title: Presuda Suda (treće vijeće) od 16. srpnja 2015.#A protiv B.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Corte suprema di cassazione.#Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u građanskim i trgovačkim stvarima – Nadležnost u području obveza uzdržavanja – Uredba (EZ) br. 4/2009 – Članak 3. točke (c) i (d) – Zahtjev u pogledu obveze uzdržavanja maloljetne djece koji je istodobno s postupkom za rastavu braka roditelja podnesen u državi članici različitoj od one u kojoj djeca imaju uobičajeno boravište.#Predmet C-184/14.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑184/14,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Corte suprema di cassazione (Italija), odlukom od 25. veljače 2014., koju je Sud zaprimio 14. travnja 2014., u postupku
            A
            protiv
            B ,
            SUD (treće vijeće),
            u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, A. Ó Caoimh, C. Toader (izvjestiteljica), E. Jarašiūnas i C. G. Fernlund, suci,
            nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
            tajnik: A. Calot Escobar,
            uzimajući u obzir pisani postupak,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za gospodina A, C. Rimini, avvocato ,
            – za gospođu B, S. Callegaro, avvocato ,
            – za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju G. Palatiella, avvocato dello Stato ,
            – za grčku vladu, M. Germani i I. Kotsoni, u svojstvu agenata,
            – za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,
            – za Europsku komisiju, F. Moro i M. Wilderspin, u svojstvu agenata,
            saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 16. travnja 2015.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 3. točaka (c) i (d) Uredbe Vijeća (EZ) br. 4/2009 od 18. prosinca 2008. o nadležnosti, mjerodavnom pravu, priznavanju i izvršenju sudskih odluka te suradnji u stvarima koje se odnose na obvezu uzdržavanja (SL 2009., L 7, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 5., str. 138.).
            2. Zahtjev je upućen u okviru spora koji se vodi između gospodina A i njegove supruge gospođe B u pogledu zahtjeva za obvezu uzdržavanja njihove dvoje maloljetne djece koji je tijekom postupka za rastavu braka roditelja podnesen u državi članici različitoj od one u kojoj djeca imaju uobičajeno boravište.
            Pravo Unije
            Konvencija o međunarodnoj naplati tražbina za uzdržavanje djece i drugim oblicima obiteljskog uzdržavanja
            3. U preambuli Konvencije o međunarodnoj naplati tražbina za uzdržavanje djece i drugim oblicima obiteljskog uzdržavanja, sklopljene u Haagu 23. studenoga 2007. (u daljnjem tekstu: Haška konvencija iz 2007.), koja je odobrena, u ime Europske unije, Odlukom Vijeća 2011/432/EU od 9. lipnja 2011. (SL L 192, str. 39.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 13., str. 199.) podsjeća se na to da u svakom djelovanju koje se odnosi na djecu primarni cilj mora biti zaštita interesa djeteta.
            4. U članku 20. stavku 1. točki (f) te konvencije predviđeno je:
            „Odluka donesena u jednoj državi stranci Konvencije (,država podrijetla’) priznat će se i izvršiti u drugim državama strankama Konvencije ako je:
            [...]
            f) odluku donijelo tijelo nadležno za pitanje koje se odnosi na status osobe ili na roditeljsku odgovornost, osim ako se nadležnost temelji isključivo na državljanstvu neke od stranaka.“ [neslužbeni prijevod]
            Konvencija od 27. rujna 1968. o nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima
            5. Članak 5. točka 2. Konvencije od 27. rujna 1968. o nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 1972., L 299, str. 32.), kako je izmijenjena Konvencijom od 9. listopada 1978. o pristupanju Kraljevine Danske, Irske i Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske (SL L 304, str. 1.; u daljnjem tekstu: Briselska konvencija), glasi kako slijedi:
            „Tuženik s prebivalištem na području jedne države stranke Konvencije može biti tužen u drugoj državi stranci Konvencije:
            […]
            (2) u stvarima koji se odnose na obvezu uzdržavanja, pred sudovima u mjestu u kojemu osoba s pravom na uzdržavanje ima prebivalište ili uobičajeno boravište ili, ako je riječ o postupku povezanom s postupkom koji se odnosi na status osobe, pred sudom koji je, prema pravu tog suda, nadležan za takve postupke, osim ako se nadležnost temelji isključivo na državljanstvu neke od stranaka;
            [...]“ [neslužbeni prijevod]
            Uredba (EZ) br. 44/2001
            6. Članak 5. stavak 2. Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001., L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.) nalazi se u odjeljku 2. te uredbe, koji nosi naslov „Posebna nadležnost“. U tom je članku propisano:
            „Osoba s domicilom [prebivalištem] u državi članici može u drugoj državi članici biti tužena:
            [...]
            (2) u stvarima koji se odnose na obvezu uzdržavanja, pred sudovima u mjestu u kojemu osoba s pravom na uzdržavanje ima domicil [prebivalište] ili uobičajeno boravište ili, ako je riječ o postupku povezanom s postupkom koji se odnosi na status osobe, pred sudom koji je, prema pravu tog suda, nadležan za takve postupke, osim ako se nadležnost temelji isključivo na državljanstvu neke od stranaka;
            [...]“
            Uredba (EZ) br. 2201/2003
            7. U uvodnim izjavama 5. i 12. Uredbe Vijeća (EZ) br. 2201/2003 od 27. studenoga 2003. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u bračnim sporovima i u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću, kojom se stavlja izvan snage Uredba (EZ) br. 1347/2000 (SL L 338, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 133.), određeno je sljedeće:
            „(5) S ciljem osiguravanja jednakosti svakog djeteta, ova se Uredba odnosi na sve odluke o roditeljskoj odgovornosti, uključujući mjere za zaštitu djeteta, neovisno o bilo kakvoj vezi s bračnim predmetom.
            [...]
            (12) Nadležnost u predmetima povezanim s roditeljskom odgovornošću, utvrđena ovom Uredbom, temelji se u svjetlu zaštite interesa djeteta, posebno na kriteriju blizine. To znači da bi u prvome redu trebala biti nadležna država članica u kojoj dijete ima uobičajeno boravište, osim u određenim slučajevima mijenjanja djetetova boravišta ili u skladu sa sporazumom između nositelja roditeljske odgovornosti.“
            8. U članku 1. te uredbe, naslovljenom „Područje primjene“, propisano je:
            „1. Ova se Uredba primjenjuje, bez obzira na prirodu suda, u građanskim stvarima koje se odnose na:
            (a) razvod, zakonsku rastavu ili poništaj braka;
            (b) dodjelu, izvršavanje, prijenos, ograničenje ili oduzimanje roditeljske odgovornosti.
            [...]
            3. Ova se Uredba ne primjenjuje na:
            [...]
            (e) obveze uzdržavanja;
            [...]“.
            9. U članku 2. točki 7. spomenute uredbe izraz roditeljska odgovornost definiran je kao „prava i obveze koje se odnose na dijete ili njegovu imovinu, koja su sudskom odlukom dodijeljena fizičkoj ili pravnoj osobi, primjenom prava ili sporazumom s pravnim učinkom“, što uključuje „i prava roditeljske skrbi i odgoja djeteta te prava na kontakt s djetetom“.
            10. U članku 8. stavku 1. te uredbe predviđeno je:
            „Sudovi države članice nadležni su u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću prema djetetu koje ima uobičajeno boravište u državi članici u trenutku pokretanja postupka.“
            Uredba br. 4/2009
            11. U skladu s uvodnim izjavama 1. i 3. Uredbe br. 4/2009, ta uredba, baš kao i uredbe br. 44/2001 i 2201/2003, ima za cilj donošenje mjera u području pravosudne suradnje u građanskim stvarima s prekograničnim posljedicama kojima je svrha, među ostalim, potaknuti usklađenost pravila o sukobu zakona i sukobu nadležnosti koja se primjenjuju u državama članicama.
            12. U uvodnoj izjavi 8. Uredbe br. 4/2009 podsjeća se na to da u okviru primjene navedene uredbe valja, među ostalim, uzeti u obzir Hašku konvenciju iz 2007.
            13. Uvodna izjava 15. te uredbe glasi:
            „Kako bi se zaštitili interesi uzdržavanih osoba i promicala odgovarajuća sudska zaštita u Europskoj uniji, trebalo bi prilagoditi propise o nadležnosti koji proizlaze iz Uredbe […] br. 44/2001. […]“
            14. U članku 3. spomenute uredbe, koji se nalazi u poglavlju II., koje je naslovljeno „Sudska nadležnost“, propisano je:
            „U stvarima koje se odnose na obveze uzdržavanja u državama članicama sudsku nadležnost ima:
            (a) sud mjesta u kojem tuženik ima uobičajeno boravište; ili
            (b) sud mjesta u kojem uzdržavana osoba ima uobičajeno boravište; ili
            (c) sud koji je u skladu sa svojim pravom nadležan za postupke o statusu osobe čiji je predmet o uzdržavanju povezan s tim postupkom, osim ako nadležnost nije utemeljena isključivo na državljanstvu jedne od strana ili
            (d) sud koji je u skladu sa svojim pravom nadležan za postupke o roditeljskoj odgovornosti, osim ako nadležnost nije utemeljena isključivo na državljanstvu jedne od strana.“
            Glavni postupak i prethodno pitanje
            15. Gospodin A i njegova supruga gospođa B kao i njihovo troje maloljetne djece talijanski su državljani trajno nastanjeni u Londonu (Ujedinjena Kraljevina). Djeca su rođena u tom gradu 4. ožujka 2004. i 5. kolovoza 2008.
            16. Tužbom koju je 28. veljače 2001. podnio protiv gospođe B gospodin A zatražio je od Tribunale di Milano (sud u Milanu, Italija) da proglasi rastavu njihova braka, krivnjom potonje, te da među supružnicima podijeli skrb o dvoje maloljetne djece, utvrđujući pritom mjesto boravišta na adresi njihove majke. Gospodin A također je predložio da na ime troškova obrazovanja i skrbi o djeci potonjima uplaćuje mjesečni iznos uzdržavanja u visini od 4000 eura.
            17. Gospođa B uzvratila je protutužbom također zahtijevajući da se brak rastavi, ali zbog isključive krivnje njezina supruga, te da joj se dodijeli mjesečni iznos uzdržavanja u visini od 18.700 eura, pri čemu je osporila nadležnost talijanskog suda u pitanjima prava na skrb, utvrđivanja mjesta boravišta djece, održavanja odnosa i kontakata s djecom te sudjelovanja u njihovu uzdržavanju, smatrajući da je na temelju Uredbe br. 2201/2003 za odlučivanje o tim pitanjima nadležan britanski sud, s obzirom na to da su supružnici uvijek živjeli u Londonu, gdje su njihova maloljetna djeca rođena i gdje borave.
            18. Rješenjem od 16. studenoga 2012. Tribunale di Milano proglasio se nadležnim za odlučivanje o zahtjevu za rastavu braka na temelju članka 3. Uredbe br. 2201/2003.
            19. Suprotno tomu, navedeni je sud iz članka 8. stavka 1. Uredbe br. 2201/2003 izveo zaključak o isključivoj nadležnosti britanskih sudova za odlučivanje o pitanjima u vezi s „roditeljskom odgovornošću“ u smislu članka 2. točke 7. te uredbe, s obzirom na to da djeca uobičajeno borave u Londonu.
            20. K tome, gospodin A od High Court of Justice (England & Wales), Family Divison (Visoki sud (Engleska i Wales), obiteljski odjel (Ujedinjena Kraljevina)) u Londonu zatražio je da utvrdi načine izvršavanja roditeljske odgovornosti.
            21. Što se tiče zahtjeva za uzdržavanje, s jedne strane, gospođe B i, s druge strane, maloljetne djece, Tribunale di Milano ponovno je odlučio razlikovati dvije situacije. Tako se ocijenio nadležnim za odlučivanje o zahtjevu za uzdržavanje gospođe B, s obzirom na akcesornost tog zahtjeva u odnosu na postupak o statusu osobe ili čak i u odnosu na postupak za rastavu braka, u smislu članka 3. točke (c) Uredbe br. 4/2009. Suprotno tomu, oslanjajući se na članak 3. točku (d) te uredbe, Tribunale di Milano proglasio se nenadležnim za odlučivanje o zahtjevu za uzdržavanje maloljetne djece jer je on akcesoran u odnosu na postupak o roditeljskoj odgovornosti. Tribunale di Milano, prema tome, smatra da su o tom zahtjevu nadležni odlučivati britanski sudovi.
            22. Gospodin A protiv te odluke Tribunale di Milano podnio je žalbu Corte suprema di cassazione (Vrhovni kasacijski sud), istaknuvši pritom samo jedan žalbeni razlog, utemeljen na povredi članka 3. točke (c) Uredbe br. 4/2009, smatrajući da su talijanski sudovi nadležni i za odlučivanje o pitanjima koja se tiču obveza uzdrža vanja djece.
            23. Prema mišljenju gospodina A, tumačenje članka 3. točke (d) Uredbe br. 4/2009 koje je prihvatio Tribunale di Milano i na kojem se temeljila odluka potonjeg da se proglasi nenadležnim za odlučivanje o zahtjevu u pogledu obveza uzdržavanja djece pogrešan je, s obzirom na to da se takav zaključak o nadležnosti ne može izvesti iz teksta spomenute odredbe.
            24. Sud koji je uputio zahtjev smatra da mu je za odlučivanje o žalbi potrebno saznanje o tome u kakvom su odnosu odredbe članka 8. Uredbe br. 2201/2003 i članka 3. Uredbe br. 4/2009, osobito s obzirom na uvjete navedene u članku 3. točkama (c) i (d) potonje uredbe.
            25. U tim je okolnostima Corte suprema di cassazione odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
            „Može li, na temelju kriterija prevencije, o zahtjevu za uzdržavanje djece koji je istaknut u okviru postupka za rastavu braka, s obzirom na to da je on akcesorne naravi u odnosu na taj postupak, odlučivati bilo sud koji vodi postupak za rastavu braka bilo sud pred kojim se vodi postupak o roditeljskoj odgovornosti, ili je nužno da o tom pitanju odlučuje potonji sud, odnosno jesu li kriteriji koji su odvojeno navedeni u točkama (c) i (d) članka 3. Direktive br. 4/2009 alternativni, u smislu da jedan nužno isključuje drugi?“
            O prethodnom pitanju
            26. Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 3. točke (c) i (d) Uredbe br. 4/2009 tumačiti na način da – u situaciji u kojoj je pred sudom jedne države članice pokrenut postupak za rastavu braka ili za okončanje bračne veze roditelja maloljetnog djeteta, dok se pred sudom druge države članice vodi postupak o roditeljskoj odgovornosti u odnosu na to dijete – o zahtjevu koji se odnosi na obvezu njegova uzdržavanja može odlučivati bilo sud koji je nadležan za odlučivanje u postupku za rastavu braka ili za okončanje bračne veze, kao o zahtjevu koji je akcesoran u odnosu na postupak o statusu osobe u smislu članka 3. točke (c) te uredbe, bilo sud nadležan za odlučivanje u postupku o roditeljskoj odgovornosti, kao o zahtjevu koji je akcesoran u odnosu na taj postupak u smislu članka 3. točke (d) navedene uredbe, ili pak o takvom zahtjevu nužno mora odlučivati posljednje navedeni sud.
            27. Drugim riječima, sud koji je uputio zahtjev nastoji utvrditi isključuju li se međusobno kriteriji za dodjeljivanje nadležnosti navedeni u članku 3. točkama (c) i (d) Uredbe br. 4/2009, s obzirom na to da je ondje upotrijebljen veznik „ili“, ili taj veznik znači da se zahtjev u pogledu obveze uzdržavanja maloljetne djece može podnijeti bilo sudu nadležnom za odlučivanje u postupku za razvod braka bilo sudu nadležnom za odlučivanje u postupku o roditeljskoj odgovornosti.
            28. U tom pogledu, valja primijetiti da se takvo pitanje, međutim, postavlja samo ako se zahtjev u pogledu obveze uzdržavanja maloljetnog djeteta ocijeni istodobno akcesornim i u odnosu na „postupak o statusu osobe“ i u odnosu na „postupak o roditeljskoj odgovornosti“ u smislu navedenih odredbi, a ne samo u odnosu na jedan od njih.
            29. Prema tome, valja utvrditi doseg pojma „povezani postupak“ iz članka 3. točaka (c) i (d) Uredbe br. 4/2009.
            30. U tom pogledu valja istaknuti da – iako te odredbe izričito dopuštaju nacionalnom sudu da se proglasi nadležnim za odlučivanje o zahtjevu koji se odnosi na obvezu uzdržavanja u prekograničnom kontekstu kada mu njegovo pravo priznaje nadležnost za odlučivanje u postupcima o statusu osobe ili o roditeljskoj odgovornosti – doseg pojma „povezanog postupka“ naveden u tim odredbama ne može se prepustiti ocjeni sudova država članica ovisno o njihovu nacionalnom pravu.
            31. Naime, budući da članak 3. točke (c) i (d) Uredbe br. 4/2009 ne upućuje na pravo država članica kako bi se utvrdio smisao i doseg navedenog pojma, iz zahtjeva za ujednačenu primjenu prava Unije proizlazi da taj pojam u cijeloj Europskoj uniji treba tumačiti samostalno i ujednačeno (vidjeti u tom smislu presudu Kásler i Káslerné Rábai, C‑26/13, EU:C:2014:282, t. 37.).
            32. Do takvog tumačenja treba doći uzimajući u obzir tekst i kontekst odredbe o kojoj je riječ te cilj kojemu teži predmetni propis (vidjeti u tom smislu presudu A, C‑523/07, EU:C:2009:225, t. 34. i navedenu sudsku praksu).
            33. Oslanjajući se na doslovno tumačenje odredbe članka 3. točaka (c) i (d) Uredbe br. 4/2009, valja zaključiti da se njome postupci o statusu osobe razlikuju od postupaka o roditeljskoj odgovornosti.
            34. Iako su ondje predviđeni kriteriji za dodjeljivanje nadležnosti koji su alternativni, s obzirom na to da su odvojeni veznikom „ili“, njihov tekst ne omogućuje da se bez dvojbe utvrdi podrazumijeva li alternativnost spomenutih kriterija to da su zahtjevi u pogledu obveza uzdržavanja djeteta akcesorni samo u odnosu na postupak o roditeljskoj odgovornosti, ili se oni mogu smatrati akcesornima i u odnosu na postupak o statusu osobe.
            35. Što se tiče konteksta u koji je smještena spomenuta odredba, valja utvrditi da je razlikovanje koje proizlazi iz njezina teksta odraz onog sadržanog u odredbama Uredbe br. 2201/2003.
            36. Potonjom se uredbom – u čijoj je uvodnoj izjavi 5. propisano da se, s ciljem osiguravanja jednakosti svakog djeteta, odnosi na sve odluke o roditeljskoj odgovornosti, uključujući mjere za zaštitu djeteta, neovisno o bilo kakvoj vezi s bračnim predmetom – provodi izričito razlikovanje između, s jedne strane, brakorazvodnih parnica i parnica za rastavu te za poništaj braka i, s druge strane, parnica u pogledu dodjele, izvršavanja, prijenosa, ograničenja ili oduzimanja roditeljske odgovornosti.
            37. Naime, sudska nadležnost za razvod, rastavu i poništaj braka, u skladu s člankom 3. stavkom 1. točkom (a) Uredbe br. 2201/2003, dodjeljuje se na temelju kriterija koji u obzir uzimaju ponajprije trenutačno ili prethodno boravište obaju bračnih drugova ili jednoga od njih, dok su u području roditeljske odgovornosti pravila o nadležnosti, sukladno uvodnoj izjavi 12. navedene uredbe, osmišljena u svjetlu zaštite interesa djeteta, a osobito kriterija blizine.
            38. Odredba članka 3. točaka (c) i (d) Uredbe br. 4/2009, kada je riječ o kriterijima za dodjeljivanje nadležnosti koji su u njoj navedeni, razlikuje sudske postupke prema tome tiču li se prava i obveza između bračnih drugova ili prava i obveza koje roditelji imaju u odnosu na jedno dijete ili više njih.
            39. Zahtjev koji se odnosi na obveze uzdržavanja maloljetne djece pripada drugoj vrsti postupaka jer se tiče utvrđivanja obveza jednog ili drugog roditelja da uzdržava svoju djecu kako bi se osiguralo pokriće troškova njihove skrbi i školovanja.
            40. Zahtjev koji se odnosi na obveze uzdržavanja maloljetne djece tako je po svojoj naravi neraskidivo povezan s postupkom o roditeljskoj odgovornosti.
            41. Kada je riječ o ciljevima Uredbe br. 4/2009, valja podsjetiti da, sukladno uvodnoj izjavi 15., ona teži zaštiti interesa uzdržavanih osoba i promicanju odgovarajuće sudske zaštite u Uniji.
            42. Što se tiče cilja koji se sastoji u promicanju odgovarajuće sudske zaštite, treba primijetiti da zahtjev koji se odnosi na obveze uzdržavanja maloljetnog djeteta nije nužno povezan s postupcima za razvod ili rastavu braka. K tome, u takvom se postupku nužno ne utvrđuju obveze uzdržavanja maloljetnog djeteta.
            43. Suprotno tomu, sud nadležan za odlučivanje u postupcima o roditeljskoj odgovornosti, kako je definirana u članku 2. točki 7. Uredbe br. 2201/2003, u najboljem je položaju da ocijeni in concreto posljedice zahtjeva koji se odnosi na obvezu uzdržavanja djeteta, utvrdi iznos navedene obveze potreban za sudjelovanje u pokriću troškova njegova uzdržavanja i obrazovanja, ovisno o tome je li skrb o djetetu odredio kao zajedničku ili kao isključivu te uzimajući u obzir utvrđeno pravo na održavanje kontakata s djetetom, trajanje tog prava i druge elemente činjenične naravi koji su pred njega izneseni, a tiču se izvršavanja roditeljske odgovornosti.
            44. Na taj se način također štiti interes uzdržavanih osoba jer, s jedne strane, maloljetno dijete može bez teškoća ishoditi odluku o svojem zahtjevu za uzdržavanje kod suda najbolje upoznatog s elementima koji su ključni za ocjenu tog zahtjeva.
            45. S druge strane, sud nadležan za odlučivanje o zahtjevu u pogledu takve obveze uzdržavanja određuje se u skladu s pravilima o nadležnosti prava Unije koja su sadržana u Uredbi br. 2201/2003 s ciljem da se utvrdi sud pred kojim se može valjano pokrenuti postupak o roditeljskoj odgovornosti, a koja su osmišljena, kako je to navedeno u točki 37. ove presude, u svjetlu zaštite interesa djeteta.
            46. Prema tome, valja istaknuti da je prilikom tumačenja pravila o nadležnosti predviđenih u članku 3. točkama (c) i (d) Uredbe br. 4/2009 nužno uzeti u obzir zaštitu interesa djeteta. To više što se Uredba br. 4/2009 mora primjenjivati u skladu s člankom 24. stavkom 2. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, prema kojem u svakom djelovanju koje se odnosi na djecu, bez obzira na to provode li ga tijela javne vlasti ili privatne institucije, primarni cilj mora biti zaštita interesa djeteta.
            47. Prema tome, iz teksta i ciljeva članka 3. točaka (c) i (d) Uredbe br. 4/2009 te iz konteksta u koji je smještena ta odredba proizlazi da – u slučaju u kojem su postupak za rastavu braka odnosno okončanje bračne veze roditelja maloljetne djece i postupak o roditeljskoj odgovornosti u pogledu te djece pokrenuti pred dvama različitim sudovima – zahtjev u pogledu obveze uzdržavanja te djece ne može se smatrati istodobno akcesornim i u odnosu na postupak o roditeljskoj odgovornosti u smislu članka 3. točke (d) navedene uredbe i u odnosu na postupak o statusu osobe u smislu članka 3. točke (c) te uredbe. Taj se zahtjev može smatrati akcesornim samo u odnosu na postupak o roditeljskoj odgovornosti.
            48. Slijedom navedenoga, na upućeno pitanje valja odgovoriti tako da članak 3. točke (c) i (d) Uredbe br. 4/2009 treba tumačiti na način da je – u situaciji u kojoj je pred sudom jedne države članice pokrenut postupak za rastavu braka ili za okončanje bračne veze roditelja maloljetnog djeteta, dok se pred sudom druge države članice vodi postupak o roditeljskoj odgovornosti u odnosu na to dijete – zahtjev u pogledu obveze uzdržavanja tog djeteta akcesoran isključivo u odnosu na postupak o roditeljskoj odgovornosti u smislu članka 3. točke (d) te uredbe.
            Troškovi
            49. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:
            Članak 3. točke (c) i (d) Uredbe Vijeća (EZ) br. 4/2009 od 18. prosinca 2008. o nadležnosti, mjerodavnom pravu, priznavanju i izvršenju sudskih odluka te suradnji u stvarima koje se odnose na obvezu uzdržavanja treba tumačiti na način da je – u situaciji u kojoj je pred sudom jedne države članice pokrenut postupak za rastavu braka ili za okončanje bračne veze roditelja maloljetnog djeteta, dok se pred sudom druge države članice vodi postupak o roditeljskoj odgovornosti u odnosu na to dijete – zahtjev u pogledu obveze uzdržavanja tog djeteta akcesoran isključivo u odnosu na postupak o roditeljskoj odgovornosti u smislu članka 3. točke (d) te uredbe.


Presuda Suda (treće vijeće) od 30. rujna 2010.#Stadt Graz protiv Strabag AG i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku: Oberster Gerichtshof - Austrija.#Direktiva 89/665/EEZ - Tužba za naknadu štete.#Predmet C-314/09.


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 18. srpnja 2013.#ÖFAB, Östergötlands Fastigheter AB protiv Frank Koot i Evergreen Investments BV.#Zahtjev za prethodnu odluku koju je uputio Hovrätten för Nedre Norrland.#Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Uredba (EZ) br. 44/2001 – Nadležni sud – Posebne nadležnosti u ,stvarima koje se odnose na ugovore’ i u ,stvarima koje se odnose na štetne radnje, delikte i kvazi‑delikte’.#Predmet C-147/12.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      18. srpnja 2013. (
            *1
         )
      „Pravosudna suradnja u građanskim stvarima — Uredba (EZ) br. 44/2001 — Nadležni sud — Posebne nadležnosti u ‚stvarima koje se odnose na ugovore’ i u ‚stvarima koje se odnose na štetne radnje, delikte i kvazi‑delikte’“
      U predmetu C‑147/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Hovrätten för Nedre Norrland (Švedska), odlukom od 23. ožujka 2012., koju je Sud zaprimio 26. ožujka 2012., u postupku

         ÖFAB, Östergötlands Fastigheter AB

      protiv

         Franka Koota,

         Evergreen Investments BV,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz (izvjestitelj), predsjednik vijeća, A. Rosas, E. Juhász, D. Šváby i C. Vajda, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: C. Strömholm, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 17. travnja 2013.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za ÖFAB, Östergötlands Fastigheter AB, M. André,

               —

               za F. Koota i Evergreen Investments BV, K. Crafoord, B. Rundblom Andersson i J. Conradsson, advokater,

               —

               za švedsku vladu, A. Falk i K. Ahlstrand‑Oxhamre, u svojstvu agenata,

               —

               za grčku vladu, S. Chala, u svojstvu agenta,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, J. Beeko, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku Komisiju, A.-M. Rouchaud‑Joët i C. Tufvesson, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL L 2001, L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društva ÖFAB, Östergötlands Fastigheter AB (u daljnjem tekstu: ÖFAB), sa sjedištem u Švedskoj, s jedne strane, te F. Koota i društva Evergreen Investments BV (u daljnjem tekstu: Evergreen), sa sjedištem u Nizozemskoj, s druge strane, jer su tuženici odbili platiti dugove društva Copperhill Mountain Lodge AB (u daljnjem tekstu: Copperhill), dioničkog društva sa sjedištem u Švedskoj.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uredba Vijeća (EZ) br. 44/2001 sadrži pravila o sudskoj nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima.

               4

               Uvodne izjave 8., 11. i 12. te uredbe glase:

                        „(8)

                        Mora postojati veza između postupaka na koje se primjenjuje ova Uredba i državnog područja država članica koje ova Uredba obvezuje. Shodno tome, zajednički propisi o nadležnosti sudova trebali bi se, u načelu, primjenjivati u slučajevima kad tuženik ima domicil u jednoj od tih država članica.

                  [...]

                        (11)

                        Propisi o nadležnosti moraju biti izuzetno predvidljivi i utemeljeni na načelu da se nadležnost uglavnom utvrđuje prema domicilu tuženika, pri čemu takva nadležnost mora uvijek postojati, osim u nekim točno određenim slučajevima, u kojima je zbog predmeta spora ili autonomije stranaka opravdana neka druga poveznica. Domicil pravne osobe mora biti autonomno utvrđen kako bi zajednička pravila bila transparentnija i kako bi se izbjegli sukobi nadležnosti.

                        (12)

                        Osim domicila tuženika, trebale bi postojati alternativne osnove za utvrđivanje nadležnosti, utemeljene na bliskoj vezi između suda i postupka ili radi olakšavanja ispravnog suđenja.”

               5

               U skladu s člankom 1. stavkom 2. točkom (b) navedene uredbe, ta se uredba ne primjenjuje na „stečaj, postupke koji se odnose na likvidaciju nesolventnih trgovačkih društava ili drugih pravnih osoba, postupke poravnanja i slične postupe”.

               6

               Članak 2. stavak 1. Uredbe br. 44/2001 glasi kako slijedi:
               „Uz poštovanje odredaba ove Uredbe, osobama s domicilom u nekoj državi članici sudi se pred sudovima te države članice, bez obzira na njihovo državljanstvo.”

               7

               U skladu s člankom 5. točkama 1. i 3. te uredbe, osoba s domicilom u državi članici može u drugoj državi članici biti tužena:

                        1.

                                 (a)

                                 u stvarima koji [koje] se odnose na ugovore [ako je predmet postupka ugovor ili zahtjevi iz ugovora], pred sudom u mjestu u kojemu treba biti izvršena obveza [u kojemu je obveza izvršena ili treba biti izvršena];

                                 (b)

                                 u svrhe ove odredbe, osim ako nije drukčije ugovoreno, mjesto izvršenja obveze je:

                                          —

                                          u slučaju kupoprodaje robe, mjesto u državi članici u kojemu je, u skladu s ugovorom, roba isporučena ili je trebala biti isporučena,

                                          —

                                          u slučaju pružanja usluga, mjesto u državi članici u kojemu su, u skladu s ugovorom, usluge pružene ili su trebale biti pružene;

                                 (c)

                                 ako se ne primjenjuje podstavak (b), primjenjuje se podstavak (a);

                  [...]

                        (3)

                        u stvarima koji se odnose na štetne radnje, delikte ili kvazi‑delikte, pred sudovima u mjestu u kojemu se dogodio štetni događaj ili bi se on mogao dogoditi.”

         Švedsko pravo

               8

               U poglavlju 25. Zakona o dioničkim društvima (Aktiebolagslag, SFS 2005, br. 551), članak 18. predviđa da se članovi upravnog odbora mogu smatrati odgovornim za dugove društva ako ne ispune određene formalnosti u pogledu nadzora financijskog stanja društva, kada ono više ne raspolaže dovoljnim financijskim sredstvima. U skladu s navedenim člankom:
               „Ako je upravni odbor propustio:

                        1.

                        utvrditi kontrolnu bilancu stanja navedenu u članku 14. i dopustiti revizoru društva da je pregleda, kako mu propisuje članak 13.,

                        2.

                        sazvati prvu glavnu skupštinu, u skladu s člankom 15., ili

                        3.

                        podnijeti mjesnom sudu zahtjev za likvidaciju društva, na temelju članka 17.,

                  članovi upravnog odbora solidarno su odgovorni za dugove društva nastale za vrijeme neispunjavanja obveza.
               Svaka osoba koja je djelovala u ime društva i bila je upoznata s neispunjavanjem obveza upravnog odbora, odgovorna je zajedno s članovima upravnog odbora za dugove, koji su pritom nastali društvu.
               Osoba za koju se utvrdi da nije djelovala nemarno, nije odgovorna na temelju prve i druge točke.
               [...]”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               9

               F. Koot, koji je rezident Nizozemske, bio je član upravnog odbora društva Copperhill od 9. rujna 2007. do 5. rujna 2009., kada je preuzeo funkciju zamjenskog člana, koju je obnašao sve do 22. siječnja 2010.

               10

               Društvo Evergreen držalo je 40 % dionica društva Copperhill prije nego što je 11. rujna 2007. steklo dodatnih 50 % dionica navedenog društva.

               11

               Od 10. listopada 2007. do 2. prosinca 2009. sjedište društva Copperhill bilo je u općini Åre (Švedska), koja je u nadležnosti Östersunds tingsrätt (mjesni sud u Östersundu), gdje je to društvo tada obavljalo svoje djelatnosti i izgradilo hotel.

               12

               Za izgradnju tog hotela, društvo Copperhill je od dvaju lokalnih poduzeća, Toréns Entreprenad i Östersund AB (u daljnjem tekstu: Toréns) i Kakelmässan Norr Handelsbolag (u daljnjem tekstu: Kakelmässan) naručilo izvođenje zemljanih radova i, među ostalim, postavljanje pločica u kupaonicama.

               13

               Dana 23. ožujka 2009., s obzirom na to da je društvo Copperhill obustavilo svoja plaćanja zbog financijskih poteškoća, Östersunds tingsrätt odlučio je navedenom poduzeću naložiti mjere restrukturiranja (företagsrekonstruktion). U okviru tih mjera, društvima Toréns i Kakelmässan nadoknađen je samo dio njihovih potraživanja od društva Copperhill. Preostali dio navedenih potraživanja preuzelo je društvo Invest i Årefjällen i Stockholm AB (u daljnjem tekstu: Invest).

               14

               Dana 10. kolovoza 2010. društvo Invest podnijelo je Östersund tingsrätt dvije tužbe protiv F. Koota odnosno društva Evergreen. U prilog svojoj tužbi protiv F. Koota, društvo Invest tvrdilo je da mu je F. Koot dužan nadoknaditi štetu na temelju članka 18. poglavlja 25. Zakona o dioničkim društvima. Tužba protiv društva Evergreen temeljila se, s jedne strane, na odstupanju od načela ograničene odgovornosti i, s druge strane, na činjenici da je društvo Evergreen „obećalo” platiti dugove društvima Toréns i Kakelmässan ili osigurati društvu Copperhill sredstva u tu svrhu.

               15

               Što se tiče nadležnosti Östersunds tingsrätt za odlučivanje u predmetnim sporovima, društvo Invest tvrdilo je da je štetna radnja počinjena u općini Åre, te da je upravo ondje nastala šteta. F. Koot i društvo Evergreen tvrdili su da, s obzirom na to da oboje imaju domicil odnosno sjedište u Nizozemskoj, taj sud nije nadležan za donošenje odluka u tim sporovima.

               16

               Dana 26. travnja 2011., Östersunds tingsrätt odlučio je odbaciti tužbe društva Invest, proglasivši se nenadležnim za odlučivanje u predmetnim sporovima. Prema mišljenju tog suda, ti sporovi nisu obuhvaćeni ni stvarima koje se odnose na ugovor, ni stvarima koje se odnose na štetne radnje, delikte ili kvazi‑delikte u smislu članka 5. točaka 1. i 3. Uredbe br. 44/2001. Stoga, u skladu s općim pravilom iz članka 2. stavka 1. navedene uredbe, za navedene sporove nadležni su sudovi države članice u kojoj F. Koot ima domicil, a društvo Evergreen svoje sjedište.

               17

               Društvo Invest podnijelo je žalbu protiv tih odluka pred Hovrätten för Nedre Norrland zahtijevajući od tog suda da podnese zahtjev za prethodnu odluku Sudu. Svoja je potraživanja potom prenio na ÖFAB.

               18

               Hovrätten för Nedre Norrland ocijenio je da je, kako bi se odlučilo o nadležnosti švedskih sudova za rješavanje glavnog postupka, potrebno protumačiti članak 5. točke 1. i 3. Uredbe br. 44/2001.

               19

               U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev pita predstavljaju li navedene odredbe sveobuhvatnu iznimku od članka 2. Uredbe br. 44/2001 u pogledu tužbi za naknadu štete, u smislu da je članak 5. točka 3. navedene uredbe primjenjiv ako točka 1. navedenog članka nije. Osim toga, taj sud smatra da Sud još nije odlučivao o tome jesu li člankom 5. točkom 3. navedene uredbe obuhvaćene tužbe kojima se nastoji utvrditi odgovornost člana upravnog odbora dioničkog društva, na temelju članka 18. poglavlja 25. Zakona o dioničkim društvima, kao i dioničara takvog društva, na temelju odstupanja od ograničene odgovornosti, za dugove navedenog društva.

               20

               Što se tiče odstupanja od ograničene odgovornosti, sud koji je uputio zahtjev navodi da se, prema sudskoj praksi Högsta domstolen (Vrhovni sud), dioničari dioničkog društva u iznimnim situacijama mogu smatrati odgovornima za dugove predmetnog društva. Među čimbenicima koji mogu biti značajni u tom pogledu, mogu se navesti nepošteno ili štetno ponašanje dioničara, nedostatak vlastitog kapitala, kao i činjenica da se to društvo ne bavi gospodarskom djelatnosti.

               21

               S obzirom na ta razmatranja, Hovrätten för Nedre Norrland odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 5. točke 1. i 3. Uredbe br. 44/2001 [...] tumačiti na način da predstavlja sveobuhvatnu iznimku od općeg pravila članka 2. u pogledu tužbi za naknadu štete?

                        2.

                        Treba li pojam ‚stvari koje se odnose štetne radnje, delikte ili kvazi‑delikte’ iz članka 5. točke 3. Uredbe [br. 44/2001] tumačiti na način da uključuje tužbu koju vjerovnik podnosi protiv člana upravnog odbora društva, radi utvrđivanja odgovornosti člana upravnog odbora za dugove društva zbog toga što nije ispunio formalnosti namijenjene nadzoru financijskog stanja društva, te je dopustio da društvo nastavi poslovati i nakupljati dugove?

                        3.

                        Treba li pojam ‚stvari koje se odnose na štetne radnje, delikte ili kvazi‑delikte’ iz članka 5. točke 3. Uredbe [br. 44/2001] tumačiti na način da je njime obuhvaćena tužba koju vjerovnik podnosi protiv dioničara društva, radi utvrđivanja njegove odgovornosti za dugove društva zbog toga što je dopustio da društvo nastavi poslovati iako je potkapitalizirano i treba biti likvidirano?

                        4.

                        Treba li pojam ‚stvari koje se odnose na štetne radnje, delikte ili kvazi‑delikte’ iz članka 5. točke 3. Uredbe [br. 44/2001] tumačiti na način da uključuje tužbu koju vjerovnik podnosi protiv dioničara društva koji se obvezao platiti dugove društva?

                        5.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na [drugo pitanje], smatra li se da je eventualna šteta nastala u Nizozemskoj ili u Švedskoj, s obzirom na to da dotični član upravnog odbora ima domicil u Nizozemskoj, te da su povrede njegove dužnosti negativno utjecale na švedsko društvo?

                        6.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na [treće i četvrto pitanje], smatra li se da je eventualna šteta nastala u Nizozemskoj ili u Švedskoj, s obzirom na to da dotični dioničar ima domicil u Nizozemskoj, a društvo je švedsko?

                        7.

                        U slučaju da točku 1. ili 3. iz članka 5. Uredbe [br. 44/2001] treba primijeniti u jednoj od gore navedenih situacija, utječe li na njezinu primjenu činjenica da je prvotni vjerovnik predmetnu tražbinu ustupio drugom?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvo i treće pitanje

               22

               Svojim prvim i trećim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li pojam „stvari koje se odnose štetne radnje, delikte ili kvazi‑delikte” iz članka 5. točke 3. Uredbe br. 44/2001 tumačiti na način da uključuje tužbe koje podnosi vjerovnik dioničkog društva radi utvrđivanja odgovornosti, s jedne strane, člana upravnog odbora i, s druge strane, dioničara navedenog društva za dugove tog društva, s obzirom na to da su dopustili da navedeno društvo nastavi poslovati iako je potkapitalizirano i treba biti likvidirano.

               23

               Najprije valja ispitati argument koji je istaknuo F. Koot prema kojem su tužbe podnesene protiv njega isključene iz područja primjene Uredbe br. 44/2001, na temelju članka 1. stavka 2. točke (b) navedene uredbe, s obzirom na to da se te tužbe temelje na odredbama švedskog prava prema kojima dionička društva s nedostatnim vlastitim sredstvima trebaju biti likvidirana.

               24

               U tom pogledu valja podsjetiti da se, prema ustaljenoj sudskoj praksi, člankom 1. stavkom 2. točkom (b) Uredbe br. 44/2001 iz područja primjene te uredbe ne isključuju tužbe koje izravno proizlaze iz stečajnog postupka i koje su s njime tijesno povezane (vidjeti u tom smislu presudu od 2. srpnja 2009., SCT Industri, C‑111/08, Zb., str. I‑5655., t. 21. i navedenu sudsku praksu, kao i od 19. travnja 2012., F‑Tex, C‑213/10, t. 29.).

               25

               Međutim, kao što proizlazi iz spisa podnesenog Sudu i objašnjenja švedske vlade na raspravi, tužbe u glavnom postupku nisu povezane sa stečajnim postupkom, nego su podnesene tek nakon što je društvo Copperhill bilo podvrgnuto procesu restrukturiranja. U svakom slučaju, valja utvrditi da, kao što ističe Europska komisija, tužbe u glavnom postupku ne predstavljaju isključivo pravo stečajnog upravitelja koje može ostvariti u interesa vjerovnika, nego pravo koje društvo ÖFAB može ostvariti u vlastitom interesu.

               26

               Stoga valja utvrditi da tužbe u glavnom postupku ulaze u područje primjene Uredbe br. 44/2001.

               27

               Kako bi se odgovorilo na prvo i treće pitanje, valja istaknuti da, s jedne strane, prema ustaljenoj sudskoj praksi, pojmove „stvari koje se odnose na ugovore” i „stvari koje se odnose na štetne radnje i delikte” u smislu članka 5. točke 1. podtočke (a) i točke 3. Uredbe br. 44/2001 treba tumačiti na autonoman način, najprije upućujući na sustav i ciljeve te uredbe (vidjeti u tom smislu presudu od 25. listopada 2011., eDate Advertising i Martinez, C‑509/09 i C‑161/10, još neobjavljenu u Zborniku, t. 38. kao i navedenu sudsku praksu).

               28

               S druge strane, s obzirom na to da je u odnosima između država članica Uredba br. 44/2001 zamijenila Konvenciju od 27. rujna 1968. o [sudskoj] nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 1972, L 299, str. 32.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 3.), kako je izmijenjena kasnijim konvencijama o pristupanju novih država članica toj konvenciji (u daljnjem tekstu: Konvencija iz Bruxellesa), u slučajevima kada se odredbe tih akata Zajednice mogu smatrati istovjetnima, tumačenje odredbi Konvencije iz Bruxellesa koje je dao Sud primjenjuje se i na Uredbu br. 44/2001 (vidjeti osobito gore navedenu presudu eDate Advertising i Martinez, t. 39. kao i navedenu sudsku praksu).

               29

               Međutim, u članku 2., kao i članku 5. točki 1. podtočki (a) i članku 5. točki 3. Uredbe br. 44/2001 koji su relevantni za predmet u glavnom postupku, u pogledu razgraničenja sudskih nadležnosti koje se uređuje tim odredbama, odražava se jednak sustav kao u članku 2. i članku 5. točkama 1. i 3. Konvencije iz Bruxellesa i formulirani su gotovo jednako. S obzirom na takvu ekvivalentnost, potrebno je osigurati, u skladu s uvodnom izjavom 19. navedene uredbe, kontinuitet u tumačenju tih dvaju instrumenata (vidjeti osobito presudu od 16. srpnja 2009., Zuid‑Chemie, C‑189/08, Zb., str. I‑6917., t. 19.).

               30

               Stoga, prema ustaljenoj sudskoj praksi, sustav dodjele opće nadležnosti, predviđen poglavljem II. Uredbe br. 44/2001, temelji se na općem pravilu iz članka 2. stavka 1. te uredbe, prema kojem se osobama s domicilom u nekoj državi članici sudi pred sudovima te države članice, neovisno o njihovom državljanstvu. U odjeljku 2. poglavlja II. Uredbe br. 44/2001, određen broj posebnih pravila o nadležnosti, kao što su ona iz članka 5. točke 3. te uredbe, predviđen je samo kao iznimka od općeg pravila o nadležnosti sudova u mjestu domicila tuženika (vidjeti u tom smislu presude Zuid‑Chemie, t. 20. i 21., kao i BVG, C‑144/10, Zb., str. I‑3961., t. 30. od 12. svibnja 2011. i navedenu sudsku praksu).

               31

               Sud je također presudio da ta pravila o posebnoj nadležnosti treba strogo tumačiti, pri čemu se ne omogućuje šire tumačenje od slučajeva koji su izričito predviđeni u navedenoj uredbi (vidjeti u tom smislu presudu Zuid‑Chemie, t. 22. i navedenu sudsku praksu).

               32

               Iz ustaljene sudske prakse ipak proizlazi da pojam „stvari koje se odnose na štetne radnje, delikte ili kvazi‑delikte” u smislu članka 5. točke 3. Uredbe br. 44/2001, obuhvaća svaki zahtjev koji ima za cilj utvrditi odgovornost tuženika i koji nije vezan za „stvari koje se odnose na ugovore” u smislu članka 5. točke 1. podtočke (a) te uredbe (vidjeti što se tiče tumačenja Konvencije iz Bruxellesa, presude od 27. rujna 1988., Kalfelis, 189/87, Zb., str. 5565., t. 18.; od 26. ožujka 1992., Reichert i Kockler, C‑261/90, Zb., str. I‑2149., t. 16.; od 27. listopada 1998., Réunion européenne i dr., C‑51/97, Zb., str. I‑6511., t. 22. kao i od 17. rujna 2002., Tacconi, C‑334/00, Zb., str. I‑7357., t. 21.).

               33

               U tom pogledu, valja istaknuti da se, s jedne strane, pojam „stvari koje se odnose na ugovore” u smislu članka 5. točke 1. podtočke (a) Uredbe br. 44/2001 ne može shvatiti na način da se odnosi na situaciju u kojoj nema nikakve slobodno prihvaćene obveze jedne strane prema drugoj. Stoga, primjena pravila o posebnoj nadležnosti predviđenog u članku 5. točki 1. podtočki (a) u pogledu stvari koje se odnose na ugovore podrazumijeva utvrđenje pravne obveze koju je jedna osoba slobodnom voljom preuzela prema drugoj osobi i na kojoj se temelji tužiteljeva tužba (vidjeti što se tiče tumačenja Konvencije iz Bruxellesa, presudu od 20. siječnja 2005., Engler, C‑27/02, Zb., str. I‑481., t. 50. i 51, kao i presudu od 14. ožujka 2013., Česká spořitelna, C‑419/11, t. 46. i 47. i navedenu sudsku praksu).

               34

               S druge strane, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da odgovornost za štetnu radnju, delikt ili kvazi‑delikt može nastati samo ako je moguće utvrditi uzročnu vezu između štete i događaja zbog kojeg je šteta nastupila (vidjeti što se tiče tumačenja Konvencije iz Bruxellesa, presudu od 30. studenoga 1976., Bier, nazvanu „Mines de potasse d’Alsace”, 21/76, Zb., str. 1735., t. 16., kao i presudu Zuid‑Chemie, t. 28. i navedenu sudsku praksu).

               35

               Što se tiče tužbi u glavnom postupku, iz spisa dostavljenog Sudu proizlazi da se njima nastoji dovesti u pitanje odgovornost F. Koota kao člana upravnog odbora društva Copperhill, na temelju članka 18. poglavlja 25. Zakona o dioničkim društvima, kao i odgovornost društva Evergreen kao dioničara tog društva, na temelju odstupanja od ograničene odgovornosti koja je utvrđena u sudskoj praksi Högsta domstolen.

               36

               Kao što proizlazi i iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, navedene tužbe ne temelje se na slobodno prihvaćenoj obvezi jedne stranke prema drugoj, nego na tvrdnji prema kojoj član upravnog odbora društva Copperhill nije ispunio određene formalnosti namijenjene nadzoru financijskog stanja tog društva, kao i da je glavni dioničar tog društva zanemario svoje pravne obveze time što je navedenom društvu dopustio da nastavi poslovati iako je potkapitalizirano i treba biti likvidirano. Na temelju primjenjivog zakonodavstva, taj član upravnog odbora i taj dioničar mogu, ovisno o slučaju, biti odgovorni za dugove društva Copperhill.

               37

               Međutim, iako se tužbama u glavnom postupku nastoji utvrditi odgovornost navedenog člana upravnog odbora i navedenog dioničara za dugove društva Copperhill, njima se prije svega omogućuje isplata potraživanja koju navedeno društvo nije moglo u potpunosti provesti jer član upravnog odbora i dioničar tog društva nisu ispunili svoje pravne obveze. U ovom slučaju, tim se tužbama stoga nastoji nadoknaditi šteta koja je nastala zbog činjenice da su društva Toréns i Kakelmässan izvršila radove za društvo Copperhill, te da im nakon toga to društvo nije moglo platiti cijeli iznos koji je dugovalo za te radove.

               38

               Iz toga slijedi da su tužbe u glavnom postupku, ne dovodeći u pitanje kvalifikaciju drugih tužbi koje se mogu podnijeti protiv člana upravnog odbora ili dioničara društva, obuhvaćene člankom 5. točkom 3. Uredbe br. 44/2001.

               39

               U tom pogledu, švedska i grčka vlada tvrde da kvalifikacija tužbi u glavnom postupku, u pogledu članka 5. točaka 1. i 3. Uredbe br. 44/2001., s obzirom na to da se tim tužbama nastoji utvrditi odgovornost člana upravnog odbora ili dioničara dioničkog društva za dugove tog društva, treba ovisiti o kvalifikaciji dugova društva kao stvari koje se odnose ili ne odnose na ugovore, ovisno o slučaju.

               40

               To tumačenje ne može se prihvatiti.

               41

               Naime, posljedica takvog tumačenja bilo bi povećanje broja sudova nadležnih za odlučivanje o tužbama kojima se dovodi u pitanje isto nepravilno ponašanje člana upravnog odbora ili dioničara predmetnog dioničkog društva, ovisno o naravi različitih dugova tog društva na koje se mogu odnositi te tužbe. Međutim, u takvoj situaciji, cilj blizine pravila o posebnoj nadležnosti iz članka 5. točaka 1. i 3. Uredbe br. 44/2001, koja se temelje na postojanju posebno bliske veze između ugovora ili mjesta u kojemu se dogodio štetni događaj i suda nadležnog za vođenje postupka u vezi s tim (vidjeti u tom smislu, među ostalim, presude od 25. veljače 2010., Car Trim, C‑381/08, Zb., str. I‑1255., t. 48. i navedenu sudsku praksu, kao i od 16. svibnja 2013., Melzer, C‑228/11, t. 26. i navedenu sudsku praksu), protivi se činjenici da utvrđivanje nadležnog suda može ovisiti o naravi dugova predmetnog društva. Osim toga, valja istaknuti da, što se tiče tuženika odgovornog za dugove druge osobe, takvo tumačenje pravila o nadležnosti predviđenih člankom 5. te uredbe nije izuzetno predvidljivo, kao što se zahtijeva uvodnom izjavom 11. navedene uredbe.

               42

               S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo i treće pitanje valja odgovoriti da pojam „stvari koje se odnose na štetne radnje, delikte ili kvazi‑delikte” iz članka 5. točke 3. Uredbe br. 44/2001 treba tumačiti na način da uključuje tužbe, kao što su one u glavnom postupku, koje podnosi vjerovnik dioničkog društva radi utvrđivanja odgovornosti, s jedne strane, člana upravnog odbora, i, s druge strane, dioničara za dugove tog društva, s obzirom na to da su dopustili da navedeno društvo nastavi poslovati iako je potkapitalizirano i treba biti likvidirano.

         Četvrto pitanje

               43

               Svojim četvrtim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li pojam „stvari koje se odnose štetne radnje, delikte ili kvazi‑delikte” iz članka 5. točke 3. Uredbe br. 44/2001 tumačiti na način da uključuje tužbu koju vjerovnik podnosi protiv dioničara društva koji se obvezao platiti dugove tog društva.

               44

               U tom pogledu valja podsjetiti da je na nacionalnom sudu da dostavi Sudu činjenične i pravne elemente potrebne da bi se mogao dati koristan odgovor na upućena pitanja (presuda od 14. rujna 1999., Gruber, C‑249/97, Zb., str. I‑5295., t. 19. i od 8. rujna 2011., Rosado Santana, C‑177/10, Zb., str. I‑7907., t. 33.).

               45

               Stoga, kao što proizlazi iz ustaljene sudske prakse, potreba za tumačenjem prava Unije koje će biti korisno nacionalnom sucu zahtijeva da on odredi činjenični i zakonodavni okvir unutar kojeg se nalaze pitanja koja postavlja ili da barem objasni činjenične tvrdnje na kojima se ona temelje (vidjeti osobito presude od 17. veljače 2005., Viacom Outdoor, C‑134/03, Zb., str. I‑1167., t. 22.; od 12. travnja 2005., Keller, C‑145/03, Zb., str. I‑2529., t. 29. i od 1. prosinca 2011., Painer, C‑145/10, još neobjavljenu u Zborniku, t. 46.).

               46

               Međutim, u ovom slučaju, u pogledu četvrtog pitanja, valja utvrditi da sud koji je uputio zahtjev samo navodi da je društvo Evergreen „obećalo” da će platiti dugove društvu Toréns i Kakelmässan ili omogućiti društvu Copperhill sredstva u tu svrhu, međutim bez pojašnjenja činjeničnih okolnosti tog „obećanja”, ni pravne osnove ili predmeta tužbe podnesene protiv osobe koja je dala „obećanje”. U tim okolnostima, zahtjev za prethodnu odluku ne omogućuje Sudu da pruži korisno tumačenje članka 5. točke 3. Uredbe br. 44/2001.

               47

               Stoga, četvrto pitanje valja smatrati nedopuštenim.

         Peto i šesto pitanje

               48

               Svojim petim i šestim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li pojam „mjesta u kojemu se dogodio štetni događaj ili bi se on mogao dogoditi” iz članka 5. točke 3. Uredbe br. 44/2001 tumačiti na način da se, što se tiče tužbi kojima se nastoji utvrditi odgovornost člana upravnog odbora, kao i dioničara, za dugove društva, navedeno mjesto nalazi u državi članici u kojoj navedeno društvo ima sjedište.

               49

               Kako bi se odgovorilo na ta pitanja, valja podsjetiti da se, s jedne strane, prema ustaljenoj sudskoj praksi, pravilo o posebnoj nadležnosti predviđeno, kao iznimka od općeg pravila o nadležnosti sudova u mjestu domicila tuženika, u članku 5. točki 3. Uredbe br. 44/2001 temelji na postojanju posebno bliske veze između spora i sudova mjesta u kojemu se dogodio štetni događaj, koja opravdava dodjeljivanje nadležnosti tim sudovima radi dobrog sudovanja i procesne ekonomije (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu eDate Advertising i Martinez, t. 40., kao i presudu od 25. listopada 2012., Folien Fischer i Fofitec, C‑133/11, t. 37. i navedenu sudsku praksu).

               50

               Naime, u stvarima koje se odnose na štetne radnje, delikte ili kvazi‑delikte, sud mjesta u kojemu se dogodio štetni događaj ili bi se on mogao dogoditi obično je najprimjereniji za odlučivanje, među ostalim, zbog blizine spora i radi lakšeg izvođenja dokaza (vidjeti osobito gore navedenu presudu Folien Fischer i Fofitec, t. 38. kao i navedenu sudsku praksu).

               51

               S druge strane, izraz „mjesto u kojemu se dogodio štetni događaj ili bi se on mogao dogoditi” iz članka 5. točke 3. Uredbe br. 44/2001 odnosi se kako na mjesto gdje je nastala šteta tako i na mjesto uzročnog događaja koji je doveo do nastanka štete, tako da bi tuženik mogao biti tužen, prema izboru tužitelja, pred sudom jednog ili drugog od navedenih mjesta (vidjeti gore navedenu presudu Folien Fischer i Fofitec, t. 39. kao i navedenu sudsku praksu). Ta dva mjesta mogu predstavljati značajnu vezu s gledišta sudske nadležnosti, s obzirom na to da svako od njih može, ovisno o okolnostima, biti posebno korisno u pogledu dokaza i procesne ekonomije (vidjeti gore navedenu presudu eDate Advertising i Martinez, t. 41. kao i navedenu sudsku praksu).

               52

               Stoga, što se tiče tužbi u glavnom postupku koje su podnijeli vjerovnici dioničkog društva protiv člana upravnog odbora i glavnog dioničara tog društva, zbog toga što su zanemarili svoje zakonske obveze u pogledu navedenog društva, mjesto uzročnog događaja treba biti izuzetno predvidljivo kako za tužitelje, tako i za tuženike. Pod istim uvjetima, radi dobrog sudovanja i procesne ekonomije, treba postojati posebno bliska veze između tužbi koje su podnijeli tužitelji i navedenog mjesta.

               53

               U tom pogledu, valja istaknuti da, u situaciji kao što je ona u glavnom postupku, u kojoj se podnesene tužbe temelje na tvrdnji da član upravnog odbora i glavni dioničar društva Copperhill nisu ispunili svoje zakonske obveze u pogledu nadzora financijskog stanja tog društva i toga što su mu omogućili da nastavi poslovati, iako je potkapitalizirano i treba biti likvidirano, nije riječo financijskom stanju ili djelatnosti navedenog društva kao takvima, nego o zaključku koji treba donijeti u pogledu mogućeg propusta u nadzoru koji su bili dužni izvršiti član upravnog odbora i dioničar.

               54

               Iz spisa dostavljenog Sudu proizlazi da je, tijekom razdoblja u kojem su nastale sporne činjenice, sjedište društva Copperhill bilo u općini Åre, koja je u nadležnosti Östersunds tingsrätt, gdje je to društvo tada obavljalo svoju djelatnost i izgradilo hotel. U tim okolnostima, čini se da su djelatnosti, kao i uz njih vezano financijsko stanje, povezani s tim mjestom. U svakom slučaju, informacije o financijskom stanju i djelatnosti tog društva, potrebne za ispunjavanje obveza upravljanja koje imaju član upravnog odbora i dioničar, trebaju biti dostupne u navedenom mjestu. Jednako vrijedi za informacije o navodnom nepoštovanju navedenih obveza. Na sudu koji je uputio zahtjev je da provjeri točnost tih informacija.

               55

               Stoga, na peto i šesto pitanje valja odgovoriti da pojam „mjesta u kojemu se dogodio štetni događaj ili bi se on mogao dogoditi” iz članka 5. točke 3. Uredbe br. 44/2001 treba tumačiti na način da se, što se tiče tužbi kojima se nastoji utvrditi odgovornost člana upravnog odbora, kao i dioničara, za dugove društva, navedeno mjesto nalazi u mjestu koje je povezano s obavljanjem djelatnosti navedenog društva kao i financijskim stanjem vezanim uz te djelatnosti.

         Sedmo pitanje

               56

               Svojim sedmim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev u biti pita utječe li, u okolnostima poput onih u glavnom postupku, činjenica da je prvotni vjerovnik predmetnu tražbinu ustupio drugom, na utvrđivanje nadležnog suda na temelju članka 5. točke 3. Uredbe br. 44/2001.

               57

               U tom pogledu, valja podsjetiti da, s jedne strane, kao što je naglašeno u točki 41. ove presude, pravila o posebnoj nadležnosti navedena u članku 5. točki 3. Uredbe br. 44/2001, odgovaraju cilju blizine i da se temelje na postojanju posebno bliske veze između ugovora ili mjesta u kojemu se dogodio štetni događaj i suda nadležnog za vođenje postupka u vezi s tim. Međutim, spor koji se odnosi na potraživanja obuhvaćena „stvarima koje se odnose na štetne radnje, delikte ili kvazi‑delikte” u načelu i dalje predstavlja posebno blisku vezu s mjestom u kojemu se dogodio štetni događaj, iako su predmetna potraživanja ustupljena.

               58

               S druge strane, valja istaknuti da bi priznavanje da ustupanje tražbine, koje je napravio prvotni vjerovnik, može utjecati na utvrđivanje nadležnog suda u skladu s člankom 5. točkom 3. Uredbe br. 44/2001. bilo također protivno jednom od ciljeva te uredbe, navedenom u uvodnoj izjavi 11. te uredbe, prema kojem propisi o nadležnosti moraju biti izuzetno predvidljivi.

               59

               S obzirom na prethodne okolnosti, na sedmo pitanje valja odgovoriti da, u okolnostima poput onih u glavnom postupku, činjenica da je prvotni vjerovnik predmetnu tražbinu ustupio drugom ne utječe na utvrđivanje nadležnog suda na temelju članka 5. točke 3. Uredbe br. 44/2001.

         Troškovi

               60

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                        1.

                           Pojam „stvari koje se odnose na štetne radnje, delikte ili kvazi‑delikte” iz članka 5. točke 3. Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima treba tumačiti na način da uključuje tužbe, kao one u glavnom postupku, koje podnosi vjerovnik dioničkog društva radi utvrđivanja odgovornosti, s jedne strane, člana upravnog odbora i, s druge strane, dioničara za dugove navedenog društva, s obzirom na to da su dopustili da društvo nastavi poslovati iako je potkapitalizirano i treba biti likvidirano.

                        2.

                           Pojam „mjesta u kojemu se dogodio štetni događaj ili bi se on mogao dogoditi”, iz članka 5. točke 3. Uredbe br. 44/2001, treba tumačiti na način da se, što se tiče tužbi kojima se nastoji utvrditi odgovornost člana upravnog odbora, kao i dioničara, za dugove društva, navedeno mjesto nalazi u mjestu koje je povezano s obavljanjem djelatnosti navedenog društva kao i financijskim stanjem vezanim uz te djelatnosti.

                        3.

                           U okolnostima poput onih u glavnom postupku, činjenica da je prvotni vjerovnik predmetnu tražbinu ustupio drugom ne utječe na utvrđivanje nadležnog suda na temelju članka 5. točke 3. Uredbe br. 44/2001.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: švedski