Presuda Prvostupanjskog suda (peto vijeće) od 8. ožujka 2005. # D protiv Europske investicijske banke (EIB). # Tužba za poništenje - Dopuštenost - Tužba za naknadu štete. # Predmet T-275/02.


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 4. rujna 2014.#Simon, Evers & Co. GmbH protiv Hauptzollamt Hamburg-Hafen.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Finanzgericht Hamburg.#Zahtjev za prethodnu odluku – Trgovinska politika – Antidampinške pristojbe – Uredba (EZ) br. 499/2009 – Valjanost – Uvozni proizvodi podrijetlom iz Kine – Uvoz istih proizvoda otpremljenih iz Tajlanda – Zaobilaženje – Dokaz – Nesuradnja.#Predmet C‑21/13.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      4. rujna 2014. (
            *1
         )
      „Prethodno pitanje — Trgovinska politika — Antidampinške pristojbe — Uredba (EZ) br. 499/2009 — Valjanost — Uvozni proizvodi podrijetlom iz Kine — Uvoz istih proizvoda otpremljenih iz Tajlanda — Izbjegavanje mjera — Dokaz — Nesuradnja“
      U predmetu C‑21/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Finanzgericht Hamburg (Njemačka), odlukom od 19. rujna 2012., koju je Sud zaprimio 15. siječnja 2013., u postupku

         Simon, Evers & Co. GmbH

      protiv

         Hauptzollamt Hamburg‑Hafen,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, J. L. da Cruz Vilaça (izvjestitelj), G. Arestis, J.‑C. Bonichot i A. Arabadjiev, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Simon, Evers & Co. GmbH, H. Henninger, Rechtsanwalt,

               —

               za grčku vladu, M. Tassopoulou i K. Boskovits, u svojstvu agenata,

               —

               za portugalsku vladu, A. Coutinho da Silva i L. Inez Fernandes, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, T. Maxian Rusche, u svojstvu agenta,

               —

               za Vijeće Europske unije, S. Boelaert, u svojstvu agenta, uz asistenciju A. Polcyn, odvjetnice,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 10. travnja 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na ocjenu valjanosti Uredbe Vijeća (EZ) br. 499/2009 od 11. lipnja 2009. o proširenju konačne antidampinške pristojbe uvedene Uredbom (EZ) br. 1174/2005 o uvozu ručnih paletnih viličara i njihovih osnovnih dijelova podrijetlom iz Narodne Republike Kine na uvoz istog proizvoda otpremljenoga iz Tajlanda, bez obzira na to je li prijavljen kao proizvod podrijetlom iz Tajlanda ili ne (SL L 151, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 82., str. 129., u daljnjem tekstu: sporna uredba).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između Simon, Evers & Co. GmbH (u daljnjem tekstu: Simon, Evers) i Hauptzollamt Hamburg‑Hafen (glavni carinski ured luke Hamburg, u daljnjem tekstu: Hauptzollamt) u vezi s odlukom Hauptzollamta kojom se Simon, Eversu nalaže plaćanje antidampinških pristojbi.

         Pravni okvir

               3

               Odredbe kojima se uređuje primjena antidampinških mjera od strane Europske unije i koje su bile na snazi u vrijeme činjenica iz spora u glavnom postupku nalaze se u Uredbi Vijeća (EZ) br. 384/96 od 22. prosinca 1995. o zaštiti od dampinškog uvoza iz zemalja koje nisu članice Europske zajednice (SL 1996, L 56, str. 1.), kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 461/2004 od 8. ožujka 2004. (SL L 77, str. 12., u daljnjem tekstu: osnovna uredba).

               4

               Članak 13. osnovne uredbe naslovljen „Izbjegavanje mjera“ određivao je:
               „1.   Antidampinške pristojbe uvedene prema ovoj Uredbi mogu se proširiti i na uvoze iz trećih zemalja istovjetnih proizvoda [...], ako se mjere koje su na snazi izbjegavaju. [...] Izbjegavanja mjera definira se kao promjena strukture trgovine između trećih zemalja i Zajednice ili između pojedinačnih društava u zemlji na koju se mjere primjenjuju i Zajednice, a koja proizlazi iz prakse, obrade ili rada za koji ne postoji dostatni valjani uzrok ili ekonomska opravdanost osim uvođenje pristojbe, a ako postoji dokaz o šteti ili da su preostali učinci pristojbe narušeni u smislu cijena i/ili količina istovjetnog proizvoda i ako postoji dokaz o dampingu u odnosu na uobičajene vrijednosti koje su ranije uspostavljene za istovjetni proizvod, ako je potrebno u skladu s odredbama članka 2. [...]
               [...]
               2.   Smatra se da se postupkom sklapanja u Zajednici ili u trećoj zemlji izbjegavaju mjere koje su na snazi ako:

                        a)

                        postupak je započeo ili je bitno povećan od, ili neposredno prije pokretanja antidampinškog ispitnog postupka, a dijelovi za sklapanje su iz zemlje na koju se primjenjuju mjere;

                  [...]
               i

                        c)

                        preostali učinci pristojbe su narušeni u smislu cijena i/ili količina sastavljenih istovjetnih proizvoda i postoji dokaz o dampingu u odnosu na uobičajene vrijednosti ranije utvrđene za istovjetne ili slične proizvode.

                  3.   Ispitni postupak pokreće se prema ovom članku na inicijativu Komisije, na zahtjev države članice ili zainteresirane stranke na temelju dostatnih dokaza o čimbenicima utvrđenim u stavku 1. Postupci se pokreću nakon konzultacija sa Savjetodavnim odborom, na temelju uredbe Komisije, a koja također može sadržavati uputu carinskim tijelima da uvoz uvjetuje evidentiranjem sukladno članku 14. stavku 5. ili traženjem jamstava. Komisija vodi ispitni postupak, a u kojem joj mogu pomagati carinska tijela te koji završava u roku od devet mjeseci. Ako konačno utvrđene činjenice opravdavaju produljenje mjera, produljuje ih Vijeće na temelju prijedloga Komisije nakon konzultacija sa Savjetodavnim odborom. [...]“

               5

               U skladu s člankom 14. stavkom 6. osnovne uredbe:
               „Države članice izvješćuju Komisiju svaki mjesec o uvoznoj trgovini proizvodima na koje se primjenjuje ispitni postupak i mjere, kao i o iznosu pristojba naplaćenih prema ovoj Uredbi.“

               6

               Članak 18. stavci 1. i 6. osnovne uredbe glasili su kako slijedi:
               „1.   U slučajevima u kojima dotična stranka odbija omogućiti pristup podacima ili ih ne dostavlja u rokovima iz ove uredbe ili ako znatno ometa ispitni postupak, privremeni ili konačni zaključci, pozitivni ili negativni, mogu se donijeti na temelju dostupnih podataka. [...] Zainteresirane stranke treba obavijestiti o posljedicama nesuradnje.
               [...]
               6.   Ako zainteresirana stranka ne surađuje, ili surađuje samo djelomično tako da se time relevantni podaci uskraćuju, rezultati mogu biti manje povoljni za stranku nego da je surađivala.“

               7

               Nakon završetka ispitnog postupka koji je Komisija provela između 1. travnja 2003. i 31. ožujka 2004. (u daljnjem tekstu: početni ispitni postupak) Unija je usvojila Uredbu Vijeća (EZ) br. 1174/2005 od 18. srpnja 2005. o uvođenju konačne antidampinške pristojbe i konačnoj naplati privremene pristojbe uvedene na uvoz ručnih paletnih viličara i njihovih osnovnih dijelova podrijetlom iz Narodne Republike Kine (SL L 189, str. 1.), kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 684/2008 od 17. srpnja 2008. (SL L 192, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 81., str. 218., u daljnjem tekstu: Uredba br. 1174/2005).

               8

               U skladu s člankom 1. stavkom 1. Uredbe br. 1174/2005:
               „Uvodi se konačna antidampinška pristojba na uvoz ručnih paletnih viličara i njihovih osnovnih dijelova, odnosno šasije i hidraulike, koja potpada pod oznake KN ex 8427 90 00 i ex 8431 20 00 (oznake TARIC 8427 90 00 10 et 8431 20 00 10), a podrijetlom je iz Narodne Republike Kine [...]“

               9

               Kao što proizlazi iz uvodne izjave 5. Uredbe Komisije (EZ) br. 923/2008 od 12. rujna 2008. o pokretanju ispitnog postupka koji se odnosi na moguće izbjegavanje antidampinških mjera uvedenih Uredbom Vijeća br. 1174/2005, kako je izmijenjena Uredbom br. 684/2008, o uvozu ručnih paletnih viličara i njihovih osnovnih dijelova podrijetlom iz Narodne Republike Kine uvozom ručnih paletnih viličara i njihovih osnovnih dijelova otpremljenih iz Tajlanda, bez obzira na to jesu li prijavljeni kao proizvod podrijetlom iz Tajlanda ili ne, i uvjetovanju takvog uvoza evidentiranjem (SL L 252, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 81., str. 296.), koja je naslovljena Pravni razlozi, Komisija je odlučila pokrenuti ispitni postupak (u daljnjem tekstu: ispitni postupak u vezi s izbjegavanjem mjera) na osnovi dostatnih dokaza za koje smatra da prima facie indiciraju da su se antidampinške mjere primijenjene na uvoz ručnih paletnih viličara i njihovih osnovnih dijelova podrijetlom iz Kine izbjegavale na način da su se predmetni proizvodi sklapali na Tajlandu. U tu svrhu je Komisija usvojila Uredbu br. 923/2008.

               10

               Iz uvodne izjave 10. sporne uredbe proizlazi da je ispitni postupak u vezi s izbjegavanjem mjera obuhvatio razdoblje od 1. rujna 2007. do 31. kolovoza 2008. (u daljnjem tekstu: ispitno razdoblje).

               11

               U skladu s uvodnom izjavom 6. sporne uredbe, „Komisija je o pokretanju ispitnog postupka [u vezi s izbjegavanjem mjera] službeno obavijestila tijela NRK‑a i Tajlanda, proizvođače izvoznike u NRK‑u i Tajlandu, uvoznike u Zajednici za koje se zna da se to na njih odnosi te industriju Zajednice. Upitnici su poslani poznatim proizvođačima izvoznicima iz NRK‑a i Tajlanda te uvoznicima u Zajednici koji su Komisiji poznati iz početnog ispitnog postupka kao i strankama koje su se javile u rokovima određenima u članku 3. Uredbe o pokretanju postupka [br. 923/2008]. Zainteresirane stranke dobile su priliku iznijeti svoje stavove u pisanom obliku i zatražiti raspravu u roku određenome u [uredbi]. Sve stranke obaviještene su da bi nesuradnja mogla dovesti do primjene članka 18. osnovne uredbe te do zaključka koji će se donositi na temelju raspoloživih činjenica.“

               12

               Iz uvodne izjave 7. sporne uredbe proizlazi da od proizvođačâ izvoznikâ na Tajlandu nisu primljeni nikakvi odgovori na upitnike niti je Komisija primila ikakve komentare tajlandskih tijela.

               13

               Uvodna izjava 8. sporne uredbe navodi da je „[j]edan kineski proizvođač izvoznik odgovorio na upitnik prijavivši svoju izvoznu prodaju u EZ kao i vrlo malen izvoz dotičnog proizvoda na Tajland. Kineska tijela nisu dala nikakav komentar.“

               14

               Osim toga, iz uvodne izjave 9. te uredbe proizlazi da je „devet uvoznika u Zajednicu dostavilo odgovore na upitnik prijavivši svoj uvoz iz Kine i Tajlanda. Iz njihovih se odgovora općenito može zaključiti da se uvoz iz Tajlanda povećao, a uvoz iz NRK‑a naglo smanjio u 2006., godini nakon stupanja na snagu konačnih antidampinških pristojbi. Sljedećih godina uvoz iz NRK‑a se ponovno povećao, dok je uvoz iz Tajlanda istodobno zabilježio blagi pad, ali je još uvijek bio mnogo veći od razina iz 2005.“

               15

               Što se tiče promjene strukture trgovine između trećih zemalja i Unije, uvodne izjave 16. do 20. sporne uredbe glase kako slijedi:

                        „(16)

                        Zbog nesuradnje tajlandskih trgovačkih društava obujam i vrijednost tajlandskog izvoza dotičnog proizvoda u Zajednicu utvrđen je na temelju dostupnih podataka, što su u ovom slučaju bili statistički podaci koje su prikupile države članice i koje je sastavila Komisija prema članku 14. stavku 6. osnovne uredbe te podaci Eurostata. [...]

                        (17)

                        Nakon uvođenja antidampinških mjera uvoz [ručnih paletnih viličara i njihovih osnovnih dijelova] podrijetlom iz Tajlanda povećao se sa 7458 [paletnih viličara] 2005. na 64.706 [paletnih viličara] 2007., a tijekom [razdoblja ispitnog postupka] spao je na 42.056 [paletnih viličara].

                        (18)

                        Što se tiče uvoza u EZ [ručnih paletnih viličara i njihovih osnovnih dijelova] podrijetlom iz Kine, on se povećao s 240.639 [paletnih viličara] 2005. na 538.271 [paletnih viličara] 2007. i 584.786 [paletnih viličara] tijekom [razdoblja ispitnog postupka]. Prema dostupnim podacima to povećanje uglavnom se pripisuje povećanom izvozu jedinoga kineskog proizvođača izvoznika na koji se primjenjuje najniža stopa antidampinške pristojbe. Doista, kineski izvoz od ove konkretne stranke predstavlja najveći postotak povećanja uvoza [ručnih paletnih viličara i njihovih osnovnih dijelova] podrijetlom iz Kine u EZ između 2005. i kraja [razdoblja ispitnog postupka].

                        (19)

                        Uzimajući u obzir navedeno stanje, smatra se da je došlo do promjene strukture trgovine između EZ‑a, NRK‑a i Tajlanda. Uvoz iz NRK‑a nastavio se povećavati, ali to se izravno pripisuje realizaciji izvoza jednog od kineskih proizvođača izvoznika koji su surađivali u početnom ispitnom postupku te na koji se primjenjivala najniža antidampinška pristojba. S druge strane, uvoz iz Tajlanda povećao se za 868% u razdoblju od 2005. do 2007. te se stabilizirao tijekom [razdoblja ispitnog postupka], a u odnosu na 2005. porastao je za 564%.

                        (20)

                        Ukupno gledano, utvrđena struktura trgovine ne pokazuje samo stalnost izvoza iz NRK‑a, nego i značajno povećanje izvoza iz Tajlanda. Stalnost ili stalni porast izvoza iz NRK‑a, iako je između 2007. i [razdoblja ispitnog postupka] bio znatno manji od onog utvrđenoga u početnom ispitnom postupku, može se objasniti činjenicom da najveći dio izvoza dolazi od kineskog trgovačkog društva s najnižom stopom antidampinške pristojbe. S druge strane, struktura koja se odnosi na Tajland mogla se objasniti samo kao rezultat postupanja kojemu je cilj izbjegavanje mjera.

                        (21)

                        Uvoz u Zajednicu iz Tajlanda počeo se povećavati tijekom razdoblja u kojem je Zajednica provela svoj početni ispitni postupak. Podsjeća se da su tijela na Tajlandu, kao i mogući tajlandski proizvođači izvoznici obaviješteni o trenutačnom ispitnom postupku. Međutim, nisu primljeni nikakvi dokazi koji bi mogli objasniti ovo značajno povećanje, niti je de facto ijedno tajlandsko trgovačko društvo surađivalo u ispitnom postupku dostavljanjem potrebnih odgovora na upitnik. U tom pogledu treba naglasiti da se prema podacima koje je Komisija imala na raspolaganju prilikom pokretanja postupka činilo, kao što je navedeno u uvodnoj izjavi 7., da se značajan dio postupaka sklapanja [ručnih paletnih viličara i njihovih osnovnih dijelova] odvija na Tajlandu. S druge stranke, nisu primljeni nikakvi dokazi koji bi upućivali na to da se na Tajlandu stvarno proizvode [ručni paletni viličari i njihovi osnovni dijelovi]. Na temelju raspoloživih podataka stoga se zaključuje da je, u nedostatku ikakvog dostatnog valjanog razloga ili ekonomske opravdanosti u smislu članka 13. stavka 1. osnovne Uredbe, promjena strukture trgovine proizašla iz uvođenja antidampinške pristojbe na [ručne paletne viličare i njihove osnovne dijelove] podrijetlom iz [Kine].“

               16

               Nakon ispitnog postupka u vezi s izbjegavanjem usvojena je sporna uredba.

               17

               Članak 1. te uredbe predviđa:
               „1.   Konačna antidampinška pristojba koja se primjenjuje za „sva ostala trgovačka društva” uvedena Uredbom (EZ) br. 1174/2005 o uvozu ručnih viljuškara i njihovih osnovnih dijelova, tj. šasije i hidraulike, kako su definirani u članku 1. uredbe [br. 1174/2005], podrijetlom iz [Kine], proširuje se na ručne viljuškare i njihove osnovne dijelove, tj. šasiju i hidrauliku, kako su definirani u članku 1. uredbe [br. 1174/2005], obuhvaćene oznakom KN ex 8427 90 00 i ex 8431 20 00 (oznake TARIC 8427 900 011 i 8431 200 011), otpremljene iz Tajlanda, bez obzira na to jesu li prijavljeni kao proizvodi podrijetlom iz Tajlanda ili ne.
               2.   Pristojbe proširene stavkom 1. ovog članka naplaćuju se na uvoz evidentiran u skladu s člankom 2. Uredbe (EZ) br. 923/2008 i člankom 13. stavkom 3. te člankom 14. stavkom 5. [osnovne] uredbe.
               [...]“

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               18

               U listopadu 2008. Simon, Evers je iz Tajlanda uvezao ručne paletne viličare.

               19

               Rješenjem od 12. kolovoza 2009. o utvrđivanju pristojbi i carina na uvoz Hauptzollamt je na temelju sporne uredbe od Simon, Eversa zatražio plaćanje antidampinške pristojbe u iznosu od 9666,90 eura.

               20

               Budući da je Hauptzollamt odlukom od 21. veljače 2011. žalbu protiv tog rješenja odbio kao neosnovanu, Simon, Evers se obratio Finanzgerichtu Hamburg.

               21

               Sud koji je uputio zahtjev izražava sumnju u vezi s time jesu li u predmetu u glavnom postupku ispunjene pretpostavke predviđene u članku 13. stavku 1. osnovne uredbe koji se odnose na definiciju izbjegavanja antidampinških pristojbi. Točnije, pita se može li promjena u obujmu izvoza iz predmetnih trećih zemalja sama po sebi biti dovoljna da se utvrdi veza između uvoza podrijetlom iz tih zemalja na koje se primjenjuje antidampinška pristojba i zemalja na koje bi se ta pristojba trebala proširiti. Što se tiče razvoja uvoza podrijetlom iz Tajlanda, Finanzgericht Hamburg primjećuje da se taj uvoz, nakon što se znatno povećao tijekom 2007., primjetno smanjio tijekom razdoblja ispitnog postupka.

               22

               Sud koji je uputio zahtjev također dvoji može li se promjena strukture trgovinske razmjene između trećih zemalja i Unije pripisati uvođenju antidampinških pristojbi na paletne viličare podrijetlom iz Kine s obzirom na to da je tijekom ispitnog razdoblja znatno porastao i sam uvoz iz Kine. U nedostatku dokaza koji bi, s jedne strane, objasnili oštar porast izvoza podrijetlom iz Tajlanda i, s druge strane, utvrdili nepostojanje stvarne proizvodnje ručnih paletnih viličara na Tajlandu, čini se, ako ništa drugo, barem upitnim da je u nedostatku bilo kakvog drugog dostatnog valjanog uzroka ili ekonomske opravdanosti u smislu članka 13. stavka 1. osnovne uredbe moguće zaključiti da je promjena u strukturi trgovine posljedica uvođenja antidampinške pristojbe na ručne paletne viličare podrijetlom iz Kine.

               23

               U tim je okolnostima Finanzgericht Hamburg odlučio prekinuti postupak i Sudu postaviti sljedeće prethodno pitanje:
               „Je li [sporna] uredba nevaljana zato što je Komisija, pogrešno shvaćajući pretpostavke za određivanje izbjegavanja antidampinških mjera koje proizlaze iz članka 13. [osnovne] uredbe, zaključila da postoji izbjegavanje jednostavno zbog toga što je nakon uvođenja mjera došlo do znatnog povećanja količine odgovarajućeg izvoza iz Tajlanda, te pritom nije donijela nikakav drugi konkretan zaključak s obzirom na to da tajlandski izvoznici nisu surađivali?“

         O prethodnom pitanju

         Uvodna očitovanja

               24

               Odmah valja utvrditi da svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita je li sporna uredba nevaljana zato što institucije Unije nisu dovoljno pravno utvrdile postojanje „izbjegavanja“ u smislu članka 13. stavka 1. osnovne uredbe jer su pogrešno ocijenile, s jedne strane, promjene strukture trgovine između trećih zemalja i Unije i, s druge strane, postojanja prakse, obrade ili rada za koje ne postoji dostatan valjan uzrok ili ekonomska opravdanost osim uvođenja antidampinških pristojbi, pri čemu tajlandski izvoznici nisu surađivali.

               25

               U pisanim očitovanjima podnesenima Sudu, Simon, Evers je istaknuo drugi razlog nevaljanosti sporne uredbe koji se temelji na činjenici da institucije Unije nisu uspjele utvrditi da su popravni učinci antidampinške pristojbe bili ugroženi u pogledu cijene i/ili količine uvoza sličnih proizvoda.

               26

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, postupak ustanovljen člankom 267. UFEU‑a temelji se na jasnoj podjeli uloga između nacionalnih sudova i Suda, na način da je isključivo na nacionalnom sucu pred kojim se vodi postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koju donese da, uvažavajući posebnosti predmeta, ocijeni je li prethodna odluka nužna za donošenje presude, kao i koliko su pitanja koja postavlja Sudu relevantna (osobito vidjeti presudu Hoesch Metals and Alloys, C‑373/08, EU:C:2010:68, t. 59.).

               27

               Iz dobro ustaljene sudske prakse također proizlazi da članak 267. UFEU‑a ne otvara strankama spora koji se vodi pred nacionalnim sucem mogućnost pravnog lijeka, čime Sud nije dužan ocijeniti valjanost prava Unije samo zato što je neka od stranaka u svojim pisanim očitovanjima pred njime istaknula to pitanje (vidjeti presudu MSD Sharp & Dohme, C‑316/09, EU:C:2011:275, t. 23. kao i navedenu sudsku praksu).

               28

               U tim okolnostima ocjena valjanosti sporne uredbe ne može se proširiti na razloge koje sud koji je uputio zahtjev nije naveo (vidjeti presudu Nuova Agricast, C‑390/06, EU:C:2008:224, t. 44.).

         O valjanosti sporne uredbe

               29

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, u području zajedničke trgovinske politike, a osobito u području mjera trgovinske zaštite, institucije Unije zbog kompleksnosti ekonomskih, političkih i pravnih situacija koje moraju ispitivati raspolažu širokom ovlašću ocjene. Što se tiče sudskog nadzora takve ocjene, on stoga mora biti ograničen na provjeru toga jesu li poštovana postupovna pravila, koliko su činjenice koje se koriste za donošenje sporne odluke materijalno točne, postoji li očita pogreška u ocjeni tih činjenica ili postoji li zlouporaba ovlasti (vidjeti presudu Vijeće i Komisija/Interpipe Niko Tube i Interpipe NTRP, C‑191/09 P i C‑200/09 P, EU:C:2012:78, t. 63. kao i navedenu sudsku praksu).

               30

               Točnije, kada je riječ o izbjegavanju antidampinških mjera, članak 13. stavak 1. osnovne uredbe određuje da se ono sastoji u promjeni strukture trgovine između trećih zemalja i Unije, koja proizlazi iz prakse, obrade ili rada za koje ne postoji dostatni valjani uzrok ili ekonomska opravdanost osim uvođenja pristojbe, ako postoje dokazi o šteti ili ako su popravni učinci pristojbe narušeni u smislu cijena i/ili količina sličnog proizvoda.

               31

               Prema članku 13. stavku 3. te uredbe, na Komisiji je da na temelju dokaza koji prima facie pokazuju da postoje prakse zlouporabe ovlasti pokrene ispitni postupak. Ako činjenice utvrđene tijekom tog ispitnog postupka omogućuju zaključiti da takvo izbjegavanje postoji, Komisija predlaže Vijeću proširenje antidampinških mjera.

               32

               Međutim, nijedna odredba osnovne uredbe ne dodjeljuje, u okviru ispitnog postupka u vezi s postojanjem izbjegavanja, Komisiji ovlast koja bi joj omogućila da proizvođače ili izvoznike iz zahtjeva prisili na sudjelovanje u postupku ili na dostavljanje podataka. Komisija je, dakle, podložna dobroj volji dotičnih poduzetnika da joj pruže potrebne informacije.

               33

               Iz tog razloga je zakonodavac Unije u članku 18. stavku 1. osnovne uredbe predvidio da se, kada dotična stranka odbija omogućiti pristup potrebnim podacima, ili ih ne dostavlja ili znatno ometa ispitni postupak, mogu donijeti privremeni ili konačni zaključci, pozitivni ili negativni, na temelju dostupnih podataka.

               34

               Osim toga, članak 18. stavak 6. iste uredbe ističe da ako zainteresirana stranka ne surađuje, ili ako surađuje samo djelomično pa se time uskraćuju relevantni podaci, za tu stranku rezultati mogu biti manje povoljni nego da je surađivala.

               35

               Iako je točno da osnovna uredba, a osobito njezin članak 13. stavak 3., ustanovljava načelo prema kojem je teret dokaza izbjegavanja na institucijama Unije, to ne znači da članak 18. stavci 1. i 6. osnovne uredbe, time što u slučaju nesuradnje dotičnih stranaka predviđaju da te institucije mogu zaključke iz ispitnog postupka u vezi s izbjegavanjem mjera utemeljiti na dostupnim podacima i da se stranke koje nisu surađivale dovode u opasnost da će se naći u manje povoljnom položaju, jasno imaju za cilj smanjiti spomenuti teret.

               36

               Točno je da, kao što to nezavisni odvjetnik tvrdi u točkama 68. i 69. svojeg mišljenja, iz članka 18. osnovne uredbe proizlazi da zakonodavac Unije nije imao namjeru uspostaviti zakonsku pretpostavku koja bi omogućila da se iz nesuradnje dotičnih ili zainteresiranih stranaka izravno izvede zaključak o postojanju izbjegavanja mjera i time institucije Unije oslobodi od svake obveze dokazivanja. Međutim, imajući u vidu mogućnost da se čak i do konačnih zaključaka dođe na osnovi dostupnih podataka i da se prema stranki koja nije surađivala ili je surađivala samo djelomično odnosi nepovoljnije nego da jest surađivala, također je očito da su institucije Unije ovlaštene osloniti se na skup indicija koje se podudaraju i koje omogućuju donošenje zaključka o postojanju izbjegavanja u smislu članka 13. stavka 1. osnovne uredbe.

               37

               Svako drugo rješenje moglo bi narušiti učinkovitost Unijinih mjera trgovinske zaštite svaki puta kada bi se institucije Unije u okviru ispitnog postupka kojemu je cilj utvrditi izbjegavanje suočile s nesuradnjom.

               38

               Pitanje valjanosti sporne uredbe valja ocijeniti s obzirom na ta razmatranja.

               39

               Na prvom mjestu valja podsjetiti da u predmetnom slučaju tajlandski proizvođači izvoznici kao ni tajlandske vlasti nisu surađivali u ispitnom postupku u vezi s izbjegavanjem mjera. Osim toga, samo je jedan kineski proizvođač izvoznik prijavio svoju izvoznu prodaju u Uniju kao i vrlo malen izvoz dotičnog proizvoda na Tajland, a kineska tijela nisu dala nikakav komentar.

               40

               Kao što iz uvodne izjave 6. sporne uredbe proizlazi, Komisija je o pokretanju ispitnog postupka u vezi s izbjegavanjem mjera obavijestila kineska i tajlandska tijela, proizvođače izvoznike, dotične uvoznike u Zajednici kao i industriju Zajednice. Osim toga, proizvođačima izvoznicima te uvoznicima u Zajednici poslani su upitnici, čime su potonji dobili priliku da iznesu svoje stavove i da ih Komisija sasluša.

               41

               Zbog nesuradnje dotičnih, obujam i vrijednost tajlandskog i kineskog izvoza ručnih paletnih viličara u Uniju procijenilo je Vijeće samo na osnovi dostupnih informacija, odnosno statističkih podataka koje su prikupile države članice, a koje je sastavila Komisija, u skladu s člankom 14. stavkom 6. osnovne uredbe kao i na temelju podataka Eurostata.

               42

               Te su informacije institucijama Unije omogućile da zaključe da je nakon uvođenja antidampinških pristojbi na uvoz ručnih paletnih viličara podrijetlom iz Kine uvoz ručnih paletnih viličara podrijetlom iz Tajlanda porastao sa 7458 u 2005. na 64.706 u 2007., da bi tijekom ispitnog postupka ponovno pao na 42.056. To je predstavljalo povećanje od 868% između 2005. i 2007., odnosno povećanje od 564% tijekom razdoblja ispitnog postupka u odnosu na 2005.

               43

               Što se tiče uvoza ručnih paletnih viličara podrijetlom iz Kine u Uniju, institucije Unije su utvrdile da se on povećao s 240.639 tijekom 2005. na 538.271 u 2007. godini i na 584.786 tijekom razdoblja ispitnog postupka. Na temelju informacija kojima su te institucije raspolagale, to povećanje uglavnom se pripisalo povećanom izvozu kineskog proizvođača izvoznika na koji se primjenjivala najniža stopa antidampinške pristojbe, odnosno 7,6%, dok se na druge kineske proizvođače izvoznike primjenjivala stopa antidampinške pristojbe u visini od 28,5% i 46,7%.

               44

               Iz tih podataka, kao prvo, proizlazi da se uvoz iz Tajlanda značajno povećao od 2005., to jest godine otkad se na uvoz iz Kine počela primjenjivati antidampinška pristojba, kao drugo, da je za opravdanje povećanja potonjeg uvoza od 2005. postojao vjerodostojan ekonomski razlog i, kao treće, da je to povećanje bilo razmjerno mnogo manje od uvoza iz Tajlanda.

               45

               Međutim, Simon, Evers tvrdi da se struktura trgovine između trećih zemalja i Unije nije znatno promijenila, s obzirom na to da promjenu strukture trgovine u smislu članka 13. stavka 1. osnovne uredbe obilježava činjenica da bi se uvoz iz zemlje na koju se primjenjuje antidampinška pristojba trebao smanjiti nakon stupanja na snagu antidampinških mjera, dok bi se uvoz sličnih proizvoda iz zemlje za koju se smatra da izbjegava mjere trebao povećati.

               46

               Takav uvjet nije ispunjen u predmetu u glavnom postupku.

               47

               U tom pogledu valja istaknuti da zahtjev koji se odnosi na zamjenu uvoza iz zemlje na koju se primjenjuje antidampinška pristojba onim iz zemlje koja izbjegava tu pristojbu nije u članku 13. stavku 1. osnovne uredbe propisan kao nužna pretpostavka postojanja izbjegavanja.

               48

               Osim toga, kao što je nezavisni odvjetnik naveo u točki 87. svojeg mišljenja, definicija „izbjegavanja“ u članku 13. stavku 1. osnovne uredbe izražena je vrlo općenitim pojmovima koji institucijama Unije ostavljaju širok manevarski prostor, s obzirom na to da ništa nije pobliže određeno u vezi s prirodom i načinima „promjene strukture trgovine između trećih zemalja i Zajednice“.

               49

               Posljedično, valja zaključiti da je Vijeće s pravno dovoljnom sigurnošću utvrdilo promjenu u strukturi trgovine između Kine, Tajlanda i Unije.

               50

               Na drugom mjestu, sumnje koje je u vezi s valjanošću sporne uredbe izrazio sud koji je uputio zahtjev također se temelje na činjenici da institucije Unije nisu podnijele dokaz o tome da je uzrok promjene strukture trgovine između dotičnih trećih zemalja i Unije izbjegavanje antidampinških mjera koje su uvedene na uvoz iz Kine.

               51

               Kao što proizlazi iz članka 13. stavka 1. osnovne uredbe, da bi izbjegavanje postojalo valja utvrditi da za praksu, obradu ili rad koji su uzrokovali promjenu strukture trgovine između trećih zemalja i Unije ne postoji dostatan valjan uzrok ili ekonomska opravdanost osim uvođenja antidampinških pristojbi.

               52

               U ovom slučaju iz sporne uredbe proizlazi da su institucije svoj zaključak o postojanju takvog izbjegavanja utemeljile na skupu indicija koji se podudaraju. One su zaključile da je promjena strukture trgovine između Tajlanda i Unije započela upravo nakon uvođenja antidampinških pristojbi na uvoz iz Kine. To vremensko podudaranje važna je indicija koja omogućuje utvrditi logičnu i razumnu vezu između značajnog povećanja uvoza iz Tajlanda i nametanja antidampinške pristojbe.

               53

               Osim toga, iz uvodne izjave 21. sporne uredbe proizlazi da se, prema podacima koje je Komisija imala na raspolaganju prilikom pokretanja postupka, činilo da se značajan dio postupaka sklapanja dotičnog proizvoda odvijao na Tajlandu.

               54

               Naposljetku, ni tajlandski ni kineski proizvođači izvoznici kao ni tajlandska vlada nisu institucijama Unije pružili dokaze koji bi mogli objasniti značajno povećanje uvoza ručnih paletnih viličara podrijetlom iz Tajlanda. Te institucije osobito nisu primile nikakav dokaz da na Tajlandu postoji stvarna proizvodnja ručnih paletnih viličara.

               55

               Nesuradnja poduzetnika i dotičnih nacionalnih tijela tijekom ispitnog postupka u vezi s izbjegavanjem mjera je dakle spriječila institucije Unije u tome da sa sigurnošću utvrde razloge promjene strukture trgovine između Tajlanda i Unije.

               56

               U okviru situacije obilježene potpunom nesuradnjom tijekom ispitnog postupka u vezi s izbjegavanjem mjera institucije Unije su stoga bile ovlaštene osloniti se na indicije kako bi zaključile postoji li u Tajlandu praksa, obrada ili rad kojima je jedini cilj izbjeći antidampinške pristojbe koje se tiču uvoza iz Kine. U tim je okolnostima na dotičnim strankama da podnesu dokaz o razumnom razlogu koji opravdava te djelatnosti i dokaz da nije riječ o izbjegavanju spomenutih antidampinških pristojbi (analogijom vidjeti presudu Brother International, C‑26/88, EU:C:1989:637, t. 29.).

               57

               Slijedi da Vijeće, smatrajući u spornoj uredbi da je postojalo izbjegavanja mjera u smislu članka 13. stavka 1. osnovne uredbe, nije počinilo očitu pogrešku u ocjeni činjenica.

               58

               Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, valja odgovoriti da ispitivanjem prvog pitanja koje je postavio sud koji je uputio zahtjev nije utvrđeno postojanje nijednog elementa koji bi bio takve naravi da bi mogao utjecati na valjanost sporne uredbe.

         Troškovi

               59

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                     Ispitivanjem pitanja koje je postavio sud koji je uputio zahtjev nije utvrđeno postojanje nijednog elementa koji bi bio takve naravi da bi mogao utjecati na valjanost Uredbe Vijeća (EZ) br. 499/2009 od 11. lipnja 2009. o proširenju konačne antidampinške pristojbe uvedene Uredbom (EZ) br. 1174/2005 o uvozu ručnih paletnih viličara i njihovih osnovnih dijelova podrijetlom iz Narodne Republike Kine na uvoz istog proizvoda otpremljenoga iz Tajlanda, bez obzira na to je li prijavljen kao proizvod podrijetlom iz Tajlanda ili ne.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Općeg suda (treće prošireno vijeće) od 9. rujna 2011.#Francuska Republika protiv Europske komisije.#Predmet T-257/07.


Presuda Službeničkog suda (treće vijeće) od 2010. veljača 24.#Riccardo Achille Menghi protiv Europska agencija za sigurnost mreža i podataka (ENISA).#Predmet F-2/09.


Presuda Prvostupanjskog suda (drugo prošireno vijeće) od 29. studenog 2006. # Franco Campoli protiv Komisije Europskih zajednica. # Dužnosnici - Akt kojim se nanosi šteta - Jednako postupanje. # Predmet T-135/05.


title: Presuda Suda (šesto vijeće) od 9. lipnja 2016.#Elektriciteits Produktiemaatschappij Zuid-Nederland EPZ NV protiv Bestuur van de Nederlandse Emissieautoriteit.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Raad van State.#Zahtjev za prethodnu odluku – Onečišćenje zraka – Sustav trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova – Direktiva 2003/87/EZ – Pojam ,postrojenje' – Uključenje skladišta goriva – Uredba (EU) br. 601/2012 – Pojam ,goriv[o] izvezen[o] iz postrojenja'.#Predmet C-158/15.

text:
         PRESUDA SUDA (šesto vijeće)
      9. lipnja 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Onečišćenje zraka — Sustav trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova — Direktiva 2003/87/EZ — Pojam ,postrojenje' — Uključenje skladišta goriva — Uredba (EU) br. 601/2012 — Pojam ,goriv[o] izvezen[o] iz postrojenja'“
      U predmetu C‑158/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Raad van State (Državno vijeće, Nizozemska), odlukom od 1. travnja 2015., koju je Sud zaprimio 3. travnja 2015., u postupku

         Elektriciteits Produktiemaatschappij Zuid‑Nederland EPZ NV

      protiv

         Bestuur van de Nederlandse Emissieautoriteit,

      SUD (šesto vijeće),
      u sastavu: A. Arabadjiev, predsjednik vijeća, J.-C. Bonichot (izvjestitelj) i E. Regan, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Elektriciteits Produktiemaatschappij Zuid‑Nederland EPZ NV, V. M. Y. van ’t Lam i T. Kortmann, advocaten,

               —

               za nizozemsku vladu, M. de Ree i M. Bulterman, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, E. Manhaeve i K. Mifsud‑Bonnici, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 3. ožujka 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 3. točke (e) Direktive 2003/87/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 13. listopada 2003. o uspostavi sustava trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova unutar Zajednice i o izmjeni Direktive Vijeća 96/61/EZ (SL L 275, str. 32.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 9., str. 28.), kako je izmijenjena Odlukom br. 1359/2013/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 17. prosinca 2013. (SL 2013., L 343, u daljnjem tekstu: Direktiva 2003/87) i članka 27. stavka 2. Uredbe Komisije (EU) br. 601/2012 od 21. lipnja 2012. o praćenju i izvješćivanju o emisijama stakleničkih plinova u skladu s Direktivom 2003/87/EZ Europskog parlamenta i Vijeća (SL 2012., L 181, str. 30.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 9., str. 308.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EU) br. 206/2014 od 4. ožujka 2014. (SL 2014., L 65, str. 27., u daljnjem tekstu: Uredba br. 601/2012).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Elektriciteits Produktiemaatschappij Zuid‑Nederland EPZ NV (u daljnjem tekstu: EPZ) i Bestuur van de Nederlandse Emissieautoriteit (uprave nizozemskog tijela nadležnog za emisije, u daljnjem tekstu: NEa), u vezi s uzimanjem u obzir emisije stakleničkih plinova do koje dolazi zbog zagrijavanja ugljena tijekom njegova skladištenja.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Direktiva 2003/87

               3

               Uvodna izjava 11. Direktive 2003/87 navodi:
               „Države članice osiguravaju da operat[o]ri koji obavljaju određene posebne djelatnosti imaju dozvolu za emisiju stakleničkih plinova te da prate emisije određenih stakleničkih plinova vezanih uz te djelatnosti i o njima podnose izvješća.”

               4

               Članak 2. te direktive, naslovljen „Područje primjene”, u stavku 1. određuje:
               „Ova se Direktiva primjenjuje na emisije koje proizlaze iz djelatnosti navedenih u Prilogu I. i na stakleničke plinove navedene u Prilogu II.”

               5

               Članak 3. navedene direktive, naslovljen „Definicije”, određuje:
               „Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
               [...]

                        (b)

                        ,emisije' znači ispuštanje u atmosferu stakleničkih plinova iz izvora u nekom postrojenju […];

                  [...]

                        (e)

                        ,postrojenje' znači nepomična tehnička jedinica u kojoj se odvija jedna ili više djelatnosti navedenih u Prilogu I. i bilo koje druge izravno pridružene djelatnosti koje su tehnički povezane s djelatnostima koje se odvijaju na tom mjestu i koje mogu imati utjecaja na emisiju i onečišćavanje;

                  [...]

                        (t)

                        ,izgaranje' znači svaka oksidacija goriva, bez obzira na način na koji se proizvedena toplinska, električna ili mehanička energija koristi i sve druge izravno povezane djelatnosti, uključujući pročišćavanje otpadnih plinova;

                  [...]”

               6

               Članak 12. te direktive, naslovljen „Prijenos, predaja i poništavanje emisijskih jedinica”, u stavku 3. propisuje:
               „Države članice osiguravaju da do 30. travnja svake godine svaki operat[o]r postrojenja preda broj emisijskih jedinica, osim onih izdanih u skladu s poglavljem II., jednak ukupnim emisijama u prethodnoj kalendarskoj godini iz toga postrojenja, verificiranih u skladu s člankom 15., te da one nakon toga budu poništene.”

               7

               Prilog I. Direktivi 2003/87 nabraja kategorije djelatnosti na koje se odnosi ta direktiva i navodi, među ostalim, u točki 6. izgaranje goriva u postrojenjima ukupne nazivne ulazne toplinske snage iznad 20 MW, osim postrojenja za spaljivanje opasnog i komunalnog otpada. Točka 5. tog priloga utvrđuje osim toga da kad se utvrdi da je prag kapaciteta bilo koje djelatnosti u tom prilogu prekoračen, sve jedinice u kojima se odvija izgaranje goriva, osim jedinica za spaljivanje opasnog i komunalnog otpada, uključuju se u dozvolu za emisije stakleničkih plinova.

         Uredba br. 601/2012

               8

               Uvodna izjava 1. Uredbe br. 601/2012 glasi:
               „Potpuno, dosljedno, transparentno i točno praćenje i izvješćivanje o emisijama stakleničkih plinova, u skladu s usklađenim zahtjevima koji su utvrđeni ovom Uredbom, neophodno je za učinkovito funkcioniranje sustava trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova koji je uspostavljen u skladu s [Direktivom 2003/87]. [...]”

               9

               Uvodna izjava 5. navedene uredbe glasi:
               „Plan praćenja kojim se utvrđuje detaljna, potpuna i transparentna dokumentacija o metodologiji pojedinog postrojenja ili operatora zrakoplova trebao bi biti temeljni element sustava koji se uspostavlja ovom Uredbom. Trebalo bi zahtijevati redovito obnavljanje plana, kao odgovor na komentare verifikatora, kao i na vlastitu inicijativu operatora ili operatora zrakoplova. [...]”

               10

               Članak 2. te uredbe, naslovljen „Područje primjene”, propisuje:
               „Ova se Uredba primjenjuje na praćenje i izvješćivanje o emisijama stakleničkih plinova koje su utvrđene u odnosu na djelatnosti iz Priloga I. [Direktivi 2003/87], praćenje i izvješćivanje podataka o djelatnostima za nepomična postrojenja [...].
               Primjenjuje se na emisije i podatke o djelatnostima od 1. siječnja 2013.”

               11

               Članak 3. Uredbe br. 601/2012, naslovljen „Definicije”, propisuje:
               „Za potrebe ove Uredbe primjenjuju se sljedeće definicije:
               [...]

                        5.

                        ,izvor emisije' znači dio postrojenja ili postupak unutar postrojenja koji se može zasebno identificirati, a iz kojeg se ispuštaju relevantni staklenički plinovi, [...];

                  [...]

                        11.

                        ,emisije zbog izgaranja' znači emisije stakleničkih plinova koje nastaju prilikom egzotermne reakcije goriva s kisikom;

                  [...].”

               12

               Članak 5. navedene uredbe, naslovljen „Potpunost”, propisuje:
               „Praćenje i izvješćivanje je potpuno i obuhvaća sve emisije iz proizvodnih procesa i emisije zbog izgaranja iz svih izvora emisija i tokova izvora vezanih uz djelatnosti iz Priloga I. [Direktivi 2003/87] i ostalih djelatnosti koje su obuhvaćene u skladu s člankom 24. navedene Direktive, kao i sve stakleničke plinove koji su utvrđeni u odnosu na te djelatnosti, izbjegavajući dvostruko računanje.
               Operatori i operatori zrakoplova primjenjuju odgovarajuće mjere kako bi spriječili potencijalne nedostajuće podatke tijekom izvještajnog razdoblja.”

               13

               Članak 11. te uredbe, naslovljen „Opća obveza”, propisuje u stavku 1.:
               „Svaki operator ili operator zrakoplova prati emisije stakleničkih plinova na temelju plana praćenja koji je odobrilo nadležno tijelo u skladu s člankom 12., uzimajući u obzir prirodu i način rada postrojenja [...] na koj[e] se odnosi.
               [...]”

               14

               Članak 20. Uredbe br. 601/2012, naslovljen „Granice praćenja”, propisuje u stavku 1.:
               „Operator utvrđuje granice praćenja za svako postrojenje.
               Unutar tih granica, operator obuhvaća sve emisije relevantnih stakleničkih plinova iz svih izvora emisija i tokova izvora koji su vezani uz djelatnosti koje se obavljaju u postrojenju, a navedene su u Prilogu I. [Direktivi 2003/87] kao emisije iz djelatnosti i stakleničke plinove koje je uključila država članica u skladu s člankom 24. [Direktive 2003/87].
               Operator također uključuje emisije koje proizlaze iz redovnog rada postrojenja kao i izvanrednih događaja, uključujući pokretanje i zaustavljanje te krizne situacije u izvještajnom razdoblju, uz iznimku emisija iz pokretnih strojeva koji se koriste za potrebe prijevoza.”

               15

               Članak 21. navedene uredbe, naslovljen „Izbor metodologije praćenja”, propisuje u stavku 1.:
               „Za praćenje emisija iz postrojenja operator se može odlučiti za primjenu metodologije na temelju izračuna ili metodologije na temelju mjerenja, uz poštivanje posebnih odredbi ove Uredbe.
               Metodologija koja se temelji na izračunu sastoji se od utvrđivanja emisija iz tokova izvora na temelju podataka o djelatnosti dobivenih putem mjernih sustava i dodatnih parametara iz laboratorijskih analiza ili zadanih vrijednosti. [...]
               [...]”

               16

               Članak 27. te uredbe, naslovljen „Utvrđivanje podataka o djelatnosti”, propisuje:
               „1.   Operator utvrđuje podatke o djelatnosti za tok izvora na jedan od sljedećih načina:

                        (a)

                        na temelju kontinuiranog mjerenja na lokaciji procesa zbog kojeg nastaju emisije;

                        (b)

                        na temelju sabranih izmjerenih količina koje su zasebno dostavljene, uzimajući u obzir promjene zaliha.

                  2.   Za potrebe točke (b) stavka 1., količina obrađenoga goriva ili materijala računa se kao količina goriva ili materijala kupljenog tijekom izvještajnog razdoblja, minus količina goriva ili materijala izvezenog iz postrojenja, plus količina goriva ili materijala na zalihi na početku izvještajnog razdoblja, minus količina goriva ili materijala na zalihi na kraju izvještajnog razdoblja.
               [...]”

         Nizozemsko pravo

               17

               U skladu s člankom 2.2. stavkom 1. wet milieubeheer (Zakona o upravljanju okolišem), zadaće predviđene Uredbom br. 601/2002 povjerene su NEa‑i.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               18

               EPZ iskorištava termoelektranu na ugljen koja je 1987. puštena u pogon u Nizozemskoj. Termoelektrana ima snagu od 406 MW i u prosjeku troši 2500 tona ugljena dnevno.

               19

               Ugljen se dostavlja u skladište koje je smješteno otprilike 800 metara od termoelektrane te je od nje odvojeno javnim putem. Ugljen se u tom skladištu čuva od šest mjeseci do jedne godine prije nego što se pokretnom trakom preveze do termoelektrane, gdje se zatim drobi i ubacuje u postrojenje za izgaranje.

               20

               U okviru izrade plana nadzora postrojenja koje iskorištava EPZ za treće razdoblje trgovanja od 2013. – 2020., NEa je smatrala da se gubici ugljena zbog njegova zagrijavanja tijekom razdoblja skladištenja ne mogu smatrati gorivom izvezenim iz postrojenja u smislu članka 27. stavka 2. Uredbe br. 601/2012.

               21

               NEa je stoga odlukom od 8. studenoga 2013. odbila potvrditi promjenu navedenog plana nadzora koju je EPZ zatražio, a da bi zatim odlukom od 23. travnja 2014. odbila kao neosnovan prigovor EPZ‑a protiv te odluke.

               22

               EPZ je podnio Raadu van State (Državno vijeće) zahtjev za poništenje potonje odluke.

               23

               U tim je okolnostima Raad van State (Državno vijeće) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Obuhvaća li pojam postrojenja u smislu iz [članka 3. točke (e) Direktive 2003/87] situaciju kao što je ona u predmetnom slučaju u kojoj se ugljen skladišti na odlagalištu ugljena na kojem dolazi do emisija CO2 koje su posljedica zagrijavanja, čije je središte otprilike 800 metara udaljeno od granice [zemljišta] termoelektrane na ugljen, gdje su oba zemljišta jedno od drugoga odvojena javnim putem, a ugljen se iz skladišta prevozi u termoelektranu pokretnom trakom koja prelazi cestu?

                        2.

                        Odnosi li se izraz ,goriv[o] izvezen[o] iz postrojenja' iz članka 27. stavka 2. [Uredbe br. 601/2012] na situaciju kao što je to ona u predmetnom slučaju u kojoj se određena količina ugljena gubi izgaranjem tijekom razdoblja njegova skladištenja na odlagalištu ugljena zbog postupka zagrijavanja?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               24

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita je li „postrojenje” u smislu članka 3. točke (e) Direktive 2003/87 skladište goriva termoelektrane na ugljen, kao što je to ono o kojem je riječ u glavnom postupku i kako ga opisuje sud koji je uputio zahtjev, uzimajući osobito u obzir činjenicu da se ono nalazi na udaljenosti od otprilike 800 metara od te termoelektrane, da ga od nje odvaja javni put i da se gorivo od tog skladišta do termoelektrane prevozi pokretnom trakom koja prelazi preko tog javnog puta.

               25

               Treba podsjetiti da se u članku 3. točki (e) Direktive 2003/87 postrojenje u svrhe te direktive definira kao nepomična tehnička jedinica u kojoj se odvija jedna ili više djelatnosti navedenih u Prilogu I. navedenoj direktivi i bilo koje druge izravno pridružene djelatnosti koje su tehnički povezane s djelatnostima koje se odvijaju na tom mjestu i koje mogu imati utjecaja na emisije i onečišćavanje.

               26

               Osim toga, taj se prilog odnosi, među ostalim, na izgaranje goriva u postrojenjima ukupne nazivne ulazne toplinske snage iznad 20 MW, osim u postrojenjima za spaljivanje opasnog i komunalnog otpada.

               27

               U glavnom postupku je nesporno da je izgaranje ugljena u tom postrojenju obuhvaćeno Prilogom I. Direktivi 2003/87 s obzirom na to da EPZ‑ova termoelektrana na ugljen ima toplinsku snagu iznad 20 MW.

               28

               Nasuprot tomu, kad je riječ o skladištenju, čak i pod pretpostavkom da se prirodni postupak zagrijavanja ugljena, koji je namijenjen za tu termoelektranu, prilikom skladištenja tog goriva može smatrati izgaranjem goriva u smislu Priloga I. toj direktivi, iz spisa kojim raspolaže Sud ne proizlazi da je toplinska snaga skladišta o kojem je riječ u glavnom postupku veća od 20 MW, kako je utvrđeno u Prilogu I. toj direktivi. Stoga se to skladište ne može smatrati nepomičnom tehničkom jedinicom u smislu članka 3. točke (e) Direktive 2003/87.

               29

               Posljedično, skladište ugljena o kojem je riječ u glavnom postupku jest dio postrojenja u smislu članka 3. točke (e) Direktive 2003/87 samo ako skladištenje ugljena ispunjava kriterije navedene u toj odredbi za druge djelatnosti osim onih navedenih u Prilogu I. toj direktivi. To je slučaj ako se ta djelatnost izravno odnosi na izgaranje u termoelektrani, ako je tehnički povezana s djelatnostima koje se ostvaruju na prostoru te termoelektrane i ako može imati utjecaj na emisije i onečišćenje.

               30

               U tom pogledu treba navesti, s jedne strane, da je sâma okolnost da je uskladišteni ugljen neophodan za funkcioniranje termoelektrane dostatna kako bi se smatralo da se skladištenje izravno odnosi na njezinu djelatnost. Usto, taj je izravan odnos vidljiv postojanjem tehničke veze između dviju djelatnosti. Naime, kao što je to navela nezavisna odvjetnica u točki 30. svojeg mišljenja, treba zaključiti da postoji takva veza ako je dotična djelatnost uključena u okvir ukupnog tehničkog procesa izgaranja u termoelektrani.

               31

               Takva veza u svakom slučaju postoji u odnosu na skladište ugljena kao što je to ono o kojem je riječ u glavnom postupku zbog same činjenice materijalnog uređenja tog prostora i postojanja pokretne trake smještene između odlagališta za ugljen i termoelektrane.

               32

               Druge okolnosti koje je spomenuo sud koji je uputio zahtjev, među kojima i okolnost da su zemljišta na kojima se nalazi skladište i termoelektrana međusobno udaljena otprilike 800 metara i usto odvojena javnim putem, nisu relevantne u tom pogledu.

               33

               S druge strane, također treba utvrditi da iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da skladištenje ugljena o kojem je riječ u glavnom postupku emitira stakleničke plinove procesom prirodnog zagrijavanja pa ta djelatnost može utjecati na emisije i onečišćenja u smislu članka 3. točke (e) Direktive 2003/87.

               34

               S obzirom na prethodno navedeno, na prvo pitanje treba odgovoriti da skladište goriva termoelektrane na ugljen, kao što je to ono o kojem je riječ u glavnom postupku i kako ga je opisao sud koji je uputio zahtjev, jest dio „postrojenja” u smislu članka 3. točke (e) Direktive 2003/87.

         Drugo pitanje

               35

               Drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 27. stavak 2. podstavak prvi Uredbe br. 601/2012 tumačiti na način da se gubici ugljena zbog prirodnog procesa njegova zagrijavanja prilikom njegova skladištenja na prostoru koji je dio postrojenja u smislu članka 3. točke (e) Direktive 2003/87 trebaju smatrati ugljenom koji je izvezen iz tog postrojenja.

               36

               Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je EPZ u svrhe nadzora emisija postrojenja koje iskorištava odabrao primjenu metode nadzora koji se temelji na izračunu navedenom u članku 27. stavku 1. točki (b) Uredbe br. 601/2012.

               37

               U tom slučaju, ponajprije, članak 27. stavak 1. točka (b) Uredbe br. 601/2012 dopušta operatoru da podatke o djelatnosti za tok izvora utvrdi na temelju sabranih izmjerenih količina koje su zasebno dostavljene, uzimajući u obzir promjene zaliha.

               38

               Članak 27. stavak 2. podstavak prvi Uredbe br. 601/2012 propisuje, nadalje, da za potrebe utvrđivanja podataka o djelatnosti za tok izvora u skladu s metodom propisanom u stavku 1. točki (b) tog članka treba, među ostalim, od količine goriva kupljenog tijekom izvještajnog razdoblja oduzeti količinu goriva izvezenog iz postrojenja.

               39

               I tekst te odredbe, koji koristi pojam „izvoz”, a ne „gubitak”, i cilj koji se nastoji ostvariti Uredbom br. 601/2012, odnosno osiguranje potpunog praćenja i izvješćivanja koji obuhvaćaju, kao što je to propisano u članku 5. te uredbe, sve izvore emisija i tokove izvora vezanih uz djelatnosti iz Priloga I. Direktivi 2003/87 kao i sve stakleničke plinove koji su utvrđeni u odnosu na te djelatnosti, izbjegavajući dvostruko računanje, opravdavaju da se gubici goriva kao što su to oni o kojima je riječ u glavnom postupku ne smatraju ugljenom koji je izvezen iz postrojenja u smislu članka 27. stavka 2. podstavka prvog navedene uredbe.

               40

               Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da na drugo pitanje treba odgovoriti da članak 27. stavak 2. podstavak prvi Uredbe br. 601/2012 treba tumačiti na način da se gubici ugljena zbog prirodnog procesa njegova zagrijavanja prilikom njegova skladištenja na prostoru koji je dio postrojenja u smislu članka 3. točke (e) Direktive 2003/87 ne mogu smatrati ugljenom koji je izvezen iz tog postrojenja.

         Troškovi

               41

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (šesto vijeće) odlučuje:

                        1.

                           Skladište goriva termoelektrane na ugljen kao što je to ono o kojem je riječ u glavnom postupku i kako ga je opisao sud koji je uputio zahtjev predstavlja dio „postrojenja” u smislu članka 3. točke (e) Direktive 2003/87/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 13. listopada 2003. o uspostavi sustava trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova unutar Zajednice i o izmjeni Direktive Vijeća 96/61/EZ, kako je izmijenjena Odlukom br. 1359/2013/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 17. prosinca 2013.

                        2.

                           Članak 27. stavak 2. podstavak prvi Uredbe Komisije (EU) br. 601/2012 od 21. lipnja 2012. o praćenju i izvješćivanju o emisijama stakleničkih plinova u skladu s Direktivom 2003/87/EZ Europskog parlamenta i Vijeća, kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EU) br. 206/2014 od 4. ožujka 2014., treba tumačiti na način da se gubici ugljena zbog prirodnog procesa njegova zagrijavanja prilikom njegova skladištenja na prostoru koji je dio postrojenja u smislu članka 3. točke (e) Direktive 2003/87 ne mogu smatrati ugljenom koji je izvezen iz tog postrojenja.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


Presuda Suda (peto vijeće) od 12. rujna 2002. # Pirkko Niemi. # Zahtjev za prethodnu odluku: Vakuutusoikeus - Finska. # Socijalna politika. # Predmet C-351/00.


Presuda Suda (peto vijeće) od 18. siječnja 1984. # Ekro BV Vee- en Vleeshandel protiv Produktschap voor Vee en Vlees. # Zahtjev za prethodnu odluku: College van Beroep voor het Bedrijfsleven - Nizozemska. # Predmet 327/82.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 18. studenog 2008.#Jacqueline Förster protiv Hoofddirectie van de Informatie Beheer Groep.#Zahtjev za prethodnu odluku: Centrale Raad van Beroep - Nizozemska.#Slobodno kretanje osoba - Članak 12. UEZ-a.#Predmet C-158/07.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 16. studenoga 2016.#Marc Soulier i Sara Doke protiv Premier ministre et Ministre de la Culture et de la Communication.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Conseil d'État (Francuska).#Zahtjev za prethodnu odluku – Intelektualno i industrijsko vlasništvo – Direktiva 2001/29/EZ – Autorsko pravo i srodna prava – Članci 2. i 3. – Prava reproduciranja i priopćavanja javnosti – Doseg – ,Nedostupne’ knjige koje se (više) ne objavljuju – Nacionalni propis koji udruzi za kolektivno ostvarivanje prava povjerava prava na digitalno iskorištavanje nedostupnih knjiga u komercijalne svrhe – Pravna pretpostavka suglasnosti autora – Nepostojanje mehanizma kojim se osigurava da autori budu stvarno i pojedinačno obaviješteni.#Predmet C-301/15.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      16. studenoga 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Intelektualno i industrijsko vlasništvo — Direktiva 2001/29/EZ — Autorsko pravo i srodna prava — Članci 2. i 3. — Prava reproduciranja i priopćavanja javnosti — Doseg — ‚Nedostupne’ knjige koje se (više) ne objavljuju — Nacionalni propis koji udruzi za kolektivno ostvarivanje prava povjerava prava na digitalno iskorištavanje nedostupnih knjiga u komercijalne svrhe — Pravna pretpostavka suglasnosti autora — Nepostojanje mehanizma kojim se osigurava da autori budu stvarno i pojedinačno obaviješteni“
      U predmetu C-301/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU-a, koji je uputio Conseil d’État (Državno vijeće, Francuska), odlukom od 6. svibnja 2015., koju je Sud zaprimio 19. lipnja 2015., u postupku

         Marc Soulier,

         Sara Doke

      protiv

         Premier ministre,

         Ministre de la Culture et de la Communication,

      uz sudjelovanje:

         Société française des intérêts des auteurs de l’écrit (SOFIA),

         Joëlle Wintrebert i dr.,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, M. Vilaras, J. Malenovský (izvjestitelj), M. Safjan i D. Šváby, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: V. Tourrès, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 11. svibnja 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Marca Souliera i Saru Doke, F. Macrez, odvjetnik,

               —

               za Société française des intérêts des auteurs de l’écrit (SOFIA), C. Caron i C. Fouquet, odvjetnici,

               —

               za francusku vladu, D. Colas i D. Segoin, u svojstvu agenata,

               —

               za češku vladu, M. Smolek, D. Hadroušek i S. Šindelková, u svojstvu agenata,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze, M. Hellmann i D. Kuon, u svojstvu agenata,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju S. Fiorentino, avvocato dello Stato,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna, M. Drwięcki i M. Nowak, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, J. Hottiaux, J. Samnadda i T. Scharf, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 7. srpnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 2. i 5. Direktive 2001/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2001. o usklađivanju određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu (SL L 167, str. 10.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 119.).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između Marca Souliera i Sare Doke, s jedne strane, te predsjednika Vlade i ministra kulture i komunikacija, s druge strane, o zakonitosti Uredbe br. 2013‑182 od 27. veljače 2013. o primjeni članaka L. 134‑1 do L. 134‑9 Zakona o intelektualnom vlasništvu te u vezi s digitalnim iskorištavanjem nedostupnih knjiga objavljenih u 20. stoljeću (JORF od 1. ožujka 2013., str. 3835.).

         Pravni okvir

         Međunarodno pravo

      Bernska konvencija

               3

               Članak 2. Bernske konvencije za zaštitu književnih i umjetničkih djela (Akt iz Pariza od 24. srpnja 1971.), u verziji koja je nastala izmjenom od 28. rujna 1979. (u daljnjem tekstu: Bernska konvencija), određuje, među ostalim, u stavcima 1. i 6.:
               „1.   Izrazi ,književna i umjetnička djela’ obuhvaćaju sve tvorevine iz književnoga, znanstvenoga i umjetničkoga područja, bez obzira na način i oblik njihova izražavanja, kao što su knjige. […].
               […]
               6.   Gore navedena djela uživaju zaštitu u svim zemljama Unije. Ta se zaštita izvršava u korist autora i nositelja njegovih prava.“ [neslužbeni prijevod]

               4

               Prema članku 3. stavcima 1. i 3. Bernske konvencije:
               „1.   Zaštićeni su prema ovoj konvenciji:

                        a)

                        autori državljani jedne od zemalja Unije za svoja objavljena ili neobjavljena djela;

                  […]
               3.   Pod ‚objavljenim djelima’ treba razumijevati djela izdana s pristankom njihovih autora, bez obzira na način izrade njihovih primjeraka, ako je stavljanje na raspolaganje tih primjeraka takvo da zadovoljava razumne potrebe javnosti, vodeći pritom računa o naravi djela. […]“ [neslužbeni prijevod]

               5

               Članak 5. te konvencije u stavcima 1. i 2. među ostalim određuje:
               „1.   Autori uživaju glede djela koja su zaštićena prema ovoj konvenciji, u zemljama Unije, osim zemlje podrijetla djela, prava koja odnosni zakoni tih zemalja sada priznaju ili će kasnije priznati svojim državljanima, a i prava posebno priznata ovom konvencijom.
               2.   Uživanje i izvršavanje tih prava ne podliježe nikakvoj formalnosti; to uživanje i izvršavanje prava ne ovisi o postojanju zaštite u zemlji podrijetla djela. Prema tome, izvan odredaba ove konvencije, opseg zaštite i pravna sredstva zajamčena autoru radi zaštite njegovih prava isključivo se određuju zakonodavstvom zemlje u kojoj se zaštita traži.“ [neslužbeni prijevod]

               6

               Članak 9. navedene konvencije u stavku 1. među ostalim određuje:
               „Autori književnih i umjetničkih djela zaštićeni ovom konvencijom uživaju isključivo pravo davati odobrenje za reproduciranje tih djela, neovisno o načinu i obliku tog reproduciranja.“ [neslužbeni prijevod]

               7

               Članak 11.a iste konvencije među ostalim u stavku 1. određuje:
               „Autori književnih i umjetničkih djela uživaju isključivo pravo davati odobrenje:
               […]

                        2.

                        za svako priopćivanje javnosti, bilo žično ili bežično, djela emitiranih preko radiodifuzije, ako se to priopćivanje čini preko neke druge organizacije, a ne izvorne;

                  […]“

         WIPO-ov ugovor o autorskom pravu

               8

               Svjetska organizacija za intelektualno vlasništvo (WIPO) usvojila je u Ženevi 20. prosinca 1996. Ugovor o autorskom pravu WIPO-a (u daljnjem tekstu: UAP), koji je u ime Zajednice odobren Odlukom Vijeća 2000/278/EZ od 16. ožujka 2000. (SL L 89, str. 6.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 122., str. 77.).

               9

               U skladu s člankom 1. stavkom 4. UAP-a, naslovljenim „Odnos prema Bernskoj konvenciji“:
               „Ugovorne strane moraju poštovati članke 1. do 21. i Prilog Bernskoj konvenciji.“

         Pravo Unije

               10

               Uvodne izjave 9., 15. i 32. Direktive 2001/29 određuju:

                        „9.

                        Svako usklađivanje autorskog prava i srodnih prava mora se temeljiti na visokoj razini zaštite, budući da su takva prava ključna za intelektualno stvaralaštvo. Njihova zaštita pomaže u održavanju i razvoju kreativnosti u interesu autora, umjetnika izvođača, producenata, potrošača, kulture, industrije i javnosti u cjelini. Intelektualno vlasništvo je stoga priznato kao sastavni dio vlasništva.

                  […]

                        15.

                        Diplomatska konferencija održana pod pokroviteljstvom Svjetske organizacije za intelektualno vlasništvo (WIPO) u prosincu 1996. dovela je do usvajanja dvaju novih ugovora, Ugovora o autorskom pravu WIPO-a i Ugovora o izvedbama i fonogramima WIPO-a, koji se bave zaštitom autora odnosno zaštitom umjetnika izvođača i proizvođača fonograma. Ti ugovori značajno osuvremenjuju međunarodnu zaštitu autorskog prava i srodnih prava, ne samo [osobito] u odnosu na tzv. ‚digitalnu agendu’, i poboljšavaju sredstva za borbu protiv piratstva širom svijeta. [Europska unija] i većina država članica već su potpisali te ugovore i postupak dogovora za ratifikaciju ugovora od strane [Unije] i država članica je u tijeku. Ova direktiva također služi za provedbu velikog broja novih međunarodnih obveza.

                  […]

                        (32)

                        Ovom direktivom predviđen je iscrpan popis iznimaka i ograničenja prava reproduciranja i prava priopćavanja javnosti. Neke se iznimke ili neka ograničenja primjenjuju samo na pravo reproduciranja, u odgovarajućim slučajevima. Ovaj popis uzima u obzir različite pravne tradicije u državama članicama, dok u isto vrijeme ima za cilj osiguravanje funkcioniranja unutarnjeg tržišta. Države članice trebale bi postići dosljednu primjenu tih iznimaka i ograničenja, koja će biti procijenjena prilikom preispitivanja provedbenog zakonodavstva u budućnosti.“

               11

               Članak 2. Direktive 2001/29, naslovljen „Pravo reproduciranja“, propisuje:
               „Države članice moraju predvidjeti isključivo pravo davanja ovlaštenja ili zabrane za izravno ili neizravno, privremeno ili trajno reproduciranje bilo kojim sredstvima i u bilo kojem obliku, u cijelosti ili u dijelovima:

                        a)

                        autorima, njihovih djela;

                  […]“

               12

               Članak 3. stavak 1. te direktive, naslovljen „Pravo priopćavanja autorskog djela javnosti i pravo stavljanja drugih predmeta zaštite na raspolaganje javnosti“, glasi:
               „Države članice moraju predvidjeti autorima isključivo pravo davanja ovlaštenja ili zabrane za svako priopćavanje njihovih djela javnosti, žicom ili bežičnim putem, uključujući stavljanje njihovih djela na raspolaganje javnosti tako da im pripadnici javnosti mogu pristupiti s mjesta i u vrijeme koje sami odaberu.“

               13

               Članak 5. navedene direktive, naslovljen „Iznimke i ograničenja“ u stavcima 2. i 3. među ostalim navodi da države članice mogu predvidjeti različite iznimke i ograničenja prava reproduciranja i prava priopćavanja javnosti iz članaka 2. i 3. iste direktive u nabrojenim slučajevima.

         Francusko pravo

               14

               Zakon br. 2012-287 od 1. ožujka 2012. o digitalnom iskorištavanju nedostupnih knjiga objavljenih u 20. stoljeću (JORF od 2. ožujka 2012., str. 3986.), dodao je glavi III. knjige 1. prvog dijela Zakona o intelektualnom vlasništvu, koja se odnosi na „Iskorištavanje prava“ u vezi s autorskim pravima, poglavlje IV. naslovljeno „Posebne odredbe koje se odnose na digitalno iskorištavanje nedostupnih knjiga“ koje obuhvaća članke L. 134-1 do L. 134-9 tog zakona. Neki od tih članaka naknadno su izmijenjeni ili stavljeni izvan snage Zakonom br. 2015-195 od 20. veljače 2015. o različitim odredbama za prilagodbu pravu Unije u područjima književnog i umjetničkog vlasništva i kulturne baštine (JORF od 22. veljače 2015., str. 3294.).

               15

               Članci L. 134‑1 do L. 134‑9 Zakona o intelektualnom vlasništvu, proizlazeći iz tih dvaju zakona, glase kako slijedi:
               „Članak L. 134-1:
               Nedostupna knjiga u smislu ovog poglavlja je knjiga objavljena u Francuskoj prije 1. siječnja 2001. koju izdavač više ne distribuira u komercijalne svrhe te koja se trenutno ne objavljuje u tiskanom ili digitalnom obliku.
               Članak L. 134-2
               Uspostavlja se javna baza podataka u kojoj su evidentirane nedostupne knjige i koju služba za komunikaciju s javnošću stavlja na internet na slobodno i besplatno raspolaganje. Francuska nacionalna knjižnica brine o njezinoj primjeni i ažuriranju te o upisu podataka iz članaka L. 134-4, L. 134-5 i L. 134-6.
               […]
               Članak L. 134-3
               I. Kad je knjiga više od šest mjeseci upisana u bazu podataka iz članka L. 134-2, pravo na davanje ovlaštenja za njezino reproduciranje i predstavljanje u digitalnom obliku ima udruga za ubiranje i raspodjelu prava iz glave II. knjige III. ovog dijela, koju je u tu svrhu ovlastio ministar nadležan za kulturu.
               Osim u slučaju iz trećeg stavka članka L. 134-5, reproduciranje i predstavljanje knjige u digitalnom obliku odobrava se, uz naknadu, na neisključivoj osnovi i za razdoblje od pet godina, koje se može obnoviti.
               II. Ovlaštene udruge mogu pokrenuti sudski postupak radi obrane prava za čije su provođenje odgovorne.
               III. Ovlaštenje iz točke I. dodjeljuje se uzimajući u obzir:
               […]

                        2.

                        jednaku zastupljenost autora i izdavača među članovima i u tijelima upravljanja;

                  […]

                        5.

                        pravičnost pravila o podjeli prikupljenih prihoda nositeljima prava, bez obzira jesu li ili ne stranke izdavačkog ugovora. Iznos prihoda koje primi autor ili autori knjige ne može biti niži od prikupljenog prihoda izdavača;

                        6.

                        dokazna sredstva čije izvođenje predlaže udruga kako bi se utvrdili i pronašli nositelji prava radi podjele prikupljenih prihoda;

                  […]
               Članak L. 134-4
               I. Autor nedostupne knjige ili izdavač koji ima pravo reproduciranja u tiskanom obliku može se protiviti tomu da udruga za ubiranje i raspodjelu prava izvršava pravo na davanje ovlaštenja iz prvog stavka članka L. 134-3. Taj se prigovor priopćava pisanim putem tijelu iz prvog stavka članka L. 134-2 najkasnije šest mjeseci nakon upisa predmetne knjige u bazu podataka iz istog stavka.
               […]
               Članak L. 134-5
               Ako autor ili izdavač po isteku roka iz prvog stavka članka L. 134-4 nije podnio prigovor, udruga za ubiranje i raspodjelu prava ponudit će ovlaštenje za reproduciranje i predstavljanje nedostupne knjige u digitalnom obliku izdavaču koji ima pravo reproduciranja te knjige u tiskanom obliku.
               […]
               Ovlaštenje za iskorištavanje iz prvog stavka donosi udruga za ubiranje i raspodjelu prava na isključivoj osnovi za razdoblje od deset godina koje se može prešutno obnoviti.
               […]
               Ako ponuda iz prvog stavka ne bude prihvaćena […], ovlaštenje za reproduciranje i predstavljanje knjige u digitalnom obliku daje udruga za ubiranje i raspodjelu prava u uvjetima iz drugog stavka članka L. 134-3.
               […]
               Članak L. 134-6
               Autor i izdavač koji imaju pravo reproduciranja nedostupne knjige u tiskanom obliku u svako će doba zajednički obavijestiti udrugu za ubiranje i raspodjelu prava iz članka L. 134-3 o svojoj odluci da opozovu njezino pravo na davanje ovlaštenja za reproduciranje i predstavljanje navedene knjige u digitalnom obliku.
               Autor nedostupne knjige može u svako doba opozvati pravo udruge za ubiranje i raspodjelu prava iz istog članka L. 134-3 na davanje ovlaštenja za reproduciranje i predstavljanje knjige u digitalnom obliku ako dokaže da je jedini nositelj prava definiranih u navedenom članku L. 134-3. On udrugu obavještava o toj odluci.
               […]
               Članak L. 134-7
               Uredbom Državnog vijeća preciziraju se pravila primjene ovog poglavlja, osobito pravila pristupa bazi podataka iz članka L. 134-2, narav kao i oblik prikupljenih podataka i najprikladnije mjere objave radi najveće moguće obaviještenosti nositelja prava, uvjeta izdavanja i opoziva ovlaštenja udrugama za ubiranje i raspodjelu prava iz članka L. 134-3.
               Članak L. 134-9
               Iznimkom od odredbi u prvim trima stavcima članka L. 321-9, ovlaštene udruge iz članka L. 134-3 prihod od iskorištavanja nedostupnih knjiga koji nije mogao biti podijeljen jer se nisu mogli utvrditi ni pronaći njegovi primatelji prije isteka roka iz posljednjeg stavka članka L. 321-1 koriste za inicijative potpore kreativnim aktivnostima, inicijative izobrazbe pisaca i inicijative koje provode knjižnice kojima se javnost potiče na čitanje koriste.
               […]“

               16

               Pravila primjene članaka L. 134-1 do L. 134-9 Zakona o intelektualnom vlasništvu konačno su precizirana, u skladu s člankom L. 134-7 tog zakona, Uredbom br. 2013-182 koja je među ostalim u navedeni zakon uvrstila članak R. 134-11 koji određuje sljedeće:
               „Mjere objavljivanja iz članka L. 134-7 uključuju informativnu kampanju koja se vodi na inicijativu ministarstva kulture, u suradnji s udrugama za ubiranje i raspodjelu prava i strukovnim organizacijama iz književnog sektora.
               Ta kampanja uključuje predstavljanje okvira djelovanja službe za komunikaciju s javnošću na internetu, neposredan marketing putem elektroničke pošte, objavu promidžbenih poruka u nacionalnom tisku kao i objavu bannera na internetskim stranicama.
               Ona započinje na dan određen u prvom stavku članka R. 134‑1 te se provodi tijekom razdoblja od šest mjeseci.“

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               17

               Na temelju Zakona o intelektualnom vlasništvu, „nedostupna knjiga“ je knjiga objavljena u Francuskoj prije 1. siječnja 2001. koja se više ne distribuira u komercijalne svrhe niti objavljuje u tiskanom ili digitalnom obliku. Člancima L. 134-1 do L. 134-9 tog zakona uvedena je odredba čiji je cilj učiniti te knjige ponovno dostupnima organiziranjem njihova iskorištavanja u digitalnom obliku. Uredbom br. 2013-182 precizirana su pravila primjene tih odredbi.

               18

               Zahtjevom podnesenim 2. svibnja 2013. M. Soulier i S. Doke, oboje autori književnih djela, zatražili su od Conseil d’État (Državno vijeće, Francuska) poništenje Uredbe br. 2013-182.

               19

               U prilog svojim zahtjevima, oni među ostalim navode da članci L. 134-1 do L. 134-9 Zakona o intelektualnom vlasništvu uvode iznimku ili ograničenje isključivog prava reproduciranja iz članka 2. točke (a) Direktive 2001/29 te da se ta iznimka ili ograničenje ne nalazi među onima iscrpno navedenima u njezinu članku 5.

               20

               Syndicat des écrivains de langue française (SELF), udruženje Autour des auteurs i trideset pet fizičkih osoba naknadno su intervenirali u postupak, u potporu zahtjevima M. Souliera i S. Doke.

               21

               U svojim odgovorima na tužbu, predsjednik Vlade te ministar kulture i komunikacija zatražili su odbijanje tih zahtjeva.

               22

               SOFIA je naknadno intervenirala u postupak također zahtijevajući odbijanje navedenih zahtjeva. SOFIA se predstavlja kao udruga koja u jednakom dijelu uključuje autore i izvođače, ovlaštena za upravljanje pravom na davanje ovlaštenja za reproduciranje i predstavljanje nedostupnih knjiga u digitalnom obliku, pravom na javnu posudbu kao i naknadom za privatno digitalno umnožavanje u području pisanja.

               23

               Nakon što je u potpunosti odbio zahtjeve M. Souliera i S. Doke koji se nisu temeljili na člancima 2. i 5. Direktive 2001/29, nego na drugim pravnim osnovama, sud koji je uputio zahtjev posvetio se ispitivanju zahtjeva koji su se odnosili na te članke, ocjenjujući najprije da analiza tog aspekta spora ovisi o tumačenju navedenih članaka.

               24

               U tim je okolnostima Conseil d’État (Državno vijeće, Francuska) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Protive li se [članci 2. i 5.] Direktive 2001/29 tomu da propis, kao što je onaj koji je [uveden člancima L. 134-1 do L. 134-9 Zakona o intelektualnom vlasništvu], omogućuje udrugama ovlaštenima za ubiranje i raspodjelu prava ostvarivanje prava na davanje ovlaštenja za reproduciranje i predstavljanje u digitalnom obliku ‚nedostupnih knjiga’ pod određenim uvjetima, omogućujući autorima ili nositeljima prava tih knjiga da se usprotive ili prekinu to ostvarivanje prava?“

         O prethodnom pitanju

         Uvodna očitovanja

               25

               Nesporno je, s jedne strane, da se nacionalni propis o kojem je riječ u glavnom postupku ne odnosi samo na pravo na davanje ovlaštenja za reproduciranje nedostupnih knjiga u digitalnom obliku, u smislu članka 2. točke (a) Direktive 2001/29, već i na pravo na davanje ovlaštenja za predstavljanje u tom istom obliku, i da takvo predstavljanje čini „priopćavanje javnosti“ u smislu članka 3. stavka 1. navedene direktive.

               26

               S druge strane, taj propis ne spada u područje niti jedne od iznimki i ograničenja koja države članice mogu upotrijebiti, na temelju članka 5. Direktive 2001/29, na pravo na reproduciranje i priopćavanje javnosti iz članka 2. točke (a) i članka 3. stavka 1. te direktive. Popis iznimki i ograničenja utvrđenih tom direktivom iscrpan je, kao što to proizlazi iz njezine uvodne izjave 32.

               27

               Iz toga proizlazi da članak 5. Direktive 2001/29 očito nije relevantan u svrhu predmeta u glavnom postupku.

               28

               U tim okolnostima valja utvrditi da svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 2. točku (a) i članak 3. stavak 1. Direktive 2001/29 tumačiti na način da se protive tomu da nacionalni propis, poput onog iz glavnog postupka, udruzi ovlaštenoj za ubiranje i raspodjelu prava povjeri ostvarivanje prava na davanje ovlaštenja za reproduciranje i priopćavanje javnosti, u digitalnom obliku, nedostupnih knjiga pritom omogućavajući autorima ili nositeljima prava na te knjige da se tomu protive ili okončaju tu praksu pod uvjetima utvrđenima tim propisom.

         Odgovor Suda

               29

               Članak 2. točka (a) i članak 3. stavak 1. Direktive 2001/29 određuju da države članice dodjeljuju autorima isključivo pravo na davanje ovlaštenja ili zabrane izravnog ili neizravnog reproduciranja njihovih djela, bilo kojim sredstvima i u bilo kojem obliku, kao i isključivo pravo na davanje ovlaštenja ili zabrane priopćavanja tih djela javnosti.

               30

               U tom pogledu, valja najprije navesti da se zaštita koju te odredbe pružaju autorima mora široko tumačiti (presude od 16. srpnja 2009., Infopaq International,C-5/08, EU:C:2009:465, t. 43., i od 1. prosinca 2011., Painer,C-145/10, EU:C:2011:798, t. 96.).

               31

               Posljedično tomu, ta zaštita mora se razumjeti osobito na način da se ne ograničava na uživanje prava zajamčenih člankom 2. točkom (a) i člankom 3. stavkom 1. Direktive 2001/29, već obuhvaća i ostvarivanje navedenih prava.

               32

               Takvo tumačenje potvrđuje Bernska konvencija, člancima 1. do 21. koje je Unija obvezna primijeniti na temelju članka 1. stavka 4. UAP-a, čija je Unija stranka i koju među ostalim provodi Direktiva 2001/29, kao što je navedeno u njezinoj uvodnoj izjavi 15. Dakle, iz članka 5. stavka 2. te konvencije proizlazi da zaštita koju pruža autorima obuhvaća kako uživanje tako i ostvarivanje prava reproduciranja i priopćavanja javnosti iz njezina članka 9. stavka 1. i njezina članka 11.a stavka 1. koji odgovaraju onima zaštićenima Direktivom 2001/29.

               33

               Potom valja istaknuti da prava zajamčena autorima člankom 2. točkom (a) i člankom 3. stavkom 1. Direktive 2001/29 imaju preventivan karakter, na način da svaka radnja reproduciranja ili priopćavanja javnosti djela od strane treće osobe zahtijeva prethodnu suglasnost njegova autora (kad je riječ o pravu reproduciranja, vidjeti, u tom smislu, presude od 16. srpnja 2009., Infopaq International,C-5/08, EU:C:2009:465, t. 57. i 74., i od 4. listopada 2011., Football Association Premier League i dr., C-403/08 i C-429/08, EU:C:2011:631, t. 162., i, kad je riječ o pravu priopćavanja javnosti, vidjeti, u tom smislu, presude od 15. ožujka 2012., SCF Consorzio Fonografici,C-135/10, EU:C:2012:140, t. 75. i od 13. veljače 2014., Svensson i dr.C-466/12, EU:C:2014:76, t. 15.).

               34

               Iz toga proizlazi da se, ovisno o iznimkama i ograničenjima koji su iscrpno navedeni u članku 5. Direktive 2001/29, svaka uporaba djela od strane treće osobe bez takve prethodne suglasnosti mora razumjeti kao povreda autorskih prava na tom djelu (vidjeti, u tom smislu, presudu od 27. ožujka 2014., UPC Telekabel Wien,C-314/12, EU:C:2014:192, t. 24. i 25.).

               35

               Ipak, članak 2. točka (a) i članak 3. stavak 1. Direktive 2001/29 ne preciziraju način na koji se treba očitovati prethodna autorova suglasnost, tako da se ne može tumačiti da te odredbe nalažu da takva suglasnost mora nužno biti izrijekom očitovana. Valja nasuprot tomu utvrditi da navedene odredbe isto tako omogućuju njezino prešutno očitovanje.

               36

               Dakle, u predmetu u kojem mu je postavljeno pitanje o pojmu „nova javnost“, Sud je ocijenio da se u situaciji u kojoj je autor prethodno izrijekom i bezuvjetno odobrio objavu svojih članaka na internetskoj stranici novinskog izdavača, a da pritom nije upotrijebio tehničke mjere koje ograničavaju pristup tim djelima na drugim internetskim stranicama, može, u biti, smatrati da je taj autor odobrio priopćavanje navedenih djela svim internetskim korisnicima (vidjeti, u tom smislu, presudu od 13. veljače 2014., Svensson i dr., C-466/12, EU:C:2014:76, t. 25. do t. 28. i t. 31.).

               37

               Ipak, cilj pojačane zaštite autora na koji se poziva uvodna izjava 9. Direktive 2001/29 podrazumijeva da uvjeti u kojima se prešutna suglasnost može dati moraju biti točno određeni, kako se samom načelu autorove prethodne suglasnosti ne bi oduzeo učinak.

               38

               Svaki autor mora biti stvarno obaviješten o budućoj uporabi svojega djela od strane treće osobe i o sredstvima koje ima na raspolaganju radi zabrane te uporabe ako tako poželi.

               39

               Dakle, u nepostojanju prethodnih stvarnih informacija o toj budućoj uporabi, autor ne može o njoj zauzeti stajalište te istu stoga po potrebi zabraniti, tako da je samo postojanje njegove prešutne suglasnosti u tom pogledu isključivo hipotetsko.

               40

               Posljedično tomu, u nepostojanju jamstava koja osiguravaju stvarnu obaviještenost autora o predviđenoj uporabi njihovih djela i sredstvima koja su im na raspolaganju radi zabrane te uporabe, oni de facto nisu u mogućnosti zauzeti bilo kakvo stajalište o takvoj uporabi.

               41

               Kad je riječ o nacionalnom propisu poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, valja navesti da on ovlaštenoj udruzi povjerava pravo na davanje ovlaštenja za digitalno iskorištavanje nedostupnih knjiga, pritom omogućujući autorima tih knjiga da unaprijed prigovore takvom iskorištavanju, u roku od šest mjeseci od upisa navedenih knjiga u bazu podataka koja je uspostavljena u tu svrhu.

               42

               Provedba prava na prigovor utvrđenog takvim propisom u korist svih nositelja prava na predmetnim knjigama, i osobito autora, ima dakle učinak zabrane uporabe tih djela, dok se nepostojanje prigovora autora podnesenog u fiksnom roku može ocijeniti, s obzirom na članak 2. točku (a) i članak 3. stavak 1. Direktive 2001/29, kao izražavanje njegove prešutne suglasnosti u vezi s navedenom uporabom.

               43

               Iz odluke kojom je upućeno prethodno pitanje ne proizlazi da navedeni propis sadržava mehanizam koji jamči da će autori biti stvarno i pojedinačno obaviješteni. Stoga nije isključeno da neki od predmetnih autora u stvarnosti nemaju saznanja o predviđenoj uporabi svojih djela i da dakle nisu u mogućnosti o njoj zauzeti stajalište, u jednom ili drugom pogledu. U tim uvjetima, nepostojanje prigovora s njihove strane ne može se smatrati izražavanjem njihove prešutne suglasnosti u vezi s tom uporabom.

               44

               To vrijedi tim više jer se takav propis odnosi na knjige koje, iako su u prošlosti bile objavljivane i distribuirane u komercijalne svrhe, to više nisu. Taj osobiti kontekst se protivi tomu da se može razumno pretpostaviti da, u nepostojanju prigovora autora, svi autori tih „zaboravljenih“ knjiga još i zagovaraju „oživljavanje“ svojih djela, radi njihove komercijalne uporabe u digitalnom obliku.

               45

               Doista, Direktiva 2001/29 ne protivi se tomu da nacionalni propis, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, teži cilju kao što je digitalno iskorištavanje nedostupnih knjiga u kulturnom interesu potrošača i društva u njegovoj cijelosti. Ipak, taj cilj i taj interes ne mogu opravdati odstupanje koje zakonodavac Unije nije predvidio od zaštite koja se autorima osigurava tom direktivom.

               46

               Naposljetku, valja navesti da propis poput onog u glavnom postupku, među ostalim omogućuje autorima da okončaju iskorištavanje u komercijalne svrhe svojih djela u digitalnom obliku, bilo u dogovoru s izdavačima tih djela u tiskanom obliku, bilo sami, ali pod uvjetom, u tom drugom slučaju, da dokažu da su jedini nositelji prava na navedenim djelima.

               47

               U tom pogledu valja podsjetiti, kao prvo, da iz isključive naravi prava reproduciranja i priopćavanja javnosti iz članka 2. točke (a) i članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29 proizlazi da su autori jedine osobe kojima ta direktiva izvorno dodjeljuje pravo iskorištavanja svojih djela (vidjeti, u tom smislu, presudu od 9. veljače 2012., Luksan,C-277/10, EU:C:2012:65, t. 53.).

               48

               Iz toga slijedi da, iako Direktiva 2001/29 ne zabranjuje državama članicama da, nadalje, dodijele određena prava ili određene prednosti trećim osobama, kao što su izdavači, to je pod uvjetom da se tim pravima i prednostima ne krše prava koja navedena direktiva isključivo dodjeljuje autorima (vidjeti, u tom pogledu, presudu od 12. studenog 2015., Hewlett-Packard Belgium,C-572/13, EU:C:2015:750, t. 47. do 49.).

               49

               Posljedično tomu, valja utvrditi da, kad autor djela odluči, u okviru provođenja propisa poput onog iz glavnog postupka, okončati buduće iskorištavanje tog djela u digitalnom obliku, to se pravo mora moći ostvariti a da pritom u određenim slučajevima to ne ovisi o suglasnosti osoba koje nisu one koje je autor prethodno ovlastio na takvo digitalno iskorištavanje, i stoga o suglasnosti izdavača koji, osim toga, ima samo prava iskorištavanja navedenog djela u tiskanom obliku.

               50

               Kao drugo, iz članka 5. stavka 2. Bernske konvencije, koja obvezuje Uniju iz razloga izloženih u točki 32. ove presude, proizlazi da uživanje i izvršavanje prava reproduciranja i priopćavanja javnosti dodijeljenih autorima tom konvencijom koja odgovaraju onima iz članka 2. točke (a) i članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29, ne podliježe nikakvoj formalnosti.

               51

               Iz toga među ostalim proizlazi da u okviru propisa poput onog iz glavnog postupka, autor djela mora moći okončati ostvarivanje, od strane treće osobe, prava iskorištavanja u digitalnom obliku koja ima na tom djelu, i time joj zabraniti svaku buduću uporabu u takvom obliku, a da se pritom nije obvezan podvrgnuti, u određenim slučajevima, formalnosti koja se sastoji u dokazivanju da druge osobe osim toga nisu nositelji drugih prava na navedenom djelu, poput onih koja se odnose na njegovo iskorištavanje u tiskanom obliku.

               52

               Vodeći računa o svim prethodnim razmatranjima, na postavljeno pitanje valja odgovoriti na način da članak 2. točku (a) i članak 3. stavak 1. Direktive 2001/29 treba tumačiti tako da im se protivi to da nacionalni propis, poput onog u glavnom postupku, udruzi ovlaštenoj za ubiranje i raspodjelu prava povjeri ostvarivanje prava na davanje ovlaštenja za reproduciranje i priopćavanje javnosti, u digitalnom obliku, „nedostupnih knjiga“, odnosno knjiga objavljenih u Francuskoj prije 1. siječnja 2001. koje se više ne distribuiraju u komercijalne svrhe niti objavljuju u tiskanom ili digitalnom obliku, omogućujući autorima ili nositeljima prava na tim knjigama da prigovore ili okončaju tu praksu u uvjetima definiranima u tom propisu.

         Troškovi

               53

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Članak 2. točka (a) i članak 3. stavak 1. Direktive Europskog parlamenta i Vijeća 2001/29/EZ od 22. svibnja 2001. o usklađivanju određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu treba tumačiti na način da im se protivi to da nacionalni propis, poput onog iz glavnog postupka, udruzi ovlaštenoj za ubiranje i raspodjelu prava povjeri izvršavanje prava na davanje ovlaštenja za reproduciranje i priopćavanje javnosti, u digitalnom obliku, nedostupnih knjiga, odnosno knjiga objavljenih u Francuskoj prije 1. siječnja 2001. koje se više ne distribuiraju u komercijalne svrhe niti objavljuju u tiskanom ili digitalnom obliku, omogućujući autorima ili nositeljima prava na tim knjigama da prigovore ili okončaju tu praksu u uvjetima definiranima u tom propisu.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


Presuda Službeničkog suda (treće vijeće) od 13. lipnja 2012.#BL protiv Europska komisija.#Predmet F-63/10.