title: Presuda Suda (deveto vijeće) od 2. listopada 2014.#Vlaams Gewest protiv Heidi Van Den Broeck.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Hof van Cassatie (Belgija).#Zahtjev za prethodnu odluku – Zajednička poljoprivredna politika – Uredba (EZ) br. 2419/2001 – Integrirani administrativni i kontrolni sustav za određene programe potpora – Zahtjev za potporu po površini – Članak 33. – Sankcije – Namjerno počinjene nepravilnosti.#Predmet C‑525/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑525/13,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU-a, koji je uputio Hof van Cassatie (Belgija), odlukom od 26. rujna 2013., koju je Sud zaprimio 3. listopada 2013., u postupku
            Vlaams Gewest
            protiv
            Heidi Van Den Broeck,
            SUD (deveto vijeće),
            u sastavu: M. Safjan, predsjednik vijeća, J. Malenovský i K. Jürimäe (izvjestiteljica), suci,
            nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
            tajnik: A. Calot Escobar,
            uzimajući u obzir pisani postupak,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za Vlaams Gewest, J. Fransen, advocaat ,
            – za H. Van Den Broeck, K. Van Wynsberge, advocaat ,
            – za Europsku komisiju, H. Kranenborg i G. von Rintelen, u svojstvu agenata,
            odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
            donosi sljedeću

            Osnova
            Presudu
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 33. Uredbe Komisije (EZ) br. 2419/2001 od 11. prosinca 2001. o utvrđivanju detaljnih pravila za primjenu integriranog administrativnog i kontrolnog sustava za određene programe potpora Zajednice, utvrđene Uredbom Vijeća (EEZ) br. 3508/92 [neslužbeni prijevod] (SL L 327, str. 11.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 118/2004 od 23. siječnja 2004. (SL L 17, str. 7., u daljnjem tekstu: Uredba br. 2419/2001), u vezi s člankom 31. stavkom 2. te uredbe.
            2. Ovaj zahtjev postavljen je u okviru spora između Vlaams Gewest (Flamanska regija) i H. Van Den Broeck, o povratu svih potpora za ratarske usjeve koje je H. Van Den Broeck dobila od toga tijela za žetvenu godinu 2003. zbog toga što je njezin zahtjev za potpore sadržavao namjerno počinjene nepravilnosti.
            Pravni okvir
            Uredba (EEZ) br. 3508/92
            3. Članak 1. stavak 1. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 3508/92 od 27. studenoga 1992. o uspostavi integriranog administrativnog i kontrolnog sustava za određene programe potpora Zajednice [neslužbeni prijevod] (SL L 355, str. 1.), kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 1593/2000 od 17. srpnja 2000. (SL L 182, str. 4., u daljnjem tekstu: Uredba br. 3508/92), propisuje:
            „Svaka država članica uspostavlja integrirani administrativni i kontrolni sustav [u daljnjem tekstu: integrirani sustav], koji se primjenjuje:
            a) u sektoru proizvodnje bilja:
            i) na program potpora proizvođačima određenih ratarskih kultura, uspostavljen Uredbom Vijeća (EZ) br. 1251/1999 [od 17. svibnja 1999., kojom se uvodi program potpora proizvođačima određenih ratarskih kultura (SL L 160, str. 1.), kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 2704/1999 od 14. prosinca 1999. (SL L 327, str. 12.)];
            ii) na program potpora proizvođačima riže, uspostavljen člankom 6. Uredbe Vijeća (EZ) br. 3072/95 [od 22. prosinca 1995. o zajedničkoj organizaciji tržišta riže (SL L 329, str. 18.), kako je izmijenjena Uredbom Vijeća br. 2072/98 od 28. rujna 1998. (SL L 265, str. 4.)];
            iii) 	na posebnu mjeru u korist određenih mahunarki u zrnu uspostavljenu Uredbom Vijeća (EZ) br. 1577/96 [od 30. srpnja 1996. o posebnoj mjeri u korist određenih mahunarki u zrnu (SL L 206, str. 4.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 1826/97 od 22. rujna 1997. (SL L 260, str. 11.)];
            b) u sektoru uzgoja životinja:
            […]
            iii) 	na izravna plaćanja na temelju članka 19. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1255/1999 od 17. svibnja 1999. o zajedničkoj organizaciji tržišta u sektoru mlijeka i mljekarskih proizvoda [(SL L 160, str.°48.)],
            [...]“
            4. Članak 6. stavci 1. i 6. navedene uredbe predviđaju:
            „1. Za ispunjavanje uvjeta za korištenje jednim ili više programa Zajednice koji podliježu ovoj uredbi svaki poljoprivrednik podnosi, za svaku godinu, zahtjev za potpore po površini u kojem navodi:
            – poljoprivredne čestice, uključujući površine pod krmnim biljem, poljoprivredne čestice koje su uključene u mjere izuzeća obradivog zemljišta od obrade i čestice koje su stavljene na ugar,
            – ako je potrebno, bilo koji drugi podatak predviđen bilo propisima kojima se uređuju programi Zajednice bilo propisima države članice o kojoj je riječ.
            [...]
            6. Za svaku od prijavljenih poljoprivrednih čestica poljoprivrednici moraju navesti površinu kao i lokaciju, pri čemu navedeni dokazi moraju omogućiti identifikaciju čestice u sustavu za identifikaciju poljoprivrednih čestica.“
            Uredba br. 2419/2001
            5. Uredba br. 2419/2001 određuje način primjene integriranog sustava.
            6. Uvodne izjave 32. do 34. te uredbe navode:
            „(32)	Radi učinkovite zaštite financijskih interesa Zajednice trebalo bi usvojiti odgovarajuće mjere za suzbijanje nepravilnosti i prijevara. Trebalo bi ustanoviti zasebne odredbe za programe potpora po površini, s jedne strane, i program potpora za stoku, s druge strane, uzimajući u obzir različitu prirodu tih dvaju programa potpora.
             (33) Umanjenja i isključenja treba predvidjeti uzimajući u obzir načelo proporcionalnosti i posebne probleme do kojih dolazi u slučajevima više sile, iznimnim okolnostima i prirodnim događajima. Ta umanjenja i isključenja moraju se temeljiti na težini počinjene nepravilnosti i dosezati do potpunog isključenja iz jednog ili više programa potpora za određeno razdoblje.
            (34) 	Odredbe koje se odnose na umanjenja i isključenja trebaju uzimati u obzir posebnosti različitih programa potpora u okviru integriranog sustava. Što se tiče zahtjeva za potporu po površini, nepravilnosti se odnose uglavnom na jedan dio površine i uvećano prikazivanje zemljišta koje se odnosi na jednu česticu može se kompenzirati umanjenim prikazivanjem drugih parcela iste skupine kultura. [...] Što se tiče zahtjeva za potporu po površini, kada su utvrđene nepravilnosti, treba predvidjeti da se, u granicama određene margine tolerancije, zahtjevi za potporu prilagođavaju te umanjenja primjenjuju tek od trenutka prelaska te margine. [...]“
            7. Na temelju članka 2. točke i) navedene uredbe, pod „zahtjevom za potporu po površini“ smatraju se:
            „Svi zahtjevi za plaćanje potpore na temelju programa potpora navedenih u članku 1. stavku 1. točki (a) i točki (b) podtočki iii) [Uredbe br. 3508/92] koji sadrže prijavu svakoga drugoga korištenja površine, osobito prijavu površine pod krmnim biljem za potrebe zahtjeva za potporu za stoku“.
            8. Poglavlje I. Glave IV. Uredbe br. 2419/2001, naslovljeno „Zaključci o zahtjevima za potpore po površini“, sadrži članke od 30. do 35. Članak 30. te uredbe, naslovljen „Opća načela“, glasi kako slijedi:
            „U svrhu ovog poglavlja razlikuju se sljedeće skupine ratarskih kultura:
            a) krmne površine prijavljene za potrebe članka 12. Uredbe Vijeća br. 1254/1999 [od 17. svibnja 1999. o zajedničkoj organizaciji tržišta govedine (SL L 160, str. 21.)];
            b) krmne površine prijavljene za potrebe članka 13. [Uredbe br. 1254/1999] osim pašnjaka i površina koje se koriste za proizvodnju ratarskih kultura u smislu članka 13. stavka 3. točke (b) navedene uredbe;
            c) pašnjaci u smislu članka 13. stavka 3. točke (c) [Uredbe br. 1254/1999] prijavljeni za potrebe članka 13. navedene uredbe;
            d) stalni pašnjaci prijavljeni radi namjene iz članka 19. [Uredbe Vijeća (EZ) br. 1255/1999];
            e) površine za ratarske kulture za koje je visina potpore različita;
            f) površine na ugaru, uključujući, ako je potrebno, one za koje je visina potpore različita.“
            9. Članak 31. stavci 1. i 2. Uredbe br. 2419/2001, naslovljen „Osnovica za izračun“, navodi:
            „1. Kada se utvrdi da je određena površina skupine kultura veća od one koja je prijavljena u zahtjevu za potporu, u obzir za izračun osnovice potpore uzima se prijavljena površina.
            2. Ne dovodeći u pitanje umanjenja ili isključenja navedena u člancima 32. do 35., kada je prijavljena površina u zahtjevu za potporu veća od utvrđene površine za istu skupinu kultura nakon administrativnih provjera ili provjera na licu mjesta, iznos potpore se izračunava na temelju površine određene za tu skupinu kultura.“
            10. Članak 32. navedene uredbe, naslovljen „Umanjenja i isključenja u slučaju uvećanog prikazivanja zemljišta“, propisuje:
            „1. Kada za skupinu kultura prijavljena površina prelazi površinu utvrđenu u skladu s člankom 31. stavkom 2., iznos potpore se izračunava na temelju utvrđene površine umanjene za dvostruko utvrđenu razliku, ako prelazi 3 % ili dva hektra, ali ne prelazi više od 20 % utvrđene površine.
            Ako je utvrđena razlika veća od 20 % utvrđene površine, ne dodjeljuje se nikakva potpora po površini za dotičnu skupinu kultura.
            2. Kada, u odnosu na ukupnu utvrđenu površinu koja je predmet zahtjeva za potporu na temelju programa potpora navedenih u članku 1. stavku 1. točki (a) [Uredbe br. 3508/92], prijavljena površina prelazi površinu utvrđenu sukladno članku 31. stavku 2. za više od 30 %, potpora koju je poljoprivrednik mogao zatražiti na temelju članka 31. stavka 2. odbit će mu se za tu kalendarsku godinu na temelju tog programa potpora.
            Ako je razlika veća od 50 %, poljoprivrednik se također sankcionira do iznosa koji odgovara razlici između prijavljene površine i površine utvrđene u skladu s člankom 31. stavkom 2. Taj će se iznos odbiti od svih plaćanja koja će se provoditi na temelju bilo kojeg programa potpora navedenog u članku 1. stavku 1. [Uredbe br. 3508/92] koji bi poljoprivrednik mogao zatražiti na temelju zahtjeva koje bi podnio tijekom sljedeće tri kalendarske godine nakon godine u kojoj je to utvrđeno. Ako se iznos ne može u potpunosti odbiti od iznosa potpore, preostala razlika se poništava.“
            11. Članak 33. navedene uredbe, naslovljen „Namjerna neusklađenost“, propisuje:
            „Kada razlike između prijavljene površine i površine utvrđene sukladno članku 31. stavku 2. potječu iz nepravilnosti počinjenih namjerno, potpora koju je poljoprivrednik mogao zatražiti na temelju članka 31. stavka 2. neće se odobriti za odnosnu kalendarsku godinu na temelju dotičnog programa potpora.
            Osim toga, kad je ta razlika veća od 20 % utvrđene površine, poljoprivrednik se također sankcionira do visine iznosa koji odgovara razlici između prijavljene površine i površine utvrđene u skladu s člankom 31. stavkom 2. Odgovarajući iznos se odbija od plaćanja koja će se provesti na temelju bilo kojeg programa potpora navedenog u članku 1. stavku 1. [Uredbe br. 3508/92] koji bi poljoprivrednik mogao zatražiti temeljem zahtjeva koje bi podnio tijekom sljedeće tri kalendarske godine nakon toga utvrđenja. Ako se iznos ne može u potpunosti odbiti od iznosa potpore, preostala razlika se poništava.“
            Glavni postupak i prethodno pitanje
            12. H. Van Den Broeck je poljoprivrednica. Dana 9. svibnja 2003. podnijela je pred Vlaams Gewest za žetvenu godinu 2003. zahtjev za potporu po površini u smislu članka 2. točke (i) Uredbe br. 2419/2001. Taj zahtjev se odnosio na više ratarskih kultura, tj. na kukuruz (78,34 hektara) i grašak koji se bere u suhom stanju (8,2 hektra) kao i na površinu stavljenu na ugar (10,08 hektara).
            13. Dana 30. siječnja 2004. primila je potporu u ukupnom iznosu od 21.072,42 eura. Nikakva potpora joj međutim nije dodijeljena što se tiče parcele predviđene za berbu graška u suhom stanju, s obzirom na to da je Vlaams Gewest zaključilo da taj grašak očito nije bio obran suh. Suprotno od suhog graška, svježi grašak se, naime, ne smatra ratarskom kulturom za koju se može isplatiti takva potpora.
            14. Dana 30. lipnja 2005. Vlaams Gewest je zatražio, temeljem članka 33. Uredbe br. 2419/2001, povrat iznosa potpore isplaćenog H. Van Den Broeck za sve kulture osim graška, zato što zahtjev za dodjelu potpore koji je podnijela 2003. sadrži namjerno počinjene nepravilnosti.
            15. Kako H. Van Den Broeck nije vratila zahtijevani iznos, Vlaams Gewest je zadržao predujam na jedinstveno plaćanje za poljoprivredno dobro za žetvenu godinu 2005. H. Van Den Broeck je protiv te odluke Vlaams Gewesta podnijela tužbu pred rechtbank van eerste aanleg te Brussel (prvostupanjski sud u Bruxellesu) u svrhu utvrđivanja, osobito, da joj je trebala biti isplaćena potpora za berbu graška i da bi joj se potpora odobrena za 2003. godinu trebala smatrati konačno priznatom.
            16. Dana 22. siječnja 2008. rechtbank van eerste aanleg te Brussel je odlučio da nijedna potpora nije trebala biti isplaćena za česticu na kojoj je obran grašak, već da je Vlaams Gewest pogrešno zatražila povrat svih dodijeljenih potpora. Tu presudu je potvrdio hof van beroep te Brussel (žalbeni sud u Bruxellesu), koji je međutim smatrao da su nepravilnosti u zahtjevu za potporu koji je podnijela H. Van Den Broeck namjernog karaktera. Vlaams Gewest je podnio kasacijsku žalbu protiv te odluke hof van beroep.
            17. Hof van Cassatie (Kasacijski sud) procjenjuje da bi članak 33. prvi podstavak Uredbe br. 2419/2001 trebao biti predmet tumačenja što se tiče pitanja odnosi li se „potpora koju je poljoprivrednik mogao zatražiti“ i koja mu neće biti dodijeljena zbog sankcije na potporu koju je taj poljoprivrednik mogao zahtijevati na temelju članka 31. stavka 2. te uredbe, odnosno iznosa izračunatog na osnovi utvrđene površine za dotičnu skupinu kultura, ili se radi o potpori koja se dodjeljuje na temelju programa dotičnih potpora koji je naveden u članku 1. stavku 1. Uredbe br. 3508/92. Prema potonjem stavu iznos potpore koji se odbija odgovara ukupnom iznosu koji je dodijeljen primjenom programa potpora kojemu pripadaju potpore za skupine kultura na koje se odnose nepravilnosti.
            18. U tim je uvjetima Hof van Cassatie odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
            „Treba li članak 33. prvi podstavak [Uredbe br. 2419/2001] tumačiti u smislu da se odbijanje da se za dotičnu kalendarsku godinu, ,na temelju mjerodavnog programa potporaʼ dodijele ,potpore koje bi poljoprivrednik mogao zatražiti na temelju članka 31. stavka 2. [te uredbe]ʼ odnosi na iznos koji se isplaćuje primjenom ,dotičnog programa potporaʼ iz članka 1. stavka 1. [Uredbe br. 3508/92], tako da nije samo potpora za ,skupinu dotičnih kulturaʼ ta koju je potrebno odbiti, nego ukupan iznos potpore koja se isplaćuje temeljem jednog od programa koje navodi potonja odredba i kojeg je dotična skupina ratarskih kultura dio?“
            O prethodnom pitanju
            19. Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 33. prvi podstavak Uredbe br. 2419/2001 tumačiti u smislu da se u slučaju namjerne nepravilnosti utvrđene u okviru zahtjeva za potporu po površini poljoprivredniku odbijaju sve potpore na koje bi imao pravo na temelju programa potpora na koji se odnosi zahtjev i za koji bi skupina kultura na koje se odnosi ta nepravilnost ispunjavala uvjete ili se ta sankcija treba ograničiti na potpore koje se odnose na tu skupinu kultura.
            20. U tom pogledu, iz članka 33. prvog podstavka te uredbe proizlazi da opseg sankcija propisan tom uredbom ovisi o značenju pojmova „dotični program potpora“ i „skupina kultura“, koji su navedeni u članku 31. stavku 2. navedene uredbe.
            21. Što se tiče izraza „dotični program potpora“ upotrijebljenog u članku 33. prvom podstavku Uredbe br. 2419/2001, treba istaknuti da, na temelju članka 2. točke (i) te uredbe, programi temeljem kojih je moguće podnijeti zahtjev za dodjelu potpore po površini su oni programi potpora koji su navedeni u članku 1. stavku 1. točkama (a) i (b) podtočki iii) Uredbe br. 3508/92. Među tim različitim programima naveden je, u članku 1. stavku 1. točki (a) podtočki i) potonje uredbe, program potpore proizvođačima određenih ratarskih kultura, ustanovljen Uredbom br. 1251/1999.
            22. U okviru spora u glavnom postupku pokušalo se za parcele prijavljene u zahtjevu za potporu po površini ishoditi potporu na temelju programa potpora za ratarske kulture predviđenog Uredbom br. 1251/1999. Zbog toga je potrebno uzeti u obzir taj specifični program potpora kao „dotični program potpora“ u smislu članka 33. prvog podstavka Uredbe br. 2419/2001.
            23. Što se tiče pojma „skupina kultura“ na koji se poziva članak 31. stavak 2. Uredbe br. 2419/2001, treba istaknuti da se on koristi osobito u svrhu utvrđivanja osnovice izračuna potpore koju poljoprivrednik i dalje može zatražiti u slučaju nepravilnosti utvrđene u zahtjevu za potporu po površini podnesenom na temelju jednog ili više pojedinačnih programa.
            24. Treba podsjetiti, u tom pogledu, da ta odredba ne propisuje sankciju, nego samo definira, ne dovodeći u pitanje umanjenja i isključenja navedena u člancima 32. do 35. Uredbe br. 2419/2001, pravila koja omogućuju određivanje površine koja ispunjava uvjete na temelju jednoga ili više programa koji su predmet zahtjeva za potporu po površini kada proizlazi da je prijavljena površina veća od one koja je stvarno utvrđena nadzorom nadležnih tijela (vidjeti u tom smislu presudu Haug, C‑286/05, EU:C:2006:296, t. 24.).
            25. Iz teksta članka 31. stavka 2. te uredbe proizlazi da se, u tom slučaju, samo površina koja pripada „istoj skupini kultura“, utvrđena nadzorom koji su provela nadležna tijela, uzima u obzir za izračun potpore. U svrhu primjene te odredbe potrebno je, stoga, napraviti razliku između različitih površina prijavljenih u zahtjevu za potporu po površini prema pojedinoj skupini kultura među onima navedenima u članku 30. te uredbe, kojima pripadaju.
            26. Međutim, u smislu toga članka 30. kao i članka 32. Uredbe br. 2419/2001, pojam „skupine kultura“ ima posebno značenje i ne može se shvaćati, što osobito potvrđuje korištenje riječi „kultura“ u množini, kao da znači ukupne površine namijenjene jednoj i istoj pojedinačnoj kulturi. Naime, iz članka 30. te uredbe proizlazi da se skupina kultura u širem smislu odnosi na sve površine prijavljene u zahtjevu za potporu po površini koje su namijenjene bilo krmnim kulturama, bilo pašnjacima ili stalnim pašnjacima, bilo drugim kulturama „za koje je visina potpore različita“, bilo onima koje će biti stavljene na ugar.
            27. Tako, skupina kultura navedenih u članku 30. prvom podstavku točki (e) navedene uredbe određuje sve površine namijenjene kulturama prijavljenim u zahtjevu za potporu po površini, čak iako se na svaku od njih primjenjuje različita visina potpore.
            28. Iz toga slijedi da površine namijenjene ratarskih kulturama, u kontekstu spora u glavnom postupku, koje su bile prijavljene na temelju programa potpora ustanovljenog Uredbom br. 1251/1999, zajedno čine posebnu skupinu kultura jer su namijenjene „kulturama za koje je visina potpore različita“ u smislu članka 30. prvog podstavka točke (e) Uredbe br. 2419/2001.
            29. Iz prethodnih razmatranja proizlazi da, u cilju utvrđivanja potpore na koju je poljoprivrednik mogao imati pravo i na koju upućuje članak 33. prvi podstavak Uredbe br. 2419/2001, treba uzeti u razmatranje sve površine namijenjene ratarskim kulturama, prijavljene u okviru zahtjeva za potporu po površini na temelju programa uvedenoga Uredbom br. 1251/1999 treba smatrati da čine posebnu skupinu kultura u smislu članka 30. Uredbe br. 2419/2001.
            30. Iz toga slijedi da članak 33. prvi podstavak Uredbe br. 2419/2001 treba razumjeti u smislu da se zbog namjerne nepravilnosti u takvom zahtjevu poljoprivredniku odbija svaka potpora koju bi mogao zatražiti na osnovi toga programa koji se temelji na površinama namijenjenima različitim ratarskim kulturama koje je prijavio.
            31. Takav zaključak podržavaju ciljevi Uredbe br. 2419/2001. Naime, kao što se navodi u njezinoj uvodnoj izjavi 32., svrha te uredbe jest usvajanje mjera potrebnih za borbu protiv nepravilnosti i prijevara u okviru provedbe različitih programa potpora u integriranom sustavu, što je u cilju učinkovite zaštite financijskih interesa Europske unije. Da bi se postigao taj cilj, ista uredba propisuje, kao što proizlazi iz njezine uvodne izjave 33., umanjenja i isključenja s obzirom na težinu počinjene nepravilnosti koja mogu dosezati do potpunog isključenja iz jednog ili više programa potpora za određeno razdoblje (vidjeti prema analogiji presudu Agrargenossenschaft Pretzsch, C‑417/00, EU:C:2002:715, t. 35. do 39.).
            32. U tim okolnostima tumačenje članka 33. Uredbe br. 2419/2001 koje vodi sankcioniranju namjerno počinjenih nepravilnosti kao najtežih u skladu je s ciljem sustava sankcija dovoljno odvraćajućih i učinkovitih za borbu protiv nepravilnosti i prijevara počinjenih u zahtjevima za potporu po površini (vidjeti prema analogiji presudu National Farmers’ Union i dr., C‑354/95, EU:C:1997:379, t. 51.).
            33. Naime, sankcija koja se sastoji od isključenja poljoprivrednika iz programa potpora osobito je odvraćajuća te je stoga odgovarajuća za učinkovitu borbu protiv brojnih nepravilnosti koje su počinjene u okviru potpora za poljoprivredu i koje, teško opterećujući proračun Unije, mogu ugroziti aktivnosti koje institucije poduzimaju na tom području (vidjeti u tom smislu presude Käserei Champignon Hofmeister, C‑210/00, EU:C:2002:440, t. 38. i Bonda, C‑489/10, EU:C:2012:319, t. 29.).
            34. S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prethodno pitanje potrebno je odgovoriti na način da članak 33. prvi podstavak Uredbe br. 2419/2001 treba tumačiti u smislu da se, u slučaju namjerne nepravilnosti utvrđene u okviru zahtjeva za potporu po površini, poljoprivredniku odbija svaka potpora koju bi mogao zatražiti na temelju programa potpora na koji se taj zahtjev odnosi i za koji skupina kultura na koju se ta nepravilnost odnosi ispunjava uvjete.
            Troškovi
            35. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (deveto vijeće) odlučuje:
            Članak 33. prvi podstavak Uredbe Komisije br. 2419/2001 od 11. prosinca 2001. o utvrđivanju detaljnih pravila za primjenu integriranog administrativnog i kontrolnog sustava za određene programe potpore Zajednice, utvrđene Uredbom Vijeća (EEZ) br. 3508/92, kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 118/2004 od 23. siječnja 2004., treba tumačiti u smislu da se, u slučaju namjerne nepravilnosti utvrđene u okviru zahtjeva za potporu po površini, poljoprivredniku odbija svaka potpora koju bi mogao zatražiti na temelju programa potpora na koji se odnosi taj zahtjev i za koji bi skupina kultura na koju se odnosi ta nepravilnost ispunjavala uvjete.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 11. veljače 2010. # Deutsche Betriebskrankenkasse (Deutsche BKK) protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Apsolutni razlozi za odbijanje. # Predmet T-289/08.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 15. listopada 2013.#Evropaïki Dynamiki - Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE protiv Europske komisije.#Javna nabava usluga – Postupak javne nabave – Pružanje vanjskih usluga razvoja, istraživanja i potpore informacijskim sustavima (ESP DESIS II) – Razvrstavanje ponuditelja – Dodjela ugovora – Obveza obrazlaganja – Transparentnost – Jednako postupanje – Očita pogreška u ocjeni – Izvanugovorna odgovornost.#Predmet T-474/10.


title: Presuda Suda (osmo vijeće) od 18. siječnja 2017.#Minister Finansów protiv Stowarzyszenie Artystów Wykonawców Utworów Muzycznych i Słowno-Muzycznych SAWP (SAWP).#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Naczelny Sąd Administracyjny.#Zahtjev za prethodnu odluku – Oporezivanje – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost – Oporezive transakcije – Pojam ‚isporuka usluga uz naknadu’ – Uplate naknada u korist organizacija za kolektivno ostvarivanje autorskih i srodnih prava na ime pravične naknade – Isključenost.#Predmet C-37/16.

text:
         PRESUDA SUDA (osmo vijeće)
      18. siječnja 2017. (
            1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Oporezivanje — Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost — Oporezive transakcije — Pojam ‚isporuka usluga uz naknadu’ — Uplate naknada u korist organizacija za kolektivno ostvarivanje autorskih i srodnih prava na ime pravične naknade — Isključenost“
      U predmetu C‑37/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Naczelny Sąd Administracyjny (Vrhovni upravni sud, Poljska), odlukom od 12. listopada 2015., koju je Sud zaprimio 22. siječnja 2016., u postupku

         Minister Finansów

      protiv

         Stowarzyszenie Artystów Wykonawców Utworów Muzycznych i Słowno‑Muzycznych SAWP (SAWP),

      uz sudjelovanje:

         Prokuratura Generalna,

         Stowarzyszenie Zbiorowego Zarządzania Prawami Autorskimi Twórców Dzieł Naukowych i Technicznych Kopipol,

         Stowarzyszenie Autorów i Wydawców Copyright Polska,

      SUD (osmo vijeće),
      u sastavu: M. Vilaras, predsjednik vijeća, J. Malenovský (izvjestitelj) i M. Safjan, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Stowarzyszenie Artystów Wykonawców Utworów Muzycznych i Słowno‑Muzycznych SAWP (SAWP), A. Załęska, porezni savjetnik,

               —

               za Stowarzyszenie Zbiorowego Zarządzania Prawami Autorskimi Twórców Dzieł Naukowych i Technicznych Kopipol, M. Poniewski, u svojstvu agenta,

               —

               za Stowarzyszenie Autorów i Wydawców Copyright Polska, T. Michalik, porezni savjetnik,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               —

               za vladu Helenske Republike, A. Magrippi i S. Charitaki, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, L. Lozano Palacios i M. Owsiany‑Hornung, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL 2006., L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.), kako je izmijenjena Direktivom 2010/45/EU od 13. srpnja 2010. (SL 2010., L 189, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 335.) (u daljnjem tekstu: Direktiva o PDV‑u).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Ministera Finansów (ministar financija, Poljska) i Stowarzyszenie Artystów Wykonawców Utworów Muzycznych i Słowno‑Muzycznych SAWP (SAWP) (Društvo umjetnika izvođača glazbenih djela, s riječima ili bez riječi (SAWP), sa sjedištem u Varšavi (Poljska)), u vezi s pitanjem podliježe li porezu na dodanu vrijednost (PDV) naknada koja se plaća na uređaje za snimanje i reproduciranje djela zaštićenih autorskim pravom ili predmeta obuhvaćenih srodnim pravima i na medije za fiksiranje takvih djela ili predmeta.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Direktiva o PDV‑u

               3

               U članku 2. stavku 1. točki (c) Direktive o PDV‑u predviđeno je:
               „Sljedeće transakcije podliježu PDV‑u:
               […]

                        (c)

                        isporuka usluga uz naknadu na teritoriju određene države članice koju obavlja porezni obveznik koji djeluje kao takav;”.

               4

               Članak 24. stavak 1. Direktive o PDV‑u glasi kako slijedi:
               „‚Isporuka usluga’ znači svaka transakcija koja ne čini isporuku robe.”

               5

               U skladu s člankom 25. Direktive o PDV‑u:
               Isporuka usluga može se sastojati, između ostaloga, od jedne od sljedećih transakcija:

                        (a)

                        ustupanje nematerijalne imovine, bez obzira bilo ono ili ne predmetom dokumenta kojim se utvrđuje vlasništvo;

                        (b)

                        obveza suzdržavanja od određenog čina ili toleriranja određenog čina ili situacije;

                        (c)

                        izvršenje usluga na temelju naloga koji izdaje javna vlast ili koji se izdaje u ime javne vlasti ili na temelju zakona.”

               6

               Članak 220. stavak 1. Direktive o PDV‑u propisuje:
               „Svaki porezni obveznik mora zajamčiti da, u sljedećim slučajevima, on sam ili njegov kupac ili treća osoba u njegovo ime i za njegov račun, izdaje račun za:

                        (1)

                        isporuku robe ili usluga drugom poreznom obvezniku ili pravnoj osobi koja nije porezni obveznik;

                  […]”

         Direktiva 2001/29/EZ

               7

               U članku 2. Direktive 2001/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2001. o usklađivanju određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu (SL 2001., L 167, str. 10.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 119.) predviđeno je:
               „Države članice moraju predvidjeti isključivo pravo davanja ovlaštenja ili zabrane za izravno ili neizravno, privremeno ili trajno reproduciranje bilo kojim sredstvima i u bilo kojem obliku, u cijelosti ili u dijelovima:

                        (a)

                        autorima, njihovih djela;

                        (b)

                        umjetnicima izvođačima, fiksacija njihovih izvedbi;

                        (c)

                        proizvođačima fonograma, njihovih fonograma;

                        (d)

                        proizvođačima prvih fiksiranja filmova, izvornika i umnoženih primjeraka njihovih filmova;

                        (e)

                        organizacijama za radiodifuziju, fiksacija njihovih radiodifuzijskih emitiranja, bez obzira na to jesu li ta emitiranja prenesena putem žice ili putem zraka, uključujući kabelom ili satelitom.”

               8

               Člankom 5. stavkom 2. točkom (b) Direktive 2001/29 određeno je:
               „Države članice mogu predvidjeti iznimke ili ograničenja prava reproduciranja predviđenog člankom 2. u sljedećim slučajevima:
               […]

                        (b)

                        u odnosu na reproduciranje na bilo koji medij koje je učinila fizička osoba za osobnu uporabu i u svrhu koja nije ni izravno ni neizravno komercijalna, uz uvjet da nositelji prava dobiju pravičnu naknadu, pri čemu se uzima u obzir primjena ili neprimjena tehničkih mjera iz članka 6. na djelo ili na drugi predmet zaštite.”

         Poljsko pravo

      Odredbe o PDV‑u

               9

               Ustawa o podatku od towarów i usług (Zakon o porezu na robu i usluge) od 11. ožujka 2004. (Dz. U. 2011., br. 177, pozicija 1054), u verziji koja se primjenjuje na činjenice u glavnom postupku, u svojem članku 5. stavku 1. propisuje:
               „PDV‑u podliježu:

                        1)

                        isporuke robe i usluga koje se u tuzemstvu obavljaju uz naknadu.”

               10

               U skladu s člankom 8. stavcima 1. i 2.a navedenog zakona:
               „1.   Isporuka usluga iz članka 5. stavka 1. točke 1. obuhvaća svaku isporuku obavljenu u korist fizičke ili pravne osobe ili subjekta bez pravne osobnosti, a koja nije isporuka robe u smislu članka 7., uključujući:

                        1)

                        ustupanje nematerijalne imovine, bez obzira na oblik pravnog akta kojim se obavlja;

                  […]
               2.a   Kada porezni obveznik koji djeluje u vlastito ime ali za drugu osobu sudjeluje u isporuci usluga, smatrat će se da je sam primio i isporučio te usluge.
               […]”

         Odredbe o autorskom pravu i srodnim pravima

               11

               Ustawa o prawie autorskim i prawach pokrewnych (Zakon o autorskom pravu i srodnim pravima) od 4. veljače 1994. (Dz.U. 2006., br. 90, pozicija 631), u verziji koja se primjenjuje na činjenice u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Zakon od 4. veljače 1994. o autorskom pravu i srodnim pravima), u svojem članku 20. predviđa:
               „1.   Proizvođači i uvoznici:

                        1)

                        magnetofona, magnetoskopa i sličnih uređaja,

                        2)

                        fotokopirnih uređaja, skenera i drugih sličnih reprografskih uređaja koji omogućuju umnožavanje primjerka objavljenog djela u cijelosti ili djelomice,

                        3)

                        praznih medija koji služe fiksiranju djela ili predmeta obuhvaćenih srodnim pravima za osobnu upotrebu pomoću uređaja iz točaka 1) i 2)
                        moraju plaćati naknadu organizacijama za kolektivno ostvarivanje prava, kako su definirane u stavku 5., koje djeluju za račun autora, umjetnika izvođača, proizvođača fonograma i videograma i nakladnika, u iznosu do 3% prodajne cijene za te uređaje i medije.

                  2.   Prikupljene naknade na prodaju magnetofona i drugih sličnih uređaja ili povezanih praznih medija raspodjeljuju se na sljedeći način:

                        1)

                        50% autorima;

                        2)

                        25% umjetnicima izvođačima;

                        3)

                        25% proizvođačima fonograma.

                  […]
               4.   Prikupljene naknade na prodaju reprografskih uređaja i povezanih praznih medija raspodjeljuju se na sljedeći način:

                        1)

                        50% autorima;

                        2)

                        50% nakladnicima.

                  5.   Ministar nadležan za kulturu i zaštitu nacionalne baštine, nakon što pribavi mišljenje organizacija za kolektivno ostvarivanje autorskih ili srodnih prava, udruženja autora, umjetnika izvođača, proizvođača fonograma i videograma i nakladnika te udruženja proizvođača ili uvoznika uređaja i praznih medija iz stavka 1., uredbom će definirati: kategorije uređaja i medija, iznos naknada iz stavka 1., ovisno o kapacitetu uređaja i medija za reprodukciju i druge njihove predviđene namjene, način ubiranja i raspodjele naknada te organizacije za kolektivno ostvarivanje autorskih ili srodnih prava nadležne za njihovo ubiranje.”

               12

               U skladu s člankom 20.1 stavkom 1. Zakona od 4. veljače 1994. o autorskom pravu i srodnim pravima:
               „Imatelji reprografskih uređaja koji obavljaju gospodarsku djelatnost reproduciranja djela za osobne potrebe trećih osoba moraju plaćati naknadu autorima i nakladnicima posredstvom organizacija za kolektivno ostvarivanje autorskih ili srodnih prava, u iznosu do 3% svojih prihoda po toj osnovi, osim ako se reproduciranje ne obavlja na temelju ugovora s nositeljem prava. Naknade se raspodjeljuju autorima i nakladnicima na jednake dijelove.”

               13

               Članak 104. stavak 1. Zakona od 4. veljače 1994. o autorskom pravu i srodnim pravima glasi kako slijedi:
               „Za potrebe ovog zakona, organizacijama za kolektivno ostvarivanje autorskih ili srodnih prava smatraju se […] udruženja autora, umjetnika izvođača i proizvođača ili organizacija za radiodifuziju, koje sukladno svojem statutu imaju zadaću kolektivnog ostvarivanja i zaštite povjerenih im autorskih ili srodnih prava odnosno obavljanja zakonom predviđenih ovlasti.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               14

               SAWP je od ministra financija zatražio mišljenje u pogledu toga podliježu li PDV‑u naknade na prazne medije i uređaje za snimanje i reproduciranje koje proizvođači i uvoznici na njih plaćaju prema članku 20. Zakona od 4. veljače 1994. o autorskom pravu i srodnim pravima.

               15

               Pojedinačnim mišljenjem od 20. kolovoza 2012. ministar financija izjavio je da su naknade koje SAWP‑u plaćaju proizvođači i uvoznici praznih medija i uređaja za snimanje i reproduciranje naknada za korištenje autorskim ili srodnim pravima u vezi s prodajom opreme za umnožavanje i fiksiranje djela pa ih zato treba smatrati naknadom za usluge koje pružaju nositelji autorskih ili srodnih prava zbog čega kao takve podliježu plaćanju PDV‑a.

               16

               Potom je SAWP podnio tužbu pred Wojewódzki Sąd Administracyjny w Warszawie (Vojvodski upravni sud u Varšavi, Poljska) radi poništenja tog pojedinačnog mišljenja.

               17

               Presudom od 12. lipnja 2013. Wojewódzki Sąd Administracyjny w Warszawie (Vojvodski upravni sud u Varšavi) usvojio je tužbu.

               18

               Ministar financija podnio je kasacijsku žalbu pred Naczelny Sąd Administracyjny (Vrhovni upravni sud, Poljska), koji je pak uz napomenu da u tom pogledu u Poljskoj trenutačno postoje dvije proturječne linije sudske prakse odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Isporučuju li autori, izvođači i drugi nositelji prava, u smislu članka 24. stavka 1. i članka 25. točke (a) Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost, usluge proizvođačima i uvoznicima snimača zvuka i sličnih uređaja i praznih medija od kojih organizacije za kolektivno ostvarivanje prava ubiru naknadu za prodaju tih uređaja i medija za račun tih autora, izvođača i drugih nositelja prava, ali u svoje ime?

                        2.

                        Ako je odgovor na prvo pitanje potvrdan, nastupaju li organizacije za kolektivno ostvarivanje prava, kada ubiru naknadu za prodaju uređaja i medija od proizvođača i uvoznika, kao porezni obveznici u smislu članka 28. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost, koji moraju te transakcije evidentirati na računu koji izdaju odnosnim proizvođačima i uvoznicima snimača zvuka i drugih sličnih uređaja te praznih medija, u skladu s člankom 220. stavkom 1. točkom 1. te direktive, a na kojem je iskazan PDV koji se duguje za ubiranje naknada, i moraju li autori, izvođači i drugi nositelji prava, kad im se podijele ubrane naknade, evidentirati te naknade s računom na kojem je iskazan PDV, a koji je izdan organizaciji za kolektivno ostvarivanje prava koja je ubrala naknade?”

         O prethodnim pitanjima

               19

               Prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li Direktivu o PDV‑u tumačiti na način da u smislu te direktive nositelji prava reproduciranja isporučuju usluge proizvođačima i uvoznicima praznih medija i uređaja za snimanje i reproduciranje, od kojih organizacije za kolektivno ostvarivanje autorskih i srodnih prava – za račun tih nositelja, ali u vlastito ime – ubiru naknade na osnovi prodaje tih uređaja i medija.

               20

               Člankom 24. stavkom 1. Direktive o PDV‑u „isporuka usluga” definirana je kao suprotnost „isporuci robe”. Naime, prema toj odredbi, svaka transakcija koja ne čini isporuku robe smatra se isporukom usluga.

               21

               U ovom slučaju je nesporno da transakcija o kojoj je riječ u glavnom postupku nije isporuka robe u smislu članka 24. stavka 1. Direktive o PDV‑u.

               22

               U članku 25. Direktive o PDV‑u primjerice se navode tri različite transakcije koje se mogu kvalificirati kao isporuke usluga, među kojima je i ona iz točke (a), odnosno ustupanje nematerijalne imovine.

               23

               Što se tiče primjenjivosti tog članka, sud koji je uputio zahtjev postavlja pitanje može li se transakcija poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku smatrati ustupanjem nematerijalne imovine u smislu točke (a) navedenog članka, zbog čega bi se onda mogla kvalificirati kao isporuka usluga.

               24

               Međutim, prije tog pitanja valja ocijeniti obavlja li se takva transakcija uz naknadu. Naime, prema članku 2. stavku 1. točki (c) Direktive o PDV‑u, kako bi bila obuhvaćena njezinim područjem primjene takva isporuka usluga mora se u svakom slučaju obavljati uz naknadu.

               25

               U tom pogledu valja podsjetiti da iz ustaljene sudske prakse proizlazi da se usluge obavljaju uz naknadu u smislu Direktive o PDV‑u jedino ako između pružatelja i korisnika usluga postoji pravni odnos tijekom kojega se razmjenjuju uzajamne činidbe, pri čemu protučinidba koju dobiva pružatelj čini stvarnu protuvrijednost usluge pružene korisniku (vidjeti presudu od 22. lipnja 2016., Český rozhlas, C‑11/15, EU:C:2016:470, t. 21. i navedenu sudsku praksu).

               26

               Sud je smatrao da je o takvom slučaju riječ ako postoji izravna veza između obavljene usluge i primljene protuvrijednosti, pri čemu isplaćeni iznosi čine stvarnu protučinidbu za odredivu uslugu pruženu u okviru takvog pravnog odnosa (presuda od 18. srpnja 2007., Société thermale d’Eugénie‑les‑Bains, C‑277/05, EU:C:2007:440, t. 19.).

               27

               Međutim, u ovom slučaju, kao prvo, ne proizlazi da postoji pravni odnos tijekom kojega se razmjenjuju uzajamne činidbe između, s jedne strane, nositelja prava reproduciranja ili, ovisno o slučaju, organizacije za kolektivno ostvarivanje takvih prava i, s druge strane, proizvođača i uvoznika praznih medija i uređaja za snimanje i reproduciranje.

               28

               Naime, obveza plaćanja naknada poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku propisana je tim proizvođačima i uvoznicima nacionalnim zakonom koji određuje i njihov iznos.

               29

               Kao drugo, ne može se smatrati da obveza proizvođača i uvoznika praznih medija i uređaja za snimanje i reproduciranje u pogledu plaćanja naknada proizlazi iz isporuke usluge kojoj ona čini stvarnu protuvrijednost.

               30

               Naime, iz odluke o upućivanju zahtjeva vidljivo je da je cilj naknada poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku financiranje pravične naknade u korist nositelja prava reproduciranja. Međutim, pravična naknada uopće ne čini izravnu protuvrijednost neke činidbe jer je povezana sa štetom koja tim nositeljima prava nastaje zbog reproduciranja njihovih zaštićenih djela do kojeg dolazi bez njihova ovlaštenja (vidjeti u tom smislu presudu od 21. listopada 2010., Padawan, C‑467/08, EU:C:2010:620, t. 40.).

               31

               Slijedom toga, ne može se smatrati da se transakcija poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku obavlja uz naknadu u smislu članka 2. stavka 1. točke (c) Direktive o PDV‑u.

               32

               U tim okolnostima i uzimajući u obzir razmatranje iz točke 24. ove presude, čak i da se pretpostavi da nositelji prava reproduciranja mogu ustupiti nematerijalnu imovinu proizvođačima i uvoznicima praznih medija i uređaja za snimanje i reproduciranje, u smislu članka 25. točke (a) Direktive o PDV‑u, što nije potrebno ispitati, navedena transakcija u svakom slučaju nije obuhvaćena područjem primjene te direktive.

               33

               Iz prethodnih razmatranja proizlazi da na prvo pitanje valja odgovoriti tako da Direktivu o PDV‑u treba tumačiti na način da u smislu te direktive nositelji prava reproduciranja ne isporučuju usluge proizvođačima i uvoznicima praznih medija i uređaja za snimanje i reproduciranje, od kojih organizacije za kolektivno ostvarivanje autorskih i srodnih prava – za račun tih nositelja, ali u vlastito ime – ubiru naknade na osnovi prodaje tih uređaja i medija.

               34

               Budući da je drugo pitanje postavljeno za slučaj potvrdnog odgovora na prvo, na njega nije potrebno odgovoriti.

         Troškovi

               35

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (osmo vijeće) odlučuje:

                     Direktivu Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost, kako je izmijenjena Direktivom 2010/45/EU od 13. srpnja 2010., treba tumačiti na način da u smislu te direktive nositelji prava reproduciranja ne isporučuju usluge proizvođačima i uvoznicima praznih medija i uređaja za snimanje i reproduciranje, od kojih organizacije za kolektivno ostvarivanje autorskih i srodnih prava – za račun tih nositelja, ali u vlastito ime – ubiru naknade na osnovi prodaje tih uređaja i medija.

                     Potpisi

            (
            1
         )	Jezik postupka: poljski


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) 29. travnja 2009.#BORCO-Marken-Import Matthiesen GmbH & Co. KG protiv Ured Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Predmet T-23/07.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 22. listopada 2009.#Swiss Re Germany Holding GmbH protiv Finanzamt München für Körperschaften.#Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesfinanzhof - Njemačka.#Šesta direktiva o PDV-u.#Predmet C-242/08.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 16. prosinca 2010.#Euro Tyre Holding BV protiv Staatssecretaris van Financiën.#Zahtjev za prethodnu odluku: Hoge Raad der Nederlanden - Nizozemska.#Šesta direktiva o PDV-u.#Predmet C-430/09.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 22. siječnja 2009.#Finanzamt Speyer-Germersheim protiv STEKO Industriemontage GmbH.#Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesfinanzhof - Njemačka.#Predmet C-377/07.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 22. travnja 2010.#Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols protiv Land Tirol.#Zahtjev za prethodnu odluku: Landesgericht Innsbruck - Austrija.#Socijalna politika.#Predmet C-486/08.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 19. svibnja 2010. # Pye Phyo Tay Za protiv Vijeća Europske unije. # Tužba za poništenje. # Predmet T-181/08.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 14. svibnja 2013. # Fabryka Łożysk Tocznych-Kraśnik S.A. protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Postupak povodom prigovora. # Predmet T-19/12.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 4. listopada 2007. # Komisija Europskih zajednica protiv Talijanske Republike. # Povreda obveze države članice - Direktiva 92/43/EEZ. # Predmet C-179/06.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 16. lipnja 2011.#Gosselin Group NV (T-208/08) i Stichting Administratiekantoor Portielje (T-209/08) protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje - Novčane kazne.#Spojeni predmeti T-208/08 i T-209/08.


Presuda Suda (treće vijeće) od 6. prosinca 2007. # Komisija Europskih zajednica protiv Savezne Republike Njemačke. # Povreda obveze države članice - Članak 43. UEZ-a - Dopuštenost. # Predmet C-456/05.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 3. srpnja 2013.#Cytochroma Development, Inc. protiv protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni).#Žig Zajednice – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Zajednice ALPHAREN – Raniji nacionalni verbalni žigovi ALPHA D3 – Relativni razlog za odbijanje – OHIM‑ova provedba presude o poništenju odluke njegovih žalbenih vijeća – Članak 65. stavak 6. Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Sastav žalbenih vijeća – Članak 1.d Uredbe (EZ) br. 216/96.#Predmet T-106/12.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 8. prosinca 2011.#Residex Capital IV CV protiv Gemeente Rotterdam.#Zahtjev za prethodnu odluku: Hoge Raad der Nederlanden - Nizozemska.#Predmet C-275/10.


title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 13. siječnja 2015.#Vijeće Europske unije i Europska komisija protiv Stichting Natuur en Milieu i Pesticide Action Network Europe.#Žalba – Uredba (EZ) br. 149/2008 – Uredba kojom se utvrđuju maksimalne razine ostataka pesticida – Zahtjev za interno preispitivanje te uredbe, podnesen u skladu s Uredbom (EZ) br. 1367/2006 – Odluka Komisije o nedopuštenosti zahtjeva – Pojedinačna mjera – Arhuška konvencija – Valjanost Uredbe (EZ) br. 1367/2006 u odnosu na tu konvenciju.#Spojeni predmeti C-404/12 P i C-405/12 P.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U spojenim predmetima C‑404/12 P i C‑405/12 P,
            povodom žalbi na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije podnesenih 24. i 27. kolovoza 2012.,
            Vijeće Europske unije , koje zastupaju M. Moore i K. Michoel, u svojstvu agenata,
            Europska komisija, koju zastupaju J.‑P. Kepenne i P. Oliver, kao i S. Boelaert, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
            žalitelji,
            koje podupire:
            Češka Republika , koju zastupa D. Hadroušek, u svojstvu agenta,
            intervenijent u žalbi,
            a druge stranke postupka su:
            Stichting Natuur en Milieu , sa sjedištem u Utrechtu (Nizozemska),
            Pesticide Action Network Europe , sa sjedištem u Londonu (Ujedinjena Kraljevina),
            koje zastupa A. van den Biesen, advocaat ,
            tužitelji u prvom stupnju,
            SUD (veliko vijeće),
            u sastavu: V. Skouris, predsjednik, K. Lenaerts, potpredsjednik, A. Tizzano, L. Bay Larsen, T. von Danwitz, A. Ó Caoimh i J.‑C. Bonichot (izvjestitelj), predsjednici vijeća, E. Levits, C. Toader, M. Berger, A. Prechal, E. Jarašiūnas i C. G. Fernlund, suci,
            nezavisni odvjetnik: N. Jääskinen,
            tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 10. prosinca 2013.,
            saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 8. svibnja 2014.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Vijeće Europske unije i Europska komisija žalbama zahtijevaju ukidanje presude Općeg suda Europske unije, Stichting Natuur en Milieu i Pesticide Action Network Europe/Komisija (T‑338/08, EU:T:2012:300, u daljnjem tekstu: pobijana presuda), kojom je taj sud poništio dvije odluke Komisije od 1. srpnja 2008. (u daljnjem tekstu: pobijane odluke) o odbacivanju kao nedopuštenih zahtjevâ koje su podnijeli Stichting Natuur en Milieu i Pesticide Action Network Europe, a kojima se tražilo da Komisija provede preispitivanje svoje Uredbe (EZ) br. 149/2008 od 29. siječnja 2008. o izmjeni Uredbe (EZ) br. 396/2005 Europskog parlamenta i Vijeća kako bi se dodali prilozi II., III. i IV. koji uređuju maksimalne razine ostataka proizvoda nabrojenih u njezinom prilogu I. (SL L 58, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 5., str. 3.).
            Pravni okvir
            Arhuška konvencija
            2. Konvencija o pristupu informacijama, sudjelovanju javnosti u odlučivanju i pristupu pravosuđu u pitanjima okoliša, potpisana u Aarhusu 25. lipnja 1998. i odobrena u ime Europske zajednice Odlukom Vijeća 2005/370/EZ od 17. veljače 2005. (SL L 124, str. 1., u daljnjem tekstu: Arhuška konvencija) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 3., str. 10.), u članku 1., naslovljenom „Cilj“, navodi:
            „Radi doprinosa zaštiti prava svake osobe sadašnjega i budućih naraštaja na život u okolišu pogodnom za njegovo ili njezino zdravlje i dobrobit, svaka će stranka jamčiti pravo pristupa informacijama, sudjelovanja javnosti u odlučivanju o okolišu i pristupa pravosuđu u pitanjima okoliša sukladno odredbama ove Konvencije.“
            3. U članku 2. stavku 2. drugom podstavku spomenute konvencije propisano je:
            „Ove definicije [izraza ,tijelo vlasti'] ne obuhvaćaju tijela niti ustanove koja djeluju u sudbenom ili zakonodavnom svojstvu.“
            4. Člankom 9. iste konvencije određeno je:
            „1. U okviru svojeg domaćeg zakonodavstva svaka je stranka dužna osigurati da svaka osoba koja smatra kako je njegov ili njezin zahtjev za informacijom prema članku 4. zanemaren, nepravilno odbijen, bilo djelomično ili u cijelosti, kako je na njega odgovoreno na neodgovarajući način ili kako se s njime nije postupalo sukladno odredbama toga članka, ima pristup postupku ocjene pred sudom ili nekim drugim neovisnim i nepristranim zakonski utemeljenim tijelom.
            U okolnostima u kojima stranka omogućuje sudsku ocjenu, dužna je toj osobi također osigurati dostupnost zakonom utvrđenog brzog, besplatnog ili jeftinog postupka razmatranja od strane tijela vlasti, ili ocjene od strane nekog neovisnog i nepristranog tijela osim suda.
            Konačna odluka prema ovom stavku 1. bit će obvezujuća za tijelo vlasti koje posjeduje informaciju. Razloge treba navesti pisanim putem, barem tamo gdje je pristup informacijama odbijen prema ovom stavku.
            2. U okviru svojeg domaćeg zakonodavstva, svaka je stranka dužna osigurati da pripadnici zainteresirane javnosti
            (a) koji imaju dovoljan interes
            ili, kao druga mogućnost,
            (b) koji dokažu povredu prava, tamo gdje to upravnopostupovno pravo stranke zahtijeva kao preduvjet,
            imaju pristup postupku ocjene pred sudom i/ili nekim drugim zakonski utemeljenim neovisnim i nepristranim tijelom, kako bi osporili materijalnu i proceduralnu zakonitost neke odluke, čina ili propusta u ovisnosti od odredbi iz članka 6. i, tamo gdje je to predviđeno domaćim zakonodavstvom i bez utjecaja na stavak 3. ovoga članka, drugih odgovarajućih odredbi ove Konvencije.
            Ono što predstavlja dovoljan interes i povredu prava bit će utvrđeno u skladu sa zahtjevima domaćeg zakonodavstva i dosljedno cilju osiguranja zainteresiranoj javnosti širokog pristupa pravosuđu u okvirima ove Konvencije. U tu će se svrhu interes svake nevladine udruge koja ispunjava uvjete navedene u članku 2. stavku 5. smatrati dovoljnim u smislu gornjeg podstavka (a). Također će se smatrati kako takve udruge imaju prava koja se mogu povrijediti u smislu gornjeg podstavka (b).
            Odredbe ovoga stavka 2. neće isključiti mogućnost prethodnog razmatranja pred nekim administrativnim tijelom i neće utjecati na uvjet potrebnog iscrpljenja svih postupaka administrativne ocjene prije upućivanja na postupak sudske ocjene, ako takav uvjet u domaćem zakonodavstvu postoji.
            3. Osim i bez obzira na postupke ocjene navedene u stavcima 1. i 2. ovoga članka, svaka je stranka dužna osigurati pripadnicima javnosti, koji udovoljavaju mjerilima, ako ih ima, utvrđenima domaćim zakonodavstvom, pristup administrativnim ili sudbenim postupcima kojima se osporavaju činjenja i nečinjenja privatnih osoba i tijela vlasti koji su u suprotnosti s odredbama domaćega zakonodavstva koje se odnose na okoliš.
            4. Pored stavka 1. i bez utjecaja na njega, postupci navedeni u stavcima 1., 2. i 3. ovoga članka imaju osigurati odgovarajuće i djelotvorne pravne lijekove, uključujući sudsku zabranu gdje je to prikladno, trebaju biti pravični, jednakopravni, pravodobni i ne toliko skupi da bi se time sprječavalo njihovo provođenje. Odluke prema ovom članku treba donijeti ili zabilježiti u pisanom obliku. Odluke sudova, a gdje god je to moguće, drugih tijela, moraju biti dostupne javnosti.
            5. Kako bi poboljšala djelotvornost odredbi ovoga članka, svaka stranka treba osigurati obaviještenost javnosti o pristupu postupcima administrativne i sudbene ocjene i dužna je razmotriti mogućnost uspostavljanja odgovarajućih pomoćnih mehanizama za uklanjanje ili smanjivanje novčanih i drugih prepreka pristupu pravosuđu.“
            Uredba (EZ) br. 1367/2006
            5. Uredba (EZ) br. 1367/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 6. rujna 2006. o primjeni odredaba Arhuške konvencije o pristupu informacijama, sudjelovanju javnosti u odlučivanju i pristupu pravosuđu u pitanjima okoliša na institucije i tijela Zajednice (SL L 264, str. 13.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 20., str. 29.) u uvodnoj izjavi 18. navodi:
            „U članku 9. stavku 3. Arhuške konvencije predviđen je pristup pravosudnim i drugim postupcima pravne zaštite u kojima se mogu osporiti radnje i propusti privatnih osoba i tijela javne vlasti koji su u suprotnosti s odredbama prava zaštite okoliša. Odredbe o pristupu pravosuđu trebale bi biti u skladu s Ugovorom [o EZ‑u]. U tom je kontekstu primjereno da se ovom Uredbom obuhvate samo radnje i propusti tijela vlasti.“
            6. Člankom 1. stavkom 1. spomenute uredbe propisano je:
            „Cilj ove Uredbe je utvrditi pravila koja će omogućiti primjenu odredaba [Arhuške konvencije] na institucije i tijela Zajednice i time doprinijeti provedbi obveza koje proizlaze iz te Konvencije, a posebno:
            [...]
            (d) omogućiti pristup pravosuđu u pitanjima okoliša na razini Zajednice u skladu s uvjetima utvrđenim u ovoj Uredbi.“
            7. Članak 2. stavak 1. točka (g) iste uredbe pojam „upravnog akta“ definira na sljedeći način:
            „svaka pojedinačna mjera u okviru prava zaštite okoliša koju je poduzela institucija ili tijelo Zajednice i koja je pravno obvezujuća i ima vanjske učinke“.
            8. Članak 10. Uredbe br. 1367/2006, naslovljen „Zahtjev za interno preispitivanje upravnih akata“, u stavku 1. propisuje:
            „Svaka nevladina organizacija koja ispunjava kriterije iz članka 11. ima pravo podnijeti zahtjev za interno preispitivanje instituciji ili tijelu Zajednice koje je donijelo upravni akt u okviru prava zaštite okoliša odnosno, u slučaju navodnog upravnog propusta, koje je trebalo donijeti takav akt“.
            Direktiva 2003/4/EZ
            9. Direktiva 2003/4/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 28. siječnja 2003. o javnom pristupu informacijama o okolišu i stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 90/313/EEZ (SL L 41, str. 26.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 1., str. 128.) u članku 2. točki 2. podtočki (a), pojam „tijela javne vlasti“ definira ponajprije kao „vladu ili drugo tijelo javne uprave, uključujući javna savjetodavna tijela na nacionalnoj, regionalnoj ili lokalnoj razini“, precizirajući da „[d]ržave članice mogu odrediti da ova definicija ne obuhvaća tijela i institucije kada djeluju u pravosudnom ili zakonodavnom svojstvu. […]“.
            Okolnosti spora
            10. Stichting Natuur en Milieu, zaklada osnovana u skladu s nizozemskim pravom sa sjedištem u Utrechtu (Nizozemska), usmjerena na zaštitu okoliša, i Pesticide Action Network Europe, zaklada osnovana u skladu s nizozemskim pravom sa sjedištem u Londonu (Ujedinjena Kraljevina), koja je posvećena borbi protiv uporabe kemijskih pesticida, dopisima od 7. i 10. travnja 2008. zatražili su od Komisije da provede interno preispitivanje Uredbe br. 149/2008 na temelju članka 10. stavka 1. Uredbe br. 1367/2006.
            11. Komisija je spornim odlukama odbacila te zahtjeve kao nedopuštene uz obrazloženje da Uredba br. 149/2008 nije pojedinačna mjera i da se stoga ne može smatrati „upravnim aktom“ u smislu članka 2. stavka 1. točke (g) Uredbe br. 1367/2006, koji može biti predmet postupka internog preispitivanja iz njezinog članka 10.
            Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda
            12. Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 11. kolovoza 2008. spomenute zaklade zatražile su poništenje spornih odluka. U okviru tog prvostupanjskog postupka Republika Poljska i Vijeće intervenirali su u potporu Komisiji.
            13. Pobijanom presudom Opći sud prihvatio je tužbu za poništenje.
            14. Nakon što je kao nedopuštenu odbacio drugu točku zahtjeva tužiteljâ kojom se od Općeg suda tražilo da Komisiji naloži donošenje meritorne odluke o spomenutim zahtjevima za interno preispitivanje, Opći sud je odbio Komisijin prigovor nedopuštenosti u vezi s dodatnim podneskom uz tužbu kojom su tužitelji pokrenuli postupak.
            15. Opći sud je također odbio kao neosnovan prvi tužbeni razlog koji su tužitelji istaknuli u prvom stupnju, utemeljen na tome da je Komisija počinila pogrešku koja se tiče prava time što je Uredbu br. 149/2008 kvalificirala kao opći akt koji se ne može smatrati upravnim aktom u smislu članka 2. stavka 1. točke (g) Uredbe br. 1367/2006 i, prema tome, ne može biti predmet zahtjeva za interno preispitivanje na temelju članka 10. stavka 1. iste uredbe. Međutim, Opći sud je prihvatio drugi tužbeni razlog koji je iznesen u prilog tužbi koja mu je bila podnesena, istaknut podredno, i koji se temeljio na nezakonitosti potonje odredbe zbog njezine neusklađenosti s člankom 9. stavkom 3. Arhuške konvencije.
            16. Nakon što je u točkama 51. i 52. pobijane presude podsjetio da je Arhuška konvencija, poput svih drugih međunarodnih sporazuma kojih je Europska unija stranka, nadređena aktima sekundarnog prava Unije, Opći sud je u točki 53. iste presude precizirao da sudac Unije može ispitati valjanost odredbe neke uredbe u odnosu na međunarodni sporazum samo ako to nije protivno njegovoj naravi i strukturi te ako su usto njegove odredbe sadržajno bezuvjetne i dovoljno precizne.
            17. Opći sud je međutim u točki 54. pobijane presude podsjetio da je Sud utvrdio da je na njemu da ocijeni zakonitost akta Unije u odnosu na odredbe međunarodnog sporazuma koje ne uključuju pravo pojedinaca da se na njih pozivaju pred sudovima ako je Unija namjeravala provesti konkretnu obvezu preuzetu tim sporazumom ili ako akt sekundarnog prava izričito upućuje na točno određene odredbe tog sporazuma (presude Fediol/Komisija, 70/87, EU:C:1989:254, t. 19. do 22. i Nakajima/Vijeće, C‑69/89, EU:C:1991:186, t. 31.). Opći sud je u istoj točki 54. iz navedenog zaključio da sudac Unije mora ocijeniti zakonitost uredbe u odnosu na međunarodni sporazum ako je cilj te uredbe provedba obveze koja se tim sporazumom nameće institucijama Unije.
            18. Opći sud je u točkama 57. i 58. pobijane presude smatrao da su u predmetnom slučaju ti uvjeti ispunjeni jer su, s jedne strane, tužitelji, koji se nisu pozivali na izravni učinak odredaba sporazuma, posredno, u skladu s člankom 241. UEZ‑a, doveli u pitanje valjanost odredbe Uredbe br. 1367/2006 u odnosu na Arhušku konvenciju i jer je, s druge strane, ta uredba donesena radi postupanja u skladu s međunarodnim obvezama Unije iz članka 9. stavka 3. te konvencije, kao što to proizlazi iz članka 1. stavka 1. i uvodne izjave 18. te uredbe.
            19. Opći sud je odbio Komisijin argument prema kojem Arhuška konvencija nije primjenjiva s obzirom na to da je ona donoseći Uredbu br. 149/2008 djelovala „u zakonodavnom svojstvu“ u smislu članka 2. stavka 2. drugog podstavka te konvencije. Naime, Opći sud je u točki 65. pobijane presude zaključio da je Komisija izvršavala provedbene ovlasti.
            20. U točki 83. pobijane presude Opći sud je smatrao da članak 10. stavak 1. Uredbe br. 1367/2006 nije u skladu s člankom 9. stavkom 3. Arhuške konvencije jer je postupak internog preispitivanja predviđen samo za „upravni akt“, koji je člankom 2. stavkom 1. točkom (g) te uredbe definiran kao „svaka pojedinačna mjera“.
            21. Slijedom navedenog, Opći sud poništio je sporne odluke.
            Zahtjevi stranaka i postupak pred Sudom
            22. Vijeće i Komisija žalbama od Suda zahtijevaju da ukine pobijanu presudu, odbije u cijelosti tužbu tužiteljâ u prvom stupnju i naloži im da solidarno i zajednički snose troškove.
            23. Rješenjem predsjednika Suda od 21. studenoga 2012. predmeti C‑404/12 P i C‑405/12 P spojeni su u svrhu pisanog i usmenog dijela postupka te donošenja presude.
            24. Tužitelji u prvom stupnju podnijeli su 28. veljače 2013. odgovor na žalbu u kojem od Suda zahtijevaju da odbije žalbu i naloži Komisiji i Vijeću snošenje njihovih troškova iz prvostupanjskog i žalbenog postupka.
            25. Tužitelji u prvom stupnju također su podnijeli protužalbu kojom od Suda zahtijevaju da ukine pobijanu presudu i sporne odluke te naloži Vijeću i Komisiji snošenje njihovih troškova iz prvostupanjskog i žalbenog postupka.
            26. Vijeće i Komisija podnijeli su odgovore na protužalbu 29. i 17. svibnja 2013.
            O žalbama
            Protužalba
            Argumentacija stranaka
            27. Stichting Natuur en Milieu i Pesticide Action Network Europe tvrde da je Opći sud u pobijanoj presudi počinio pogrešku koja se tiče prava time što nije priznao izravni učinak članku 9. stavku 3. Arhuške konvencije, barem u dijelu u kojem predviđa da se protiv „činjenja“ koja povrjeđuju nacionalno pravo okoliša mora moći podnijeti pravno sredstvo, i što je, slijedom toga, odbio ocijeniti zakonitost članka 10. stavka 1. Uredbe br. 1367/2006 u odnosu na tu odredbu spomenute konvencije.
            28. Vijeće i Komisija smatraju da protužalbu treba odbaciti kao nedopuštenu zbog njezine „uvjetne“ naravi. Osim toga, njome nisu poštovani zahtjevi iz članka 178. Poslovnika Suda.
            29. Vijeće i Komisija podredno ističu da je ta protužalba u svakom slučaju neosnovana.
            Ocjena Suda
            30. Treba istaknuti da u skladu s člankom 169. stavkom 1. i člankom 178. stavkom 1. Poslovnika Suda, predmet žalbe odnosno protužalbe može biti samo potpuno ili djelomično ukidanje odluke Općeg suda.
            31. U predmetnom su slučaju Stichting Natuur en Milieu i Pesticide Action Network Europe uspješno od Općeg suda ishodili poništenje sporne odluke u skladu sa svojim tužbenim zahtjevom. Njihova se protužalba, koja je zapravo usmjerena samo na izmjenu obrazloženja u pogledu analize mogućnosti pozivanja na članak 9. stavak 3. Arhuške konvencije, stoga ne može prihvatiti (vidjeti analogijom, što se tiče žalbe, presudu Al‑Aqsa/Vijeće i Nizozemska/Al‑Aqsa, C‑539/10 P i C‑550/10 P, EU:C:2012:711, t. 43. do 45.)
            32. Iz prethodno navedenog slijedi da protužalbu treba odbaciti kao nedopuštenu.
            Žalbe
            33. Vijeće i Komisija ističu prvi žalbeni razlog, koji se temelji na tome da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je zaključio da se na članak 9. stavak 3. Arhuške konvencije može pozvati kako bi se ocijenila usklađenost članka 10. stavka 1. Uredbe br. 1367/2006 s tom odredbom.
            34. Vijeće ističe drugi žalbeni razlog, koji se temelji na tome da je Opći sud u svakom slučaju pogrešno protumačio članak 9. stavak 3. Arhuške konvencije jer je smatrao da Uredba br. 1367/2006 nije usklađena s tom odredbom.
            35. Komisija također ističe drugi tužbeni razlog, koji se temelji na tome da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je smatrao da donošenje Uredbe br. 149/2008 ne pripada u djelovanje u zakonodavnom svojstvu u smislu članka 2. stavka 2. drugog podstavka Arhuške konvencije.
            Prvi žalbeni razlog
            Argumentacija stranaka
            36. Vijeće tvrdi da su dva slučaja u kojima je Sud prihvatio mogućnost da se pojedinac pozove na odredbe međunarodnog sporazuma koji ne ispunjava uvjete bezuvjetnosti i preciznosti koji se zahtijevaju kako bi se na njega moglo pozvati u svrhu ocjene valjanosti odredaba akta Unije izvanredni i svakako nisu istovjetni predmetnom slučaju.
            37. Vijeće smatra da je, s jedne strane, rješenje prihvaćeno u presudi Fediol/Komisija (EU:C:1989:254) opravdano posebnim okolnostima tog predmeta, u okviru kojeg je uredba u pitanju zainteresiranim gospodarskim subjektima davala pravo da se pozovu na pravila Općeg sporazuma o carinama i trgovini (u daljnjem tekstu: GATT). Osim toga, to rješenje, prema njegovom mišljenju, nije namijenjeno primjeni izvan posebnog područja tog sporazuma.
            38. S druge strane, što se tiče presude Nakajima/Vijeće (EU:C:1991:186), Vijeće smatra da se ona odnosi samo na slučaj u kojem je Unija namjeravala provesti konkretnu obvezu preuzetu GATT‑om, što također ovdje nije slučaj.
            39. Komisija u bitnome ističe slične argumente.
            40. Ona u vezi s presudom Fediol/Komisija (EU:C:1989:254) dodaje da se ista odnosi samo na slučaj u kojem akt Unije izričito upućuje na pojedinačne odredbe GATT‑a.
            41. U pogledu presude Nakajima/Vijeće (EU:C:1991:186) smatra da se ona ne može tumačiti tako da dopušta nadzor nad svakim pravnim aktom Unije s obzirom na međunarodni sporazum koji taj akt, ako je to potrebno, provodi. Kako bi se taj nadzor mogao obavljati potrebno je da akt Unije izravno i potpuno izvršava međunarodni sporazum i da se odnosi na dovoljno jasnu i preciznu obvezu iz tog sporazuma, što ovdje nije slučaj.
            42. Stichting Natuur en Milieu i Pesticide Action Network Europe ističu da se iz presude Lesoochranárske zoskupenie (C‑240/09, EU:C:2011:125) ne može izvesti zaključak o pitanju izravnog učinka članka 9. stavka 3. Arhuške konvencije u odnosu na akte protiv kojih se može podnijeti pravno sredstvo i da treba uzeti u obzir činjenicu da je cilj te konvencije dodijeliti prava pojedincima.
            43. Oni smatraju da narav i cilj Arhuške konvencije ne sprječavaju nadzor valjanosti na zahtjev udruga za zaštitu okoliša i da su u predmetnom slučaju uvjeti navedeni u presudi Fediol/Komisija (EU:C:1989:254) ispunjeni jer Uredba br. 1367/2006 na nekoliko mjesta upućuje na tu konvenciju, a osobito na njezin članak 9. stavak 3. Drže da Sud nije ograničio doseg te presudu na GATT.
            Ocjena Suda
            44. U skladu s člankom 300. stavkom 7. UEZ‑a (sada članak 216. stavak 2. UFEU‑a), međunarodni sporazumi koje sklapa Unija obvezujući su za njezine institucije i stoga su nadređeni aktima koje one donose (vidjeti u tom smislu presudu Intertanko i dr., C‑308/06, EU:C:2008:312, t. 42. i navedenu sudsku praksu).
            45. Međutim, nije moguće odrediti učinke u pravnom poretku Unije odredaba sporazuma koji je ona sklopila s državama nečlanicama a da se pritom ne uzme u obzir međunarodno podrijetlo tih odredaba. Sukladno načelima međunarodnog prava, institucije Unije koje su ovlaštene pregovarati i sklopiti takav sporazum slobodne su se s državama nečlanicama sporazumjeti o učincima koje će odredbe tog sporazuma proizvoditi u unutarnjem poretku ugovornih stranaka. Ako to pitanje nije bilo izričito uređeno u tom sporazumu, o njemu moraju odlučiti nadležni sudovi, a osobito Sud u okviru svoje nadležnosti u skladu s UFEU‑om, kao i o svakom drugom pitanju o tumačenju primjene predmetnog sporazuma u Uniji, oslanjajući se pritom osobito na duh, strukturu i sadržaj tog sporazuma (vidjeti presudu FIAMM i dr./Vijeće i Komisija, C‑120/06 P i C‑121/06 P, EU:C:2008:476, t. 108. i navedenu sudsku praksu).
            46. Iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da se u prilog tužbi za poništenje akta sekundarnog prava Unije ili prigovoru utemeljenom na nezakonitosti takvog akta na odredbe međunarodnog sporazuma kojega je Unija stranka može pozvati samo pod uvjetom da, s jedne strane, to nije protivno naravi i strukturi tog sporazuma i, s druge strane, da su te odredbe sadržajno bezuvjetne i dovoljno precizne (vidjeti presude Intertanko i dr., EU:C:2008:312, t. 45.; FIAMM i dr./Vijeće i Komisija, EU:C:2008:476, t. 110. i 120., Air Transport Association of America i dr., EU:C:2011:864, t. 54.).
            47. Članak 9. stavak 3. Arhuške konvencije ne sadrži nikakvu bezuvjetnu i dovoljno preciznu obvezu koji bi bila takve naravi da izravno uređuje pravni položaj pojedinaca, pa stoga ne ispunjava te uvjete. Naime, budući da su samo „pripadnici javnosti koji udovoljavaju mjerilima, ako ih ima, utvrđenima domaćim zakonodavstvom“ nositelji pravâ iz tog članka 9. stavka 3., provedba i učinci te odredbe ovise o donošenju naknadnog akta (vidjeti presudu Lesoochranárske zoskupenie, C‑240/09, EU:C:2011:125, t. 45.).
            48. Točno je da je Sud također smatrao da ako Unija namjerava provesti konkretnu obvezu preuzetu sporazumima sklopljenima u okviru Svjetske trgovinske organizacije (u daljnjem tekstu: sporazumi WTO‑a) ili ako akt prava Unije o kojem je riječ izričito upućuje na točno određene odredbe tih sporazuma, Sud treba ocijeniti zakonitost predmetnog akta i akata donesenih radi njegove primjene s obzirom na pravila tih sporazuma (vidjeti presude Fediol/Komisija, EU:C:1989:254, t. 19. do 23.; Nakajima/Vijeće, EU:C:1991:186, t. 29. do 32.; Njemačka/Vijeće, C‑280/93, EU:C:1994:367, t. 111., i Italija/Vijeće, C‑352/96, EU:C:1998:531, t. 19.).
            49. Međutim, te dvije iznimke bile su opravdane samo zbog posebnosti sporazuma na temelju kojih je došlo do njihove primjene.
            50. Naime, što se tiče, na prvom mjestu, presude Fediol/Komisija (EU:C:1989:254), valja istaknuti da je članak 2. stavak 1. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2641/84 od 17. rujna 1984. o jačanju zajedničke trgovinske politike posebice s obzirom na zaštitu od nedopuštenih trgovinskih praksa (SL L 252, str. 1.), o kojoj je bila riječ u predmetu u kojem je donesena ta presuda, izričito upućivao na pravila međunarodnog prava utemeljena u bitnome na GATT‑u i dodjeljivao pojedincima pravo da se pozivaju na odredbe te uredbe u okviru pritužbe podnesene na temelju iste uredbe (presuda Fediol/Komisija, EU:C:1989:254, t. 19.), dok u predmetnom slučaju članak 10. stavak 1. Uredbe br. 1367/2006 ne upućuje izravno na točno određene odredbe Arhuške konvencije niti pojedincima dodjeljuje neko pravo. Slijedom navedenog, budući da ne postoji takvo izričito upućivanje na odredbe međunarodnog sporazuma, ta se presuda ne može smatrati mjerodavnom u predmetnom slučaju.
            51. Na drugom mjestu, što se tiče presude Nakajima/Vijeće (EU:C:1991:186), važno je istaknuti da su akti prava Unije o kojima je bila riječ u njoj bili povezani sa sustavom antidampinških mjera, koji je koncepcijski i u pogledu svoje primjene vrlo kompaktan u smislu da predviđa mjere protiv poduzetnika optuženih za antidampinšku praksu. Konkretno, osnovna uredba o kojoj je bila riječ u tom predmetu donesena je u skladu s postojećim međunarodnim obvezama Zajednice, osobito onima koje proizlaze iz Sporazuma o provedbi članka VI. Općeg sporazuma o carinama i trgovini, odobrenog u ime Zajednice Odlukom Vijeća 80/271/EEZ od 10. prosinca 1979. o sklapanju multilateralnih sporazuma slijedom trgovinskih pregovora od 1973. do 1979. (SL 1980, L 71, str. 1.) (vidjeti presudu Nakajima/Vijeće, EU:C:1991:186, t. 30.). Međutim, u predmetnom se slučaju ne radi o provedbi, pomoću članka 10. stavka 1. Uredbe br. 1367/2006, konkretnih obveza u smislu spomenute presude s obzirom na to da, kao što to proizlazi iz članka 9. stavka 3. Arhuške konvencije, njezine ugovorne stranke raspolažu širokom marginom prosudbe pri određivanju načina provođenja „administrativnih ili sudbenih postupaka“.
            52. U tom pogledu valja istaknuti da se ne može zaključiti da je Unija, donošenjem spomenute uredbe, koja se odnosi samo na njezine institucije i obuhvaća samo jedno od pravnih sredstava kojima pojedinci raspolažu kako bi osigurali poštovanje prava okoliša Unije, namjeravala provesti, u smislu sudske prakse spomenute u točki 48. ove presude, obveze koje proizlaze iz članka 9. stavka 3. Arhuške konvencije u vezi s nacionalnim administrativnim ili sudbenim postupcima koji u biti, prema trenutnom stanju prava Unije, pripadaju pod pravo država članica (vidjeti u tom smislu presudu Lesoochranárske zoskupenie, EU:C:2011:125, t. 41. i 47.).
            53. Iz svega gore navedenog slijedi da je Opći sud, time što je utvrdio da se u svrhu ocjene zakonitosti članka 10. stavka 1. Uredbe br. 1367/2006 moguće pozvati na članak 9. stavak 3. Arhuške konvencije, u svojoj presudi počinio pogrešku koja se tiče prava.
            54. Slijedom navedenog, treba ukinuti pobijanu presudu, pri čemu nije potrebno ispitati ostale žalbene razloge koje su Vijeće i Komisija istaknuli u prilog svojim žalbama.
            O postupku pred Općim sudom
            55. U skladu s člankom 61. Statuta Suda Europske unije, ako je žalba osnovana, Sud ukida odluku Općeg suda te može sam konačno odlučiti o sporu, ako stanje postupka to dopušta, ili može vratiti predmet na ponovno odlučivanje Općem sudu.
            56. Sud smatra da stanje predmeta dopušta da o njemu sam odluči i da treba donijeti meritornu odluku o zahtjevu za poništenje spornih odluka.
            57. Stichting Natuur en Milieu i Pesticide Action Network Europe su u prvom tužbenom razlogu iznesenom pred Općim sudom istaknuli da je Komisija pogrešno smatrala da su njihovi zahtjevi za interno preispitivanje Uredbe br. 146/2008 nedopušteni jer je riječ o općoj mjeri.
            58. Taj tužbeni razlog treba odbiti kao neosnovan iz istih onih razloga koje je naveo i Opći sud.
            59. Stichting Natuur en Milieu i Pesticide Action Network Europe također su istaknuli, u drugom tužbenom razlogu, da je članak 10. stavak 1. Uredbe br. 1367/2006 nevaljan jer pojam „činjenja“ u smislu članka 9. stavka 3. Arhuške konvencije ograničava samo na pojedinačne upravne akte.
            60. Iz točke 47. ove presude slijedi da članak 9. stavak 3. Arhuške konvencije nema stupanj jasnoće i preciznosti koji se zahtijeva da bi se na njega moglo uspješno pozvati pred sucem Unije u svrhu ocjene zakonitosti članka 10. stavka 1. Uredbe br. 1367/2006.
            61. Slijedom navedenog, i drugi tužbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.
            62. Budući da nijedan od dvaju tužbenih razloga koje su Stichting Natuur en Milieu i Pesticide Action Network Europe iznijeli pred Općim sudom nije osnovan, tužbu treba odbiti.
            Troškovi
            63. U skladu s člankom 138. stavcima 1. i 2. Poslovnika Suda, koji se na temelju njegovog članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Ako više stranaka ne uspije u postupku, Sud odlučuje o podjeli troškova.
            64. Budući da Stichting Natuur en Milieu i Pesticide Action Network Europe nisu uspjeli u svojim žalbenim razlozima te da su Vijeće i Komisija podnijeli zahtjev da žalitelji snose troškove, treba im naložiti da solidarno snose troškove Vijeća i Komisije iz prvostupanjskog i žalbenog postupka.
            65. U skladu s člankom 140. stavkom 1. spomenutog Poslovnika, koji se na temelju njegovog članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, države članice koje su intervenirale u postupak snose vlastite troškove. Češka Republika će sukladno tome snositi vlastite troškove.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) proglašava i presuđuje:
            1. Protužalba se odbacuje.
            2. Ukida se presuda Općeg suda Europske unije, Stichting Natuur en Milieu i Pesticide Action Network Europe/Komisija (T‑3338/08, EU:T:2012:300).
            3. Odbija se tužba za poništenje koju su Stichting Natuur en Milieu i Pesticide Action Network Europe podnijeli Općem sudu Europske unije.
            4. Nalaže se Stichtingu Natuur en Milieu i Pesticide Action Networku Europe da solidarno snose troškove Vijeća Europske unije i Europske komisije iz prvostupanjskog i žalbenog postupka.
            5. Češka Republika snosi vlastite troškove.


Presuda Prvostupanjskog suda (drugo vijeće) od 12. prosinca 2007.#Akzo Nobel NV i dr. protiv Komisije Europskih zajednica.#Tržišno natjecanje.#Predmet T-112/05.