title: Presuda Suda (sedmo vijeće) od 10. prosinca 2015.#TSI GmbH protiv Hauptzollamt Aachen.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Finanzgericht Düsseldorf.#Zahtjev za prethodnu odluku – Zajednička carinska tarifa – Tarifno razvrstavanje – Kombinirana nomenklatura – Podbroj 9027 10 10 – Ultraljubičasti aerodinamični granulometri – Prijenosna brojila čestica.#Predmet C-183/15.

text:
         PRESUDA SUDA (sedmo vijeće)
      10. prosinca 2015. (
            *
         )
      „Prethodni postupak — Zajednička carinska tarifa — Tarifno razvrstavanje — Kombinirana nomenklatura — Podbroj 9027 10 10 — Ultraljubičasti aerodinamični granulometri — Prijenosna brojila čestica“
      U predmetu C‑183/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Finanzgericht Düsseldorf (Financijski sud u Düsseldorfu, Njemačka), odlukom od 15. travnja 2015., koju je Sud zaprimio 23. travnja 2015., u postupku

         TSI GmbH

      protiv

         Hauptzollamt Aachen

      SUD (sedmo vijeće),
      u sastavu: C. Toader, predsjednik vijeća, A. Prechal (izvjestitelj) i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Europsku komisiju, M. Wasmeier i A. Caeiros, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Kombinirane nomenklature iz Priloga I. Uredbi Vijeća (EEZ) br. 2658/87 od 23. srpnja 1987. o tarifnoj i statističkoj nomenklaturi i o Zajedničkoj carinskoj tarifi (SL L 256, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 12., str. 3.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 1031/2008 od 19. rujna 2008. (SL L 291, str. 1.; u daljnjem tekstu: KN), a osobito na tumačenje njezina podbroja 9027 10 10.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između TSI‑ja GmbH (u daljnjem tekstu: TSI) i Hauptzollamta Aachen (glavni carinski ured u Aix‑la‑Chapelleu) povodom carinskog razvrstavanja ultraljubičastih aerodinamičnih granulometara i prijenosnih brojila čestica.

         Pravni okvir

               3

               KN, uspostavljen Uredbom br. 2658/87, temelji se na harmoniziranom sustavu nazivlja i brojčanog označavanja robe, koji je sastavilo Vijeće za carinsku suradnju, koje je postalo Svjetska carinska organizacija (WCO), i koji je osnovan Međunarodnom konvencijom o harmoniziranom sustavu nazivlja i brojčanog označavanja robe, sklopljenom u Bruxellesu 14. lipnja 1983. (u daljnjem tekstu: SH). Ta je konvencija sa svojim Protokolom o izmjenama od 24. lipnja 1986. odobrena u ime Europske ekonomske zajednice Odlukom Vijeća 87/369/EEZ od 7. travnja 1987. (SL L 198, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 6., str. 3.).

               4

               Drugi dio KN‑a, naslovljen „Popis carinskih stopa“, sadrži, među ostalim, odsjek XVI., naslovljen „Strojevi, aparati i mehanički uređaji; električna oprema; njihovi dijelovi; aparati za snimanje i reprodukciju zvuka, aparati za snimanje i reprodukciju televizijske slike i zvuka, njihovi dijelovi i pribor“. U taj odsjek je, među ostalim, uključena i napomena 3., u skladu s kojom:

               5

               Spomenuti drugi dio sadržava također odsjek XVIII. naslovljen „Optički, fotografski, kinematografski, mjerni, kontrolni, ispitni, medicinski ili kirurški instrumenti i aparati; satovi; glazbala; njihovi dijelovi i pribor“, koji obuhvaća, među ostalim, poglavlje 90., naslovljeno „Optički, fotografski, kinematografski, mjerni, kontrolni, ispitni, medicinski ili kirurški instrumenti i aparati; njihovi dijelovi i pribor“. U taj je odsjek, među ostalim, uključena napomena 3., u skladu s kojom:

               6

               To poglavlje sadržava i dodatnu napomenu. Njome je predviđeno:

                        „1.

                        Za svrhe podbrojeva 9027 10 10 [...], pod pojmom ,elektronički' podrazumijeva se instrumente, aparate i uređaje u koje je ugrađen jedan ili više proizvoda iz tarifnih brojeva 8540, 8541 ili 8542, ne uzimajući pritom u obzir takve proizvode iz tarifnih brojeva 8540, 8541 ili 8542 koji imaju funkciju ispravljača električne struje ili su ugrađeni u dio za napajanje strujom instrumenata, uređaja i aparata.“

               7

               Tarifnim brojem 9027 predviđeno je:

               8

               U skladu s člankom 9. stavkom 1. točkom (a) alinejom 2. Uredbe br. 2658/87, Europska komisija sastavlja napomene s objašnjenjem KN‑a, koje redovito objavljuje u Službenom listu Europske unije. Napomenama objavljenima 30. svibnja 2008. (SL C 133, str. 1.), koje su bile primjenjive u vrijeme nastanka činjenica o kojima je riječ u glavnom postupku, pojašnjeno je, glede podbroja 9027 10 10 KN‑a, sljedeće:
               „Taj podbroj obuhvaća primjerice brojila čestica zraka koja djeluju pomoću lasera. Riječ je o elektroničkim aparatima koji u industrijskim postrojenjima ili u sektoru medicine određuju, primjerice, sadržaj prašine u već filtriranom zraku. Čestice prašine sadržane u uzorku zraka pokreću, pod utjecajem laserske zrake, u sobi za mjerenje, proizvodnju difuznog svjetla koje se, koncentrirano sustavom leća, snimi fotodiodom i konvertira u električni signal. Sadržaj čestica prašine određuje se pomoću prethodno programiranih podataka za usporedbu, a rezultat mjerenja vidljiv je na digitalnom prikazivaču aparata ili se ispisuje na vanjskom pisaču. Taj se rezultat, u obliku električnog signala, može putem kabela proslijediti na automatski stroj za obradu podataka.“ [neslužbeni prijevod]

               9

               WCO dopušta, pod uvjetima određenima u članku 8. Konvencije o HS‑u, napomene s objašnjenjem i mišljenja o razvrstavanju koja donosi Odbor HS‑a. HS‑ovom napomenom s objašnjenjem, koja se odnosi na njegov tarifni broj 90.27, čiji je tekst istovjetan tekstu tarifnog broja 9027 KN‑a, propisano je:
               „Instrumenti i aparati uključeni u taj tarifni broj su, među ostalim:
               [...]

                        8)

                        Aparati za analizu plina ili dima koji se koriste za analizu gorljivih plinova ili proizvoda izgaranja (dimni plinovi) u koksarama, plinskim generatorima, visokim pećima itd. i koji omogućavaju osobito određivanje ugljične kiseline, ugljičnog dioksida, kisika, vodika, dušika ili ugljikovodika za racionalne postupke proizvodnje. Električni aparati za analizu koriste se, među ostalim, u brojnim industrijama za mjerenje sastava sljedećih plinova: ugljičnog dioksida, ugljičnog monoksida i vodika, kisika, vodika, sumpornog dioksida, amonijaka.

                  Nekim od tih aparata određuje se obujam dimnih plinova ili plinova koje su apsorbirali odgovarajući kemijski spojevi, osobito:

                        1.

                        Aparati Orsat, koji su u bitnome sastavljeni od usisivača za plin ili od jedne ili više upijajućih cjevčica i cjevčice za mjerenje.

                        2.

                        Aparati za izgaranje ili eksplozije, koji imaju i cjevčicu za izgaranje ili eksploziju (kapilarna cjevčica od platine, cjevčica od platine ili paladija, cjevčica s iskricama za paljenje itd.).

                  Te vrste aparata moguće je i kombinirati.
               [...]“ [neslužbeni prijevod]

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               10

               Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je 10. kolovoza 2009. TSI podnio deklaraciju za puštanje u slobodan promet za prijenosno brojilo čestica. Ono se nalazi u kućištu koje sadržava zaslon, sučelja i upravljačke elemente koje čine električne i elektroničke sastavnice. Njime je moguće nadzirati onečišćenja česticama. Opremljen je ručkom pomoću koje je moguće svim upravljačkim elementima upravljati palcem. To se brojilo može konfigurirati i koristiti pomoću ekrana u boji na dodir. Rezultate analize uzoraka čestica moguće je prikazati na ekranu, prenijeti ili izravno ispisati. Svrha tog brojila jest lokaliziranje izvora onečišćenja, klasifikacija čistih prostorija, kontrola nepropusnosti filtara ili istraživanja.

               11

               Budući da je društvo TSI u deklaraciji navelo da prijenosno brojilo čestica pripada u podbroj 9027 50 00 KN‑a, nadležni carinski ured nije zahtijevao plaćanje carine.

               12

               Dana 25. studenoga 2009. društvo TSI podnijelo je deklaraciju za puštanje u slobodan promet za ultraljubičasti aerodinamičan granulometar (u daljnjem tekstu: granulometar). On se nalazi u kućištu koje ima otvor za prolazak zraka. Opremljen je prikazivačem s elektroluminescentnim diodama (LED), sučeljima i upravljačkim elementima koje čine električne i elektroničke sastavnice. Svrha tog granulometra je izmjeriti, u realnom vremenu, aerodinamični promjer i intenzitet fluorescentnosti lebdećih čestica kao i intenzitet svjetlosti koju one raspršuju. Za mjerenje aerodinamičnog promjera čestica i intenziteta svjetlosti koju one raspršuju upotrebljava se optički sustav s dva vrha. Intenzitet fluorescentnosti čestica određuje se pomoću spektrometra ultraljubičastih aerodinamičnih čestica. Taj se granulometar upotrebljava za testiranje filtara i zračnih filtara, studije toksičnosti za udisanje, nadzor kvalitete zraka unutar zgrada i proučavanje bioloških učinaka aerosola.

               13

               Budući da je društvo TSI u deklaraciji navelo da granulometar pripada u podbroj 9027 50 00 KN‑a, nadležni carinski ured nije zahtijevao plaćanje carine.

               14

               Nakon kontrole na terenu, glavni carinski ured u Aix‑la‑Chapelleu zauzeo je stajalište sukladno kojemu prijenosno brojilo čestica i granulometar treba klasificirati u podbroj 9027 10 10 KN‑a umjesto u podbrojeve koje je u svojim deklaracijama naznačio TSI. Slijedom toga, uputio je društvu TSI dvije odluke s ciljem naknadne naplate carine.

               15

               Nakon neuspješnih izvansudskih pritužbenih postupaka, društvo TSI podnijelo je tužbu kojom traži da se prijenosno brojilo čestica klasificira u podbroj 9027 50 00 KN‑a, a granulometar u podbroj 9027 30 00 KN‑a. Prema mišljenju društva TSI ti se aparati ne mogu klasificirati u podbroj 9027 10 10 KN‑a. Takav se aparat ne bi mogao koristiti za analizu plinova. Oni nisu ni namijenjeni ni prikladni za mjerenje dima ili vrućih otpadnih plinova. Aparat o kojem je riječ bi se, bez prilagodbe pomoću drugih aparata, pri uobičajenoj uporabi povezanoj s dimom ili otpadnim plinovima, uništio.

               16

               Usto, TSI navodi da se glavni carinski ured u Aix‑la‑Chapelleu ne može u prilog svojem stajalištu pozivati ni na napomene s objašnjenjem KN‑a koje se odnose na podbroj 9027 10 10 KN‑a. U njemu opisano brojilo čestica zraka koje djeluje pomoću lasera nije usporedivo ni s brojilom čestica ni s granulometrom. Usto, spomenute napomene s objašnjenjem nisu kompatibilne sa samim tekstom podbroja 9027 10 10 KN‑a.

               17

               Tuženik glavnog postupka ističe da su prijenosno brojilo čestica i granulometar klasificirani u podbroj 9027 10 10 KN‑a. To potvrđuju dodatna napomena u poglavlju 90. KN‑a, točka 8. napomene s objašnjenjem HS‑a glede njegova tarifnog broja 90.27 kao i napomene s objašnjenjem KN‑a glede njegova podbroja 9027 10 10.

               18

               Finanzgericht Düsseldorf (Financijski sud u Düsseldorfu) smatra da rješenje spora koji se pred njim vodi ovisi o tumačenju podbrojeva 9027 10 10, 9027 30 00 i 9027 50 00 KN‑a.

               19

               Kad je riječ o, osobito, podbroju 9027 10 10 KN‑a, spomenuti sud ističe da je među strankama nesporno da prijenosno brojilo čestica i granulometar nisu aparati za analizu plina, a što ni sam sud ne dovodi u pitanje.

               20

               S druge strane, taj se sud pita treba li aparate o kojima je riječ u glavnom postupku smatrati, u svrhu njihova tarifnog razvrstavanja, aparatima za analizu dima. U vezi s time, ocjenjuje da priroda mjerenja koja se mogu izvršiti pomoću aparata ovisi o svakom pojedinačnom predmetu mjerenja. Zrak (aerosol) koji treba analizirati može sadržavati čestice koje su nastale bilo postupkom izgaranja bilo mehaničkim postupkom. Konkretna uporaba jednog od aparata za mjerenje ne ovisi o obliku i količini takvih čestica u aerosolu. Tako aerosol može sadržavati čestice nastale postupkom izgaranja ili čestice nastale mehaničkim postupkom.

               21

               S obzirom na ta utvrđenja i namjenu aparata o kojima je riječ u glavnom postupku, sud koji je uputio zahtjev pita se kako treba tumačiti pojam „dima“ u smislu podbroja 9027 10 10 KN‑a. Pozivajući se, među ostalim, na napomene s objašnjenjem KN‑a koje se odnose na spomenuti podbroj, taj sud smatra da pojam „dima“ može imati široko značenje, slijedom čega za kvalifikaciju dima može biti odlučujuće jesu li čestice nastale izgaranjem ili uporabom, neovisno o tome što analiza čestica nije bila izvršena odmah nakon tog izgaranja ili uporabe.

               22

               Pod pretpostavkom da to široko tumačenje pojma „dim“ u smislu podbroja 9027 10 10 KN‑a bude prihvaćeno, sud koji je uputio zahtjev ipak si postavlja daljnje pitanje može li biti riječ o aparatu za analizu dima čak i u slučaju kad aparat o kojem je riječ ne mjeri samo čestice nastale postupkom izgaranja nego i čestice nastale mehaničkim postupcima. Takav je, naime, slučaj kod dva aparata o kojima je riječ u glavnom postupku. Usto, nije moguće precizno odrediti koliko će njihov korisnik u stvarnosti mjeriti čestice nastale postupkom izgaranja ili čestice nastale mehaničkim postupcima.

               23

               U tim je okolnostima Finanzgericht Düsseldorf (Financijski sud u Düsseldorfu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:

         O prethodnom pitanju

               24

               Treba podsjetiti da je ustaljena sudska praksa da, u interesu pravne sigurnosti i olakšavanja nadzora, odlučujući kriterij za tarifno razvrstavanje robe treba tražiti na općenit način u njihovim osobinama i objektivnim svojstvima, kako su definirani u tekstu tarifnog broja KN‑a i napomenama odsjeka ili poglavlja (vidjeti osobito presudu Kyowa Hakko Europe, C‑344/14, EU:C:2015:615, t. 25. i navedenu sudsku praksu).

               25

               Također, ustaljena je sudska praksa da napomene s objašnjenjem koje je, kad je riječ o KN‑u, sastavila Komisija i, kad je riječ o HS‑u, WCO, značajno doprinose tumačenju opsega različitih tarifnih brojeva a da ipak nemaju obvezujuću pravnu snagu (vidjeti osobito presudu Kyowa Hakko Europe, C‑344/14, EU:C:2015:615, t. 26. i navedenu sudsku praksu).

               26

               Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da aparati o kojima je riječ u glavnom postupku nisu aparati za analizu plina u smislu podbroja 9027 10 KN‑a. Kad je riječ o tom podbroju, u okviru glavnog postupka postavlja se samo pitanje jesu li ti aparati aparati za analizu dima u smislu tog podbroja i, slijedom toga, elektronički aparati za analizu dima u smislu podbroja 9027 10 10 KN‑a.

               27

               U tom pogledu, treba istaknuti da se tekst podbroja 9027 10 KN‑a odnosi specifično i isključivo na „aparate [...] za analizu dima“.

               28

               Objektivne značajke i osobine aparata, poput onih opisanih u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje, ne odgovaraju tom tekstu. Naime, kao što proizlazi iz te odluke, ti aparati ne analiziraju specifično i isključivo čestice nastale postupkom izgaranja koje ulaze u pojam „dima“, u skladu s uobičajenim smislom tog pojma u svakodnevnom jeziku. Naime, ti isti aparati analiziraju i čestice koje ne ulaze u taj pojam, odnosno čestice nastale mehaničkim postupcima.

               29

               Imajući u vidu tekst podbroja 9027 10 KN‑a, valja stoga zaključiti da aparati poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku ne ulaze ni u taj podbroj ni, slijedom toga, u podbroj 9027 10 10 KN‑a.

               30

               Kako to ispravno ističe Komisija, takvo je tumačenje potvrđeno bilješkom 3. poglavlja 90. KN‑a. Naime, iz te bilješke proizlazi da se strojevi koji su namijenjeni za obavljanje dviju ili više različitih funkcija klasificiraju prema glavnoj funkciji koja karakterizira cjelinu. Međutim, glavna funkcija aparata poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku nije, kao što to proizlazi iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, analiza dima.

               31

               Jednako tako, to tumačenje ne može se pobiti ni dodatnom napomenom poglavlja 90. KN‑a, točkom 8. napomena s objašnjenjem HS‑a koje se odnose na njegov tarifni broj 90.27 ni napomenama s objašnjenjem koje se odnose na podbroj 9027 10 10 KN‑a, koje sud koji je uputio zahtjev spominje u svojoj odluci.

               32

               Naime, kad je riječ o dodatnoj napomeni poglavlja 90. KN‑a i točki 8. napomena s objašnjenjem HS‑a koje se odnose na njegov tarifni broj 90.27, dovoljno je utvrditi da njihov tekst ne potvrđuje tumačenje podbrojeva 9027 10 i 9027 10 10 KN‑a koje bi bilo različito od onog u točkama 28. i 29. ove presude.

               33

               Kad je riječ o napomenama s objašnjenjem koje se odnose na podbroj 9027 10 10 KN‑a, valja utvrditi da se one ne odnose na podbroj 9027 10 KN‑a, već na prvospomenuti podbroj. Slijedom toga, kao što je to valjano istaknula Komisija, valja zaključiti da je svrha tih istih napomena s objašnjenjem tumačiti pojam „elektronički“ u smislu podbroja 9027 10 10 KN‑a, umjesto pojmova „aparati za analizu [...] dima“ u smislu podbroja 9027 10 KN‑a.

               34

               Usto, kao što to proizlazi iz sudske prakse izložene u točki 25. ove presude, napomene s objašnjenjem koje se odnose na podbroj 9027 10 10 KN‑a ni u kojem slučaju ne omogućavaju tumačenje tog podbroja koje bi bilo suprotno njegovu tekstu.

               35

               Slijedom toga, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da KN treba tumačiti na način da ultraljubičasti aerodinamični granulometri i prijenosna brojila čestica, poput onih iz glavnog postupka, ne ulaze u podbroj 9027 10 10 KN‑a.

         Troškovi

               36

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (sedmo vijeće) odlučuje:

                     Kombiniranu nomenklaturu iz Priloga I. Uredbi Vijeća (EEZ) br. 2658/87 od 23. srpnja 1987. o tarifnoj i statističkoj nomenklaturi i o Zajedničkoj carinskoj tarifi, kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 1031/2008 od 19. rujna 2008., treba tumačiti na način da ultraljubičasti aerodinamični granulometri i prijenosna brojila čestica, poput onih iz glavnog postupka, ne ulaze u njezin podbroj 9027 10 10.

                     Potpisi

            (
            *
         )   Jezik postupka: njemački


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 18. svibnja 2017.#Jean-Philippe Lahorgue protiv Ordre des avocats du barreau de Lyon i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal de grande instance de Lyon.#Zahtjev za prethodnu odluku – Slobodno pružanje usluga – Direktiva 77/249/EEZ – Članak 4. – Obavljanje odvjetničke djelatnosti – Usmjerivač za spajanje na Virtualnu privatnu mrežu za odvjetnike (RPVA) – Usmjerivač ‚RPVA’ – Odbijanje isporuke odvjetniku upisanom u komoru druge države članice – Diskriminatorna mjera.#Predmet C-99/16.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      18. svibnja 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Slobodno pružanje usluga — Direktiva 77/249/EEZ — Članak 4. — Obavljanje odvjetničke djelatnosti — Usmjerivač za spajanje na Virtualnu privatnu mrežu za odvjetnike (RPVA) — Usmjerivač ‚RPVA’ — Odbijanje isporuke odvjetniku upisanom u komoru druge države članice — Diskriminatorna mjera“
      U predmetu C‑99/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunal de grande instance de Lyon (Prvostupanjski sud u Lyonu, Francuska), odlukom od 15. veljače 2016., koju je Sud zaprimio 19. veljače 2016., u postupku

         Jean‑Philippe Lahorgue

      protiv

         Ordre des avocats du barreau de Lyon,

         Conseil national des barreaux (CNB),

         Conseil des barreaux européens (CCBE),

         Ordre des avocats du barreau de Luxembourg,

      uz sudjelovanje:

         Ministère public,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen (izvjestitelj), predsjednik vijeća, M. Vilaras, J. Malenovský, M. Safjan i D. Šváby, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: V. Giacobbo‑Peyronnel, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 11. siječnja 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za J.-P. Lahorguea, on sam, avocat,

               —

               za Ordre des avocats du barreau de Lyon, S. Bracq, avocat,

               —

               za Conseil national des barreaux (CNB), J.-P. Hordies i A.-G. Haie, avocats,

               —

               za francusku vladu, D. Colas i R. Coesme, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, H. Støvlbæk i H. Tserepa‑Lacombe, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 9. veljače 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 4. Direktive Vijeća 77/249/EEZ od 22. ožujka 1977. o olakšavanju učinkovitog ostvarivanja slobode pružanja odvjetničkih usluga (SL 1977., L 78, str. 17.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 9., str. 14.).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru postupka privremene pravne zaštite protiv Ordre des avocats du barreau de Lyon (Odvjetnička komora Lyona, Francuska), Conseil national des barreaux (Nacionalno vijeće odvjetničkih komora, CNB, Francuska), Conseil des barreaux européens (Vijeće europskih odvjetničkih komora, CCBE) kao i Ordre des avocats du barreau de Luxembourg (Odvjetnička komora Luksemburga), po zahtjevu Jean‑Philippea Lahorguea, s ciljem nalaganja Ordre des avocats du barreau de Lyon da mu isporuči, kao pružatelju prekograničnih usluga, usmjerivač za spajanje na Virtualnu privatnu mrežu za odvjetnike (RPVA) (u daljnjem tekstu: usmjerivač RPVA).

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članak 4. Direktive 77/249 određuje:
               „1.   Djelatnosti vezane uz zastupanje stranke u postupku pred sudom ili pred upravnim tijelima obavljaju se u svakoj državi članici domaćinu pod uvjetima utvrđenima za odvjetnike u toj državi uz izuzetak uvjeta kojima se zahtijeva boravište ili upis u stručnu organizaciju u toj državi.
               2.   Odvjetnik koji obavlja te djelatnosti mora poštovati pravila profesionalnog ponašanja države članice domaćina, ne dovodeći u pitanje njegove obveze u državi članici iz koje dolazi.
               […]”

               4

               Članak 5. navedene direktive propisuje:
               „Za obavljanje djelatnosti vezanih uz zastupanje stranke u postupku pred sudom, država članica može za odvjetnike iz članka 1. ove Direktive zahtijevati:

                        —

                        da budu predstavljeni, u skladu s lokalnim pravilima ili običajima, predsjedniku sudskog vijeća u postupku i, prema potrebi, predsjedniku odgovarajuće odvjetničke komore u državi članici domaćinu,

                        —

                        da rade zajedno s odvjetnikom koji obavlja djelatnost pred tim sudskim tijelom i koji će, prema potrebi, biti odgovoran tom tijelu, ili da rade s ‚avoué’ ili ‚procuratore’ koji obavlja djelatnost pred tim tijelom.”

               5

               U skladu s člankom 7. stavkom 1. Direktive 77/249, nadležno tijelo države članice domaćina može zahtijevati od osobe koja pruža odvjetničke usluge da dokaže svoju osposobljenost za odvjetnika.

         Francusko pravo

               6

               Kada je, posebice, riječ o odvjetnicima državljanima država članica Europske unije koji imaju stalni poslovni nastan u jednoj od njezinih država članica, člankom 202‑1 Uredbe br. 91‑1197 od 27. studenoga 1991. o uređenju odvjetničke djelatnosti određuje se:
               „Kad [takav] odvjetnik zastupa ili brani stranku u postupku pred sudom ili pred upravnim tijelima, on obavlja svoje dužnosti pod istim uvjetima kao odvjetnik upisan u neku francusku odvjetničku komoru.
               […]
               U građanskim predmetima, kad je zastupanje pred Tribunalom de grande instance obvezno, on može zastupati stranku tek nakon što izabere adresu za dostavu kod odvjetnika koji je ovlašten zastupati stranke pred sudom pred kojim je pokrenut postupak i kojemu se postupovni akti valjano dostavljaju. […]”

               7

               Na temelju članka 748‑1 Zakona o građanskom postupku, „[s]lanje, predaja i dostava postupovnih akata, dokumenata, obavijesti, upozorenja ili poziva, izvještaja, zapisnika kao i primjeraka i ovjerenih primjeraka koji su dobili potvrdu izvršivosti sudskih odluka mogu se izvršiti elektroničkim putem pod uvjetima i u skladu s pravilima koje propisuje ovaj naslov, ne dovodeći u pitanje posebne odredbe koje zahtijevaju primjenu tog sredstva komunikacije”.

               8

               Kada je riječ o žalbenom postupku, članak 930‑1 Zakona o građanskom postupku predviđa:
               „Postupovni akti sudu se podnose elektroničkim putem ili će se u protivnom po službenoj dužnosti proglasiti nedopuštenima.
               Kad se akt ne može poslati elektroničkim putem iz razloga na koji osoba koja ga je podnijela ne može utjecati, mora se poslati tajništvu u papirnatom obliku. U tom se slučaju žalba predaje tajništvu suda […].
               Obavijesti, upozorenja ili pozivi predaju se odvjetnicima stranaka elektroničkim putem, osim ako to nije moguće iz razloga na koji pošiljatelj ne može utjecati.
               Pravila komunikacije elektroničkim putem definiraju se odlukom ministra pravosuđa.”

               9

               U skladu s člankom 5. Uredbe od 7. travnja 2009. o komunikaciji elektroničkim putem pred prvostupanjskim sudovima, „[p]ristup odvjetnika sustavu elektroničke komunikacije stavljenom na raspolaganje sudovima omogućuje se primjenom postupka spajanja na nezavisnu privatnu mrežu koja djeluje pod nadzorom Conseila national des barreaux (Nacionalno vijeće odvjetničkih komora) pod nazivom [RPVA]”.

               10

               Prema članku 9. navedene uredbe, „[s]igurnost spajanja odvjetnika na RPVA zajamčena je mehanizmom identifikacije. Taj se mehanizam temelji na usluzi certifikacije koja jamči provjeru autentičnosti statusa odvjetnika kao fizičke osobe […]. Mehanizam ima funkciju potvrde valjanosti elektroničkog certifikata. Njega izdaje pružatelj usluga elektroničke certifikacije koji djeluje u ime Conseila national des barreaux, tijela za certifikaciju”.

               11

               U praksi je provjera autentičnosti moguća zbog toga što je odvjetnikov osobni elektronički certifikat povezan s nacionalnim imenikom odvjetnika, koji se automatski ažurira svakodnevnom sinkronizacijom s imenicima odvjetnika svih francuskih komora.

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               12

               J.-P. Lahorgue, koji je francuski državljanin, upisan je u Odvjetničku komoru Luksemburga.

               13

               Od Odvjetničke komore Lyona zahtijevao je korištenje usmjerivačem RPVA, koji olakšava obavljanje odvjetničkog zanimanja u sustavu prekograničnog pružanja usluga.

               14

               Navedena odvjetnička komora nije prihvatila zahtjev J.-P. Lahorguea zbog toga što nije upisan u Odvjetničku komoru Lyona.

               15

               Stoga je J.-P. Lahorgue pred Tribunalom de grande instance de Lyon (Francuska) pokrenuo postupak privremene pravne zaštite, posebice protiv Odvjetničke komore Lyona, kako bi ishodio nalog da mu ona u roku od osam dana i pod prijetnjom novčanih penala preda usmjerivač RPVA, tako da može u potpunosti obavljati odvjetničko zanimanje u Francuskoj i pod istim uvjetima kao i francuski odvjetnici.

               16

               U okviru tog postupka privremene pravne zaštite J.-P. Lahorgue tražio je da se, ako je potrebno, od Suda zatraži da odgovori na pitanje protivi li se odbijanje isporuke usmjerivača RPVA odvjetniku koji je uredno upisan u odvjetničku komoru države članice, samo zato što nije upisan u komoru druge države članice u kojoj želi obavljati odvjetničku djelatnost kao slobodni pružatelj usluga, članku 4. Direktive 77/249/EEZ jer se radi o diskriminatornoj mjeri koja može ometati obavljanje zanimanja u svojstvu slobodnog pružatelja usluga.

               17

               Sud koji je uputio zahtjev izražava sumnje o sukladnosti odluke Odvjetničke komore Lyona o odbijanju zahtjeva s pravom Unije.

               18

               On osobito smatra da – s obzirom na to da korištenje pravne zaštite u kaznenoj i socijalnoj materiji ne sadržava ograničenja za odvjetnika iz neke druge države članice u smislu obveze da djeluje zajedno s odvjetnikom koji je član komore mjesta dotičnog suda – nametanje odvjetniku iz druge države članice obveze korištenja uslugama drugog odvjetnika može biti suprotno slobodi obavljanja usluga, dok bi mu slobodan pristup sudu putem usmjerivača RPVA mogao omogućiti tu slobodu.

               19

               U tim je okolnostima Tribunal de grande instance de Lyon odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Protivi li se odbijanje predaje usmjerivača RPVA odvjetniku koji je uredno upisan u odvjetničku komoru države članice u kojoj želi obavljati odvjetničku djelatnost kao slobodni pružatelj usluga članku 4. Direktive 77/249/EEZ jer se radi o diskriminatornoj mjeri koja može ometati slobodu pružanja usluga u svojstvu slobodnog pružatelja usluga, ako korištenje lokalnim odvjetnikom nije određeno zakonom?”

         O prethodnom pitanju

               20

               Kako su to pravilno istaknuli francuska vlada i nezavisni odvjetnik, pitanje kako ga je formulirao sud koji je uputio zahtjev sadržava tvrdnju koja ne odgovara situaciji tužitelja iz glavnog postupka jer se odnosi na situaciju odvjetnika „koji je uredno upisan u odvjetničku komoru države članice u kojoj želi obavljati odvjetničku djelatnost kao slobodni pružatelj usluga”, što nije slučaj s J.-P. Lahorgueom.

               21

               No, u okviru postupka suradnje između nacionalnih sudova i Suda, uspostavljene u članku 267. UFEU‑a, na Sudu je da nacionalnom sudu pruži koristan odgovor koji će mu omogućiti da riješi spor koji se pred njim vodi te će Sud, prema potrebi, preoblikovati pitanja koja su mu postavljena (presuda od 20. listopada 2016., Danqua, C‑429/15, EU:C:2016:789, t. 36.).

               22

               S obzirom na to da, u skladu sa sudskom praksom Suda, nije na njemu da u okviru postupka pokrenutog primjenom članka 267. UFEU‑a odluči o usklađenosti normi unutarnjeg prava s pravom Unije (vidjeti osobito presudu od 19. ožujka 2015., OTP Bank, C‑672/13, EU:C:2015:185, t. 29.), valja uzeti da svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita predstavlja li odbijanje nadležnih tijela jedne države članice da isporuče usmjerivač RPVA odvjetniku koji je uredno upisan u komoru druge države članice samo zato što taj odvjetnik nije upisan u komoru prve države članice u kojoj želi obavljati svoje zanimanje u svojstvu slobodnog pružatelja usluga ograničenje slobode pružanja usluga u smislu članka 4. Direktive 77/249, s obzirom na to da to odbijanje predstavlja diskriminatornu mjeru koja može otežati obavljanje zanimanja u svojstvu slobodnog pružatelja usluga u slučajevima u kojima obveza djelovanja zajedno s drugim odvjetnikom nije određena zakonom.

               23

               Iz elemenata spisa podnesenog Sudu proizlazi da je korištenje elektroničkom komunikacijom dopušteno u određenim postupcima, od kojih su neki u kaznenom ili socijalnom području, u kojima zastupanje po odvjetniku nije obvezno, odnosno u postupcima navedenima u zahtjevu za prethodnu odluku. Pristup tom sredstvu komunikacije ograničen je na odvjetnike upisane u francuske komore. U vrijeme činjenica iz glavnog postupka pristup navedenom sredstvu komunikacije u načelu je bio ograničen na odvjetnike s područja suda pod koji je spadala njihova matična komora. Za odvjetnike sa sjedištem u nekoj drugoj državi članici jedine dopuštene komunikacije bile su putem predaje tajništvu ili poštanskim putem.

               24

               U tom pogledu valja podsjetiti da svako ograničenje slobode pružanja usluga, u skladu s člankom 56. UFEU‑a, mora biti uklonjeno, kako bi se omogućilo, osobito pružateljima usluga, kao što to predviđa članak 57. stavak 3. UFEU‑a, da obavljaju svoju djelatnost u državi u kojoj se usluga isporučuje pod istim uvjetima koje ta država određuje svojim vlastitim državljanima (vidjeti u tom smislu presudu od 10. srpnja 1991., Komisija/Francuska, C‑294/89, EU:C:1991:302, t. 25.).

               25

               Potonja odredba u području slobode pružanja odvjetničkih usluga pojašnjena je Direktivom 77/249, u čijem se članku 4. stavku 1. određuje da se zastupanje stranke u postupku pred sudom u drugoj državi članici obavlja „pod uvjetima utvrđenima za odvjetnike u toj državi”, uz iznimku „uvjeta kojima se zahtijeva boravište ili upis u stručnu organizaciju u toj državi” (vidjeti u tom smislu presudu od 11. prosinca 2003., AMOK, C‑289/02, EU:C:2003:669, t. 29.).

               26

               Osim toga, u skladu s ustaljenom praksom Suda, članku 56. UFEU‑a protivna je primjena svakog nacionalnog propisa koji, bez objektivnog opravdanja, sprečava mogućnost pružatelja usluga da stvarno izvršava slobodu pružanja usluga (vidjeti presudu od 14. siječnja 2016., Komisija/Grčka, C‑66/15, neobjavljenu, EU:C:2016:5, t. 22. i navedenu sudsku praksu). Nacionalne mjere koje zabranjuju, ometaju ili čine manje privlačnim izvršavanje slobode pružanja usluga predstavljaju njezina ograničenja (vidjeti presudu od 14. siječnja 2016., Komisija/Grčka, C‑66/15, EU:C:2016:5, t. 24. i navedenu sudsku praksu).

               27

               U tom je pogledu važno istaknuti da odbijanje isporuke usmjerivača RPVA odvjetnicima koji nisu upisani u francuske komore može ometati ili učiniti manje privlačnim njihovo izvršavanje slobode pružanja usluga.

               28

               Naime, s obzirom na to da ne mogu imati pristup usluzi digitalizacije postupka, ti se odvjetnici moraju koristiti ili komunikacijom predajom u tajništvu ili poštanskim putem, ili pomoći odvjetnika upisanog u neku francusku komoru koji ima pristup usmjerivaču RPVA. Međutim, ti su načini komunikacije, koji predstavljaju alternativu komunikaciji elektroničkim putem, više ograničavajući i u načelu skuplji.

               29

               Stoga odbijanje izdavanje usmjerivača RPVA odvjetnicima koji nisu upisani u francuske komore predstavlja ograničenje slobode pružanja usluga u smislu članka 56. UFEU‑a.

               30

               Međutim, imajući u vidu specifičnu narav pružanja usluga od strane osoba koje nemaju nastan u državi članici na čijem državnom području treba pružiti uslugu, zahtjev obveze pripadanja odvjetnika lokalnoj komori kako bi dobio pristup usluzi digitalizacije postupka ne može se smatrati protivnim člancima 56. i 57. UFEU‑a, ako je taj zahtjev objektivno nužan za zaštitu općeg interesa, povezanog osobito s dobrim funkcioniranjem pravosuđa (vidjeti po analogiji presudu od 3. prosinca 1974., van Binsbergen, 33/74, EU:C:1974:131, t. 11., 12. i 14.). To je okvir unutar kojeg treba tumačiti Direktivu 77/249 (vidjeti po analogiji presudu od 25. veljače 1988., Komisija/Njemačka, 427/85, EU:C:1988:98, t. 13.).

               31

               Osim toga, iz ustaljene prakse Suda proizlazi da se nacionalne mjere koje bi mogle otežati ili učiniti manje privlačnim korištenje temeljnim slobodama zajamčenima UFEU‑om mogu opravdati jedino time da odgovaraju važnim razlozima u općem interesu, da su prikladne za ostvarenje predviđenog cilja i da ne prelaze ono što je nužno za njegovo postizanje (vidjeti u tom smislu presude od 5. prosinca 2006., Cipolla i dr., C‑94/04 i C‑202/04, EU:C:2006:758, t. 61. i od 11. prosinca 2014., Komisija/Španjolska, C‑678/11, EU:C:2014:2434, t. 42.), pri čemu nacionalni propis može jamčiti ostvarenje predviđenog cilja samo ako istinski osigurava njegovo ostvarenje, i to na sustavan i dosljedan način (vidjeti presudu od 13. veljače 2014., Sokoll‑Seebacher, C‑367/12, EU:C:2014:68, t. 39. i navedenu sudsku praksu).

               32

               Kako bi opravdali ograničenje slobode pružanja usluga koje proizlazi iz odbijanja isporuke usmjerivača RPVA odvjetnicima koji nisu upisani u francuske komore, CNB i francuska vlada pozivaju se na načelo dobrog sudovanja. Prema mišljenju francuske vlade, takvo je ograničenje opravdano i zaštitom krajnjeg primatelja pravnih usluga.

               33

               Naime, u Francuskoj svaki odvjetnik posjeduje vlastiti elektronički certifikat koji mu omogućava da potvrdi svoje svojstvo odvjetnika upisanog u francusku komoru koji je ovlašten obavljati svoje zanimanje. Elektronički certifikat svakog odvjetnika povezan je s nacionalnim imenikom odvjetnika, koji se automatski ažurira svakodnevnom sinkronizacijom s imenicima odvjetnika svih francuskih komora. Tako je elektronički certifikat svakog odvjetnika valjan toliko dugo koliko je on upisan u nacionalni imenik odvjetnika. Naprotiv, kada odvjetnik više nije upisan u taj imenik, primjerice zato što je izbrisan iz članstva komore čiji je bio član, njegov elektronički certifikat prestaje vrijediti.

               34

               U tom pogledu valja istaknuti da su zaštita, s jedne strane, potrošača, osobito korisnika pravnih usluga koje pružaju sudski službenici, i zaštita, s druge strane, dobrog sudovanja ciljevi koji se mogu smatrati važnim razlozima u općem interesu kojima se može opravdati ograničenje slobode pružanja usluga (vidjeti u tom smislu presudu od 5. prosinca 2006., Cipolla i dr., C‑94/04 i C‑202/04, EU:C:2006:758, t. 64.).

               35

               Međutim, kako je to u osnovi istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 55. svojeg mišljenja, zaštita pravnog subjekta kao konačnog potrošača pravnih usluga i dobrog sudovanja povezane su, posebice, sa zahtjevima kontrole pružatelja usluge.

               36

               Tako je sustav identifikacije na kojem se zasniva RPVA i kojem je cilj osigurati da se samo odvjetnici koji ispunjavaju uvjete potrebne za obavljanje svoje aktivnosti mogu povezati s RPVA‑om sam po sebi prikladan za jamčenje ostvarenja ciljeva zaštite kako primatelja pravnih usluga tako i načela dobrog sudovanja.

               37

               Kada je riječ o proporcionalnosti odbijanja isporuke usmjerivača RPVA odvjetnicima s nastanom u drugim državama članicama, francuska vlada ističe da je ono motivirano činjenicom da na sadašnjem stupnju sustava digitalizacije pravnih postupaka ne postoji povezanost između imenika odvjetnika koji postoje u različitim državama članicama. Iz toga slijedi da bi prilikom uspostave veze s RPVA‑om identifikacijski sustav mogao provjeriti valjanost elektroničkih certifikata samo za odvjetnike upisane u francuske komore.

               38

               Na sudu koji je uputio zahtjev jest da ocijeni je li u konkretnom slučaju moguće osigurati da odvjetnici koji imaju poslovni nastan u nekoj drugoj državi članici mogu raspolagati, ako je potrebno uz određene prilagodbe, usmjerivačem RPVA, pod uvjetima u kojima su zaštita pravnih subjekata kao krajnjih potrošača pravnih usluga i dobrog sudovanja osigurane na način ekvivalentan onomu kao kada se radi o odvjetnicima upisanima u francuske komore. Ako je to tako, ograničenje slobode pružanja usluga o kojem je riječ u glavnom postupku nije opravdano.

               39

               Osim toga, valja istaknuti da je – kako to proizlazi iz elemenata spisa podnesenog Sudu – u postupcima u kojima zastupanje po odvjetniku nije obvezno i o kojima je riječ u glavnom postupku razmjena postupovnih akata elektroničkim putem sa sudom pred kojim se vodi postupak fakultativne naravi. Tako svi odvjetnici, uključujući one s nastanom u drugim državama članicama, mogu dostavljati postupovne akte navedenom sudu predajom u tajništvu ili poštanskim putem, dok se samo odvjetnici s područja dotičnog suda imaju mogućnost, ovisno o okolnostima, koristiti elektroničkom dostavom.

               40

               Međutim, ako bi se pokazalo da se, u slučaju dostave predajom u tajništvu ili poštanskim putem, provjera odvjetničkog svojstva ne zahtijeva sustavno i dosljedno, na način da jamči kontrolu operatora koja je ekvivalentna onoj osiguranoj uspostavljanjem sustava RPVA, odbijanje isporuke usmjerivača RPVA odvjetnicima s nastanom u državama članicama različitima od Francuske Republike ne može se smatrati sukladnim ciljevima zaštite korisnika pravnih usluga i dobrog sudovanja.

               41

               Sud koji je uputio zahtjev dužan je s obzirom na navedeni kriterij ekvivalentnosti ocijeniti je li ograničenje slobode pružanja usluga o kojem je riječ u glavnom postupku sukladno navedenim ciljevima. Ako to nije tako, ograničenje slobode pružanja usluga o kojem je riječ u glavnom postupku nije opravdano.

               42

               Imajući u vidu sve navedeno, na upućeno pitanje valja odgovoriti da odbijanje nadležnih tijela jedne države članice da isporuče usmjerivač RPVA odvjetniku uredno upisanom u komoru druge države članice samo zato što taj odvjetnik nije upisan u komoru u prvoj državi članici u kojoj želi obavljati svoje zanimanje u svojstvu slobodnog pružatelja usluga, u slučajevima u kojima obveza djelovanja zajedno s drugim odvjetnikom nije određena zakonom, predstavlja ograničenje slobode pružanja usluga u smislu članka 4. Direktive 77/249 u vezi s člankom 56. UFEU‑a i člankom 57. stavkom 3. UFEU‑a. Sud koji je uputio zahtjev dužan je provjeriti odgovara li takvo odbijanje, s obzirom na kontekst u kojem je dano, istinski ciljevima zaštite potrošača i dobrog sudovanja, kojima se može opravdati, i nisu li ograničenja koja iz njega proizlaze neproporcionalna s obzirom na te ciljeve.

         Troškovi

               43

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Odbijanje nadležnih tijela jedne države članice da isporuče usmjerivač za spajanje na Virtualnu privatnu mrežu za odvjetnike odvjetniku uredno upisanom u komoru druge države članice samo zato što taj odvjetnik nije upisan u komoru u prvoj državi članici u kojoj želi obavljati svoje zanimanje u svojstvu slobodnog pružatelja usluga, u slučajevima u kojima obveza djelovanja zajedno s drugim odvjetnikom nije određena zakonom, predstavlja ograničenje slobode pružanja usluga u smislu članka 4. Direktive Vijeća 77/249/EEZ od 22. ožujka 1977. o olakšavanju učinkovitog ostvarivanja slobode pružanja odvjetničkih usluga u vezi s člankom 56. UFEU‑a i člankom 57. stavkom 3. UFEU‑a. Sud koji je uputio zahtjev dužan je provjeriti odgovara li takvo odbijanje, s obzirom na kontekst u kojem je dano, istinski ciljevima zaštite potrošača i dobrog sudovanja, kojima se može opravdati, i nisu li ograničenja koja iz njega proizlaze neproporcionalna s obzirom na te ciljeve.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


Presuda Općeg suda (sedmo prošireno vijeće) od 07. ožujka 2013.#Rütgers Germany GmbH i drugi protiv Europska agencija za kemijske proizvode.#Predmet T-94/10.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 27. listopada 2016.#Child and Family Agency protiv J. D.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Supreme Court (Irska).#Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Nadležnost, priznavanje i izvršenje sudskih odluka u bračnim sporovima i u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću – Uredba (EZ) br. 2201/2003 – Članak 15. – Upućivanje predmeta sudu druge države članice – Područje primjene – Uvjeti primjene – Sud koji je primjereniji – Najbolji interes djeteta.#Predmet C-428/15.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      27. listopada 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Pravosudna suradnja u građanskim stvarima — Nadležnost, priznavanje i izvršenje sudskih odluka u bračnim sporovima i u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću — Uredba (EZ) br. 2201/2003 — Članak 15. — Upućivanje predmeta sudu druge države članice — Područje primjene — Uvjeti primjene — Sud koji je primjereniji — Najbolji interes djeteta“
      U predmetu C‑428/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Supreme Court (Vrhovni sud, Irska), odlukom od 31. srpnja 2015., koju je Sud zaprimio 4. kolovoza 2015., u postupku

         Child and Family Agency

      protiv

         J. D.

      uz sudjelovanje:

         R. P. D.

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, M. Vilaras, J. Malenovský (izvjestitelj), M. Safjan i D. Šváby, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: L. Hewlett, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 12. svibnja 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Child and Family Agency, L. Jonker, solicitor, T. O’Leary, SC, i D. Leahy, barrister,

               —

               za J. D., I. Robertson, solicitor, M. de Blacam, SC, i G. Lee, BL,

               —

               za dijete R. P. D., G. Irwin, solicitor, i G. Durcan, SC, S. Fennell, BL i N. McDonnell, BL,

               —

               za Irsku, E. Creedon, L. Williams i A. Joyce, u svojstvu agenata, uz asistenciju A. Carroll, BL,

               —

               za češku vladu, M. Smolek i J. Vláčil, u svojstvu agenata,

               —

               za slovačku vladu, B. Ricziová, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, M. Wilderspin, u svojstvu agenta,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 16. lipnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 15. Uredbe Vijeća (EZ) br. 2201/2003 od 27. studenoga 2003. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u bračnim sporovima i u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću, kojom se stavlja izvan snage Uredba (EZ) br. 1347/2000 (SL 2003., L 338, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 133., i ispravak SL 2014., L 46, str. 22).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Child and Family Agency (Agencija za djecu i obitelj, Irska, u daljnjem tekstu: Agencija) i J. D., o sudbini drugog djeteta potonje, maloljetnika R.-a.

         Pravni okvir

               3

               Uvodne izjave 5., 12., 13. i 33. Uredbe br. 2201/2003 navode:

                        „(5)

                        S ciljem osiguravanja jednakosti svakog djeteta, ova se Uredba odnosi na sve odluke o roditeljskoj odgovornosti, uključujući mjere za zaštitu djeteta, neovisno o bilo kakvoj vezi s bračnim predmetom.

                  [...]

                        (12)

                        Nadležnost u predmetima povezanim s roditeljskom odgovornošću, utvrđena ovom Uredbom, temelji se u svjetlu zaštite interesa djeteta, posebno na kriteriju blizine. To znači da bi u prvome redu trebala biti nadležna država članica u kojoj dijete ima uobičajeno boravište, osim u određenim slučajevima mijenjanja djetetova boravišta ili u skladu sa sporazumom između nositelja roditeljske odgovornosti.

                        (13)

                        U interesu djeteta, ova Uredba omogućuje, kao izuzetak i pod određenim uvjetima, da nadležni sud može prepustiti rješavanje predmeta sudu druge države članice ako je taj sud prikladniji za rješavanje tog predmeta. Međutim, u tome slučaju sudu kojem je ustupljen predmet ne bi trebalo biti dopušteno da predmet uputi trećem sudu.

                  [...]

                        (33)

                        Ova Uredba priznaje temeljna prava i poštuje načela Povelje o temeljnim pravima Europske unije. Ona posebno nastoji osigurati poštovanje temeljnih prava djeteta, opisanih u članku 24. Povelje o temeljnim pravima Europske unije.”

               4

               Članak 1. Uredbe br. 2201/2003, naslovljen „Područje primjene”, određuje:
               „1.   Ova se Uredba primjenjuje, bez obzira na prirodu suda, u građanskim stvarima koje se odnose na:
               [...]

                        (b)

                        dodjelu, izvršavanje, prijenos, ograničenje ili oduzimanje roditeljske odgovornosti.

                  2.   Stvari iz stavka 1. točke (b) mogu se odnositi na:

                        (a)

                        pravo na roditeljsku skrb i pravo na kontakt s djetetom;

                  [...]

                        (d)

                        smještaj djeteta kod udomitelja ili u ustanovu;

                  [...]”

               5

               Članak 2. točka 7. te uredbe navodi da, u svrhe te uredbe:
               „izraz ‚roditeljska odgovornost’ označava prava i obveze koje se odnose na dijete ili njegovu imovinu, koja su sudskom odlukom dodijeljena fizičkoj ili pravnoj osobi, primjenom prava ili sporazumom s pravnim učinkom. Ovaj izraz uključuje i prava roditeljske skrbi i odgoja djeteta te prava na kontakt s djetetom”.

               6

               Poglavlje II. navedene uredbe, naslovljeno „Nadležnost”, sadržava, među ostalim, odjeljak 2., naslovljen „Roditeljska odgovornost”, koji u člancima 8. do 15. predviđa skup pravila o nadležnosti sudova država članica u tom području.

               7

               Članak 8. te uredbe, naslovljen „Opća nadležnost”, u stavku 1. propisuje:
               „Sudovi države članice nadležni su u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću prema djetetu koje ima uobičajeno boravište u državi članici u trenutku pokretanja postupka.”

               8

               Sukladno odredbama članka 15. Uredbe br. 2201/2003, naslovljenog „Prijenos nadležnosti na sud koji je primjereniji za rješavanje”:
               „1.   Iznimno, sudovi države članice koji imaju stvarnu nadležnost mogu, ako smatraju da bi sud druge države članice, s kojom je dijete posebno povezano, mogao bolje rješavati predmet, ili neki posebni dio predmeta, i ako je to u interesu djeteta:

                        (a)

                        zastati s rješavanjem predmeta ili dijela predmeta i pozvati stranke da podnesu zahtjev sudu te države članice u skladu sa stavkom 4.; ili

                        (b)

                        zahtijevati od suda druge države članice da se proglasi nadležnim u skladu sa stavkom 5.

                  2.   Stavak 1. primjenjuje se:

                        (a)

                        na zahtjev stranke; ili

                        (b)

                        po službenoj dužnosti; ili

                        (c)

                        na zahtjev suda druge države članice s kojom je dijete posebno povezano, u skladu sa stavkom 3.

                  Prijenos po službenoj dužnosti ili na zahtjev suda druge države članice mora prihvatiti barem jedna stranka.
               3.   Smatra se da je dijete posebno povezano s nekom državom članicom, kao što je spomenuto u stavku 1., ako je u toj državi članici:

                        (a)

                        dijete dobilo uobičajeno boravište nakon pokretanja postupka pred sudom iz stavka 1.; ili

                        (b)

                        je u njoj bilo prethodno uobičajeno boravište djeteta; ili

                        (c)

                        je dijete njezin državljanin; ili

                        (d)

                        je u njoj uobičajeno boravište nositelja roditeljske odgovornosti; ili

                        (e)

                        se u njoj nalazi imovina djeteta, a predmet se odnosi na upravljanje, čuvanje ili raspolaganje njegovom imovinom.

                  4.   Sud države članice koji je stvarno nadležan određuje vremenski rok za pokretanje postupka pred sudovima druge države članice u skladu sa stavkom 1.
               Ako u tome roku nije pokrenut postupak pred tim sudovima, sud pred kojim je pokrenut postupak nastavlja biti nadležan u skladu s člancima 8. do 14.
               5.   Sudovi te druge države članice mogu, ako to opravdavaju posebne okolnosti u predmetu, u svrhe zaštite interesa djeteta, prihvatiti nadležnost u roku od šest mjeseci [tjedana] od pokretanja postupka pred tim sudovima, u skladu sa stavkom 1. točkom (a) ili (b). U tom slučaju, sud pred kojim je prvotno pokrenut postupak proglašava se nenadležnim. U protivnome, sud pred kojim je prvotno pokrenut postupak nastavlja biti nadležan u skladu s člancima 8. do 14.
               6.   Sudovi surađuju u svrhe ovog članka, izravno ili putem svojih središnjih tijela, određeni[h] u skladu s člankom 53.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               9

               J. D. je državljanka Ujedinjene Kraljevine.

               10

               Njezino prvo dijete smješteno je 2010. u ustanovu u Ujedinjenoj Kraljevini, nakon utvrđenja da J. D. pati od poremećaja osobnosti kvalificiranog kao „asocijalno ponašanje”, s jedne strane, te da je provodila fizičko nasilje nad tim djetetom, s druge strane.

               11

               Dok je još imala boravište u toj državi članici, J. D. se 27. kolovoza 2014. podvrgnula prenatalnoj ocjeni koju su provele vlasti za zaštitu djece u mjestu njezina boravišta, u očekivanju rođenja njezina drugog djeteta, R.-a, s obzirom na njezinu medicinsku i obiteljsku anamnezu. Iz te procjene je osobito proizašlo da je R. D. pokazala privrženost prema svom prvom djetetu, da je R.-ovo rođenje smatrala pozitivnim, da je obavila pripreme glede njegova rođenja, i da je, osobito, izrazila spremnost na suradnju sa socijalnim radnicima u tom okviru. Nadležna tijela ocijenila su, međutim, da je R. trebao biti smješten u udomiteljsku obitelj, u očekivanju pokretanja postupka posvojenja od strane treće osobe.

               12

               R. D. je tada otkazala najam i prodala svoju imovinu u Ujedinjenoj Kraljevini, prije nego se nastanila u Irskoj, 29. rujna 2014. R. je rođen u toj drugoj državi članici, 25. listopada 2014. Oboje otada tamo imaju boravište.

               13

               Nedugo nakon R.-ova rođenja, Agencija je zatražila od nadležnog District Courta (Okružni sud, Irska) da naloži da se to dijete smjesti u udomiteljsku obitelj. Taj je zahtjev, međutim, odbijen jer su dokazi glasinama iz Ujedinjene Kraljevine na kojima se temeljio bili nedopušteni.

               14

               Nakon što mu je Agencija uputila žalbu, nadležni Circuit Court (Regionalni sud, Irska) naložio je privremeni smještaj R.-a u udomiteljsku obitelj. Ta je mjera otada redovito obnavljana. J. D. je, međutim, dobila pravo na kontakt s djetetom, koji je koristila.

               15

               Agencija je, osim toga, zatražila od High Courta (Visoki sud, Irska) da nadležnost za rješavanje predmeta prenese na High Court of Justice (England & Wales) (Visoki sud (Engleska i Wales), Ujedinjena Kraljevina), na temelju članka 15. Uredbe br. 2201/2003. R.-ov skrbnik ad litem podupro je taj zahtjev.

               16

               Presudom od 26. ožujka 2015., High Court (Visoki sud) ovlastio ja Agenciju da od tog suda zatraži da se proglasi nadležnim u odnosnom predmetu.

               17

               J. D. je zatražila dopuštenje za podnošenje žalbe protiv te presude izravno Supreme Courtu (Vrhovni sud, Irska), koji je, nakon saslušanja stranaka, prihvatio njezin zahtjev.

               18

               U svojoj odluci kojom se upućuje prethodno pitanje, Supreme Court (Vrhovni sud) pita se, kao prvo, može li se članak 15. Uredbe br 2201/2003 primjenjivati u tužbi čiji je predmet postupak smještaja pokrenut na temelju javnog prava, poput onog koji se vodi pred tim sudom, usprkos činjenici da nijedan postupak trenutačno nije u tijeku u Ujedinjenoj Kraljevini i da izjava o nadležnosti sudova te države članice zahtijeva, nadalje, da tijela za zaštitu djece navedene države članice prihvate postupati u predmetu R.-a, pokretanjem takvog postupka na temelju njihova unutarnjeg prava.

               19

               Nadalje, sud koji je uputio zahtjev pita se kako tumačiti pojam „najboljeg interesa djeteta” iz članka 15. Uredbe br. 2201/2003. Mišljenja je da taj članak ne zahtijeva da sud koji je redovno nadležan za rješavanje predmeta provede cjelovito ispitivanje najboljeg interesa djeteta, kada razmatra prenošenje nadležnosti za rješavanje predmeta na sud druge države članice za koji smatra da je primjereniji za rješavanje. Smatra da sud koji je redovno nadležan mora obaviti sažetu ocjenu tog pitanja, s obzirom na načelo da je u najboljem interesu djeteta da to obavi sud koji je najprimjereniji za rješavanje situacije, ostavljajući sudu druge države članice da provede temeljitiju analizu.

               20

               Naposljetku, sud koji je uputio zahtjev pita se koje elemente treba uzeti u obzir u okviru takve sažete ocjene. S tim u svezi, ističe da je J. D. zakonito napustila Ujedinjenu Kraljevinu i naselila se u Irskoj prije R.-ova rođenja, pitajući se pritom je li ipak moguće uzeti u obzir činjenicu da je njezino preseljenje bilo motivirano strahom da će joj službe za zaštitu djece prve od tih dviju država članica oduzeti to dijete.

               21

               U tim je okolnostima Supreme Court (Vrhovni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Primjenjuje li se članak 15. Uredbe 2201/2003 na javnopravne tužbe lokalnog tijela države članice povodom skrbništva ako bi, u slučaju da se sud druge države članice proglasi nadležnim to dovelo do potrebe da drugo tijelo pokrene drugi postupak na temelju drugog pravnog akta te eventualno, a možda i vjerojatno, u pogledu različitog činjeničnog stanja?

                        2.

                        Ako je tome tako, u kojoj bi mjeri, i bi li uopće, sud u obzir trebao uzeti vjerojatan utjecaj bilo kakvog zahtjeva na temelju članka 15., pod pretpostavkom da se isti prihvati, na pravo slobode kretanja obuhvaćenih pojedinaca?

                        3.

                        Ako se ‚najbolji interes’ djeteta iz članka 15. stavka 1. Uredbe br. 2201/2003 odnosi samo na odluku o sudskoj nadležnosti, koje čimbenike sud na tom temelju treba uzeti u obzir, a koji već nisu razmotreni prilikom utvrđivanja je li drugi sud ‚primjereniji’?

                        4.

                        Može li sud za potrebe članka 15. Uredbe br. 2201/2003 uzeti u obzir materijalno pravo, postupovne odredbe ili sudsku praksu dotične države članice?

                        5.

                        U kojoj bi mjeri nacionalni sud prilikom razmatranja članka 15. Uredbe br. 2201/2003, trebao uzeti u obzir posebne okolnosti slučaja, uključujući želju majke da se preseli izvan dosega socijalne službe njene države podrijetla te nakon toga rodi svoje dijete u drugoj državi čiji sustav socijalne službe smatra povoljnijim?

                        6.

                        Koje točno okolnosti nacionalni sud treba uzeti u obzir prilikom utvrđivanja koji je sud prikladniji za odlučivanje u predmetu?”

         Postupak pred Sudom

               22

               Sud koji je uputio zahtjev zatražio je da se ovaj predmet vodi po hitnom postupku, predviđenom u članku 23.a Statuta Suda Europske unije i članku 107. Poslovnika Suda.

               23

               Sud je 14. kolovoza 2015. odlučio, na prijedlog suca izvjestitelja, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da ne treba prihvatiti taj zahtjev, nakon što je naveo da se na temelju okolnosti iznesenih njemu u prilog ne može utvrditi postojanje hitnosti koja se zahtijeva kao opravdanje za primjenu navedenog postupka.

               24

               Odlučio je, međutim, tom predmetu dati prednost pri odlučivanju, primjenom članka 53. stavka 3. Poslovnika.

         Zahtjev za ponovno otvaranje usmenog dijela postupka

               25

               Nakon iznošenja mišljenja nezavisnog odvjetnika, 16. lipnja 2016., Agencija i Irska aktima podnesenima tajništvu Suda 5. i 19. kolovoza 2016. zatražile su ponovno otvaranje usmenog dijela postupka, pozivajući se na potrebu pojašnjenja predstavljanja postupovnog okvira glavnog postupka, koje je izvršio sud koji je uputio zahtjev.

               26

               S tim u svezi, članak 83. Poslovnika predviđa da Sud može, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, u bilo kojem trenutku naložiti ponovno otvaranje usmenog dijela postupka, osobito kada smatra da stvar nije dovoljno razjašnjena.

               27

               U ovom slučaju Sud, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, smatra, međutim, da je stvar dovoljno razjašnjenja, s obzirom na to da se elementi potrebni za odlučivanje nalaze u spisu i da su zainteresirane strane mogle zauzeti stajalište o tom pitanju i pisanim i usmenim putem. Stoga nema mjesta određivanju ponovnog otvaranja usmenog dijela postupka.

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               28

               Svojim prvim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 15. Uredbe br. 2201/2003 tumačiti na način da se primjenjuje u slučaju tužbe u području zaštite djece, koju je nadležno tijelo države članice podnijelo na temelju javnog prava, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, ako izjava o nadležnosti suda druge države članice zahtijeva, nadalje, da tijelo te druge države članice pokrene postupak odvojen od onoga pokrenutog u prvoj državi članici, na temelju svog unutarnjeg prava i s obzirom na možebitno različite činjenične okolnosti.

               29

               Treba, najprije, napomenuti da se članak 15. Uredbe br. 2201/2003 nalazi u odjeljku 2. poglavlja II. tog propisa, kojim se utvrđuje skup pravila o nadležnosti u predmetima iz područja roditeljske odgovornosti, s jedne strane, i da taj članak predviđa posebno pravilo o nadležnosti, kojim se odstupa od pravila o općoj nadležnosti kojima se sudovi mjesta uobičajenog boravišta djeteta određuju kao stvarno nadležni za rješavanje tih predmeta, a koje je navedeno u članku 8. navedene uredbe, s druge strane.

               30

               Uzimajući u obzir strukturu odjeljka 2. poglavlja II. Uredbe br. 2201/2003 i mjesta koje u njemu zauzima članak 15., valja smatrati da je materijalno područje primjene tog članka jednako onome skupa pravila o nadležnosti predviđenih tim odjeljkom, a osobito članka 8. navedene uredbe (vidjeti, u tom smislu, presudu od 19. studenoga 2015., P, C‑455/15 PPU, EU:C:2015:763, t. 44.).

               31

               S tim u svezi, iz teksta članka 1. stavaka 1. i 2. Uredbe br. 2201/2003 proizlazi, doduše, da se ta pravila o nadležnosti primjenjuju u „građanskim stvarima” koje se odnose na dodjelu, izvršavanje, prijenos, ograničenje ili oduzimanje roditeljske odgovornosti, kako je potonja definirana u članku 2. točki 7. navedene uredbe.

               32

               Međutim, Sud je već u više navrata presudio da pravila o nadležnosti predviđena Uredbom br. 2201/2003 u području roditeljske odgovornosti treba tumačiti, s obzirom na uvodnu izjavu 5. te uredbe, na način da se primjenjuju u predmetima iz područja roditeljske odgovornosti čiji je cilj usvajanje mjera za zaštitu djece, uključujući slučaj kada se na temelju unutarnjeg prava države članice smatra da ta pravila potpadaju u javno pravo (vidjeti, u tom smislu, presude od 27. studenoga 2007., C, C‑435/06, EU:C:2007:714, t. 34., 50. i 51.; od 2. travnja 2009., A, C‑523/07, EU:C:2009:225, t. 24. i 27. do 29., i od 26. travnja 2012., Health Service Executive, C‑92/12 PPU, EU:C:2012:255, t. 60. i 61.).

               33

               Iz prethodno navedenog proizlazi da se članak 15. Uredbe br. 2201/2003 primjenjuje u slučaju tužbe u području zaštite djece, koju je nadležno tijelo države članice podnijelo na temelju javnog prava i čiji je cilj usvajanje mjera koje se odnose na roditeljsku odgovornost.

               34

               Nadalje, glede pitanja može li se članak 15. Uredbe br. 2201/2003 primjenjivati u slučaju kada izjava o nadležnosti suda druge države članice zahtijeva, nadalje, da tijelo te države pokrene postupak odvojen od onoga pokrenutog u prvoj državi članici, na temelju svog unutarnjeg prava i s obzirom na možebitno različite činjenične okolnosti, treba napomenuti da iz stavka 1. tog članka proizlazi da takva izjava podliježe uvjetu da su pred odnosnim sudom zahtjev podnijele stranke u postupku ili nadležni sud te prve države članice.

               35

               Suprotno tome, ni iz tog članka ni iz ijednog drugog članka Uredbe br. 2201/2003 ne proizlazi da takav zahtjev, koji su podnijele stranke u postupku ili redovno nadležni sud države članice, podliježe dodatnom postupovnom uvjetu uz onaj naveden u prethodnoj točki.

               36

               Međutim, budući da se nacionalno postupovno pravilo da izjava o nadležnosti suda druge države članice zahtijeva, nadalje, da tijelo te države pokrene postupak različit od onoga pokrenutog u prvoj državi članici, može primjenjivati tek nakon odluke kojom je redovno nadležni sud te prve države članice zatražio prenošenje nadležnosti za rješavanje predmeta na sud druge države članice, u skladu sa stavkom 1. članka 15. Uredbe br. 2201/2003 i odluke kojom se taj drugi sud proglasio nadležnim na temelju stavka 5. tog članka, ono se ne može smatrati preprekom za donošenje takvih odluka.

               37

               Nadalje, članku 15. Uredbe br. 2201/2003 ne protivi se mogućnost da pokretanje odvojenog postupka od strane tijela druge države članice navede sud te druge države članice na to da uzme u obzir činjenične okolnosti različite od onih koje je mogao uzeti u obzir izvorno nadležni sud. Suprotno tome, takva je mogućnost svojstvena mehanizmu prijenosa nadležnosti na sud koji je primjereniji, ustanovljenom tim člankom.

               38

               S obzirom na prethodno navedene razloge, na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 15. Uredbe br. 2201/2003 treba tumačiti na način da se primjenjuje u slučaju tužbe u području zaštite djece, koju je nadležno tijelo države članice podnijelo na temelju javnog prava, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, i čiji je cilj usvajanje mjera koje se odnose na roditeljsku odgovornost, ako izjava o nadležnosti suda druge države članice zahtijeva, nadalje, da tijelo te druge države članice pokrene postupak odvojen od onoga pokrenutog u prvoj državi članici, na temelju svog unutarnjeg prava i s obzirom na možebitno različite činjenične okolnosti.

         Treće, četvrto i šesto pitanje

               39

               Svojim trećim, četvrtim i šestim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev pita, u biti, kako tumačiti i atikulirati pojmove „primjerenijeg” suda i „najboljeg interesa djeteta” iz članka 15. stavka 1. Uredbe br. 2201/2003.

               40

               Članak 15. stavak 1. Uredbe br. 2201/2003 predviđa da sudovi države članice koji imaju stvarnu nadležnost mogu zatražiti prijenos nadležnosti za rješavanje tog predmeta ili dijela predmeta na sud druge države članice, s kojom je dijete posebno povezano, ako smatraju da bi taj sud mogao bolje rješavati predmet i ako je to u najboljem interesu djeteta.

               41

               Budući da pojmovi „primjerenijeg” suda i „najboljeg interesa djeteta”, u smislu te odredbe, nisu definirani nijednom drugom odredbom Uredbe br. no 2201/2003, valja ih tumačiti uzimajući u obzir kontekst u kojem se javljaju i ciljeve koji se tom uredbom žele postići.

               42

               Kao prvo, treba napomenuti da iz uvodne izjave 12. Uredbe br. 2201/2003 proizlazi da su pravila o nadležnosti utvrđena tom Uredbom u području roditeljske odgovornosti oblikovana uzimajući u obzir najbolji interes djeteta.

               43

               Uvjet da prijenos nadležnosti za rješavanje predmeta na sud druge države članice mora biti u najboljem interesu djeteta predstavlja, kao što je, u biti, naveo nezavisni odvjetnik u točki 70. svog mišljenja, izraz vodećeg načela koje je zakonodavac slijedio prilikom stvaranja te uredbe, s jedne strane, i koje mora odrediti način njezine primjene u predmetima koji se odnose na roditeljsku odgovornost, s druge strane (vidjeti, u tom smislu, presude od 11. srpnja 2008., Rinau, C‑195/08 PPU, EU:C:2008:406, t. 51.; od 1. listopada 2014., E., C‑436/13, EU:C:2014:2246, t. 45., i od 12. studenoga 2014., L,C‑656/13, EU:C:2014:2364, t. 48.).

               44

               S tim u svezi, valja također navesti da se uzimanjem u obzir najboljeg interesa djeteta, u okviru Uredbe br. 2201/2003, želi, kao što proizlazi iz uvodne izjave 33. te uredbe, osigurati poštovanje temeljnih prava djeteta (vidjeti, u tom smislu, presude od 23. prosinca 2009., Detiček, C‑403/09 PPU, EU:C:2009:810, t. 53. do 55., i od 5. listopada 2010., McB., C‑400/10 PPU, EU:C:2010:582, t. 60.).

               45

               Kako bi se osiguralo uzimanje u obzir najboljeg interesa djeteta prilikom primjene pravila o nadležnosti utemeljenih Uredbom br. 2201/2003 u području roditeljske odgovornosti, zakonodavac Unije koristio je, kao što je vidljivo iz uvodne izjave 12. te uredbe, kriterij bliskosti.

               46

               Prema tom kriteriju, nadležnost sudova država članica u području roditeljske odgovornosti utvrđuje se u pravilu, u skladu s člankom 8. stavkom 1. Uredbe br 2201/2003, prema mjestu uobičajenog boravišta djeteta u trenutku pokretanja postupka pred tim sudom.

               47

               Međutim, članak 15. stavak 1. Uredbe br 2201/2003 omogućuje prijenos nadležnosti za rješavanje određenog predmeta sudu države članice različite od one čiji sud je redovno nadležan, pod uvjetom da, kao što proizlazi iz uvodne izjave 13. te uredbe, takav prijenos mora ispunjavati posebne uvjete, s jedne strane, i da do njega može doći samo u iznimnim slučajevima, s druge strane.

               48

               Stoga, pravilo o prijenosu nadležnosti na sud druge države članice, predviđeno u članku 15. stavku 1. Uredbe br. 2201/2003, predstavlja posebno pravilo o nadležnosti kojim se odstupa od općeg pravila o nadležnosti iz članka 8. stavka 1. navedene uredbe te ga se zato mora tumačiti strogo (vidjeti, po analogiji, presude od 23. prosinca 2009., Detiček, C‑403/09 PPU, EU:C:2009:810, t. 38., i od 21. listopada 2015., Gogova, C 215/15, EU:C:2015:710, t. 41.).

               49

               U tom kontekstu, članak 15. stavak 1. Uredbe br. 2201/2003 treba tumačiti na način da sud države članice koji je redovno nadležan za rješavanje određenog predmeta mora, kako bi mogao zatražiti prijenos nadležnosti na sud druge države članice, moći oboriti čvrstu presumpciju u prilog zadržavanja vlastite nadležnosti koja proizlazi iz te uredbe, kao što je naveo nezavisni odvjetnik u točki 90. svojeg mišljenja.

               50

               Konkretnije, valja podsjetiti, kao prvo, da se, na temelju članka 15. stavka 1. Uredbe br. 2201/2003, prijenos nadležnosti u predmetu koji se odnosi na roditeljsku odgovornost, od strane suda države članice, može izvršiti samo na sud druge države članice s kojom je dijete o kojem je riječ „posebno povezano”.

               51

               Kako bi se utvrdilo postojanje takve povezanosti u određenom predmetu, valja se pozvati na elemente navedene taksativno u članku 15. stavku 3. točkama (a) do (e) Uredbe br. 2201/2003. Iz toga proizlazi da se predmeti u kojima ti elementi nedostaju odmah isključuju iz mehanizma prijenosa.

               52

               Valja utvrditi da svi ti elementi potvrđuju - ako ne izričito, onda barem u biti - blisku povezanost djeteta o kojem je riječ u predmetu s državom različitom od one čiji je sud nadležan za postupanje u predmetu na temelju članka 8. stavka 1. te uredbe.

               53

               Naime, prva dva elementa odnose se na boravište koje je dijete o kojem je riječ steklo u drugoj odnosnoj državi članici, bilo prije ili nakon 'pokretanja postupka pred redovno nadležnim sudom. Treći element odnosi se na državljanstvo djeteta. Četvrti element utvrđuje, u relevantnim sporovima, odnos bliske povezanosti navedenog djeteta s drugom državom članicom zbog imovine koju u njoj ima. Naposljetku, peti element temelji se na odnosu bliske povezanosti koje dijete, posredstvom svojih članova obitelji, ima s drugom državom članicom.

               54

               S obzirom na narav tih elemenata, valja utvrditi da, prilikom primjene članka 15. stavka 1. Uredbe br. 2201/2003 u određenom predmetu, nadležni sud mora usporediti važnost i jačinu odnosa „opće” povezanosti koju ima s djetetom o kojem je riječ, na temelju članka 8. stavka 1. te uredbe, s važnošću i jačinom odnosa svojstvenih „posebnoj” povezanosti dokazane pomoću jednog ili više elemenata navedenih u članku 15. stavku 3. Navedene uredbe koji u konkretnom slučaju postoje između tog djeteta i određenih drugih država članica.

               55

               Međutim, postojanje „posebne povezanosti”, u smislu članka 15. stavka 1. Uredbe br. 2201/2003, relevantne u okolnostima slučaja, djeteta i druge države članice ne povlači, kao takvo, nužno za sobom pitanje je li sud te druge države članice „primjereniji za rješavanje predmeta”, u smislu te odredbe, od nadležnog suda ni pitanje, ako je tome tako, je li prijenos nadležnosti na potonji sud u najboljem interesu djeteta.

               56

               Stoga je također na nadležnom sudu da odredi, kao drugo, postoji li u drugoj državi članici s kojom je dijete posebno povezano sud koji je primjereniji za rješavanje predmeta.

               57

               U tu svrhu, nadležni sud mora utvrditi hoće li prijenos nadležnosti na taj drugi sud donijeti stvarnu i konkretnu dodanu vrijednost za donošenje odluke u svezi s djetetom, u usporedbi s mogućnošću da nadležni sud zadrži nadležnost. U tom okviru može uzeti u obzir, među ostalim elementima, postupovna pravila druge države članice, poput onih koja se primjenjuju na prikupljanje dokaza potrebnih za rješavanje predmeta. S druge strane, nadležni sud ne smije pri takvoj ocjeni uzeti u obzir materijalno pravo te druge države članice koje bi sud te potonje mogao primijeniti ako bi na njega bila prenesena nadležnost za rješavanje predmeta. Naime, takvo uzimanje u obzir bilo bi protivno načelima uzajamnog povjerenja između država članica i uzajamnog priznavanja sudskih odluka, na kojima se temelji Uredba br. 2201/2003 (vidjeti, u tom smislu, presude od 23. prosinca 2009., Detiček, C‑403/09 PPU, EU:C:2009:810, t. 45., i od 15. srpnja 2010., Purrucker, C‑256/09, EU:C:2010:437, t. 70. i 71.).

               58

               Kao treće i posljednje, zahtjev da prijenos nadležnosti mora biti u najboljem interesu djeteta znači da nadležni sud mora osigurati, s obzirom na posebne okolnosti slučaja, da predviđeni prijenos nadležnosti s potonjeg na sud druge države članice neće imati štetan utjecaj na položaj djeteta o kojem je riječ.

               59

               U tu svrhu, nadležni sud mora ocijeniti mogući negativan utjecaj takvog prijenosa nadležnosti na emocionalne, obiteljske i društvene odnose djeteta o kojem je riječ u predmetu ili na njegov materijalni položaj.

               60

               U tom kontekstu, nadležni sud može također odlučiti, na temelju članka 15. stavka 1. Uredbe br. 2201/2003 da će zatražiti prijenos nadležnosti, ali ne cijelog predmeta, nego samo njegova određenog dijela, ako to njegove okolnosti opravdavaju. Takva mogućnost može se osobito predvidjeti kada se odnos bliske povezanosti s drugom državom članicom ne odnosi izravno na dijete kao takvo nego na jednog od nositelja roditeljske odgovornosti, iz razloga navedenog u članku 15. stavku 3. točki (d) Uredbe br. 2201/2003.

               61

               Iz gore navedenih razloga, na treće, četvrto i šesto pitanje valja odgovoriti da članak 15. stavak 1. Uredbe br. 2201/2003 treba tumačiti na način da:

                        —

                        kako bi mogao ocijeniti da je sud druge države članice, s kojom je dijete posebno povezano, primjereniji za rješavanje, nadležni sud države članice mora osigurati da prijenos nadležnosti za rješavanje predmeta na takav sud donosi stvarnu i konkretnu dodanu vrijednost za rješavanje predmeta, uzimajući u obzir osobito postupovna pravila koja se primjenjuju u toj drugoj državi članici;

                        —

                        kako bi mogao ocijeniti da je takav prijenos nadležnosti u najboljem interesu djeteta, nadležni sud države članice mora posebice osigurati da taj prijenos neće imati štetan utjecaj na položaj djeteta.

         Drugo i peto pitanje

               62

               Svojim drugim i petim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 15. stavak 1. Uredbe br. 2201/2003 tumačiti na način da nadležni sud države članice mora prilikom primjene te odredbe u predmetu koji se odnosi na predmetnu roditeljsku odgovornost uzeti u obzir utjecaj mogućeg prijenosa nadležnosti za rješavanje tog predmeta na sud druge države članice na pravo na slobodu kretanja odnosnih osoba ili razlog zbog kojeg je majka djeteta o kojem je riječ iskoristila to pravo prije pokretanja postupka pred tim sudom.

               63

               S tim u svezi, valja podsjetititi da je, kao što je navedeno u točki 42. ove presude, pravilo iz članka 15. stavka 1. Uredbe br. 2201/2003 osmišljeno, kao i druga pravila nadležnosti predviđena tom uredbom u području roditeljske odgovornosti, s obzirom na najbolji interes djeteta, i da pitanje je li, u danom slučaju, prijenos nadležnosti za rješavanje predmeta u najboljem interesu djeteta podrazumijeva, posebice, kao što je navedeno u točki 58. ove presude, da treba provjeriti da takav prijenos nadležnosti neće imati štetan utjecaj na položaj djeteta o kojem je riječ.

               64

               Iz toga slijedi da je rizik od štetnog utjecaja mogućeg prijenosa nadležnosti za rješavanje predmeta na pravo slobode kretanja djeteta o kojem je riječ dio elemenata koje treba uzeti u obzir prilikom primjene članka 15. stavka 1. Uredbe br. 2201/2003.

               65

               Međutim, razmatranja koja se odnose na druge osobe na koje se može odnositi predmet ne bi se, u načelu, trebala uzeti u obzir, osim ako su također relevantna za ocjenu navedenog rizika za dijete.

               66

               Slijedom toga, nadležni sud neće uzeti u obzir mogući utjecaj takvog prijenosa nadležnosti na pravo na slobodno kretanje drugih odnosnih osoba, uključujući majku djeteta o kojem je riječ, pod uvjetom da ne mogu imati štetne posljedice na položaj tog djeteta. Isto vrijedi i za razlog zbog kojeg je majka djeteta iskoristila svoje pravo na slobodno kretanje prije pokretanja postupka pred nadležnim sudom.

               67

               Iz toga slijedi da na drugo i peto pitanje valja odgovoriti da članak 15. stavak 1. Uredbe br. 2201/2003 treba tumačiti na način da nadležni sud države članice ne mora prilikom primjene te odredbe u predmetu koji se odnosi na roditeljsku odgovornost uzeti u obzir utjecaj mogućeg prijenosa nadležnosti za rješavanje tog predmeta na sud druge države članice na pravo na slobodno kretanje odnosnih osoba ili razlog zbog kojeg je majka djeteta o kojem je riječ iskoristila to pravo prije pokretanja postupka pred tim sudom, osim ako takva razmatranja mogu imati štetne posljedice na položaj tog djeteta.

         Troškovi

               68

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 15. Uredbe Vijeća (EZ) br. 2201/2003 od 27. studenoga 2003. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u bračnim sporovima i u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću, kojom se stavlja izvan snage Uredba (EZ) br. 1347/2000 treba tumačiti na način da se primjenjuje u slučaju tužbe u području zaštite djece, koju je nadležno tijelo države članice podnijelo na temelju javnog prava, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, i čiji je cilj usvajanje mjera koje se odnose na roditeljsku odgovornost, ako izjava o nadležnosti suda druge države članice zahtijeva, nadalje, da tijelo te druge države članice pokrene postupak odvojen od onoga pokrenutog u prvoj državi članici, na temelju svog unutarnjeg prava i s obzirom na možebitno različite činjenične okolnosti.

                           2.

                           Članak 15. stavak 1. Uredbe br. 2201/2003 treba tumačiti na način da:

                                 —

                                    kako bi mogao ocijeniti da je sud druge države članice, s kojom je dijete posebno povezano, primjereniji za rješavanje, nadležni sud države članice mora osigurati da prijenos nadležnosti za rješavanje predmeta na takav sud donosi stvarnu i konkretnu dodanu vrijednost za rješavanje predmeta, uzimajući u obzir postupovna pravila koja se primjenjuju u toj drugoj državi članici;

                                 —

                                    kako bi mogao ocijeniti da je takav prijenos nadležnosti u najboljem interesu djeteta, nadležni sud države članice mora posebice osigurati da taj prijenos neće imati štetan utjecaj na položaj djeteta.

                           3.

                           Članak 15. stavak 1. Uredbe br. 2201/2003 treba tumačiti na način da nadležni sud države članice ne mora prilikom primjene te odredbe u predmetu koji se odnosi na roditeljsku odgovornost uzeti u obzir utjecaj mogućeg prijenosa nadležnosti za rješavanje tog predmeta na sud druge države članice na pravo na slobodno kretanje odnosnih osoba ili razlog zbog kojeg je majka djeteta o kojem je riječ iskoristila to pravo prije pokretanja postupka pred tim sudom, osim ako takva razmatranja mogu imati štetne posljedice na položaj tog djeteta.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski