog računa s obzirom na to da je Sud Europske unije u takvom slučaju u konačnici htio dopustiti retroaktivan učinak?

                        2.

                        Koji minimalni zahtjevi moraju biti postavljeni za račun da bi mogao biti ispravljen s retroaktivnim učinkom? Mora li izvorni račun već sadržavati porezni broj ili identifikacijski broj [za PDV] ili ga se može naknadno dopuniti tako da odbitak pretporeza iz izvornog računa ostane valjan?

                        3.

                        Je li ispravak računa pravodoban i ako je izvršen tek u okviru postupka po prigovoru koji je podnesen protiv odluke (izmjene poreznog rješenja) poreznog tijela?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvo i drugo pitanje

               25

               Svojim prvim i drugim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članke 167., 178. točku (a), 179. i 226. točku 3. Direktive 2006/112 tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, na temelju kojeg ispravak računa navođenjem obveznog podatka, to jest identifikacijskog broja za PDV, ne proizvodi retroaktivan učinak, tako da se pravo na odbitak PDV‑a ostvarivano na temelju ispravljenog računa ne odnosi na godinu u kojoj je taj račun prvotno izdan, već na godinu u kojoj je ispravljen.

               26

               Valja podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, pravo poreznih obveznika da od PDV‑a koji su dužni platiti odbiju pretporez koji moraju platiti ili koji su platili za primljenu robu i usluge predstavlja temeljno načelo zajedničkog sustava PDV‑a koje je uspostavljeno zakonodavstvom Unije (presuda od 13. veljače 2014., Maks Pen, C‑18/13, EU:C:2014:69, t. 23. i navedena sudska praksa).

               27

               Svrha je režima odbitaka u cijelosti rasteretiti poduzetnika tereta PDV‑a, dugovanog ili plaćenog u okviru svih njegovih gospodarskih djelatnosti. Zajednički sustav PDV‑a stoga osigurava neutralnost u odnosu na porezno opterećenje svih gospodarskih aktivnosti, neovisno o ciljevima ili rezultatima tih aktivnosti, pod uvjetom da navedene aktivnosti same podliježu PDV‑u (presuda od 22. listopada 2015., PPUH Stehcemp, C‑277/14, EU:C:2015:719, t. 27. i navedena sudska praksa).

               28

               U skladu s člankom 167. Direktive o PDV‑u, pravo na odbitak nastaje u trenutku kad nastaje obveza obračuna poreza koji se može odbiti. Materijalni uvjeti potrebni za nastanak tog prava navedeni su u članku 168. točki (a) te direktive. Stoga je za ostvarivanje navedenog prava, s jedne strane, potrebno da zainteresirana osoba bude porezni obveznik u smislu navedene direktive te, s druge strane, da robu i usluge na kojima temelji to pravo porezni obveznik koristi u svrhe svojih vlastitih izlaznih oporezovanih transakcija i da ulaznu isporuku tih roba ili usluga izvrši drugi porezni obveznik (vidjeti u tom smislu presudu od 22. listopada 2015., PPUH Stehcemp, C‑277/14, EU:C:2015:719, t. 28. i navedenu sudsku praksu).

               29

               Što se tiče formalnih uvjeta za pravo na odbitak, iz članka 178. točke (a) Direktive 2006/112 proizlazi da je ostvarivanje tog prava uvjetovano imanjem računa izdanog u skladu s člankom 226. te direktive (vidjeti u tom smislu presude od 1. ožujka 2012., Kopalnia Odkrywkowa Polski Trawertyn P. Granatowicz, M. Wąsiewicz, C‑280/10, EU:C:2012:107, t. 41. i od 22. listopada 2015., PPUH Stehcemp, C‑277/14, EU:C:2015:719, t. 29.). U skladu s člankom 226. točkom 3. navedene direktive, na računu, među ostalim, mora biti naveden identifikacijski broj za PDV pod kojim porezni obveznik isporučuje robu ili usluge.

               30

               U ovom slučaju iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da identifikacijski broj za PDV, propisan člankom 226. točkom 3. Direktive 2006/112, prvotno nije bio naveden na računima i obračunima o kojima je riječ u glavnom postupku, pri čemu je društvo Senatex taj broj dodalo tek nekoliko godina nakon datuma izdavanja tih dokumenata. Nesporno je da su ti računi i ti obračuni sadržavali druge podatke propisane tim člankom.

               31

               Sud koji je uputio zahtjev pita protivi li se Direktivi 2006/112 nacionalni propis poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, na temelju kojeg se pravo na odbitak PDV‑a u takvim okolnostima može ostvarivati isključivo za godinu u kojoj je ispravljen prvotni račun, a ne za godinu u kojoj je taj račun izdan.

               32

               Prije svega treba istaknuti da je Direktivom 2006/112 propisana mogućnost ispravka računa na kojem su bili izostavljeni neki obvezni podaci. To proizlazi iz članka 219. te direktive, u kojem se navodi da „[j]ednako kao dokument [račun] tretira se i svaki dokument ili poruka koja izmjenjuje i dopunjuje prvotni račun te se poziva izričito i nedvojbeno na njega”.

               33

               Nesporno je da su predmetni računi iz glavnog postupka propisno ispravljeni.

               34

               Nadalje, točno je da je Sud u točki 43. presude od 15. srpnja 2010., Pannon Gép Centrum (C‑368/09, EU:C:2010:441) kao i u točki 34. presude od 8. svibnja 2013., Petroma Transports i dr. (C‑271/12, EU:C:2013:297) potvrdio da Direktiva 2006/112 ne zabranjuje ispravljanje pogrešnih računa. Međutim, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točkama 36. i 37. svojeg mišljenja, Sud u tim presudama nije razmatrao pitanje vremenskog učinka takvog ispravka na ostvarivanje prava na odbitak PDV‑a.

               35

               U tom pogledu valja podsjetiti da, u skladu s člankom 179. stavkom 1. Direktive 2006/112, porezni obveznik može provesti odbitak tako da od ukupnog iznosa PDV‑a koji duguje za dano porezno razdoblje oduzme ukupni iznos PDV‑a “za isto razdoblje za koji ima pravo odbitka te ga koristi sukladno članku 178.”. Iz toga proizlazi da se pravo na odbitak PDV‑a u načelu mora ostvarivati za razdoblje u kojem je, s jedne strane, to pravo nastalo i, s druge strane, u kojem porezni obveznik posjeduje račun (vidjeti u tom smislu presudu od 29. travnja 2004., Terra Baubedarf‑Handel, C‑152/02, EU:C:2004:268, t. 34.).

               36

               Prema mišljenju njemačke vlade, prilikom ispravka računa dodavanjem identifikacijskog broja za PDV koji nije bio naveden na prvotno izdanom računu, uvjet da je na računu naveden identifikacijski broj za PDV ispunjen je tek u trenutku tog ispravka, tako da se, na temelju članaka 178. i 179. Direktive 2006/112, pravo na odbitak PDV‑a može ostvarivati tek u trenutku ispravka.

               37

               U tom pogledu, kao prvo, valja podsjetiti da je Sud više puta presudio da pravo na odbitak iz članka 167. i onih koji ga slijede u Direktivi 2006/112 čini sastavni dio mehanizma PDV‑a i da se ono u načelu ne može ograničiti te da se to pravo neposredno ostvaruje za sve poreze koji se odnose na ulazne transakcije (vidjeti u tom smislu presudu od 13. veljače 2014., Maks Pen, C‑18/13, EU:C:2014:69, t. 24. i navedenu sudsku praksu). Svrha je režima odbitaka, kako je navedeno u točki 27. ove presude, u cijelosti rasteretiti poduzetnika tereta PDV‑a, dugovanog ili plaćenog u okviru svih njegovih gospodarskih djelatnosti. Međutim, nacionalni propis poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku – kojim se propisuje primjena zateznih kamata na iznose PDV koji se, u skladu s njim, smatraju dugovanima prije ispravka prvotno izdanog računa – uvodi porezno opterećenje koje proizlazi iz PDV‑a na te gospodarske djelatnosti za koje zajednički sustav PDV‑a, međutim, jamči neutralnost tog poreza.

               38

               Kao drugo, Sud je presudio da temeljno načelo neutralnosti PDV‑a zahtijeva da se odbitak pretporeza odobri ako su zadovoljeni materijalni uvjeti, čak i ako porezni obveznik nije udovoljio određenim formalnim uvjetima (vidjeti u tom smislu presude od 21. listopada 2010., Nidera Handelscompagnie, C‑385/09, EU:C:2010:2012, t. 42. i navedenu sudsku praksu kao i od 1. ožujka 2012., Kopalnia Odkrywkowa Polski Trawertyn P. Granatowicz, M. Wąsiewicz, C‑280/10, EU:C:2012:107, t. 43.). Kao što je to navedeno u točki 29. ove presude, posjedovanje računa koji sadržava podatke propisane člankom 226. Direktive 2006/112 formalni je, a ne materijalni uvjet prava na odbitak PDV‑a.

               39

               Kao treće, iako je Sud u točki 38. presude od 29. travnja 2004., Terra Baubedarf‑Handel (C‑152/02, EU:C:2004:268) presudio da se pravo na odbitak mora ostvarivati za porezno razdoblje u kojem su isporučeni roba ili usluge i u kojem porezni obveznik posjeduje račun, treba istaknuti da se predmet u kojem je donesena ta presuda odnosio na poduzeće koje nije imalo račun u trenutku kad je ostvarivalo pravo na odbitak te da Sud stoga nije odlučio o vremenskim učincima ispravka prvotno izdanog računa. Kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 39. svojeg mišljenja, taj se predmet od glavnog predmeta razlikuje utoliko što je društvo Senatex u trenutku ostvarivanja svojeg prava na odbitak imalo račune te je platilo pretporez.

               40

               Kao četvrto, sama njemačka vlada na raspravi je priznala da u određenim okolnostima naknadni ispravak računa – kojim se, primjerice, želi ispraviti pogreška u identifikacijskom broju za PDV koji je u njemu naveden – ne sprečava da se pravo na odbitak ostvaruje za godinu u kojoj je račun izdan. S druge strane, ta vlada nije navela uvjerljive razloge za razlikovanje takvih okolnosti od onih iz glavnog predmeta.

               41

               Naposljetku, treba pojasniti da su države članice nadležne propisati sankcije za slučaj nepoštovanja formalnih uvjeta za ostvarivanje prava na odbitak PDV‑a. Na temelju članka 273. Direktive 2006/112, države članice mogu donijeti mjere kako bi osigurale pravilnu naplatu poreza i spriječile utaju, pod uvjetom da te mjere ne prekoračuju ono što je nužno za postizanje tih ciljeva niti dovode u pitanje neutralnost PDV‑a (vidjeti u tom smislu presudu od 9. srpnja 2015., Salomie i Oltean, C‑183/14, EU:C:2015:454, t. 62.).

               42

               Njemačka vlada na raspravi je navela da je odgoda prava na odbitak PDV‑a do godine u kojoj je račun ispravljen imala ulogu sankcije. Međutim, radi sankcioniranja nepoštovanja formalnih uvjeta mogle bi se odrediti druge sankcije osim odbijanja prava na odbitak poreza za godinu u kojoj je račun izdan, poput izricanja novčane kazne ili financijske sankcije proporcionalne ozbiljnosti povrede (vidjeti u tom smislu presudu od 9. srpnja 2015., Salomie i Oltean, C‑183/14, EU:C:2015:454, t. 63.). Osim toga, u skladu s propisom o kojem je riječ u glavnom postupku, do odgode tog prava, koja podrazumijeva primjenu zateznih kamata, u svakom slučaju dolazi a da se pritom ne uzimaju u obzir okolnosti zbog kojih je potrebno izvršiti ispravak prvotno izdanog računa, što prekoračuje ono što je nužno za postizanje ciljeva iz prethodne točke ove presude.

               43

               S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo i drugo pitanje valja odgovoriti tako da članke 167., 178. točku (a), 179. i 226. točku 3. Direktive 2006/112 treba tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, na temelju kojeg ispravak računa navođenjem obveznog podatka, to jest identifikacijskog broja za PDV, ne proizvodi retroaktivni učinak, tako da se pravo na odbitak PDV‑a ostvarivano na temelju ispravljenog računa ne odnosi na godinu u kojoj je taj račun prvotno izdan, već na godinu u kojoj je ispravljen.

         Treće pitanje

               44

               Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita treba li Direktivu 2006/112 tumačiti na način da joj se protivi nacionalni propis ili nacionalna praksa na temelju koje se pravo na odbitak PDV‑a odbija poreznom obvezniku kada je ispravak računa izvršen nakon donošenja odluke poreznih tijela kojom je odbijen odbitak PDV‑a.

               45

               Tim se pitanjem u biti želi utvrditi smiju li porezna tijela smatrati da je ispravak računa navođenjem obveznog podatka, to jest identifikacijskog broja za PDV, izvršen kasno kada je obavljen tek nakon što su ta tijela donijela odluku kojom je odbijen odbitak PDV‑a.

               46

               Iz očitovanja njemačke vlade i društva Senatex jasno proizlazi da je nadležno porezno tijelo izjavilo da namjerava prihvatiti ispravljene račune koje je predočilo to društvo te da stoga ne smatra da su ispravci društva Senatex obavljeni kasno.

               47

               U tim okolnostima na treće pitanje nije potrebno odgovoriti.

         Troškovi

               48

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                     Članke 167., 178. točku (a), 179. i 226. točku 3. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost treba tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, na temelju kojeg ispravak računa navođenjem obveznog podatka, to jest identifikacijskog broja za porez na dodanu vrijednost, ne proizvodi retroaktivni učinak, tako da se pravo na odbitak tog poreza ostvarivano na temelju ispravljenog računa ne odnosi na godinu u kojoj je taj račun prvotno izdan, već na godinu u kojoj je ispravljen.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 16. lipnja 2015.#Norma Lebensmittelfilialbetrieb Stiftung & Co. KG protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Zajednice Yorma Eberl – Raniji verbalni žigovi Zajednice i raniji verbalni nacionalni žigovi NORMA – Relativni razlozi za odbijanje – Nepostojanje vjerojatnosti dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) i članak 8. stavak 4. Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-229/14.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 20. siječnja 2015.#Kraljevina Španjolska protiv Europske komisije.#Kohezijski fond – Smanjenje financijske potpore – Rok za donošenje odluke.#Predmet T‑111/12.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 4. prosinca 2014. # BSH Bosch und Siemens Hausgeräte GmbH protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-595/13.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 13. srpnja 2011.#Kone Oyj, Kone GmbH i Kone BV protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje.#Predmet T-151/07.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 6. rujna 2011.#Karl Heinz Bablok i drugi protiv Freistaat Bayern.#Zahtjev za prethodnu odluku: Bayerischer Verwaltungsgerichtshof - Njemačka.#Direktiva 2001/18/EZ - Članak 2. - Direktiva 2000/13/EZ - Članak 6.#Predmet C-442/09.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 20. veljače 2013. # Melli Bank plc protiv Vijeća Europske unije. # Predmet T-492/10.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 27. studenog 2001. # Z protiv Europskog parlamenta. # Žalba - Dužnosnici. # Predmet C-270/99 P.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 25. lipnja 2015.#Europska komisija protiv Republike Poljske.#Povreda obveze države članice – Uredba (EZ) br. 842/2006 – Osposobljavanje i certifikacija – Obveza obavješćivanja – Sankcije – Uredbe (EZ) br. 303/2008, (EZ) br. 304/2008, (EZ) br. 305/2008, (EZ) br. 306/2008, (EZ) br. 307/2008 i (EZ) br. 308/2008.#Predmet C-303/14.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 2012. lipanj 26.#Republika Poljska protiv Europska komisija.#Predmet C-335/09 P.


Presuda Općeg suda (žalbeno vijeće) 19. rujna 2008.#Olivier Chassagne protiv Europska komisija.#Predmet T-253/06 P.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 16. travnja 2015.#Drogenhilfe Köln Projekt gGmbH protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni).#Žig Zajednice – Prijava verbalnog žiga Zajednice Rauschbrille – Apsolutni razlozi za odbijanje – Opisni karakter – Nepostojanje razlikovnog karaktera – Članak 7. stavak 1. točke (b) i (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-319/14.


Presuda Službeničkog suda (drugo vijeće) od 2011. siječanj 20.#Guido Strack protiv Europska komisija.#Predmet F-121/07.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 14. lipnja 2011.#Paul Miles i drugi protiv Écoles européennes.#Zahtjev za prethodnu odluku: Chambre de recours des écoles européennes.#Zahtjev za prethodnu odluku.#Predmet C-196/09.


Presuda Prvostupanjskog suda (treće vijeće) od 6. lipnja 2007.#Mediocurso - Estabelecimento de Ensino Particular, SA protiv Komisije Europskih zajednica.#ESF - Obrazloženje.#Spojeni predmeti T-251/05 i T-425/05.


title: Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 10. svibnja 2017.#Michael Efler i dr. protiv Europske komisije.#Institucijsko pravo – Europska građanska inicijativa – Transatlantsko partnerstvo za trgovinu i ulaganja – Sveobuhvatni gospodarski i trgovinski sporazum – Očito nepostojanje ovlasti Komisije – Prijedlog pravnog akta Unije za provedbu Ugovorâ – Članak 11. stavak 4. UEU‑a – Članak 2. stavak 1. i članak 4. stavak 2. točka (b) Uredbe (EU) br. 211/2011 – Jednako postupanje.#Predmet T-754/14.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (prvo vijeće)
      10. svibnja 2017. (
            *1
         )
      „Institucijsko pravo — Europska građanska inicijativa — Transatlantsko partnerstvo za trgovinu i ulaganja — Sveobuhvatni gospodarski i trgovinski sporazum — Očito nepostojanje ovlasti Komisije — Prijedlog pravnog akta Unije za provedbu Ugovorâ — Članak 11. stavak 4. UEU‑a — Članak 2. stavak 1. i članak 4. stavak 2. točka (b) Uredbe (EU) br. 211/2011 — Jednako postupanje“
      U predmetu T‑754/14,

         Michael Efler, sa stalnom adresom u Berlinu (Njemačka), i drugim tužiteljima čija su imena navedena u prilogu (
            1
         ), koje zastupa B. Kempen, profesor,
      tužitelji,
      protiv
      Europske komisije, koju su zastupali J. Laitenberger i H. Krämer, potom H. Krämer i konačno H. Krämer i F. Erlbacher, u svojstvu agenata,
      tuženik,
      povodom zahtjeva na temelju članka 263. UFEU‑a za poništenje Odluke Komisije C(2014) 6501 final od 10. rujna 2014. kojim je odbijen zahtjev za registraciju prijedloga Europske građanske inicijative pod nazivom „Stop TTIP”,
      OPĆI SUD (prvo vijeće)
      u sastavu: H. Kanninen, E. Buttigieg (izvjestitelj) i L. CalvoSotelo Ibáñez‑Martín, suci,
      tajnik: S. Bukšek Tomac, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani dio postupka i nakon rasprave održane 13. rujna 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

         Okolnosti spora

               1

               Odlukom od 27. travnja 2009. Vijeće Europske unije ovlastilo je Komisiju Europskih zajednica da pokrene pregovore s Kanadom radi sklapanja sporazuma o slobodnoj trgovini, kasnije nazvanog „Sveobuhvatni gospodarski i trgovinski sporazum” (Comprehensive Economic and Trade Agreement, u daljnjem tekstu: CETA). Odlukom od 14. lipnja 2013. Vijeće Europske unije ovlastilo je Komisiju Europskih zajednica da pokrene pregovore sa Sjedinjenim Američkim Državama radi sklapanja sporazuma o slobodnoj trgovini, kasnije nazvanog „Transatlantsko partnerstvo za trgovinu i ulaganja” (Transatlantic Trade and Investment Partnership, u daljnjem tekstu: TTIP).

               2

               Tužitelj Michael Efler i drugi tužitelji čija su imena navedena u prilogu u svojstvu članova građanskog odbora koji je u tu svrhu osnovan 15. srpnja 2014. podnijeli su Komisiji zahtjev za registraciju prijedloga Europske građanske inicijative (u daljnjem tekstu: EGI) pod nazivom „Stop TTIP” (u daljnjem tekstu: prijedlog EGI‑ja). U pogledu svog predmeta prijedlog EGI‑ja navodi da „Europska komisija […] predlaže Vijeću da ukine ovlaštenje za pregovore oko [TTIP‑a] i da ne sklopi [CETA‑u]. U pogledu namjeravanih ciljeva prijedlog EGI‑ja navodi da se njime želi „spriječiti TTIP i CETA‑u zato što sadržavaju više spornih točaka kao što su postupci rješavanja sporova između ulagatelja i država i odredbe o regulatornoj suradnji koji ugrožavaju demokraciju i pravnu državu […], izbjeći da netransparentni pregovori [d]ovedu do sniženja standarda uspostavljenih pravilima zaštite u području rada, socijalne zaštite, zaštite okoliša, zaštite privatnosti i zaštite potrošača, da ne dođe do deregulacije u području javnih usluga (poput opskrbe pitkom vodom) i kulture te podržati „drukčiju trgovinsku i investicijsku politiku u [Europskoj uniji]”. Prijedlog EGI‑ja navodi članke 207. i 218. UFEU‑a kao pravnu osnovu predložene inicijative.

               3

               Odlukom C(2014) 6501 od 10. rujna 2014. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) Komisija je odbila registrirati prijedlog EGI‑ja na temelju članka 4. stavka 2. točke (b) Uredbe (EU) br. 211/2011 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. veljače 2011. o građanskoj inicijativi (SL L 2011., L 65, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 20., svezak 1., str. 31.).

               4

               Pobijana odluka u biti navodi da, Odluka kojom Vijeće ovlašćuje Komisiju da pokrene pregovore radi sklapanja sporazuma s trećom zemljom nije pravni akt Europske unije i preporuka o tome da se oni odgode ne predstavlja prikladan prijedlog u smislu članka 11. stavka 4. UEU‑a i članka 2. stavka 1. Uredbe br. 211/2011 jer takva odluka predstavlja pripremni akt u odnosu na kasniju odluku Vijeća kojem daje ovlaštenje za potpisivanje dogovorenog sporazuma i njegovo sklapanje. Takva pripremna odluka proizvodila bi pravne učinke jedino među dotičnim institucijama a da ne mijenja pravo Unije, što je različito od slučaja u kojem se radi o odluci na potpisivanje i sklapanje određenog ugovora koja može biti predmetom EGI‑ja. Slijedom navedenog, Komisija zaključuje da se registracija prijedloga EGI‑ja treba odbiti jer se njome želi pozvati na podnošenje preporuke Vijeću da usvoji odluku o ukidanju ovlaštenja za pokretanje pregovora radi skladanja TTIP‑a.

               5

               Pobijana odluka dalje navodi da, s obzirom na to da se prijedlog EGI‑ja može shvatiti na način da poziva Komisiju da ne podnese Vijeću prijedloge odluka Vijeća o potpisivanju i sklapanju CETA‑e ili TTIP‑a ili da Vijeću podnese prijedlog odluka o uskraćivanju ovlaštenja za potpisivanje tih ugovora ili njihovo nesklapanje, taj poziv također nije u području primjene članka 2. stavka 1. Uredbe br. 211/2011 prema kojem je cilj EGI‑ja usvajanje pravnih akata koji su potrebni radi provedbe Ugovorâ i koji proizvode neovisne pravne učinke.

               6

               Pobijana odluka zaključuje da prijedlog EGI‑ja izlazi iz okvira nadležnosti Komisije na temelju kojih ona može podnijeti prijedlog pravnog akta Unije u svrhu provedbe Ugovorâ, u smislu članka 4. stavka 2. točke (b) Uredbe br. 211/2011 u vezi s člankom 2. stavkom 1. iste uredbe.

         Postupak i zahtjevi stranaka

               7

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 10. studenoga 2014. tužitelji su pokrenuli ovaj postupak.

               8

               Posebnim podneskom koji je tajništvu Općeg suda podnesen 15. travnja 2016. tužitelji su uložili zahtjev za privremenu pravnu zaštitu koji je odbijen rješenjem od 23. svibnja 2016., Efler i dr./Komisija (T‑754/14 R, neobjavljeno, EU:T:2016:306). Podneskom od 17. srpnja 2016. tužitelji su podnijeli žalbu na temelju članka 57. drugog stavka Statuta suda Europske unije koja je odbijena rješenjem potpredsjednika Suda od 29. rujna 2016., Efler i dr./Komisija (C‑400/16 P(R), neobjavljeno, EU:C:2016:735).

               9

               Tužitelji od Općeg suda zahtijevaju da:

                        —

                        poništi pobijanu odluku;

                        —

                        Komisiji naloži snošenje troškova.

               10

               Komisija od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        odbije tužbu;

                        —

                        naloži žaliteljima snošenje troškova.

         Pravo

               11

               U prilog svoje tužbe tužitelji ističu dva tužbena razloga od kojih se prvi temelji na povredi članka 11. stavka 4. UEU‑a, članka 2. stavka 1. i članka 4. stavka 2. točke (b) Uredbe br. 211/2011, a drugi na povredi načela jednakog postupanja.

               12

               U pogledu prvog tužbenog razloga tužitelji u prvom redu navode da ne spore da odluke Vijeća kojima se ovlašćuje na pokretanje pregovora radi sklapanja ugovora imaju narav pripremnog akta s obzirom na to da se odbijanje registriranja prijedloga EGI‑ja temelji na toj okolnosti. Isto, međutim, vrijedi u slučaju odluka Komisije koje ovlašćuju na sklapanje međunarodnog sporazuma. Usto, Uredba br. 211/2011 odnosi se na općenit način na sve pravne akte ne ograničavajući se na akte koji proizvode konačne pravne učinke, a ni povijest dotičnih odredbi ni njihov zakonodavni kontekst ne navode na zaključak da pojam „pravni akt” treba tumačiti usko. Konačno, odluka o ukidanju Komisijina ovlaštenja za pregovore dovodi do okončanja pregovora, pravno je obvezujuća i konačne je naravi.

               13

               Na drugomu mjestu, tužitelji navode da, s obzirom na to da se odbijanje registracije prijedloga EGI‑ja temelji na okolnosti da odluke Vijeća ovlašćuju na pokretanje pregovora radi sklapanja međunarodnog sporazuma proizvode pravne učinke samo među predmetnim institucijama, širok pojam pravnog akta iz članaka 288. do 292. UFEU‑a zabranjuje uskraćivanje tog svojstva odlukama Komisije koje su donesene izvan uobičajenog zakonodavnog postupka i njihovo isključivanje iz područja primjene odredaba koje se odnose na EGI jer su te odluke pravno obvezujuće. Ni iz teksta Ugovorâ, ni iz njihove strukture, ni iz ciljeva koji se njima žele ostvariti ne proizlazi da se načelo demokracije, na kojem se zasniva Unija, mora primjenjivati samo na osobe na koje utječe ili na koje se odnosi dotični pravni akt. Komisija se također protivi sama sebi jer smatra dopuštenim jedan EGI o priznanju i potvrdi kojim se želi potpisati i sklopiti sporazum već određenog predmeta i sadržaja.

               14

               Na trećem mjestu, tužitelji navode da s obzirom na to da se pobijana odluka temelji na navodnoj „destruktivnoj naravi” prijedloga akata kojima se namjerava ukinuti ovlaštenje Komisije za pregovore radi sklapanja TTIP‑a i podnijeti Vijeću prijedlog o neodobravanju potpisivanja TTIP‑a i CETA‑e ili nesklapanju tih sporazuma, ti prijedlozi ne mogu biti onemogućeni zato što na temelju članka 11. stavka 4. UEU‑a i članka 2. stavka 1. Uredbe br. 211/2011 predloženi pravni akt treba doprinijeti „provedbi Ugovorâ” jer se predloženim aktima, u ovom ili onom obliku, ostvaruju temelji nadležnosti iz primarnog prava. Prema tužiteljima, opće pravo građana da sudjeluju u demokratskom životu Unije obuhvaća mogućnost djelovanja radi izmjene akata izvedenog prava koji su na snazi, njihove reforme ili poništenja u cijelosti ili djelomično. Registriranje prijedloga EGI‑ja rezultira većom javnom raspravom što je i cilj svih EGI‑ja.

               15

               Osim toga, ako se, kao što prvi put navodi Komisija u odgovoru na tužbu, EGI‑jem mogu predložiti sve vrste međunarodnih sporazuma kojima se namjerava staviti izvan snage postojeći ugovor ili osnažiti potpuno novi ugovor, bilo bi potpuno kontradiktorno da dotični EGI ne može imati za predmet sprječavanje sklapanja ugovora o kojem se vode pregovori.

               16

               Tužitelji dodaju da prijedlog Vijeću da ne odobri CETA‑u ne isključuje mogućnost da se kasnije podnesu izmijenjeni prijedlozi transatlantskih sporazuma o slobodnoj trgovini.

               17

               Konačno, prijedlog EGI‑ja nije, u svakom slučaju, očito izvan nadležnosti Komisije, kao što zahtijeva članak 4. stavak 2. točka (b) Uredbe br. 211/2011.

               18

               Komisija ponajprije navodi da prigovor koji se temelji na povredi članka 11. stavka 4. UEU‑a nije osnovan jer Uredba br. 211/2011, usvojena na temelju članka 24. prvog stavka UFEU‑a, predstavlja temelj za nadzor nad zakonitošću odluka Komisije o registraciji prijedloga EGI‑ja.

               19

               Komisija nadalje navodi da Odluka Vijeća kojom se ovlašćuje na pokretanje pregovora radi sklapanja međunarodnog sporazuma, za razliku od odluke Vijeća o potpisivanju takvog sporazuma, ima posve pripremnu narav jer proizvodi pravne učinke samo među institucijama. Međutim, iz sustavnog i teleološkog tumačenja članka 2. stavka 1. i članka 4. stavka 2. točke (b) Uredbe br. 211/2011 proizlazi zaključak da pravni akt posve pripremne naravi nije pravni akt u smislu tih odredbi.

               20

               Osim toga, prema Komisiji, predmet EGI‑ja mogu biti samo pravni akti čiji učinci prelaze odnose među institucijama Unije jer se svrha demokratskog sudjelovanja koja se EGI‑jem želi ostvariti sastoji u tome da su građani uključeni u donošenje odluka koje se barem potencijalno tiču njihovih pravnih sfera. Vijeće i Komisija imaju dovoljno neizravnog demokratskog legitimiteta za usvajanje akata čiji su pravni učinci ograničeni samo na institucije.

               21

               Usto, prema Komisiji, prijedlogom EGI‑ja zaobilazi se pravilo prema kojem se EGI‑jem ne može pozvati Komisija na nepredlaganje određenog pravnog akta ili na predlaganje odluke o neusvajanju određenog pravnog akta. Naime, iz teksta članka 10. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 211/2011 proizlazi da su dopušteni samo EGI‑ji kojima se namjerava usvojiti pravni akt određenog sadržaja ili poništiti postojeći pravni akt jer se on poziva na „djelovanja koja ona namjerava poduzeti”. Da je Komisija u svom priopćenju na temelju članka 10. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 211/2011 navela da ne namjerava predložiti odgovarajući pravni akt, to bi vodilo neprihvatljivom političkom ograničenju njezinog prava na inicijativu. Pored toga, treba dodati da bi funkciju EGI‑ja, koja se sastoji u tome da pripremi Komisiju da javno raspravlja o temi koja je predmet EGI‑ja i time potakne političku raspravu, bilo moguće potpuno ostvariti samo s prijedlogom EGI‑ja koji se odnosi na usvajanje pravnog akta određenog sadržaja ili stavljanje izvan snage postojećeg. EGI‑jem kojim se zahtijeva neusvajanje odluke Vijeća ne može se više ostvariti uloga koja se sastoji u pokretanju javne rasprave prvi put i predstavlja nedopušteno uplitanje u tijek zakonodavnog postupka.

               22

               Konačno, odluka Vijeća o neusvajanju TTIP‑a ili CETA‑e koju sugerira prijedlog EGI‑ja nije u pogledu svog dosega neovisna od prostog neusvajanja odluke Vijeća o potvrđivanju sklapanja sporazuma, tako da je takva odluka pravno suvišna. EGI koji ima takav predmet funkcionalno je jednak EGI‑ju kojim se zahtijeva neulaganje prijedloga pravnog akta i s te je osnove nedopušten.

               23

               Opći sud podsjeća da članak 11. stavak 4. UEU‑a propisuje da građani Unije, najmanje jedan milijun njih, državljani znatnog broja država članica, pod određenim uvjetima, mogu na svoju inicijativu pozvati Europsku komisiju da u okviru svojih ovlasti podnese odgovarajući prijedlog o pitanjima za koja njezini građani smatraju da je potreban pravni akt Unije u svrhu provedbe Ugovorâ.

               24

               Kao što proizlazi iz uvodne izjave 1. Uredbe br. 211/2011 kojom su Parlament i Vijeće na temelju članka 24. prvog stavka UEU‑a usvojili odredbe o postupcima i pretpostavkama koje su potrebne za ulaganje EGI‑ja u smislu članka 11. UEU‑a, Ugovor o EU‑u jača status građanina Unije i poboljšava daljnje demokratsko funkcioniranje Unije osiguravanjem da, među ostalim, svaki građanin treba imati pravo na sudjelovanje u demokratskom životu Unije putem EGI‑ja (presude od 30. rujna 2015., Anagnostakis/Komisija, T‑450/12, žalbeni postupak u tijeku, EU:T:2015:739, t. 26. i od 19. travnja 2016., Costantini i dr./Komisija, T‑44/14, EU:T:2016:223, t. 53. i 73.). Ista uvodna izjava navodi da navedeni mehanizam omogućava građanima, poput Parlamenta na temelju članka 225. UFEU‑a i Vijeća na temelju članaka 241. UFEU‑a, da izravno pristupe Komisiji radi podnošenja odgovarajućeg prijedloga pravnog akta Unije u svrhu provedbe Ugovorâ.

               25

               Radi toga člankom 2. stavkom 1. Uredbe br. 211/2011 EGI je definiran kao inicijativa podnesena Komisiji, koja poziva Komisiju da u okviru svoji ovlasti iznese „svaki primjereni prijedlog o pitanjima za koja građani smatraju da je za provedbu Ugovorâ potreban pravni akt Unije” i koja je dobila potporu najmanje jednog milijuna prihvatljivih potpisnika iz najmanje jedne četvrtine svih država članica.

               26

               U skladu s člankom 4. stavkom 2. točkom (b) i stavkom 3. Uredbe br. 211/2011 Komisija odbija registraciju prijedloga EGI‑ja ako je razvidno da ona izlazi iz okvira ovlasti Komisije da podnese „prijedlog pravnog akta Unije za provedbu Ugovorâ”.

               27

               Članak 10. stavak 1. točka (c) Uredbe br. 211/2011 propisuje da, kada Komisija primi EGI, u skladu s člankom 9. te uredbe, u roku od tri mjeseca u priopćenju navodi svoje pravne i političke zaključke o EGI‑ju, „eventualnim djelovanjima koje namjerava[, po potrebi,] poduzeti i razloge poduzimanja ili nepoduzimanja djelovanja”.

               28

               Što se tiče dosega prijedloga EGI‑ja, tužitelji su u odgovoru na pitanje postavljeno tijekom rasprave precizirali da njegov cilj nije pozvati Komisiju da ne podnese Vijeću prijedlog akta radi odobravanja potpisivanja TTIP‑a i CETA‑e i sklapanja navedenih ugovora, nego da se njime namjerava pozvati Komisiju da Vijeću podnese, s jedne strane, prijedlog akta Vijeća o ukidanju ovlaštenja za pregovaranje radi sklapanja TTIP‑a, i s druge strane, prijedlog akta Vijeća o neovlašćivanju Komisije na potpisivanje TTIP‑a i CETA‑e i nesklapanje tih sporazuma.

               29

               Osim toga, predmetna tužba ne odnosi se na nadležnost Unije za sklapanje TTIP‑a i CETA‑e, već tužitelji osporavaju razloge kojima je u pobijanoj odluci obrazloženo odbijanje registracije prijedloga EGI‑ja jer se njime namjerava ukinuti ovlaštenje za pregovaranje radi sklapanja TTIP‑a i spriječiti potpisivanje i sklapanje CETA‑e i TTIP‑a.

               30

               U tom pogledu, iz pobijane odluke proizlazi da Komisija smatra da iz okolnosti da je odluka Vijeća koja je ovlašćuje na pokretanje pregovora o sklapanju međunarodnog sporazuma pripremne naravi i proizvodi pravne učinke samo među institucijama, proizlazi da se navedena odluka ne može smatrati pravnim aktom u smislu mjerodavne uredbe i da se zbog toga ne može registrirati prijedlog EGI‑ja jer je njegov cilj povući tu odluku. Isto se primjenjuje na prijedlog EGI‑ja jer se njime poziva Komisija da Vijeću podnese prijedlog odluke o neovlašćivanju potpisivanja predmetnih sporazuma ili njihova sklapanja jer takva odluka ne proizvodi samostalne pravne učinke, dok EGI, prema članku 2. stavak 1. Uredbe br. 211/2011, treba smjerati na sklapanje potrebnih pravnih akata „za provedbu Ugovorâ”, o čemu nije riječ u predmetnom slučaju.

               31

               Kao što je ranije navedeno, Komisija odbija registrirati prijedloge EGI‑ja koji očito izlaze iz okvira njezinih ovlasti da podnese „prijedlog pravnog akta Unije za provedbu Ugovorâ”.

               32

               Nesporno je da Komisija može na vlastitu inicijativu Vijeću izložiti prijedlog akta o ukidanju ovlaštenja tom tijelu da pokrene pregovore radi sklapanja međunarodnog ugovora. Komisiju se također ne može spriječiti da Vijeću izloži prijedlog odluke o neodobravanju, konačno, potpisivanja pregovaranog sporazuma ili o njegovu nesklapanju.

               33

               Komisija svejedno smatra da se prijedlog EGI‑ja ne može odnositi na te akte i poziva se, s jedne strane, na pripremnu narav i nepostojanje pravnih učinaka izvan institucija akta o pokretanju pregovora radi sklapanja međunarodnog sporazuma i, s druge strane, okolnost da pravni akti čije se usvajanje predlaže nisu potrebni „za provedbu Ugovorâ”.

               34

               Ponajprije valja navesti da su stranke suglasne s time da odluka Vijeća kojom se Komisija ovlašćuje, u skladu s člancima 207. i 218. UFEU‑a, o pokretanju pregovora radi sklapanja međunarodnog sporazuma predstavlja pripremni akt s obzirom na kasniju odluku o potpisivanju i sklapanju takvog sporazuma i da proizvodi pravne učinke u odnosima između Unije i njezinih država članica, kao i među institucijama Unije (vidjeti u tom smislu presude od 4. rujna 2014., Komisija/Vijeće, C‑114/12, EU:C:2014:2151, t. 40. i od 16. srpnja 2015., Komisija/Vijeće, C‑425/13, EU:C:2015:483, t. 28.).

               35

               Međutim, kao što pravilno smatraju tužitelji, pojam pravnog akta u smislu članka 11. stavka 4. UEU‑a i članka 2. stavka 1. Uredbe br. 211/2011 i članka 4. stavka 2. točke (b) iste uredbe ne može se, zbog nepostojanja suprotnih naznaka, shvatiti, kao što ga tumači Komisija, na način da obuhvaća samo konačne pravne akte Unije koji proizvode pravne učinke prema trećima.

               36

               Niti tekst predmetnih odredbi niti njihov cilj ne opravdavaju zaključak da je odluka kojom se ovlašćuje na pokretanje pregovora radi sklapanja međunarodnog sporazuma, kao što su to u ovom slučaju TTIP i CETA, koja je donesena na temelju članka 207. stavaka 3. i 4. i članka 218. UFEU‑a i koja očito predstavlja odluku u smislu članka 288. četvrtog stavka UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presude od 4. rujna 2014., Komisija/Vijeće, C‑114/12, EU:C:2014:2151, t. 40. i od 16. srpnja 2015., Komisija/Vijeće, C‑425/13, EU:C:2015:483, t. 28.) isključena iz pojma pravnog akta za potrebe EGI‑ja.

               37

               Naprotiv, načelo demokracije koje je, kao što osobito proizlazi iz preambule Ugovora o EU‑u i članka 2. UEU‑a te iz preambule Povelje Europske unije o temeljnim pravima, jedno od temeljnih vrijednosti na kojima počiva Unija, kao i cilj koji se posebno želi ostvariti mehanizmom EGI‑ja, a koji se sastoji od unapređenja demokratskog djelovanja Unije na način da se svakom građaninu daje opće pravo na sudjelovanje u demokratskom životu (vidjeti točku 24. ove presude), nalažu tumačenje pojma pravnog akta koje uključuje pravne akte kao što je to odluka o pokretanju pregovora radi sklapanja međunarodnog sporazuma kojim se očito namjerava izmijeniti pravni poredak Unije.

               38

               Naime, stav koji zastupa Komisija, prema kojem Vijeće i Komisija imaju dovoljno neizravnog demokratskog legitimiteta za usvajanje akata koji ne proizvode pravne akte prema trećima, dovodi do značajnog ograničenja u korištenju mehanizma EGI‑ja kao sredstva sudjelovanja građana Unije u njezinim zakonodavnim aktivnostima sklapanjem međunarodnih sporazuma. Ako se obrazloženje iz pobijane odluke može, po potrebi, shvatiti na način da u potpunosti sprečava građane Unije da predlažu svako pokretanje pregovora o novom ugovoru o kojem treba pregovarati putem EGI‑ja, navedena argumentacija očito je u suprotnosti s ciljevima koji se namjeravaju ostvariti Ugovorima i Uredbom br. 211/2011 i ne može se usvojiti.

               39

               Slijedom navedenog, treba jednako tako odbiti stav koji zastupa Komisija u pobijanoj odluci prema kojemu je odluka o ukidanju ovlaštenja na pokretanje pregovora radi sklapanja TTIP‑a isključena iz pojma pravni akt za potrebe EGI‑ja zato što ta odluka sama po sebi nije obuhvaćena tim pojmom jer je pripremne naravi i jer ne proizvodi učinke prema trećima. Tomu je tim više tako jer, kao što pravilno navode tužitelji, odluka o ukidanju ovlaštenja na pokretanje pregovora radi sklapanja međunarodnog sporazuma, jer se njome okončavaju navedeni pregovori, ne može se smatrati pripremnim aktom, već je, sama po sebi, konačne naravi.

               40

               Osim toga, da bi prigovorila registraciji prijedloga EGI‑ja, Komisija dodatno smatra da su akti Vijeća na koje se navedeni prijedlog odnosi, osobito odluke Vijeća o nepotpisivanju ili nesklapanju TTIP‑a i CETA‑e, izjednačeni s „destruktivnim” aktima kojima nije svrha „provedba Ugovorâ” i, stoga, ne mogu biti predmet EGI‑ja.

               41

               U odgovoru na taj argument valja navesti da propisi koji se odnose na EGI nikako ne sugeriraju da građani ne mogu sudjelovati u sprečavanju usvajanja pravnog akta. Dakako, iako članak 11. stavak 4. UEU‑a i članak 2. stavak 1. Uredbe br. 211/2011 propisuju da pravni akt mora doprinijeti provedbi Ugovorâ, upravo se o tome radi kod akata koji imaju za cilj sprječavanje sklapanja TTIP‑a i CETA‑e kojima se namjerava izmijeniti pravni poredak Unije.

               42

               Kao što pravilno navode tužitelji, sudjelovanje u demokratskom životu Unije koje se želi ostvariti mehanizmom EGI‑ja očito uključuje mogućnost zahtijevanja izmjena pravnih akata na snazi ili njihovo povlačenje, u cijelosti ili djelomično.

               43

               Prema tome, nije nikako opravdano isključivanje iz demokratske debate ni pravnih akata kojima se namjerava povući odluka kojom se ovlašćuje na pokretanje pregovora radi sklapanja međunarodnog sporazuma ni akata kojiima je cilj spriječiti potpisivanje i sklapanje takvog ugovora, koji, različito od stava koji zastupa Komisija, neosporno proizvode samostalne pravne učinke na način da sprječavaju, po potrebi, najavljenu izmjenu prava Unije.

               44

               Iz stava koji zastupa Komisija, za koji se čini da proizlazi iz pobijane odluke, konačno proizlazi da se neki EGI ne može odnositi na odluku Vijeća da sklopi ili ovlasti za potpisivanje međunarodnih sporazuma koje su inicirale institucije Unije i o kojima su one prethodno pregovarale, sprečavajući istodobno građane Unije da pribjegnu mehanizmu EGI‑ja radi predlaganja izmjena ili napuštanja tih sporazuma. Dakako, pred Općim sudom Komisija je smatrala da se EGI, po potrebi, može odnositi na prijedlog za pokretanje pregovora radi sklapanja međunarodnog sporazuma. Međutim, u potonjem slučaju, ničim nije opravdano to da se inicijatori prijedloga EGI‑ja obvezuju na čekanje sklapanja sporazuma kako bi nakon toga mogli osporavati samo njegovu prikladnost.

               45

               Argument Komisije prema kojem akti koje prijedlog EGI‑ja predlaže podnijeti Vijeću dovode do nedopuštenog uplitanja u tijek zakonodavnog postupka nije moguće usvojiti. Naime, cilj EGI‑ja je omogućiti građanima Unije veće sudjelovanje u demokratskom životu Unije, osobito na način da se Komisiji podrobno izlože pitanja istaknuta EGI‑jem, pozivajući tu institucije da podnese prijedlog pravnog akta Unije nakon što je, po potrebi, izložila EGI javnom saslušanju u Parlamentu, u skladu s člankom 11. Uredbe br. 211/2011, potičući javnu raspravu a da se ne mora čekati usvajanje pravnog akta čija se, u konačnici, izmjena ili čije se napuštanje želi.

               46

               Priznanjem te mogućnosti nije povrijeđeno načelo institucionalne ravnoteže karakteristične za institucionalno ustrojstvo Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 14. travnja 2015., Vijeće/Komisija, C‑409/13, EU:C:2015:217, t. 64.) jer je na Komisiji da odluči hoće li dopustiti EGI navodeći, u skladu s člankom 10. stavkom 1. točkom (c) Uredbe br. 211/2011, u priopćenju svoje pravne i političke zaključke o EGI‑ju, eventualnim djelovanjima koje, po potrebi, namjerava poduzeti i razloge poduzimanja ili nepoduzimanja djelovanja.

               47

               Slijedom navedenoga, prijedlog EGI‑ja ne predstavlja nedopušteno uplitanje u tijek zakonodavnog postupka, nego je izraz djelotvornog sudjelovanja građana Unije u demokratskom životu Unije a da se ne dovodi u pitanje institucionalna ravnoteža koja se želi ostvariti Ugovorima.

               48

               Konačno, nema razloga zbog kojeg se djelovanje koje Komisija „namjerava[, po potrebi,] poduzeti” u smislu članka 10. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 211/2011” ne bi sastojalo od prijedloga Vijeću da usvoji akte koje predviđa prijedlog EGI‑ja. Suprotno tvrdnjama Komisije, ništa se ne protivi tome da, po potrebi, institucije Unije pregovaraju i sklope nove prijedloge transatlantskih sporazuma o slobodnoj trgovini nakon što je Vijeće usvojilo akte koji su predmet prijedloga EGI‑ja.

               49

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, valja zaključiti da je Komisija povrijedila članak 11. stavak 4. UEU‑a i članak 4. stavak 2. točku (b) u vezi s člankom 2. stavkom 1. Uredbe br. 211/2011 time što je odbila registrirati prijedlog EGI‑ja.

               50

               Slijedom navedenog, valja usvojiti prvi tužbeni razlog i, prema tome, tužbu u cijelosti a da nije nužno očitovati se o drugom tužbenom razlogu.

         Troškovi

               51

               Sukladno članku 134. stavku 1. Poslovnika Općeg suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da tužitelji nisu uspjeli u postupku, nalaže im se snošenje vlastitih troškova kao i troškova Vijeća, sukladno njegovu zahtjevu.

               Slijedom navedenoga,
               OPĆI SUD (prvo vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           poništava se Odluka Komisije C(2014) 6501 final od 10. rujna 2014. kojim je odbijen zahtjev za registraciju prijedloga Europske građanske inicijative pod nazivom „Stop TTIP”.

                           2.

                           Europska Komisija snosit će vlastite troškove kao i troškove Michaela Elfera i drugih tužitelja čija su imena navedena u prilogu, uključujući i troškove postupka privremene pravne zaštite.

                           Kanninen

                           Buttigieg

                           Calvo‑Sotelo Ibáñez‑Martín

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 10. svibnja 2017.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački
      (
            1
         )	Popis drugih tužitelja naveden je samo u verziji koja je dostavljena strankama.