title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 14. rujna 2017.#The Trustees of the BT Pension Scheme protiv Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division).#Zahtjev za prethodnu odluku – Slobodno kretanje kapitala – Članak 63. UFEU‑a – Područje primjene – Porezno zakonodavstvo države članice – Porez na dobit – Porezni kredit – Mirovinski fondovi – Neodobravanje poreznog kredita dioničarima koji nisu porezni obveznici poreza na dohodak od ulaganja za dividende koje potječu od inozemnog dohotka – Tumačenje presude od 12. prosinca 2006., Test Claimants in the FII Group Litigation (C‑446/04, EU:C:2006:774) – Nezakonito zadržan porezni kredit – Pravna sredstva.#Predmet C-628/15.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      14. rujna 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Slobodno kretanje kapitala – Članak 63. UFEU‑a – Područje primjene – Porezno zakonodavstvo države članice – Porez na dobit – Porezni kredit – Mirovinski fondovi – Neodobravanje poreznog kredita dioničarima koji nisu porezni obveznici poreza na dohodak od ulaganja za dividende koje potječu od inozemnog dohotka – Tumačenje presude od 12. prosinca 2006., Test Claimants in the FII Group Litigation (C‑446/04, EU:C:2006:774) – Nezakonito zadržan porezni kredit – Pravna sredstva”
      U predmetu C‑628/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Žalbeni sud, Engleska i Wales, Građanski odjel, Ujedinjena Kraljevina), odlukom od 11. studenoga 2015., koju je Sud zaprimio 24. studenoga 2015., u postupku

         The Trustees of the BT Pension Scheme

      protiv

         Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, A. Prechal, A. Rosas (izvjestitelj), C. Toader i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: L. Hewlett, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 9. studenoga 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za The Trustees of the BT Pension Scheme, M. Gammie, QC, C. McDonnell, barrister, i N. Hine i R. Collins, solicitors,

               –

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, S. Simmons, J. Kraehling i D. Robertson, u svojstvu agenata, uz asistenciju R. Baldryja, QC,

               –

               za Europsku komisiju, R. Lyal i W. Roels, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 21. prosinca 2016.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 49. i 63. UFEU‑a.

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između The Trustees of the BT Pension Scheme (u daljnjem tekstu: Trustees) i Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (Porezna i carinska uprava, Ujedinjena Kraljevina, u daljnjem tekstu: Commissioners) u vezi s odbijanjem priznanja prava na porezni kredit mirovinskom fondu koji nije porezni obveznik poreza na dohodak od ulaganja zato što je primio dividende koje predstavljaju dohodak inozemnog podrijetla od rezidentnog društva u Ujedinjenoj Kraljevini.

         Pravni okvir
      Predujam poreza na dobit (advance corporation tax) i pravo na porezni kredit

               3

               Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske tijekom razdoblja na koje se odnosi glavni postupak provodila sustav oporezivanja poznat pod nazivom „djelomično pripisivanje” na temelju kojeg je, radi izbjegavanja ekonomskog dvostrukog oporezivanja kad bi rezidentno društvo isplaćivalo dividende, dio poreza na dobit koje je plaćalo to društvo pripisan njegovim dioničarima.

               4

               U skladu s tim sustavom djelomičnog pripisivanja, rezidentno društvo u Ujedinjenoj Kraljevini trebalo je pri isplati dividendi svojim dioničarima, na temelju članka 14. Income and Corporation Taxes Acta 1988 (Zakon o porezu na dohodak i dobit iz 1988., u daljnjem tekstu: ICTA), platiti predujam poreza na dobit (advance corporation tax, u daljnjem tekstu: ACT), izračunan na temelju iznosa ili vrijednosti izvršene isplate dividendi.

               5

               Takvo je društvo koje isplaćuje dividende imalo pravo, na osnovi isplate dividendi izvršene tijekom određenog obračunskog razdoblja, odbiti ACT od iznosa koji je dugovalo za to razdoblje na temelju poreza na dobit (mainstream corporation tax) ili prebaciti, ovisno o slučaju, ACT koji je plaćen u prethodno ili sljedeće obračunsko razdoblje ili na društva kćeri tog rezidentnog društva u Ujedinjenoj Kraljevini, koja su ga mogla odbiti od iznosa koji su bila obvezna platiti na temelju poreza na dobit.

               6

               Plaćanje ACT‑a društva koje isplaćuje dividende popraćeno je poreznim kreditom u korist dioničara.

               7

               Stoga je rezidentni dioničar u Ujedinjenoj Kraljevini, u skladu s člankom 20. ICTA‑e, porezni obveznik poreza na dohodak od dividendi koje je primio od rezidentnog društva iz te iste države, ako one nisu posebno izuzete od plaćanja tog poreza.

               8

               Ako su dividende primljene od rezidentnog društva u Ujedinjenoj Kraljevini bile podložne ACT‑u, rezidentni dioničar u toj istoj državi, na temelju članka 231. stavka 1. ACT‑a, imao je pravo na porezni kredit jednak iznosu ACT‑a koji je platilo društvo koje isplaćuje dividende.

               9

               Prema članku 231. stavku 3. ICTA‑e, taj se porezni kredit mogao oduzeti od iznosa koji dioničar duguje na temelju poreza na dohodak u vezi s dividendom ili, ako je iznos tog poreznog kredita prelazio iznos poreza na dohodak koji dioničar duguje, on je mogao zahtijevati od porezne uprave gotovinsku isplatu iznosa čija visina odgovora navedenom poreznom kreditu.

         Pravila o dividendi od inozemnog dohotka (foreign income dividend)

               10

               Prije 1. srpnja 1994., ako je rezidentno društvo u Ujedinjenoj Kraljevini primalo dividende od društva rezidentnog izvan te države, one nisu smatrane dohotkom od ulaganja izuzetim od oporezivanja i društvo koje je primilo te dividende nije na temelju njih imalo pravo na poreznu olakšicu. Na temelju članaka 788. i 790. ICTA‑e, društvu je, ako su bili ispunjeni uvjeti za to, bila odobrena porezna olakšica za porez koji je društvo koje isplaćuje dividende platilo u državi u kojoj je rezidentno, olakšica koja je bila odobrena ili na temelju zakonodavstva koje je bilo na snazi u Ujedinjenoj Kraljevini ili na temelju ugovora o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja sklopljenog između nje i druge države.

               11

               U skladu s načelom navedenim u točki 4. ove presude, ako je rezidentno društvo u Ujedinjenoj Kraljevini koje je primalo dividende od nerezidentnog društva isplaćivalo dividende svojim vlastitim dioničarima, onda je trebalo platiti ACT izračunan na temelju iznosa izvršene isplate dividendi.

               12

               Međutim, porez na dobit koji duguju društva koja primaju znatne dividende inozemnog podrijetla često nije bio dovoljan za pokrivanje iznosa ACT‑a koje je platilo navedeno društvo. „Višak” ACT‑a, koji može predstavljati nenadoknadiv financijski trošak društva, pojavio bi se u situaciji ako je ACT što ga duguje društvo koje isplaćuje dividende svojim dioničarima bio viši od poreza na dobit koji je to društvo bilo obvezno platiti te ako se on nije mogao prebaciti ni u prethodna ili sljedeća porezna razdoblja navedenog društva ni na njegova društva kćeri.

               13

               Kako bi se tim društvima omogućilo da smanje pojavu viškova ACT‑a, od 1. srpnja 1994. člancima 246.A do 246.Y ICTA‑e uveden je takozvani sustav „dividende od inozemnog dohotka” (foreign income dividend, u daljnjem tekstu: FID). U skladu s tim sustavom, rezidentno društvo u Ujedinjenoj Kraljevini moglo je odlučiti da će svojim dioničarima isplaćivati dividendu koja se smatra FID‑om, na koju se plaćao ACT, ali na temelju koje je to društvo, ako je dividenda koja se smatra FID‑om odgovarala primljenim dohocima inozemnog podrijetla, moglo podnijeti zahtjev za povrat viška plaćenog ACT‑a (u daljnjem u tekstu: sustav FID).

         Dividende koje se smatraju FID‑om koje primi mirovinski fond koji nije porezni obveznik poreza na dohodak od ulaganja

               14

               Prema članku 246.C ICTA‑e, dioničar koji je primio dividendu koja se smatra FID‑om nije imao pravo na porezni kredit koji se odnosi na tu dividendu. Naime, u skladu s tim člankom:
               „Članak 231. stavak 1. ne primjenjuje se ako su predmet isplate dividendi koja se ondje opisuje dividende od inozemnog dohotka.”

               15

               Međutim, u članku 246.D ICTA‑e navodi se da se s dioničarima kojima se naplaćuje porez, a koji primaju dividendu koja se smatra FID‑om, treba postupati kao da je dividenda dohodak koji je već oporezovan pri nižoj stopi (20 %) za predmetno porezno razdoblje. Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, učinak primjene te odredbe u odnosu na te dioničare bio je jednak kao da im je člankom 231. ICTA‑e odobren porezni kredit.

               16

               S druge strane, članak 246.D ICTA‑e nije se primjenjivao na dioničare koji nisu porezni obveznici poreza na dohodak na osnovi dividendi.

               17

               Tijekom razdoblja o kojem je riječ u glavnom postupku „mirovinski sustav kojemu je odobreno izuzeće” (exempt approved scheme) bio je izuzet od poreza na dohodak na osnovi dividendi na temelju članka 592. stavka 2. ICTA‑e, bilo da su nacionalnog ili inozemnog podrijetla.

               18

               Uzimajući u obzir članak 246.C ICTA‑e, ako je dioničar koji nije bio obveznik poreza na dohodak od dividendi primao dividende koje se smatraju FID‑ovima, on na temelju članka 231. stavka 1. ICTA‑e nije imao pravo na porezni kredit niti je, tim više, mogao zatražiti od porezne uprave plaćanje gotovinskog iznosa koji odgovora eventualnom poreznom kreditu koji prelazi iznos njegova duga na osnovi poreza na dohodak.

               19

               Za dividende isplaćene od 6. travnja 1999. nadalje ukinuti su sustav ACT i sustav FID.

         Spor u glavnom postupku i prethodna pitanja

               20

               BT Pension Scheme mirovinski je fond s unaprijed utvrđenim pravima u kojem su osigurani zaposlenici i bivši zaposlenici društva British Telecommunications plc. Njime upravlja Trustees, relevantni oporezivi subjekt, dok je BT Pension Scheme stvarni vlasnik imovine.

               21

               BT Pension Scheme u Ujedinjenoj Kraljevini izuzet je od poreza na dohodak od ulaganja. Tijekom razdoblja o kojem je riječ u glavnom postupku otprilike od 70 % do 75 % ulaganja BT Pension Schemea po tržišnoj vrijednosti bila su u obliku dionica u društvima. Među dioničkim udjelima potonjeg neki su predstavljali ulaganja u društva rezidentna u Ujedinjenoj Kraljevini, a neki su bili ulaganja u društva rezidentna u drugim državama članicama Europske unije ili u trećim zemljama. Velika većina, odnosno otprilike 97 % dioničkog portfelja BT Pension Schemea bila je uložena u velika društva čije dionice kotiraju na burzama u Ujedinjenoj Kraljevini i u inozemstvu. BT Pension Scheme najčešće bi imao manje od 2 % dioničkog kapitala društva, a uvijek manje od 5 %, a njegov odnos s društvima u koja je ulagao bio je isključivo dioničarski.

               22

               Investicijski portfelj BT Pension Schemea obuhvaćao je dionice društava rezidentnih u Ujedinjenoj Kraljevini koja su odlučila primijeniti sustav FID kako bi svojim dioničarima isplaćivala dividende koje predstavljaju dohodak inozemnog podrijetla. Tako je BT Pension Scheme, u svojstvu dioničara tih društava, primao dividende koje su smatrane FID‑ovima. Ako na temelju članka 246.C ICTA‑e Trustees nije imao pravo zahtijevati porezne olakšice za te dividende onda je, s druge strane, imao pravo zahtijevati te olakšice za dividende koje je primao izvan sustava FID‑a od rezidentnih društava u Ujedinjenoj Kraljevini.

               23

               Trustees je, zauzimajući stajalište da nepostojanje bilo kakvog poreznog kredita u odnosu na dividende koje se smatraju FID‑ovima nije u skladu s pravom Unije, podnio tužbu protiv Commissionersa pred First‑tier Tribunalom (Tax Chamber) (Prvostupanjski sud, Porezni odjel, Ujedinjena Kraljevina), radi dobivanja, osobito, porezne olakšice za dividende koje se smatraju FID‑ovima, a koje je primio u relevantnom razdoblju. Nakon što je First‑tier Tribunal (Tax Chamber) (Prvostupanjski sud, Porezni odjel) prihvatio tužbu i donio presudu koju je u žalbenom postupku potvrdio Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) (Viši sud, Odjel za poreze i Chancery, Ujedinjena Kraljevina), Commissioners je protiv presude koju je donio potonji podnio žalbu pred Courtom of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Žalbeni sud, Engleska i Wales, Građanski odjel, Ujedinjena Kraljevina).

               24

               Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Žalbeni sud, Engleska i Wales, Građanski odjel) u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje pojašnjava da se glavni postupak odnosi samo na porezne godine 1997. i 1998., s obzirom na to da je u odnosu na zahtjeve Trusteesa za preostalo razdoblje nastupila zastara na temelju nacionalnog prava. Sud koji je uputio zahtjev smatra da je za odgovor koji treba dati na pitanje ima li Trustees pravo na porezne kredite potrebno tumačenje prava Unije koje se odnosi osobito na područje primjene članka 63. UFEU‑a.

               25

               U tom smislu, podsjeća na to da je Sud u presudi od 12. prosinca 2006., Test Claimants in the FII Group Litigation (C‑446/04, EU:C:2006:774) zaključio, među ostalim, da se članku 63. UFEU‑a protive određeni aspekti zakonodavstva Ujedinjene Kraljevine o sustavu FID‑a. Stoga se Sud pita dodjeljuje li ta odredba prava dioničarima, kao što je Trustees, u okolnostima iz glavnog postupka.

               26

               Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, osim ako Trustees ima prava izravno na temelju članka 63. UFEU‑a, nacionalnim se pravom ne zahtijeva da se članak 246.C ICTA‑e u njegovu slučaju izuzme iz primjene. Ako se Trustees može izravno pozivati na pravo Unije kako bi mu se priznalo pravo na pravni kredit, taj se sud pita koji pravni lijekovi moraju biti dostupni na temelju nacionalnog prava kako bi se prema potrebi ostvario povrat.

               27

               U tim je okolnostima Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Žalbeni sud, Engleska i Wales, Građanski odjel) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Budući da je Sud u svojemu odgovoru na četvrto pitanje u presudi od 12. prosinca 2006. [Test Claimants in the FII Group Litigation (C‑446/04, EU:C:2006:774)] utvrdio da se člancima 43. i 56. Ugovora o EZ‑u – sadašnji članci 49. i 63. Ugovora o funkcioniranju Europske unije – protivi zakonodavstvo države članice koje rezidentnim društvima koja svojim dioničarima isplaćuju dividende na temelju dividendi inozemnog podrijetla koje su im isplaćene dopušta da odaberu porezni sustav koji im omogućuje da povrate predujam poreza na dobit, ali im, kao prvo, nameće obvezu plaćanja predujma poreza na dobit te da naknadno zatraže njegov povrat te, kao drugo, ne predviđa porezni kredit za njihove dioničare, iako bi oni na njega imali pravo u slučaju isplate dividendi rezidentnog društva koje se temelji na dividendama nacionalnog podrijetla, dodjeljuje li pravo Unije tim dioničarima bilo kakva prava, na temelju članka 63. UFEU‑a ili na drugi način, u slučajevima kada su oni primatelji dividendi za koje je odlučeno da se isplaćuju u skladu s tim sustavom, osobito kada je dioničar rezident iste države članice kao i društvo koje isplaćuje dividende?

                        2.

                        Ako sâm dioničar o kojem je riječ u prvom pitanju nema prava na temelju članka 63. UFEU‑a, može li se pozvati na povredu pravâ iz članaka 49. ili 63. UFEU‑a društva koje isplaćuje dividende?

                        3.

                        Ako je odgovor na prvo ili drugo pitanje da dioničar ima prava na temelju prava Unije ili se može pozvati na njega, postavlja li pravo Unije zahtjeve u pogledu pravnog lijeka koji mora biti dostupan dioničaru na temelju nacionalnog prava?

                        4.

                        Utječe li na odgovore Suda na gore navedena pitanja činjenica da:

                                 (a)

                                 dioničar u državi članici nije obveznik poreza na dohodak na primljene dividende, s posljedicom da u slučaju isplate dividende od rezidentnog društva izvan gore navedenog sustava porezni kredit na koji dioničar ima pravo u skladu s nacionalnim zakonodavstvom može dovesti do isplate navedenog odbitka dioničaru od strane države članice;

                                 (b)

                                 je nacionalni sud odlučio da povreda prava Unije od strane nacionalnog zakonodavstva o kojem je ovdje riječ nije dovoljno ozbiljna da uzrokuje odgovornost države članice za štetu prema društvu koje isplaćuje dividende, u skladu s načelima utvrđenim u presudi od 5. ožujka 1996., Brasserie du pêcheur i Factortame (C‑46/93 i C‑48/93, EU:C:1996:79), ili da

                                 (c)

                                 je u nekim, ali ne svim slučajevima, društvo koje isplaćuje dividende prema gore navedenom sustavu možda povećalo iznos svojih isplata dioničarima kako bi osiguralo gotovinski iznos jednak onomu koji bi dobio izuzeti dioničar isplatom dividendi izvan tog sustava?”

         O prethodnim pitanjima
      Prvo pitanje

               28

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članke 49. i 63. UFEU‑a tumačiti na način da dodjeljuju prava dioničaru koji je primio dividende koje se smatraju FID‑ovima rezidentu iste države članice kao i društvo koje je isplatilo te dividende, uzimajući u obzir osobito presudu od 12. prosinca 2006., Test Claimants in the FII Group Litigation (C‑446/04, EU:C:2006:774).

               29

               Uvodno valja navesti da je, u skladu s odlukom kojom se upućuju prethodna pitanja, BT Pension Scheme u razdoblju o kojem je riječ u glavnom postupku imao manje od 5 % dioničkog kapitala u društvima u koja je ulagao te da je njegov odnos s tim društvima bio isključivo dioničarski.

               30

               Iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da se stjecanje vrijednosnih papira na tržištu kapitala s isključivim ciljem provedbe financijskog ulaganja, bez ikakve namjere da se utječe na upravljanje i nadzor poduzeća, načelno odnosi na područje primjene članka 63. UFEU‑a, a ne članka 49. UFEU‑a, te da se potonji primjenjuje samo na društvene udjele koji omogućavaju određen utjecaj na donošenje odluka u društvu i odlučivanje o njegovim djelatnostima (vidjeti u tom pogledu presudu od 13. studenoga 2012., Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑35/11, EU:C:2012:707, t. 91. i 92. i navedenu sudsku praksu).

               31

               U ovom slučaju pitanje suda koji je uputio zahtjev treba razmotriti samo s aspekta članka 63. UFEU‑a, s obzirom na to da udjeli društva BT Pension Scheme u društvima u koja je ulagao nisu omogućavali takav utjecaj.

               32

               Što se tiče pitanja dodjeljuje li članak 63. UFEU‑a u okolnostima poput onih u glavnom postupku prava dioničaru koji prima dividende koje se smatraju FID‑ovima, valja podsjetiti da u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda članak 63. stavak 1. UFEU‑a općenito zabranjuje ograničenja kretanja kapitala između država članica i trećih zemalja (vidjeti u tom smislu presudu od 28. rujna 2006., Komisija/Nizozemska, C‑282/04 i C‑283/04, EU:C:2006:608, t. 18. i navedenu sudsku praksu).

               33

               Što se tiče osobito nacionalnih propisa o kojima je riječ u glavnom postupku, Sud je već presudio u točki 173. presude od 12. prosinca 2006., Test Claimants in the FII Group Litigation (C‑446/04, EU:C:2006:774) da se članku 63. UFEU‑a protivi zakonodavstvo države članice koje od plaćanja ACT‑a izuzima rezidentna društva koja svojim dioničarima isplaćuju dividende na temelju primljenih dividendi nacionalnog podrijetla, a rezidentnim društvima koja svojim dioničarima isplaćuju dividende na temelju primljenih dividendi inozemnog podrijetla daje mogućnost da se odluče za sustav oporezivanja koji im omogućuje da povrate plaćeni ACT, međutim, među ostalim, ne predviđa porezni kredit za njihove dioničare, iako bi oni na njega imali pravo u slučaju da je rezidentno društvo izvršilo isplatu dividendi koja se temelji na dividendama nacionalnog podrijetla.

               34

               Stoga je Sud osobito smatrao da porezni sustav Ujedinjene Kraljevine, uključujući sustav FID, predstavlja ograničenje slobodnog kretanja kapitala u smislu članka 63. UFEU‑a, s obzirom na to da dioničare koji primaju dividende lišava njihova prava na porezni kredit ako su te dividende proizišle iz dobiti inozemnog podrijetla koje je ostvarilo rezidentno društvo – suprotno od onoga što je predviđeno u slučaju dividendi proizišlih iz dobiti nacionalnog podrijetla koje je ostvarilo rezidentno društvo.

               35

               U ovom slučaju Trustees je primao dividende koje su smatrane FID‑ovima a da pritom nije imao pravo na porezni kredit koji se odnosi na navedene dividende.

               36

               Nepostojanje poreznog kredita za dioničare koji nisu porezni obveznici poreza na dohodak na osnovi dividendi, kao što je Trustees, može odvratiti dioničare od ulaganja u kapital rezidentnih društava u Ujedinjenoj Kraljevini koja primaju dividende od rezidentnih društava izvan Ujedinjene Kraljevine u korist investicija u rezidentna društva u Ujedinjenoj Kraljevini koja primaju dividende od drugih rezidentnih društava u toj istoj državi (vidjeti analogijom presudu od 12. prosinca 2006., Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑446/04, EU:C:2006:774, t. 166.).

               37

               Iz navedenog slijedi da položaj Trusteesa ulazi u postupanje iz točke 173. presude od 12. prosinca 2006., Test Claimants in the FII Group Litigation (C‑446/04, EU:C:2006:774), koje se protivi članku 63. UFEU‑a. Stoga se on može osloniti na navedeni članak kako bi se iz primjene izuzela nacionalna odredba kao što je članak 246.C ICTA‑e, koja ga lišava poreznog kredita.

               38

               Commissioners je pred sudom koji je uputio zahtjev, kao i vlada Ujedinjene Kraljevine pred Sudom, tvrdio da se Trustees ipak ne može pozivati na članak 63. UFEU‑a kako bi se iz primjene izuzeo članak 246.C ICTA‑e jer njegovo ulaganje kapitala u rezidentna društva u Ujedinjenoj Kraljevini, koja podliježu sustavu FID‑a, ne uključuje kretanje kapitala među državama članicama, u smislu nomenklature iz Priloga I. Direktivi Vijeća 88/361/EEZ od 24. lipnja 1988. za provedbu članka [63. UFEU‑a] (SL 1988., L 178, str. 5) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 10., svezak 3., str. 7.), koja je uspostavljena kao vodič smjernica za tumačenje tog članka.

               39

               U tom pogledu valja podsjetiti da prema ustaljenoj praksi Suda nacionalni propisi koji se bez razlike primjenjuju na državljane svih država članica načelno mogu potpadati pod područje primjene odredbi UFEU‑a u području slobodnog kretanja kapitala samo ako se primjenjuju na situacije koje su povezane s trgovinom između država članica (vidjeti u tom smislu presudu od 5. ožujka 2002., Reisch i dr., C‑515/99, C‑519/99 do C‑524/99 i C‑526/99 do C‑540/99, EU:C:2002:135, t. 24.).

               40

               Naime, odredbe UFEU‑a u području slobodnog kretanja kapitala ne primjenjuju se u situaciji u kojoj su svi elementi ograničeni na unutarnja pitanja jedne države članice (presuda od 20. ožujka 2014., Caixa d’Estalvis i Pensions de Barcelona, C‑139/12, EU:C:2014:174, t. 42.).

               41

               Međutim, ne čini se da se zakonodavstvo iz glavnog postupka odnosi samo na situacije koje nisu povezane s trgovinom između država članica ili u kojima su relevantni elementi koji karakteriziraju glavni postupak ograničeni samo na unutarnja pitanja Ujedinjene Kraljevine.

               42

               Nasuprot tomu, nepovoljno porezno postupanje s određenim dioničarima koji primaju dividende koje se smatraju FID‑ovima, odnosno nepostojanje poreznog kredita propisano člankom 246.C ICTA‑e, upravo je posljedica činjenice da te dividende proizlaze iz dobiti koje je društvo koje isplaćuje dividende primilo od nerezidentnog društva u Ujedinjenoj Kraljevini, dok bi u istim okolnostima ti dioničari koji primaju dividende imali pravo na porezni kredit u slučaju dividendi koje proizlaze iz dobiti primljene od rezidentnog društva u Ujedinjenoj Kraljevini.

               43

               Vlada Ujedinjene Kraljevine navodi da je takvo ograničenje u svakom slučaju dopušteno ako je opravdano potrebom očuvanja kohezije nacionalnog poreznog sustava. Međutim, u tom pogledu dovoljno je navesti da iz točke 163. presude od 12. prosinca 2006., Test Claimants in the FII Group Litigation (C‑446/04, EU:C:2006:774) osobito proizlazi da ograničenje iz članka 63. UFEU‑a utvrđeno u toj presudi ne može, prema mišljenju Suda, biti opravdano potrebom očuvanja kohezije predmetnog poreznog sustava. Kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 66. svojeg mišljenja, argumenti koje je vlada iznijela u ovom postupku u biti su isti onima koje je Sud odbio u okviru potonjeg predmeta. Prema tome, u ovom slučaju ne mogu opravdati ograničenje članka 63. UFEU‑a utvrđeno u točki 36. ove presude.

               44

               U tim okolnostima na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 63. UFEU‑a treba tumačiti na način da u okolnostima poput onih u glavnom postupku dodjeljuje prava dioničaru koji je primio dividende koje se smatraju FID‑ovima.

         Drugo pitanje

               45

               Uzimajući u obzir odgovor na prvo pitanje, na drugo pitanje nije potrebno odgovoriti.

         Treće pitanje

               46

               Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita zahtijeva li i u kojoj mjeri pravo Unije da nacionalno pravo države članice osigura pravne lijekove dostupne dioničarima koji su u situaciji poput one iz glavnog postupka primili dividende koje se smatraju FID‑ovima, ali im nije odobren porezni kredit koji se odnosi na navedene dividende kako bi im se omogućilo ostvarivanje prava koja im dodjeljuje članak 63. UFEU‑a.

               47

               Uvodno valja istaknuti da je, osobito na temelju načela lojalne suradnje utvrđenog u članku 4. stavku 3. UEU‑a, na državama članicama da na svojem državnom području osiguraju primjenu i poštovanje prava Unije te da, na temelju drugog podstavka članka 4. stavka 3. UEU‑a, poduzimaju sve odgovarajuće mjere, opće ili posebne, kako bi osigurale ispunjavanje obveza koje proizlaze iz Ugovorâ ili akata institucija Unije. Usto, člankom 19. stavkom 1. drugim podstavkom UEU‑a od država članica zahtijeva se da osiguraju pravne lijekove dostatne za osiguranje učinkovite pravne zaštite u područjima obuhvaćenima pravom Unije.

               48

               U skladu s odgovorom na prvo pitanje, u okolnostima poput onih u glavnom postupku članak 63. UFEU‑a dodjeljuje dioničarima koji su primili dividende koje se smatraju FID‑ovima pravo na isti porezni tretman navedenih dividendi poput onog namijenjenog dividendama koje potječu iz dohotka što ga je društvo koje je isplatilo dividende i rezidentno je u Ujedinjenoj Kraljevini primilo od društva rezidentnog također u toj državi.

               49

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, pred nacionalnim sudom može se pozvati na članak 63. UFEU‑a i on može dovesti do neprimjenjivosti nacionalnih pravila koja su mu protivna (vidjeti u tom smislu presude od 14. prosinca 1995., Sanz de Lera i dr., C‑163/94, C‑165/94 i C‑250/94, EU:C:1995:451, t. 48. i od 18. prosinca 2007., A, C‑101/05, EU:C:2007:804, t. 27.).

               50

               Također je ustaljena sudska praksa Suda da je pravo na povrat poreza naplaćenih u državi članici protivno pravu Unije posljedica i dodatak pravima koja odredbe prava Unije dodjeljuju pojedincima, kako ih je Sud protumačio. Stoga je država članica u načelu obvezna izvršiti povrat poreza naplaćenih protivno pravu Unije (vidjeti u tom smislu presude od 9. studenoga 1983., San Giorgio, 199/82, EU:C:1983:318, t. 12.; od 14. siječnja 1997., Comateb i dr., C‑192/95 do C‑218/95, EU:C:1997:12, t. 20. i od 6. rujna 2011., Lady & Kid i dr., C‑398/09, EU:C:2011:540, t. 17.).

               51

               Međutim, prema mišljenju vlade Ujedinjene Kraljevine, to pravo na povrat protupravno naplaćenih poreza ne postoji u konkretnom slučaju uzimajući u obzir da Trustees, s obzirom na to da nije bio porezni obveznik poreza na dohodak na osnovi dividendi, nije platio nikakav porez na temelju dividendi na koje se odnose zatražene porezne olakšice.

               52

               Međutim, valja podsjetiti da pravo na povrat, u smislu sudske prakse navedene u točki 50. ove presude, ne obuhvaća samo iznose isplaćene državi članici na temelju nezakonitih davanja nego i svaki zadržan iznos čiji je povrat nužan za uspostavu jednakog postupanja koje se zahtijeva odredbama Ugovora o funkcioniranju Europske unije koje se odnose na slobodu kretanja (vidjeti analogijom presude od 8. ožujka 2001., Metallgesellschaft i dr., C‑397/98 i C‑410/98, EU:C:2001:134, t. 87.; od 12. prosinca 2006., Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑446/04, EU:C:2006:774, t. 205. i od 19. srpnja 2012., Littlewoods Retail i dr., C‑591/10, EU:C:2012:478, t. 25.), uključujući stoga dugovane iznose pojedinaca na osnovi poreznog kredita kojeg je potonji lišen na temelju nacionalnog zakonodavstva protivnog pravu Unije.

               53

               Tako u okolnostima poput onih u glavnom postupku dioničari koji nisu porezni obveznici poreza na dohodak na osnovi dividendi, a koji su primali dividende koje se smatraju FID‑ovima, ali im nije odobren porezni kredit koji se odnosi na navedene dividende, poput Trusteesa, imaju pravo na isplatu poreznog kredita kojeg su bili neopravdano lišeni na temelju nacionalnog zakonodavstva neusklađenog s člankom 63. UFEU‑a.

               54

               Nadalje, valja istaknuti da na temelju ustaljene sudske prakse Suda upravna tijela i nacionalni sudovi, koji u okviru svoje nadležnosti moraju primijeniti odredbe prava Unije, imaju dužnost osigurati puni učinak tih pravnih pravila ostavljajući na vlastitu inicijativu neprimijenjenom, ako smatraju da je to potrebno, svaku suprotnu odredbu nacionalnog prava, bez potrebe da zatraže ili čekaju prethodno stavljanje izvan snage te nacionalne odredbe kroz zakonodavni ili bilo koji drugi postupak predviđen ustavom (vidjeti u tom smislu, kad je riječ o upravnim tijelima, presude od 22. lipnja 1989., Costanzo, 103/88, EU:C:1989:256, t. 31. i od 29. travnja 1999., Ciola, C‑224/97, EU:C:1999:212, t. 26. i 30. kao i, kad je riječ o sudovima, presude od 9. ožujka 1978., Simmenthal, 106/77, EU:C:1978:49, t. 24. i od 5. srpnja 2016., Ognyanov, C‑614/14, EU:C:2016:514, t. 34.).

               55

               Usto, ta obveza ne sprečava nadležne nacionalne sudove da primijene, među različitim postupcima unutarnjeg pravnog poretka, one koji su prikladni za zaštitu pojedinačnih prava koja proizlaze iz prava Unije (vidjeti u tom smislu presude od 22. listopada 1998., IN. CO. GE.’90 i dr., C‑10/97 do C‑22/97, EU:C:1998:498, t. 21. i od 19. srpnja 2012., Littlewoods Retail i dr., C‑591/10, EU:C:2012:478, t. 33.).

               56

               Iz toga slijedi da, ako dioničari koji nisu porezni obveznici i koji su primili dividende koje se smatraju FID‑ovima podnesu pravni lijek kojim traže isplatu iznosa poreznog kredita kojeg su bili neopravdano lišeni na temelju nacionalnog zakonodavstva o kojem je riječ u glavnom predmetu, nacionalni sud načelno je dužan kako bi se osigurao puni učinak prava Unije izuzeti iz primjene odredbe tog zakonodavstva na kojima se temelji postupanje suprotno članku 63. UFEU‑a.

               57

               Na kraju, što se tiče postupovnih pravila o tom pravnom lijeku, nije na Sudu da pravno kvalificira pravna sredstva koja je Trustees podnio sudu koji je uputio zahtjev jer on mora pojasniti narav i osnovu svojeg sredstva, pod nadzorom suda koji je uputio zahtjev. Međutim, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da pojedinci trebaju raspolagati djelotvornim pravnim lijekom koji im omogućava isplatu poreznog kredita kojeg su neopravdano bili lišeni (vidjeti analogijom presudu od 12. prosinca 2006., Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑446/04, EU:C:2006:774, t. 201. i 220.).

               58

               Dakle, iako je na nacionalnom pravnom poretku svake države članice da, u nedostatku propisa Unije u području isplate poreznih olakšica kojih su nositelji prava bili neopravdano lišeni, utvrdi postupovna pravila o pravnim sredstvima namijenjenima zaštiti prava koja pojedinci uživaju na temelju prava Unije, ta pravila, u skladu s načelom ekvivalentnosti, ne smiju biti manje povoljna od onih koja uređuju slična pravna sredstva unutarnje naravi (vidjeti u tom smislu presude od 16. prosinca 1976., Rewe‑Zentralfinanz i Rewe‑Zentral, 33/76, EU:C:1976:188, t. 5.; od 8. ožujka 2001., Metallgesellschaft i dr., C‑397/98 i C‑410/98, EU:C:2001:134, t. 85.; od 12. prosinca 2006., Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑446/04, EU:C:2006:774, t. 203. i od 6. listopada 2015., Târșia, C‑69/14, EU:C:2015:662, t. 26. i 27.).

               59

               Usto, u skladu s načelom djelotvornosti, države članice u svakom slučaju imaju odgovornost osigurati djelotvornu zaštitu prava zajamčenih pravom Unije i osobito poštovanje prava na djelotvoran pravni lijek i na pošteno suđenje, koja su sadržana u članku 47. stavku 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (vidjeti u tom smislu presude od 15. rujna 2016., Star Storage i dr., C‑439/14 i C‑488/14, EU:C:2016:688, t. 46.; od 8. studenoga 2016., Lesoochranárske zoskupenie VLK, C‑243/15, EU:C:2016:838, t. 65. i od 16. svibnja 2017., Berlioz Investment Fund, C‑682/15, EU:C:2017:373, t. 44.).

               60

               U ovom slučaju osobito je na sudu koji je uputio zahtjev da se pobrine da dioničari koji nisu porezni obveznici poreza na dohodak na osnovi dividendi, a koji su primali dividende koje se temelje na dividendama inozemnog podrijetla i koje se smatraju FID‑ovima, poput Trusteesa, raspolažu pravnim lijekovima koji osiguravaju isplatu poreznog kredita povezanog s navedenim dividendama, kojeg su nositelji prava bili neopravdano lišeni, prema pravilima koja nisu manje povoljna od onih koja uređuju pravni lijek za isplatu tog poreznog kredita ili usporedive porezne prednosti u situaciji u kojoj bi porezna uprava neopravdano lišila nositelje prava tog poreznog kredita ili te porezne pogodnosti prilikom isplate dividendi na temelju primljenih dividendi od rezidentnog društva u Ujedinjenoj Kraljevini. S druge strane, taj se sud mora uvjeriti da taj pravni lijek jamči tim dioničarima djelotvornu zaštitu prava koja im dodjeljuje članak 63. UFEU‑a.

               61

               Stoga na treće pitanje valja odgovoriti da pravo Unije zahtijeva da nacionalno pravo države članice osigura pravne lijekove dostupne dioničarima koji su u situaciji poput one iz glavnog postupka primili dividende koje se smatraju FID‑ovima, ali im nije odobren porezni kredit povezan sa spomenutim dividendama, kako bi im se omogućilo ostvarivanje prava koja im dodjeljuje članak 63. UFEU‑a. U tom smislu nadležni nacionalni sud treba se pobrinuti da dioničari koji nisu porezni obveznici poreza na dohodak na osnovi dividendi, a koji su primali dividende koje se temelje na dividendama inozemnog podrijetla i koje se smatraju FID‑ovima, poput Trusteesa, raspolažu pravnim lijekovima koji, s jedne strane, osiguravaju isplatu tog poreznog kredita povezanog s navedenim dividendama kojeg su nositelji prava bili neopravdano lišeni, prema pravilima koja nisu manje povoljna od onih koja uređuju pravni lijek za isplatu tog poreznog kredita ili usporedive porezne prednosti u situaciji u kojoj bi porezna uprava neopravdano lišila nositelje prava tog poreznog kredita ili te porezne pogodnosti prilikom isplate dividendi na temelju primljenih dividendi od rezidentnog društva u Ujedinjenoj Kraljevini i, s druge strane, jamče tim dioničarima djelotvornu zaštitu prava koja im dodjeljuje članak 63. UFEU‑a.

         Četvrto pitanje točka (a)

               62

               Svojim četvrtim pitanjem točkom (a) sud koji je uputio zahtjev u biti pita utječe li na odgovore koje treba dati na prva tri prethodna pitanja činjenica da Trustees u Ujedinjenoj Kraljevini nije porezni obveznik poreza na dohodak na osnovi primljenih dividendi.

               63

               U tom smislu valja podsjetiti da se povreda članka 63. UFEU‑a, kako ju je Sud utvrdio u točki 173. presude od 12. prosinca 2006., Test Claimants in the FII Group Litigation (C‑446/04, EU:C:2006:774), sastoji od različitog postupanja s dividendama koje prima dioničar poput Trusteesa, ovisno o tome jesu li dividende u pitanju inozemnog podrijetla koje se smatraju FID‑ovima ili je riječ o dividendama nacionalnog podrijetla koje se ne smatraju FID‑ovima.

               64

               Kao što je to u biti istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 88. svojeg mišljenja, s obzirom na to da sukladnost s člankom 63. UFEU‑a samo zahtijeva ukidanje različitog poreznog postupanja s dvjema kategorijama dividendi koje primaju dioničari poput Trusteesa, pitanje jesu li dioničari koji su primili dividende koje se smatraju FID‑ovima porezni obveznici poreza na dohodak na temelju takvih dividendi ne čini se relevantnim.

               65

               Stoga na četvrto pitanje točku (a) treba odgovoriti da činjenica da Trustees nije porezni obveznik poreza na dohodak na osnovi primljenih dividendi ne može izmijeniti odgovore na prva tri pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev.

         Četvrto pitanje, točka (b)

               66

               Svojim četvrtim pitanjem, točkom (b), sud koji je uputio zahtjev pita se utječe li na odgovore koje treba dati na prva tri prethodna pitanja činjenica da povreda prava Unije o kojoj je ovdje riječ, prema mišljenju tog suda, nije dovoljno ozbiljna da uzrokuje izvanugovornu odgovornost dotične države članice u prema društvu koje isplaćuje dividende koje se smatraju FID‑ovima, u skladu s načelima utvrđenima u presudi od 5. ožujka 1996., Brasserie du pêcheur i Factortame (C‑46/93 i C‑48/93, EU:C:1996:79).

               67

               U ovom slučaju, iz odluke kojom se upućuje zahtjev proizlazi da su društva koja su isplatila dividende, a ne Trustees, pokrenula postupak za utvrđivanje izvanugovorne odgovornosti zbog povreda članka 63. UFEU‑a protiv Ujedinjene Kraljevine.

               68

               U tom smislu, valja ustvrditi, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 91. svojeg mišljenja, da su prava koja su dioničarima o kojima je riječ dodijeljena člankom 63. UFEU‑a, u svakom slučaju, neovisna o pravima dodijeljenima društvima koja su isplaćivala dividende.

               69

               U tim okolnostima, na četvrto pitanje, točku (b) treba odgovoriti da iako povreda prava Unije o kojoj je riječ u glavnom predmetu, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, nije dovoljno ozbiljna da uzrokuje izvanugovornu odgovornost dotične države članice prema društvu koje isplaćuje dividende koje se smatraju FID‑ovima, u skladu s načelima utvrđenima u presudi od 5. ožujka 1996., Brasserie du pêcheur i Factortame (C‑46/93 i C‑48/93, EU:C:1996:79), ona ne može izmijeniti odgovore na prva tri prethodna pitanja.

         Četvrto pitanje točka (c)

               70

               Svojim četvrtim pitanjem točkom (c) sud koji je uputio zahtjev pita se utječe li na odgovore na prva tri prethodna pitanja činjenica da je moguće da je u nekim slučajevima dioničar koji prima dividende koje se smatraju FID‑ovima od društva koje isplaćuje dividende dobio uvećan iznos dividendi kako bi se ublažile posljedice činjenice da nema pravo na porezni kredit.

               71

               Točno je da je u točki 207. presude od 12. prosinca 2006., Test Claimants in the FII Group Litigation (C‑446/04, EU:C:2006:774) Sud osobito smatrao da se rezidentna društva koja su odabrala sustav FID nisu na temelju prava Unije mogla pozivati na štetu koju su, prema njihovoj tvrdnji, pretrpjela jer su bila obvezna povećati iznos svojih dividendi kako bi svojim dioničarima nadoknadila gubitak poreznog kredita. Takva povećanja iznosa dividendi bila su rezultat odluka navedenih društava koja isplaćuju dividende i u odnosu na njih predstavljala neizbježnu posljedicu odbijanja Ujedinjene Kraljevine da s navedenim dioničarima postupa jednako kao i s onima koji su primili dividende na temelju dividendi nacionalnog podrijetla.

               72

               Međutim, položaj dioničara koji su primili dividende koje se smatraju FID‑ovima i činjenica da oni nemaju pravo na porezni kredit na osnovi tih dividendi ne proizlaze iz neke njihove odluke, nego iz zakonodavstva koje je bilo na snazi u Ujedinjenoj Kraljevini u vrijeme relevantnog poreznog razdoblja.

               73

               Slijedi da, protivno stajalištu Ujedinjene Kraljevine, okolnost da društvo koje isplaćuje dividende koje se smatraju FID‑ovima jest ili nije uvećalo dividende koje su isplaćene tim dioničarima nije takve naravi da dovodi do „dvostrukog povrata” Trusteesa.

               74

               Nadalje, moguće povećanje iznosa dividendi koje se smatraju FID‑ovima i koje isplaćuje rezidentno društvo u Ujedinjenoj Kraljevini, kako bi se ublažile posljedice činjenice da dioničari koji su primili te dividende nemaju pravo na porezni kredit, ne može dovesti do dvostrukog povrata poreznog kredita tom dioničaru jer se navedena isplata dividendi tog društva ne može izjednačiti s odobravanjem porezne olakšice od porezne uprave. Naime, takva isplata dividendi koju provodi društvo svojem dioničaru predstavlja samo akt između društva i njegova dioničara koji ne može utjecati na prava i obveze porezne uprave prema navedenom dioničaru.

               75

               U tim okolnostima na četvrto pitanje točku (c) treba odgovoriti da činjenica da je rezidentno društvo u Ujedinjenoj Kraljevini isplatilo uvećan iznos dividendi koje se smatraju FID‑ovima radi ublažavanja posljedica činjenice da dioničari koji ih primaju nemaju pravo na porezni kredit ne može izmijeniti odgovore na prva tri pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev.

               76

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na četvrto pitanje valja odgovoriti da ni činjenica da Trustees nije porezni poveznik poreza na dohodak na osnovi primljenih dividendi, ni činjenica da povreda prava Unije o kojoj je ovdje riječ, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, nije dovoljno ozbiljna da uzrokuje izvanugovornu odgovornost dotične države članice prema društvu koje isplaćuje dividende koje se smatraju FID‑ovima, u skladu s načelima utvrđenima u presudi od 5. ožujka 1996., Brasserie du pêcheur i Factortame (C‑46/93 i C‑48/93, EU:C:1996:79), kao ni činjenica da je rezidentno društvo u Ujedinjenoj Kraljevini isplatilo uvećan iznos dividendi koje se smatraju FID‑ovima radi ublažavanja posljedica činjenice da dioničari koji ih primaju nemaju pravo na porezni kredit ne može izmijeniti odgovore na prva tri pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev.

         Troškovi

               77

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

                  Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 63. UFEU‑a treba tumačiti na način da u okolnostima poput onih u glavnom postupku dodjeljuje prava dioničaru koji je primio dividende inozemnog podrijetla koje se smatraju „dividendama od inozemnog dohotka” (foreign income dividend).

                           2.

                           Pravo Unije zahtijeva da nacionalno pravo države članice osigura pravne lijekove dostupne dioničarima koji su u situaciji poput one iz glavnog postupka primili dividende koje se smatraju „dividendama od inozemnog dohotka”, ali im nije odobren porezni kredit povezan sa spomenutim dividendama, kako bi im se omogućilo ostvarivanje prava koja im dodjeljuje članak 63. UFEU‑a. U tom smislu nadležni nacionalni sud treba se pobrinuti da dioničari koji nisu porezni obveznici poreza na dohodak na osnovi dividendi, a koji su primali dividende koje se temelje na dividendama inozemnog podrijetla i koje se smatraju „dividendama od inozemnog dohotka”, poput Trusteesa, raspolažu pravnim lijekovima koji, s jedne strane, osiguravaju isplatu tog poreznog kredita povezanog s navedenim dividendama kojeg su nositelji prava bili neopravdano lišeni, prema pravilima koja nisu manje povoljna od onih koja uređuju pravni lijek za isplatu tog poreznog kredita ili usporedive porezne prednosti u situaciji u kojoj bi porezna uprava neopravdano lišila nositelje prava tog poreznog kredita ili te porezne pogodnosti prilikom isplate dividendi na temelju primljenih dividendi od rezidentnog društva u Ujedinjenoj Kraljevini i, s druge strane, jamče tim dioničarima djelotvornu zaštitu prava koja im dodjeljuje članak 63. UFEU‑a.

                           3.

                           Ni činjenica da The Trustees of the BT Pension Scheme nije porezni obveznik poreza na dohodak na osnovi primljenih dividendi, ni činjenica da povreda prava Unije o kojoj je ovdje riječ, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, nije dovoljno ozbiljna da uzrokuje izvanugovornu odgovornost dotične države članice prema društvu koje isplaćuje dividende koje se smatraju „dividendama od inozemnog dohotka”, u skladu s načelima utvrđenima u presudi od 5. ožujka 1996., Brasserie du pêcheur i Factortame (C‑46/93 i C‑48/93, EU:C:1996:79), kao ni činjenica da je rezidentno društvo u Ujedinjenoj Kraljevini isplatilo uvećan iznos dividendi koje se smatraju „dividendama od inozemnog dohotka” radi ublažavanja posljedica činjenice da dioničari koji ih primaju nemaju pravo na porezni kredit ne može izmijeniti odgovore na prva tri pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


Presuda Suda (prvo vijeće) od 2012. prosinac 13.#BLV Wohn- und Gewerbebau GmbH protiv Finanzamt Lüdenscheid.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Bundesfinanzhof.#Predmet C-395/11.


title: Presuda Suda (sedmo vijeće) od 7. studenoga 2013.#Tevfik Isbir protiv DB Services GmbH.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bundesarbeitsgericht.#Zahtjev za prethodnu odluku – Sloboda pružanja usluga – Upućivanje radnika – Direktiva 96/71/EZ – Minimalna plaća – Paušalni iznosi i doprinos koji poslodavac uplaćuje u dugoročni plan štednje u korist svojih zaposlenika.#Predmet C-522/12.

text:
         PRESUDA SUDA (sedmo vijeće)
      7. studenoga 2013. (
            *1
         )
      „Prethodni postupak — Sloboda pružanja usluga — Upućivanje radnika — Direktiva 96/71/EZ — Minimalna plaća — Paušalni iznosi i doprinos koji poslodavac uplaćuje u dugoročni plan štednje u korist svojih zaposlenika“
      U predmetu C‑522/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a koji je uputio Bundesarbeitsgericht (Njemačka) odlukom od 18. travnja 2012., koju je Sud zaprimio 19. studenoga 2012., u postupku

         Tevfik Isbir

      protiv

         DB Services GmbH,

      SUD (sedmo vijeće),
      u sastavu: M. J. L. da Cruz Vilaça, predsjednik vijeća, G. Arestis i J.-C. Bonichot (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za T. Isbir, S. Hermann, Rechtsanwalt,

               —

               za njemačku vladu, K. Petersen i A. Wiedmann kao i T. Henze, u svojstvu agenata,

               —

               za austrijsku vladu, A. Posch, u svojstvu agenta,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna i M. Szpunar, u svojstvu agenata,

               —

               za švedsku vladu, C. Stege i A. Falk, u svojstvu agenata,

               —

               za norvešku vladu, P. Wennerås, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, F. Bulst i J. Enegren, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 3. stavka 1. drugog podstavka točke c) Direktive 96/71/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 1996. o upućivanju radnika u okviru pružanja usluga (SL 1997, L 18, str. 1., s izmjenama SL 2007, L 301, str. 28. i L 310, str. 22.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, Poglavlje 5., Svezak 5., str. 127.).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora koji je pokrenuo T. Isbir, zaposlenik u sektoru industrijskog čišćenja, protiv svog poslodavca DB Services GmbH (u daljnjem tekstu: DB Services), poduzeća člana grupe Deutsche Bahn AG, u kojemu se raspravlja o elementima koje valja uzeti u obzir za utvrđivanje minimalne plaće zainteresirane stranke.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članak 3. Direktive 96/71 pod nazivom „Uvjeti zaposlenja” u stavcima 1. i 8. propisuje sljedeće:
               „1.   Države članice osiguravaju da, neovisno o pravu koje se primjenjuje na radni odnos, poduzeća iz članka 1. stavka 1. radnicima upućenima na njihovo državno područje jamče uvjete zaposlenja u odnosu na sljedeća pitanja, koja su u državi članici u kojoj se obavlja posao određena:

                        —

                        zakonom ili drugim propisom
                        i/ili

                        —

                        kolektivnim ugovorima ili arbitražnim pravorijecima proglašenima univerzalno primjenjivima u smislu stavka 8., ako se odnose na djelatnosti iz Priloga:
                        […]

                                 c)

                                 minimalne plaće, uključujući one uvećane za prekovremeni rad; ova se točka ne primjenjuje na dopunske strukovne mirovinske sustave;

                           […]

                  Za potrebe ove Direktive, pojam minimalnih plaća iz stavka 1. točke c) određen je nacionalnim pravom i/ili praksom države članice na čije je državno područje radnik upućen.
               […]
               8.   ‚Kolektivni ugovori ili arbitražni pravorijeci proglašeni univerzalno primjenjivima’ znači kolektivni ugovori ili arbitražni pravorijeci kojih se moraju pridržavati sva poduzeća na zemljopisnom području i u predmetnoj struci ili industriji.
               [...]”

         Njemačko pravo

      AEntG 2007.

               4

               Zakon o obveznim radnim uvjetima kod prekograničnog pružanja usluga (Gesetz über zwingende Arbeitsbedingungen bei grenzüberschreitenden Dienstleistungen – Arbeitnehmer‑Entsendegesetz), u verziji kako je objavljeno 25. travnja 2007. koja je stupila na snagu 1. srpnja 2007. (u daljnjem tekstu: AEntG 2007.), u unutarnje njemačko pravo prenosi Direktivu 96/71 kao i kasnije izmjene prava Unije, osobito one koje proizlaze iz Direktive 2006/123/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2006. o uslugama na unutarnjem tržištu (SL L 376, str. 36) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, Poglavlje 13., Svezak 47., str. 160.).

               5

               Članak 1. AEntG‑a 2007. sadrži odredbe koje uređuju načine primjene kolektivnih ugovora na strane poslodavce u slučaju upućivanja radnika u Njemačku.

         – Peti zakon o stvaranju kapitala

               6

               Peti zakon o stvaranju kapitala (Fünftes Vermögensbildungsgesetz) od 4. ožujka 1994. obvezuje poslodavca da obavlja uplate u novcu koje omogućuju stvaranje kapitala za račun radnika.

               7

               Oblici ulaganja koje predviđa navedeni zakon su, na primjer, ugovor o štednji s ulaganjem u vrijednosne papire ili drugim oblicima ulaganja u vlasničke instrumente, troškovi radnika koji se odnose na gradnju, stjecanje, popravljanje ili nadogradnju stambene nekretnine kao i troškovi povezani s ugovorom o životnom osiguranju u obliku kapitalizirane štednje ili o rentnom životnom osiguranju. U tom okviru, radnik o kojemu je riječ može raspolagati predmetnim uplatama samo nakon isteka razdoblja blokade od više godina, koja je različito uređena ovisno o obliku ulaganja.

               8

               Uplate koje doprinose akumulaciji kapitala subvencionira država, barem za neke oblike ulaganja.

         Kolektivni ugovori
      – ETV DB Services Nord

               9

               Kolektivni ugovor o naknadama radnicima i naučnicima DB Services Nord GmbH (Entgelttarifvertrag für die Arbeitnehmer und Auszubildenden der DB Services Nord GmbH) od 16. prosinca 2004. (u daljnjem tekstu: ETV DB Services Nord) sadrži uvjete obračuna osobnog dohotka na području usluga u zgradama i u prometu.

               10

               ETV DB Services Nord, koji je trebao prestati važiti do 30. lipnja 2007., održan je na snazi sve do 31. ožujka 2008.

               11

               ETV DB Services Nord za grupu A3 predvidio je satnice u iznosu od 7,56 eura.

               12

               Stranke navedenog kolektivnog ugovora predvidjele su da će, počevši od 1. travnja 2008., satnica za tu grupu A3 iznositi 7,90 eura.

               13

               Navedene stranke također su tijekom pregovora postigle sporazum o tome da za razdoblje od 1. srpnja 2007. do 31. ožujka 2008. zaposlenici dobiju dvije paušalne isplate (u daljnjem tekstu: paušalne isplate za mjesece kolovoz 2007. i siječanj 2008.), i to:

                        —

                        600 eura po osnovi povećanja sudjelovanja u dobiti, što se ima isplatiti zajedno s plaćom za mjesec kolovoz 2007., i

                        —

                        150 eura kao izvanredna isplata povezana s gospodarskim rastom, što se ima isplatiti zajedno s plaćom za mjesec siječanj 2008.

         – LohnTV Gebäude Gebäudenreinigung 2004.

               14

               Kolektivni ugovor o plaćama radnika u sektoru industrijskog čišćenja (Lohntarifvertrag für die gewerblichen Beschäftigten in der Gebäudenreinigung) od 4. listopada 2003. (u daljnjem tekstu: LohnTV Gebäudenreinigung 2004.) proglašen je univerzalno primjenjivim počevši od 1. travnja 2003.

               15

               Članak 2. LohnTV Gebäudenreinigunga 2004. predviđao je satnicu u visini 7,87 eura.

               16

               Taj je propis prestao važiti 29. veljače 2008.

         – TV Mindestlohn Gebäudereinigung

               17

               Kolektivni ugovor o minimalnim plaćama za radnike u sektoru industrijskog čišćenja na području Savezne Republike Njemačke (Tarifvertrag zur Regelung der Mindestlöhne für gewerbliche Arbeitnehmer in der Gebäudereinigung im Gebiet der Bundesrepublik Deutschland) od 9. listopada 2007. (u daljnjem tekstu: TV Mindestlohn Gebäudereinigung) predviđao je minimalnu satnicu u visini 8,15 eura za radnike koji su zaposleni u kategoriji koja odgovara grupi A3.

               18

               Primjena TV Mindestlohn Gebäudereinigunga proširena je počevši od 1. ožujka 2008.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               19

               T. Isbir je zaposlenik u sektoru industrijskog čišćenja koji radi u Njemačkoj za DB Services od 1. siječnja 2004.

               20

               Na temelju ETV‑a DB Services Nord do 31. ožujka 2008. primio je osobni dohodak u visini satnice od 7,56 eura, a od 1. travnja 2008. u visini od 7,90 eura.

               21

               Zatražio je primjenu povoljnijih odredaba koje uređuju visinu satnice u sektoru industrijskog čišćenja, i to za razdoblje od 1. srpnja 2007. do 29. veljače 2008. primjenu LohnTV Gebäudenreinigunga 2004. te od 1. ožujka 2008. primjenu TV Mindestlohn Gebäudereinigunga, čija je primjena proširena na sve zaposlenike i poslodavce u tom sektoru, uključujući i one u DB Services.

               22

               T. Isbir je smatrao da je morao primiti satnicu u visini od 7,87 eura, a kasnije od 8,15 eura, umjesto u visini od 7,56 eura i od 7,90 eura.

               23

               Iako DB Services nije osporio da se od tada na njega primjenjuju odredbe LohnTV Gebäudenreinigunga 2004., a kasnije odredbe TV Mindestlohn Gebäudereinigunga, procijenio je da je T. Isbir u stvarnosti primio mnogo više od minimalne satnice čije je plaćanje zatražio, budući da je u predmetnom razdoblju i na temelju kolektivnih ugovora koji se primjenjuju na Deutsche Bahn AG primio iznose koji se moraju uključiti u minimalnu satnicu, i to:

                        —

                        s jedne strane, paušalne isplate za mjesece kolovoz 2007. i siječanj 2008., te

                        —

                        s druge strane, doprinose za stvaranje kapitala.

               24

               Predmet postupka pred Bundesarbeitsgerichtom jest pitanje uračunavaju li se navedeni dijelovi naknade za rad u minimalnu satnicu.

               25

               Navedeni sud smatra da se postupak odnosi na situaciju koja je u potpunosti unutarnje prirode. Međutim, istaknuo je da, sukladno praksi Suda (presude od 17. srpnja 1997., Leur‑Bloem, C‑28/95, Zb., str. I‑4161., i od 20 svibnja 2010., Modehuis A. Zwijnenburg, C‑352/08, Zb., str. I‑4303.), kako bi se izbjegla buduća različita tumačenja, odredbe ili pojmove preuzete iz prava Unije treba jednako tumačiti neovisno o tome primjenjuju li se na situaciju koja je u potpunosti unutarnja ili prekogranična. U konkretnom slučaju, iz pripremnih radova AEntG‑a 2007. proizlazi da se pojam „minimalna plaća”, na koju se odnosi taj zakon, prema nacionalnom zakonodavcu mora jednako tumačiti bez obzira na to primjenjuje li se na situaciju koja je u cijelosti unutarnja ili na situaciju koja pripada u pravo Unije.

               26

               Sud koji je podnio zahtjev pita u kojoj mjeri dva iznosa navedena u točki 23. ove presude ulaze u okvir tumačenja minimalne plaće koji je, prema njegovu mišljenju, Sud već dao u svojoj presudi od 14. travnja 2005., Komisija protiv Njemačke (C‑341/02, Zb., str. I‑2733.), i prema kojem tumačenju minimalna plaća ne uključuje takve elemente naknade za rad koji mijenjaju odnos između prestacije radnika i protučinidbe koju je primio za tu prestaciju.

               27

               U tim uvjetima, Bundesarbeitsgericht je odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                           „1.

                        Treba li pojam ‚minimalna plaća’ iz članka 3. stavka 1. drugog podstavka točke c) Direktive [96/71] tumačiti tako da definira protučinidbu koju poslodavac daje za radnikovu prestaciju rada i koja se, sukladno zakonodavnim odredbama, drugim propisima ili kolektivnim ugovorima proglašenima univerzalno primjenjivima u smislu članka 3. stavka 1. prve rečenice iste direktive, mora isplatiti isključivo i u cijelosti s minimalnom plaćom (‚uobičajena prestacija’), slijedom čega u obvezu plaćanja minimalne plaće ulaze samo činidbe poslodavca kojima isplaćuje takvu uobičajenu prestaciju, a koje moraju biti na raspolaganju zaposleniku najkasnije do isteka roka za plaćanje naknade o kojoj je riječ?

                        2.

                        Treba li se pojam ‚minimalna plaća’ iz članka 3. stavka 1. drugog podstavka točke c) Direktive [96/71] tumačiti tako da isključuje nacionalne propise ili praksu prema kojoj se činidbe poslodavca ne smiju smatrati sastavnim dijelovima minimalne plaće, i stoga se ne smiju uračunati u ispunjenje prava na minimalnu plaću, ukoliko poslodavac izvršava navedene činidbe na temelju obveze koja proizlazi iz kolektivnog ugovora

                                 —

                                 kada su te činidbe, sukladno volji stranaka i nacionalnog zakonodavca, namijenjene stvaranju kapitala u korist radnika
                                 i kada stoga

                                 —

                                 mjesečne činidbe poslodavca u korist radnika predstavljaju dugoročna ulaganja, primjerice po osnovama doprinosa štednji, izgradnji ili stjecanju stambene nekretnine ili doprinosa životnom osiguranju u obliku kapitalizirane štednje, i

                                 —

                                 poticane su putem državnih subvencija ili poreznih olakšica,

                                 —

                                 radnik može raspolagati doprinosima tek nakon isteka višegodišnjeg roka i [...]

                                 —

                                 visina doprinosâ kao fiksnog mjesečnog iznosa ovisi isključivo o dogovorenom radnom vremenu, a ne o naknadi za rad (‚prestacije koje doprinose akumulaciji kapitala’)?”

         Nadležnost Suda

               28

               Valja ponoviti da se Sud već prije proglasio nadležnim za odlučivanje o zahtjevima za prethodnu odluku koji se odnose na odredbe prava Unije u slučajevima kada su okolnosti u glavnom postupku izvan područja primjene prava Unije, ali odredbe tog prava učinjene su primjenjivima posredstvom nacionalnog prava (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu Leur‑Bloem, točke 26. i 27.). Također, Sud je presudio da, kada nacionalno zakonodavstvo situacije koje su u cijelosti unutarnje uređuje na jednak način kao i pravo Unije kako bi se izbjegla diskriminacija državljanâ ili eventualno narušavanje tržišnog natjecanja, postoji jasan interes Europske unije da se, radi izbjegavanja budućih različitih tumačenja, odredbe ili pojmovi koji su preuzeti iz prava Unije tumače na jednak način bez obzira na okolnosti u kojima se primjenjuju (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu Modehuis A. Zwijnenburg, točka 33.).

               29

               Sud koji je uputio zahtjev u tom je pogledu istaknuo da je nacionalni zakonodavac smatrao, kao što to proizlazi iz pripremnih radova AEntG‑a 2007., kojim je Direktiva 96/71 prenesena u unutarnje njemačko pravo, da valja na jednak način tumačiti „unutarnje situacije i situacije koje ulaze u područje primjene prava Unije, posebno one koje se odnose na prekogranično upućivanje radnika”.

               30

               Međutim, u takvom slučaju, i u okviru razgraničenja nadležnosti između nacionalnih sudova i Suda predviđenih u članku 267. UFEU‑a, na nacionalnom je sucu da procijeni domašaj tog upućivanja na pravo Unije, dok je nadležnost Suda ograničena samo na ispitivanje odredbi tog prava. Zapravo, uzimanje u obzir ograničenja koje je nacionalni zakonodavac mogao odrediti za primjenu prava Unije na situacije koje su isključivo unutarnje pripada u unutarnje pravo te, posljedično, u isključivu nadležnost sudova države članice. (vidjeti presudu Leur‑Bloem, citirano, točka 33.).

               31

               Iz izloženog proizlazi da je Sud nadležan za davanje odgovora na pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev.

         O prethodnim pitanjima

               32

               Svojim dvama pitanjima, koja valja sagledati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 3. stavak 1. drugi podstavak točku c) Direktive 96/71 tumačiti tako da isključuje da minimalna plaća sadrži elemente osobnog dohotka kao što su oni u glavnom postupku, koji se odnose, s jedne strane, na dvije paušalne isplate koje su dogovorene u okviru pregovaranja o kolektivnom ugovoru i, s druge strane, na doprinos usmjeren na stvaranje kapitala.

               33

               U tom pogledu, valja podsjetiti da je zakonodavac Unije donio Direktivu 96/71, kako to proizlazi iz njezine uvodne izjave 6., s ciljem da odredi, u interesu poslodavaca i njihovih zaposlenika, uvjete rada i zaposlenja koji se primjenjuju na radni odnos u situaciji kada poduzeće sa sjedištem u određenoj državi članici privremeno upućuje radnike na područje druge države članice u okviru pružanja usluga. Iz uvodne izjave 13. iste direktive proizlazi da zakoni država članica moraju biti usklađeni kako bi se utvrdila jezgra prisilnih pravila za minimalnu zaštitu kojih se u državi domaćinu moraju pridržavati poslodavci koji onamo upućuju radnike. Navedena direktiva nije, međutim, ujednačila materijalni sadržaj prisilnih propisa za minimalnu zaštitu. Taj sadržaj stoga mogu slobodno odrediti države članice, uz poštovanje Ugovora o EZ‑u i općih načela prava Unije (presuda od 18. prosinca 2007., Laval un Partneri, C‑341/05, Zb., str. I‑11767., točke 58. do 60.).

               34

               S ciljem osiguranja poštovanja jezgre prisilnih propisa za minimalnu zaštitu, članak 3. stavak 1. prvi podstavak Direktive 96/71 predviđa da države članice osiguravaju da, neovisno o pravu koje se primjenjuje na radni odnos, poduzeća u okviru prekograničnog pružanja usluga jamče radnicima koji su upućeni na njihovo područje uvjete rada i zaposlenja nabrojene u toj odredbi, među ostalim minimalne plaće, uključujući one uvećane za prekovremeni rad (gore navedena presuda Laval un Partneri, točka 73.).

               35

               S obzirom na to da Direktiva 96/71 nije usmjerena na ujednačavanje sustava određivanja uvjeta rada i zaposlenja u državama članicama, države članice slobodne su na nacionalnoj razini izabrati sustav koji nije izrijekom spomenut među onima predviđenima navedenom direktivom, pod uvjetom da isti ne sprečava pružanje usluga između država članica (gore navedena presuda Laval un Partneri, točka 68.).

               36

               Osim toga, valja ponoviti da članak 3. stavak 1. drugi podstavak Direktive 97/71, za potrebe te direktive, radi utvrđivanja minimalne plaće iz prvog podstavka istog stavka 1., izrijekom upućuje na nacionalno zakonodavstvo ili praksu države članice na čije je područje radnik upućen.

               37

               U tom kontekstu valja napomenuti da Direktiva 96/71 ne daje nikakve elemente za određivanje materijalnog sadržaja minimalne plaće. Određivanje njegovih konstitutivnih elemenata za primjenu te direktive ulazi stoga u područje prava države članice o kojoj je riječ, s time da njegov sadržaj, koji proizlazi iz zakonodavstva ili relevantnih nacionalnih kolektivnih ugovora ili iz tumačenja koja daju nacionalni sudovi, nema za posljedicu ograničenje slobode pružanja usluga u državama članicama.

               38

               U tom smislu, Sud je već odlučio da se povećanje i dodaci koji nacionalnim zakonodavstvom ili praksom države članice na čije je područje radnik upućen nisu određeni kao elementi koji se smatraju sastavnim dijelom minimalne plaće i koji mijenjaju odnos između prestacije radnika s jedne strane i protučinidbe koju on prima s druge strane, sukladno odredbama Direktive 96/71, ne mogu smatrati kao ti elementi (gore navedena presuda Komisija protiv Njemačke, točka 39.).

               39

               Slijedom navedenog, Sud je procijenio da je zapravo normalno da, ukoliko poslodavac traži da radnik odradi veću količinu posla ili prekovremene radne sate u posebnim uvjetima, ta dodatna prestacija bude plaćena tom radniku a da se ta isplata ne uzme u obzir prilikom izračuna minimalne plaće (presuda Komisija protiv Njemačke, gore navedeno, točka 40.).

               40

               Stoga je pri određivanju minimalne plaće u smislu Direktive 96/71 moguće uzeti u obzir samo elemente naknade koji ne mijenjaju odnos između prestacije radnika s jedne strane i protučinidbe koju za to prima s druge strane.

               41

               U okolnostima kao što su one u glavnom postupku valja prije svega navesti da paušalne isplate za mjesece kolovoz 2007. i siječanj 2008. predstavljaju, kao što je to istaknuo i sud koji je uputio zahtjev, protučinidbu za redovni rad radnika na koje se odnose, predviđenu kolektivnim ugovorom koji ima univerzalnu primjenu, odnosno ETV DB Services Nord.

               42

               Doista, navedene isplate izvršene su izvan razdoblja u kojemu bi se smatrale da predstavljaju isplatu za prestaciju radnika o kojima se radi. Međutim, sama ta okolnost nema utjecaja na određivanje tih naknada, ukoliko je namjera stranaka ETV DB Services Nord bila uvesti povećanje plaće kao protučinidbu za rad, imajući u vidu nacionalnu praksu koja u trenutku pregovaranja o kolektivnom ugovoru i u trenutku isteka valjanosti prethodnog kolektivnog ugovora tim paušalnim isplatama predviđa primjenu novih uvjeta obračuna plaće. Na sudu koji je uputio zahtjev je, međutim, da utvrdi odgovara li doista takva kvalifikacija namjeri stranaka kolektivnog ugovora.

               43

               Kao drugo, što se tiče doprinosa usmjerenog na stvaranje akumulacije kapitala, imajući u vidu njegov cilj i njegove karakteristike kako ih je izložio sud koji je uputio zahtjev, proizlazi da mijenja odnos između prestacije radnika i protučinidbe u obliku naknade koju on prima za tu prestaciju.

               44

               Naime, iako nije odvojen od prestacije radnika, takav se doprinos razlikuje od plaće u užem smislu riječi. S obzirom na to da se stvaranjem kapitala od kojeg će radnik imati koristi u duljem ili kraćem razdoblju postiže cilj socijalne politike koji je posebno potaknut financijskim doprinosom javne vlasti, ne može se za potrebe Direktive 96/71 smatrati da se nalazi u odnosu između prestacije rada i financijske protučinidbe poslodavca. Dakle, na sudu koji je uputio zahtjev jest da utvrdi je li to slučaj u glavnom postupku.

               45

               S obzirom na prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti na način da članak 3. stavak 1. drugi podstavak točku c) Direktive 96/71 treba tumačiti tako da ne sprečava da minimalna plaća sadrži elemente osobnog dohotka koji ne mijenjaju odnos između prestacije radnika, s jedne strane, i protučinidbe koju on prima po osnovi naknade za tu prestaciju, s druge strane. Na sudu koji je uputio zahtjev jest da utvrdi je li to slučaj i s elementima osobnog dohotka o kojima se raspravlja u glavnom postupku.

         Troškovi

               46

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se

               Zbog tih razloga Sud (sedmo vijeće) odlučuje:

                     Članak 3. stavak 1. drugi podstavak točku c) Direktive 96/71 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 1996. o upućivanju radnika u okviru pružanja usluga treba tumačiti tako da ne sprečava da minimalna plaća sadrži elemente osobnog dohotka koji ne mijenjaju odnos između prestacije radnika, s jedne strane, i protučinidbe koju on prima po osnovi osobnog dohotka za tu prestaciju, s druge strane. Na sudu koji je uputio zahtjev jest da utvrdi je li to slučaj i s elementima osobnog dohotka o kojima se raspravlja u glavnom postupku.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački.