title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 21. prosinca 2016.#Swiss International Air Lines AG protiv The Secretary of State for Energy and Climate Change i Environment Agency.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division).#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2003/87/EZ – Sustav trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova – Obveza predaje emisijskih jedinica za letove između država članica Unije i većine trećih zemalja – Odluka br. 377/2013/EU – Članak 1. – Privremeno odstupanje – Isključenje letova prema zračnim lukama u Švicarskoj i iz njih – Razlika u postupanju s trećim zemljama – Opće načelo jednakog postupanja – Neprimjenjivost.#Predmet C-272/15.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      21. prosinca 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Direktiva 2003/87/EZ — Sustav trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova — Obveza predaje emisijskih jedinica za letove između država članica Unije i većine trećih zemalja — Odluka br. 377/2013/EU — Članak 1. — Privremeno odstupanje — Isključenje letova prema zračnim lukama u Švicarskoj i iz njih — Razlika u postupanju s trećim zemljama — Opće načelo jednakog postupanja — Neprimjenjivost“
      U predmetu C‑272/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Žalbeni sud (Engleska i Wales) (Građanski odjel), Ujedinjena Kraljevina), odlukom od 6. svibnja 2015., koju je Sud zaprimio 8. lipnja 2015., u postupku

         Swiss International Air Lines AG

      protiv

         The Secretary of State for Energy and Climate Change,

         Environment Agency,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz (izvjestitelj), predsjednik vijeća, E. Juhász, C. Vajda, K. Jürimäe i C. Lycourgos, suci,
      nezavisni odvjetnik: H. Saugmandsgaard Øe,
      tajnik: I. Illéssy, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 4. svibnja 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Swiss International Air Lines AG, J. Robinson i M. Croft, solicitors, D. Piccinin, barrister, i M. Chamberlain, QC,

               —

               za The Secretary of State for Energy and Climate Change, N. Cohen, barrister,

               —

               za Environment Agency, J. Welsh, solicitor,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, M. Holt, u svojstvu agenta, uz asistenciju R. Palmera i J. Holmesa, barristers,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju P. Grassa, avvocato dello Stato,

               —

               za Europski parlament, J. Rodrigues, R. van de Westelaken i A. Tamás, u svojstvu agenata,

               —

               za Vijeće Europske unije, M. Simm i K. Michoel, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, K. Mifsud‑Bonnici i E. White, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 19. srpnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na valjanost Odluke br. 377/2013/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 24. travnja 2013. o privremenom odstupanju od Direktive 2003/87/EZ o uspostavi sustava trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova unutar Zajednice (SL 2013., L 113, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 31., str. 186.) s obzirom na opće načelo jednakog postupanja te na tumačenje članka 340. UFEU‑a.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Swiss International Air Lines AG (u daljnjem tekstu: Swiss International) s jedne strane i Secretary of State for Energy and Climate Change (ministar energije i klimatskih promjena, Ujedinjena Kraljevina) i Environment Agency (agencija za okoliš, Ujedinjena Kraljevina) s druge strane u vezi s valjanošću Odluke br. 377/2013 i naknade s naslova emisijskih jedinica stakleničkih plinova koje je Swiss International predao za letove prema Švicarskoj i iz nje tijekom 2012.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Direktiva 2003/87/EZ

               3

               Direktiva 2003/87/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 13. listopada 2003. o uspostavi sustava trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova unutar Zajednice i o izmjeni Direktive Vijeća 96/61/EZ (SL 2003., L 275, str. 32.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 9., str. 28.), kako je izmijenjena Direktivom 2008/101/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 19. studenoga 2008. (SL 2009., L 8, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 30., str. 3.) (u daljnjem tekstu: Direktiva 2003/87), u članku 12. stavku 2.a propisuje:
               „Nadležne države članice osiguravaju da do 30. travnja svake godine svaki operater zrakoplova preda broj emisijskih jedinica jednak ukupnim emisijama u prethodnoj kalendarskoj godini iz zrakoplovnih djelatnosti navedenih u Prilogu I. koje obavlja taj operater, verificiranima u skladu s člankom 15. Države članice moraju se pobrinuti da emisijske jedinice predane u skladu s ovim stavkom budu nakon toga poništene.“

               4

               Članak 16. te direktive, naslovljen „Kazne“, glasi:
               „1.   Države članice donose pravila o kaznama primjenjivima na kršenje nacionalnih odredbi donesenih u skladu s ovom Direktivom i poduzimaju sve potrebne mjere da bi osigurale da se ta pravila primjenjuju. Države članice o tim odredbama obavješćuju Komisiju, a obavješćuju je bez odlaganja i o svim daljnjim izmjenama koje na njih utječu.
               2.   Države članice osiguravaju da imena operatera i operatera zrakoplova koji krše zahtjeve za predaju dovoljnog broja emisijskih jedinica u skladu s ovom Direktivom budu objavljena.
               3.   Države članice osiguravaju da svaki operater ili operater zrakoplova koji do 30. travnja svake godine ne preda dovoljan broj emisijskih jedinica za pokrivanje svojih emisija tijekom prethodne godine, bude dužan platiti kaznu za prekomjerne emisije. Kazna za prekomjerne emisije iznosi 100 eura za svaku emitiranu tonu ekvivalenta ugljikovog dioksida za koju operater nije predao emisijske jedinice. Plaćanje kazne za prekomjerne emisije ne oslobađa operatera ili operatera zrakoplova od obveze da preda iznos emisijskih jedinica jednak tim prekomjernim emisijama kad predaje emisijske jedinice za sljedeću kalendarsku godinu.
               […]“

         Odluka br. 377/2013

               5

               Uvodne izjave 4. do 6. i 9. Odluke br. 377/2013 glase ovako:

                        „(4)

                        Sklapanje svih sporazuma između Unije i trećih zemalja trebalo bi imati za cilj očuvanje fleksibilnosti Unije pri poduzimanju mjera vezanih uz okolišna pitanja, uključujući i one koji se odnose na mjere za ublažavanje utjecaja zrakoplovstva na klimatske promjene.

                        (5)

                        U Međunarodnoj organizaciji za civilno zrakoplovstvo (ICAO), na 38. zasjedanju skupštine ICAO‑a, koje će se održati od 24. rujna do 4. listopada 2013., postignut je napredak prema donošenju globalnog okvira za politiku smanjivanja emisija koja olakšava primjenu tržišnih mjera na emisije iz međunarodnog zrakoplovstva i na razvijanje globalnih tržišnih mjera (MBM). Takav bi okvir mogao znatno doprinijeti smanjenju emisija CO2 na nacionalnoj, regionalnoj i globalnoj razini.

                        (6)

                        Da bi se omogućio taj napredak i osigurao njegov zamah, poželjno je odgoditi izvršavanje zahtjeva koji su utvrđeni prije 38. zasjedanja skupštine ICAO‑a i odnose se na dolazne letove u zračne luke i odlazne letove iz zračnih luka u zemljama izvan Unije koje nisu članice Europskog udruženja slobodne trgovine (EFTA), na pridruženim područjima i državnim područjima država u Europskom gospodarskom prostoru (EGP) ili u zemljama koje su s Unijom potpisale Ugovor o pristupanju i odlazne letove iz tih zračnih luka. Stoga protiv operatora zrakoplova ne bi trebalo poduzimati mjere u vezi sa zahtjevima koji proizlaze iz [Direktive 2003/87] u pogledu prijavljivanja verificiranih emisija za kalendarske godine 2010., 2011. i 2012. i u pogledu odgovarajuće predaje emisijskih jedinica za 2012. iz letova u te zračne luke i iz njih. Operatorima zrakoplova koji žele nastaviti ispunjavati te zahtjeve trebalo bi to omogućiti.

                  […]

                        (9)

                        Odstupanje predviđeno ovom Odlukom ne bi trebalo utjecati na okolišni integritet i krajnji cilj zakonodavstva Unije o klimatskim promjenama, niti bi trebalo dovesti do narušavanja tržišnog natjecanja. U skladu s tim te zbog očuvanja sveobuhvatnog cilja Direktive 2003/87/EZ, koja čini dio pravnog okvira Unije za ispunjavanje njezine neovisne obveze da do 2020. godine smanji svoje emisije za 20% u odnosu na razine iz 1990., ta bi se Direktiva trebala i dalje primjenjivati na odlazne letove iz zračnih luka ili dolazne letove u zračne luke na području država članica, ili na dolazne letove u zračne luke ili odlazne letove iz zračnih luka u određenim tijesno povezanim ili pridruženim područjima ili zemljama izvan Unije.“

               6

               Članak 1. te odluke navodi:
               „Odstupajući od članka 16. [Direktive 2003/87], države članice ne poduzimaju nikakve mjere protiv operatora zrakoplova u vezi sa zahtjevima utvrđenima u članku 12. stavku 2.a i članku 14. stavku 3. te Direktive za kalendarske godine 2010., 2011. i 2012. s obzirom na aktivnosti dolazaka u zračne luke i odlazaka iz zračnih luka u zemljama izvan Unije koje nisu članice EFTA‑e, na pridruženim područjima i državnim područjima država u Europskom gospodarskom prostoru (EGP) ili u zemljama koje su s Unijom potpisale Ugovor o pristupanju, u slučajevima kada tim operatorima zrakoplova nisu bile dodijeljene besplatne emisijske jedinice za takve aktivnosti za 2012. ili, ako su im te emisijske jedinice bile dodijeljene i oni do tridesetog dana od stupanja ove Odluke na snagu državama članicama vrate na poništenje određeni broj emisijskih jedinica za zrakoplovstvo za 2012. koji odgovara udjelu verificiranih tonskih kilometara povezanih s tim aktivnostima u referentnoj godini 2010.”

               7

               U skladu s člankom 6. navedene odluke, ona stupa na snagu na dan objave u Službenom listu Europske unije, odnosno 25. travnja 2013., a primjenjuje se od 24. travnja 2013.

         Pravo Ujedinjene Kraljevine

               8

               Pomoću Greenhouse Gas Emissions Trading Scheme (Amendment) Regulations 2013 (akt iz 2013. o izmjeni propisa za primjenu sustava trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova) ministar energije i klimatskih promjena izmijenio je nacionalni propis o sustavu trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova radi provedbe Odluke br. 377/2013.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               9

               Swiss International je zračni prijevoznik sa sjedištem u Švicarskoj.

               10

               To društvo je za godinu 2012. steklo određeni broj besplatnih i naplatnih emisijskih jedinica stakleničkih plinova. Predalo je jedinice koje odgovaraju emisijama vezanima uz letove između država članica EGP‑a i Švicarske obavljene tijekom te godine.

               11

               Pred High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) (Visoki sud (Engleska i Wales), odjel Queen's Bench (upravno vijeće) Ujedinjena Kraljevina), Swiss International podnio je tužbu, s jedne strane, za poništenje nacionalnog propisa u pitanju u glavnom postupku iz razloga što isključenje letova prema Švicarskoj i iz nje iz odstupanja od pravila Direktive 2003/87 predviđenog tim propisom, kojim se provodi Odluka br. 377/2013, povređuje opće načelo jednakog postupanja.

               12

               S druge strane, Swiss International zahtijevao je poništenje predaje jedinica koju je izvršio za letove obavljene tijekom 2012. između država članica EGP‑a i Švicarske. Podredno je zatražio financijsku naknadu za vrijednost predanih jedinica koje je stekao naplatno ili bilo koji drugi prikladni oblik pravne zaštite.

               13

               Budući da je ta tužba odbijena, Swiss International podnio je žalbu pred Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Žalbeni sud (Engleska i Wales) (Građanski odjel), Ujedinjena Kraljevina). Pred tim sudom stranke u glavnom postupku zauzele su stajališta osobito o zahtjevu za poništenje nacionalnog propisa u pitanju u glavnom postupku. U tom pogledu Swiss International je smatrao da je Odluka br. 377/2013 protivna načelu jednakog postupanja u dijelu u kojem isključuje letove između država članica EGP‑a i Švicarske iz odstupanja od odredaba Direktive 2003/87 uvedenog za letove prema gotovo svim trećim zemljama ili iz njih.

               14

               Naime, iako je Sud u presudama od 22. siječnja 1976., Balkan‑Import‑Export (55/75, EU:C:1976:8), od 28. listopada 1982., Faust/Komisija (52/81, EU:C:1982:369) i od 10. ožujka 1998., Njemačka/Vijeće (C‑122/95, EU:C:1998:94) presudio da se načelo jednakog postupanja ne primjenjuje u svim pogledima kad Unija u svojim vanjskim odnosima različito postupa s trećim zemljama, ta sudska praksa predstavlja ograničenu iznimku od načela jednakog odstupanja koja se odnosi isključivo na situacije u kojima je Unija izvršila svoje ovlasti u području vanjskog djelovanja, osobito zaključivanjem međunarodnog sporazuma koji opravdava razliku u postupanju s trećim zemljama. Međutim, što se tiče letova prema Švicarskoj ili iz nje, o kojima je riječ u glavnom postupku, ne postoji nijedan takav međunarodni sporazum ili drugi akt Unije u području vanjskih odnosa.

               15

               To razlikovanje u postupanju nije opravdano ni drugim razlozima. Primjerice, ne može se opravdati geografskom blizinom Švicarske Uniji. Naime, budući da odstupanje predviđeno Odlukom br. 377/2013 obuhvaća samo letove obavljene tijekom 2012. prije donošenja te odluke, njegova primjena također na letove prema Švicarskoj i iz nje ne može narušiti tržišno natjecanje. Kad je riječ o cilju te odluke da se ne oslabi jednostrana obveza Unije da smanji emisije stakleničkih plinova do 2020., Swiss International istaknuo je da Švicarska Konfederacija nije stranka te jednostrane obveze.

               16

               Ministar energije i klimatskih promjena i agencija za okoliš usprotivili su se toj argumentaciji. Smatrali su da se načelo jednakog postupanja ne primjenjuje na razliku u postupanju koju Odluka br. 377/2013 provodi između trećih zemalja kako bi se poduprli međunarodni pregovori na razini ICAO‑a. Nadalje, čak i da se načelo jednakog postupanja primjenjuje, zakonodavac Unije nije prekoračio granice svoje margine prosudbe time što je odlučio da neće proširiti privremeno odstupanje predviđeno tom odlukom na treće zemlje koje su s Unijom tijesno povezane ili pridružene, poput Švicarske Konfederacije.

               17

               U tim je uvjetima Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Žalbeni sud (Engleske i Walesa) (Građanski odjel)) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Krši li se Odlukom br. 377/2013 opće načelo jednakog postupanja iz prava Unije utoliko što se njome uspostavlja moratorij na zahtjeve za predaju emisijskih jedinica uvedene [Direktivom 2003/87] za letove između država [EGP‑a] i gotovo svih država koje nisu dio EGP‑a, ali se taj moratorij ne primjenjuje na letove između država EGP‑a i Švicarske?

                        2.

                        U slučaju pozitivnog odgovora na prvo pitanje, koje pravno sredstvo mora imati na raspolaganju podnositelj zahtjeva u situaciji u kojoj se nalazi društvo Swiss Airlines, koje je predalo emisijske jedinice za letove obavljene tijekom 2012. između država EGP‑a i Švicarske, kako bi bio vraćen u položaj u kojem bi se nalazio da letovi između država EGP‑a i Švicarske nisu isključeni iz moratorija? Osobito:

                                 a)

                                 Mora li se registar ispraviti na način da odražava manju količinu emisijskih jedinica koje bi takav podnositelj zahtjeva morao predati da su letovi u Švicarsku ili iz nje bili uključeni u moratorij?

                                 b)

                                 U slučaju pozitivnog odgovora na prethodno pitanje, kakve radnje (ako je to uopće potrebno) mora poduzeti nacionalno nadležno tijelo i/ili nacionalni sud kako bi se osiguralo da se dodatne emisijske jedinice koje su predane vrate takvom podnositelju zahtjeva?

                                 c)

                                 Ima li takav podnositelj zahtjeva pravo zahtijevati naknadu štete na temelju članka 340. UFEU‑a od Europskog parlamenta i Vijeća za štetu koju je pretrpio zbog predaje dodatnih emisijskih jedinica prouzročenu Odlukom br. 377/2013?

                                 d)

                                 Treba li podnositelju zahtjeva dodijeliti neki drugi oblik pravne zaštite i, ako treba, kakve?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               18

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti traži od Suda da ispita valjanost Odluke br. 377/2013 u odnosu na načelo jednakog postupanja s obzirom na to da se privremeno odstupanje, koje njezin članak 1. Predviđa, od zahtjeva koji proizlaze iz članka 12. stavka 2.a i članka 16. Direktive 2003/87, što se tiče predaje emisijskih jedinica stakleničkih plinova za letove obavljene tijekom 2012. između država članica Unije i većine trećih zemalja, ne primjenjuje osobito na letove prema zračnim lukama u Švicarskoj i iz njih.

               19

               Članak 1. Odluke br. 377/2013 uspostavlja razlikovanje između različitih letova prema trećim zemljama ili iz njih, koje se temelji isključivo na zemlji odredišta ili polazišta tih letova koja se nalazi izvan Unije. Kao što je nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 36. svojeg mišljenja, takvo razlikovanje podrazumijeva razliku u postupanju s trećim zemljama.

               20

               Budući da je Sud priupitan o valjanosti Odluke br. 377/2013 u odnosu na načelo jednakog postupanja, koje je sada ugrađeno u članke 20. i 21. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, postavlja se pitanje je li razlika u postupanju s trećim zemljama obuhvaćena tim načelom.

               21

               U tom pogledu valja navesti da unutarnje politike Unije u svojim vanjskim aspektima čine dio njezinih ovlasti u području vanjskih odnosa (vidjeti po analogiji, kad je riječ o aktu donesenom u području unutarnjeg tržišta i zajedničke poljoprivredne politike, presudu od 22. siječnja 1976., Balkan‑Import‑Export, 55/75, EU:C:1976:8, t. 14.).

               22

               Odluka br. 377/2013 dio je mjera donesenih u okviru ovlasti Unije u području vanjskih odnosa. Naime, kao što to proizlazi iz njezinih uvodnih izjava 5. i 6., tom odlukom želi se olakšati usvajanje međunarodnog sporazuma u okviru ICAO‑a o primjeni tržišnih mjera na emisije iz međunarodnog zrakoplovstva i ona je donesena na temelju vanjske ovlasti u području okoliša koja proizlazi iz članka 192. stavka 1. UFEU‑a u vezi s člankom 191. stavkom 1. četvrtom alinejom tog ugovora.

               23

               Vanjski odnosi vode se pomoću širokog raspona mjera koje nisu ograničene na mjere poduzete u odnosu na sve treće zemlje pa se tako mogu ticati jedne treće zemlje ili više njih.

               24

               Institucije i tijela Unije u vođenju vanjskih odnosa raspolažu širokim manevarskim prostorom pri političkom odlučivanju. Naime, kao što su to istaknuli Ujedinjena Kraljevina, Parlament i Vijeće u okviru postupka pred Sudom, vođenje vanjskih odnosa nužno podrazumijeva političke izbore. Unija dakle mora imati mogućnost političkog odlučivanja i, u odnosu na ciljeve koje želi postići, praviti razliku između trećih zemalja a da pritom nije dužna jednako postupati prema svim tim državama. Ostvarivanje isključivih prava vanjske politike institucija i tijela Unije može prema tome imati za posljedicu da se prema jednoj trećoj zemlji različito postupa nego prema ostalim trećim zemljama.

               25

               U tom pogledu, valja istaknuti da pravo Unije ne sadržava nikakvu izričitu obvezu Unije da prema svim trećim zemljama postupa jednako. Kao što je nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 65. svojeg mišljenja, međunarodno javno pravo ne uključuje opće načelo jednakog postupanja s trećim zemljama. Slijedom toga, budući da bi primjena načela jednakog postupanja prema trećim zemljama jednostrano ograničila mogućnosti djelovanja Unije na međunarodnoj razini, ne može se smatrati da je Unija mogla prihvatiti takav zahtjev, osim ako bi jednako postupanje prema trećim zemljama bilo izričito predviđeno Ugovorima.

               26

               Tako prema sudskoj praksi Suda u Ugovoru o FEU‑u ne postoji opće načelo koje bi Uniju obvezivalo da u vanjskim odnosima u svim pogledima jednako postupa prema različitim trećim zemljama i gospodarski subjekti se u svakom slučaju ne mogu pozivati na postojanje takvog načela (vidjeti osobito presude od 22. siječnja 1976., Balkan‑Import‑Export, 55/75, EU:C:1976:8, t. 14.; od 28. listopada 1982., Faust/Komisija, 52/81, EU:C:1982:369, t. 25.; od 10. ožujka 1998., Njemačka/Vijeće, C‑122/95, EU:C:1998:94, t. 56., kao i od 10. ožujka 1998., T. Port, C‑364/95 i C‑365/95, EU:C:1998:95, t. 76.).

               27

               Međutim, Swiss International smatra da ta sudska praksa čini tek ograničenu iznimku od načela jednakog postupanja. Prema njegovu mišljenju, ta iznimka primjenjuje se isključivo na situacije u kojima je Unija izvršila svoje ovlasti u području vanjskog djelovanja, osobito zaključivanjem međunarodnog sporazuma koji opravdava razliku u postupanju s trećim zemljama. Kad je riječ o Odluci br. 377/2013 donesenoj radi poticanja zaključivanja međunarodnog sporazuma u okviru ICAO‑a, takvo vanjsko djelovanje međutim ne postoji, tako da bi razlika u postupanju koja proizlazi iz te odluke morala biti objektivno opravdana.

               28

               U tom pogledu valja navesti da, suprotno onome što tvrdi Swiss International, navedena sudska praksa ne može se tumačiti na način da su odnosi Unije s trećim zemljama u pravilu podvrgnuti poštovanju načela jednakog postupanja.

               29

               Upravo suprotno, sudskom praksom navedenom u točki 25. ove presude želi se osloboditi institucije i tijela Unije od primjene načela jednakog postupanja u odnosu na treće zemlje kako bi se očuvala njihova sposobnost političkog djelovanja na međunarodnoj razini. Sud je tako općenito istaknuo da razlika u postupanju s trećim zemljama nije protivna pravu Unije, ističući da ne postoji nikakva obveza jednakog postupanja prema trećim zemljama (vidjeti u tom smislu presude od 28. listopada 1982., Faust/Komisija, 52/81, EU:C:1982:369, t. 25. i 27.; od 10. ožujka 1998., Njemačka/Vijeće, C‑122/95, EU:C:1998:94, t. 56., kao i od 10. ožujka 1998., T. Port, C‑364/95 i C‑365/95, EU:C:1998:95, t. 76.).

               30

               Neprimjenjivost načela jednakog postupanja na odnose Unije s trećim zemljama potvrđena je načinom na koji je Sud proveo načelo iz sudske prakse navedeno u točki 26. ove presude. Tako se u presudi od 28. listopada 1982., Faust/Komisija (52/81, EU:C:1982:369, t. 25.), Sud ograničio na utvrđenje da je različito postupanje prema određenim uvozima proizlazilo iz različitog postupanja s trećim zemljama, kako bi zaključio da to različito postupanje nije bilo protivno pravu Unije. Isto tako, Sud je presudio da različito postupanje prema gospodarskim subjektima koji trguju proizvodima podrijetlom iz trećih zemalja, koje je bilo automatska posljedica razlike u postupanju s trećim zemljama, nije bilo protivno općem načelu jednakog postupanja (vidjeti presude od 10. ožujka 1998., Njemačka/Vijeće, C‑122/95, EU:C:1998:94, t. 56. do 58., kao i od 10. ožujka 1998., T. Port, C‑364/95 i C‑365/95, EU:C:1998:95, t. 76. i 77.)

               31

               Iako je Sud u točki 15. presude od 22. siječnja 1976., Balkan‑Import‑Export (55/75, EU:C:1976:8), proveo ispitivanje usporedivosti bugarskih i švicarskih sireva, valja smatrati, kao što je to Parlament naveo u svojim očitovanjima podnesenima Sudu, da je to ispitivanje provedeno radi potpunosti i da ne može dakle dovesti u pitanje utvrđenje iz točke 14. te presude prema kojem se načelo jednakog postupanja ne primjenjuje na odnose Unije s trećim zemljama.

               32

               Slijedi da, suprotno onome što tvrdi Swiss International, sudska praksa navedena u točki 26. ove presude nije uspostavila nikakvu „iznimku” od načela jednakog postupanja koju bi trebalo usko tumačiti.

               33

               Osim toga, ta sudska praksa nije ograničena na situacije koje pretpostavljaju da je Unija ranije izvršavala vanjske nadležnosti vanjskim djelovanjem, kao što je to međunarodni sporazum, nego se odnosi na razliku u postupanju s trećim zemljama, razliku koja također obuhvaća jednostrane mjere Unije, poput Odluke br. 377/2013, kojima se želi potaknuti zaključivanje međunarodnog sporazuma.

               34

               Naime, suprotno onome što smatra Swiss International, Sud je također primijenio navedenu sudsku praksu na slučajeve u kojima razlika u postupanju s trećim zemljama nije proizlazila iz ranijeg izvršavanja vanjskih ovlasti Unije, primjerice toga da je Unija sklopila međunarodni sporazum. Tako u predmetu koji je doveo do presude od 28. listopada 1982., Faust/Komisija (52/81, EU:C:1982:369), razlika u postupanju s trećim zemljama u pitanju nije proizlazila iz međunarodnog sporazuma koji je sklopila Unija, nego iz njezina propisa koji je jednostrano suspendirao izdavanje uvoznih dozvola za određene proizvode koji potječu iz svih trećih zemalja osim onih koje su mogle osigurati da izvozi tih proizvoda u Uniju ne prijeđu određene količine.

               35

               Slijedi da razlika u postupanju s trećim zemljama u okviru vanjskih odnosa Unije uspostavljena u članku 1. Odluke br. 377/2013 nije obuhvaćena načelom jednakog postupanja.

               36

               U tim okolnostima radi odgovora na prvo pitanje nije potrebno ispitati je li takva razlika u postupanju objektivno opravdana.

               37

               Uzimajući u obzir sva prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti da ispitivanjem, u odnosu na načelo jednakog postupanja, Odluke br. 377/2013 nije utvrđen nijedan element koji bi utjecao na valjanost te odluke s obzirom na to da se privremeno odstupanje, koje njezin članak 1. predviđa, od zahtjeva koji proizlaze iz članka 12. stavka 2.a i članka 16. Direktive 2003/87, što se tiče predaje emisijskih jedinica stakleničkih plinova za letove obavljene tijekom 2012. između država članica Unije i većine trećih zemalja, ne primjenjuje osobito na letove prema zračnim lukama u Švicarskoj i iz njih.

         Drugo pitanje

               38

               Uzimajući u obzir odgovor na prvo pitanje, nije potrebno ispitati drugo pitanje.

         Troškovi

               39

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                     Ispitivanjem, u odnosu na načelo jednakog postupanja, Odluke br. 377/2013/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 24. travnja 2013. o privremenom odstupanju od Direktive 2003/87/EZ o uspostavi sustava trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova unutar Zajednice nije utvrđen nijedan element koji bi utjecao na valjanost te odluke s obzirom na to da se privremeno odstupanje, koje njezin članak 1. predviđa, od zahtjeva koji proizlaze iz članka 12. stavka 2.a i članka 16. Direktive 2003/87/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 13. listopada 2003. o uspostavi sustava trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova unutar Zajednice i o izmjeni Direktive Vijeća 96/61/EZ, kako je izmijenjena Direktivom 2008/101/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 19. studenoga 2008., što se tiče predaje emisijskih jedinica stakleničkih plinova za letove obavljene tijekom 2012. između država članica Unije i većine trećih zemalja, ne primjenjuje osobito na letove prema zračnim lukama u Švicarskoj i iz njih.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 13. prosinca 2012.#Versalis SpA, anciennement Polimeri Europa SpA i Eni SpA protiv Europska komisija.#Predmet T-103/08.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 21. prosinca 2016.#Associazione Italia Nostra Onlus protiv Comune di Venezia i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunale Amministrativo Regionale per il Veneto.#Zahtjev za prethodnu odluku – Okoliš – Direktiva 2001/42/EZ – Procjena učinaka određenih planova i programa na okoliš – Članak 3. stavak 3. – Planovi i programi za koje je potrebna procjena okoliša samo ako države članice utvrde da mogu imati značajne učinke na okoliš – Valjanost s obzirom na UFEU i Povelju Europske unije o temeljnim pravima – Pojam uporabe ‚malih površina na lokalnoj razini’ – Nacionalni propis koji upućuje na veličinu predmetnih površina.#Predmet C-444/15.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      21. prosinca 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Okoliš — Direktiva 2001/42/EZ — Procjena učinaka određenih planova i programa na okoliš — Članak 3. stavak 3. — Planovi i programi za koje je potrebna procjena okoliša samo ako države članice utvrde da mogu imati značajne učinke na okoliš — Valjanost s obzirom na UFEU i Povelju Europske unije o temeljnim pravima — Pojam uporabe ‚malih površina na lokalnoj razini’ — Nacionalni propis koji upućuje na veličinu predmetnih površina“
      U predmetu C‑444/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunale amministrativo regionale per il Veneto (regionalni upravni sud za Veneto, Italija), odlukom od 16. srpnja 2015., koju je Sud zaprimio 17. kolovoza 2015., u postupku

         Associazione Italia Nostra Onlus

      protiv

         Comune di Venezia,

         Ministero per i beni e le attività culturali,

         Regione Veneto,

         Ministero delle Infrastrutture e dei Trasporti,

         Ministero della Difesa – Capitaneria di Porto di Venezia,

         Agenzia del Demanio,

      uz sudjelovanje:

         Società Ca’ Roman Srl,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, M. Vilaras, J. Malenovský, M. Safjan (izvjestitelj) i D. Šváby, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Associazione Italia Nostra Onlus, F. Mantovan, P. Mantovan i P. Piva, avvocati,

               —

               za Comune di Venezia, A. Iannotta, M. Ballarin i N. Ongaro, avvocati,

               —

               za Società Ca’ Roman Srl, G. Zago, avvocato,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju P. Grassa, avvocato dello Stato,

               —

               za Europski parlament, A. Tamás i M. Menegatti, u svojstvu agenata,

               —

               za Vijeće Europske unije, M. Simm i S. Barbagallo, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, L. Pignataro i C. Hermes, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 8. rujna 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na valjanost članka 3. stavka 3. Direktive 2001/42/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 27. lipnja 2001. o procjeni učinaka određenih planova i programa na okoliš (SL 2001., L 197, str. 30.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15, svezak 13., str. 17.) i na tumačenje članka 3. stavaka 2. i 3. te direktive.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između, s jedne strane, Associazione Italia Nostra Onlus (Italija) i, s druge strane, Comune di Venezia (općina Venecija, Italija), Ministero per i Beni e le Attività Culturali (Ministarstvo kulturnih dobara i djelatnosti, Italija), Regione Veneto (Regija Veneto, Italija), Ministero delle Infrastrutture e dei Trasporti (Ministarstvo infrastrukture i prometa, Italija), Ministero della Difesa – Capitaneria di Porto di Venezia (Ministarstvo obrane – lučka kapetanija Venecija, Italija) i Agenzia del Demanio (Agencija za državne nekretnine, Italija) u vezi s obvezom provođenja procjene okoliša na temelju Direktive 2001/42 u slučaju projekta izgradnje na otoku smještenom u venecijanskoj laguni (Italija).

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Direktiva 92/43/EEZ

               3

               Članak 1. Direktive Vijeća 92/43/EEZ od 21. svibnja 1992. o očuvanju prirodnih staništa i divlje faune i flore (SL 1992., L 206, str. 7.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 2., str. 14., u daljnjem tekstu: Direktiva o staništima) sadržava u točkama (k) i (l) sljedeće definicije:

                        „(k)

                        područje od značaja za Zajednicu znači područje koje, u biogeografskoj regiji ili regijama kojima pripada, znatno doprinosi održavanju ili povratu u povoljno stanje očuvanosti prirodnog stanišnog tipa navedenog u Prilogu I. ili neke od vrsta navedenih u Prilogu II. i može također znatno doprinijeti koherentnosti mreže Natura 2000 navedene u članku 3., i/ili znatno doprinosi održavanju biološke raznolikosti unutar dotične biogeografske regije ili regija.
                        […]

                        (l)

                        posebno područje očuvanja znači područje od značaja za Zajednicu koje su države članice odredile zakonskim, administrativnim i/ili ugovornim aktom, gdje se potrebne mjere očuvanja primjenjuju radi održavanja ili povrata u povoljno stanje očuvanosti prirodnih staništa i/ili populacija vrsta za koje je to područje određeno.”

               4

               U skladu s člankom 2. te direktive:
               „1.   Cilj ove Direktive je doprinijeti osiguranju biološke raznolikosti putem očuvanja prirodnih staništa i divlje faune i flore na europskom području država članica na koje se Ugovor primjenjuje.
               2.   Mjere poduzete u skladu s ovom Direktivom namijenjene su održavanju ili povratu u povoljno stanje očuvanosti, prirodnih staništa i vrsta divlje faune i flore od interesa Zajednice.
               3.   Mjere poduzete u skladu s ovom Direktivom uzimaju u obzir gospodarske, socijalne i kulturne potrebe te regionalne i lokalne karakteristike.”

               5

               Članak 3. stavak 1. navedene direktive određuje:
               „Koherentna europska ekološka mreža posebnih područja očuvanja osniva se pod nazivom Natura 2000. Ova mreža, sastavljena od područja u kojima se nalaze prirodni stanišni tipovi navedeni u Prilogu I. i staništa vrsta navedenih u Prilogu II., omogućuje održavanje određenih prirodnih stanišnih tipova i staništa vrsta ili, kad je to potrebno, njihov povrat u povoljno stanje očuvanosti u njihovom prirodnom arealu.
               Mreža Natura 2000 obuhvaća područja posebne zaštite koja su države članice klasificirale u skladu s Direktivom [Vijeća] 79/409/EEZ [od 2. travnja 1979. o očuvanju divljih ptica (SL 1979., L 103, str. 1.)].”

               6

               Članak 6. Direktive o staništima određuje:
               „1.   Za posebna područja očuvanja, države članice utvrđuju potrebne mjere za očuvanje koje prema potrebi uključuju odgovarajuće planove upravljanja, posebno priređene za ta područjima [područja] ili integrirane u druge razvojne planove te odgovarajuće zakonske, administrativne ili ugovorne mjere koje odgovaraju ekološkim zahtjevima prirodnih stanišnih tipova iz Priloga I. i vrstama iz Priloga II. koji su prisutni na tim područjima.
               2.   Države članice poduzimaju odgovarajuće korake kako bi se u posebnim područjima očuvanja izbjeglo pogoršanje prirodnih staništa i staništa vrsta, kao i uznemiravanje vrsta za koje su ta područja određena, u mjeri u kojoj bi takvo uznemiravanje moglo utjecati na ciljeve ove Direktive.
               3.   Svaki plan ili projekt koji nije izravno povezan s upravljanjem područjem ili potreban za njegovo upravljanje, ali bi na njega mogao imati značajan utjecaj, bilo pojedinačno bilo u kombinaciji s ostalim planovima ili projektima, predmet je ocjene prihvatljivosti utjecaja koji bi mogao imati na to područje, s obzirom na ciljeve očuvanja područja. U svjetlu zaključaka procjene utjecaja na područje i sukladno odredbama stavka 4., nadležna tijela državne vlasti odobravaju plan ili projekt tek nakon što se uvjere da on neće negativno utjecati na cjelovitost dotičnog područja te, ako je to potrebno, nakon dobivanja mišljenja od šire javnosti.
               4.   Ako se, unatoč negativnoj procjeni utjecaja na područje i u nedostatku drugih pogodnih mogućnosti, plan ili projekt ipak moraju provesti zbog imperativnih razloga prevladavajućeg javnog interesa, uključujući interese socijalne ili gospodarske prirode, država članica poduzima sve kompenzacijske mjere kako bi osigurala zaštitu koherentnosti mreže Natura 2000. Ona Komisiju izvješćuje o usvojenim kompenzacijskim mjerama.
               Kad se u određenom području nalazi prioritetni prirodni stanišni tip i/ili prioritetna vrsta, mogu se razmatrati samo ona pitanja koja se odnose na zdravlje ljudi ili javnu sigurnost, na korisne posljedice od primarnog značaja za okoliš ili, nastavno na mišljenje Komisije, na ostale imperativne razloge prevladavajućeg javnog interesa.”

               7

               Članak 7. te direktive glasi kako slijedi:
               „Obveze koje proizlaze iz članka 6. stavaka 2., 3. i 4. ove direktive zamjenjuju sve obveze koje proizlaze iz prve rečenice članka 4. stavka 4. Direktive [79/409] u vezi područja klasificiranih na temelju članka 4. stavka 1. ili slično priznatih prema njezinu članku 4. stavku 2. od datuma provedbe ove direktive ili datuma klasifikacije ili priznanja od strane države članice u skladu s Direktivom [79/409], pod uvjetom da je potonji datum kasniji.”

         Direktiva 2001/42

               8

               Uvodne izjave 9. i 10. Direktive 2001/42 glase:

                        „(9)

                        Ova je Direktiva postupovne prirode i njezine zahtjeve treba ili uključiti u postojeće postupke u državama članicama ili ugraditi u posebno uspostavljene postupke. S ciljem izbjegavanja udvostručivanja procjene, države članice, kada je to moguće, uzimaju u obzir činjenicu da će se procjene planova i programa obavljati na različitim hijerarhijskim razinama.

                        (10)

                        Svi planovi i programi koji su izrađeni za više sektora i kojima se određuje okvir za buduće odobravanje provedbe projekata navedenih u prilozima I. i II. Direktivi Vijeća 85/337/EEZ od 27. lipnja 1985. o procjeni učinaka određenih javnih i privatnih projekata na okoliš [(SL 1985., L 175, str. 40.), kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 97/11/EZ od 3. ožujka 1997. (SL 1997., L 73, str. 5.)] i svi planovi i programi za koje je utvrđeno da zahtijevaju procjenu prema Direktivi [o staništima] mogli bi imati značajan učinak na okoliš i u pravilu bi trebali biti podložni sustavnoj procjeni okoliša. Kada se njima određuje uporaba malih površina na lokalnoj razini ili predstavljaju manje promjene gore navedenih planova ili programa, treba ih procjenjivati samo ako države članice utvrde da bi mogli imati značajne učinke na okoliš.”

               9

               U skladu s člankom 1. Direktive 2001/42, naslovljenim „Ciljevi“:
               „Cilj ove Direktive je osigurati visok stupanj zaštite okoliša i doprinijeti uključivanju pitanja okoliša u izradu i usvajanje planova i programa s ciljem poticanja održivog razvoja, osiguravajući, u skladu s ovom Direktivom, da se za određene planove i programe koji bi mogli imati značajne učinke na okoliš provede procjena okoliša.”

               10

               Članak 2. te direktive u točkama (a) i (b) sadržava sljedeće definicije:
               „Za potrebe ove Direktive:

                        (a)

                        ‚planovi i programi’ znači planovi i programi, uključujući i one koje sufinancira Europska zajednica, kao i sve njihove promjene:

                                 —

                                 koji podliježu izradi i/ili usvajanju od strane tijela na nacionalnoj, regionalnoj ili lokalnoj razini ili koje je tijelo izradilo za usvajanje u zakonodavnom postupku Parlamenta ili Vlade, i

                                 —

                                 koji su propisani zakonodavnim, regulatornim ili administrativnim odredbama;

                        (b)

                        ‚procjena okoliša’ znači izrada izvješća o okolišu, obavljanje savjetovanja, uzimanje u obzir izvješća o okolišu i rezultata savjetovanja u donošenju odluka, te prikupljanje informacija o odluci u skladu s člancima 4. do 9.”

               11

               Članak 3. navedene direktive, naslovljen „Područje primjene“, propisuje:
               „1.   Procjena okoliša u skladu s člancima 4. do 9. provodi se za planove i programe iz stavaka 2. do 4. koji bi mogli imati značajne učinke na okoliš.
               2.   Podložno stavku 3., procjena okoliša provodi se za sve planove i programe:

                        (a)

                        koji su izrađeni za poljoprivredu, šumarstvo, ribarstvo, energetiku, industriju, prijevoz, gospodarenje otpadom, gospodarenje vodama, telekomunikacije, turizam, prostorno planiranje ili uporabu zemlje i koji određuju okvir za buduće odobravanje za provedbu projekata navedenih u prilozima I. i II. Direktivi [85/337]; ili

                        (b)

                        za koje je, s obzirom na moguć učinak na područja, utvrđeno da zahtijevaju procjenu prema članku 6. ili 7. Direktive [o staništima].

                  3.   Za planove i programe iz stavka 2. kojima se određuje uporaba malih površina na lokalnoj razini i manje promjene planova i programa iz stavka 2. potrebna je procjena okoliša samo ako država članica utvrdi da bi mogli imati značajne učinke na okoliš.
               4.   Države članice utvrđuju da li bi planovi i programi, osim onih iz stavka 2., kojima se određuje okvir za buduće odobravanje provedbe projekata, mogli imati značajne učinke na okoliš.
               5.   Države članice utvrđuju da li bi planovi ili programi iz stavaka 3. i 4. mogli imati značajne učinke na okoliš, i to ili preispitivanjem pojedinačnih slučajeva ili određivanjem vrsta planova i programa ili kombinacijom oba pristupa. U tu svrhu države članice u svim slučajevima uzimaju u obzir odgovarajuće kriterije utvrđene u Prilogu II. kako bi osigurale da su planovi i programi s mogućim značajnim učincima na okoliš obuhvaćeni ovom Direktivom.
               […]”

               12

               Članak 4. Direktive 2001/42, naslovljen „Opće obveze“, određuje:
               „1.   Procjena okoliša iz članka 3. obavlja se tijekom izrade plana ili programa, te prije njegovog usvajanja ili upućivanja u zakonodavni postupak.
               2.   Zahtjevi ove Direktive se ili uključuju u postojeće postupke država članica za usvajanje planova i programa ili se ugrađuju u postupke uspostavljene za usklađivanje s ovom Direktivom.
               3.   Kada planovi i programi čine dio hijerarhije, s ciljem izbjegavanja udvostručivanja procjene države članice uzimaju u obzir činjenicu da se, u skladu s ovom Direktivom, procjena provodi na različitim razinama hijerarhije. Radi, inter alia, izbjegavanja udvostručivanja procjene države članice primjenjuju članak 5. stavke 2. i 3.”

               13

               Članak 5. te direktive, naslovljen „Izvješće o okolišu“, u stavcima 1. i 2. propisuje:
               „1.   Kada se procjena okoliša zahtijeva prema članku 3. stavku 1., sastavlja se izvješće o okolišu u kojem se utvrđuju, opisuju i procjenjuju mogući značajni učinci provođenja plana ili programa na okoliš kao i razumna alternativna rješenja, uzimajući u obzir ciljeve i zemljopisno područje primjene plana i programa. Informacije koje se u tu svrhu daju navedene su u Prilogu I.
               2.   Izvješće o okolišu sastavljeno prema stavku 1. sadrži informacije koje se mogu razumno zahtijevati, uzimajući u obzir trenutačna saznanja i metode procjene, sadržaje i razinu obuhvata plana ili programa, njegovu fazu u postupku donošenja i razmjer u kojem se određena pitanja primjerenije procjenjuju na različitim razinama u tom postupku, kako bi se izbjeglo udvostručivanje procjene.”

               14

               Prilog II. Direktivi 2001/42 nabraja kriterije na temelju kojih se mogu utvrditi mogući značajni učinci na okoliš iz članka 3. stavka 5. te direktive.

         Talijansko pravo

               15

               Direktiva 2001/42 prenesena je u talijanski pravni poredak decretom legislativo n. 152 – Norme in materia ambientale (Zakonodavni dekret br. 152 o standardima u području okoliša) od 3. travnja 2006. (redovni dodatak GURI‑ju br. 88 od 14. travnja 2006.)

               16

               Članak 6. tog dekreta, u verziji na snazi u vrijeme nastanka činjenica u glavnom postupku, određuje:
               „1.   Strateška procjena okoliša odnosi se na planove i programe koji mogu imati značajan utjecaj na okoliš i kulturnu baštinu.
               2.   Podložno stavku 3., procjena se provodi za sve planove i programe:

                        (a)

                        koji su izrađeni za procjenu i upravljanje kvalitetom zraka, za poljoprivredu, šumarstvo, ribarstvo, energetiku, industriju, prijevoz, gospodarenje otpadom, gospodarenje vodama, telekomunikacije, turizam, prostorno planiranje ili uporabu zemlje i koji određuju referentni okvir za buduće odobravanje, dozvolu, lokaciju ili provedbu projekata navedenih u Prilozima II., III i IV. ovog dekreta;

                        (b)

                        za koje se, s obzirom na utjecaj koji mogu imati na ciljeve očuvanja područja koja su stavljena pod posebnu zaštitu u svrhu očuvanja divljih ptica i područja kategoriziranih kao područja od značaja za Zajednicu u svrhu očuvanja prirodnih staništa i divlje flore i faune, smatra da je potrebno provesti procjenu utjecaja u smislu članka 5. Dekreta predsjednika Republike br. 357 od 8. rujna 1997. i njegovih kasnijih izmjena.

                  3.   Za planove i programe iz stavka 2. kojima se određuje uporaba malih površina na lokalnoj razini i manje promjene planova i programa iz stavka 2. potrebna je procjena okoliša samo ako nadležno tijelo ocijeni da imaju značajan utjecaj na okoliš, u skladu s odredbama članka 12. […]
               3.a   Nadležno tijelo procjenjuje, u skladu s odredbama članka 12., mogu li planovi i programi, osim onih iz stavka 2., kojima se određuje okvir za buduće odobravanje provedbe projekata, imati značajan utjecaj na okoliš.
               […]”

         Činjenice u glavnom postupku i prethodna pitanja

               17

               U venecijanskoj laguni, u blizini južnog rta otoka Pellestrina, nalazi se otok Ca’ Roman, koji potpada pod općinu Venecija. S obzirom na važnost njegova prirodnog okoliša, biotop Ca’ Roman uvršten je, među ostalim, u mrežu Natura 2000.

               18

               Taj biotop najjužniji je dio područja od interesa za Zajednicu (u daljnjem tekstu: PIZ) i posebnog zaštićenog područja (u daljnjem tekstu: PZP) uvrštenih pod nazivom „venecijansko primorje: obalni biotop“ (šifra IT 3250023) te graniči s PIZ‑om i PZP‑om uvrštenim pod nazivom „venecijanska laguna“ (šifra IT 3250046) kao i PIZ‑om uvrštenim pod nazivom „središnja‑donja venecijanska laguna“ (šifra IT 3250030). Prema sudu koji je uputio zahtjev, na Ca’ Romanu nalazi se područje koje graniči s tim PIZ‑ovima i PZP‑ovima na kojem se nalaze zgrade koje su trenutno napuštene.

               19

               Mjerodavni urbanistički propisi na području općine Venecija omogućavaju provedbu zahvata obnove rušenjem i ponovnom izgradnjom zgrada koje nemaju vrijednost, čija će se namjena izmijeniti nakon izrade provedbenog plana koji utvrđuje urbanističku, infrastrukturnu i arhitektonsku organizaciju naselja.

               20

               Società Ca’ Roman izradila je takav provedbeni plan za napuštene zgrade spomenute u točki 18. ove presude. Ona na njihovu mjestu namjerava izgraditi 84 stambene jedinice raspoređene u 42 zgrade koje su podijeljene u pet skupina zgrada na ukupnoj površini od 29195 m2.

               21

               Odlukom od 31. svibnja 2012. općinsko vijeće Comune di Venezia odobrilo je predmetni plan, u vezi s kojim je provedena procjena utjecaja na okoliš u skladu s Direktivom o staništima. Ta procjena bila je povoljna, ali je plan podlijegao mnogim uvjetima s ciljem zaštite spomenutih PIZ‑ova i PZP‑ova.

               22

               Međutim, u vezi s njim nije provedena procjena okoliša u smislu Direktive 2001/42. Naime, u mišljenju od 4. lipnja 2013. nadležni regionalni odbor smatrao je da se predmetni plan odnosi samo na uporabu malih površina na lokalnoj razini i da za planove koji se odnose na takve površine nije potrebno provesti procjenu okoliša ako nemaju značajne učinke na okoliš.

               23

               Odlukom od 2. listopada 2014., donesenom u okviru nadležnosti općinskog vijeća, commissario straordinario (izvanredni komesar) općine Venecija je, nakon što je provjerio treba li provesti procjenu učinaka na okoliš na temelju Direktive 2001/42, odobrio predmetni plan, pri čemu nije unio nikakve izmjene u odnosu na njegovu verziju koja je već odobrena.

               24

               Associazione Italia Nostra Onlus, čiji je cilj pridonositi zaštiti i promicanju talijanske povijesne, umjetničke i kulturne baštine, podnijela je Tribunale amministrativo regionale per il Veneto (regionalni upravni sud za Veneto, Italija) tužbu protiv te odluke o odobrenju kao i protiv ostalih akata, osobito osporavajući, u biti, valjanost članka 3. stavka 3. Direktive 2001/42 s obzirom na pravo Unije.

               25

               Prema sudu koji je uputio zahtjev, ta odredba nije valjana s obzirom na članak 191. UFEU‑a i članak 37. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) jer predviđa da planovi i programi za koje je potrebno provesti procjenu utjecaja na okoliš sukladno člancima 6. i 7. Direktive o staništima ne podliježu obveznoj procjeni okoliša na temelju Direktive 2001/42.

               26

               Naime, samo provjeravanje postoji li obveza provođenja takve procjene okoliša u odnosu na određeni plan ili program predstavlja, za razliku od obvezne i sustavne procjene okoliša, priliku za nacionalne uprave da izbjegnu ciljeve zaštite okoliša koji se nastoje ostvariti Direktivom o staništima i Direktivom 2001/42.

               27

               Osim toga, članak 3. stavak 3. Direktive 2001/42 povređuje „načelo razumnosti“ s obzirom na neprimjerenu i nedovoljnu razinu zaštite koja se tom odredbom uspostavlja u odnosu na ciljeve koji se nastoje ostvariti Direktivom o staništima i upućivanjem na čisto kvantitativni kriterij površine na koju se odnose planovi i programi obuhvaćeni spomenutom odredbom.

               28

               Sud koji je uputio zahtjev u tom pogledu tvrdi da su područja obuhvaćena mrežom Natura 2000 osjetljiva na najmanje promjene koje proizlaze iz zahvata u floru, faunu, tlo i vodu. Stoga, utjecaj promjena izvršenih na takvim područjima, čiji cilj također može uključivati zaštitu rijetkih ili ugroženih vrsta, nije povezan s veličinom površine na koju se odnosi određeni plan ili program. Taj utjecaj određuju samo kvalitativni aspekti kao što su narav, lokacija zahvata ili primjerenost nepovratnih značajnih promjena koje se namjeravaju provesti.

               29

               Sud koji je uputio zahtjev poziva se na sudsku praksu Suda prema kojoj država članica koja utvrdi kriterije i/ili pragove na način da uzme u obzir samo veličinu projekata, ne vodeći pritom računa i o njihovoj naravi i lokaciji, prekoračuje diskrecijsku ovlast kojom raspolaže (vidjeti, u odnosu na Direktivu 85/337, presude od 21. rujna 1999., Komisija/Irska, C‑392/96, EU:C:1999:431, t. 64. do 67., i od 16. ožujka 2006., Komisija/Španjolska, C‑332/04, neobjavljena, EU:C:2006:180, t. 76. do 81.).

               30

               Stoga nije opravdano iz obvezne i sustavne procjene okoliša izuzeti planove i programe obuhvaćene Direktivom 2001/42 na temelju čisto kvantitativnog kriterija poput onog uporabe „malih površina na lokalnoj razini“ u smislu članka 3. stavka 3. te direktive.

               31

               Sud koji je uputio zahtjev dodaje da se u slučaju da Sud utvrdi da ta odredba nije valjana s obzirom na UFEU‑u i Povelju postavlja pitanje može li se nacionalnim propisom taj pojam „malih površina na lokalnoj razini“ definirati samo na temelju kvantitavnih mjerila, kao što je to slučaj u Italiji.

               32

               Naime, talijanski zakonodavac nije definirao izraz „malih površina na lokalnoj razini“, a nacionalna sudska praksa uzela je kao referentne, među ostalim, sljedeće vrijednosti: za nove projekte razvoja urbanih područja, bilo da je riječ o novim područjima ili proširenju postojećih, površinu do 40 ha, a za projekte obnove ili razvoja urbanih područja unutar postojećih urbanih područja površinu do 10 ha. Ti elementi, koji su čisto kvantitativni, predstavljaju vrlo visoke pragove, što je problematično s obzirom na Direktivu 2001/42.

               33

               U tim je okolnostima Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (regionalni upravni sud za Veneto) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Je li članak 3. stavak 3. Direktive 2001/42/EZ, u mjeri u kojoj se odnosi i na slučaj iz stavka 2. točke (b) istog članka, valjan u odnosu na odredbe UFEU‑a i Povelje iz područja zaštite okoliša, u dijelu u kojem se iz sustavne strateške procjene okoliša izuzimaju planovi i programi za koje se smatra da je potrebna ocjena prihvatljivosti utjecaja u smislu članaka 6. i 7. Direktive o staništima?

                        2.

                        Treba li stavke 2. i 3. članka 3. Direktive 2001/42, u vezi s uvodnom izjavom 10. iste direktive, prema kojoj „svi planovi i programi za koje je utvrđeno da zahtijevaju procjenu prema Direktivi o staništima, mogli bi imati značajan učinak na okoliš i u pravilu bi trebali biti podložni sustavnoj procjeni okoliša“, tumačiti na način da im je protivno zakonodavstvo, poput nacionalnog, u kojemu se za definiranje pojma „malih površina na lokalnoj razini“ iz članka 3. stavka 3. Direktive 2001/42/EZ upućuje na kriterije koji su isključivo kvantitativni?

                        3.

                        U slučaju negativnog odgovora na prethodno pitanje, treba li stavke 2. i 3. članka 3. Direktive 2001/42, u vezi s uvodnom izjavom 10. iste direktive, prema kojoj „svi planovi i programi za koje je utvrđeno da zahtijevaju procjenu prema Direktivi o staništima, mogli bi imati značajan učinak na okoliš i u pravilu bi trebali biti podložni sustavnoj procjeni okoliša“, tumačiti na način da im se protivi zakonodavstvo, poput nacionalnog, u kojemu su izuzeti iz automatskog i obveznog postupka strateške procjene okoliša svi projekti razvoja urbanih područja, bilo da je riječ o novim područjima ili proširenju postojećih, površine do 40 hektara, odnosno obnove ili razvoja urbanih područja unutar postojećih urbanih područja površine do 10 hektara, bez obzira što je u odnosu na njih, s obzirom na moguće učinke na područja, utvrđena potreba ocjene prihvatljivosti utjecaja iz članaka 6. i 7. Direktive o staništima?“

         O prethodnim pitanjima

         Dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku

               34

               Comune di Venezia et Società Ca’ Roman tvrdi da je zahtjev za prethodnu odluku nedopušten.

               35

               Tvrde da se područje obuhvaćeno planom o kojem je riječ u glavnom postupku nalazi izvan PIZ‑ova i PZP‑ova spomenutih u točki 18. ove presude. Slijedom toga, za to se područje ne zahtijeva procjena prihvatljivosti utjecaja na okoliš na temelju članaka 6. i 7. Direktive o staništima, uz posljedicu da nije potrebna procjena okoliša na temelju Direktive 2001/42 jer nisu ispunjeni uvjeti iz članka 3. stavka 2. točke (b) potonje direktive. U tim okolnostima, odgovor na pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev ne bi bio relevantan za ishod spora u glavnom postupku.

               36

               S tim u vezi treba podsjetiti da pitanja o tumačenju prava Unije koja uputi nacionalni sud unutar pravnog i činjeničnog okvira koji utvrđuje pod vlastitom odgovornošću i čiju točnost Sud nije dužan provjeravati uživaju presumpciju relevantnosti. Sud može odbiti odlučivati o zahtjevu za prethodnu odluku koji je uputio nacionalni sud samo ako je očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora u glavnom postupku ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi se mogao dati koristan odgovor na upućena pitanja (vidjeti osobito presude od 13. ožujka 2001., PreussenElektra, C‑379/98, EU:C:2001:160, t. 39., i od 21. rujna 2016., Radgen, C‑478/15, EU:C:2016:705, t. 27.).

               37

               U predmetnom se slučaju, kao što je to istaknula nezavisna odvjetnica u točki 22. svojeg mišljenja, ne može isključiti da je za plan o kojem je riječ u glavnom postupku, čak i ako se neposredno odnosi samo na područje izvan PIZ‑ova i PZP‑ova iz točke 18. ove presude, potrebna ocjena prihvatljivosti utjecaja na okoliš na temelju članaka 6. i 7. Direktive o staništima. Naime, plan ili program koji se odnosi na područje izvan PIZ‑a i/ili PZP‑a ipak može, ovisno o okolnostima, utjecati na potonja.

               38

               Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da u predmetnom slučaju sud koji je uputio zahtjev, koji navodi da se plan o kojem je riječ u predmetnom postupku odnosi na područje koje graniči s PIZ‑ovima i PZP‑ovima iz točke 18. ove presude, smatra da je to slučaj, a na Sudu nije da to provjerava.

               39

               U tim okolnostima nije očito da zatraženo tumačenje Direktive 2001/42 nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora u glavnom postupku.

         Prvo pitanje

               40

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita je li članak 3. stavak 3. Direktive 2001/42 valjan s obzirom na odredbe UFEU‑a i Povelje.

               41

               Najprije treba istaknuti da se Direktiva 2001/42 temelji na članku 175. stavku 1. UEZ‑a o aktivnostima koje Europska unija poduzima u području okoliša radi ostvarivanja ciljeva iz članka 174. UEZ‑a.

               42

               Članak 191. UFEU‑a, koji odgovara članku 174. UEZ‑a i, prije njega, u bitnome članku 130.R Ugovora o EZ‑u, u svojem stavku 2. određuje da je politika Unije u području okoliša usmjerena prema postizanju „visokog stupnja zaštite“, uzimajući u obzir različitost prilika u različitim regijama Unije. U istom smislu, članak 3. stavak 3. UEU‑a propisuje da Unija među ostalim radi na „visokoj razini zaštite i poboljšanja kvalitete okoliša“.

               43

               Prema sudskoj praksi Suda, članak 191. stavak 1. UFEU‑a dopušta donošenje mjera koje se odnose samo na određene definirane aspekte okoliša, pod uvjetom da te mjere pridonose očuvanju, zaštiti i poboljšanju njegove kvalitete (vidjeti presude od 14. srpnja 1998., Safety Hi‑Tech, C‑284/95, EU:C:1998:352, t. 45., i od 14. srpnja 1998., Bettati, C‑341/95, EU:C:1998:353, t. 43.)

               44

               Iako je nesporno da članak 191. stavak 2. UFEU‑a zahtijeva da je politika Unije u području okoliša usmjerena na postizanje visokog stupnja zaštite, to ne mora nužno biti tehnički najviši mogući stupanj zaštite. Naime, članak 193. UFEU‑a dopušta državama članicama da zadrže ili uvedu strože zaštitne mjere (vidjeti presude od 14. srpnja 1998., Safety Hi‑Tech, C‑284/95, EU:C:1998:352, t. 49., i od 14. srpnja 1998., Bettati, C‑341/95, EU:C:1998:353, t. 47.)

               45

               Stoga treba provjeriti je li, uzimajući u obzir tu sudsku praksu, članak 3. stavak 3. Direktive 2001/42 valjan s obzirom na članak 191. UFEU‑a.

               46

               U tom pogledu treba pojasniti da se zbog potrebe uspostavljanja ravnoteže između određenih ciljeva i načela iz članka 191. UFEU‑a kao i složenosti provedbe kriterija sudski nadzor nužno mora ograničiti na pitanje jesu li Europski parlament i Vijeće Europske unije pri donošenju članka 3. stavka 3. Direktive 2001/42 počinili očitu pogrešku u ocjeni (vidjeti u tom smislu presude od 14. srpnja 1998., Safety Hi‑Tech, C‑284/95, EU:C:1998:352, t. 37.; od 14. srpnja 1998., Bettati, C‑341/95, EU:C:1998:353, t. 35., i od 15. prosinca 2005, Grčka/Komisija, C‑86/03, EU:C:2005:769, t. 88.).

               47

               Kada je riječ o Direktivi 2001/42, treba podsjetiti da ona ima za cilj, u skladu s njezinim člankom 1., osigurati visok stupanj zaštite okoliša i doprinijeti uključivanju pitanja okoliša u izradu i usvajanje planova i programa s ciljem poticanja održivog razvoja, osiguravajući, u skladu s tom direktivom, da se za određene planove i programe koji bi mogli imati značajne učinke na okoliš provede procjena okoliša.

               48

               Iz članka 3. stavka 2. točke (b) spomenute direktive proizlazi da se, podložno stavku 3. tog članka, procjena okoliša provodi za sve planove i programe za koje je, s obzirom na moguć učinak na područja, utvrđeno da zahtijevaju procjenu prema člancima 6. i 7. Direktive o staništima.

               49

               Što se tiče članka 3. stavka 3. Direktive 2001/42, njime se određuje da je za planove i programe kojima se određuje uporaba malih površina na lokalnoj razini i manje promjene planova i programa potrebna procjena okoliša samo ako država članica utvrdi da bi mogli imati značajne učinke na okoliš.

               50

               Iz te odredbe, tumačene zajedno s uvodnom izjavom 10. Direktive 2001/42, slijedi da za planove i programe kojima se određuje uporaba malih površina na lokalnoj razini nadležna tijela države članice moraju provesti prethodno ispitivanje kako bi se utvrdilo može li određeni plan ili program imati značajne učinke na okoliš i da ta tijela zatim moraju za taj plan ili program obvezno provesti procjenu okoliša na temelju te direktive ako dođu do zaključka da spomenuti plan ili program može imati takve učinke na okoliš.

               51

               U skladu s člankom 3. stavkom 5. Direktive 2001/42 utvrđivanje planova i programa koji mogu imati značajne učinke na okoliš, za koje je, zbog toga, potrebno provesti procjenu okoliša na temelju te direktive, obavlja se ispitivanjem pojedinačnih slučajeva ili određivanjem vrsta planova i programa ili kombinacijom tih dvaju pristupa. U tu svrhu države članice u svim slučajevima moraju uzimati u obzir odgovarajuće kriterije utvrđene u Prilogu II. spomenutoj direktivi kako bi osigurale da su planovi i programi s mogućim značajnim učincima na okoliš obuhvaćeni tom direktivom.

               52

               Mehanizmi ispitivanja planova i programa navedeni u članku 3. stavku 5. Direktive 2001/42 imaju za cilj olakšati utvrđivanje planova i programa za koje je procjena obvezna jer mogu imati značajne učinke na okoliš (vidjeti presudu od 22. rujna 2011., Valčiukienė i dr., C‑295/10, EU:C:2011:608, t. 45.).

               53

               Margina prosudbe kojom države članice raspolažu na temelju članka 3. stavka 5. Direktive 2001/42 za utvrđivanje određenih vrsta planova ili programa koji mogu imati značajne učinke na okoliš ograničena je obvezom, navedenom u članku 3. stavku 3. te direktive, tumačenom zajedno sa stavkom 2. istog članka, da se procjena okoliša provede za planove i programe koji mogu imati značajne učinke na okoliš, osobito zbog njihovih svojstava, učinaka i područja koje može biti zahvaćeno (vidjeti presudu od 22. rujna 2011., Valčiukienė i dr., C‑295/10, EU:C:2011:608, t. 46.).

               54

               Cilj članka 3. stavaka 2., 3. i 5. Direktive 2001/42 stoga je da se iz procjene okoliša ne izuzme ni jedan plan ili program koji može imati značajne učinke na okoliš (vidjeti presudu od 22. rujna 2011., Valčiukienė i dr., C‑295/10, EU:C:2011:608, t. 53.).

               55

               Slijedom toga, treba razlikovati tu situaciju od one u kojoj bi čisto kvantitativan prag u praksi imao za posljedicu da bi cijela kategorija planova ili programa bila unaprijed izuzeta iz obveze procjene okoliša na temelju Direktive 2001/42, iako ti planovi ili programi mogu imati značajne učinke na okoliš (vidjeti u tom smislu presudu od 22. rujna 2011., Valčiukienė i dr., C‑295/10, EU:C:2011:608, t. 47. i navedenu sudsku praksu).

               56

               Uzimajući u obzir prethodno navedeno, treba utvrditi da je članak 3. stavak 3. Direktive 2001/42, s obzirom na to da ne isključuje iz procjene okoliša na temelju te direktive ni jedan plan ili program koji može imati značajne posljedice na okoliš, u skladu s ciljem spomenute direktive da se osigura visoki stupanj zaštite okoliša.

               57

               Sud koji je uputio zahtjev ipak tvrdi da samo provjeravanje postoji li obveza provođenja procjene okoliša u odnosu na određeni plan ili program predstavlja, za razliku od obvezne i sustavne procjene okoliša, priliku za nacionalne uprave da izbjegnu ciljeve zaštite okoliša koji se nastoje ostvariti Direktivom o staništima i Direktivom 2001/42.

               58

               Međutim, kao što to proizlazi iz Direktive 2001/42, kako ju je protumačio Sud, na državama članicama je da u okviru svoje nadležnosti poduzmu sve potrebne mjere, bilo opće ili pojedinačne, da se za sve planove ili programe koji mogu imati značajne učinke na okoliš u smislu te direktive prije njihova usvajanja provede procjena okoliša, u skladu s postupovnim pravilima i kriterijima predviđenima spomenutom direktivom (vidjeti presudu od 28. veljače 2012., Inter‑Environnement Wallonie i Terre wallonne, C‑41/11, EU:C:2012:103, t. 42. kao i navedenu sudsku praksu).

               59

               U svakom slučaju, sama opasnost da bi nacionalna tijela svojim postupanjem mogla izbjeći primjenu Direktive 2001/42 ne može imati za posljedicu nevaljanost članka 3. stavka 3. te direktive.

               60

               Slijedom toga, u predmetnom slučaju Parlament i Vijeće donošenjem članka 3. stavka 3. Direktive 2001/42 nisu počinili očitu pogrešku u ocjeni s obzirom na članak 191. UFEU‑a. Stoga, iz spomenute odredbe Direktive 2001/42 u kontekstu ovog predmeta ne proizlazi ni jedan element koji bi utjecao na njezinu valjanost s obzirom na članak 191. UFEU‑a.

               61

               Osim toga, što se tiče pitanja eventualne nevaljanosti članka 3. stavka 3. Direktive s obzirom na članak 37. Povelje, valja podsjetiti da u skladu s potonjim člankom „[v]isoka razina zaštite okoliša i poboljšavanje kvalitete okoliša moraju biti uključeni u politike Unije i osigurani u skladu s načelom održivog razvoja“.

               62

               U tom pogledu valja istaknuti da članak 52. stavak 2. Povelje određuje da se njome priznata prava koja su predviđena u Ugovorima ostvaruju pod uvjetima i u granicama određenima tim Ugovorima. Isto vrijedi za članak 37. Povelje. Naime, kao što proizlazi iz objašnjenja koja se odnose na Povelju Europske unije o temeljnim pravima (SL 2007., C 303, str. 17.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 7., str. 120.) u vezi s tom odredbom „načela iz [članka 37. Povelje] temelje se na člancima 2., 6. i 174. [UEZ‑a], zamijenjenima člankom 3. stavkom 3. [UEU‑a] i člancima 11. i 191. [UFEU‑a]“.

               63

               Stoga slijedi da s obzirom na to da, kao što je utvrđeno u točki 60. ove presude, iz spomenute odredbe Direktive 2001/42 ne proizlazi ni jedan element koji bi utjecao na njezinu valjanost s obzirom na članak 191. UFEU‑a, iz te odredbe također ne proizlazi ni jedan element koji bi utjecao na njezinu valjanost s obzirom na članak 37. Povelje.

               64

               Iz prethodnih razmatranja proizlazi da ispitivanje postavljenog pitanja nije otkrilo ni jedan element koji bi utjecao na valjanost članka 3. stavka 3. Direktive 2001/42 s obzirom na odredbe UFEU‑a i Povelje.

         Drugo i treće pitanje

               65

               Svojim drugim i trećim pitanjima, koja treba ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 3. stavak 3. Direktive 2001/42, u vezi s uvodnom izjavom 10. te direktive, tumačiti na način da se pojam „malih površina na lokalnoj razini“ iz spomenutog stavka 3. može definirati samo upućivanjem na veličinu predmetne površine.

               66

               Kad je riječ o pojmu „malih površina na lokalnoj razini“ u smislu članka 3. stavka 3. Direktive 2001/42, iz zahtjeva za ujednačenu primjenu prava Unije, kao i načela jednakosti, proizlazi da se izrazi iz odredbe prava Unije koja ne sadržava nikakvo izričito upućivanje na pravo država članica radi utvrđivanja njezina smisla i dosega moraju u pravilu autonomno i ujednačeno tumačiti u cijeloj Uniji, uzimajući u obzir kontekst odredbe i cilj koji se želi postići propisom o kojem je riječ (vidjeti osobito presude od 18. siječnja 1984., Ekro, 327/82, EU:C:1984:11, t. 11. i od 13. listopada 2016., Mikołajczyk, C‑294/15, EU:C:2016:772, t. 44.).

               67

               Budući da članak 3. stavak 3. Direktive 2001/42 ne sadržava nikakvo izričito upućivanje na pravo država članica radi utvrđivanja smisla i dosega pojma „malih površina na lokalnoj razini“, smisao i doseg tog pojma moraju se utvrditi s obzirom na kontekst te odredbe i na cilj te direktive.

               68

               U tom pogledu valja istaknuti da prema sadržaju spomenute odredbe plan ili program mora ispunjavati dva kumulativna uvjeta. S jedne strane, taj plan ili program mora određivati uporabu „male površine“ i, s druge strane, ta površina mora biti „na lokalnoj razini“.

               69

               Što se tiče pojma „lokalna razina“, treba istaknuti da se izraz „lokalna razina“ također koristi u članku 2. točki (a) prvoj alineji Direktive 2001/42. U skladu s tom odredbom, izraz „planovi i programi“ znači planovi i programi, uključujući i one koje sufinancira Unija, kao i sve njihove promjene, koji podliježu izradi i/ili usvajanju od strane tijela na nacionalnoj, regionalnoj ili lokalnoj razini ili koje je tijelo izradilo za usvajanje u zakonodavnom postupku od strane Parlamenta ili Vlade, i koji su propisani zakonodavnim, regulatornim ili upravnim odredbama.

               70

               Kao što je to istaknula nezavisna odvjetnica u točki 56. svojeg mišljenja, iz sličnosti izraza upotrijebljenih u članku 2. točki (a) prvom podstavku i članku 3. stavku 3. Direktive 2001/42 kao i strukture te direktive proizlazi da izraz „lokalna razina“ ima isto značenje u tim dvjema odredbama, odnosno da se odnosi na upravnu razinu u predmetnoj državi članici.

               71

               Slijedom toga, kako bi se plan ili program smatrao mjerom koja određuje uporabu male površine „na lokalnoj razini“ u smislu članka 3. stavka 3. Direktive 2001/42, taj plan ili program mora izraditi i/ili usvojiti lokalno tijelo, a ne regionalno ili nacionalno tijelo.

               72

               Što se tiče pojma „male površine“, kvalifikativ „mali“ odnosi se, u skladu s njegovim uobičajenim značenjem u svakodnevnom jeziku, na veličinu površine. Kao što je to istaknula nezavisna odvjetnica u točki 59. svojeg mišljenja, taj kriterij može se shvatiti samo na način da se odnosi na čisto kvantitativan element, odnosno veličinu površine obuhvaćene planom ili programom iz članka 3. stavka 3. Direktive 2001/42, neovisno o utjecaju na okoliš.

               73

               U tim okolnostima treba utvrditi da je uporabom izraza „malih površina na lokalnoj razini“, s jedne strane, zakonodavac Unije namjeravao kao referencu uzeti područje teritorijalne nadležnosti lokalnog tijela koje je izradilo i/ili usvojilo predmetni plan ili program. S druge strane, s obzirom na to da kriterij uporabe „malih površina“ mora biti ispunjen povrh kriterija određivanja na lokalnoj razini, predmetna površina mora biti mala u odnosu na to područje teritorijalne nadležnosti.

               74

               S obzirom na prethodna razmatranja, na drugo i treće pitanje treba odgovoriti da članak 3. stavak 3. Direktive 2001/42, u vezi s uvodnom izjavom 10. te direktive, treba tumačiti na način da pojam „malih površina na lokalnoj razini“ iz spomenutog stavka 3. treba definirati upućivanjem na veličinu predmetne površine, pri čemu moraju biti ispunjeni sljedeći uvjeti:

                        —

                        plan ili program je izradilo i/ili usvojilo lokalno tijelo, a ne regionalno ili nacionalno tijelo, i

                        —

                        ta površina unutar područja teritorijalne nadležnosti lokalnog tijela mala je u odnosu na to područje teritorijalne nadležnosti.

         Troškovi

               75

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Ispitivanje prvog prethodnog pitanja nije otkrilo ni jedan element koji bi utjecao na valjanost članka 3. stavka 3. Direktive 2001/42/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 27. lipnja 2001. o procjeni učinaka određenih planova i programa na okoliš s obzirom na odredbe UFEU‑a i Povelje Europske unije o temeljnim pravima.

                           2.

                           Članak 3. stavak 3. Direktive 2001/42, u vezi s uvodnom izjavom 10. te direktive, treba tumačiti na način da pojam „malih površina na lokalnoj razini“ iz spomenutog stavka 3. treba definirati upućivanjem na veličinu predmetne površine, pri čemu moraju biti ispunjeni sljedeći uvjeti:

                                 —

                                    plan ili program je izradilo i/ili usvojilo lokalno tijelo, a ne regionalno ili nacionalno tijelo, i

                                 —

                                    ta površina unutar područja teritorijalne nadležnosti lokalnog tijela mala je u odnosu na to područje teritorijalne nadležnosti.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski


Presuda Suda (treće vijeće) od 26. rujna 2013.#Europska komisija protiv Portugalske Republike.#Povreda obveze države članice – Oporezivanje – PDV – Direktiva 2006/112/EZ – Članci 306. do 310. – Posebna odredba za putničke agente – Razlike u jezičnim verzijama – Nacionalno zakonodavstvo koje predviđa primjenu posebne odredbe na osobe koje nisu putnici – Pojmovi ‚putnik’ i ‚klijent’.#Predmet C-450/11.