title: Presuda Suda (treće vijeće) od 11. srpnja 2013.#Belgian Electronic Sorting Technology NV protiv Bert Peelaers i Visys NV.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Hof van Cassatie.#Direktive 84/450/EEZ i 2006/114/EZ – Zavaravajuće oglašavanje i komparativno oglašavanje – Pojam ,oglašavanja’ – Registracija i upotreba imena domene – Upotreba metaoznaka u metapodacima internetske stranice.#Predmet C-657/11.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      11. srpnja 2013. (
            *1
         )
      „Direktive 84/450/EEZ i 2006/114/EZ — Zavaravajuće oglašavanje i komparativno oglašavanje — Pojam ‚oglašavanja’ — Registracija i upotreba imena domene — Upotreba metaoznaka u metapodacima internetske stranice“
      U predmetu C‑657/11,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Hof van cassatie (Belgija), odlukom od 8. prosinca 2011., koju je Sud zaprimio 21. prosinca 2011., u postupku

         Belgian Electronic Sorting Technology NV

      protiv

         Berta Peelaersa,

         Visys NV,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič (izvjestitelj), predsjednik vijeća, K. Lenaerts, potpredsjednik Suda u funkciji suca trećeg vijeća, E. Jarašiūnas, A. Ó Caoimh i C. G. Fernlund, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: C. Strömholm, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 24. siječnja 2013.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Belgian Electronic Sorting Technology NV, P. Maeyaert, P. de Jong i J. Muyldermans, advocaten,

               —

               za B. Peelaersa i Visys NV, V. Pede i S. Demuenynck, advocaten,

               —

               za belgijsku vladu, J.-C. Halleux i T. Materne, u svojstvu agenata,

               —

               za estonsku vladu, M. Linntam, u svojstvu agenta,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju S. Fiorentina, avvocato dello Stato,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna i M. Szpunar, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, M. Owsiany‑Hornung i M. van Beek, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 21. ožujka 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje pojma „oglašavanje” u smislu članka 2. Direktive Vijeća 84/450/EEZ od 10. rujna 1984. o zavaravajućem i komparativnom oglašavanju (SL L 149, str. 22.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 8., str. 101.; u daljnjem tekstu: Direktiva 84/450) i članka 2. Direktive 2006/114/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2006. o zavaravajućem i komparativnom oglašavanju (SL L 376, str. 27.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 22., str. 96.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Belgian Electronic Sorting Technology NV, zvanog također „BEST NV” (u daljnjem tekstu: BEST), s jedne strane, i B. Peelaersa i Visys NV (u daljnjem tekstu: Visys), društva čiji je B. Peelaers jedan od osnivača, u svezi s registracijom i upotrebom od strane Visysa imena domene „www.bestlasersorter.com” i upotrebom od strane tog društva metaoznaka koje upućuju na BEST i njegove proizvode.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               U skladu s njezinim člankom 1., svrha Direktive 84/450 je zaštita trgovaca od zavaravajućeg oglašavanja i nepoštenih posljedica takvog oglašavanja te utvrđivanje uvjeta pod kojima se komparativno oglašavanje smatra dopuštenim. [neslužbeni prijevod]

               4

               Člankom 2. točkama 1. i 2. Direktive 84/450 propisani su sljedeći pojmovi:
               „[...]

                        1.

                        ‚oglašavanje’ znači predstavljanje u bilo kojem obliku u okviru obrta, trgovačke, industrijske ili slobodne djelatnosti u cilju promidžbe roba ili usluga, uključujući i nepokretnu imovinu, prava i obveze;

                        2.

                        ‚zavaravajuće oglašavanje’ znači svaki oblik oglašavanja koje na bilo koji način, uključujući i njegovo predstavljanje, dovodi u zabludu ili može dovesti u zabludu osobe kojima je upućeno ili do kojih dopire i koje zbog svoje zavaravajuće naravi može utjecati na ekonomsko ponašanje tih osoba ili koje iz istih razloga šteti ili može štetiti konkurentima;

                        2.a

                        ‚komparativno oglašavanje’ znači svaki oblik oglašavanja koje izrijekom ili prešutno identificira konkurenta ili robu ili usluge koje taj konkurent nudi;”

               5

               Direktiva 84/450 ukinuta je Direktivom 2006/114, koja je stupila na snagu 12. prosinca 2007. Uzimajući u obzir datum nastanka činjenica, na glavni postupak primjenjuje se dijelom Direktiva 84/450, a dijelom Direktiva 2006/114.

               6

               Uvodne izjave 3., 4., 8., 9., 14. i 15. Direktive 2006/114 propisuju:

                        „(3)

                        Zavaravajuće i nezakonito komparativno oglašavanje može dovesti do narušavanja tržišnog natjecanja na unutarnjem tržištu.

                        (4)

                        Oglašavanje, bez obzira na to rezultira li ugovorom, utječe na gospodarsku dobrobit potrošača i trgovaca.
                        [...]

                                 (g)

                                 Komparativno oglašavanje, kada se uspoređuju osnovna, relevantna, provjerljiva i reprezentativna svojstva te kada nije zavaravajuće, može biti legitimno sredstvo informiranja potrošača o njihovim interesima. Stoga je poželjno izraditi široki koncept komparativnog oglašavanja kako bi se njime obuhvatili svi načini komparativnog oglašavanja.

                        (9)

                        Treba uspostaviti uvjete dopuštenog komparativnog oglašavanja, u onoj mjeri u kojoj se oni odnose na uspoređivanje, kako bi se odredilo koje prakse u vezi s komparativnim oglašavanjem mogu narušiti tržišno natjecanje, biti štetne za konkurenciju te se negativno odraziti na izbor koji se nudi potrošaču. [...]

                  [...]

                        (14)

                        [S] ciljem dobivanja učinkovitog komparativnog oglašavanja, može biti prijeko potrebno identificirati robe ili usluge konkurencije pozivanjem na robni žig ili zaštićeno ime čiji je vlasnik isti taj konkurent.

                        (15)

                        Takva uporaba robnog žiga, zaštićenog imena ili drugih razlikovnih oznaka drugih strana ne predstavlja povredu tog isključivog prava u slučajevima kada je ona sukladna s uvjetima utvrđenima ovom Direktivom, budući da je isključivi cilj i namjera postizanje razlikovanja među njima te objektivnog isticanja razlika na taj način.”

               7

               Članak 1. Direktive 2006/114 opisuje njezin predmet istim pojmovima kao članak 1. Direktive 84/450.

               8

               U svojem članku 2. točkama (a) do (c) Direktiva 2006/114 doslovno preuzima definicije oglašavanja, zavaravajućeg oglašavanja i komparativnog oglašavanja iz Direktive 84/450.

               9

               Uvodna izjava 11. Direktive 2000/31/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 8. lipnja 2000. o određenim pravnim aspektima usluga informacijskog društva na unutarnjem tržištu, posebno elektroničke trgovine (Direktiva o elektroničkoj trgovini) (SL L 178, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 39., str. 58.) glasi:
               „Ova Direktiva ne dovodi u pitanje razinu zaštite, koja se posebno odnosi na zaštitu javnog zdravlja i interesa potrošača kako je utvrđena aktima Zajednice. [...] Ista ta pravna stečevina Zajednice koja je u potpunosti primjenjiva i na usluge informacijskog društva, obuhvaća i Direktivu Vijeća 84/450 [...]”

               10

               U skladu s člankom 1. stavcima 1. i 2. Direktive 2000/31, ta direktiva ima za cilj pridonijeti pravilnom funkcioniranju unutarnjeg tržišta osiguranjem slobodnog kretanja usluga informacijskog društva između država članica. U tu svrhu ona usklađuje pojedine nacionalne odredbe o uslugama informacijskog društva koje se odnose na unutarnje tržište, poslovni nastan davatelja usluga, komercijalna priopćenja, elektroničke ugovore, odgovornost posrednika, kodeks ponašanja, izvansudske nagodbe, mogućnosti tužbe i suradnju između država članica.

               11

               Članak 1. stavak 3. te direktive određuje:
               „Ova Direktiva dopunjava pravo [Unije] koje se primjenjuje na usluge informacijskog društva ne dovodeći pritom u pitanje razinu zaštite, posebno zaštite javnog zdravlja i interesa potrošača, koja je utvrđena aktima [Unije] i nacionalnim zakonima kojima se ti akti provode u mjeri u kojoj to ne ograničava slobodu pružanju usluga informacijskog društva.”

               12

               Članak 2. točka (f) navedene direktive definira izraz „komercijalno priopćenje” na sljedeći način:
               „[S]vaki oblik priopćenja namijenjenog promidžbi, izravno ili neizravno, roba, usluga ili ugleda poduzeća, organizacije ili osobe koje obavljaju trgovačku, industrijsku ili obrtničku djelatnost ili se bave reguliranom strukom. Sljedeće samo po sebi nije komercijalno priopćenje:

                        —

                        informacije koje omogućuju izravan pristup aktivnosti poduzeća, organizacije ili osobe, posebno naziv domene ili adresa elektroničke pošte,

                        —

                        komunikacije vezane uz robe, usluge ili ugled poduzeća, organizacije ili osobe koje su prikupljene na neovisan način, posebno bez razmatranja financijskih učinaka.”

         Belgijsko pravo

               13

               Članak 93. stavak 3. Zakona od 14. srpnja 1991. o trgovačkim praksama te priopćavanju i zaštiti potrošača (Belgisch Staatsblad,29. kolovoza 1991., str. 18712.), kojim je prenesena Direktiva 84/450, definira oglašavanje kao „svako priopćenje čiji je izravni ili neizravni cilj promicanja prodaje proizvoda ili usluga, [bez obzira na] mjesto ili sredstvo priopćenja.” Taj je zakon ukinut i zamijenjen Zakonom od 6. travnja 2010. o trgovačkim praksama i zaštiti potrošača (Belgisch Staatsblad, 12. travnja 2010., str. 20803.), koji u članku 2. stavku 19. sadržava istu definiciju.

               14

               Članak 2. stavak 7. Zakona od 11. ožujka 2003. o određenim pravnim aspektima usluga informacijskog društva (Belgisch Staatsblad, 17. ožujka 2003., str. 12962.), kojim je prenesena Direktiva 2000/31, definira pojam oglašavanja na sljedeći način:
               „[...] svaki oblik priopćenja namijenjen promidžbi, izravno ili neizravno, robe, usluga ili ugleda poduzeća, organizacije ili osobe koje obavljaju trgovačku, industrijsku ili obrtničku djelatnost ili se bave reguliranom strukom.
               U svrhu primjene ovog zakona sljedeće samo po sebi nije komercijalno priopćenje:

                        (a)

                        informacije koje omogućuju izravan pristup aktivnosti poduzeća, organizacije ili osobe, posebno naziv domene ili adresa elektroničke pošte;

                        (b)

                        komunikacije koje su prikupljene na neovisan način, posebno bez razmatranja financijskih učinaka.”

               15

               Na temelju članka 2. stavka 1. Zakona od 26. lipnja 2003. o protupravnoj registraciji imena domene (Belgisch Staatsblad, 9. rujna 2003., str. 45225.), naziv domene je „alfanumerički prikaz digitalne adrese IP (Internet Protocol) koja omogućuje identifikaciju računala povezanog s internetom [...]”.

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               16

               BEST i Visys razvijaju, proizvode i prodaju naprave i sustave za razvrstavanje opremljene laserskom tehnologijom.

               17

               BEST je osnovan 11. travnja 1996. Njegovi modeli naprava za razvrstavanje nose nazive „Helius”, „Genius”, „LS9000” i „Argus”.

               18

               Visys je 7. listopada 2004. osnovao, među ostalima, B. Peelaers, bivši zaposlenik BEST‑a.

               19

               B. Peelaers je 3. siječnja 2007. za račun društva Visys registrirao ime „www.bestlasersorter.com”. Sadržaj internetske stranice pod tim imenom domene jednak je sadržaju Visysovih uobičajenih internetskih stranica, koje su dostupne pod imenima domene „www.visys.be” i „www.visysglobal.be”.

               20

               BEST je 4. travnja 2008. podnio Uredu za žigove Beneluxa prijavu za figurativni žig koji se sastoji od riječi „BEST” za proizvode i usluge obuhvaćene razredima 7, 9, 40 i 42. u smislu Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga radi registracije žigova od 15. lipnja 1957., kako je izmijenjen i dopunjen.

               21

               Sudski ovršitelj je 23. travnja 2008. utvrdio da je tražilica „www.google.be” prilikom unosa riječi „Best Laser Sorter” kao drugi rezultat pretrage, nakon internetske stranice društva BEST, uputila na stranicu društva Visys, i da se to društvo na svojim internetskim stranicama koristilo metaoznakama „Helius sorter, LS9000, Genius sorter, Best+Helius, Best+Genius, [...] Best nv”.

               22

               Smatrajući da registracija i uporaba imena domene „www.bestlasersorter.com” i korištenje takvim metapodacima nanose štetu njegovu žigu i zaštićenom imenu te čine povrede propisa u području zavaravajućeg i komparativnog oglašavanja, kao i u području protupravne registracije imena domene, BEST je 30. travnja 2008. podnio tužbu protiv B. Peelaersa i Visysa radi prestanka tih navodnih povreda i nanošenja štete. Kao odgovor na tu tužbu B. Peelaers i Visys podnijeli su protutužbu za poništenje figurativnog žiga Benelux BEST.

               23

               Presudom od 16. rujna 2008. Voorzitter van de Rechtbank van Koophandel TE Antwerpen proglasio je neosnovanim zahtjeve BEST‑a, osim onog koji se odnosi na povredu propisa u području zavaravajućeg i komparativnog oglašavanja uporabom predmetnih metaoznaka. Usto je odbio protutužbu B. Peelaersa i Visysa.

               24

               Odlučujući o žalbi BEST‑a i o protužalbi B. Peelaersa i Visysa, Hof van Beroep teAntwerpen je presudom od 21. prosinca 2009. odbio sve zahtjeve BEST‑a, uključujući i onaj koji se odnosi na povredu pravila u području zavaravajućeg i komparativnog oglašavanja i poništio figurativni žig Benelux BEST zbog nepostojanja razlikovnog karaktera.

               25

               BEST je protiv te presude podnio žalbu u kasacijskom postupku pred sudom koji je uputio zahtjev. Presudom od 8. prosinca 2011. taj je sud odbio žalbene razloge koje je BEST istaknuo, osim onoga koji se odnosi na povredu zakonodavstva u području zavaravajućeg i komparativnog oglašavanja.

               26

               U tim je okolnostima Hof van cassatie odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li pojam ‚oglašavanja’ iz članka 2. Direktive [84/450] i članka 2. Direktive [2006/114] tumačiti na način da su njime obuhvaćeni, s jedne strane, registracija i upotreba naziva domene i, s druge strane, upotreba [metaoznaka] u metapodacima internetskog mjesta?”

         O prethodnom pitanju

               27

               Najprije treba napomenuti da BEST zahtijeva od Suda da po službenoj dužnosti donese odluku, s jedne strane, o pitanju protivi li se članak 3. stavak 1. točke (b) i (c) Prve direktive Vijeća 89/104/EEZ od 21. prosinca 1988. o usklađivanju zakonodavstava država članica o žigovima (SL 1989., L 40, str. 1.) registraciji žiga koji se doživljava kao promotivan ili sugestivan. S druge strane, BEST od Suda traži da odgovori na pitanje dodjeljuje li se zaštita zaštićenom imenu na temelju članka 8. Pariške konvencije za zaštitu industrijskoga vlasništva, potpisane u Parizu 20. ožujka 1883., posljednji put revidirane u Stockholmu (Zbirka međunarodnih ugovora Ujedinjenih naroda, sv. 828., br. 11851, str. 305.), u svezi s člancima 1. i 2. Sporazuma o trgovinskim aspektima prava intelektualnog vlasništva u trgovini, koji se nalazi u Dodatku 1 C Sporazuma o osnivanju Svjetske trgovinske organizacije potpisanog u Marrakechu 15. travnja 1994. i odobrenog Odlukom Vijeća 94/800/EZ od 22. prosinca 1994. o sklapanju u ime Europske zajednice, s obzirom na pitanja iz njezine nadležnosti, sporazuma postignutih u Urugvajskom krugu multilateralnih pregovora (1986.‑1994.) (SL L 336, str. 1.; SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 74., str. 3.) pod uvjetom da se može utvrditi da to zaštićeno ime ima razlikovni karakter.

               28

               U tom smislu, važno je podsjetiti da je isključivo na sudu koji je uputio zahtjev da definira predmet pitanja koja namjerava postaviti Sudu. Na nacionalnim sudovima pred kojima se vodi spor i koji moraju preuzeti odgovornost za donošenje sudske odluke je da ocijene, s obzirom na posebnosti svakog predmeta, je li za donošenje njihove presude potrebno donijeti prethodnu odluku i jesu li pitanja koja postavljaju Sudu relevantna (vidjeti presude od 16. ožujka 1999., Castelletti, C‑159/97, Zb., str. I‑1597, t. 14.; od 6. srpnja 2006., Kersbergen‑Lap i Dams‑Schipper, C‑154/05, Zb., str. I‑6249., t. 21., i od 25. siječnja 2007., Dyson, C‑321/03, Zb., str. I‑687., t. 23.).

               29

               Kao što je Sud već nekoliko puta presudio, čak i ako sud koji je uputio zahtjev formalno ograniči pitanje na tumačenje pojedinih odredaba prava Unije, takva okolnost ne predstavlja prepreku da Sud nacionalnom sudu pruži sve elemente tumačenja prava Unije koji mogu biti korisni za presudu u predmetu koji se pred njim vodi, neovisno o tome odnosi li se na to sadržaj njegova pitanja (vidjeti u tom smislu presude Dyson, gore navedenu, t. 24.; od 26. travnja 2007., Alevizos, C‑392/05, Zb., str. I‑3505., t. 64., i od 29. siječnja 2008., Promusicae, C‑275/06, Zb., str. I‑271., t. 42.).

               30

               Međutim, budući da je sud koji je uputio zahtjev već konačno odbio razloge koje je istaknuo BEST, na koje se odnose pitanja iz t. 27. ove presude, odgovor na to pitanje ne smatra se više korisnim za rješavanje spora koji se vodi pred tim sudom.

               31

               U tim okolnostima, nije potrebno ispitati ta pitanja koja premašuju okvir pitanja koje je postavio sud koji je uputio zahtjev.

               32

               Navedeni sud svojim pitanjem želi saznati treba li članak 2. točku 1. Direktive 84/450 i članak 2. točku (a) Direktive 2006/114 tumačiti u smislu da pojam „oglašavanja” kako je definiran tim odredbama obuhvaća, u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, kao prvo, registraciju imena domene, kao drugo, upotrebu takvog imena i, kao treće, upotrebu metaoznaka u metapodacima internetske stranice.

               33

               Uz iznimku BEST‑a i talijanske vlade, sve druge stranke u postupku pred sudom, dakle B. Peelaers i Visys, belgijska, estonska i poljska vlada te Europska komisija, smatraju da se registracija imena domene ne može kvalificirati kao oglašavanje. Naprotiv, glede uporabe takvog imena, samo B. Peelaers, Visys i Komisija smatraju da ona načelno ne može činiti oglašavanje. Glede uporabe metaoznaka u metapodacima internetske stranice, BEST te belgijska i talijanska vlada smatraju da pojam oglašavanja obuhvaća takvu upotrebu, posebice u uvjetima poput onih u glavnom postupku, dok B. Peelaers, Visys, poljska vlada i Komisija zagovaraju suprotno stajalište. Estonska vlada nije se očitovala o potonjem aspektu.

               34

               Člankom 2. točkom 1. Direktive 84/450 i člankom 2. točkom (a) Direktive 2006/114, oglašavanje se definira kao „predstavljanje u bilo kojem obliku u vezi s trgovinom, poslovanjem, obrtom ili profesionalnom djelatnošću s ciljem promidžbe roba ili usluga”.

               35

               Sud je već naveo da se, s obzirom na tu osobito široku definiciju, oglašavanje može pojaviti u vrlo različitim oblicima (vidjeti, među ostalim, presudu od 25. listopada 2001., Toshiba Europe, C‑112/99, Zb., str. I‑7945., t. 28.).

               36

               Kako bi se utvrdilo čini li određena praksa oblik oglašavanja u smislu navedenih odredaba, potrebno je uzeti u obzir cilj Direktiva 84/450 i 2006/114, a to je, kao što proizlazi iz članka 1. tih direktiva, zaštita trgovaca od zavaravajućeg oglašavanja i njegovih nepoštenih posljedica te utvrđivanje uvjeta u kojima se komparativno oglašavanje smatra dopuštenim.

               37

               Tim se uvjetima želi, kao što je Sud utvrdio u svezi s Direktivom 84/450, i kao što za Direktivu 2006/114 proizlazi iz uvodnih izjava 8., 9. i 15., uravnotežiti različite interese na koje može utjecati odobrenje komparativnog oglašavanja, omogućavanjem konkurentima objektivnog prikazivanja prednosti različitih usporedivih proizvoda kako bi se potaknulo tržišno natjecanje u interesu potrošača i zabrane, istovremeno zabranjujući prakse koje mogu narušiti tržišno natjecanje, štetiti konkurentima ili imati negativan utjecaj na izbor potrošača (vidjeti, u tom smislu, presude od 18. lipnja 2009., L'Oréal i dr., C‑487/07, Zb., str. I‑5185., t. 68. i od 18. studenoga 2010., Lidl, C‑159/09, Zb., str. I‑11761., t. 20.).

               38

               Štoviše, iz uvodnih izjava 3., 4. i 8., druge rečenice, Direktive 2006/114 i jednako širokih definicija „zavaravajućeg oglašavanja” i „komparativnog oglašavanja” iz članka 2. točaka 2. i 2.a Direktive 84/450 i članka 2. točaka (b) i (c) Direktive 2006/114 proizlazi da je namjera zakonodavca Europske unije bila tim direktivama uspostaviti sveobuhvatan okvir za sve pojavne oblike oglašavanja, neovisno o tome dovode li oni do sklapanja ugovora, kako bi se izbjeglo da takvo oglašavanje šteti kako potrošačima tako i trgovcima i uzrokuje narušavanje tržišnog natjecanja na unutarnjem tržištu.

               39

               Slijedom toga, pojam „oglašavanje” u smislu Direktiva 84/450 i 2006/114 ne može se tumačiti i primjenjivati na način da za korake trgovca u cilju promicanja prodaje svojih proizvoda ili usluga, koji mogu utjecati na ekonomsko ponašanje potrošača i na taj način utjecati na konkurente tog trgovca, ne vrijede pravila lojalnog tržišnog natjecanja nametnuta tim direktivama.

               40

               U glavnom postupku nije sporno da je B. Peelaers ime domene „www.bestlasersorter.com” registrirao za račun društva Visys i da je to društvo upotrebljavalo to ime i metaoznake „Helius sorter, LS9000, Genius sorter, Best+Helius, Best+Genius, […] Best nv” u okviru svoje poslovne djelatnosti.

               41

               Među strankama u postupku pred Sudom sporno je stoga samo pitanje mogu li se navedeni postupci B. Peelaersa i Visysa kvalificirati kao „oblik komunikacije”, obavljene „u cilju promicanja prodaje robe ili usluga” u smislu članka 2. točke 1. Direktive 84/450 i članka 2. točke (a) Direktive 2006/114.

               42

               Glede, kao prvo, registracije imena domene, treba utvrditi da je, kao što je naveo nezavisni odvjetnik u točkama 48. i 49. svoga mišljenja, ona samo službeni čin kojim se od tijela zaduženog za upravljanje nazivima domene traži da, ako se plati naknada, unese navedeno ime domene u svoju bazu podataka i da internetske korisnike koji ga unesu poveže isključivo s adresom IP koju je naveo nositelj tog imena domene. Sama registracija imena domene ne znači, međutim, da će se to ime uistinu naknadno upotrijebiti za stvaranje internetske stranice te da će zato internetski korisnici moći biti upoznati s tim imenom domene.

               43

               Uzimajući u obzir cilj direktiva 84/450 i 2006/114, na koji je upozoreno u točkama 36. i 38. ove presude, ne može se smatrati da takav posve formalan akt koji sam po sebi ne uključuje nužno mogućnost upoznavanja potencijalnih potrošača s imenom domene i koji stoga ne može utjecati na njihov izbor predstavlja oblik komunikacije s ciljem promicanja prodaje proizvoda ili usluga nositelja imena domene, u smislu članka 2. točke 1. Direktive 84/450 i članka 2. točke (a) Direktive 2006/114.

               44

               Točno je da, kao što navodi BEST, registracija imena domene ima za posljedicu onemogućavanje konkurentima mogućnosti registracije i upotrebe imena domene za njihove stranice. Međutim, sama registracija takvog imena domene ne sadržava u sebi nikakvo oglašavanje, nego predstavlja, u najboljem slučaju, ograničenje mogućnosti komunikacije tog konkurenta, koja se može, prema potrebi, spriječiti drugim pravnim odredbama.

               45

               Nadalje, glede upotrebe imena domene, nesporno je da je u glavnom postupku riječ o tome da Visys upotrebljava ime domene „www.bestlasersorter.com” za internetsku stranicu čiji je sadržaj istovjetan sadržaju uobičajenih internetskih stranica Visysa, dostupnih pod imenima domene „www.visys.be” i „www.visysglobal.be”.

               46

               Takva upotreba očito je namijenjena promicanju prodaje proizvoda ili usluga nositelja imena domene.

               47

               Naime, suprotno tvrdnjama B. Peelaersa i Visysa, taj nositelj ne namjerava promicati svoje proizvode ili usluge samo putem internetske stranice pod imenom domene, nego i upotrebom imena domene izabranog s pažnjom, namijenjenog poticanju što većeg broja internetskim korisnika da posjete tu stranicu i da se zainteresiraju za njegovu ponudu.

               48

               Osim toga, takva upotreba imena domene, koje navodi na određene proizvode, usluge ili zaštićeno ime društva, predstavlja oblik komunikacije koji je usmjeren na potencijalne potrošače i sugerira im da će pod tim imenom naći internetsku stranicu u svezi s navedenim proizvodima, uslugama ili društvom. Ime domene može se u cijelosti ili djelomično sastojati od pohvalnih izraza ili se može pojmiti tako kao da hvali odlike proizvoda i usluga na koje se odnosi.

               49

               Taj zaključak ne može pobiti činjenica, koju su iznijeli B. Peelaers, Visys i Komisija, da članak 2. točka (f) Direktive 2000/31 definira pojam komercijalnog priopćenja, među ostalim, da „[s]amo po sebi nije komercijalno priopćenje [...] informacije koje omogućuju izravan pristup aktivnosti poduzeća, organizacije ili osobe, posebno naziv domene ili adresa elektroničke pošte”.

               50

               S tim u svezi, valja utvrditi da isključenje, predviđeno u članku 2. točki (f) Direktive 2000/31, pojedinih informacija i priopćenja iz pojma komercijalnog priopćenja ne znači da su te informacije i ta priopćenja isključeni također i iz pojma „oglašavanje”, u smislu članka 2. točke 1. Direktive 84/450 i članka 2. točke (a) Direktive 2006/114, jer potonji pojam izričito obuhvaća sve oblike priopćenja.

               51

               To utvrđenje ne potvrđuje samo činjenica da direktive 84/450 i 2006/114, s jedne strane, i Direktiva 2000/31, s druge strane, kao drugo, slijede različite ciljeve, kao što proizlazi iz njihova članka 1., nego pogotovo činjenica da iz uvodne izjave 11. i članka 1. stavka 3. Direktive 2000/31 jasno proizlazi da se ona primjenjuje ne dovodeći u pitanje postojeću razinu zaštite interesa potrošača te da Direktiva 84/450 i, stoga, Direktiva 2006/114 i dalje ostaju u cijelosti primjenjive na usluge isporučene u okviru informacijskog društva.

               52

               Naposljetku, glede upotrebe metaoznaka u metapodacima internetske stranice, nesporno je da se u glavnom postupku osporava to da je Visys umetnuo u metapodatke, a time i u programski kod svojih internetskih stranica, metaoznake „Helius sorter, LS9000, Genius sorter, Best+Helius, Best+Genius, [...] Best nv”, koje odgovaraju nazivima određenih proizvoda i akronimu zaštićenog imena BEST.

               53

               Takve metaoznake, sastavljene od ključnih riječi („keyword metatags”), koje tražilice čitaju prilikom pregledavanja interneta radi referenciranja brojnih stranica koje se tamo nalaze, jedan su od čimbenika koji tim tražilicama omogućuju obavljanje razvrstavanja stranica po njihovoj relevantnosti za traženi pojam koji je unio internetski korisnik.

               54

               Dakle, uporaba takvih metaoznaka, koje odgovaraju nazivima proizvoda konkurenta i njegovom zaštićenom imenu, uzrokovat će u pravilu to da će, kada internetski korisnik koji traži proizvode tog konkurenta unese jedno od tih imena u tražilicu, prirodni rezultat koji će ta tražilica prikazati biti izmijenjen u korist korisnika tih metaoznaka, a poveznica s njegovom internetskom stranicom bit će uključena u popis tih rezultata, u nekim slučajevima u neposrednoj blizini izravne poveznice s internetskom stranicom navedenog konkurenta.

               55

               Glede, posebice, upotrebe metaoznaka o kojima je riječ u glavnom postupku, utvrđeno je da je, kada je internetski korisnik unio riječi „Best Laser Sorter” u tražilicu „www.google.be”, ta tražilica kao drugi rezultat pretraživanja, nakon internetske stranice BEST‑a, uputila na internetsku stranicu Visysa.

               56

               U većini slučajeva internetski korisnik koji unese naziv proizvoda nekog društva ili ime tog društva kao riječ za pretraživanje želi dobiti informacije ili ponude o tom konkretnom proizvodu ili društvu i njegovu asortimanu proizvoda. Stoga, ako su na popisu prirodnih rezultata prikazane poveznice sa stranicama koje nude proizvode konkurenta tog društva, internetski korisnik može te poveznice percipirati kao alternativu proizvodima navedenog društva ili misliti da one vode do stranica koje nude proizvode tog društva (vidjeti, po analogiji, presudu od 23. ožujka 2010., Google France i Google, C‑236/08 do C‑238/08, Zb., str. I‑2417., t. 68.). Tim više je tomu tako ako se te poveznice s internetskim stranicama konkurenta navedenog društva nalaze među prvim rezultatima pretraživanja, u blizini internetskih stranica tog društva, ili ako konkurent upotrebljava ime domene koje navodi na zaštićeno ime navedenog društva ili naziv jednog od njegovih proizvoda.

               57

               Budući da upotreba metaoznaka, koja odgovara nazivima proizvoda konkurenta i njegovu zaštićenom imenu u programskom kodu internetske stranice, uzrokuje da se internetskom korisniku, koji unese jedan od tih naziva ili to ime kao pojam za pretraživanje, sugerira da je ta stranica povezana s njegovom pretragom, takva upotreba mora se smatrati kao oblik priopćenja u smislu članka 2. stavka 1. Direktive 84/450 i članka 2. točke (a) Direktive 2006/114.

               58

               Suprotno tvrdnjama B. Peelaersa i Visysa, nevažno je u tom pogledu da ti metapodaci ostaju nevidljivi za internetskog korisnika i da njihov neposredni primatelj nije taj korisnik, nego tražilica. S tim u svezi dovoljno je utvrditi da, u skladu s tim odredbama, pojam oglašavanja izričito obuhvaća svaki oblik priopćenja, uključujući oblike neizravnih priopćenja, tim više kada ona mogu utjecati na ekonomsko ponašanje potrošača, a tako i na konkurenta, na čije ime ili proizvode navode metaoznake.

               59

               Osim toga, nema sumnje da takva upotreba metaoznaka čini promidžbenu strategiju jer joj je cilj potaknuti internetskog korisnika da posjeti stranicu korisnika i da se zainteresira za njegove proizvode ili usluge.

               60

               S obzirom na navedeno, odgovor na postavljeno pitanje jest da članak 2. točku 1. Direktive 84/450 i članak 2. točku (a) Direktive 2006/114 tumačiti u smislu da pojam „oglašavanja” kako je definiran tim odredbama obuhvaća, u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, upotrebu imena domene i metaoznaka u metapodacima internetske stranice. Nasuprot tomu, tim pojmom nije obuhvaćena, kao takva, registracija imena domene.

         Troškovi

               61

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Članak 2. točku 1. Direktive Vijeća 84/450/EEZ od 10. rujna 1984. o zavaravajućem i komparativnom oglašavanju, kako je izmijenjena i dopunjena Direktivom 2005/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2005., i članak 2. točku (a) Direktive 2006/114/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2006. o zavaravajućem i komparativnom oglašavanju treba tumačiti na način da pojam „oglašavanja”, kako je određen tim odredbama, obuhvaća, u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, upotrebu imena domene i metaoznaka u metapodacima internetske stranice. S druge strane, istim pojmom nije obuhvaćena, kao takva, registracija imena domene.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 19. prosinca 2013.#Walter Endress protiv Allianz Lebensversicherungs AG.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bundesgerichtshof.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktive 90/619/EEZ i 92/96/EEZ – Izravno životno osiguranje – Pravo na otkaz – Neobavještavanje o uvjetima korištenja tim pravom – Prestanak prava na otkaz godinu dana nakon uplate prve premije – Usklađenost s direktivama 90/619/EEZ i 92/96/EEZ.#Predmet C-209/12.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      19. prosinca 2013. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Direktive 90/619/EEZ i 92/96/EEZ — Izravno životno osiguranje — Pravo na otkaz — Neobavještavanje o uvjetima korištenja tim pravom — Prestanak prava na otkaz godinu dana nakon uplate prve premije — Usklađenost s direktivama 90/619/EEZ i 92/96/EEZ“
      U predmetu C‑209/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je podnio Bundesgerichtshof (Njemačka), odlukom od 28. ožujka 2012., koju je Sud zaprimio 3. svibnja 2012., u postupku

         Walter Endress

      protiv

         Allianz Lebensversicherungs AG,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: A. Tizzano, predsjednik vijeća, A. Borg Barthet i M. Berger (izvjestitelj), suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: M. Ferreira, glavni administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 24. siječnja 2013.,
      uzimajući u obzir podnesena očitovanja:

               —

               za Waltera Endressa, J. Kummer, Rechtsanwalt,

               —

               za Allianz Lebensversicherungs AG, J. Grote i M. Schaaf, Rechtsanwälte,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i J. Kemper, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, G. Braun i K.-P. Wojcik, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 11. srpnja 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 15. stavka 1. prve alineje Druge direktive Vijeća 90/619/EEZ od 18. studenoga 1990. (SL L 330, str. 50.) o usklađivanju zakona i drugih propisa povezanih s izravnim životnim osiguranjem i o utvrđivanju odredaba za olakšavanje učinkovitog ostvarivanja slobode pružanja usluga i izmjeni Direktive 79/267/EEZ (SL L 330, str. 50.), kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 92/96/EEZ od 10. studenoga 1992. o usklađivanju zakona i drugih propisa o izravnom životnom osiguranju i izmjeni direktiva 79/267/EEZ i 90/619/EEZ (Treća direktiva o životnom osiguranju) (SL L 360, str. 1., u daljnjem tekstu: Druga direktiva o životnom osiguranju), u vezi s člankom 31. stavkom 1. Treće direktive o životnom osiguranju.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između W. Endressa i Allianz Lebensversicherungs AG (u daljnjem tekstu: Allianz) zbog otkaza ugovora o životnom osiguranju koji je s tim društvom sklopio W. Endress.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Druga i Treća direktiva o životnom osiguranju stavljene su izvan snage i zamijenjene Direktivom 2002/83/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 5. studenoga 2002. o životnom osiguranju (SL L 345, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 10., str. 102.), a koja je zatim i sâma, s učinkom od 1. studenoga 2012., stavljena izvan snage i zamijenjena Direktivom 2009/138/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 25. studenoga 2009. o osnivanju i obavljanju djelatnosti osiguranja i reosiguranja (Solventnost II) (SL L 335, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 10., str. 153.). Međutim, uzimajući u obzir datum sklapanja ugovora o životnom osiguranju koji je predmet spora u glavnom postupku, odredbe Druge i Treće direktive o životnom osiguranju ostaju mjerodavne za rješenje ovog spora.

         Druga direktiva o životnom osiguranju

               4

               Sukladno jedanaestoj uvodnoj izjavi Druge direktive o životnom osiguranju, „kod ugovora o životnom osiguranju ugovaratelju treba pružiti mogućnost otkaza ugovora u roku od 14 do 30 dana od njegovog zaključenja”.

               5

               Članak 15. stavak 1. Druge direktive o životnom osiguranju propisivao je:
               „Države članice propisuju da svaki ugovaratelj osiguranja koji zaključuje pojedinačni ugovor o životnom osiguranju može otkazati ugovor u roku od 14 do 30 dana od primitka obavijesti o njegovom zaključenju.
               […]
               Ostale pravne učinke i uvjete otkaza određuje mjerodavno pravo za ugovor kao što je definirano u članku 4., posebno u pogledu načina obavješćivanja ugovaratelja osiguranja o zaključenju ugovora.
               […]” [neslužbeni prijevod]

         Treća direktiva o životnom osiguranju

               6

               Dvadeset i treća uvodna izjava Treće direktive o životnom osiguranju navodila je kako slijedi:
               „Na jedinstvenom tržištu osiguranja potrošač će imati širi i raznovrsniji izbor osiguranja; […] kako bi potrošač mogao u potpunosti iskoristiti ovu raznovrsnost i povećanu konkurenciju na tržištu, treba mu pružiti sve potrebne informacije kako bi mogao odabrati osiguranje koje najbolje odgovara njegovim potrebama; […] zahtjev za informiranjem je tim važniji kada se uzme u obzir da razdoblje trajanja obveze može biti vrlo dugo; […] stoga je potrebno uskladiti minimalne propise kako bi potrošač dobio jasne i točne informacije o bitnim svojstvima proizvoda koji su mu ponuđeni i informacije o tijelima kojima ugovaratelji osiguranja, osiguranici i korisnici mogu uputiti pritužbe […]” [neslužbeni prijevod]

               7

               Članak 31. stavci 1. i 4. te direktive određivali su:
               „1.   Ugovaratelju osiguranja se prije zaključenja ugovora o osiguranju priopćavanju najmanje informacije navedene u Prilogu II. točki A.
               […]
               4.   Detaljne propise za provedbu ovog članka i Priloga II. utvrđuje [predmetna] država članica.” [neslužbeni prijevod]

               8

               Prilog II. navedene direktive, naslovljen „Informacije za ugovaratelja osiguranja”, propisivao je:
               „Sljedeće informacije, koje se ugovaratelju osiguranja priopćavaju u pisanome obliku prije zaključenja ugovora (A) odnosno za vrijeme trajanja ugovora (B), moraju biti formulirane jasno i točno na službenom jeziku [predmetne] države članice.
               […]

                        A.

                        Prije zaključenja ugovora
                        […]
                        (a)13 Postupak korištenja roka za razmišljanje
                        […]” [neslužbeni prijevod]

         Direktiva 85/577/EEZ

               9

               Sukladno četvrtoj uvodnoj izjavi Direktive Vijeća 85/577 EEZ za zaštitu potrošača u pogledu ugovora sklopljenih izvan poslovnih prostorija (SL L 372, str. 31.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 13., str. 3.), „posebno obilježje ugovora sklopljenih izvan poslovnih prostorija trgovca [jest] da je u pravilu trgovac taj koji pokreće pregovore sklapanja ugovora za koje je potrošač nepripremljen ili koje ne prihvaća; i često potrošač nije u mogućnosti usporediti kvalitetu i cijenu ponude s drugim ponudama […]”.

               10

               Peta uvodna izjava te direktive navodi „da bi potrošaču trebalo dati pravo raskida ugovora […] kako bi mogao procijeniti obveze koje proizlaze iz ugovora”.

               11

               Članak 5. stavak 1. navedene direktive propisuje:
               „Potrošač ima pravo odreći se učinaka svoje obveze tako da pošalje obavijest o raskidu u roku ne kraćem od sedam dana nakon što je primio obavijest iz članka 4., a sukladno postupku utvrđenom nacionalnim pravom. Dovoljno je ako je obavijest otpremljena prije isteka tog roka.”

         Njemačko pravo

               12

               Članak 5a Zakona o ugovorima o osiguranju (Versicherungsvertragsgesetz, u daljnjem tekstu: VVG) stavljen je izvan snage s učinkom od 1. siječnja 2008. U verziji koja se primjenjuje na činjenično stanje u glavnom postupku taj je članak propisivao:
               „1.   Ako osiguratelj ugovaratelju osiguranja prilikom predaje ponude nije predao uvjete osiguranja ili je propustio pružiti informaciju za potrošače u skladu s [važećim] propisima, smatra se da je ugovor sklopljen na temelju police osiguranja, uvjeta osiguranja i drugih informacija za potrošače koje su mjerodavne za sadržaj ugovora ako ugovaratelj osiguranja ne prigovori u pisanom obliku u roku od četrnaest dana nakon dostave dokumentacije. […]
               2.   Rok počinje teći tek kada su ugovaratelju osiguranja dostavljene polica osiguranja i cjelokupna dokumentacija sukladno stavku 1. te je ugovaratelj osiguranja prilikom izdavanja police osiguranja u pisanom obliku jasno istaknutim slovima poučen o pravu na prigovor, početku roka i njegovom trajanju. […] Međutim, bez obzira na prvu rečenicu, pravo na prigovor istječe godinu dana nakon uplate prve premije.
               […]”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               13

               Prema odluci o upućivanju zahtjeva za prethodnu odluku, W. Endress potpisao je s Allianzom ugovor o životnom osiguranju koji je stupio na snagu 1. prosinca 1998. Opće uvjete osiguranja i informaciju za potrošače primio je tek kada mu je Allianz poslao policu osiguranja. Dakle, kada je Allianz prihvatio sklapanje tog ugovora s W. Endressom, potonjeg nije dovoljno obavijestio o pravima koja su mu zajamčena na temelju članka 5a VVG‑a.

               14

               Na temelju navedenog ugovora o osiguranju života, W. Endress bio je dužan plaćati godišnju premiju tijekom razdoblja od pet godina od prosinca 1998., a Allianz mu je zauzvrat bio dužan isplaćivati rentu od 1. prosinca 2011. Međutim, 1. srpnja 2007. W. Endress obavijestio je Allianz o otkazu navedenog ugovora s učinkom od 1. rujna 2007. Tijekom rujna 2007. Allianz mu je isplatio otkupnu vrijednost tog ugovora o životnom osiguranju, a koja je bila niža od ukupnog iznosa premija osiguranja uvećanog za kamate.

               15

               Dopisom od 31. ožujka 2008. W. Endress iskoristio je svoje pravo „prigovora” na temelju članka 5a VVG‑a. Od Allianza je zatražio povrat ukupne premije uvećane za kamate po odbitku već isplaćene otkupne vrijednosti.

               16

               Tužbu W. Endressa da mu Allianz isplati dodatni iznos odbio je sud prvoga stupnja. U žalbenom postupku žalba podnesena protiv odluke koju je donio sud prvoga stupnja također je odbijena.

               17

               Potom je W. Endress podnio zahtjev za reviziju Bundesgerichtshofu. Taj sud smatra da se ta žalba može prihvatiti samo ako je zainteresirana stranka, neovisno o članku 5a stavku 2. četvrtoj rečenici VVG‑a, zadržala pravo prigovora, iako je od uplate prve premije osiguranja proteklo više od godinu dana. U tom je pogledu odlučujuće treba li se članak 15. stavak 1. prva alineja Druge direktive o izravnom životnom osiguranju tumačiti tako da se protivi ograničenju roka za korištenje pravom na prigovor.

               18

               U tim okolnostima sud koji je uputio zahtjev odlučio je prekinuti postupak i Sudu postaviti sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li članak 15. stavak 1. prva alineja Druge direktive [o životnom osiguranju], uzimajući u obzir članak 31. stavak 1. [Treće direktive o životnom osiguranju], tumačiti tako da je s njim u suprotnosti odredba kao što je ona članka 5a stavka 2. četvrte rečenice [VVG‑a, u verziji koja se primjenjuje na činjenično stanje u glavnom postupku] koja ugovaratelju osiguranja priznaje pravo na otkaz ili prigovor koje istječe nakon najviše godinu dana od uplate prve premije osiguranja, čak i kada ugovaratelj osiguranja nije bio poučen o svom pravu na otkaz ili prigovor?”

         O prethodnom pitanju

               19

               Uvodno valja podsjetiti da je na temelju članka 267. UFEU‑a, koji se temelji na jasnoj podjeli uloga između nacionalnih sudova i Suda, samo Sud nadležan odlučivati o tumačenju ili valjanosti akata Unije, na temelju činjenica na koje ga je uputio nacionalni sud (vidjeti u tom smislu, osobito, presudu od 14. siječnja 2010., Stadt Papenburg, C‑226/08, Zb., str. I‑131., t. 23. i navedenu sudsku praksu). Isto tako, tumačenje nacionalnog zakonodavstva isključivo je na sudu koji je uputio zahtjev (vidjeti osobito presudu od 15. siječnja 2013., Križan i dr., C‑416/10, t. 58. i navedenu sudsku praksu).

               20

               Iz toga proizlazi da je, što se tiče ovog predmeta, neovisno o sumnjama koje je u tom pogledu izrazio Allianz u svojim pisanim očitovanjima kao i na raspravi, Sud dužan krenuti od pretpostavke da W. Endress, kao što proizlazi iz odluke o upućivanju zahtjeva za prethodnu odluku, nije bio obaviješten o svom pravu na otkaz ili barem nije bio dovoljno obaviješten. Osim toga, Sud nije pozvan da u okviru ovog predmeta odlučuje o pitanju je li nacionalna odredba navedena u članku 5a VVG‑a, koja se odnosi na načine sklapanja ugovora o osiguranju prema takozvanom modelu „predaje police”, u cijelosti usklađena sa zahtjevima koji proizlaze iz Druge i Treće direktive o životnom osiguranju.

               21

               Bit je ovog predmeta, dakle, ograničena na pitanje može li korištenje pravom na otkaz predviđenim u članku 15. stavku 1. Druge direktive o životnom osiguranju biti ograničeno nacionalnom odredbom kao što je ona predmetna u glavnom postupku, na razdoblje od godinu dana od dana od kada ugovaratelj osiguranja uplati prvu premiju na temelju predmetnog ugovora o osiguranju, čak i kada taj ugovaratelj osiguranja nije bio obaviješten o tom pravu otkaza.

               22

               U tom pogledu valja podsjetiti da, iako Druga i Treća direktiva o životnom osiguranju ne upućuju ni na slučaj kada ugovaratelj osiguranja nije bio obaviješten o svom pravu na otkaz niti na utjecaj koji je to neobavještavanje možda imalo na to pravo, članak 15. stavak 1. treća alineja Druge direktive o životnom osiguranju propisuje da „uvjete otkaza određuje mjerodavno [nacionalno] pravo za ugovor”.

               23

               Države članice imale su, dakle, doista pravo donijeti pravila o preciznim načinima korištenja pravom na otkaz i ti načini mogli su, po svojoj naravi, sadržavati određena ograničenja toga prava. Međutim, prilikom donošenja tih pravila države članice, prema ustaljenoj sudskoj praksi, bile su dužne voditi računa o tome da, uzimajući u obzir njihov cilj, bude osiguran koristan učinak Druge i Treće direktive o životnom osiguranju (vidjeti u tom smislu osobito presudu od 8. travnja 1976., Royer, 48/75, Zb., str. 497., t. 73.).

               24

               U vezi s ciljem navedenih direktiva, valja podsjetiti da dvadeset i treća uvodna izjava Treće direktive o životnom osiguranju upućuje na to da će „na jedinstvenom tržištu osiguranja potrošač [imati] širi i raznovrsniji izbor osiguranja“. Nadalje, prema toj uvodnoj izjavi, „kako bi u potpunosti mogao iskoristiti ovu raznovrsnost i povećanu konkurenciju na tržištu, [tom potrošaču] treba pružiti sve potrebne informacije kako bi mogao odabrati osiguranje koje bi najbolje [odgovaralo] njegovim potrebama” (presuda od 5. ožujka 2002., Axa Royale Belge, C‑386/00, Zb., str. I‑2209, t. 28.). Naposljetku, navedenom uvodnom izjavom bilo je pojašnjeno da „[je] ovaj zahtjev za informiranjem tim važniji kad se uzme u obzir da razdoblje trajanja obveze može biti vrlo dugo”.

               25

               U svrhu postizanja tog cilja informiranja, izloženog u dvadeset i trećoj uvodnoj izjavi Treće direktive o životnom osiguranju, članak 31. stavak 1. te direktive, u vezi s njezinim Prilogom II. točkom a.13., propisuje da bi „najmanje”„postupak korištenja roka za razmišljanje” morao biti priopćen ugovaratelju osiguranja, i to „prije zaključenja ugovora”. Stoga je iz logike i izričaja odgovarajućih odredbi Treće direktive o životnom osiguranju jasno razvidno da joj je svrha bila osigurati da ugovaratelj osiguranja dobije točnu informaciju, a osobito vezano za njegovo pravo otkaza.

               26

               Zato valja ustvrditi da je nacionalna odredba kao što je ona u glavnom postupku, a koja propisuje prestanak prava ugovaratelja osiguranja na otkaz ugovora u trenutku kada nije bio obaviješten o tom pravu, u suprotnosti s ostvarenjem ključnog cilja Druge i Treće direktive o životnom osiguranju i stoga s njihovim korisnim učinkom.

               27

               Takav zaključak ne može se pobiti argumentom koji je osobito istaknuo Allianz, a prema kojem bi načelo pravne sigurnosti zahtijevalo odredbu kao što je ona predmetna u glavnom postupku. Doista, Sud je u tom pogledu već presudio da se potrošač ne može koristiti pravom na otkaz ako za njega ne zna i da stoga razlozi pravne sigurnosti ne mogu opravdati ograničenje razdoblja tijekom kojeg pravo na otkaz može biti korišteno na temelju Direktive 85/577, u mjeri u kojoj to bi to značilo ograničenje prava koja su izričito priznata potrošačima kako bi se zaštitili od rizika koji proizlaze iz činjenice da su kreditne institucije odlučile sklopiti ugovore izvan svojih poslovnih prostorija (presuda od 13. prosinca 2001., Heininger, C‑481/99, Zb., str. I‑9945. t. 45. i 47.).

               28

               Iako se gore navedena presuda Heininger odnosi prije svega na odredbe Direktive 85/577 za zaštitu potrošača u slučajevima ugovora sklopljenih izvan poslovnih prostorija trgovaca, i iako, kao što je nezavisna odvjetnica ustvrdila u točki 43. svoga mišljenja, postoje značajne razlike između te direktive i Druge i Treće direktive o životnom osiguranju, razmatranja Suda u gore navedenoj presudi Heininger, navedena u prethodnoj točki ove presude, mogu se primijeniti na odredbu koja je predmet spora u glavnom postupku. Rizici kojima je potrošač izložen prilikom sklapanja ugovora izvan poslovnih prostorija svojeg suugovaratelja, s jedne strane, i rizici kojima je ugovaratelj osiguranja izložen prilikom sklapanja ugovora o osiguranju uz nepružanje informacija sukladno zahtjevima koji proizlaze iz članka 31. Treće direktive o životnom osiguranju u vezi s Prilogom II. te direktive, s druge strane, usporedivi su.

               29

               Riječ je dakle, s jedne strane, o tome da Direktiva 85/577 u svojoj četvrtoj uvodnoj izjavi posebice navodi činjenicu da „potrošač često nije u mogućnosti usporediti kvalitetu i cijenu ponude s drugim ponudama” i u svojoj petoj uvodnoj izjavi činjenicu da „bi potrošaču trebalo dati pravo raskida ugovora […] kako bi mogao procijeniti obveze koje proizlaze iz ugovora”. S druge strane, s obzirom na to da su ugovori o osiguranju pravno kompleksni financijski proizvodi koji se mogu znatno razlikovati ovisno o osiguratelju koji ih nudi i mogu uključivati značajne, moguće dugoročne financijske obveze, ugovaratelj osiguranja nalazi se u slabijem položaju u odnosu na osiguratelja koji je usporediv s onim u kojem se nalazi potrošač prilikom sklapanja ugovora izvan poslovnih prostorija.

               30

               Stoga, kao što je nezavisna odvjetnica istaknula u točkama 46. i 47. svoga mišljenja, osiguratelj se ne smije valjano pozivati na razloge pravne sigurnosti kako bi popravio položaj koji je prouzročen njegovim vlastitim propustom da ispuni zahtjeve koji proizlaze iz prava Unije o priopćavanju utvrđenog popisa informacija, u što ulaze osobito one koje se odnose na pravo ugovaratelja da otkaže ugovor (vidjeti, po analogiji, gore navedenu presudu Heininger, t. 47.).

               31

               Prethodna razmatranja ne smiju se dovoditi u pitanje činjenicom na koju se osobito pozivao Allianz da, prema sudskoj praksi Suda, pravo raskida iz članka 5. stavka 1. Direktive 85/577 može prestati čak i kada je potrošač dobio pogrešnu informaciju o načinima korištenja tim pravom (vidjeti presudu od 10. travnja 2008., Hamilton, C‑412/06, Zb., str. I‑2383., t. 49.). Naime, ta presuda odnosi se na to je li s navedenom direktivom usklađena nacionalna odredba koja propisuje takav prestanak mjesec dana nakon što su ugovorne stranke u potpunosti izvršile obveze koje proizlaze iz ugovora. Međutim, u ovom predmetu nije riječ o takvoj odredbi jer dotični nacionalni zakonodavac nije donio takvu odredbu u vezi s ugovorima o životnom osiguranju.

               32

               S obzirom na prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 15. stavak 1. Druge direktive o životnom osiguranju, u vezi s člankom 31. Treće direktive o životnom osiguranju, treba tumačiti tako da je s njime u suprotnosti nacionalna odredba kao što je predmetna u glavnom postupku, a koja ugovaratelju osiguranja, kada o tom pravu nije bio obaviješten, priznaje pravo na otkaz najdulje godinu nakon uplate prve premije.

         Vremenski učinak ove presude

               33

               Allianz je u svojim očitovanjima od Suda zahtijevao da vremenski ograniči učinke svoje presude ako bi utvrdio da je nacionalno zakonodavstvo kao što je ono u glavnom postupku u suprotnosti s Drugom i Trećom direktivom o životnom osiguranju.

               34

               U prilog tom zahtjevu Allianz navodi da bi ova presuda mogla utjecati na više od 108 milijuna ugovora o osiguranju sklopljenih između 1995. i 2007. te da su na temelju tih ugovora uplaćene premije u visini od približno 400 milijardi eura. Sâm Allianz sklopio je otprilike 9 milijuna ugovora te vrste tijekom toga razdoblja i naplatio premije u iznosu od približno 62 milijarde eura.

               35

               U tom pogledu valja podsjetiti, kao prvo, da se tumačenje koje Sud prida odredbi prava Unije ograničava na razjašnjavanje i određivanje njezinog značenja i dosega, kako ju je trebalo razumjeti i primijeniti od trenutka njezinog stupanja na snagu (vidjeti gore navedenu presudu Heininger, t. 51. i navedenu sudsku praksu).

               36

               Kao drugo, prema ustaljenoj sudskoj praksi, vremensko ograničenje učinaka presude predstavlja iznimnu mjeru koja pretpostavlja da postoji rizik nastupanja teških ekonomskih posljedica, osobito zbog brojnosti pravnih odnosa utemeljenih na dobroj vjeri na temelju pravnog propisa koji se smatrao valjanim i na snazi te kada se činilo da su pojedinci i nacionalna tijela bili potaknuti na postupanje koje nije u skladu s pravom Unije zbog objektivne i značajne nesigurnosti u pogledu dosega odredbi prava Unije, pri čemu su toj nesigurnosti možda pridonijela i postupanja drugih država članica ili Europske komisije (vidjeti, osobito, presudu od 13. prosinca 2012., Forposta i ABC Direct Contact, C‑465/11, t. 45. i navedenu sudsku praksu).

               37

               Međutim, u predmetnom slučaju, s obzirom na elemente koji mogu opravdati vremensko ograničenje učinaka presude Suda, valja ustvrditi da se Allianz, koji nije dostavio dokaze u tom pogledu, ograničio na navođenje velikog broja ugovora o osiguranju koji su sklopljeni prema sustavu „predaje police” i na temelju kojih su uplaćene premije u vrlo velikom ukupnom iznosu. Allianz, međutim, nije dostavio podatke o broju ugovora o osiguranju kod kojih ugovaratelj nije bio obaviješten o svom pravu na otkaz, a koji je jedini mjerodavan u ovom predmetu, niti je izračunao ekonomski rizik koji je za Allianz povezan s mogućnošću da dotični ugovaratelji otkažu te ugovore. U tim okolnostima nije dokazano postojanje rizika nastupanja teških ekonomskih posljedica.

               38

               Osim toga, u vezi s uvjetom postojanja „objektivne i značajne nesigurnosti” u pogledu dosega odredbi Unije, valja ustvrditi da odredbe Treće direktive o životnom osiguranju, kako proizlazi iz točaka 22. do 31. ove presude, ne ostavljaju nikakvu sumnju u pogledu ključnog cilja te direktive, a koji je omogućavanje ugovaratelju osiguranja da, uz potpunu obaviještenost, otkaže ugovor o osiguranju ako smatra da on ne odgovara najbolje njegovim potrebama.

               39

               Nacionalna odredba, kao što je ova predmetna u glavnom postupku, koja ograničava korištenje pravom na otkaz priznatim ugovaratelju osiguranja na razdoblje od godinu dana od uplate prve premije kada tom ugovaratelju nisu bile priopćene informacije u skladu s člankom 31. Treće direktive o životnom osiguranju bila je jasno protivna tom cilju. Postojanje „objektivne i značajne nesigurnosti” u pogledu dosega predmetnih odredbi Unije stoga i ne može biti utvrđeno.

               40

               Stoga se učinci ove presude ne trebaju vremenski ograničiti.

         Troškovi

               41

               Budući da postupak, u odnosu na stranke glavnog postupka, ima svojstvo prethodnog pitanja pred nacionalnim sudom, na nacionalnom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, različiti od troškova spomenutih stranaka, ne mogu biti predmet naknade.

               Slijedom navedenog, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                     Članak 15. stavak 1. Druge direktive Vijeća 90/619/EEZ od 8. studenoga 1990. o usklađivanju zakona i drugih propisa povezanih s izravnim životnim osiguranjem i o utvrđivanju odredaba za olakšavanje učinkovitog ostvarivanja slobode pružanja usluga i izmjeni Direktive 79/267/EEZ (SL L 330, str. 50.), kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 92/96/EEZ od 10. studenoga 1992. o usklađivanju zakona i drugih propisa o izravnom životnom osiguranju i izmjeni direktiva 79/267/EEZ i 90/619/EEZ, u vezi s člankom 31. potonje direktive, treba tumačiti tako da je s njim u suprotnosti nacionalna odredba, kao što je predmetna u glavnom postupku, koja ugovaratelju osiguranja, kada o tom pravu nije bio obaviješten, priznaje pravo na otkaz najdulje godinu nakon uplate prve premije.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Suda od 12. prosinca 1956. # Miranda Mirossevich protiv Visoke vlasti Europske zajednice za ugljen i čelik. # Predmet 10/55.


Presuda Službeničkog suda (prvo vijeće) od 19. ožujka 2013. # BR protiv Europske komisije. # Javna služba. # Predmet F-13/12.


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 7. studenoga 2013.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Raad van State.#Zahtjev za prethodnu odluku – Sporazum o pridruživanju EEZ‑Turska – Članak 13. Odluke br. 1/80 Vijeća za pridruživanje – Klauzula ‚standstill’ – Pojam ‚zakonit boravak’.#Predmet C-225/12.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      7. studenoga 2013. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Sporazum o pridruživanju EEZ‑Turska — Članak 13. Odluke br. 1/80 Vijeća za pridruživanje — ,Standstill’ klauzula — Pojam ‚zakonit boravak’“
      U predmetu C‑225/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je podnio le Raad van State (Nizozemska), odlukom od 9. svibnja 2012., koju je Sud zaprimio 14. svibnja 2012., u postupku

         C. Demir

      protiv

         Staatssecretaris van Justitie,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta (izvjestitelj), predsjednik vijeća, J. L. da Cruz Vilaça, G. Arestis, J.-C. Bonichot i A. Arabadjiev, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: C. Strömholm, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 25. travnja 2013.,
      uzimajući u obzir podnesena očitovanja:

               —

               za C. Demira, J. P. Sanchez Montoto, advocaat,

               —

               za nizozemsku vladu, M. Noort, B. Koopman i C. Wissels, u svojstvu agenata,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i J. Möller kao i A. Wiedmann, u svojstvu agenata,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju F. Urbanija Nerija, avvocato dello Stato,

               —

               za Europsku komisiju, V. Kreuschitz i M. van Beek, u svojstvu agenata,

         nakon saslušanja mišljenja nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 11. srpnja 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 13. Odluke Vijeća za pridruživanje br. 1/80 od 19. rujna 1980. o razvoju pridruživanja (u daljnjem tekstu: Odluka br. 1/80). Vijeće za pridruživanje osnovano je Sporazumom o pridruživanju između Europske ekonomske zajednice i Turske koji su u Ankari 12. rujna 1963. potpisale Republika Turska s jedne strane i države članice EEZ‑a i Zajednica s druge, te je sklopljen, odobren i potvrđen u ime Zajednice Odlukom Vijeća 64/732/EEZ od 23. prosinca 1963. (SL 217, 1964., str. 3685., u daljnjem tekstu: Sporazum o pridruživanju).

               2

               Ovaj zahtjev podnesen je u okviru spora između C. Demira i Staatssecretaris van Justitie (državni tajnik za pravosuđe, u daljnjem tekstu: Staatssecretaris) koji se odnosi na odbijanje zahtjeva za izdavanje dozvole za boravak.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Sporazum o pridruživanju

               3

               U skladu s člankom 2. stavkom 1. Sporazuma o pridruživanju, isti ima za cilj promicati kontinuirano i uravnoteženo jačanje trgovinskih i gospodarskih odnosa između stranaka potpisnica, uzimajući potpuno u obzir nužnost osiguravanja ubrzanog razvoja turskog gospodarstva i podizanja razine zaposlenosti i životnih uvjeta turskog naroda.

               4

               Sukladno članku 12. Sporazuma: „stranke potpisnice suglasne su voditi se člancima [39. EZ], [40. EZ] i [41. EZ] u svrhu postupnog ostvarivanja slobode kretanja radnika među njima.” [neslužbeni prijevod]

               5

               Članak 22. stavak 1. navodi kako slijedi:
               „Radi ostvarenja ciljeva ovog sporazuma Vijeće za pridruživanje ovlašteno je donositi odluke u slučajevima koji su njime predviđeni. Obje stranke obvezuju se poduzeti mjere potrebne za provedbu donesenih odluka […]” [neslužbeni prijevod]

         Odluka br. 1/80

               6

               Naslov „Pitanja koja se odnose na zapošljavanje i slobodu kretanja radnika”, II. poglavlje, odjeljak I. Odluke br. 1/80, sadrži članke od 6. do 16.

               7

               Članak 6. navedene Odluke glasi:
               „1.   Prema odredbama članka 7. koje se odnose na slobodu pristupa zapošljavanju članova njegove obitelji, turski radnik koji je dio uređenog tržišta rada u državi članici:

                        —

                        ima pravo u toj državi članici, nakon jedne godine zakonitog zaposlenja, na obnovu radne dozvole za rad kod istog poslodavca, ako postoji slobodno radno mjesto;

                        —

                        ima pravo u toj državi članici, nakon tri godine zakonitog zaposlenja i uz pridržavanje prednosti koju imaju radnici iz država članica Zajednice, odgovoriti na drugu ponudu za zaposlenje u istom zanimanju kod poslodavca po vlastitom izboru, pod normalnim uvjetima, registriranog pri službama za zapošljavanje te države članice;

                        —

                        uživa u toj državi članici, nakon četiri godine zakonitog zaposlenja, slobodu pristupa svim plaćenim poslovima prema vlastitom izboru.

                  2.   Godišnji odmori, odsutnost zbog majčinstva, nesreće na radu ili kraće bolesti smatraju se razdobljima zakonitog zaposlenja. Razdoblja prisilne nezaposlenosti primjereno evidentirane pri nadležnom tijelu i odsutnosti zbog dulje bolesti ne smatraju se razdobljima zakonitog zaposlenja, ne dovodeći u pitanje prava stečena na temelju prethodnog razdoblja zaposlenosti.
               3.   Načini primjene stavaka 1. i 2. utvrdit će se nacionalnim propisima.” [neslužbeni prijevod]

               8

               Članak 13. navedene Odluke glasi:
               „Države članice Zajednice i Turska ne smiju uvoditi nova ograničenja uvjeta pristupa zaposlenju radnika i članova njihovih obitelji koji na njihovom državnom području imaju zakonit boravak i zaposleni su.” [neslužbeni prijevod]

               9

               Članak 14. iste Odluke navodi:
               „1.   Odredbe ovog odjeljka primjenjuju se uz ograničenja zbog javnog poretka, sigurnosti i iz razloga javnog zdravstva.
               2.   One se ne odnose na prava i obveze koje proizlaze iz nacionalnog zakonodavstva ili dvostranih sporazuma između Turske i država članica Zajednice u mjeri u kojoj predviđaju sustav povoljniji za svoje građane.” [neslužbeni prijevod]

               10

               Sukladno članku 16. stavku 1. Odluke br. 1/80, odredbe odjeljka I. glave II. primjenjuju se od 1. prosinca 1980.

         Nizozemsko pravo

               11

               Od 1. prosinca 1980. ulazak i boravak stranaca u Nizozemskoj uređivao je zakon koji se odnosio na strane državljane (Vreemdelingenwet, Stb. 1965, br. 40) i uredba za provedbu toga zakona (Vreemdelingenbesluit, Stb. 1966, br. 387).

               12

               Prema članku 41. stavku 1. točki (c) te uredbe stranci koji su željeli boraviti u Nizozemskoj dulje od tri mjeseca nisu smjeli ući na državno područje Nizozemske bez valjane putovnice i valjane privremene dozvole za boravak. Zahtjev za takvu dozvolu imao je za svrhu sprječavanje nezakonitog ulaska i boravka u zemlji.

               13

               Slijedom presude Raad van State (Državno vijeće), donesene na temelju spomenutih nacionalnih propisa, neposjedovanje privremene dozvole za boravak nije moglo samo po sebi značiti odbijanje zahtjeva za izdavanje dozvole boravka, ako su u trenutku podnošenja zahtjeva bili ispunjeni svi drugi uvjeti. Uza sve to, u slučaju neposjedovanja privremene dozvole boravka, ulazak i boravak na državnom području Nizozemske smatrali su se nezakonitim.

               14

               Dana 1. travnja 2001. zakon kojim je provedena opća revizija zakona koji se odnosi na strance (Wet tot algehele herziening van de Vreemdelingenwet), od 23. studenoga 2000. (Stb. 2000, br. 495, u daljnjem tekstu: zakon iz 2000.), i uredba koja se odnosi na strance (Vreemdelingenbesluit, Stb. 2000, br. 497, u daljnjem tekstu: uredba iz 2000.) stupili su na snagu.

               15

               Članak 1. točka (h) zakona iz 2000. navodi:
               „U smislu postojećeg zakona i odredaba usvojenih na njegovoj osnovi, podrazumijeva se:
               […]

                        h)

                        ‘privremena dozvola boravka’ jest viza za boravak u trajanju od više od tri mjeseca koju je osobno zatražio strani državljanin u diplomatskom ili konzularnom predstavništvu Nizozemske u zemlji porijekla, ili zemlji u kojoj ima stalno boravište, ili, ako to nije slučaj, tada u najbližoj zemlji u kojoj postoji predstavništvo, ili još u uredu guvernera Nizozemskih Antila ili uredu guvernera Arube, i koju je jedno od tih predstavništava ili ureda izdalo nakon prethodnog dopuštenja ministra vanjskih poslova.”

               16

               Članak 8 točka (a) i (f) toga zakona predviđa:
               „Strani državljanin može zakonito boraviti na državnom području Nizozemske:

                        a)

                        ako ima dozvolu boravka na određeno vrijeme sukladno članku 14. toga zakona.

                  […]

                        f)

                        ako, dok čeka odluku o zahtjevu za dozvolu boravka u smislu članaka 14. i 28., odredba usvojena na temelju tih članaka ili odluka suda određuje da ne postoji razlog za protjerivanje tog stranca dok njegov zahtjev ne bude riješen.”

               17

               Članak 16. stavak 1. točka (a) navedenog zakona propisuje:
               „Zahtjev za dozvolu boravka na određeno vrijeme može biti odbijen ako:

                        a)

                        stranac nema valjanu privremenu dozvolu boravka čije izdavanje je obrazloženo istim razlozima koji su navedeni i u zahtjevu za dozvolu boravka.”

               18

               Prema članku 3.1. stavku 1. uredbe iz 2000., s protjerivanjem stranca koji je podnio zahtjev za izdavanje dozvole boravka neće se nastaviti, osim ako isti nije, prema mišljenju ministra, ponavljanje istovrsnog zahtjeva.

               19

               Članak 3.71 te uredbe navodi:
               „1.   Zahtjev za izdavanje dozvole boravka na određeno vrijeme odbija se ako strani državljanin nema valjanu privremenu dozvolu boravka.
               […]
               4.   Naš ministar može odlučiti ne primijeniti stavak 1. ako smatra da bi primjena te odredbe dovela do situacija koje bi prouzročile tešku nepravdu.”

               20

               U slučaju izostanka privremene dozvole boravka, ulazak i boravak na državnom području Nizozemske smatra se nezakonitim. Sukladno okružnici iz 2000., koja se odnosi na strane državljane (Vreemdelingencirculaire 2000), obveza podnošenja zahtjeva za privremenu dozvolu boravka prije dolaska u Nizozemsku omogućuje vlastima provjeru ispunjava li stranac podnositelj sve uvjete za izdavanje te dozvole prije njegova ulaska na nacionalno državno područje.

               21

               Prema Zakonu o zapošljavanju stranih radnika (Wet arbeid buitenlandse werknemers), na snazi do 1. rujna 1995., poslodavcima je bilo zabranjeno zaposliti stranog državljanina bez dozvole izdane od nadležnog ministra, a dozvolu za zapošljavanje morali su zatražiti i poslodavac i stranac. Strancem se nije smatrala osoba koja je, na temelju primjene ovog zakona ili odredaba usvojenih na temelju istoga, zakonito boravila u Nizozemskoj i koja je posjedovala izjavu nadležnog ministra kojom joj se dopušta, sukladno zakonu koji se odnosi na strance, boravak na državnom području Nizozemske kod nizozemskog građanina koji ima boravište na tom području.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               22

               C. Demir rođen je 25. rujna 1973. i turske je nacionalnosti. U Nizozemsku je prvi put došao 1. listopada 1990. Nakon što je bio protjeran, vratio se u tu državu članicu i 4. studenoga 1992. podnio je zahtjev za boravak kako bi živio u Nizozemskoj s osobom nizozemske nacionalnosti.

               23

               Unatoč odbijanju njegova zahtjeva i slijedom toga podnesenoj žalbi, C. Demir je 19. travnja 1993. podnio novi zahtjev za dozvolu boravka kako bi mogao živjeti u Nizozemskoj sa svojom suprugom. Zahtjev je usvojen i dozvola boravka mu je izdana za razdoblje od 7. svibnja do 19. rujna 1993., te je kasnije produljena do 18. srpnja 1995.

               24

               Tijekom toga razdoblja C. Demir je radio kod raznih poslodavaca u ukupnom trajanju od više od deset mjeseci a da nije bio zaposlen kod istog poslodavca u vremenu od najmanje jedne godine.

               25

               Nakon razvoda od supruge C. Demir je između 1995. i 2002. podnio više zahtjeva za dozvolu boravka navodeći različite razloge. Ni jedan od tih zahtjeva nije usvojen i ni jedna žalba protiv odluka o odbijanju nije bila uspješna.

               26

               Dana 1. veljače 2007. godine C. Demir je sklopio ugovor o radu u trajanju od tri godine s jednim nizozemskim poduzećem. S obzirom na to zapošljavanje Centrum voor Werk en Inkomen (Centar za rad i prihode) izdao je odlukom od 2. siječnja 2008. tom poslodavcu radnu dozvolu s važenjem od 7. siječnja do 7. prosinca 2008. Trajanje važenja te dozvole nije bilo nakon toga produljeno.

               27

               Dana 13. veljače 2007. godine C. Demir je podnio zahtjev za uobičajenu dozvolu boravka na određeno vrijeme radi plaćenog posla. Odlukom od 26. travnja 2007. Staatsecretaris odbio je njegov zahtjev, a kasnije je, 10. rujna 2007., potvrdio odluku o odbijanju.

               28

               Staatsecretaris je te odluke obrazložio time što C. Demir nije imao valjanu privremenu dozvolu boravka, nije pripadao u kategoriju stranih državljana izuzetih od obveze posjedovanja dozvole za boravak i nije ispunjavao uvjet iz članka 6. stavka 1. prve alineje Odluke br. 1/80 da je bio zaposlen i primao plaću kod istog poslodavca tijekom godine dana.

               29

               Presudom od 16. lipnja 2008. Rechtbank ’s‑Gravenhage (okružni sud u Den Haagu) potvrdio je odluku Staatsecretarisa i odbio tužbu koju je podnio C. Demir. Taj sud je smatrao da tužitelj nije imao dozvolu za privremeni boravak, da se nalazio u situaciji nezakonitog boravka i da se zbog toga nije mogao pozvati na odredbe članka 13. Odluke br. 1/80.

               30

               C. Demir je podnio žalbu protiv te presude sudu koji je uputio zahtjev.

               31

               U tim okolnostima Raad van State je odlučio zastati s postupkom te je postavio Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1)

                        Treba li članak 13. Odluke br. 1/80 tumačiti u smislu da je ta odredba primjenjiva na materijalno- i/ili procesno pravni uvjet prvog ulaska na državno područje države članice ‐ čak i ako takav uvjet (u ovom slučaju privremena dozvola za boravak) ima za cilj, prije podnošenja zahtjeva za dozvolu boravka, spriječiti nezakoniti ulazak i boravak ‐ i može li se, stoga, smatrati mjerom koja se može postrožiti, u smislu točke 85. presude od 21. listopada 2003., Abatay i dr. (C‑317/01 i C‑369/01, Zb., str. I‑12301)?

                        2)

                                 a)

                                 Koje značenje treba pripisati u tom pogledu zahtjevu zakonitog boravka, kako je predviđeno člankom 13. Odluke br. 1/80?

                                 b)

                                 Je li od važnosti, u okviru ovog određenja, uzeti u obzir činjenicu da samo podnošenje zahtjeva za dozvolu boravka čini, prema nacionalnom pravu, boravak zakonitim dokle god taj zahtjev nije odbijen, ili jednostavno činjenicu da se boravak prethodno podnošenju zahtjeva smatra nezakonitim prema nacionalnom pravu?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               32

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 13. Odluke br. 1/80 tumačiti u smislu da „standstill” klauzula sadržana u toj odredbi predviđa materijalno- i/ili procesno pravne uvjete prvog ulaska na državno područje države članice, uključujući i kada ti uvjeti imaju također za cilj spriječiti nezakonit ulazak i boravak prije podnošenja zahtjeva za izdavanje dozvole za boravak.

               33

               Uvodno, korisno je podsjetiti da je ustaljena sudska praksa da „standstill” klauzula sadržana u tom članku općenito zabranjuje uvođenje potpuno novih unutarnjih mjera koje bi imale za cilj, ili bi im bio učinak, za turskog državljanina, podvrgavanje slobode kretanja radnika restriktivnijim uvjetima od onih koji su bili primjenjivi na dan stupanja na snagu Odluke br. 1/80 u pogledu odnosne države članice (vidjeti presudu od 17. rujna 2009., Sahin C‑242/06, Zb., str. I‑8465., točku 63. i navedenu sudsku praksu).

               34

               Također se prepoznaje da ta odredba onemogućuje uvođenje u propise država članica, računajući od datuma stupanja na snagu Odluke br. 1/80 u odnosu na tu državu članicu, svih novih ograničenja provedbe slobode kretanja radnika, uključujući materijalno- i/ili procesno pravne uvjete prvog ulaska na državno područje te države članice turskih državljana koji imaju namjeru koristiti se tom slobodom (vidjeti, u tom smislu, presudu od 29. travnja 2010., Komisija/Nizozemska C‑92/07, Zb., str. I‑3683., točku 49.).

               35

               Kad je riječ o pojmu „zakonit boravak”, u smislu članka 13. te odluke, prema sudskoj praksi turski radnik ili član njegove obitelji mora poštovati propise države članice domaćina u smislu ulaska u zemlju boravka, a u ovom slučaju i zapošljavanja, s ciljem da u konačnici njegov boravak na državnom području odnosne države članice bude zakonit. Stoga turskom državljaninu čiji je boravak nezakonit ovaj članak ne koristi (vidjeti, u tom smislu, gore navedenu presudu Sahin, točku 53.).

               36

               Smatralo se kako nacionalna nadležna tijela imaju pravo, iako je navedena odluka stupila na snagu, uvesti strože mjere u odnosu na one turske državljane čiji boravak nije bio zakonit (gore navedena presuda Abbatay i dr., točka 85.).

               37

               Sud koji je uputio zahtjev pita može li sama činjenica, da je cilj materijalno- i/ili procesno pravnih uvjeta u odnosu na prvi ulazak na državno područje države članice, osobito prije podnošenja zahtjeva za izdavanje dozvole boravka, spriječiti nezakonit ulazak i boravak, isključiti primjenu „standstill” klauzule sadržane u članku 13. iste odluke iz razloga što ona predstavlja mjeru koja se može postrožiti, u smislu u prethodnoj točki citirane sudske prakse.

               38

               Kako proizlazi iz točke 36. ove presude, usvajanje takvih mjera pretpostavlja da je boravak turskih državljana na koje se mjere primjenjuju nezakonit, tako da, ako se te mjere mogu primjenjivati na učinke nezakonitosti ne ulazeći u područje primjene „standstill” klauzule sadržane u članku 13. Odluke br. 1/80, one ne bi smjele same definirati nezakonitost.

               39

               Kada mjera države članice domaćina, nakon te odluke, ima za cilj definirati kriterije zakonitosti boravka turskih državljana, usvajajući ili mijenjajući materijalno- i/ili procesno pravne uvjete ulaska, boravka i u ovom slučaju zapošljavanja tih stranih državljana na svom državnom području, i kada ti uvjeti stvaraju novo ograničenje provedbe slobode kretanja turskih radnika, u smislu „standstill” klauzule sadržane u članku 13., sama činjenica da mjera ima za cilj sprječavanje nezakonitog boravka i ulaska prije podnošenja zahtjeva za izdavanje dozvole boravka, ne dopušta isključenje primjene te klauzule.

               40

               Takvo ograničenje koje ima za cilj ili kao učinak podrediti provedbu slobode kretanja radnika za turskog državljanina na nacionalnom državnom području restriktivnijim uvjetima od onih koji su bili primjenjivi na datum stupanja na snagu Odluke br. 1/80 zabranjeno je, osim ako ne potpada pod ograničenja navedena u članku 14. iste odluke u kojem su ona opravdana važnim razlogom od općeg interesa, prikladni su za ostvarenje legitimnog cilja kojem se teži i ne idu dalje od onoga što je nužno kako bi se taj cilj postigao.

               41

               U tom pogledu, ako cilj sprječavanja nezakonitog ulaska i boravka predstavlja važni razlog od općeg interesa, jednako je važno da je mjera kojom se to postiže prikladna za ostvarenje toga cilja i da ne ide dalje od onoga što je nužno da bi se taj cilj postigao.

               42

               Slijedom navedenog, odgovor na prvo postavljeno pitanje glasi da se članak 13. Odluke br. 1/80 treba tumačiti u smislu da, kada država članica domaćin namjerava urediti kriterije zakonitosti boravka turskih državljana, usvajajući ili mijenjajući materijalno- i/ili procesno pravne uvjete boravka i, u ovom slučaju, zapošljavanja tih državljana na svom državnom području, i kada ti uvjeti predstavljaju novo ograničenje u provedbi slobode kretanja turskih radnika, u smislu „standstill” klauzule sadržane u ovom članku, sama činjenica da mjera ima za cilj spriječiti nezakonit ulazak i boravak prije podnošenja zahtjeva za izdavanje dozvole boravka ne dopušta isključenje primjene te klauzule.

         Drugo pitanje

               43

               Drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita, u biti, treba li članak 13. Odluke br. 1/80 tumačiti u smislu da „zakonit boravak” uključuje posjedovanje privremene dozvole boravka, koja važi samo dok se čeka konačna odluka o pravu boravka.

               44

               U tom pogledu, kao što je navedeno i u točki 35. ove presude, pojam „zakonitog boravka”, u smislu članka 13. Odluke br. 1/80, znači da turski radnik mora poštovati propise države članice domaćina koji se odnose na pitanja ulaska, boravka i, u ovom slučaju, zapošljavanja, tako da njegov boravak na državnom području odnosne države članice bude zakonit.

               45

               Ovaj pojam objašnjen je u točki 84. gore navedene presude Abatay i dr., pozivajući se na bliski pojam „zakonitog zaposlenja”, koji se koristi u članku 6. stavku 1. Odluke br. 1/80.

               46

               Sud je već smatrao da pojam „zakonito zaposlenje” pretpostavlja stabilnu i sigurnu situaciju na tržištu rada odnosne države članice i da pretpostavlja, s te osnove, nesporno pravo na boravak (presuda od 8. studenoga 2012., Gülbahce, C‑268/11, još nebjavljena u Zb., točka 39. i navedena sudska praksa).

               47

               Dakle, zaposlenje turskog državljanina na temelju privremene dozvole boravka koja je valjana samo dok se ne donese konačna odluka o njegovom pravu na boravak ne može se okarakterizirati kao „zakonito” (vidjeti, u tom smislu, presudu od 29 rujna 2011., Unal, C‐187/10, Zb., str. I‑9045., točka 47.).

               48

               Slijedi da se pojam „zakonit boravak”, u smislu članka 13. navedene odluke, odnosi na situaciju koja je stabilna i sigurna na državnom području države članice uz pretpostavku da je pravo na boravak zainteresirane osobe nesporno. Dakle, razdoblja boravka, ili u ovom slučaju, zaposlenja turskog državljanina u okviru privremene dozvole boravka koja je valjana samo dok se ne donese konačna odluka o pravu na boravak ne mogu se smatrati mjerodavnima za „zakonit boravak” u smislu navedenog članka.

               49

               Stoga, odgovor na drugo postavljeno pitanje glasi da članak 13. Odluke br. 1/80 treba tumačiti u smislu da posjedovanje privremene dozvole boravka koja je valjana samo dok se ne donese konačna odluka o pravu na boravak ne predstavlja „zakonit boravak”.

         Troškovi postupka

               50

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                        1.

                           Članak 13. Odluke Vijeća za pridruživanje br. 1/80 od 19. rujna 1980. o razvoju pridruživanja (u daljnjem tekstu: Odluka br. 1/80), koje je osnovano Sporazumom o pridruživanju između Europske ekonomske zajednice i Turske koji su 12. rujna 1963. U Ankari potpisali Republika Turska, s jedne strane, i države članice EEZ‑a i Zajednica, s druge, te je sklopljen, odobren i potvrđen u ime Zajednice Odlukom Vijeća 64/732/EEZ od 23. prosinca 1963., treba tumačiti u smislu da kada se nekom mjerom države članice domaćina namjeravaju urediti kriteriji zakonitosti boravka turskih državljana, usvajajući ili mijenjajući materijalno- i/ili procesno pravne uvjete boravka i, u ovom slučaju, zapošljavanja tih državljana na svom državnom području, i kada ti uvjeti predstavljaju novo ograničenje u provedbi slobode kretanja turskih radnika, u smislu „standstill” klauzule sadržane u ovom članku, i kada jedino što mjera ima za cilj spriječiti jest nezakonit ulazak i boravak prije podnošenja zahtjeva za izdavanje dozvole boravka, nije dopušteno isključenje primjene te klauzule.

                        2.

                           Članak 13. Odluke br. 1/80 treba tumačiti u smislu da posjedovanje privremene dozvole boravka koja je valjana samo dok se ne donese konačna odluka o pravu na boravak ne predstavlja „zakonit boravak”.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


Presuda Suda (prvo vijeće) od 11. svibnja 2006.#Carbotermo SpA i Consorzio Alisei protiv Comune di Busto Arsizio i AGESP SpA.#Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia - Italija.#Direktiva 93/36/EEZ.#Predmet C-340/04.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 23. rujna 2014.#Vadzim Ipatau protiv Vijeća Europske unije.#Zajednička vanjska i sigurnosna politika – Mjere ograničavanja protiv Bjelarusa – Zamrzavanje financijskih sredstava i gospodarskih izvora – Ograničenje ulaska u područje Unije i provoza preko područja Unije – Tužba za poništenje – Rok za podnošenje tužbe – Dopuštenost – Obveza obrazlaganja – Pravo na obranu – Pogreška pri procjeni.#Predmet T‑646/11.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 1. ožujka 2016.#Advance Magazine Publishers, Inc. protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak povodom prigovora – Verbalni žig Zajednice VOGUE CAFÉ – Raniji nacionalni figurativni žigovi Vogue i VOGUE studio i prijava figurativnog žiga Zajednice VOGUE – Stvarna uporaba ranijih žigova – Članak 42. stavak 2. Uredbe br. (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-40/09.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 15. prosinca 2016.#Aldi GmbH & Co. KG protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije Gourmet – Raniji nacionalni verbalni i figurativni žigovi GOURMET i Gourmet – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Sličnost znakova – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-212/15.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 28. svibnja 2013. # Abdulbasit Abdulrahim protiv Vijeća Europske unije i Europske komisije. # Žalba - Tužba za poništenje. # Predmet C-239/12 P.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 28. svibnja 2013. # Fahed Mohamed Sakher Al Matri protiv Vijeća Europske unije. # Predmet T-200/11.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 25. ožujka 2010.#Europska komisija protiv Kraljevine Nizozemske.#Povreda obveze države članice - Porez na dodanu vrijednost - Direktiva 2006/112/EZ - Članci 13. i 132.#Predmet C-79/09.


Presuda Suda (treće vijeće) od 2012. travanj 19.#CCIAA di Cosenza protiv Grillo Star Srl, en faillite.#Zahtjev za prethodnu odluku, podnesena po Tribunale Ordinario di Cosenza.#Predmet C-443/09.