title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 9. ožujka 2017.#Ibrica Zulfikarpašić protiv Slavena Gajera.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Općinski sud u Novom Zagrebu – Stalna služba u Samoboru.#Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Uredba (EZ) br. 805/2004 – Europski ovršni naslov za nesporne tražbine – Uvjeti za izdavanje potvrde o europskom ovršnom naslovu – Pojam ‚sud’ – Javni bilježnik koji je donio rješenje o ovrsi na temelju ‚vjerodostojne isprave’ – Autentična isprava.#Predmet C-484/15.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      9. ožujka 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Pravosudna suradnja u građanskim stvarima — Uredba (EZ) br. 805/2004 — Europski ovršni naslov za nesporne tražbine — Uvjeti za izdavanje potvrde o europskom ovršnom naslovu — Pojam ‚sud’ — Javni bilježnik koji je donio rješenje o ovrsi na temelju ‚vjerodostojne isprave’ — Autentična isprava“
      U predmetu C-484/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU-a, koji je uputio Općinski sud u Novom Zagrebu – Stalna služba u Samoboru (Hrvatska), odlukom od 7. rujna 2015., koju je Sud zaprimio 11. rujna 2015., u postupku

         Ibrica Zulfikarpašić

      protiv

         Slavena Gajera,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, A. Prechal, A. Rosas, C. Toader (izvjestiteljica) i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 14. srpnja 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za hrvatsku vladu, A. Metelko-Zgombić, u svojstvu agenta,

               —

               za španjolsku vladu, V. Ester Casas, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, C. Cattabriga, S. Ječmenica i M. Wilderspin, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 8. rujna 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Uredbe (EZ) br. 805/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 21. travnja 2004. o uvođenju europskog naloga za izvršenje za nesporne tražbine (SL 2004., L 143, str. 15.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 172.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Ibrice Zulfikarpašića i Slavena Gajera, vezano uz zahtjev za izdavanje potvrde o europskom ovršnom naslovu za rješenje o ovrsi koje je u Hrvatskoj donio javni bilježnik na temelju „vjerodostojne isprave”.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               U skladu s uvodnim izjavama 3., 5., 7., 10., 12. i 18. Uredbe br. 805/2004:

                        „(3)

                        Na sastanku Europskoga vijeća u Tampereu 15. i 16. listopada 1999. pružena je potpora načelu uzajamnog priznavanja sudskih odluka kao kamena temeljca za uspostavu pravog pravosudnog područja.

                  [...]

                        (5)

                        Pojam ‚nesporna tražbina’ trebao bi obuhvatiti sve situacije u kojima je vjerovnik, ako je dokazano da dužnik nije osporavao vrstu ili visinu novčane tražbine, dobio sudsku odluku protiv dužnika ili izvršivu ispravu u kojoj se tražio izričit dužnikov pristanak, bez obzira radilo se o sudskoj nagodbi ili o autentičnoj ispravi.

                  [...]

                        (7)

                        Ova bi se Uredba trebala primjenjivati na sudske odluke, sudske nagodbe i autentične isprave o nespornim tražbinama te na odluke donesene nakon ispitivanja sudskih odluka, sudskih nagodbi i autentičnih isprava koje su potvrđene kao europski nalog za izvršenje.

                  [...]

                        (10)

                        Ako je sud u nekoj državi članici donio sudsku odluku o nespornoj tražbini u odsutnosti dužnika tijekom postupka, ukidanje svih provjera u državi članici izvršenja neizostavno je povezano s postojanjem dovoljnih jamstava da su poštovana prava na očitovanje.

                  [...]

                        (12)

                        Trebalo bi postaviti minimalne norme za postupke koji završavaju s donošenjem sudske odluke, kako bi se osiguralo da dužnik bude obaviješten o postupanju suda protiv njega, o uvjetima za njegovo aktivno sudjelovanje u postupku kako bi osporio tražbinu i o posljedicama njegova nesudjelovanja, pravodobno i na način koji mu omogućuje da pripremi svoje očitovanje.

                  [...]

                        (18)

                        Uzajamno povjerenje u pravosuđe država članica opravdava ocjenu suda jedne države članice da su svi uvjeti za potvrđivanje europskog naloga za izvršenje ispunjeni, što omogućuje izvršenje sudske odluke u svim ostalim državama članicama bez sudske provjere ispravne primjene minimalnih postupovnih normi u državi članici u kojoj se sudska odluka izvršava.”

               4

               Članak 1. te uredbe predviđa:
               „Svrha ove Uredbe jest uvođenje europskog naloga za izvršenje za nesporne tražbine, kako bi se omogućio, propisivanjem minimalnih normi, slobodni protok sudskih odluka, sudskih nagodbi i autentičnih isprava u svim državama članicama, bez ikakvih posrednih postupaka koje bi trebalo pokrenuti u državi članici izvršenja prije priznavanja i izvršenja.”

               5

               Članak 3. stavak 1. navedene uredbe glasi kako slijedi:
               „Ova se Uredba primjenjuje na sudske odluke, sudske nagodbe i autentične isprave koje se odnose na nesporne tražbine.
               Tražbina se smatra nespornom ako:

                        (a)

                        se dužnik izrijekom usuglasio s tražbinom priznajući ju ili putem nagodbe koju je potvrdio sud ili je sklopljena pred sudom tijekom postupka; ili

                        (b)

                        dužnik nikada nije osporio tražbinu, u skladu s odgovarajućim postupovnim pravilima, prema pravu države članice podrijetla, u tijeku sudskog postupka; ili

                        (c)

                        dužnik je izostao s ročišta ili nije bio zastupan na ročištu o predmetnoj tražbini, nakon što je prvotno osporio tražbinu tijekom sudskog postupka, pod uvjetom da takvo postupanje podrazumijeva prešutno priznavanje tražbine ili činjenica koje navodi vjerovnik u skladu s pravom države članice podrijetla; ili

                        (d)

                        dužnik izričito prihvaća tražbinu u autentičnoj ispravi.”

               6

               U članku 4. iste uredbe predviđa se:
               „U smislu ove Uredbe, primjenjuju se sljedeće definicije:
               1.   ‚sudska odluka’ znači svaku sudsku odluku koju donosi sud države članice, bez obzira na njen naziv, uključujući dekret, nalog, odluku ili rješenje o izvršenju, te izračun troškova ili izdataka koje utvrđuje službenik suda;
               2.   ‚tražbina’ znači zahtjev za isplatu određenog novčanog iznosa koji je dospio ili za koji se datum dospijeća navodi u sudskoj odluci, sudskoj nagodbi ili u autentičnoj ispravi;
               3.   ‚autentična isprava’ znači:

                        (a)

                        ispravu koja je službeno sastavljena ili registrirana kao autentična isprava i čija se vjerodostojnost:

                                 i.

                                 odnosi na potpis i sadržaj isprave;

                                 ii.

                                 utvrđuje od strane državnog tijela ili drugog tijela koje je u tu svrhu ovlastila država članica iz koje isprava potječe;

                           ili

                        (b)

                        sporazum u vezi s obvezama uzdržavanja, sklopljen pred administrativnim tijelima ili koji su ona potvrdila;

                  [...]
               6.   ‚sud podrijetla’ znači sud pred kojim se vodio postupak u trenutku ispunjavanja uvjeta iz članka 3. stavka 1. točaka (a), (b) ili (c);
               7.   u Švedskoj, u skraćenom postupku u vezi s platnim nalozima (betalningsföreläggande) izraz ‚sud’ uključuje švedsku službu za izvršenje (kronofogdemyndighet).”

               7

               U članku 5. Uredbe br. 805/2004, naslovljenom „Ukidanje delibacijskog postupka”, predviđa se:
               „Sudska odluka koja je potvrđena kao europski nalog za izvršenje u državama članicama podrijetla, priznaje se i izvršiva je u drugim državama članicama bez potrebe potvrđivanja izvršivosti i bez mogućnosti osporavanja njezina priznavanja.”

               8

               U poglavlju III. te uredbe, koje sadržava članke 12. do 19., definiraju se minimalne norme koje se primjenjuju na postupke o nespornim tražbinama, uključujući norme o dostavi podnesaka kojima se pokreće sudski postupak ili ekvivalentnih pismena kao i norme o obavještavanju dužnika.

               9

               U članku 12. iste uredbe, naslovljenom „Područje primjene minimalnih normi”, predviđa se:
               „1.   Sudska odluka o nespornoj tražbini, u smislu članka 3. stavka 1. točaka (b) i (c), može biti potvrđena kao europski nalog za izvršenje samo ako sudski postupak u državi članici podrijetla ispunjava uvjete propisane u ovom Poglavlju.
               2.   Isti uvjeti primjenjuju se na izdavanje potvrde europskog naloga za izvršenje ili zamjenske potvrde u smislu članka 6. stavka 3. u slučaju odluke koja je donesena nakon ispitivanja sudske odluke ako su, u trenutku donošenja te odluke, ispunjeni uvjeti iz članka 3. stavka 1. točaka (b) ili (c).”

               10

               Članak 16. Uredbe br. 805/2004, naslovljen „Dostava pravodobne obavijesti dužniku o tražbini”, određuje:
               „Kako bi se osiguralo da dužnik dobije pravodobnu obavijest o tražbini, podnesak na temelju kojeg se pokreće postupak ili ekvivalentno pismeno mora sadržavati sljedeće:

                        (a)

                        imena i adrese stranaka;

                        (b)

                        iznos tražbine;

                        (c)

                        ako se potražuju kamate, kamatnu stopu i razdoblje za koje se traži kamata, osim ako se, sukladno propisima države članice podrijetla, zakonske kamate automatski ne obračunavaju na glavnicu;

                        (d)

                        obrazloženje tražbine.”

               11

               U članku 25. stavku 1. iste uredbe, koji uređuje potvrđivanje autentičnih isprava, navodi se:
               „Autentična isprava koja se odnosi na tražbinu u smislu članka 4. stavka 2., koja je izvršiva u jednoj državi članici, na prijedlog upućen tijelu koje je ovlastila država članica podrijetla, potvrđuje se kao europski nalog za izvršenje, korištenjem standardnog obrasca iz Priloga III.”

               12

               Člankom 30. stavkom 1. točkom (c) iste uredbe predviđa se obveza država članica da Europsku komisiju obavijeste o „popisima tijela iz članka 25. […] i o svim njihovim kasnijim izmjenama”.

               13

               U skladu s člankom 30. stavkom 1. točkom (c), Republika Hrvatska dostavila je sljedeći popis:
               „[N]adležni su […] sudovi, upravna tijela, javni bilježnici ili pravne i fizičke osobe s javnim ovlastima koji su ovlašteni izdati ovršni otpravak domaće europske ovršne isprave o nespornim tražbinama.”

         Hrvatsko pravo

               14

               Člankom 31. Ovršnog zakona (Narodne novine, br. 112/12, 25/13 i 93/14) predviđa se:
               „(1)   Vjerodostojna isprava je, prema ovom Zakonu, račun, […] izvadak iz poslovnih knjiga, po zakonu ovjerovljena privatna isprava te isprava koja se po posebnim propisima smatra javnom ispravom. Računom se smatra i obračun kamata.
               (2)   Vjerodostojna isprava je podobna za ovrhu ako su u njoj naznačeni vjerovnik i dužnik te predmet, vrsta, opseg i vrijeme ispunjenja novčane obveze.
               (3)   Osim podataka iz stavka 2. ovoga članka, račun fizičkoj osobi koja ne obavlja registriranu djelatnost mora sadržavati upozorenje dužniku da, u slučaju neispunjenja dospjele novčane obveze, vjerovnik može zatražiti određivanje ovrhe na temelju vjerodostojne isprave.
               [...]”

               15

               Članak 278. tog zakona formuliran je ovim riječima:
               „Javni bilježnici odlučuju o prijedlogu za ovrhu na temelju vjerodostojne isprave u skladu s odredbama ovoga Zakona.”

               16

               U članku 281. stavku 1. navedenog zakona navode se uvjeti pod kojima javni bilježnici mogu donositi rješenja o ovrsi na temelju „vjerodostojne isprave”, a stavcima 2. do 8. tog članka uređuje se postupak koji se provodi u slučaju kad javni bilježnik ne donese takvo rješenje.

               17

               Članak 282. istog zakona predviđa pravni lijek u obliku prigovora protiv rješenja o ovrsi javnog bilježnika i definira postupak za ispitivanje tog pravnog lijeka.

               18

               Članak 283. stavak 1. Ovršnog zakona određuje da će na zahtjev ovrhovoditelja javni bilježnik staviti na otpravak rješenja o ovrsi koje je donio potvrdu o njegovoj pravomoćnosti i ovršnosti ako u roku od osam dana od isteka roka za prigovor ne primi prigovor.

               19

               U članku 356. tog zakona navodi se:
               „Odredbama ove glave uređuje se postupak izdavanja potvrde o europskom ovršnom naslovu za nesporne tražbine prema Uredbi [br. 805/2004] te postupak određivanja ovrhe na temelju europskoga ovršnog naslova.”

               20

               Članak 357. navedenog zakona predviđa:
               „U Republici Hrvatskoj su za izdavanje:
               [...]

                        —

                        potvrde o ovršnosti druge javne isprave koja je ovršna u Republici Hrvatskoj prema odredbi članka 25. stavka 1. Uredbe [br. 805/2004],

                  [...]
               nadležni sudovi, upravna tijela, javni bilježnici ili pravne i fizičke osobe s javnim ovlastima koji su ovlašteni izdati ovršni otpravak domaće europske ovršne isprave o nespornim tražbinama.”

               21

               U skladu s člankom 358. istog zakona:
               „1.   Potvrde prema članku 9. stavku 1., članku 24. stavku 1., članku 25. stavku 1. i članku 6. stavku 3. Uredbe izdaju se bez prethodnoga saslušanja dužnika.
               2.   Tijelo ili osoba koja je izdala potvrdu dostavit će otpravak potvrde dužniku po službenoj dužnosti.
               […]
               4.   Ako javni bilježnik nađe da nisu ispunjeni uvjeti za izdavanje potvrde iz stavka 1. ovoga članka, zahtjev za izdavanje potvrde s prijepisom odgovarajuće svoje isprave ili spisa proslijedit će općinskom sudu na čijem je području njegovo sjedište radi donošenja odluke o zahtjevu. Javni je bilježnik dužan obrazložiti zašto smatra da nisu ispunjene pretpostavke za prihvaćanje zahtjeva stranke.”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               22

               I. Zulfikarpašić, koji obavlja odvjetničku djelatnost, sklopio je ugovor o pružanju pravne pomoći i zastupanju sa svojim klijentom S. Gajerom, koji mu nije podmirio ispostavljeni račun.

               23

               Na temelju tog računa, koji se u skladu s Ovršnim zakonom smatra „vjerodostojnom ispravom”, I. Zulfikarpašić podnio je javnom bilježniku prijedlog za ovrhu protiv S. Gajera. Javni bilježnik na temelju te isprave 12. veljače 2014. donio je rješenje o ovrsi, koje je postalo pravomoćno nakon što ovršenik nije podnio prigovor.

               24

               Dana 13. studenoga 2014. I. Zulfikarpašić od javnog je bilježnika zatražio izdavanje potvrde o europskom ovršnom naslovu za to rješenje o ovrsi.

               25

               Taj je javni bilježnik, međutim, smatrao da nisu ispunjeni uvjeti za izdavanje zatražene potvrde. Tvrdio je da prema članku 3. stavku 1. Uredbe br. 805/2004 tražbina mora biti nesporna. Međutim, nesporne su tražbine prema njegovu mišljenju, s jedne strane, prema tom članku 3. stavku 1. točkama (a) do (c), samo one tražbine o kojima je proveden sudski postupak i, s druge strane, prema istom članku 3. stavku 1. točki (d), samo one tražbine koje su izričito prihvaćene u autentičnoj ispravi, što je pojam koji u smislu odredaba te uredbe treba obuhvaćati isprave koje sastavlja javni bilježnik kao što je to rješenje o ovrsi doneseno na temelju „vjerodostojne isprave”. No takvo rješenje ne ispunjava uvjet dužnikova izričitog prihvaćanja tražbine.

               26

               Navedeni javni bilježnik također je naveo da – za razliku od članka 4. točke 7. Uredbe br. 805/2004, koji posebno propisuje da u Švedskoj u skraćenim postupcima u vezi s platnim nalozima izraz „sud” uključuje švedsku službu za izvršenje – ni ta ni druge odredbe te uredbe kao ni odredbe drugih instrumenata prava Unije vezanih uz ovršne postupke ne izjednačavaju hrvatske javne bilježnike sa „sudom”.

               27

               Taj je javni bilježnik stoga u skladu s člankom 385. stavkom 4. Ovršnog zakona predmet iz glavnog postupka proslijedio Općinskom sudu u Novom Zagrebu – Stalnoj službi u Samoboru (Hrvatska) kako bi on odlučio o zahtjevu I. Zulfikarpašića za izdavanje potvrde.

               28

               U tim je okolnostima Općinski sud u Novom Zagrebu – Stalna služba u Samoboru odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Jesu li odredbe Ovršnog zakona o [e]uropskom ovršnom naslovu u skladu [s] Uredbom […] br. 805/2004, odnosno da li izraz ‚sud’ u […] Hrvatskoj u ovršnom postupku izdavanja rješenja o ovrsi na temelju vjerodostojne isprave uključuje i javne bilježnike, da li javni bilježnici mogu izdavati potvrde o europskom ovršnom naslovu na pravomoćna i ovršna rješenja o ovrsi na temelju vjerodostojne isprave koje su izdali kada protiv navedenog rješenja nije bilo prigovora, a za slučaj da ne mogu, da li sud može izdati potvrdu o e[u]ropskom ovršnom naslovu za rješenje o ovrsi na temelju vjerodostojne isprave koj[e] je donio javni bilježnik kada to rješenje po svojem sadržaju obuhvaća nespornu tražbinu i uz primjenu kojeg obrasca?”

         O prethodnom pitanju

               29

               Postavljeno pitanje sastoji se od triju dijelova.

         Prvi dio pitanja

               30

               Prvim dijelom svojeg pitanja sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita treba li Uredbu br. 805/2004 tumačiti na način da su javni bilježnici u Hrvatskoj, kada postupaju u okviru ovlasti koje su im povjerene nacionalnim pravom u ovršnim postupcima na temelju „vjerodostojne isprave”, obuhvaćeni pojmom „suda” u smislu te uredbe.

               31

               Hrvatska i španjolska vlada smatraju da na to pitanje treba odgovoriti potvrdno. Tvrde da izrazi „sud” i „sudski postupak” koji se upotrebljavaju u toj uredbi obuhvaćaju ne samo sudove u užem smislu nego i općenito sva tijela kad obavljaju funkciju koja je u osnovi sudska, što je ovdje i slučaj. Europska komisija, s druge strane, smatra da na to pitanje treba odgovoriti negativno.

               32

               Uvodno valja podsjetiti da, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, iz zahtjeva za ujednačenu primjenu prava Unije kao i načela jednakosti proizlazi da se izrazi odredbe prava Unije koja ne sadržava nikakvo izravno upućivanje na pravo država članica radi utvrđenja njezina smisla i dosega moraju u pravilu autonomno i ujednačeno tumačiti u cijeloj Uniji, uzimajući u obzir kontekst odredbe i cilj koji se želi postići propisom o kojem je riječ (vidjeti presudu od 13. listopada 2016., Mikołajczyk, C-294/15, EU:C:2016:772, t. 44. i navedenu sudsku praksu).

               33

               Kada je riječ o strukturi Uredbe br. 805/2004, valja napomenuti da, iako se u njoj na više mjesta upućuje na pojmove „suda” i „sudskog postupka”, ta uredba ne specificira koji su sastavni elementi tih pojmova. Tako se u članku 4. točki 6. te uredbe pojam „sud podrijetla” definira kao „sud pred kojim se vodio postupak u trenutku ispunjavanja uvjeta iz članka 3. stavka 1. točaka (a), (b) ili (c)”. Članak 4. točka 1. navedene uredbe definira pojam „sudska odluka” kao „svaku sudsku odluku koju donosi sud države članice”.

               34

               Člankom 4. točkom 7. iste uredbe predviđa se da u Švedskoj u skraćenim postupcima u vezi s platnim nalozima (betalningsföreläggande) izraz „sud” uključuje švedsku službu za izvršenje (kronofogdemyndighet). Budući da se taj članak konkretno tiče u njemu spomenutog tijela, javni bilježnici u Hrvatskoj njime nisu obuhvaćeni.

               35

               Treba također navesti da – za razliku od, primjerice, Uredbe (EU) br. 650/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 4. srpnja 2012. o nadležnosti, mjerodavnom pravu, priznavanju i izvršavanju odluka i prihvaćanju i izvršavanju javnih isprava u nasljednim stvarima i o uspostavi Europske potvrde o nasljeđivanju (SL 2012., L 201, str. 107.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 10., str. 296.), u čijem se članku 3. stavku 2. navodi da pojam „sud” u smislu te uredbe ne uključuje samo pravosudna tijela nego i sva druga tijela nadležna u tom području koja obavljaju pravosudne funkcije i koja ispunjavaju određene uvjete nabrojene u istoj toj odredbi – Uredba br. 805/2004 ne sadržava nikakvu opću odredbu s takvim učinkom.

               36

               U prilog tom zaključku govori i sudska praksa o Uredbi (EU) br. 1215/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2012., L 351, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 289.; ispravci u SL 2014., L 160, str. 40. i SL 2016., L 202, str. 57.), prema kojoj članak 3. te uredbe, koji predviđa da pojam „sud” uključuje švedsku službu za izvršenje i javne bilježnike u Mađarskoj, ne obuhvaća javne bilježnike u Hrvatskoj (vidjeti u tom smislu današnju presudu Pula Parking, C-551/15, t. 46.).

               37

               Stoga, u skladu s onim što je već navedeno u točki 32. ove presude, pojmove „sud” i „sudski postupak” valja ispitati u kontekstu ciljeva Uredbe br. 805/2004, čije tumačenje sud koji je uputio zahtjev traži u ovom predmetu.

               38

               U tom smislu valja napomenuti da iz teksta članka 1. te uredbe proizlazi da joj je cilj glede nespornih tražbina osigurati slobodan protok sudskih odluka u svim državama članicama, bez ikakvih posrednih postupaka koje bi trebalo pokrenuti u državi članici izvršenja prije priznavanja i izvršenja.

               39

               Međutim, prema uvodnoj izjavi 10. navedene uredbe, taj se cilj ne smije ostvariti tako da se na bilo koji način slabe prava na očitovanje (vidjeti slično presudu od 14. prosinca 2006., ASML, C-283/05, EU:C:2006:787, t. 24. i navedenu sudsku praksu).

               40

               Osim toga, iz uvodne izjave 3. Uredbe br. 805/2004 proizlazi da načelo uzajamnog priznavanja sudskih odluka predstavlja kamen temeljac za uspostavu pravog europskog pravosudnog područja. To načelo počiva, među ostalim, na uzajamnom povjerenju u pravosuđe država članica, na koje se poziva uvodna izjava 18. te uredbe.

               41

               Naime, načelo uzajamnog povjerenja među državama članicama ima u pravu Unije temeljno značenje, s obzirom na to da omogućava stvaranje i održavanje prostora bez unutarnjih granica, zasnivajući se pri tome na visokoj razini povjerenja koje mora postojati između država članica (presuda od 5. travnja 2016., Aranyosi i Căldăraru, C-404/15 i C-659/15 PPU, EU:C:2016:198, t. 78.).

               42

               To se načelo, u skladu s člankom 5. Uredbe br. 805/2004, očituje kroz priznavanje i izvršenje u svim drugim državama članicama sudskih odluka za koje je izdana potvrda o europskom ovršnom naslovu u državi članici podrijetla.

               43

               Zaštita načela legitimnih očekivanja u kontekstu slobodnog kretanja sudskih odluka, na koje se podsjeća u točkama 38. i 39. ove presude, zahtijeva strogo ocjenjivanje elemenata koji definiraju pojam „sud” u smislu te uredbe, kako bi se nacionalnim tijelima omogućilo identificiranje sudskih odluka koje su donijeli sudovi drugih država članica. Naime, poštovanje načela uzajamnog povjerenja u sudovanje u državama članicama Unije, na kojem se temelji primjena te uredbe, pretpostavlja, među ostalim, da su sudske odluke čije se izvršenje traži u državi članici različitoj od države podrijetla donesene u sudskom postupku koji nudi jamstva neovisnosti i nepristranosti kao i poštovanje načela kontradiktornosti postupka.

               44

               U konkretnom slučaju valja podsjetiti da su javni bilježnici u Hrvatskoj, u skladu s odredbama Ovršnog zakona, nadležni donositi rješenja povodom prijedloga za pokretanje ovršnog postupka na temelju vjerodostojne isprave. Nakon što je rješenje dostavljeno ovršeniku, on protiv njega može podnijeti prigovor. Javni bilježnik kojem je podnesen dopušten, obrazložen i pravodoban prigovor protiv rješenja koje je izdao proslijedit će spis radi provedbe postupka u povodu prigovora nadležnom sudu, koji će odlučiti o prigovoru.

               45

               Iz tih odredaba proizlazi da se rješenje o ovrsi koje javni bilježnik izdaje na temelju „vjerodostojne isprave” ovršeniku dostavlja tek nakon njegova donošenja a da pritom prijedlog na temelju kojeg je javni bilježnik pokrenuo postupak tom ovršeniku nije dostavljen.

               46

               Iako ovršenik može podnijeti prigovor protiv rješenja o ovrsi koje je izdao javni bilježnik i iako se čini da javni bilježnik ovlasti koje su mu povjerene u okviru ovršnog postupka na temelju „vjerodostojne isprave” izvršava pod nadzorom suda, kojemu javni bilježnik mora proslijediti eventualne prigovore, ostaje činjenica da ispitivanje prijedloga za izdavanje rješenja o ovrsi na takvom temelju koje u Hrvatskoj provodi javni bilježnik nije kontradiktorno.

               47

               Međutim, prema članku 12. Uredbe br. 805/2004, za sudsku odluku o nespornoj tražbini u smislu članka 3. stavka 1. točaka (b) i (c) te uredbe može se izdati potvrda o europskom ovršnom naslovu samo ako sudski postupak u državi članici podrijetla ispunjava minimalne norme propisane u poglavlju III. te uredbe.

               48

               Članak 16. u vezi s uvodnom izjavom 12. navedene uredbe predviđa „pravodobno” davanje obavijesti dužniku kako bi mu se omogućilo da pripremi svoju obranu te da se tako osigura kontradiktornost postupka koji rezultira izdavanjem ovršnog naslova koji može dovesti do izdavanja potvrde. Te minimalne norme odražavaju volju zakonodavca Unije da se osigura da postupak koji dovodi do donošenja odluke o nespornoj tražbini nudi dovoljna jamstva poštovanja prava obrane (vidjeti u tom smislu presudu od 16. lipnja 2016., Pebros Servizi, C-511/14, EU:C:2016:448, t. 44.).

               49

               Međutim, nacionalni postupak donošenja rješenja o ovrsi u kojem se podnesak na temelju kojeg se pokreće postupak ili ekvivalentno pismeno ne dostavlja dužniku niti se on tim podneskom obavještava o tražbini, što dovodi do toga da dužnik za potraživanu tražbinu doznaje tek u trenutku kad mu je to rješenje dostavljeno, ne može se smatrati kontradiktornim postupkom.

               50

               Slijedom navedenih razmatranja, na prvi dio pitanja valja odgovoriti da Uredbu br. 805/2004 treba tumačiti na način da javni bilježnici u Hrvatskoj, kada postupaju u okviru ovlasti koje su im povjerene nacionalnim pravom u ovršnim postupcima na temelju „vjerodostojne isprave”, nisu obuhvaćeni pojmom „sud” u smislu te uredbe.

         Drugi i treći dio pitanja

               51

               Drugim i trećim dijelom pitanja, koje valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita, s jedne strane, treba li Uredbu br. 805/2004 tumačiti na način da se za rješenje o ovrsi koje u Hrvatskoj donosi javni bilježnik na temelju „vjerodostojne isprave”, a protiv kojeg nije bilo prigovora, može izdati potvrda o europskom ovršnom naslovu te, s druge strane, treba li tu uredbu tumačiti na način da nadležnost za izdavanje takve potvrde pripada javnim bilježnicima ili pak na način da ta nadležnost pripada nacionalnim sudovima.

               52

               U članku 3. navedene uredbe, naslovljenom „Izvršive isprave koje mogu biti potvrđene kao europski nalog za izvršenje”, definiraju se uvjeti pod kojima se tražbina smatra nespornom, pri čemu postoji razlika između slučajeva iz stavka 1. točaka (a) do (c) tog članka, koji se odnose na tražbine utvrđene u okviru sudskog postupka, i slučajeva iz točke (d) tog stavka, koji se tiču tražbina koje je dužnik izričito prihvatio u autentičnoj ispravi.

               53

               Budući da iz odgovora na prvi dio pitanja proizlazi da se rješenje o ovrsi koje u Hrvatskoj donosi javni bilježnik na temelju „vjerodostojne isprave” ne može smatrati sudskom odlukom jer to nacionalno tijelo nema svojstvo suda, pa se ne može ni smatrati da se to rješenje izdaje u okviru sudskog postupka, ostaje ispitati može li se ono smatrati autentičnom ispravom o nespornoj tražbini u smislu članka 3. stavka 1. točke (d) Uredbe br. 805/2004.

               54

               U tom pogledu, članak 4. točka 3. te uredbe definira autentičnu ispravu bilo kao ispravu koja je službeno sastavljena ili registrirana kao autentična isprava i čiju je vjerodostojnost glede potpisa i sadržaja utvrdilo svako za to ovlašteno tijelo, bilo kao sporazum u vezi s obvezama uzdržavanja sklopljen pred administrativnim tijelima ili koji su ona potvrdila.

               55

               Treba navesti da, iako su javni bilježnici u hrvatskom pravnom sustavu ovlašteni sastavljati autentične isprave, tražbina utvrđena rješenjem o ovrsi na temelju „vjerodostojne isprave” nema svojstvo nespornosti.

               56

               Naime, u skladu s uvodnom izjavom 5. Uredbe br. 805/2004, njezinim člankom 3. stavkom 1. točkom (d) predviđeno je da se za autentičnu ispravu može izdati potvrda o europskom ovršnom naslovu samo ako je dužnik u toj ispravi izričito prihvatio tražbinu.

               57

               Međutim, u predmetu iz glavnog postupka javni je bilježnik donio rješenje o ovrsi na temelju „vjerodostojne isprave”, to jest na temelju računa koji je I. Zulfikarpašić ispostavio na temelju ugovora o pružanju pravne pomoći i zastupanju te koji je jednostrano sastavio odvjetnik. Iz sadržaja tog rješenja ne proizlazi da je dužnik izričito prihvatio tražbinu.

               58

               Osim toga, nepostojanje dužnikova prigovora ne može se izjednačavati s izričitim prihvaćanjem tražbine u smislu članka 3. stavka 1. točke (d) Uredbe br. 805/2004 jer to prihvaćanje mora biti navedeno u autentičnoj ispravi za koju se izdaje potvrda.

               59

               Slijedom navedenih razmatranja, na drugi i treći dio pitanja valja odgovoriti da Uredbu br. 805/2004 treba tumačiti na način da se za rješenje o ovrsi koje u Hrvatskoj donosi javni bilježnik na temelju „vjerodostojne isprave”, a protiv kojeg nije bilo prigovora, ne može izdati potvrda o europskom ovršnom naslovu jer se ono ne odnosi na nespornu tražbinu u smislu članka 3. stavka 1. te uredbe.

         Troškovi

               60

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                           1)

                           Uredbu (EZ) br. 805/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 21. travnja 2004. o uvođenju europskog naloga za izvršenje za nesporne tražbine treba tumačiti na način da javni bilježnici u Hrvatskoj, kada postupaju u okviru ovlasti koje su im povjerene nacionalnim pravom u ovršnim postupcima na temelju „vjerodostojne isprave”, nisu obuhvaćeni pojmom „sud” u smislu te uredbe.

                           2)

                           Uredbu br. 805/2004 treba tumačiti na način da se za rješenje o ovrsi koje u Hrvatskoj donosi javni bilježnik na temelju „vjerodostojne isprave”, a protiv kojeg nije bilo prigovora, ne može izdati potvrda o europskom ovršnom naslovu jer se ono ne odnosi na nespornu tražbinu u smislu članka 3. stavka 1. te uredbe.

                           Ilešič

                           Prechal

                           Rosas

                           Toader

                           Jarašiūnas

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 9. ožujka 2017.

                           Tajnik
                           A. Calot Escobar

                           Predsjednik drugog vijeća
                           M. Ilešič

            (
            *1
         )	* Jezik postupka: hrvatski


Presuda Suda od 13. prosinca 1973. # Hollandse Melksuikerfabriek protiv Hoofdproduktschap voor Akkerbouwprodukten. # Zahtjev za prethodnu odluku: College van Beroep voor het Bedrijfsleven - Nizozemska. # Predmet 150-73.


title: Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 26. listopada 2015.#Andriy Portnov protiv Vijeća Europske unije.#Zajednička vanjska i sigurnosna politika – Mjere ograničavanja poduzete s obzirom na stanje u Ukrajini – Zamrzavanje financijskih sredstava – Popis osoba, subjekata i tijela na koje se primjenjuje zamrzavanje financijskih sredstava i gospodarskih izvora – Uvrštavanje imena tužitelja – Tužba za poništenje – Dokaz osnovanosti tog uvrštavanja na popis.#Predmet T-290/14.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu T‑290/14,
            Andrij Portnov,  sa stalnom adresom u Kijevu (Ukrajina), kojeg zastupa M. Cessieux, odvjetnik,
            tužitelj,
            protiv
            Vijeća Europske unije,  koje zastupaju V. Piessevaux i J.-P. Hix, u svojstvu agenata,
            tuženika,
            koje podupire
            Europska komisija, koju zastupaju D. Gauci i T. Scharf, u svojstvu agenata,
            intervenijent,
            povodom zahtjeva za poništenje Uredbe Vijeća (EZ) br. 208/2014 od 5. ožujka 2014. o mjerama ograničavanja usmjerenima protiv određenih osoba, subjekata i tijela s obzirom na stanje u Ukrajini (SL L 66, str. 1.) i Odluke Vijeća 2014/119/ZVSP od 5. ožujka 2014. o mjerama ograničavanja usmjerenima protiv određenih osoba, subjekata i tijela s obzirom na stanje u Ukrajini (SL L 66, str. 26.), u dijelu u kojem je tužiteljevo ime uvršteno na popis osoba, subjekata i tijela na koje se primjenjuju mjere ograničavanja,
            OPĆI SUD (deveto vijeće),
            u sastavu: G. Berardis (izvjestitelj), predsjednik, O. Czúcz i A. Popescu, suci,
            tajnik: S. Bukšek Tomac, administratorica,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 21. svibnja 2015.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            Okolnosti spora
            1. Tužitelj Andrij Portnov, ukrajinski državljanin, obavljao je brojne dužnosti u okviru ukrajinske uprave, između ostalog i dužnost savjetnika ukrajinskog predsjednika.
            2. Vijeće Europske unije donijelo je 5. ožujka 2014., na temelju članka 29. UEU‑a, Odluku 2014/119/ZVSP o mjerama ograničavanja usmjerenima protiv određenih osoba, subjekata i tijela s obzirom na stanje u Ukrajini (SL L 66, str. 26.; u daljnjem tekstu: pobijana odluka).
            3. Članak 1. stavci 1. i 2. pobijane odluke određuje:
            „1. Sva sredstva i gospodarski izvori koji pripadaju ili su u vlasništvu, u posjedu ili pod kontrolom osoba za koje je utvrđeno da su odgovorne za pronevjeru ukrajinskih državnih sredstava i osoba odgovornih za kršenja ljudskih prava te fizičkih ili pravnih osoba, subjekata ili tijela povezanih s njima, kako je navedeno u Prilogu, zamrzavaju se.
            2. Fizičkim ili pravnim osobama, subjektima ili tijelima navedenima u Prilogu ne daju se na raspolaganje ni u njihovu korist, izravno ili neizravno, nikakva sredstva ni gospodarski izvori.
            4. Modaliteti mjera ograničavanja definirani su u idućim stavcima istog članka.
            5. Vijeće je istoga dana, na temelju članka 215. stavka 2. UFEU‑a, donijelo Uredbu (EZ) br. 208/2014 o mjerama ograničavanja usmjerenima protiv određenih osoba, subjekata i tijela s obzirom na stanje u Ukrajini (SL L 66, str. 1.; u daljnjem tekstu: pobijana uredba).
            6. U skladu s pobijanom odlukom, pobijana uredba nameće donošenje predmetnih mjera ograničavanja i definira modalitete navedenih mjera ograničavanja na isti način, u biti, kao i navedena odluka.
            7. Imena osoba iz pobijane odluke i pobijane uredbe nalaze se na popisu iz Priloga navedenoj odluci i Priloga I. navedenoj uredbi (u daljnjem tekstu: popis) s, među ostalim, obrazloženjem njihova uvrštavanja.
            8. Tužiteljevo ime nalazilo se na popisu zajedno s identifikacijskim podacima „bivši savjetnik ukrajinskog predsjednika“ i sljedećim obrazloženjem:
            Osoba koja podliježe kaznenom postupku u Ukrajini s ciljem istrage zločina u vezi s pronevjerom ukrajinskih državnih sredstava i njihovim nezakonitim prijenosom izvan Ukrajine.
            9. Dana 6. ožujka 2014. Vijeće je u Službenom listu Europske unije objavilo Obavijest namijenjenu osobama na koje se odnose mjere ograničavanja iz pobijane odluke i pobijane uredbe (SL C 66., str. 1.).
            10. U skladu s tom obaviješću „[d]otične osobe mogu Vijeću podnijeti zahtjev, zajedno s popratnom dokumentacijom, da se ponovno razmotri odluka o njihovu uvrštenju na […] popis […]“. Dotične osobe također se obavještavaju „o mogućnosti osporavanja odluke Vijeća pred Općim sudom […], u skladu s uvjetima iz članka 275. stavka 2. i članka 263. stavaka 4. i 6. [UFEU‑a]“.
            11. Tužitelj je 17. travnja 2014. uputio Vijeću zahtjev da se ponovno razmotri odluka o njegovu uvrštavanju na popis, koji je uključivao i zahtjev da mu dostavi dokaze na kojima se temeljilo navedeno uvrštavanje.
            12. Vijeće je potvrdilo da je razmatranje zahtjeva bilo u tijeku i dostavilo, u prilogu odgovoru na tužbu i odgovoru na repliku, dokaze iz tužiteljevog spisa, odnosno dopis Ureda državnog odvjetnika Ukrajine visokoj predstavnici Europske unije za vanjske poslove i sigurnosnu politiku od 3. ožujka 2014. (u daljnjem tekstu: dopis od 3. ožujka 2014.) i druge dokaze nastale nakon pobijanih akata.
            13. Pobijana odluka i pobijana uredba izmijenjene su Provedbenom odlukom Vijeća 2014/216/ZVSP od 14. travnja 2014. o provedbi pobijane odluke (SL L 111, str. 91.) i Provedbenom uredbom Vijeća (EU) br. 381/2014 od 14. travnja 2014. o provedbi pobijane uredbe (SL L 111, str. 33.). Provedbena odluka 2014/216 i Provedbena uredba br. 381/2014 nisu, međutim, izmijenile tužiteljev položaj.
            14. Pobijana odluka izmijenjena je i Odlukom Vijeća (ZVSP) 2015/143 od 29. siječnja 2015. o izmjeni pobijane odluke (SL L 24, str. 16.), koja je stupila na snagu 1. veljače 2015. Glede kriterija za određivanje osoba na koje se odnose predmetne mjere ograničavanja, iz članka 1. navedene odluke proizlazi da se članak 1. stavak 1. pobijane odluke zamjenjuje sljedećim tekstom:
            „1. Sva sredstva i gospodarski izvori koji pripadaju ili su u vlasništvu, u posjedu ili pod kontrolom osoba za koje je utvrđeno da su odgovorne za pronevjeru ukrajinskih državnih sredstava i osoba odgovornih za kršenja ljudskih prava u Ukrajini te fizičkih ili pravnih osoba, subjekata ili tijela povezanih s njima, kako je navedeno u Prilogu, zamrzavaju se.
            Za potrebe ove Odluke, osobe za koje je utvrđeno da su odgovorne za pronevjeru ukrajinskih državnih sredstava uključuju i osobe koje su predmet istrage ukrajinskih vlasti:
            (a) zbog pronevjere ukrajinskih javnih sredstava ili imovine ili zbog sudjelovanja u tome ili
            (b) zbog toga što su kao nositelji javnih dužnosti zloupotrijebili službeni položaj radi pribavljanja nepripadajuće koristi sebi ili trećoj osobi te time nanijeli štetu ukrajinskim javnim sredstvima ili imovini, ili zbog sudjelovanja u tome.“
            15. Uredba Vijeća (EU) 2015/138 od 29. siječnja 2015. o izmjeni navedene uredbe (SL L 24, str. 1.) izmijenila je potonju u skladu s Odlukom 2015/143.
            16. Pobijana odluka i pobijana uredba naknadno su izmijenjene Odlukom Vijeća (ZVSP) 2015/364 od 5. ožujka 2015. o izmjenama pobijane odluke (SL L 62, str. 25.) i Provedbenom uredbom Vijeća (EU) 2015/357 od 5. ožujka 2015. o provedbi pobijane uredbe (SL L 62, str. 1.). Odlukom 2015/364 izmijenjen je članak 5. pobijane odluke, tako da se primjena mjera ograničavanja u pogledu pojedinih osoba uvrštenih na popis produljila do 6. ožujka 2016., odnosno do 6. lipnja 2015. Provedbena uredba 2015/357 zamijenila je tako Prilog I. pobijanoj uredbi.
            17. Nakon tih izmjena tužiteljevo se ime više nije nalazilo na popisu.
            Postupak i zahtjevi stranaka
            18. Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 29. travnja 2014. tužitelj je pokrenuo ovaj postupak. Podnio je i zahtjev za ubrzani postupak u skladu s člankom 76.a Poslovnika Općeg suda od 2. svibnja 1991.
            19. Odlukom od 4. lipnja 2014. Opći je sud odbio zahtjev za provođenje ubrzanog postupka.
            20. Vijeće je 24. srpnja 2014. podnijelo odgovor na tužbu. Usto, podnijelo je i obrazloženi zahtjev u skladu s člankom 18. stavkom 4. drugim podstavkom Uputa za tajnika Općeg suda, kojim je zatražilo da se sadržaj određenih priloga odgovoru na tužbu ne navede u dokumentima koji se odnose na taj predmet a koji su dostupni javnosti.
            21. Aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 25. ožujka 2010. Komisija je u ovom predmetu zatražila intervenciju u potporu zaključcima Vijeća. Predsjednik devetog vijeća Općeg suda odobrio je tu intervenciju rješenjem od 11. rujna 2014. Aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 14. listopada 2014. Komisija se odrekla prava na podnošenje intervencijskog podneska.
            22. Replika i odgovor na repliku podneseni su tajništvu Općeg suda 17. rujna 2014. odnosno 12. studenoga 2014. Vijeće je također podnijelo obrazloženi zahtjev u skladu s člankom 18. stavkom 4. drugim podstavkom Uputa za tajnika Općeg suda, kojim je zatražilo da se sadržaj određenih priloga odgovoru na repliku ne navede u dokumentima koji se odnose na taj predmet, a koji su dostupni javnosti.
            23. U okviru mjera upravljanja postupkom iz članka 64. Poslovnika od 2. svibnja 1991., Opći je sud 31. svibnja 2015. pozvao stranke da podnesu očitovanja o pitanju ima li tužitelj i dalje pravni interes nakon povlačenja njegova imena s popisa osoba obuhvaćenih mjerama ograničavanja i, u slučaju potvrdnog odgovora, u odnosu na koje tužbene razloge takav interes postoji. Stranke su u dodijeljenom roku odgovorile na taj zahtjev.
            24. Izlaganja stranaka i njihovi odgovori na pitanja Općeg suda saslušani su na raspravi održanoj 21. svibnja 2015.
            25. Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:
            – poništi pobijanu uredbu, u dijelu u kojem se odnosi na njega;
            – poništi pobijanu odluku, u dijelu u kojem se odnosi na njega;
            – naloži Vijeću snošenje troškova.
            26. Vijeće, koje podupire Komisija, od Općeg suda zahtijeva da:
            – utvrdi da je tužba neosnovana;
            – naloži tužitelju snošenje troškova;
            – podredno, proglasi da se učinci pobijane odluke zadržavaju do stupanja na snagu djelomičnog poništenja pobijane uredbe.
            Pravo
            Daljnje postojanje tužiteljevog pravnog interesa
            27. Treba napomenuti da se, nakon izmjena pobijanih akata Odlukom 2015/364 i Provedbenom uredbom 2015/357, tužiteljevo ime više nije nalazilo na popisu.
            28. Odgovarajući na pitanje koje je pisanim putem postavio Opći sud (t. 23. ove presude), Vijeće je, uz potporu Komisije, ocijenilo da tužitelj nije dokazao da njegov pravni interes i dalje postoji.
            29. Prema ustaljenoj sudskoj praksi, predmet spora kao i tužiteljev pravni interes moraju postojati do proglašenja sudske odluke ili će se postupak obustaviti, što pretpostavlja da tužba svojim ishodom može donijeti korist stranci koja ju je podnijela (vidjeti presudu od 7. lipnja 2007., Wunenburger/Komisija, C‑362/05 P, Zb. EU:C:2007:322, t. 42. i navedenu sudsku praksu).
            30. Osim toga, iako se priznavanjem nezakonitosti pobijanog akta kao takvim ne može naknaditi materijalna šteta ili šteta uzrokovana povredom privatnog života, njime se, međutim, odnosna osoba može rehabilitirati ili ono može činiti oblik naknade za štetu koju je pretrpjela zbog takve nezakonitosti i tako opravdati daljnje postojanje njezina pravnog interesa. U tom pogledu, činjenica da je ukidanje predmetnih mjera ograničavanja bilo konačno ne isključuje mogućnost daljnjeg postojanja pravnog interesa glede učinaka akata nametnutih tim mjerama između dana njihova stupanja na snagu i dana njihova ukidanja (vidjeti, u tom smislu, presudu od 28. svibnja 2013., Abdulrahim/Vijeće i Komisija, C‑239/12 P, Zb. EU:C:2013:331, t. 70. do 72. i 82.).
            31. U ovom slučaju, treba utvrditi, kao što je tužitelj potvrdio u svojem odgovoru na pitanja Općeg suda i na raspravi, a Vijeće mu nije proturječilo, da je bio i još uvijek jest uključen u ukrajinski politički život. Javno označavanje, uvrštavanjem njegova imena na popis, kao osobe protiv koje se vodi kazneni postupak u Ukrajini u svezi sa pronevjerom sredstava može zato štetiti njegovu ugledu kao političaru.
            32. Stoga treba utvrditi da tužiteljev pravni interes i dalje postoji unatoč ukidanju sporne mjere ograničavanja u odnosu na njega.
            Meritum
            33. U potporu tužbi tužitelj navodi pet tužbenih razloga. Prvi se temelji na povredi prava na obranu i prava na djelotvoran pravni lijek. Drugi se temelji na povredi obveze obrazlaganja. Treći se temelji na nepoštovanju kriterija za određivanje osoba na koje se odnose predmetne mjere ograničavanja određenih pobijanom odlukom i pobijanom uredbom. Četvrti se temelji na pogrešci koja se tiče činjenica, a peti na povredi prava na vlasništvo.
            34. Opći sud smatra svrhovitim najprije ispitati treći tužbeni razlog.
            Treći tužbeni razlog, koji se temelji na nepoštovanju kriterija za određivanje osoba na koje se odnose predmetne mjere ograničavanja određenih pobijanom odlukom i pobijanom uredbom
            35. U prilog trećem tužbenom razlogu tužitelj tvrdi, u biti, da donošenje mjera ograničavanja prema njemu nije u skladu s kriterijima za određivanje osoba na koje se odnose predmetne mjere ograničavanja određenima pobijanim aktima. Tvrdi, s jedne strane, da nije utvrđeno da je on odgovoran za pronevjeru javnih sredstava i da se protiv njega vodio kazneni postupak ili istraga u odnosu na te činjenice i, s druge strane, da nezakonit prijenos pronevjerenih sredstava izvan Ukrajine predstavlja kazneno djelo odvojeno od onog iz navedenih akata, odnosno pronevjere sredstava.
            36. Tužitelj na temelju te argumentacije pobija, u biti, osnovanost uvrštavanja svojeg imena na popis.
            37. Vijeće tvrdi, s jedne strane, da se članak 1. pobijane odluke ne može tumačiti na način da se odnosi samo na osobe za koje je sudskom odlukom utvrđeno da su krive za pronevjeru javnih sredstava i, s druge strane, da sama činjenica da su pronevjerena javna sredstva prenesena izvan Ukrajine može činiti dio kaznenog djela pronevjere sredstava.
            38. Treba podsjetiti da, iako Vijeće ima široku diskrecijsku ovlast u pogledu općih kriterija koje treba uzeti u obzir pri donošenju mjera ograničavanja, učinkovitost sudskog nadzora koju jamči članak 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima zahtijeva da se, u okviru nadzora nad zakonitošću razloga na kojima je utemeljena odluka o uvrštenju imena neke osobe na popis osoba koje podliježu mjerama ograničavanja, sud Unije uvjeri da se ta odluka, koja tu osobu osobno pogađa, temelji na dovoljno čvrstoj činjeničnoj osnovi. To podrazumijeva provjeru navedenih činjenica u obrazloženju koje podupire spomenutu odluku, tako da sudski nadzor nije ograničen na utvrđenje apstraktne vjerojatnosti navedenih razloga, nego se odnosi na pitanje jesu li ti razlozi, ili barem jedan od njih za koji se smatra da je sam po sebi dovoljan da se na njemu temelji ta odluka, dovoljno precizno i konkretno dokazani (vidjeti presudu od 21. travnja 2015., Anbouba/Vijeće, C‑605/13 P, Zb. EU:C:2015:248, t. 41. i 45. i navedenu sudsku praksu).
            39. U ovom slučaju, kriterij iz članka 1. stavka 1. pobijane odluke određuje da su mjere ograničavanja donesene u odnosu na „osobe za koje je utvrđeno da su odgovorne za pronevjeru sredstava koja pripadaju ukrajinskoj državi“.
            40. Tužiteljevo ime uvršteno je na popis jer je riječ o „osobi koja podliježe kaznenom postupku u Ukrajini s ciljem istrage zločina u vezi s pronevjerom ukrajinskih državnih sredstava i njihovim nezakonitim prijenosom izvan Ukrajine“. Iz toga proizlazi da je Vijeće smatralo da je tužitelj, u najmanju ruku, bio predmet istrage ili prethodnog postupka, koji (još) nije rezultirao formalnom optužnicom.
            41. U prilog razlogu za uvrštavanje tužitelja na popis, Vijeće se poziva na dopis od 3. ožujka 2014., u kojem se navodi da su „[u]krajinska tijela kaznenog progona pokrenula niz kaznenih postupaka za istraživanje kaznenih djela koja su počinili bivši visoki dužnosnici“, među kojima se nalazi i tužitelj. U dopisu se kasnije navodi, vrlo općenito, da je predmetna istraga „omogućila da se utvrde pronevjere javnih sredstava u velikim iznosima i ilegalni naknadni nezakonit prijenos izvan Ukrajine“.
            42. Uzimajući u obzir spis predmeta, dopis od 3. ožujka 2014. je, među dokazima koje je Vijeće podnijelo u ovom postupku, jedini koji prethodi pobijanoj odluci i pobijanoj uredbi. Zakonitost takvih djela mora se stoga ocijeniti s obzirom na samo taj dokaz.
            43. Potrebno je, dakle, provjeriti je li dopis od 3. ožujka 2014. dostatan dokaz da bi se na njemu temeljio zaključak da je za tužitelja „utvrđeno da je odgovoran za pronevjeru ukrajinskih državnih sredstava“ u smislu članka 1. stavka 1. pobijane odluke.
            44. Iako, kao što ističe Vijeće, potječe od visokog pravosudnog tijela treće zemlje, odnosno ureda glavnog državnog odvjetnika Ukrajine, pismo od 3. ožujka 2014. sadrži samo opću izjavu da će se protiv tužitelja, među drugim bivšim visokim dužnosnicima, voditi istraga glede činjenica, koje nisu u većoj mjeri specificirane, vezanih za zloporabu javnih sredstava i nezakonit prijenos sredstava u inozemstvo. Ono ne daje nikakva pojašnjenja o tim činjenicama ni o tužiteljevim odgovornostima podnositelja u odnosu na njih.
            45. Nadalje, glede tvrdnji koje je Vijeće iznijelo pred Općim sudom, prema kojima se pokretanje istrage u odnosu na tužitelja temeljilo nužno na podacima dobivenima nakon istraživanja, nespecificiranih, provedenih prije navedenog pokretanja, valja primijetiti da je riječ tek o pukim pretpostavkama. U tom smislu, potrebno je podsjetiti da odluka o donošenju mjera ograničavanja u smislu članka 29. UEU‑a nije donesena kao odgovor na zahtjev tijela vlasti odnosne treće zemlje, nego čini autonomnu mjeru donesenu za postizanje ciljeva zajedničke vanjske i sigurnosne politike Unije. Na nadležnom je tijelu Unije da u slučaju osporavanja utvrdi osnovanost razloga iznesenih protiv odnosne osobe, a nije na toj osobi da pruži negativan dokaz o neosnovanosti navedenih razloga (presuda od 18. srpnja 2013., Komisija i dr./Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P i C‑595/10 P, Zb. EU:C:2013:518, t. 120. i 121. i presuda od 28. studenoga 2013., Vijeće/Fulmen i Mahmoudian, C‑280/12 P, Zb. EU:C:2013:775, t. 65. i 66.).
            46. Točno je, kao što Vijeće tvrdi, da je sud Unije, u kontekstu primjene mjera ograničavanja, utvrdio da označavanje osobe kao odgovorne za kazneno djelo ne znači nužno osudu za takvo djelo (vidjeti, u tom smislu, presudu od 5. ožujka 2015., Ezz EA/Vijeće, C‑220/14 P, Zb. EU:C:2015:147, t. 72. i presudu od 27. veljače 2014., Ezz EA/Vijeće, T‑256/11, Zb. EU:T:2014:93, t. 57. do 61.).
            47. Međutim, u kontekstu predmeta iz kojih je citirana sudska praksa u točki 46. ove presude proizlazi da je u odnosu na tužitelje bio izdan nalog glavnog državnog odvjetnika treće zemlje za pljenidbu njihove imovine koji je odobrio kazneni sud (presuda Ezz i dr./Vijeće, t. 42. supra , EU:T:2014:93, t. 132.). Slijedom toga, primjena mjera ograničavanja na predmetne tužitelje u tim predmetima temeljila se na konkretnim činjeničnim elementima, s kojima se Vijeće upoznalo.
            48. U ovom slučaju, valja utvrditi, s jedne strane, da Vijeće nije imalo podatke o činjenicama ili specifičnom ponašanju tužitelja koje mu ukrajinske vlasti stavljaju na teret i, s druge strane, da dopis od 3. ožujka 2014. na koje se poziva, čak i ako ga se ne ispituje izdvojeno, nego u kontekstu u kojem se pojavljuje, ne može predstavljati dovoljno čvrstu činjeničnu osnovu u smislu zakonodavstva navedenog u točki 38. ove presude za uvrštavanje tužitelja na popis iz razloga što je „utvrđeno da je za odgovoran“ pronevjeru javnih sredstava.
            49. Štoviše, dodatni dokazi koje je podnijelo Vijeće, a koji su nastali nakon pobijanih akata, dokazuju da se protiv tužitelja vodio prethodni postupak koji je započeo nakon donošenja tih akata na dan njihove objave. Dakle, nije utvrđeno ni da se, u vrijeme donošenja pobijanih akata, protiv tužitelja vodio pravi „postupak“, već je to bio tek stadij prethodnog postupka. Iz toga slijedi da je uvrštavanje tužiteljeva imena na popis kao „osobe protiv koje se vodi kazneni postupak“ pogrešno. Nadalje, Vijeće upitano na raspravi o ukidanju mjera ograničavanja u odnosu na tužitelja, nije dalo nikakvo objašnjenje za takvo ukidanje.
            50. S obzirom na sve navedeno, uvrštavanje tužiteljeva imena na popis poštuje kriterije za određivanje osoba na koje se odnose mjere ograničavanja iz pobijane odluke.
            51. Slijedom navedenog, treći tužbeni razlog valja usvojiti i poništiti pobijanu odluku u dijelu u kojem se odnosi na tužitelja.
            52. Iz istih razloga valja poništiti i pobijanu uredbu u dijelu u kojem se odnosi na tužitelja.
            53. Budući da je treći tužbeni razlog osnovan, tužbu valja usvojiti, bez potrebe odlučivanja o ostalim tužbenim razlozima.
            54. Nadalje, budući da se, slijedom Odluke 2015/364 i Provedbene uredbe 2015/357, tužiteljevo ime ne nalazi više na popisu osoba obuhvaćenih mjerama ograničavanja, nije potrebno odlučiti o pitanju zadržavanja učinaka pobijane odluke u odnosu na tužitelja.
            Troškovi
            55. U skladu s člankom 134. stavkom 1. Poslovnika Općeg suda, svakoj stranci koja ne uspije u postupku nalaže se snošenje troškova ako je postavljen takav zahtjev.
            56. Budući da Vijeće nije uspjelo u postupku, valja mu naložiti snošenje troškova sukladno tužiteljevu zahtjevu.
            57. Nadalje, u skladu s člankom 138. stavkom 1. Poslovnika, institucije koje su intervenirale u postupak snose vlastite troškove. Komisija će stoga snositi vlastite troškove.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga,
            OPĆI SUD (deveto vijeće)
            proglašava i presuđuje:
            1. Poništavanju se Odluka Vijeća 2014/119/ZVSP od 5. ožujka 2014. o mjerama ograničavanja usmjerenima protiv određenih osoba, subjekata i tijela s obzirom na stanje u Ukrajini i Uredba Vijeća (EZ) br. 208/2014 od 5. ožujka 2014. o mjerama ograničavanja usmjerenima protiv određenih osoba, subjekata i tijela s obzirom na stanje u Ukrajini, u dijelu u kojem se odnose na Andrija Portnova.
            2. Vijeću Europske unije nalaže se snošenje, osim vlastitih, i troškova A. Portnova.
            3. Europska komisija snosi vlastite troškove.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 27. veljače 2014.#Pohotovosť s. r. o. protiv Miroslava Vašute.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Okresný súd Svidník.#Zahtjev za prethodnu odluku – Ugovor o potrošačkom kreditu – Nepoštene odredbe – Direktiva 93/13/EEZ – Izvršenje arbitražnog pravorijeka – Zahtjev za intervenciju u postupak izvršenja – Udruga za zaštitu potrošača – Nacionalno zakonodavstvo ne dopušta takvu intervenciju – Postupovna autonomija država članica.#Predmet C‑470/12.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      27. veljače 2014. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Ugovor o potrošačkom kreditu — Nepoštene odredbe — Direktiva 93/13/EEZ — Izvršenje arbitražnog pravorijeka — Zahtjev za intervenciju u postupak izvršenja — Udruga za zaštitu potrošača — Nacionalno zakonodavstvo ne dopušta takvu intervenciju — Postupovna autonomija država članica“
      U predmetu C‑470/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je podnio Okresný súd Svidník (Slovačka), odlukom od 31. kolovoza 2012., koju je Sud zaprimio 19. listopada 2012., u postupku

         Pohotovosť s. r. o.

      protiv

         Miroslava Vašute,

      u prisutnosti:

         Združenie na ochranu občana spotrebiteľa HOOS,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, C. G. Fernlund, A. Ó Caoimh, C. Toader (izvjestiteljica) i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Pohotovosť s. r. o., J. Fuchs, konateľ spoločnosti,

               —

               za Združenie na ochranu občana spotrebiteľa HOOS, I. Šafranko, advokát,

               —

               za slovačku vladu, B. Ricziová, u svojstvu agenta,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i J. Kemper, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, M. van Beek i A. Tokár, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 12. prosinca 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 6. do 8. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima (SL L 95., str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 24.), zajedno s člankom 38. i 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Pohotovosť s. r. o. (u daljnjem tekstu: Pohotovosť) i Miroslava Vašute u vezi s izvršenjem arbitražnog pravorijeka kojim mu je određena naknada novčanog iznosa povezanog s ugovorom o potrošačkom kreditu.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članak 3. stavak 1. Direktive 93/13 navodi:
               „Ugovorna odredba o kojoj se nisu vodili pojedinačni pregovori smatra se nepoštenom ako u suprotnosti s uvjetom o dobroj vjeri, na štetu potrošača prouzroči znatniju neravnotežu u pravima i obvezama stranaka, proizašlih iz ugovora.“

               4

               U skladu s člankom 6. stavkom 1. navedene direktive:
               „Države članice utvrđuju da u ugovoru koji je prodavatelj robe ili pružatelj usluge sklopio s potrošačem prema nacionalnom pravu nepoštene odredbe nisu obvezujuće za potrošača, a da ugovor u tim uvjetima i dalje obvezuje stranke ako je u stanju nastaviti važiti i bez tih nepoštenih odredaba.“

               5

               Članak 7. navedene direktive utvrđuje:
               “1.   U interesu potrošača i tržišnih konkurenata države članice osiguravaju da postoje primjerena i djelotvorna sredstva za sprečavanje stalnog korištenja nepoštenih odredaba u ugovorima koji prodavatelji robe i pružatelji usluga sklapaju s potrošačima.
               2.   Sredstva iz stavka 1. uključuju odredbe prema kojima osobe ili organizacije koje u skladu s nacionalnim pravom imaju legitiman interes zaštititi potrošače mogu u skladu s dotičnim nacionalnim pravom postupati pred sudovima ili pred nadležnim upravnim tijelima radi donošenja odluke o tome jesu li ugovorne odredbe sastavljene za opću upotrebu nepoštene, kako bi potom mogle primijeniti odgovarajuća i djelotvorna sredstva radi sprečavanja daljnjeg korištenja takvih odredbi.
               3.   Uz dužno poštovanje nacionalnih propisa, pravni lijekovi iz stavka 2. mogu odvojeno ili zajedno biti usmjereni protiv većeg broja prodavatelja robe ili pružatelja usluga iz istog gospodarskog područja, ili protiv njihovih udruga koje koriste te iste ili slične ugovorne odredbe ili koje preporučuju njihovo korištenje.“

               6

               Članak 8. iste direktive navodi:
               „Kako bi osigurale najviši stupanj zaštite potrošača, države članice mogu u području na koje se odnosi ova Direktiva usvojiti ili zadržati najstrože odredbe spojive s Ugovorom.“

         Slovačko pravo

               7

               Članak 93. Zakona o parničnom postupku, u inačici koja se primjenjuje na činjenice u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Zakon o parničnom postupku) propisuje:
               „1)   Osoba koja ima pravni interes za ishod postupka može sudjelovati u postupku kao intervenijent u potporu zahtjevu tužitelja ili tuženika ako se ne radi o postupku razvoda braka, postupku poništaja braka ili utvrđivanja postojanja braka.
               2)   Pravna osoba čija je djelatnost usmjerena na zaštitu prava u skladu s posebnim propisom također može sudjelovati u postupku kao intervenijent u potporu zahtjevu tužitelja ili tuženika.
               3)   Ova osoba može intervenirati u postupku na vlastitu inicijativu ili na zahtjev stranke koji joj je proslijedio sud. Sud ne odlučuje o dopuštenosti intervencije osim ako je nadležan za odlučivanje o zahtjevu koji je postavljen u tom smislu.
               4)   U okviru postupka intervenijent ima jednaka prava i obveze kao stranka u postupku. Međutim, on djeluje samo u svoje ime. Ako se njegovi postupci protive postupcima stranke na čijoj strani intervenira, sud će ih ocjenjivati nakon ispitivanja svih okolnosti.“

               8

               Članak 251. stavak 4. navedenog zakona utvrđuje:
               „Izvršenje presuda i postupak izvršenja koji su uređeni posebnim propisom [...] uređuju odredbe iz prethodnih dijelova, osim ako je u posebnom propisu odlučeno drugačije. O tome se uvijek odlučuje rješenjem.“

               9

               Članak 37. stavak 1. i 3. Zakona o izvršenju u inačici koja se primjenjuje na činjenice u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Zakon o izvršenju) određuje:
               „1)   Stranke u postupku su vjerovnik i dužnik; druge osobe mogu biti stranke samo u dijelu postupka za koji im je to svojstvo priznato ovim zakonom. Kada sud odlučuje o troškovima izvršenja, ovlašteni sudski izvršitelj je također stranka u postupku.
               […]
               3)   Izvršenje se može provesti protiv osobe koja nije osoba navedena kao dužnik u odluci ili u korist osobe koja nije osoba navedena kao vjerovnik u odluci samo ako se pokaže da su one prenijele na drugu osobu svoja prava ili obveze koje proizlaze iz izvršnog naslova u skladu s člankom 41. Kada se pojave okolnosti na temelju kojih postoje prijenos ili subrogacija prava i obveza koji proizlaze iz izvršnog naslova, stranke u postupku dužne su bez odgađanja pismeno obavijestiti tijelo nadležno za provođenje izvršenja. Obavijest treba biti popraćena dokumentom koji dokazuje prijenos ili subrogaciju prava i obveza. Tijelo koje provodi izvršenje dužno je obavijestiti sud o zahtjevu za promjenu stranaka u postupku u roku od 14 dana od dana kada je saznalo za te okolnosti. Sudac rješenjem odlučuje u roku od 60 dana od dana kada je primio obavijest o zahtjevu. O odluci se obavještavaju tijelo koje provodi izvršenje, vjerovnik i dužnik koji su spomenuti u izvršnom naslovu kao i stranka na koju je preneseno pravo ili obveza.“

               10

               U skladu s člankom 25. stavkom 1. i 2. Zakona br. 250/2007 o zaštiti potrošača, udruga može podnijeti pravno sredstvo iz područja zaštite prava potrošača sudu ili upravnom tijelu ili može sudjelovati u takvom postupku ako je takav cilj glavna svrha njegove djelatnosti ili ako se nalazi na popisu subjekata koji imaju ovlaštenje Europske komisije, ne dovodeći u pitanje pravo suda da ispituje ima li ta osoba u svakom pojedinom slučaju pravo na pravno sredstvo. Osim toga udruga može, na temelju punomoći, zastupati potrošača pred državnim tijelima u postupcima koji se odnose na ostvarivanje prava potrošača, uključujući pravo na naknadu štete uzrokovane povredom prava potrošača.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               11

               Pohotovosť je odobrila potrošački kredit Miroslavu Vašuti. Odlukom od 9. prosinca 2010. Stálý rozhodcovský súd (Stalni arbitražni sud) naložio je M. Vašuti plaćanje određenog iznosa Pohotovosťu.

               12

               Pohotovosť je podniijela prijedlog za izvršenje tog arbitražnog pravorijeka koji je postao pravomoćan i izvršan. Sudski izvršitelj, kojeg je ovlastio Pohotovosť, podnio je 25. ožujka 2011. Okresnom súdu Svidník (Okružni sud u Svidníku) zahtjev za dozvolu izvršenja predmetnog arbitražnog pravorijeka. Odlukom od 29. lipnja 2011. taj je zahtjev odbijen u dijelu u kojem se odnosio na naknadu zateznih kamata i na troškove koji su se odnosili na tu naknadu. Sud je istom odlukom prihvatio prijedlog za izvršenje ostalih potraživanja.

               13

               Združenie na ochranu občana spotrebiteľa HOOS (Udruga za zaštitu potrošača HOOS, u daljnjem tekstu: udruga HOOS) je 9. rujna 2011. podnijelo zahtjev za intervenciju u izvršnom postupku pozivajući se na članak 93. stavak 2. Zakona o parničnom postupku. Udruga HOOS pozvala se na nedostatak nepristranosti ovlaštenog sudskog izvršitelja, ističući među ostalim da je on u prošlosti poslovno surađivao s Pohotovosťi. U skladu sa sudskom praksom Ústavnog súda Slovenskej republiky (Ustavni sud Slovačke Republike), činjenica da je navedenog sudskog izvršitelja zapošljavala Pohotovosť nespojiva je sa zadaćom nepristranosti sudskog izvršitelja. Osim toga, udruga HOOS zatražila je prekid postupka izvršenja u cijelosti.

               14

               U podnesku od 27. ožujka 2012. Pohotovosť je tvrdila da je intervencija Združenie HOOS u postupku pred sudom koji je uputio zahtjev nedopuštena jer zakon o izvršenju izričito ne predviđa mogućnost takve intervencije.

               15

               Rješenjem od 24. svibnja 2012. Okresný súd Svidník proglasio je nedopuštenim zahtjev za intervenciju u izvršnom postupku Združenie HOOS i odbacio zahtjev za prekid tog postupka.

               16

               Združenie HOOS podnijelo je 18. lipnja 2012. pravno sredstvo protiv tog rješenja. Ono je s jedne strane isticalo da M. Vašuta nije bio dovoljno informiran. S druge strane navedeni sud nije osigurao M. Vašuti dovoljnu zaštitu po službenoj dužnosti protiv sporne nepoštene odredbe i nije izveo pravne zaključke iz nepostojanja godišnje kamatne stope u potrošačkom kreditu. Isti sud nije ispravno primijenio sudsku praksu koja proizlazi osobito iz presude od 6. listopada 2009., Asturcom Telecomunicaciones (C-40/08, Zb., str. I-9579.), i iz rješenja od 16. studenoga 2010., Pohotovosť (C-76/10, Zb., str. I-11557.).

               17

               Iz pisanih očitovanja proizlazi da je u presudi od 10. listopada 2012. Najvyšší súd Slovenskej republiky (Vrhovni sud Slovačke Republike) odlučio da intervencija udruge za zaštitu potrošača nije bila dopuštena u postupku izvršenja protiv potrošača jer se nije radilo o sporu već o postupku za izvršenje pravomoćne i obvezujuće odluke za dužnika. Osim toga, Ústavný súd Slovenskej republiky je zadržao sličan pristup u presudi od 15. siječnja 2013.

               18

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da bi tumačenje Suda Direktive 93/13 moglo imati odlučujući učinak na rješenje glavnog postupka.

               19

               Pod takvim okolnostima Okresný súd Svidník odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 6. stavak 1., članak 7. stavak 1. i članak 8. Direktive 93/13 [...] zajedno s odredbama članka 38. i 47. [Povelje] tumačiti na način da se oni protive odredbi nacionalnog prava kao što je članak 37. stavci 1. i 3. Zakona o izvršenju koja ne dopušta udruzi za zaštitu prava potrošača da intervenira u postupku izvršenja?

                        2.

                        U slučaju da odgovor na prvo pitanje glasi da predmetna odredba nije u suprotnosti s pravom [Unije], trebaju li se odredbe iz članka 37. stavaka 1. i 3. Zakona o izvršenju tumačiti u smislu da se ne protive tome da nacionalni sudac, u skladu s člankom 6. stavkom 1., člankom 7. stavkom 1. i člankom 8. [predmetne direktive], priznaje udruzi za zaštitu prava potrošača ulogu intervenijenta u postupku izvršenja?“

         O zahtjevima Pohotovosťi nakon zatvaranja usmenog dijela postupka

               20

               Aktom od 31. siječnja 2014., koji je tajništvo Suda zaprimilo 6. veljače, Pohotovosť je nakon mišljenja nezavisnog odvjetnika objavljenog 12. prosinca 2013. zatražila na temelju članka 83. Poslovnika Suda ponovno otvaranje usmenog dijela postupka pozivajući se na nedovoljne informacije u pogledu nove činjenice koja bi mogla imati odlučujući utjecaj na odluku Suda. Osim toga, Pohotovosť je zatražila od Suda da sasluša u okviru prethodnog postupka stranku iz spora koji traje pred Okresným súdom Bardejov (Okružni sud u Bardejovu), u čiju je korist Združenie HOOS podnijelo pravno sredstvo na temelju, prema Pohotovosťi, pravno pogrešnih razloga i argumenata.

               21

               Najprije je važno podsjetiti da Sud može, po službenoj dužnosti ili na prijedlog nezavisnog odvjetnika ili također na zahtjev stranaka, odrediti ponovno otvaranje usmenog dijela postupka, u skladu s člankom 83. Poslovnika ako smatra da stvar nije dovoljno razjašnjena ili ako je u predmetu potrebno odlučiti na temelju argumenta o kojem se nije raspravljalo među strankama (presuda od 12. prosinca 2013., Carratù, C‑361/12, t. 18. i navedena sudska praksa).

               22

               Na drugom mjestu, u skladu s člankom 252. stavkom 2. UFEU‑a, nezavisni odvjetnik ima ulogu, djelujući posve nepristrano i neovisno, na javnoj raspravi iznositi obrazložena mišljenja u predmetima u kojima se u skladu sa Statutom Suda Europske unije zahtijeva njegovo sudjelovanje. U provođenju te zadaće on može ako je potrebno analizirati zahtjev za prethodnu odluku te ga smjestiti u širi kontekst od onoga koji je definirao sud koji je uputio zahtjev ili stranke u glavnom postupku. Budući da Sud nije vezan ni mišljenjem nezavisnog odvjetnika ni obrazloženjem na kojem se ono temelji, nije nužno ponovno otvoriti usmeni dio postupka, u skladu s člankom 83. Poslovnika, svaki put kada se nezavisni odvjetnik referira na određeno pravno pitanje koje nije bilo predmetom rasprave među strankama (ranije navedena presuda Carratù, t. 19. i navedena sudska praksa).

               23

               U ovom slučaju, s jedne strane, predmet ne zahtijeva da se o njemu odlučuje na temelju argumenata o kojima se nije raspravljalo među strankama. S druge strane, u pogledu zahtjeva Pohotovosťi da Sud u prethodnom postupku sasluša osobu koja je stranka u nacionalnom sudskom postupku različitom od glavnog postupka, potrebno je podsjetiti da je postupak iz članka 267. UFEU‑a postupak suradnje između nacionalnog suca i suca Unije i da su stranke glavnog postupka, kao što to proizlazi iz članka 97. stavka 1. Poslovnika, one koje kao takve odredi sud koji je uputio zahtjev u skladu s nacionalnim postupovnim pravilima. U ovom slučaju, sud koji je uputio zahtjev nije predmetnu osobu odredio kao stranku u glavnom postupku (vidjeti u tom smislu rješenje predsjednika Suda od 23. ožujka 2007., Cedilac, C‑368/06, t. 6.).

               24

               U takvim okolnostima, nakon saslušanja nezavisnog odvjetnika Sud odbija zahtjeve Pohotovosťi.

         Dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku

               25

               U svojim pisanim očitovanjima podnesenima u skladu s člankom 23. stavkom 2. Statuta Suda, Pohotovosť je među ostalim obavijestila Sud da je 14. studenoga 2012. sudu koji je uputio zahtjev podnijela podnesak u kojem je izjavila da u cijelosti povlači svoj prijedlog za izvršenje te je od suda zatražila da obustavi postupak. Sud koji je uputio zahtjev trebao je temeljem navedenog povlačenja zaključiti postupak izvršenja. U svakom slučaju, budući da je prijedlog povučen u glavnom postupku, Sud je trebao odbaciti predmetni zahtjev za prethodnu odluku kao nedopušten.

               26

               Pozvan od Suda da potvrdi, u pogledu izjavljenog povlačenja, je li još uvijek nadležan u sporu na temelju kojeg je postavio zahtjev za prethodnu odluku i ostaje li stoga kod tog zahtjeva, Okresný súd Svidník odgovorio je pismima koja su zaprimljena na Sudu 8. srpnja i 10. rujna 2013. da mu je Pohotovost’ 27. prosinca 2012. podnijela zahtjev za prekid postupka izvršenja arbitražnog pravorijeka. Sud koji je uputio zahtjev također je naveo da se spis glavnog predmeta nalazi kod Krajskog súda v Prešove (Regionalni sud u Prešovu) jer je taj sud bio nadležan za pravno sredstvo koje je Pohotovost’ podnijela protiv odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku. Međutim, Okresný súd Svidník je naveo da je glavni postupak još uvijek u tijeku pred njim i da stoga ostaje kod svojeg zahtjeva za prethodnu odluku.

               27

               U tom pogledu, potrebno je podsjetiti da prema ustaljenoj sudskoj praksi pitanja koja se odnose na tumačenje prava Unije koja postavlja nacionalni sudac u pravnom i činjeničnom kontekstu za čije je određivanje odgovoran te čiju točnost Sud nije dužan provjeravati uživaju pretpostavku relevantnosti. Sud može odbiti zahtjev za prethodnu odluku koji je podnio nacionalni sud samo ako je očito da tumačenje prava Unije koje se traži nema nikakve veze sa stvarnošću ili predmetom glavnog spora, ako je problem hipotetske naravi ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima nužnim da na koristan način odgovori na pitanja koja su mu postavljena (vidjeti u tom smislu presudu od 7. lipnja 2007., van der Weerd i dr., C-222/05 do C-225/05, Zb., str. I-4233., t. 22. i navedenu sudsku praksu).

               28

               Iz teksta i strukture članka 267. UFEU‑a jasno proizlazi da prethodni postupak pretpostavlja da je spor pred nacionalnim sudovima u tijeku, u okviru kojega oni trebaju donijeti odluku na temelju presude donesene u prethodnom postupku (vidjeti u tom smislu presude od 15. lipnja 1995., Zabala Erasun i dr., C-422/93 do C-424/93, Zb., str. I-1567., t. 28.; od 12. ožujka 1998., Djabali, C-314/96, Zb., str. I-1149., t. 18., kao i od 20. siječnja 2005., García Blanco, C-225/02, Zb., str. I-523., t. 27.).

               29

               Konačno, opravdanost prethodnog postupka nije davanje savjetodavnih mišljenja na općenita ili hipotetska pitanja već stvarna potreba za učinkovitim rješavanjem spora (vidjeti presude od 16. prosinca 1981., Foglia, 244/80, Zb., str. 3045., t. 18.; od 25. ožujka 2004., Azienda Agricola Ettore Ribaldi i dr., C-480/00 do C-482/00, C-484/00, C-489/00 do C-491/00 i C-497/00 do C-499/00, Zb., str. I-2943., t. 72., kao i ranije navedenu García Blanco, t. 28.).

               30

               U ovom predmetu potrebno je utvrditi da je sud koji je uputio zahtjev odgovorio na pitanje Suda da je predmet u kojem je nadležan još uvijek u tijeku. Budući da je postupak iz članka 276. UFEU‑a instrument suradnje između Suda i nacionalnih sudova putem kojeg Sud pruža nacionalnim sudovima elemente za tumačenje prava Unije koji su im potrebni za rješenje sporova u kojima odlučuju (vidjeti osobito presude od 16. srpnja 1992., Meilicke, C-83/91, Zb., str. I-4871., t. 22., i od 24. ožujka 2009., Danske Slagterier, C-445/06, Zb., str. I-2119., t. 65.), jedna takva indikacija obvezuje Sud i načelno je stranke glavnog postupka ne mogu dovoditi u pitanje.

               31

               U pogledu okolnosti da je uloženo pravno sredstvo protiv odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, potrebno je podsjetiti da je, u skladu s člankom 267. UFEU‑a, ocjena važnosti i nužnosti prethodnog pitanja načelno samo odgovornost suda koji postavlja prethodno pitanje, uz iznimku ograničene provjere koju provodi Sud u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 27. ove presude. Stoga sud koji je uputio zahtjev treba izvući odgovarajuće zaključke radi mogućeg donošenja presude povodom pravnog sredstva protiv odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku te osobito zaključiti treba li svoj zahtjev za prethodnu odluku zadržati, izmijeniti ili povući (vidjeti presudu od 16. prosinca 2008., Cartesio, C-210/06, Zb., str. I-9641., t. 96.).

               32

               Iz navedenog proizlazi da u situaciji kao što je ona u glavnom postupku Sud treba u interesu jasnoće i pravne sigurnosti poštovati odluku kojom je postavljeno prethodno pitanje, koja treba proizvoditi svoje učinke sve dok je sud koji ju je donio ne opozove ili izmijeni jer samo potonji može odlučiti o takvim radnjama (vidjeti ranije navedenu presudu Cartesio, t. 97.).

               33

               Samo u slučaju da žalbeni sud odluči u skladu s primjenjivim nacionalnim postupovnim pravilima poništiti odbijanje suda koji je postavio zahtjev da prihvati povlačenje tužitelja u glavnom postupku i da odluči o povlačenju zahtjeva za prethodnu odluku, Sud može razmotriti posljedice te odluke žalbenog suda i, nakon što, ako je takav slučaj, dobije mišljenje suda koji je uputio zahtjev, izbrisati predmet iz upisnika (vidjeti u tom smislu rješenje predsjednika Suda od 25. rujna 2013., BNP Paribas Personal Finance i Facet, C‑564/12, t. 1. do 5.).

               34

               Potrebno je utvrditi da u ovom predmetu sud koji je uputio zahtjev ili bilo koji drugi sud u smislu članka 267. UFEU‑a nije obavijestio Sud o takvoj odluci Krajskog súda v Prešove.

               35

               U pogledu svega ranije navedenog, potrebno je odgovoriti na prethodna pitanja.

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               36

               Sud koji je uputio zahtjev svojim prvim pitanjem u biti pita treba li tumačiti Direktivu 93/13, osobito njezin članak 6. stavak 1., članak 7. stavak 1. i članak 8. zajedno s člankom 38. i 47. Povelje, na način da se ona protivi odredbi nacionalnog prava koja ne dopušta udruzi za zaštitu prava potrošača da intervenira na strani potrošača u postupku izvršenja koji se vodi protiv potonjeg, a koji završava donošenjem pravomoćnog arbitražnog pravorijeka.

               37

               U tom pogledu, iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da u glavnom postupku Združenie HOOS želi intervenirati u postupku izvršenja koji vodi Pohotovost’ protiv M. Vašute jer među ostalim procjenjuje da svojom odlukom da obustavi postupak izvršenja arbitražnog pravorijeka samo za dio tražbine, a da dopusti izvršenje ostalog dijela, Okresný súd Svidník nije po službenoj dužnosti dodijelio dovoljnu zaštitu potrošaču protiv nepoštene arbitražne odredbe i nije izveo pravne zaključke iz nepostojanja godišnje kamatne stope u potrošačkom kreditu. Ova posljednja odluka nije u skladu sa sudskom praksom Suda koja osobito proizlazi iz ranije navedenog rješenja Pohotovost’.

               38

               Iz članka 93. stavka 2. Zakona o parničnom postupku proizlazi da udruga za zaštitu potrošača može intervenirati u postupak koji se odnosi na materijalna prava potrošača. S druge strane, u postupcima izvršenja koji se tiču potrošača, bilo da se radi o izvršenju presude nacionalnog suda bilo da se radi o izvršenju pravomoćnog arbitražnog pravorijeka kao što je onaj u glavnom postupku, Zakon o izvršenju ne dopušta prema sudskoj praksi Najvyššem súdu Slovenskej republiky i Ústavnom súdu Slovenskej republiky intervenciju takve udruge.

               39

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, sustav zaštite koji je proveden Direktivom 93/13 temelji se na ideji da se potrošač nalazi u podčinjenom položaju u odnosu na prodavatelja robe ili pružatelja usluga u pogledu kako pregovaračke moći tako i informiranosti, što je situacija koja ga navodi da pristane na uvjete koje je ranije sastavio prodavatelj robe ili pružatelj usluge bez ikakva utjecaja na njih (presude od27. lipnja 2000., Océano Grupo Editorial i Salvat Editores, C-240/98 do C-244/98, Zb., str. I-4941., t. 25., i od 26. listopada 2006., Mostaza Claro, C-168/05, Zb., str. I-10421., t. 25., kao i ranije navedeno rješenje Pohotovost’, t. 37.).

               40

               Kako bi osigurao zaštitu predviđenu navedenom direktivom, Sud je u više navrata isticao da se takav neravnopravni odnos može ispraviti samo pozitivnom intervencijom neovisnom o samim ugovornim strankama (ranije navedene presude Océano Grupo Editorial i Salvat Editores, t. 27.; Mostaza Claro, t. 26. i Asturcom Telecomunicaciones, t. 31., kao i ranije navedeno rješenje Pohotovost’, t. 39.).

               41

               U tom pogledu, mogućnost suca da po službenoj dužnosti ispita nepošteni karakter odredbe način je za postizanje rezultata iz članka 6. Direktive 93/13, to jest sprječavanje da pojedinačni potrošač bude vezan nepoštenom odredbom, i doprinos ostvarenju cilja iz članka 7. te direktive stoga što takvo ispitivanje može imati odvraćajući učinak s ciljem sprečavanja korištenja nepoštenih odredbi u ugovorima koje prodavatelji robe ili pružatelji usluga sklapaju s potrošačima (presude od 21. studenoga 2002., Cofidis, C-473/00, Zb., str. I-10875., t. 32., i ranije navedena Mostaza Claro, t. 27., kao i ranije navedeno rješenje Pohotovost’, t. 41.).

               42

               Kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo osobito u točkama 55. i 56. svojeg mišljenja, iz sudske prakse Suda proizlazi da je, kao u glavnom postupku, na nadležnom nacionalnom sucu u predmetu izvršenja pravomoćnog arbitražnog pravorijeka, da pozitivno intervenira neovisno o strankama ugovora, što je predviđeno navedenom direktivom, kako bi ispravio neravnopravan odnos koji postoji između potrošača i prodavatelja robe ili pružatelja usluga. Naime, kada raspolaže potrebnim pravnim i činjeničnim elementima, navedeni sudac treba po službenoj dužnosti provesti kontrolu nepoštenog karaktera ugovornih odredbi na kojima se temelji potraživanje iz te odluke jer primjenom internih postupovnih pravila treba po službenoj dužnosti u okviru sličnog postupka izvršenja ocijeniti nepodudarnost arbitražnog pravorijeka i nacionalnih odredbi javnog prava (vidjeti u tom smislu presude od 4. lipnja 2009., Pannon GSM, C-243/08, Zb., str. I-4713., t. 32., i ranije navedenu Asturcom Telecomunicaciones, t. 53., kao i ranije navedeno rješenje Pohotovost’, t. 51.).

               43

               U pogledu uloge koju mogu imati udruge za zaštitu potrošača, potrebno je istaknuti da članak 7. stavak 1. Direktive 93/13 obvezuje države članice da osiguraju postojanje prikladnijih i učinkovitih sredstava kako bi spriječili korištenje nepoštenih odredbi u ugovorima koji se sklapaju s potrošačima (presuda od 26. travnja 2012., Invitel, C‑472/10, t. 35.). U tom pogledu, iz članka 7. stavka 2. navedene direktive proizlazi da navedena sredstva sadrže mogućnost da osobe ili organizacije koje imaju legitiman interes zaštititi potrošače postupaju pred sudovima kako bi utvrdili imaju li odredbe sročene za opću uporabu nepošten karakter i, ako je takav slučaj, ishode njihovu zabranu (vidjeti presude od 24. siječnja 2002., Komisija/Italija, C-372/99, Zb., str. I-819., t. 14. i ranije navedenu Invitel, t. 36.).

               44

               Preventivna narav i odvraćajući cilj mjera koje treba usvojiti kao i njihova neovisnost u pogledu bilo kojeg pojedinačnog spora podrazumijevaju da se takve mjere mogu koristiti čak i kada se odredbe čija se zabrana traži nisu koristile u specifičnim ugovorima (vidjeti ranije navedene presude Komisija/Italija, t. 15., i Invitel, t. 37.).

               45

               Međutim, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 62. svog mišljenja, potrebno je utvrditi da ni Direktiva 93/13 ni direktive koje su je slijedile upotpunjujući pravni okvir zaštite potrošača ne sadrže odredbu koja uređuje ulogu koja se može ili treba dodijeliti udrugama za zaštitu potrošača u pojedinačnim sporovima koji se tiču potrošača. Stoga Direktiva 93/13 ne uređuje trebaju li takve udruge imati pravo intervenirati na strani potrošača u takvim pojedinačnim sporovima.

               46

               Iz toga slijedi da kada ne postoji odredba prava Unije u pogledu mogućnosti da udruge za zaštitu potrošača interveniraju u pojedinačnim sporovima koji se tiču potrošača nacionalni pravni sustav svake države članice treba uspostaviti takva pravila u skladu s načelom postupovne neovisnosti, pod uvjetom da ta pravila nisu nepovoljnija od onih koja uređuju slične situacije u unutarnjem pravu (načelo ekvivalentnosti) i da ne čine u praksi nemogućim ili vrlo teškim provođenje prava prenesenih pravom Unije (načelo djelotvornosti).

               47

               Kao prvo, u pogledu načela ekvivalentnosti, ono zahtijeva da se predmetno nacionalno pravilo primjenjuje neovisno od toga radi li se o povredi europskog prava ili nepoštivanju nacionalnog prava kada su cilj i predmet slični (vidjeti osobito presudu od 29. listopada 2009., Pontin, C-63/08, Zb., str. I-10467., t. 45.).

               48

               Kako bi se utvrdilo primjenjuje li se navedeno načelo u predmetu pred nacionalnim sudom, sud ima obvezu, jer jedini poznaje postupovne odredbe kojima se uređuju tužbe u nacionalnom pravu, ispitati kako predmet tako i bitne elemente tužbi za koje se tvrdi da su slične. Međutim, imajući u vidu ocjenu koju navedeni sud treba provesti, Sud mu može dati smjernice za tumačenje prava Unije.

               49

               U tom pogledu, kao što to ističe nezavisni odvjetnik u točki 73. svog mišljenja, iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da članak 37. stavak 1. Zakona o izvršenju, isključuje intervenciju trećih u svim postupcima kojima se izvršuje odluka nacionalnog suda ili pravomoćni arbitražni pravorijek, bilo da je ta intervencija utemeljena na povredi prava Unije ili na nepoštivanju nacionalnog prava.

               50

               U takvim okolnostima, ne može se smatrati da takva odredba povrjeđuje načelo ekvivalentnosti jer ne predviđa mogućnost da se prizna pravo na intervenciju udruzi za zaštitu potrošača u postupku izvršenja pravomoćnog arbitražnog pravorijeka kao što je to u glavnom postupku.

               51

               Kao drugo, vezano uz načelo djelotvornosti, valja podsjetiti da je Sud već presudio da svaki slučaj u kojem se postavi pitanje onemogućuje li neka nacionalna procesnopravna odredba ili pretjerano otežava primjenu prava Unije treba ispitati uzimajući u obzir položaj te odredbe u cjelokupnom postupku, tijek postupka i njegove posebnosti pred različitim nacionalnim tijelima. U tom pogledu valja, prema potrebi, uzeti u obzir načela na kojima se temelji nacionalni pravni sustav, kao što su zaštita prava na obranu, načelo pravne sigurnosti i dobrog odvijanja postupka (vidjeti presudu od 5. prosinca 2013., Asociación de Consumidores Independientes de Castilla y León, C‑413/12, t. 34. i navedenu sudsku praksu).

               52

               U tom pogledu, članak 38. Povelje određuje da politike Unije osiguravaju visoku zaštitu potrošača. Taj uvjet treba se poštovati i kod primjene Direktive 93/13. Stoga, budući da navedena direktiva ne predviđa pravo udruga za zaštitu potrošača da interveniraju u pojedinačnim postupcima koji se tiču potrošača, članak 38. Povelje ne može, sam po sebi, nametnuti tumačenje te direktive koje bi priznavalo takvo pravo.

               53

               Ova tvrdnja vrijedi i za zahtjeve iz članka 47. Povelje o pravu na učinkoviti pravni lijek i na pravično suđenje, a pravna pomoć se osigurava za osobe koje nemaju dostatna sredstva, ako je takva pomoć potrebna za osiguranje učinkovitoga pristupa pravosuđu. U mjeri u kojoj ista direktiva propisuje pozitivnu intervenciju izvan stranaka ugovora u sporovima između prodavatelja robe ili pružatelja usluge i potrošača, ne može se ni u kojem slučaju smatrati da odbijanje prava na intervenciju udruzi za zaštitu potrošača da podrži potrošača predstavlja povredu prava potrošača na učinkovit pravni lijek koje je osigurano tim člankom. Osim toga, intervencija udruge za zaštitu potrošača ne može se uspoređivati s pravnom pomoći koja u određenim slučajevima, u skladu s navedenim člankom, treba biti osigurana osobama koje nemaju dostatna sredstva.

               54

               U pogledu mogućnosti da se udruga za zaštitu potrošača pozove na isti članak Povelje, potrebno je utvrditi da odbijanje takve intervencije u postupku koji se tiče potrošača ne utječe na pravo navedene udruge za učinkovit pravni lijek za zaštitu prava koja joj se priznaju kao udruzi takve vrste, uključujući osobito pravo na kolektivnu tužbu koje proizlazi iz članka 7. stavka 2. Direktive 93/13.

               55

               Osim toga, potrebno je dodati da primjenom nacionalnog prava u glavnom postupku, udruga može izravno zastupati takvog potrošača u svim postupcima, uključujući postupak izvršenja, na temelju punomoći potrošača.

               56

               Iz prethodno navedenog proizlazi da odredba nacionalnog prava kao ona u glavnom postupku koja ne predviđa mogućnost da udruga za zaštitu potrošača intervenira u postupku izvršenja sudske odluke ili pravomoćnog arbitražnog pravorijeka ne povrjeđuje načelo djelotvornosti.

               57

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da članak 6. stavak 1., članak 7. stavak 1. i članak 8. Direktive 93/13 zajedno s odredbama članka 38. i 47. Povelje treba tumačiti na način da se oni ne protive odredbi nacionalnog prava koja ne dopušta udruzi za zaštitu prava potrošača da intervenira na strani potrošača u postupku izvršenja pravomoćnog arbitražnog pravorijeka koji se protiv njega vodi.

         Drugo pitanje

               58

               Sud koji je uputio zahtjev svojim drugim pitanjem u biti pita treba li članak 37. stavak 1. i 3. Zakona o izvršenju tumačiti u smislu da se ne protivi da nacionalni sudac, u skladu s člankom 6. stavkom 1., člankom 7. stavkom 1. i člankom 8. Direktive 93/13, priznaje udruzi za zaštitu prava potrošača ulogu intervenijenta u postupku izvršenja pravomoćnog arbitražnog pravorijeka.

               59

               Ovim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita Sud da da tumačenje njegovog nacionalnog prava.

               60

               Međutim, zadaća Suda u, prethodnom postupku, nije tumačenje nacionalnih zakona ili propisa (vidjeti presude od 9. rujna 2003., Jaeger, C-151/02, Zb., str. I-8389., t. 43., kao i od 23. ožujka 2006., Enirisorse, C-237/04, Zb., str. I-2843., t. 24. i navedenu sudsku praksu).

               61

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, drugo pitanje treba proglasiti nedopuštenim.

         Troškovi

               62

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Direktivu Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima, osobito njezin članak 6. stavak 1., članak 7. stavak 1. i članak 8., zajedno s odredbama članka 38. i 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, treba tumačiti na način da se oni ne protive odredbi nacionalnog prava koja ne dopušta udruzi za zaštitu prava potrošača da intervenira na strani potrošača u postupku izvršenja pravomoćnog arbitražnog pravorijeka koji se protiv njega vodi.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: slovački.


Presuda Suda (deveto vijeće) od 8. rujna 2016.#Iranian Offshore Engineering & Construction Co. protiv Vijeća Europske unije.#Žalba – Mjere ograničavanja protiv Islamske Republike Irana – Popis osoba i subjekata na koje se primjenjuje zamrzavanje financijskih sredstava i gospodarskih izvora – Pružanje logističke podrške iranskoj vladi – Uvrštenje žaliteljeva imena.#Predmet C-459/15 P.