title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 19. travnja 2018.#MEO – Serviços de Comunicações e Multimédia SA protiv Autoridade da Concorrência.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal da Concorrência, Regulação e Supervisão.#Zahtjev za prethodnu odluku – Tržišno natjecanje – Zloporaba vladajućeg položaja – Članak 102. stavak 2. točka (c) UFEU-a – Pojam „nepovoljan položaj u odnosu na konkurenciju” – Diskriminirajuće cijene na silaznom tržištu – Udruga za ostvarivanje prava srodnih autorskom pravu – Naknada koju duguju nacionalni pružatelji naplatne usluge prijenosa televizijskog signala i njegova sadržaja.#Predmet C-525/16.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      19. travnja 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Tržišno natjecanje – Zloporaba vladajućeg položaja – Članak 102. drugi stavak točka (c) UFEU‑a – Pojam ‚nepovoljan položaj u odnosu na konkurenciju’ – Diskriminirajuće cijene na silaznom tržištu – Udruga za ostvarivanje prava srodnih autorskom pravu – Naknada koju duguju nacionalni pružatelji naplatne usluge prijenosa televizijskog signala i njegova sadržaja”
      U predmetu C‑525/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunal da Concorrência, Regulação e Supervisão (Sud za tržišno natjecanje, regulaciju i nadzor, Portugal), odlukom od 13. srpnja 2016., koju je Sud zaprimio 13. listopada 2016., u postupku

         MEO – Serviços de Comunicações e Multimédia SA

      protiv

         Autoridade da Concorrência,

      uz sudjelovanje:

         GDA – Cooperativa de Gestão dos Direitos dos Artistas Intérpretes ou Executantes, CRL,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, A. Rosas, C. Toader, A. Prechal (izvjestiteljica) i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 5. listopada 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za MEO – Serviços de Comunicações e Multimédia SA, M. Couto, S. de Vasconcelos Casimiro i P. Castro e Sousa, advogadas, te N. Mimoso Ruiz i A. Norinho de Oliveira, advogados,

               –

               za GDA – Cooperativa de Gestão dos Direitos dos Artistas Intérpretes ou Executantes, CRL, O. Castelo Paulo, G. Gentil Anastácio, L. Seifert Guincho i P. Guerra e Andrade, advogados, te A. R. Gomes de Andrade, advogada,

               –

               za portugalsku vladu, L. Inez Fernandes, M. Figueiredo, S. Carvalho Sousa i M. Caldeira, u svojstvu agenata,

               –

               za španjolsku vladu, M. A. Sampol Pucurull i A. Gavela Llopis, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, P. Costa de Oliveira, A. Dawes, H. Leupold i T. Christoforou, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 20. prosinca 2017.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 102. drugog stavka točke (c) UFEU‑a.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društva MEO – Serviços de Comunicações e Multimédia SA (u daljnjem tekstu: MEO) i Autoridade da Concorrência (Tijelo za tržišno natjecanje, Portugal), u vezi s odlukom o obustavi postupka koju je potonje tijelo donijelo povodom MEO‑ove pritužbe protiv GDA‑a – Cooperativa de Gestão dos Direitos dos Artistas Intérpretes ou Executantes (Udruga za ostvarivanje prava umjetnika izvođača, Portugal, u daljnjem tekstu: GDA) zbog navodne zloporabe vladajućeg položaja koja se osobito sastojala od diskriminacije u pogledu iznosa naknade koju je GDA primijenio na MEO, kao pružatelja naplatne usluge prijenosa televizijskog signala i njegova sadržaja.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               U skladu s člankom 3. stavkom 1. zadnjom rečenicom Uredbe Vijeća (EZ) br. 1/2003 od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima [101.] i [102. UFEU‑a] (SL 2003., L 1, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 165.):
               „Kada tijela država članica za tržišno natjecanje ili nacionalni sudovi primjenjuju nacionalno pravo tržišnog natjecanja na zlouporabe koje su zabranjene člankom [102. UFEU‑a], također će primjenjivati članak [102. UFEU‑a].”

            Portugalsko pravo

               4

               Sadržaj članka 11. stavka 1. i stavka 2. točke (c) Novo Regime Juridíco da Concorrência (Novi pravni sustav tržišnog natjecanja) isti je kao i onaj članka 102. drugog stavka točke (c) UFEU‑a.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               5

               GDA je neprofitna udruga za kolektivno ostvarivanje prava umjetnika i izvođača koja upravlja pravima srodnima autorskim pravima svojih članova i članova inozemnih organizacija za ostvarivanje prava s kojima je sklopila ugovor o zastupanju i/ili uzajamnosti. U okviru te zadaće, glavna je djelatnost GDA‑a ubiranje naknada koje proizlaze iz ostvarivanja srodnih prava i raspodjela tih iznosa nositeljima prava.

               6

               Ta je udruga sada jedina organizacija zadužena za kolektivno upravljanje srodnim pravima u Portugalu.

               7

               Među poduzetnicima koji se koriste repertoarom članova GDA‑a i članova sličnih inozemnih organizacija s kojima je GDA sklopio ugovore o zastupanju ili uzajamnosti jesu pružatelji naplatne usluge prijenosa televizijskog signala i njegova sadržaja. MEO, tužitelj u glavnom postupku, jedan je od pružatelja tih usluga te je zbog toga klijent GDA‑a.

               8

               Između 2010. i 2013. GDA je u okviru veleprodajne ponude istodobno primijenio tri tarife, nalažući tako plaćanje različitih tarifa različitim pružateljima naplatne usluge prijenosa televizijskog signala i njegova sadržaja.

               9

               Iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da je GDA na MEO primijenio tarifu koja je bila određena arbitražnom odlukom od 10. travnja 2012. Naime, primjenjivo nacionalno pravo stranke koje ne postignu dogovor tijekom pregovora o pravima obvezuje na arbitražu.

               10

               PT Comunicações SA, MEO‑ov pravni prednik, podnio je 24. lipnja i 22. listopada 2014. Tijelu za tržišno natjecanje pritužbu protiv GDA‑a zbog moguće zloporabe vladajućeg položaja. Tvrdio je da je ta zloporaba proizišla iz činjenice da je GDA primjenjivao previsoke cijene na korištenje pravima srodnima autorskim pravima i da je također primjenjivao nejednake uvjete na MEO i drugog pružatelja naplatne usluge prijenosa televizijskog signala i njegova sadržaja, to jest NOS Comunicações SA (u daljnjem tekstu: NOS).

               11

               Tijelo za tržišno natjecanje 19. ožujka 2015. pokrenulo je istragu uslijed koje je odlukom od 3. ožujka 2016. obustavljen postupak jer nisu postojali dokazi s dovoljnom dokaznom vrijednosti o zloporabi vladajućeg položaja.

               12

               Tijelo za tržišno natjecanje utvrdilo je da je između 2009. i 2013. GDA na određene klijente primijenio različite tarife. Međutim, to je tijelo, osobito na temelju struktura cijena, profita i rentabilnosti maloprodajne ponude usluge prijenosa televizijskog signala i njegova sadržaja, smatralo da ta diferencijacija tarifa nema ograničavajući učinak na MEO‑ov konkurentski položaj.

               13

               Navedeno tijelo smatra da, kako bi se utvrdilo da postoji povreda članka 102. drugog stavka točke (c) UFEU‑a, eventualna cjenovna diskriminacija doista mora moći narušiti tržišno natjecanje na tržištu stavljajući jednog ili više poduzetnika u nepovoljniji konkurentski položaj u odnosu na ostale. Tumačenje prema kojem bi svako diskriminirajuće postupanje poduzetnika u vladajućem položaju ipso facto dovelo do povrede članka 102. drugog stavka točke (c) UFEU‑a protivno je sudskoj praksi Suda.

               14

               MEO je Tribunalu da Concorrência, Regulação e Supervisão (Sud za tržišno natjecanje, regulaciju i nadzor, Portugal), sudu koji je uputio zahtjev, podnio tužbu protiv odluke Tijela za tržišno natjecanje o obustavi postupka od 3. ožujka 2016. tvrdeći da ta odluka sadržava pogrešku koja se tiče prava jer je – umjesto da ocijeni kriterij nepovoljnog položaja u odnosu na konkurenciju, kako je protumačen u sudskoj praksi Suda – to tijelo ispitalo je li bila riječ o znatnom i mjerljivom poremećaju tržišnog natjecanja. Naime, MEO smatra da je na temelju navedene sudske prakse Tijelo za tržišno natjecanje trebalo ispitati je li predmetno postupanje moglo narušiti tržišno natjecanje.

               15

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da faktični monopol koji GDA ima na relevantnom tržištu u načelu omogućava zaključak da on ima vladajući položaj. Međutim, taj sud također ističe da postoje indicije u skladu s kojima pružatelji naplatne usluge prijenosa televizijskog signala i njegova sadržaja ipak imaju znatan pregovarački prostor u odnosu na GDA.

               16

               Taj sud smatra da se odluka o obustavi postupka od 3. ožujka 2016. temelji na činjenici da je razlika između tarifa koje je GDA primjenjivao u odnosu na MEO i NOS bila mala u usporedbi s prosječnim troškom, tako da ta razlika nije mogla ugroziti MEO‑ov konkurentski položaj, s obzirom na to da je on mogao pokriti navedenu razliku. Navedeni sud u tom pogledu navodi da se MEO‑ov udio na tržištu pružanja naplatne usluge prijenosa televizijskog signala i njegova sadržaja povećao u razdoblju tijekom kojeg je GDA na MEO i NOS primjenjivao različite tarife.

               17

               MEO je u okviru glavnog postupka podnio brojčane podatke vezane uz ukupan i prosječan trošak po potrošaču koji je imao MEO odnosno NOS. MEO je također dostavio brojčane podatke o svojem profitu i rentabilnosti tijekom predmetnog razdoblja, odnosno od 2010. do 2013.

               18

               Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, nije isključeno da je ta diferencijacija cijena utjecala na MEO‑ovu konkurentsku sposobnost.

               19

               Taj sud smatra da iz sudske prakse Suda proizlazi da određena diskriminirajuća postupanja prema trgovinskim partnerima mogu sama po sebi dovesti do nepovoljnog položaja u odnosu na konkurenciju. Usto, smatra da iz te sudske prakse proizlazi da je kod diskriminirajućeg postupanja prvog stupnja koje utječe na izravne konkurente prisutne na istom relevantnom tržištu dovoljno dokazati da to postupanje može ograničavati tržišno natjecanje. Kad je riječ o diskriminaciji na silaznom tržištu, poput one u glavnom predmetu, neće a priori ni biti nužno konkretno ocjenjivati učinke na konkurentski položaj obuhvaćenih poduzetnika.

               20

               Unatoč tomu, Sud još nije jasno odlučio o relevantnosti konkretnih učinaka koje bi na tržišno natjecanje imala eventualna zloporaba vladajućeg položaja kako bi se utvrdilo da postoji „nepovoljan položaj u odnosu na konkurenciju” u smislu članka 102. drugog stavka točke (c) UFEU‑a.

               21

               U tim je okolnostima Tribunal da Concorrência, Regulação e Supervisão (Sud za tržišno natjecanje, regulaciju i nadzor) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Pod pretpostavkom da postoje dokazi ili indicije da poduzetnik u vladajućem položaju primjenjuje diskriminatorne tarife u pogledu jednog od maloprodajnih poduzetnika, što ga stavlja u nepovoljniji položaj u odnosu na njegove konkurente, treba li u okviru postupka za izricanje sankcija, radi kvalificiranja tog ponašanja kao ‚stavljanja u nepovoljan položaj u odnosu na konkurenciju’ u smislu članka 102. [drugog stavka] točke (c) UFEU‑a, također ocjenjivati ozbiljnost, relevantnost ili važnost tog učinka na konkurentski položaj i/ili konkurentsku sposobnost obuhvaćenog poduzetnika, osobito u pogledu njegove sposobnosti pokrivanja razlike u odnosu na troškove plaćene na veleprodajnoj razini?

                        2.

                        Pod pretpostavkom da postoje dokazi ili indicije o tome da primjena diskriminatornih tarifa poduzetnika u vladajućem položaju ‚vrlo malo utječe’ na troškove, profit i rentabilnost predmetnog maloprodajnog poduzetnika prema pravilnom tumačenju članka 102. [drugog stavka] točke (c) UFEU‑a i sudske prakse iz presuda [od 15. ožujka 2007., British Airways/Komisija (C‑95/04 P, EU:C:2007:166) i od 9. rujna 2009., Clearstream/Komisija (T‑301/04, EU:T:2009:317)], treba li u okviru postupka za izricanje sankcija smatrati da ne postoje indicije o zloporabi vladajućeg položaja i zabranjenim praksama?

                        3.

                        Ili pak, ne omogućava li sama ta okolnost odbacivanje kvalifikacije tog postupanja kao zloporabe vladajućeg položaja i zabranjene prakse u smislu članka 102. [drugog stavka] točke (c) UFEU‑a te nije li relevantna samo za utvrđivanje dosega odgovornosti odnosno sankcije poduzetnika koji je počinio povredu?

                        4.

                        Treba li činjenicu da u skladu s člankom 102. [drugim stavkom] točkom (c) UFEU‑a [okolnost na koju se ta odredba odnosi] mora biti takve naravi da [trgovinske partnere] stavlja u ‚nepovoljan položaj u odnosu na konkurenciju’ tumačiti na način da sama prednost koja proizlazi iz diskriminacije mora odgovarati minimalnom postotku strukture troškova predmetnog poduzetnika?

                        5.

                        Treba li činjenicu da u skladu s člankom 102. [drugim stavkom] točkom (c) UFEU‑a [okolnost na koju se ta odredba odnosi] mora biti takve naravi da [trgovinske partnere] stavlja u ‚nepovoljan položaj u odnosu na konkurenciju’ tumačiti na način da sama prednost koja proizlazi iz diskriminacije mora odgovarati minimalnom iznosu razlike između prosječnih troškova koje plaćaju konkurentski poduzetnici u predmetnoj veleprodaji?

                        6.

                        Može li se činjenicu da u skladu s člankom 102. [drugim stavkom] točkom (c) UFEU‑a [okolnost na koju se ta odredba odnosi] mora biti takve naravi da [trgovinske partnere] stavlja u ‚nepovoljan položaj u odnosu na konkurenciju’ tumačiti na način da sama prednost koja proizlazi iz diskriminacije mora u okviru predmetnog tržišta i usluge biti viša od razlika iz tablica 5, 6 i 7 [navedenih u ovom zahtjevu za prethodnu odluku] kako bi se postupanje kvalificiralo kao zabranjena praksa?

                        7.

                        U slučaju pozitivnog odgovora na jedno od četvrtog, petog ili šestog pitanja, na koji način valja odrediti taj prag relevantnosti nepovoljnog položaja u odnosu na strukturu troškova odnosno prosječnih troškova koje plaćaju konkurentski poduzetnici na predmetnom maloprodajnom tržištu?

                        8.

                        U slučaju određivanja tog praga, može li se odbaciti presumpcija iz presude [od 9. rujna 2009., Clearstream/Komisija (T‑301/04, EU:T:2009:317)], prema kojoj valja smatrati da poduzetnik koji ima faktični monopol na uzlaznom tržištu, koji neprekidno tijekom pet godina primjenjuje prema poslovnom partneru različite cijene za istovrsne usluge, neizbježno stavlja tog partnera u nepovoljan položaj u odnosu na konkurenciju, zbog toga što taj prag nije ostvaren svake godine?”

         O prethodnim pitanjima

               22

               Svojim pitanjima, koje treba ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li pojam „nepovoljan položaj u odnosu na konkurenciju” u smislu članka 102. drugog stavka točke (c) UFEU‑a tumačiti na način da se njime zahtijeva analiza konkretnih učinaka primjene diferenciranih cijena od strane poduzetnika u vladajućem položaju na konkurentski položaj obuhvaćenog poduzetnika i, ako je to slučaj, treba li uzeti u obzir ozbiljnost navedenih učinaka.

               23

               Na temelju članka 102. prvog stavka i drugog stavka točke (c) UFEU‑a, poduzetnicima koji imaju vladajući položaj na unutarnjem tržištu ili njegovu znatnom dijelu zabranjeno je primijeniti nejednake uvjete na istovjetne poslove s trgovinskim partnerima, čime ih se stavlja u nepovoljan položaj u odnosu na konkurenciju, u mjeri u kojoj bi se moglo utjecati na trgovinu među državama članicama.

               24

               U skladu sa sudskom praksom Suda, cilj je posebne zabrane diskriminacije iz članka 102. drugog stavka točke (c) UFEU‑a osigurati da tržišno natjecanje ne bude narušeno na unutarnjem tržištu. Poslovno ponašanje poduzetnika u vladajućem položaju ne smije narušiti tržišno natjecanje na uzlaznom ili silaznom tržištu, odnosno tržišno natjecanje među pružateljima usluga ili klijentima tog poduzetnika. Suugovaratelji navedenog poduzetnika u međusobnoj konkurenciji ne smiju biti ni u povoljnijem ni u nepovoljnijem položaju (presuda od 15. ožujka 2007., British Airways/Komisija, C‑95/04 P, EU:C:2007:166, t. 143.). Stoga nije nužno da zloporaba utječe na konkurentski položaj samog poduzetnika u vladajućem položaju, na samo tržište na kojem posluje i na eventualne vlastite konkurente.

               25

               Za ispunjenje uvjeta za primjenu članka 102. drugog stavka točke (c) UFEU‑a važno je utvrditi da postupanje poduzetnika u vladajućem položaju na tržištu nije samo diskriminirajuće, nego da se njime također nastoji narušiti taj konkurentski odnos, odnosno ugroziti konkurentski položaj jednog dijela trgovinskih partnera tog poduzetnika u odnosu na ostale (presuda od 15. ožujka 2007., British Airways/Komisija, C‑95/04 P, EU:C:2007:166, t. 144. i navedena sudska praksa).

               26

               Kako bi se utvrdilo je li svrha cjenovne diskriminacije koju poduzetnik u vladajućem položaju provodi prema trgovinskim partnerima narušiti tržišno natjecanje na silaznom tržištu, kako je to nezavisni odvjetnik u bitnome istaknuo u točki 63. svojeg mišljenja, samo postojanje trenutačnog stavljanja u nepovoljan položaj koje utječe na gospodarske subjekte kojima su nametnute više cijene u odnosu na tarife koje se primjenjuju na njihove konkurente za istovjetan posao ipak ne znači da je tržišno natjecanje narušeno ili da bi moglo biti narušeno.

               27

               Naime, diskriminacija među trgovinskim partnerima koji se ne nalaze u konkurentskom odnosu može se smatrati zloporabom samo ako je svrha postupanja poduzetnika u vladajućem položaju s obzirom na sve okolnosti slučaja dovesti do poremećaja tržišnog natjecanja među tim trgovinskim partnerima. U takvoj situaciji ne može se, međutim, zahtijevati da se usto dokaže da je došlo do stvarnog i mjerljivog pogoršanja konkurentskog položaja svakog pojedinog trgovinskog partnera (presuda od 15. ožujka 2007., British Airways/Komisija, C‑95/04 P, EU:C:2007:166, t. 145.).

               28

               Stoga, kako je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 86. svojeg mišljenja, za utvrđivanje uzrokuje li cjenovna diskriminacija nepovoljan položaj u odnosu na konkurenciju u smislu članka 102. drugog stavka točke (c) UFEU‑a ili ga ona može uzrokovati treba ispitati sve relevantne okolnosti.

               29

               Kad je riječ o pitanju treba li za primjenu članka 102. drugog stavka točke (c) UFEU‑a uzeti u obzir ozbiljnost eventualnog nepovoljnog položaja u odnosu na konkurenciju, valja istaknuti da za utvrđivanje zloporabe vladajućeg položaja nije opravdano određivanje praga znatnosti (de minimis) (vidjeti u tom smislu presudu od 6. listopada 2015., Post Danmark, C‑23/14, EU:C:2015:651, t. 73.).

               30

               Međutim, kako bi mogla stvarati nepovoljan položaj u odnosu na konkurenciju, cjenovna diskriminacija iz članka 102. drugog stavka točke (c) UFEU‑a mora utjecati na interese gospodarskog subjekta kojemu su određene tarife više od onih određenih njegovom konkurentima.

               31

               Kada budu provodili konkretno ispitivanje iz točke 28. ove presude, Tijelo za tržišno natjecanje ili nadležni nacionalni sud dužni su u obzir uzeti sve okolnosti slučaja koji im je podnesen. Takvom tijelu ili sudu dopušteno je u tom kontekstu ocjenjivati vladajući položaj poduzetnika, pregovaračku snagu kad je riječ o tarifama, uvjete i načine nametanja tih tarifa, njihovo trajanje i njihov iznos kao i eventualno postojanje strategije kojoj je cilj istisnuti sa silaznog tržišta jednog od svojih trgovinskih partnera koji je u najmanju ruku jednako učinkovit kao i njegovi konkurenti (vidjeti analogijom presudu od 6. rujna 2017., Intel/Komisija, C‑413/14 P, EU:C:2017:632, t. 139. i navedenu sudsku praksu).

               32

               U ovom slučaju, kao prvo, kad je riječ o vladajućem položaju i pregovaračkoj snazi za nametanje tarifa na silaznom tržištu, iz spisa koji je podnesen Sudu proizlazi da su MEO i NOS glavni GDA‑ovi klijenti. U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev navodi da postoje indicije u skladu s kojima oni imaju određenu pregovaračku moć u odnosu na GDA.

               33

               Usto, iz elemenata koji su podneseni Sudu proizlazi da GDA‑ovo formiranje cijena podliježe zakonu kojim se stranke, ako ne postignu dogovor, obvezuje na arbitražu, iako je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri je li to doista točno. U takvoj situaciji i kao što se to dogodilo, GDA je u svakom slučaju od određenog trenutka tijekom razdoblja o kojem je riječ u glavnom postupku u pogledu cijena obračunanih MEO‑u samo primijenio cijene utvrđene arbitražnom odlukom.

               34

               Kao drugo, u pogledu trajanja primjene i iznosa tarifa o kojima je riječ u glavnom predmetu, sud koji je uputio zahtjev navodi, s jedne strane, da su diferencirane tarife primjenjivane između 2010. i 2013. S druge strane, kad je riječ o iznosima koje je MEO godišnje plaćao GDA‑u, iz podataka sadržanih u odluci Tijela za tržišno natjecanje o obustavi postupka od 3. ožujka 2016., čiju će točnost moći provjeriti sud koji je uputio zahtjev, proizlazi da su navedeni iznosi predstavljali relativno malen postotak ukupnih troškova koje je MEO imao u okviru svoje ponude maloprodajne usluge pristupa televizijskom signalu uz pretplatu i da je u tom kontekstu diferencijacija tarifa imala ograničen utjecaj na MEO‑ve profite. Međutim, kako je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 104. svojeg mišljenja, ako utjecaj cjenovne diferencijacije na troškove koje je imao gospodarski subjekt koji se smatra oštećenim, ili također na rentabilnost i dobit tog subjekta, nije značajan, iz toga se, ako je to tako, može zaključiti da ta cjenovna diferencijacija ne može imati nikakav učinak na konkurentski položaj navedenog subjekta.

               35

               Kao treće, treba istaknuti da u situaciji kao što je ona o kojoj je riječ u glavnom predmetu, u kojoj se primjena diferenciranih tarifa odnosi isključivo na silazno tržište, poduzetnik u vladajućem položaju u načelu nema nikakav interes sa silaznog tržišta istisnuti jednog od svojih trgovinskih partnera. U svakom slučaju, spis podnesen Sudu ne sadržava nikakav naznaku da je GDA želio ostvariti takav cilj.

               36

               Na sudu koji je uputio zahtjev je da utvrdi, s obzirom na sva prethodna razmatranja, je li cjenovna diferencijacija u glavnom predmetu mogla prouzrokovati MEO‑ov nepovoljan položaj u odnosu na konkurenciju.

               37

               S obzirom na prethodno navedeno, na postavljena pitanja valja odgovoriti tako da pojam „nepovoljan položaj u odnosu na konkurenciju” u smislu članka 102. drugog stavka točke (c) UFEU‑a treba tumačiti na način da se, pod pretpostavkom da poduzetnik u vladajućem položaju primjenjuje diskriminirajuće cijene na trgovinske partnere na silaznom tržištu, odnosi na situaciju u kojoj to postupanje može prouzrokovati poremećaj tržišnog natjecanja među tim trgovinskim partnerima. Za utvrđivanje takvog „nepovoljnog položaja u odnosu na konkurenciju” ne zahtijeva se dokazivanje da je došlo do stvarnog i mjerljivog pogoršanja konkurentskog položaja, nego se to utvrđivanje mora temeljiti na analizi svih relevantnih okolnosti slučaja koja omogućava zaključak da navedeno postupanje utječe na troškove, dobit ili na drugi relevantan interes jednog ili više navedenih partnera, tako da to postupanje može utjecati na navedeni položaj.

         Troškovi

               38

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                     Pojam „nepovoljan položaj u odnosu na konkurenciju” u smislu članka 102. drugog stavka točke (c) UFEU‑a treba tumačiti na način da se, pod pretpostavkom da poduzetnik u vladajućem položaju primjenjuje diskriminirajuće cijene na trgovinske partnere na silaznom tržištu, odnosi na situaciju u kojoj to postupanje može prouzrokovati poremećaj tržišnog natjecanja među tim trgovinskim partnerima. Za utvrđivanje takvog „nepovoljnog položaja u odnosu na konkurenciju” ne zahtijeva se dokazivanje da je došlo do stvarnog i mjerljivog pogoršanja konkurentskog položaja, nego se to utvrđivanje mora temeljiti na analizi svih relevantnih okolnosti slučaja koja omogućava zaključak da navedeno postupanje utječe na troškove, dobit ili na drugi relevantan interes jednog ili više navedenih partnera, tako da to postupanje može utjecati na navedeni položaj.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: portugalski


title: Presuda Suda (deveto vijeće) od 19. travnja 2018.#Consorzio Italian Management i Catania Multiservizi SpA protiv Rete Ferroviaria Italiana SpA.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Consiglio di Stato.#Zahtjev za prethodnu odluku – Provedba postupaka javne nabave u sektoru vodnog gospodarstva, energetskom i prometnom sektoru te sektoru poštanskih usluga – Direktiva 2004/17/EZ – Obveza izmjene cijene nakon odabira ponude – Nepostojanje takve obveze u Direktivi 2004/17/EZ ili da proizlazi iz općih načela na kojima se temelji članak 56. UFEU-a i Direktive 2004/17/EZ – Usluge čišćenja i održavanja povezane s djelatnošću željezničkog prijevoza – Članak 3. stavak 3. UEU-a – Članci 26., 57., 58. i 101. UFEU-a – Nepostojanje dostatnih pojašnjenja činjeničnog okvira spora u glavnom postupku i razloga koji opravdavaju potrebu za odgovorom na prethodna pitanja – Nedopuštenost – Članak 16. Povelje Europske unije o temeljnim pravima – Odredbe nacionalnog prava kojima se ne provodi pravo Unije – Nenadležnost.#Predmet C-152/17.

text:
         PRESUDA SUDA (deveto vijeće)
      19. travnja 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Provedba postupaka javne nabave u sektoru vodnog gospodarstva, energetskom i prometnom sektoru te sektoru poštanskih usluga – Direktiva 2004/17/EZ – Obveza izmjene cijene nakon dodjele ugovora – Nepostojanje takve obveze u Direktivi 2004/17/EZ ili obveze, koja bi proizlazila iz općih načela na kojima se temelji članak 56. UFEU‑a i Direktiva 2004/17/EZ – Usluge čišćenja i održavanja povezane s djelatnošću željezničkog prijevoza – Članak 3. stavak 3. UEU‑a – Članci 26., 57., 58. i 101. UFEU‑a – Nepostojanje dostatnih pojašnjenja o činjeničnom kontekstu glavnog postupka kao i razloga koji opravdavaju potrebu odgovora na prethodna pitanja – Nedopuštenost – Članak 16. Povelje Europske unije o temeljnim pravima – Odredbe nacionalnog prava kojima se ne provodi pravo Unije – Nenadležnost”
      U predmetu C‑152/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Consiglio di Stato (Državno vijeće, Italija), odlukom od 24. studenoga 2016., koju je Sud zaprimio 24. ožujka 2017., u postupku

         Consorzio Italian Management

         Catania Multiservizi SpA

      protiv

         Rete Ferroviaria Italiana SpA,

      SUD (deveto vijeće),
      u sastavu: C. Vajda (izvjestitelj), predsjednik vijeća, E. Juhász i C. Lycourgos, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Bobek,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Consorzio Italian Management e Catania Multiservizi SpA, E. Giardino i A. Cariola, avvocati,

               –

               za Rete Ferroviaria Italiana SpA, U. Cossu, avvocato,

               –

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju S. Fiorentina, avvocato dello Stato,

               –

               za španjolsku vladu, M. J. García‑Valdecasas Dorrego, u svojstvu agenta,

               –

               za Europski parlament, L. Visaggio i R. van de Westelaken, u svojstvu agenata,

               –

               za Vijeće Europske unije, E. Moro i M. Balta, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, G. Gattinara i P. Ondrůšek, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 3. stavka 3. UEU‑a, članaka 26., 56. do 58. i 101. UFEU‑a, članka 16. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) i Direktive 2004/17/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka nabave subjekata koji djeluju u sektoru vodnog gospodarstva, energetskom i prometnom sektoru te sektoru poštanskih usluga (SL 2004., L 134, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 1., str. 43.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EU) br. 1251/2011 od 30. studenoga 2011. (SL 2011., L 319, str. 43.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 11., str. 159.; u daljnjem tekstu: Direktiva 2004/17) i na ocjenu valjanosti Direktive 2004/17.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Consorzio Italian Management i Catania Multiservizi SpA i Rete Ferroviaria Italiana SpA (u daljnjem tekstu: RFI) povodom odbijanja potonjeg da, nakon dodjele ugovora koji se odnosi, među ostalim, na usluge čišćenja željezničkih postaja, usvoji njihov zahtjev za izmjenu cijene u tom ugovoru o javnoj nabavi.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               Direktivom 2004/17 usklađuju se postupci javne nabave u posebnim sektorima, navedenima u njezinim člancima 3. do 7., među koje pripadaju i usluge prijevoza.

               4

               Članak 10. u poglavlju III. Glave I. pod naslovom „Opća načela”, koji je naslovljen „Načela sklapanja ugovora”, propisuje:
               „Naručitelji postupaju s gospodarskim subjektima na jednak i nediskriminirajući način te djeluju transparentno.”

               5

               Sukladno članku 16. navedene direktive, pod naslovom „Pragovi za ugovore”:
               „Osim u slučajevima kada se ne primjenjuje na temelju izuzeća iz članaka od 19. do 26. ili u skladu s člankom 30. u vezi s obavljanjem predmetne djelatnosti, ova se Direktiva primjenjuje na ugovore čija procijenjena vrijednost bez poreza na dodanu vrijednost (PDV) nije manja od sljedećih pragova:

                        (a)

                        400000 EUR u slučaju ugovora o nabavi robe i ugovora o uslugama;

                  […]”

               6

               Članak 20. iste direktive, naslovljen „Ugovori koji se sklapaju u svrhe koje ne uključuju obavljanje obuhvaćene djelatnosti ili u svrhu obavljanja takve djelatnosti u trećoj zemlji”, u stavku 1. propisuje:
               „Ova se Direktiva ne primjenjuje na ugovore koje naručitelji sklapaju u svrhe koje ne uključuju obavljanje njihovih djelatnosti koje su opisane u člancima od 3. do 7. […].”

               7

               Članak 55. Direktive 2004/17, pod naslovom „Kriteriji za odabir ponude”, u stavku 1. predviđa:
               „Ne dovodeći u pitanje nacionalne zakone, druge propise i administrativne odredbe o plaćanju naknade za određene usluge, kriteriji na kojima naručitelji temelje odabir ponude su:

                        (a)

                        ako se ugovor sklapa na temelju ekonomski najpovoljnije ponude sa stajališta naručitelja, različiti kriteriji povezani s predmetom dotičnog ugovora, kao što su datum isporuke ili datum izvršenja, tekući troškovi, ekonomičnost, kakvoća, estetska i funkcionalna svojstva, ekološka svojstva, tehnička vrijednost, usluga nakon prodaje i tehnička pomoć, obveze u odnosu na dijelove, sigurnost opskrbe, te cijena ili nešto drugo.

                        (b)

                        samo najniža cijena.”

               8

               Na temelju članka 94. Poslovnika Suda:
               „Osim teksta prethodnih pitanja postavljenih Sudu zahtjev za prethodnu odluku sadrži:

                        (a)

                        sažeti prikaz predmeta spora i relevantne činjenice kako ih je utvrdio sud koji je uputio zahtjev ili barem prikaz činjeničnih okolnosti na kojima se temelje pitanja;

                  […]

                        (c)

                        prikaz razloga koji su naveli sud koji je uputio zahtjev da se zapita o tumačenju ili valjanosti određenih odredaba prava Unije, kao i pojašnjenje veze koja po mišljenju tog suda postoji između tih odredaba i nacionalnog zakonodavstva primjenjivog u glavnom postupku.”

            Talijansko pravo

               9

               Člankom 2. stavkom 4. Decreto legislativo n. 163, Codice dei contratti pubblici relativi a lavori, servizi e forniture in attuazione delle direttive 2004/17/CE e 2004/18/CE (Uredba sa zakonskom snagom br. 163 o Zakoniku o ugovorima o javnoj nabavi radova, usluga i robe kojim se prenose direktive 2004/17/EZ i 2004/18/EZ) od 12. travnja 2006. (Redoviti dodatak GURI‑ju br. 100 od 2. svibnja 2006.; u daljnjem tekstu: Uredba sa zakonskom snagom br. 163/2006) predviđeno je:
               „Ako ovim zakonikom nije izričito propisano, ugovorna aktivnost subjekata iz prvog članka također je uređena odredbama građanskog zakonika”.

               10

               Sukladno članku 115. Uredbe sa zakonskom snagom br. 163/2006 naslovljenom „Prilagođavanje cijene”:
               „1.   Svi ugovori o isporuci usluga ili robe koji se izvode s uzastopnim činidbama moraju sadržavati odredbu o periodičnoj izmjeni cijene. Izmjena se provodi na temelju ispitivanja koje provode voditelji odgovorni za nabavu robe i usluga na temelju podataka iz članka 7. stavka 4. točke (c) i stavka 5.”

               11

               Članak 115. te Uredbe sa zakonskom snagom ne pripada među odredbe te uredbe koje su, na temelju njezina članka 206., bile primjenjive na javne nabave u posebnim sektorima koji odgovaraju onima iz članaka 3. do 7. Direktive 2004/17.

               12

               Članak 1664. Codice civile (Građanski zakonik) naslovljen „Naplatnost ili teškoće u izvršenju” u stavku 1. predviđa:
               „Kada, zbog nepredviđenih okolnosti, dolazi do povećanja ili smanjenja troška materijala ili radne snage, što dovodi do povećanja ili smanjenja više od desetine ukupne ugovorene cijene, uspješni ponuditelj ili nositelj projekta može zahtijevati izmjenu te cijene. Izmjena se može dopustiti jedino za razliku u cijeni koja prelazi desetinu cijene.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               13

               Društvo RFI je dodijelilo tužiteljima u glavnom postupku ugovor o javnoj nabavi koji se odnosi na pružanje usluga čišćenja, održavanje interijera u prostorijama i drugim javnim prostorima kao i na druge sporedne usluge u željezničkim postajama, postrojenjima, uredima i radionicama koje su raspršene po cjelokupnom području koje pripada pod Direzione Compartimentale Movimento de Cagliari (Regionalna uprava za promet u Cagliariju, Italija). Ugovor je sadržavao posebnu odredbu kojom se određuju načini izmjene ugovorene cijene, kojima se odstupa od članka 1664. Građanskog zakonika.

               14

               Tijekom izvršavanja tog ugovora o javnoj nabavi tužitelji u glavnom postupku zatražili su od društva RFI izmjenu prethodno ugovorene cijene javne nabave kako bi se uzelo u obzir povećanje ugovornih troškova koji proizlaze iz povećanja troškova osoblja. Odlukom od 22. veljače 2012. društvo RFI je odbilo taj zahtjev.

               15

               Nakon toga odbijanja tužitelji u glavnom postupku podnijeli su Tribunale amministrativo regionale per la Sardegna (Regionalni upravni sud Sardinije, Italija) tužbu za poništenje navedene odluke.

               16

               Presudom od 11. lipnja 2014. Tribunale amministrativo regionale per la Sardegna (Regionalni upravni sud Sardinije, Italija) odbio je tu tužbu. Taj je sud smatrao da članak 115. Uredbe sa zakonskom snagom br. 163/2006 nije primjenjiv na ugovor o javnoj nabavi koji se odnosi na posebne sektore, kao što je predmetni ugovor o javnoj nabavi u glavnom postupku. Taj je sud, naime, smatrao da je isporuka usluga čišćenja kolodvora, postrojenja, ureda i radionica bila sporedna u odnosu na izvršavanje aktivnosti koje potpadaju pod posebne sektore jer su se odnosile na nužne elemente koji su sastavni dio mreže željezničkog prijevoza. Navedeni sud je dodao da izmjena cijene nije bila obvezujuća na temelju članka 1664. Građanskog zakonika s obzirom na to da ugovorne stranke mogu odstupiti od te odredbe unošenjem u taj ugovor ugovorne odredbe kojom se ograničava izmjena cijene, kao što je bio slučaj u predmetu u glavnom predmetu.

               17

               Tužitelji u glavnom postupku su protiv te presude podnijeli žalbu sudu koji je uputio zahtjev, tvrdeći, u okviru svojeg prvog i drugog tužbenog razloga, da su članak 115. Uredbe sa zakonskom snagom br. 163/2006 ili, alternativno, članak 1664. Građanskog zakonika primjenjivi na predmetni ugovor o javnoj nabavi u glavnom postupku, suprotno onome što je odlučio Tribunale amministrativo regionale per la Sardegna (Regionalni upravni sud Sardinije, Italija). Tužitelji u glavnom postupku su, osim toga, osporavali i sukladnost osobito članaka 115. i 206. Uredbe sa zakonskom snagom br. 163/2006 s pravom Unije, tvrdeći da su te odredbe, u dijelu u kojem se njima isključuje izmjena cijene u sektoru prometa, konkretnije u povezanim ugovorima vezanima uz čišćenje, bile protivne, osobito, članku 3. stavku 3. UEU‑a i člancima 26., 101. i sljedećim člancima UFEU‑a te Direktivi 2004/17. Nacionalni propisi su stoga bili prekomjerni i neopravdani u odnosu na zakonodavstvo Unije. Navedeno je zakonodavstvo također neopravdano neproporcionalno te je moglo dovesti uspješnog ponuditelja za ugovor o javnoj nabavi koja se odnosi na usluge čišćenja u podređeni i slabiji položaj u odnosu na javno poduzeće, što stvara nepravičnu i neproporcionalnu ugovornu neravnotežu te bi izmijenilo pravila o funkcioniranju tržišta. Najzad, u slučaju kada bi isključenje izmjene cijene u svim ugovorima koji su sklopljeni i primjenjuju se na posebne sektore izravno proizlazilo iz Direktive 2004/17, potonja ne bi bila valjana.

               18

               Kada je riječ o prvom tužbenom razlogu koji ističu tužitelji u glavnom postupku, sud koji je uputio zahtjev izrazio je namjeru da ga odbije i potvrdi analizu Tribunale amministrativo regionale per la Sardegna (Regionalni upravni sud Sardinije, Italija) prema kojoj predmetni ugovor o javnoj nabavi u glavnom postupku, s obzirom na to da je povezan funkcionalnom vezom s posebnim sektorima, potpada pod odredbe Uredbe sa zakonskom snagom br. 163/2006 koje se primjenjuju na navedene sektore. Sud koji je uputio zahtjev navodi da namjerava također odbiti drugi tužbeni razlog koji ističu tužitelji u glavnom postupku jer te odredbe, s obzirom na to da su obvezujuće naravi, imaju prednost pred odredbama članka 1664. Građanskog zakonika zbog toga što su predmetne stranke glavnog postupka predvidjele posebno pravilo kojime se odstupa od tog članka i što uvjet „nepredviđenih okolnosti” iz toga članka u ovom slučaju nije ispunjen. Taj sud međutim smatra da, s obzirom na to da odlučuje u posljednjem stupnju i da su mu tužitelji u glavnom postupku uputili zahtjev u tom smislu, mora provjeriti sukladnost s pravom Unije, osobito članka 206. Uredbe sa zakonskom snagom br. 163/2006, u dijelu u kojem se njime isključuje primjenjivost članka 115. te uredbe ne samo na ugovore o javnoj nabavi koji pripadaju posebnim sektorima, nego također, u skladu s tumačenjem sudske prakse, i na javnu nabavu usluga koje su, iako ne pripadaju u posebne sektore, s njima povezane funkcionalnom vezom. Osim toga, sud koji je uputio zahtjev smatra da sukladno sudskoj praksi Suda mora potonjem uputiti pitanje o valjanosti Direktive 2004/17 koje ističu tužitelji u glavnom postupku.

               19

               U tim je okolnostima Consiglio di Stato (Državno vijeće, Italija) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Je li u skladu s pravom Europske unije (posebno s člankom 3. stavkom 3. UEU‑a, člancima 26., 56. do 58. i 101. UFEU‑a, člankom 16. [Povelje]) i Direktivom 2004/17 tumačenje nacionalnog prava prema kojemu je isključena izmjena cijene u ugovorima u posebnim sektorima, posebno u onima čiji predmet nije onaj na koji se odnosi ista direktiva, već je s potonjima funkcionalno povezan?

                        2.

                        Je li Direktiva 2004/17 (ako se smatra da isključenje izmjene cijene u svim ugovorima koji se sklapaju i primjenjuju u […] posebnim sektorima izravno proizlazi iz iste) u skladu s načelima Europske unije (posebno, s člankom 3. stavkom 1. UEU‑a, člancima 26., 56. do 58. i 101. UFEU‑a i člankom 16. [Povelje])‚ ,zbog nepravičnosti, neproporcionalnosti, narušavanja ugovorne ravnoteže i, stoga, pravila funkcionalnog tržišta’?”

         O prethodnim pitanjima

            Prvo pitanje

               20

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev, u bitnome, pita treba li članak 3. stavak 3. UEU‑a, članke 26., 56. do 58. i 101. UFEU‑a, članak 16. Povelje i Direktivu 2004/17 tumačiti na način da im se protive pravila nacionalnog prava, poput onih u glavnom postupku, koja ne predviđaju periodičnu izmjenu cijena nakon provedbe postupka javne nabave u sektorima obuhvaćenima navedenom direktivom.

               21

               Uvodno, treba podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, u okviru suradnje između Suda i nacionalnih sudova, potreba za tumačenjem prava Unije koje će biti korisno nacionalnom sudu zahtijeva da se on strogo pridržava uvjeta u pogledu sadržaja zahtjeva za prethodnu odluku koji su izričito navedeni u članku 94. Poslovnika Suda, a koje sud koji je uputio zahtjev mora poznavati (presuda od 26. srpnja 2017., Persidera, C‑112/16, EU:C:2017:597, t. 27. i navedena sudska praksa). Na te se zahtjeve, nadalje, podsjeća u Preporukama Suda namijenjenima nacionalnim sudovima koje se odnose na pokretanje prethodnog postupka (SL 2012., C 338, str. 1.).

               22

               Stoga je nužno, kako je to određeno u članku 94. točkama (a) do (c) Poslovnika, da zahtjev za prethodnu odluku sadržava, s jedne strane, sažeti prikaz relevantnih činjenica, ili barem prikaz činjeničnih okolnosti na kojima se temelje pitanja, i, s druge strane, prikaz razloga koji su naveli sud koji je uputio zahtjev da se zapita o tumačenju ili valjanosti određenih odredaba prava Unije kao i pojašnjenje veze koja po mišljenju tog suda postoji između tih odredaba i nacionalnog zakonodavstva primjenjivog u glavnom postupku (vidjeti, u tom smislu, presudu od 26. srpnja 2017., Persidera, C‑112/16, EU:C:2017:597, t. 28. i 29. i navedenu sudsku praksu).

               23

               Treba istaknuti da, u tom pogledu, zahtjev za prethodnu odluku ne daje nikakvo objašnjenje kada je riječ o relevantnosti tumačenja članka 3. stavka 3. UEU‑a kao i članaka 26., 57., 58. i 101. UFEU‑a za rješenje glavnog postupka. Isto vrijedi također i za članak 56. UFEU‑a u dijelu u kojem se odnosi na druge vidove koji nisu oni koji su predmet ispitivanja Suda u točki 32. ove presude.

               24

               Slijedi da je prvo pitanje, s obzirom na to, nedopušteno.

               25

               Kao prvo, kada je riječ o tumačenju Direktive 2004/17 i njezinih općih načela, sud koji je uputio zahtjev smatra da je javna nabava u glavnom postupku obuhvaćena tom direktivom, s obzirom na to da ju je proveo javni naručitelj u smislu potonje, u ovom slučaju društvo RFI, i da je funkcionalno povezana s aktivnošću željezničkog prijevoza koja je obuhvaćena područjem primjene navedene direktive.

               26

               U tom pogledu iz sudske prakse Suda proizlazi da se Direktiva 2004/17 stvarno primjenjuje ne samo na javne nabave koje su provedene u području jedne od aktivnosti izričito navedenih u njezinim člancima 3. do 7., nego također i na javne nabave koje, iako su različite po naravi i mogu prema tomu, kao takve, normalno biti obuhvaćene područjem primjene Direktive Europskog parlamenta i Vijeća 2004/18/EZ od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima, ugovora o javnoj nabavi robe te ugovora o javnim uslugama (SL 2004., L 134, str. 114.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 1., str. 156.), služe izvršavanju aktivnosti definiranih Direktivom 2004/17. Posljedično, s obzirom na to da javna nabava koju je naručitelj proveo ima veze s aktivnošću koju potonji izvršava u sektorima iz članaka 3. do 7. te direktive, ta javna nabava mora podlijegati postupcima predviđenima navedenom direktivom (vidjeti, u tom smislu, presudu od 10. travnja 2008., Ing. Aigner, C‑393/06, EU:C:2008:213, t. 56. do 59.).

               27

               Štoviše, iako odluka kojom se upućuje prethodno pitanje ne sadržava nikakve podatke koji bi se odnosili na vrijednost predmetne javne nabave u glavnom postupku, iz dokumenata u spisu kojima raspolaže Sud proizlazi da ta vrijednost prelazi prag relevantan za primjenu navedene direktive, koji je na temelju njezina članka 16. točke (a) određen na 400000 eura.

               28

               Direktiva 2004/17 je, prema tome, relevantna za davanje odgovora na prvo prethodno pitanje.

               29

               U tom pogledu treba istaknuti da ni iz jedne odredbe navedene direktive ne proizlazi da potonju treba tumačiti na način da joj se protive odredbe nacionalnog prava, poput članka 115. u vezi s člankom 206. Uredbe sa zakonskom snagom br. 163/2006, koje ne propisuju periodične izmjene cijene nakon provedbe postupka javne nabave u sektorima obuhvaćenima istom direktivom s obzirom na to da potonja ne nameće nikakvu posebnu obvezu državama članicama da propisuju odredbe kojima se od naručitelja zahtijeva da odobravaju svojim ugovornim suradnicima izmjenu cijene povećanjem nakon provedbe postupka javne nabave.

               30

               Isto tako se opća načela na kojima se temelji Direktiva 2004/17, osobito načelo jednakog postupanja i obveza transparentnosti koja iz njega proizlazi, koji su ugrađeni u članak 10. te direktive, ne protive takvim pravilima. Nasuprot tomu, ne može se isključiti da bi se izmjenom cijene nakon dodjele ugovora moglo povrijediti to načelo i tu obvezu (vidjeti, prema analogiji, presudu od 7. rujna 2016., Finn Frogne, C‑549/14, EU:C:2016:634, t. 40.). Naime, kao što Komisija ističe u svojim pisanim očitovanjima, cijena javne nabave iznimno je važan element za ocjenu ponuda naručitelja, a također i za dodjelu ugovora određenom gospodarskom subjektu. Ta važnost, među ostalim, proizlazi i iz navođenja cijene u oba kriterija za dodjelu ugovora iz članka 55. stavka 1. Direktive 2004/17. U tim okolnostima, pravila nacionalnog prava koja ne predviđaju periodičnu izmjenu cijene nakon provedbe postupka javne nabave u sektorima obuhvaćenima tom direktivom više favoriziraju poštovanje tih načela.

               31

               Iz tih razmatranja proizlazi da Direktivu 2004/17 i opća načela na kojima se ona temelji treba tumačiti na način da im se ne protive pravila nacionalnog prava poput onih u glavnom postupku, koja ne predviđaju periodičnu izmjenu cijene nakon provedbe postupka javne nabave u sektorima obuhvaćenima tom direktivom.

               32

               Kao drugo, kada je riječ o tumačenju članka 56. UFEU‑a, treba istaknuti da su tim člankom utvrđeni, u području slobode pružanja usluga, načelo jednakosti i nediskriminacije i obveza transparentnosti, čija usklađenost s pravilima nacionalnog prava poput dotičnih iz glavnog postupka je već ocijenjena u točki 30. ove presude. Zbog toga u tom pogledu nije potrebno ponovno tumačiti taj članak.

               33

               Kao treće, kada je riječ o tumačenju članka 16. Povelje, treba podsjetiti da se, na temelju članka 51. stavka 1. potonje, njezine odredbe odnose na države članice samo kada provode pravo Unije. Na temelju članka 51. stavka 2. Povelje, potonjom se ne proširuje područje primjene prava Unije izvan ovlasti Unije, ne uspostavlja se nova ovlast ni zadaća za Uniju niti se mijenjaju ovlasti i zadaće kako su utvrđene Ugovorima. Stoga je Sud pozvan tumačiti, u odnosu na Povelju, pravo Unije u njime dodijeljenim mu granicama (presuda od 10. srpnja 2014., Julián Hernández i dr., C‑198/13, EU:C:2014:2055, t. 32. i navedena sudska praksa).

               34

               U tom pogledu valja podsjetiti da pojam „provedba prava Unije”, u smislu članka 51. Povelje, nameće postojanje određenog stupnja povezanosti između akta prava Unije i predmetne nacionalne mjere. Osobito, Sud je odlučio o neprimjenjivosti temeljnih prava Unije u vezi s nacionalnim propisom jer odredbe Unije u dotičnom području ne nameću državama članicama nikakvu obvezu u pogledu situacije iz glavnog postupka (presuda od 10. srpnja 2014., Julián Hernández i dr., C‑198/13, EU:C:2014:2055, t. 34. i 35. i navedena sudska praksa).

               35

               U ovom slučaju, budući da iz točaka 29. i 30. ove presude proizlazi da ni Direktiva 2004/17 niti opća načela na kojima se ona temelji ne nameću državama članicama posebnu obvezu propisivanja odredbi kojima bi se od naručitelja zahtijevalo da odobravaju svojim ugovornim suradnicima izmjenu cijene povećanjem nakon provedbe javne nabave, predmetne odredbe Uredbe sa zakonskom snagom br. 163/2006 u glavnom postupku, u dijelu u kojem se njima ne predviđa periodična izmjena cijene javne nabave u sektorima obuhvaćenima navedenom direktivom, ne predstavljaju poveznicu s navedenom direktivom te se, prema tome, ne može smatrati da se njima provodi pravo Unije.

               36

               S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo pitanje treba odgovoriti tako da Direktivu 2004/17 i opća načela na kojima se ona temelji treba tumačiti na način da im se ne protive pravila nacionalnog prava poput onih u glavnom postupku, koja ne predviđaju periodičnu izmjenu cijene nakon provedbe postupka javne nabave u sektorima obuhvaćenima tom direktivom.

            Drugo pitanje

               37

               Iz sudske prakse Suda proizlazi da, ako je očito da tumačenje ili ocjena valjanosti pravila Unije koje je zatražio nacionalni sud nemaju nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora u glavnom postupku ili ako je problem hipotetski, Sud može odbaciti zahtjev nacionalnog suda kao nedopušten (vidjeti, u tom smislu, presudu od 28. ožujka 2017., Rosneft, C‑72/15, EU:C:2017:236, t. 50. i navedenu sudsku praksu).

               38

               U tom pogledu treba istaknuti da se ovo pitanje, kojime se sud koji je uputio zahtjev zapitao o valjanosti Direktive 2004/17, temelji na premisi prema kojoj predmetne odredbe Uredbe sa zakonskom snagom br. 163/2006 u glavnom postupku, u dijelu u kojem ne propisuju periodičnu izmjenu cijene javne nabave u sektorima obuhvaćenima tom direktivom, predstavljaju provedbu potonje.

               39

               Međutim, budući da iz ispitivanja prvog pitanja proizlazi da se ni Direktivi 2004/17 niti općim načelima na kojima se ona temelji ne protive pravila nacionalnog prava, poput dotičnih u glavnom postupku, koja ne predviđaju periodičnu izmjenu cijene nakon provedbe postupka javne nabave u sektorima obuhvaćenima tom direktivom, ovo pitanje je hipotetske naravi.

               40

               U tim okolnostima treba zaključiti da je drugo pitanje nedopušteno.

         Troškovi

               41

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (deveto vijeće) odlučuje:

                     Direktivu 2004/17/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka nabave subjekata koji djeluju u sektoru vodnog gospodarstva, energetskom i prometnom sektoru te sektoru poštanskih usluga, kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EU) br. 1251/2011 od 30. studenoga 2011., i opća načela na kojima se ona temelji treba tumačiti na način da im se ne protive pravila nacionalnog prava poput onih u glavnom postupku, koja ne predviđaju periodičnu izmjenu cijene nakon provedbe postupka javne nabave u sektorima obuhvaćenima tom direktivom.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 8. svibnja 2018.#Luxottica Group SpA protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije BeyBeni – Raniji nacionalni figurativni žig Ray-Ban – Relativni razlog za odbijanje – Šteta za ugled – Članak 8. stavak 5. Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 8. stavak 5. Uredbe (EU) 2017/1001).#Predmet T-721/16.


title: Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 18. svibnja 2018.#Mendes SA protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak opoziva – Verbalni žig Europske unije VSL#3 – Žig koji je postao uobičajeni naziv u trgovini za proizvod ili uslugu za koje je registriran – Žig koji je takve naravi da javnost dovodi u zabludu – Članak 51. stavak 1. točke (b) i (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 58. stavak 1. točke (b) i (c) Uredbe (EU) 2017/1001).#Predmet T-419/17.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (peto vijeće)
      18. svibnja 2018. (
            *1
         )
      „Žig Europske unije – Postupak opoziva – Verbalni žig Europske unije VSL#3 – Žig koji je postao uobičajeni naziv u trgovini za proizvod ili uslugu za koje je registriran – Žig koji je takve naravi da javnost dovodi u zabludu – Članak 51. stavak 1. točke (b) i (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 58. stavak 1. točke (b) i (c) Uredbe (EU) 2017/1001)”
      U predmetu T‑419/17,

         Mendes SA, sa sjedištem u Luganu (Švicarska), koji zastupa G. Carpineti, avocat,
      tužitelj,
      protiv

         Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO), koji zastupa J. Crespo Carrillo, u svojstvu agenta,
      tuženika,
      druga stranka u postupku pred žalbenim vijećem EUIPO‑a, intervenijent pred Općim sudom, jest

         Actial Farmaceutica Srl, sa sjedištem u Rimu (Italija), koji zastupa S. Giudici, avocat,
      povodom tužbe podnesene protiv odluke drugog žalbenog vijeća EUIPO‑a od 3. svibnja 2017. (predmet R 1306/2016‑2), koja se odnosi na postupak opoziva između društava Mendes i Actial Farmaceutica,
      OPĆI SUD (peto vijeće)
      u sastavu: D. Gratsias, predsjednik, A. Dittrich i P. G. Xuereb (izvjestitelj), suci,
      tajnik: E. Coulon,
      uzimajući u obzir tužbu podnesenu tajništvu Općeg suda 4. srpnja 2017.,
      uzimajući u obzir EUIPO‑ov odgovor na tužbu podnesen tajništvu Općeg suda 27. rujna 2017.,
      uzimajući u obzir intervenijentov odgovor na tužbu podnesen tajništvu Općeg suda 11. listopada 2017.,
      uzimajući u obzir da stranke nisu podnijele zahtjev za zakazivanje rasprave u roku od tri tjedna od dostave obavijesti o zatvaranju pisanog dijela postupka i da je stoga odlučeno, u skladu s člankom 106. stavkom 3. Poslovnika Općeg suda, da se odluka donese bez provođenja usmenog dijela postupka,
      donosi sljedeću

         Presudu

         Okolnosti spora

               1

               Društvo Mendes s.u.r.l. 23. prosinca 1999. podnijelo je prijavu za registraciju žiga Europske unije Uredu Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO), u skladu s Uredbom Vijeća (EZ) br. 40/94 od 20. prosinca 1993. o žigu Zajednice (SL 1994., L 11, str. 1.) [neslužbeni prijevod], kako je izmijenjena (zamijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Zajednice (SL 2009., L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.), kako je izmijenjena i sâma zamijenjena Uredbom (EU) 2017/1001 Europskog parlamenta i Vijeća od 14. lipnja 2017. o žigu Europske unije (SL 2017., L 154, str. 1.).

               2

               Žig za koji je podnesena prijava za registraciju verbalni je znak VSL#3.

               3

               Proizvodi za koje je podnesena prijava za registraciju pripadaju razredu 5. Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga radi registracije žigova od 15. lipnja 1957., kako je revidiran i izmijenjen, i odgovaraju sljedećem opisu: „Farmaceutski, veterinarski i higijenski preparati; dijetne tvari za medicinske potrebe, hrana za dojenčad; nutraceutski pripravci; dodaci prehrani”.

               4

               Prijava žiga Europske unije objavljena je u Glasniku žigova Zajednice br. 2000/059 od 24. srpnja 2000. i žig je registriran 5. srpnja 2001.

               5

               EUIPO je 1. travnja 2004. registrirao prijenos spornog žiga s društva Mendes s.u.r.l. na društvo Actial Farmacêutica Lda.

               6

               EUIPO je 2. prosinca 2016. registrirao prijenos spornog žiga s društva Actial Farmacêutica Lda na intervenijenta, društvo Actial Farmaceutica Srl.

               7

               Tužitelj, društvo Mendes SA, podnio je 8. rujna 2014. zahtjev za opoziv spornog žiga za sve proizvode za koje je registriran, na temelju članka 51. stavka 1. točaka (b) i (c) Uredbe br. 207/2009 (koji je postao članak 58. stavak 1. točke (b) i (c) Uredbe 2017/1001), kao prvo, zato što je navedeni žig, zbog intervenijentova djelovanja ili nedjelovanja, postao uobičajeni naziv u trgovini za predmetne proizvode i, kao drugo, zato što je navedeni žig svojom uporabom javnost doveo u zabludu.

               8

               Odjel za poništaje odbio je zahtjev za opoziv odlukom od 2. lipnja 2016.

               9

               Tužitelj je 19. srpnja 2016., na temelju članaka 58. do 64. Uredbe br. 207/2009 (koji su postali članci 66. do 71. Uredbe 2017/1001), podnio žalbu EUIPO‑u protiv odluke Odjela za poništaje.

               10

               Odlukom od 3. svibnja 2017. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) drugo žalbeno vijeće EUIPO‑a odbilo je žalbu. Kao prvo, žalbeno je vijeće u bitnome smatralo da dokazi koje je podnio tužitelj ne omogućuju da se utvrdi da je sporni žig postao uobičajeni naziv u trgovini za proizvode za koje je registriran. Kao drugo, žalbeno je vijeće u bitnome smatralo da tužitelj nije propisno dokazao uporabu spornog žiga koja dovodi u zabludu.

         Zahtjevi stranaka

               11

               Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                        –

                        poništi pobijanu odluku;

                        –

                        naloži da mu se naknade svi troškovi postupka ili barem da svaka stranka snosi vlastite troškove u cijelosti.

               12

               EUIPO i intervenijent od Općeg suda zahtijevaju da:

                        –

                        odbije tužbu;

                        –

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

         Pravo

            Dopuštenost dokumenata koji su prvi put podneseni pred Opći sud

               13

               EUIPO ističe da su prilozi tužbi A.9, A.36 i A.39, koji se odnose na smjernice World Gastroenterology Organisation (prilog A.9), sadržaj internetske stranice „www.vsl3.co.uk” (prilog A.36) i pakiranje predmetnog proizvoda s izmijenjenim sastavom (prilog A.39) prvi put podneseni pred Opći sud te su stoga nedopušteni.

               14

               U ovom slučaju, valja istaknuti da prilozi tužbi A.9, A.36 i A.39 nisu dio upravnog spisa koji je tužitelj podnio žalbenom vijeću EUIPO‑a.

               15

               U tom pogledu, valja podsjetiti da je svrha tužbe podnesene Općem sudu nadzor zakonitosti odluka žalbenih vijeća EUIPO‑a u smislu članka 65. Uredbe br. 207/2009 (koji je postao članak 72. Uredbe 2017/1001), tako da uloga Općeg suda nije ponovno ispitivanje činjeničnih elemenata s obzirom na dokumente koji su prvi put podneseni pred njim.

               16

               Dakle, navedene dokumente treba odbaciti, pri čemu nije nužno ispitivati njihovu dokaznu snagu (vidjeti, u tom smislu, presudu od 24. studenoga 2005., Sadas/OHIM – LTJ Diffusion (ARTHUR ET FELICIE), T‑346/04, EU:T:2005:420, t. 19. i navedenu sudsku praksu).

            Meritum

               17

               U prilog svojoj tužbi tužitelj ističe dva tužbena razloga. Prvi se temelji na povredi članka 51. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009. Drugi se temelji na povredi članka 51. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009.

         Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 51. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009

               18

               U okviru prvog tužbenog razloga, koji se temelji na povredi članka 51. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009, tužitelj najprije tvrdi da je žalbeno vijeće počinilo pogrešku u definiranju zainteresirane javnosti i u njezinoj percepciji spornog žiga. Tužitelj osim toga ističe da se preobrazba spornog žiga u uobičajeni naziv u trgovini za proizvod za koji je sporni žig registriran može pripisati njegovu nositelju.

               19

               EUIPO i intervenijent osporavaju tužiteljeve argumente.

               20

               U skladu s člankom 51. stavkom 1. točkom (b) Uredbe br. 207/2009, prava nositelja žiga Europske unije proglašavaju se opozvanima na zahtjev podnesen EUIPO‑u ili na protutužbu podnesenu u postupku zbog povrede ako je žig zbog djelovanja ili nedjelovanja nositelja postao uobičajeni naziv u trgovini za proizvod ili uslugu za koje je registriran.

               21

               Valja utvrditi da ne postoji sudska praksa o primjeni članka 51. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009. Međutim, Sud je u predmetima u kojima su donesene presude od 29. travnja 2004., Björnekulla Fruktindustrier (C‑371/02, EU:C:2004:275), i od 6. ožujka 2014., Backaldrin Österreich The Kornspitz Company (C‑409/12, EU:C:2014:130), bio pozvan protumačiti članak 12. stavak 2. točku (a) Prve direktive Vijeća 89/104/EEZ od 21. prosinca 1988. o usklađivanju zakonodavstava država članica o žigovima (SL 1989., L 40, str. 1.) i članak 12. stavak 2. točku (a) Direktive 2008/95/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2008. o usklađivanju zakonodavstava država članica o žigovima (SL 2008., L 299, str. 25.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 2., str. 149.), čiji je sadržaj u bitnome istovjetan onome članka 51. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009.

               22

               Iz sudske prakse Suda, koja je po analogiji primjenjiva na članak 51. stavak 1. točku (b) Uredbe br. 207/2009, proizlazi da taj članak predviđa situaciju u kojoj žig nije više u stanju ispuniti svoju funkciju označavanja podrijetla (vidjeti, po analogiji, presude od 29. travnja 2004., Björnekulla Fruktindustrier, C‑371/02, EU:C:2004:275, t. 22., i od 6. ožujka 2014., Backaldrin Österreich The Kornspitz Company, C‑409/12, EU:C:2014:130, t. 19.).

               23

               Navedena funkcija označavanja podrijetla temeljna je među različitim funkcijama žiga. Ta funkcija omogućava identifikaciju proizvoda ili usluga označenih žigom na način kao da potječu od jednog određenog poduzetnika i, prema tome, razlikovanje tog proizvoda ili usluge od proizvoda ili usluge drugih poduzetnika. Navedeni je poduzetnik onaj pod čijom se kontrolom proizvod ili usluga prodaju (vidjeti, po analogiji, presudu od 6. ožujka 2014., Backaldrin Österreich The Kornspitz Company, C‑409/12, EU:C:2014:130, t. 20. i navedenu sudsku praksu).

               24

               Zakonodavac Europske unije utvrdio je funkciju označavanja podrijetla žiga propisujući u članku 4. Uredbe br. 207/2009 (koji je postao članak 4. Uredbe 2017/1001) da znakovi koji se mogu grafički prikazati mogu činiti žig samo pod uvjetom da su takvi znakovi prikladni za razlikovanje proizvoda ili usluga jednog poduzetnika od proizvoda ili usluga drugog poduzetnika (vidjeti, po analogiji, presudu od 6. ožujka 2014., Backaldrin Österreich The Kornspitz Company, C‑409/12, EU:C:2014:130, t. 21. i navedenu sudsku praksu).

               25

               Tako, dok se u članku 7. Uredbe br. 207/2009 (koji je postao članak 7. Uredbe 2017/1001) navode situacije u kojima žig ne može ab initio ispunjavati funkciju označavanja podrijetla, članak 51. stavak 1. točka (b) iste uredbe odnosi se na situaciju u kojoj je uporaba žiga postala općenita u tolikoj mjeri da znak koji ga čini više ne označava posebne proizvode ili usluge koji potječu od određenog poduzetnika, nego označava kategoriju, vrstu ili narav proizvoda ili usluga na koje se odnosi registracija (vidjeti, po analogiji, mišljenje nezavisnog odvjetnika Légera u predmetu Björnekulla Fruktindustrier, C‑371/02, EU:C:2003:615, t. 50.). Žig je postao uobičajeni naziv proizvoda pa je stoga izgubio svoj razlikovni karakter, tako da više ne ispunjava tu funkciju (vidjeti, po analogiji, presudu od 6. ožujka 2014., Backaldrin Österreich The Kornspitz Company, C‑409/12, EU:C:2014:130, t. 22. i navedenu sudsku praksu).

               26

               Prava koja su nositelju žiga povjerena člankom 9. Uredbe br. 207/2009 (koji je postao članak 9. Uredbe 2017/1001) mogu se dakle opozvati, kao prvo, pod uvjetom da je taj žig postao uobičajeni naziv u trgovini za proizvod ili uslugu za koje je registriran i, kao drugo, pod uvjetom da se ta preobrazba temelji na djelovanju ili nedjelovanju navedenog nositelja (vidjeti, u tom smislu i po analogiji, presudu od 6. ožujka 2014., Backaldrin Österreich The Kornspitz Company, C‑409/12, EU:C:2014:130, t. 30., i mišljenje nezavisnog odvjetnika Cruza Villalóna u predmetu Backaldrin Österreich The Kornspitz Company, C‑409/12, EU:C:2013:563, t. 31.). Tu se radi o kumulativnim uvjetima.

               27

               Ovaj tužbeni razlog treba ocijeniti s obzirom na ta načela.

               28

               Žalbeno vijeće je u točki 41. pobijane odluke smatralo da dokazi koje je tužitelj podnio ne omogućuju utvrđivanje preobrazbe spornog žiga u uobičajeni naziv u trgovini za proizvod za koji je registriran. Konkretnije, s obzirom na to da, kao prvo, tužitelj nije dokazao da su krajnji potrošači percipirali sporni žig kao uobičajeni naziv u trgovini, žalbeno je vijeće ocijenilo da je to dovoljan razlog za odbijanje zahtjeva za opoziv koji je podnio tužitelj. Međutim, kao drugo, žalbeno je vijeće nastavilo svoje ispitivanje analizom percepcije koju su o spornom žigu imali prodavači proizvoda koji se prodaje pod spornim žigom, osobito ljekarnici. Čak i ako se sankcija opoziva zbog preobrazbe žiga u uobičajeni naziv u trgovini također mogla primijeniti pod pretpostavkom da je žig mogao u potpunosti ispunjavati svoju funkciju označavanja podrijetla za krajnje potrošače, žalbeno je vijeće smatralo da su dokazi koje je tužitelj podnio neprikladni za dokazivanje toga da su prodavači predmetnog proizvoda percipirali sporni žig kao uobičajeni naziv u trgovini za navedeni proizvod. Žalbeno je vijeće osim toga smatralo da, u svakom slučaju, dokazi koje je tužitelj podnio ne dokazuju iscrpno da su čak i liječnici i znanstvena zajednica sporni žig percipirali kao uobičajeni naziv. Stoga sporni žig može u potpunosti ispunjavati svoju funkciju oznake podrijetla.

               29

               Nijedan od argumenata koje je tužitelj iznio ne može dovesti u pitanje taj zaključak.

               30

               Prema tužiteljevu mišljenju, žalbeno vijeće pogrešno nije uzelo u obzir percepciju koju liječnici specijalisti te liječnička i znanstvena zajednica imaju o spornom žigu. Što se tiče krajnjih potrošača, tužitelj ističe da je žalbeno vijeće počinilo pogrešku time što, s jedne strane, nije smatralo da, među potonjima, oni koji su kupovali proizvod koji se autonomno prodavao pod spornim žigom nisu značajan dio te da su, s druge strane, imali ograničenu percepciju, odnosno da nisu imali percepciju o žigu nego su ga postali svjesni tek nakon izdavanja liječničkog recepta a da u stvarnosti nisu imali izbora u trenutku kupnje. Tužitelj ističe da relevantnu javnost, kao prvo, čini liječnička i znanstvena zajednica, kao drugo, stručnjaci koji sudjeluju u prodaji proizvoda, osobito liječnici, i, kao treće, krajnji potrošači, koji međutim pripadaju samo posebnim kategorijama pacijenata koji boluju od određenih posebnih bolesti.

               31

               U tom pogledu, prema sudskoj praksi, pod pretpostavkom da posrednici sudjeluju u isporuci proizvoda obuhvaćenog registriranim žigom potrošaču ili krajnjem korisniku, zainteresiranu javnost, čije se mišljenje mora uzeti u obzir kako bi se procijenilo je li navedeni žig postao uobičajeni naziv u trgovini za predmetni proizvod, čine svi potrošači ili krajnji korisnici i, ovisno o karakteristikama tržišta predmetnog proizvoda, svi stručnjaci koji sudjeluju u njegovoj prodaji (vidjeti, po analogiji, presudu od 29. travnja 2004., Björnekulla Fruktindustrier, C‑371/02, EU:C:2004:275, t. 26.).

               32

               Naime, žig je sastavni dio komunikacijskog procesa između prodavačâ i kupaca. Taj komunikacijski proces postiže svoj namjeravani uspjeh, a žig ispunjava funkciju svojeg postojanja samo ako obje strane koje sudjeluju u komunikaciji „razumiju” žig, odnosno ako su svjesne njegove funkcije označavanja podrijetla. Ako jedna od tih dviju skupina žig smatra generičkim nazivom, ne uspijeva prijenos informacije koja se trebala prenijeti žigom (vidjeti, po analogiji, mišljenje nezavisnog odvjetnika Cruza Villalóna u predmetu Backaldrin Österreich The Kornspitz Company, C‑409/12, EU:C:2013:563, t. 58.; vidjeti, u tom smislu i po analogiji, presudu od 6. ožujka 2014., Backaldrin Österreich The Kornspitz Company, C‑409/12, EU:C:2014:130, t. 29.).

               33

               Naime, neovisno o neznanju kupca o svojstvu žiga, on može i dalje ispunjavati svoju funkciju označavanja podrijetla ako posrednik izvrši relevantan utjecaj na odluku kupca o kupnji te njegovo znanje o funkciji označavanja podrijetla žiga time dovede do uspjeha komunikacijskog procesa. To je slučaj kada je na odgovarajućem tržištu uobičajeno savjetovanje posrednika koje značajno određuje odluku o kupnji ili kada sam posrednik donosi odluku o kupnji za potrošača, kao što je to slučaj kod ljekarnika i liječnika u vezi s lijekovima na recept (vidjeti, po analogiji, mišljenje nezavisnog odvjetnika Cruza Villalóna u predmetu Backaldrin Österreich The Kornspitz Company, C‑409/12, EU:C:2013:563, t. 59.).

               34

               Tako, iako zainteresirana javnost prije svega obuhvaća potrošače i krajnje korisnike, također treba uzeti u obzir posrednike koji igraju ulogu u ocjeni uobičajenog karaktera žiga (vidjeti, u tom smislu i po analogiji, presudu od 6. ožujka 2014., Backaldrin Österreich The Kornspitz Company, C‑409/12, EU:C:2014:130, t. 27. i navedenu sudsku praksu, i mišljenje nezavisnog odvjetnika Cruza Villalóna u predmetu Backaldrin Österreich The Kornspitz Company, C‑409/12, EU:C:2013:563, t. 59.).

               35

               Iz sudske prakse navedene u točkama 31. do 34. ove presude proizlazi da se zainteresiranu javnost, čije se mišljenje mora uzeti u obzir za ocjenu toga je li sporni žig postao uobičajeni naziv u trgovini za proizvod koji se pod njim prodaje, mora definirati s obzirom na karakteristike tržišta navedenog proizvoda.

               36

               U ovom predmetu, proizvod koji se prodaje pod spornim žigom sastoji se od probiotičkog pripravka koji je namijenjen liječenju gastroenteroloških bolesti. Taj farmaceutski proizvod u slobodnoj je prodaji i može se kupiti bez liječničkog recepta, što uostalom tužitelj priznaje. Međutim, tužitelj ističe da dio krajnjih potrošača koji farmaceutski proizvod kupuju prvi put, spontano, bez liječničkog recepta ili preporuke, ne čini značajan dio svih krajnjih potrošača. Mora se utvrditi da tužitelj ničime ne potkrjepljuje taj argument, a da se pritom ne treba izjasniti o njegovoj relevantnosti.

               37

               Zainteresirana javnost dakle, kao prvo, obuhvaća krajnje potrošače proizvoda koji se prodaje pod spornim žigom. Budući da se navedeni proizvod izdaje bez liječničkog recepta, krajnji potrošači, osobito oni koji su izloženi intervenijentovoj reklami i komentarima drugih pacijenata, igraju ulogu u donošenju odluke o kupnji navedenog proizvoda, suprotno onome što ističe tužitelj (vidjeti, u tom smislu, mišljenje nezavisne odvjetnice Kokott u predmetu Alcon/OHIM, C‑412/05 P, EU:C:2006:687, t. 55.). Krajnji potrošači podrazumijevaju osobe koje pate od gastroenteroloških smetnji, a ne samo one koji boluju od određenih specifičnih bolesti, kao što to ističe tužitelj. Naime, osim činjenice da tužitelj ne iznosi nijedan dokaz u potporu svojoj tvrdnji, iz dokumenata koje je podnio proizlazi da se proizvod koji se prodaje pod spornim žigom također koristi i za liječenje gastroenteroloških smetnji.

               38

               Kao drugo, što se tiče stručnjakâ, zainteresirana javnost, kao što je to u točki 28. pobijane odluke utvrdilo žalbeno vijeće, prije svega uključuje ljekarnike. Oni mogu igrati važnu ulogu u odluci o kupnji krajnjih potrošača s obzirom na to da osobama koje pate od gastroenteroloških smetnji mogu dati objašnjenja i savjete (vidjeti, u tom smislu i po analogiji, mišljenje nezavisnog odvjetnika Cruza Villalóna u predmetu Backaldrin Österreich The Kornspitz Company, C‑409/12, EU:C:2013:563, t. 59.).

               39

               Zainteresirana javnost, u pogledu stručnjakâ, uključuje također i liječnike opće prakse ili specijaliste. Naime, iako odluku o kupnji tih lijekova koji se izdaju bez liječničkog recepta najčešće donosi sâm krajnji potrošač, te se lijekove također može nabaviti preporukom liječnikâ (vidjeti, u tom smislu, mišljenje nezavisne odvjetnice Kokott u predmetu Alcon/OHIM, C‑412/05 P, EU:C:2006:687, t. 55.).

               40

               S druge strane, suprotno onome što tvrdi tužitelj, znanstvena zajednica nije dio zainteresirane javnosti s obzirom na to da ona ni na koji način ne sudjeluje u komunikacijskom procesu između prodavača s jedne strane i kupca s druge strane. Posljedično, ona ne utječe na odluku o kupnji krajnjih potrošača.

               41

               Stoga u pogledu tako definirane zainteresirane javnosti valja ispitati je li se sporni žig preobrazio u uobičajeni naziv u trgovini za proizvod za koji je registriran.

               42

               Najprije, u ovom slučaju, s obzirom na utjecaj stručnjakâ, odnosno ljekarnikâ i liječnikâ, na odluku o kupnji krajnjih potrošača, iz sudske prakse navedene u točkama 31. do 34. ove presude proizlazi da činjenica da krajnji potrošači još uvijek percipiraju funkciju označavanja podrijetla spornog žiga nije dovoljna da bi se odbio zahtjev za opoziv navedenog žiga s obzirom na važnost percepcije stručnjakâ o tom žigu.

               43

               Iako je u pobijanoj odluci žalbeno vijeće, kao prvo, ograničilo svoju analizu na percepciju spornog žiga koju imaju isključivo krajnji potrošači, to ipak ne može dovesti do poništenja pobijane odluke s obzirom na to da je žalbeno vijeće, kao drugo, također uzelo u obzir percepciju spornog žiga koju imaju stručnjaci, odnosno ljekarnici i liječnici.

               44

               S obzirom na to, valja utvrditi da tužitelj ne uspijeva dokazati da krajnji potrošači i stručnjaci, odnosno ljekarnici i liječnici, percipiraju sporni žig kao uobičajeni naziv za predmetni proizvod.

               45

               Najprije, što se tiče krajnjih potrošača proizvoda koji se prodaje pod spornim žigom, tužitelj, koji smatra da oni ne pripadaju zainteresiranoj javnosti, ne dokazuje promjenu njihove percepcije o spornom žigu. U svakom slučaju, posebna znanstvena dokumentacija koju je tužitelj podnio ne odnosi se na krajnje potrošače. Kao što to osim toga u točki 29. pobijane presude ističe žalbeno vijeće, uz verbalni znak VSL#3 na pakiranju proizvoda koji se prodaje pod spornim žigom stoji još i simbol „©”. Sporni žig stoga u potpunosti može ispunjavati svoju funkciju označavanja podrijetla u pogledu krajnjih potrošača.

               46

               Osim toga, što se tiče stručnjakâ, tužitelj, koji svoje dokazivanje ograničava samo na liječnike specijaliste i znanstvenu zajednicu, uopće ne uzima u obzir percepciju koju o spornom žigu imaju ljekarnici i liječnici opće prakse. U svakom slučaju, posebna znanstvena dokumentacija koju je tužitelj podnio ne omogućava da se utvrdi promjena percepcije koju o spornom žigu imaju ljekarnici i liječnici opće prakse ili specijalisti. Naime, kao prvo, verbalni žig VSL#3 u nekim se reklamama izravno veže uz komercijalno podrijetlo, koje se navodi u zagradama. Kao drugo, u najvećem dijelu članaka, navođenju verbalnog žiga VSL#3 prethode izrazi kao što su „probiotički pripravak”, „probiotička mješavina” ili jednostavno „probiotik”. Budući da se sporni žig dakle ne koristi kao uobičajeni naziv, on se u prodaji proizvoda za koji je registriran ne predstavlja kao uobičajeni naziv. Kao treće, kao što to radi cjelovitosti ističe žalbeno vijeće u točki 38. pobijane odluke, tužitelj ne proturječi intervenijentu kada potonji ističe da se verbalni znak VSL#3 ne nalazi ni u jednom rječniku, da se nikada nije smatrao uobičajenim nazivom ili da se ne nalazi na popisu međunarodnih nezaštićenih naziva (INN).

               47

               Usto, osobito kad je riječ o ljekarnicima, kao što to u točki 30. pobijane odluke ističe žalbeno vijeće, oni su upoznati s izvorima proizvodnje i kontrole prodaje. Međutim, tužitelj ne dokazuje da podnesena dokumentacija, koja je u najvećem dijelu američka, ima ikakav utjecaj na njihovu percepciju o spornom žigu. Podredno, kao što to nadalje ističe žalbeno vijeće a da mu tužitelj u tome ne proturječi, činjenica da sporni žig ne rabe drugi poduzetnici, koji su intervenijentovi konkurenti, prepreka je promjeni percepcije koju ljekarnici imaju o navedenom žigu.

               48

               Sporni žig dakle još uvijek ispunjava svoju funkciju označavanja podrijetla u pogledu stručnjakâ, odnosno ljekarnika i liječnika.

               49

               Jednako tako, tužitelj neutemeljeno ističe da zainteresirana javnost odsad percipira sporni žig kao uobičajeni naziv proizvoda za koji je registriran.

               50

               Budući da nisu ispunjeni uvjeti navedeni u točki 26. ove presude, valja odbiti prvi tužbeni razlog a da pritom ne treba ispitati je li tužitelj podnio dokaze kojima bi se utvrdilo da je preobrazba spornog žiga u uobičajeni naziv u trgovini za proizvode koje obuhvaća posljedica intervenijentova djelovanja ili nedjelovanja.

         Drugi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 51. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009

               51

               U okviru drugog tužbenog razloga, koji se temelji na povredi članka 51. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009, tužitelj ističe da je žalbeno vijeće pogrešno zaključilo da uporaba spornog žiga koja dovodi u zabludu nakon njegove registracije nije propisno dokazana.

               52

               EUIPO i intervenijent osporavaju tužiteljeve tvrdnje.

               53

               U skladu s člankom 51. stavkom 1. točkom (c) Uredbe br. 207/2009, prava nositelja žiga Europske unije proglašavaju se opozvanima na zahtjev podnesen EUIPO‑u ili na protutužbu podnesenu u postupku zbog povrede ako, zbog uporabe od strane nositelja žiga ili uz njegovu suglasnost, a u odnosu na proizvode ili usluge za koje je registriran, žig može javnost dovesti u zabludu, posebno u pogledu vrste, kakvoće ili zemljopisnog podrijetla tih proizvoda ili usluga.

               54

               Iz sudske prakse proizlazi da razlog za opoziv iz članka 51. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009 pretpostavlja postojanje stvarne zablude ili dovoljno značajne vjerojatnosti dovođenja u zabludu potrošača (vidjeti, u tom smislu, presudu od 14. svibnja 2009., Fiorucci/OHIM – Edwin (ELIO FIORUCCI), T‑165/06, EU:T:2009:157, t. 33.; vidjeti također, po analogiji, presudu od 30. ožujka 2006., Emanuel, C‑259/04, EU:C:2006:215, t. 47.).

               55

               Primjenjivost članka 51. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009 ovisi o uporabi žiga koja dovodi u zabludu nakon njegove registracije. Takvu uporabu koja dovodi u zabludu tužitelj mora propisno dokazati (vidjeti, u tom smislu, presudu od 14. svibnja 2009., ELIO FIORUCCI, T‑165/06, EU:T:2009:157, t. 36.).

               56

               Stoga ovaj argument valja ocijeniti imajući u vidu prethodno navedeno.

               57

               U ovom je slučaju žalbeno vijeće u točki 52. pobijane odluke smatralo da tužitelj nije propisno dokazao uporabu spornog žiga koja dovodi u zabludu. Posljedično, na temelju članka 51. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009, prava nositelja spornog žiga ne treba opozvati. Prema mišljenju žalbenog vijeća, sporni žig će ciljanog potrošača dovesti u zabludu samo u slučaju ako ga se uvjeri da proizvodi i usluge imaju određenu karakteristiku koju u stvarnosti nemaju. Međutim, ako poruka koju se želi prenijeti žigom nije dovoljno jasna za označavanje određene karakteristike obuhvaćenih proizvoda ili usluga, ne može se smatrati da ta poruka dovodi u zabludu. S obzirom na to da je žalbeno vijeće već utvrdilo da sporni žig nije bio uobičajeni naziv u trgovini za proizvod za koji je registriran i da ne sadržava ikakvu opisnu naznaku tog proizvoda ili njegovih karakteristika, ono je potvrdilo da se navedeni žig ne sastoji od dovoljno precizne oznake koja bi mogla biti uzrok stvarne zablude ili dovoljno značajne vjerojatnosti dovođenja u zabludu potrošača.

               58

               Tužitelj ne iznosi nijedan argument koji bi bio takve naravi da pobije ocjenu žalbenog vijeća.

               59

               Kao prvo, prema tužiteljevu mišljenju, verbalni znak VSL#3 akronim je za „Very Safe Lactobacilli”, pri čemu simbol „#” znači „broj” na engleskom, a brojka 3 odnosi se na broj vrsta bifidobakterija. Međutim, od druge polovice 2014. godine i izmjena koje su uveli različiti proizvođači u sastavu proizvoda za koji je sporni žig registriran, pojam „very safe lactobacilli” više se ne primjenjuje. Činjenica da je intervenijent nastavio rabiti sporni žig za novi, potencijalno opasan, proizvod, neprilično prisvajajući znanstvenu literaturu koja se odnosi na aktivnu tvar „VSL#3”, dokazuje to da intervenijentovo ponašanje dovodi u zabludu.

               60

               Iako s obzirom na tekst članka 51. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009, izmjene u sastavu proizvoda koji žig obuhvaća mogu dovesti do njegova opoziva, do toga će doći samo ako se žigom prenosi netočna poruka o vrsti, kakvoći i podrijetlu navedenog proizvoda.

               61

               Međutim, iz točaka 49. i 50. ove presude proizlazi da sporni žig nije postao uobičajeni naziv u trgovini za predmetni proizvod za koji je registriran. Osim toga, tužitelj ne podnosi dokaze kojima bi se moglo utvrditi da bi sporni žig trebalo shvatiti kao akronim za „Very Safe Lactobacilli”. Posljedično, opisni karakter spornog žiga nije dokazan. Jednako tako, suprotno tužiteljevoj tvrdnji, sporni žig ne prenosi jasnu poruku u odnosu na predmetni proizvod ili njegove karakteristike.

               62

               Budući da sporni žig ne čini dovoljno preciznu oznaku koja bi mogla biti uzrok stvarne zablude ili dovoljno značajne vjerojatnosti dovođenja u zabludu potrošača, tužiteljevu argumentaciju navedenu u točki 59. ove presude treba odbiti kao neosnovanu.

               63

               Kao drugo, tužitelj u bitnome ističe da je intervenijentova prava trebalo opozvati zbog kvalitativnog pogoršanja proizvoda koji se prodaje pod spornim žigom. Prema tužiteljevu mišljenju, u drugoj polovici 2014. promijenjen je sastav navedenog proizvoda, a osobito je radikalno izmijenjen njegov imunološki i biokemijski profil. Sporni žig stoga označava proizvod koji više nema isti sigurnosni profil niti iste terapeutske učinke kao prije.

               64

               Suprotno onome što navodi tužitelj, i kao što to proizlazi iz sudske prakse navedene u točkama 53. do 55. ove presude, zaštita koja se jamči potrošačima na temelju članka 51. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009 odnosi se samo na inherentna svojstva proizvoda, koja oni očekuju s obzirom na poruku koja se prenosi žigom. Tom se odredbom ni u kojem smislu na nositelja žiga ne stavlja obveza osiguravanja određene razine kakvoće, osim ako žig prenosi takvu poruku. U ovom slučaju, s obzirom na to da tužitelj nije dokazao to da je spornim žigom stvoreno ikakvo očekivanje kod potrošačâ, bilo da je ono vezano uz inherentne karakteristike ili kvalitativni aspekt predmetnog proizvoda, žalbeno je vijeće u točki 50. pobijane odluke dakle pravilno utvrdilo da eventualno pogoršanje predmetnog proizvoda može dovesti do „komercijalnog opoziva”, ali ne i pravnog.

               65

               Usto, žalbeno je vijeće u točki 51. pobijane odluke pravilno istaknulo da su potrošači u svakom slučaju mogli izravno ocjenjivati kakvoću predmetnog proizvoda prilikom njegova odabira s obzirom na to da pakiranja dvaju različitih sastava predmetnog proizvoda prenose sve nužne informacije u pogledu njegova sadržaja. Osobito, kao što je to istaknulo žalbeno vijeće, a da to tužitelj nije pobijao, iz tih pakiranja proizlazi da oba sastava predmetnog proizvoda sadržavaju osam različitih sojeva živih bakterija mliječne kiseline, koje iako su različitog podrijetla, pripadaju istoj vrsti.

               66

               Jednako tako, žalbeno je vijeće u točki 52. pobijane odluke pravilno utvrdilo da tužitelj nije propisno dokazao uporabu spornog žiga koja dovodi u zabludu nakon njegove registracije.

               67

               Osim toga, valja utvrditi da tužiteljev neutemeljeni prigovor, prema kojemu nemogućnost tržišnih subjekata da koriste probiotičku mješavinu „VSL#3” stvara neopravdani monopol i čini jasan primjer konkurencije koja je protivna zaštiti potrošačâ, valja odbiti.

               68

               Na temelju članka 9. stavka 1. Uredbe br. 207/2009 (koji je postao članak 9. stavak 1. Uredbe 2017/1001), intervenijent je, kao nositelj spornog žiga, dobio isključivo pravo koje mu osobito omogućuje da trećima zabrani uporabu znaka za koji postoji vjerojatnost dovođenja javnosti u zabludu zbog njegove sličnosti s ranijim žigom i proizvodima koje obuhvaćaju sporni žigovi. Interes pravnog sustava žiga Europske unije leži upravo u činjenici da nositeljima ranijeg žiga omogućuje protivljenje registraciji kasnijih žigova koji neosnovano izvlače korist iz razlikovnog karaktera ili ugleda ranijeg žiga. Tako se navedenim sustavom nositeljima ranijih žigova ne dodjeljuje nepravedni i neopravdani monopol, nego se tim nositeljima omogućava zaštita i procjena značajnih ulaganja radi promocije njihova ranijeg žiga (presuda od 21. veljače 2006., Royal County of Berkshire Polo Club/OHIM – Polo/Lauren (ROYAL COUNTY OF BERKSHIRE POLO CLUB), T‑214/04, EU:T:2006:58, t. 43.).

               69

               U ovom slučaju, s obzirom na to da tužitelj nije dokazao da je intervenijent rabio sporni žig na način koji dovodi u zabludu, potonji ima pravo koristiti se svojim isključivim pravom u smislu članka 9. stavka 1. Uredbe br. 207/2009.

               70

               Iz prethodno navedenoga proizlazi da valja odbiti drugi tužbeni razlog, a time i tužbu u cijelosti.

         Troškovi

               71

               Sukladno članku 134. stavku 1. Poslovnika Općeg suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.

               72

               Budući da tužitelj nije uspio u postupku, valja mu naložiti snošenje vlastitih troškova, kao i EUIPO‑ovih i intervenijentovih troškova, u skladu s njihovim zahtjevima.

               Slijedom navedenog,
               OPĆI SUD (peto vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Tužba se odbija.

                           2.

                           Društvu Mendes SA nalaže se snošenje troškova.

                           Gratsias

                           Dittrich

                           Xuereb

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 18. svibnja 2018.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski


Presuda Suda (deveto vijeće) od 21. lipnja 2018.#Europska komisija protiv Savezne Republike Njemačke.#Povreda obveze države članice – Direktiva 91/676/EEZ – Članak 5. stavci 5. i 7. – Prilog II., A, točke 1. do 3. i 5. – Prilog III. stavak 1. točke 1. do 3. i stavak 2. – Zaštita voda od onečišćenja uzrokovanog nitratima iz poljoprivrednih izvora – Nedostatnost mjera na snazi – Dodatne mjere ili pojačana djelovanja – Revizija programa djelovanja – Ograničenje primjene – Uravnoteženo gnojenje – Razdoblja upotrebe – Kapacitet spremnika za skladištenje stajskog gnojiva – Primjena na strme površine i tla koja su zamrznuta ili pokrivena snijegom.#Predmet C-543/16.