title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 7. srpnja 2016.#Genentech Inc. protiv Hoechst GmbH i Sanofi-Aventis Deutschland GmbH.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Cour d'appel de Paris.#Zahtjev za prethodnu odluku – Tržišno natjecanje – Članak 101. UFEU‑a – Neekskluzivni sporazum o licenciji – Patent – Nepostojanje krivotvorenja – Obveza plaćanja naknade.#Predmet C-567/14.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      7. srpnja 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Tržišno natjecanje — Članak 101. UFEU‑a — Neekskluzivni sporazum o licenciji — Patent — Nepostojanje krivotvorenja — Obveza plaćanja naknade“
      U predmetu C‑567/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio cour d’appel de Paris (Prizivni sud u Parizu, Francuska), odlukom od 23. rujna 2014., koju je Sud zaprimio 9. prosinca 2014., u postupku

         Genentech Inc.

      protiv

         Hoechst GmbH,

         Sanofi‑Aventis Deutschland GmbH,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, A. Arabadjiev, J.‑C. Bonichot, C. G. Fernlund (izvjestitelj) i E. Regan, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: V. Tourrès, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 20. siječnja 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Genentech Inc., E. Kleiman, S. Saleh, C. Ritz, L. De Maria, E. Gaillard, J. Philippe, avocats, kao i P. Chrocziel i T. Lübbig, Rechtsanwälte,

               —

               za Hoechst GmbH i Sanofi‑Aventis Deutschland GmbH, A. Wachsmann, A. van Hooft, M. Barbier, A. Fisselier i T. Elkins, avocats,

               —

               za francusku vladu, D. Colas, D. Segoin i J. Bousin, u svojstvu agenata,

               —

               za španjolsku vladu, A. Rubio González, u svojstvu agenta,

               —

               za nizozemsku vladu, M. Bulterman i M. de Ree, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, A. Dawes, B. Mongin i F. Castilla Contreras, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 17. ožujka 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 101. UFEU‑a.

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između društva Genentech Inc., s jedne strane, i društava Hoechst GmbH i Sanofi‑Aventis Deutschland GmbH, s druge strane, povodom poništenja arbitražnog pravorijeka o izvršenju ugovora o licenciji prava iz patenata.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               3

               Behringwerke AG 6. kolovoza 1992. dodijelio je Genentechu neekskluzivnu svjetsku licenciju (u daljnjem tekstu: sporazum o licenciji) za korištenje aktivatora dobivenog iz humanog citomegalovirusa (u daljnjem tekstu: aktivator HCMV). Ta je tehnologija predmet europskog patenta br. EP 0173 177 53, dodijeljenog 22. travnja 1992., a poništenog 12. siječnja 1999., kao i dvaju patenata, US 522 i US 140, dodijeljenih u Sjedinjenim Državama 15. prosinca 1998. i 17. travnja 2001.

               4

               Genentech se aktivatorom HCMV koristio za olakšavanje transkripcije jedne sekvence deoksiribonukleinske kiseline (DNK) potrebne za proizvodnju biološkog lijeka čija je aktivna tvar rituximab. Taj se lijek u Sjedinjenim Državama prodaje pod trgovačkim imenom Rituxan, a u Europskoj uniji pod trgovačkim imenom MabThera.

               5

               Na sporazum o licenciji primjenjivalo se njemačko pravo.

               6

               Iz članka 3.1. sporazuma o licenciji proizlazi da se Genentech, kao protučinidbu za pravo iskorištavanja aktivatora HCMV, obvezao platiti:

                        —

                        jednokratnu naknadu u iznosu od 20000 njemačkih maraka (DEM) (otprilike 10225 eura),

                        —

                        fiksnu godišnju naknadu u iznosu od 20000 DEM,

                        —

                        tekuću naknadu u iznosu od 0,5 % iznosa neto prodaje konačnih proizvoda od stjecatelja licencije i povezanih društava kao i društava kojima je dodijeljena podlicencija.

               7

               „Konačni proizvodi” u sporazumu o licenciji definiraju se kao „komercijalno utrživa roba koja sadržava licencirani proizvod i prodaje se u obliku koji omogućava primjenu na pacijentima za terapeutsko korištenje ili za korištenje u okviru dijagnostičkog postupka, a koja nije namijenjena niti se stavlja na tržište radi nove pripreme, tretmana, prepakiranja ili ponovnog označavanja prije korištenja”. Prema tom sporazumu, izraz „licencirani proizvod” znači „materijali (uključujući i organizme) čija bi proizvodnja, korištenje ili prodaja, u slučaju nepostojanja ovog sporazuma, krivotvorila jedan ili više važećih zahtjeva iz prava koja proizlaze iz licenciranih patenata”.

               8

               Genentech je platio jednokratnu naknadu i godišnju naknadu, ali nikada Hoechstu – društvu koje je preuzelo Behringwerkeova prava – nije platio tekuću naknadu.

               9

               Dana 30. lipnja 2008. Sanofi‑Aventis Deutschland – koji je Hoechstovo društvo kći – poslao je Genentechu upit o konačnim proizvodima koje prodaje a da pri tome ne plaća iznos tekuće naknade.

               10

               Genentech je 27. kolovoza 2008. dostavio Sanofi‑Aventisu Deutschland odluke o raskidu sporazuma o licenciji s danom 28. listopada 2008.

               11

               Hoechst je 24. listopada 2008., smatrajući da se Genentech koristio aktivatorom HCMV bez plaćanja tekuće naknade, protiv njega pokrenuo arbitražni postupak na temelju arbitražne klauzule sadržane u članku 11. sporazuma o licenciji.

               12

               Sanofi‑Aventis Deutschland 27. listopada 2008. podnio je United States District Court for the Eastern District of Texas (Savezni sud za istočni okrug Teksasa, Sjedinjene Države) tužbu protiv društava Genentech i Biogen Idec Inc. zbog krivotvorenja licenciranih patenata. Potonji su istog dana podnijeli tužbu za proglašenje navedenih patenata ništavima pred United States District Court for the Northern District of California (Savezni sud za sjeverni okrug Kalifornije, Sjedinjene Države). Te su dvije tužbe spojene pred potonjim sudom, koji ih je odbio presudom od 11. ožujka 2011.

               13

               United States Court of Appeals for the Federal Circuit (Prizivni sud Sjedinjenih Država za savezni okrug, Sjedinjene Države) svojom presudom od 22. ožujka 2012. odbio je žalbu Sanofi‑Aventisa Deutschland protiv navedene presude.

               14

               Trećim djelomičnim pravorijekom od 5. rujna 2012. (u daljnjem tekstu: treći djelomični pravorijek) arbitar pojedinac utvrdio je odgovornost Genentecha da Hoechstu isplati tekuće naknade.

               15

               Genentech je 10. prosinca 2012. podnio couru d’appel de Paris (Prizivni sud u Parizu, Francuska) tužbu za poništenje trećeg djelomičnog pravorijeka.

               16

               Arbitar pojedinac 25. veljače 2013. donio je konačni pravorijek i četvrti djelomični pravorijek o iznosu naknade štete i troškovima, u kojem je Genentechu naložio da Hoechstu isplati – uz troškove arbitraže i zastupanja – iznos od 108322850 eura, uvećan za redovne kamate, na ime naknade štete. Taj je konačni pravorijek nadopunjen dodatkom od 22. svibnja 2013.

               17

               Cour d’appel de Paris (Prizivni sud u Parizu) rješenjem od 3. listopada 2013. dodijelio je egzekvaturu trećeg djelomičnog pravorijeka te je odbio Genentechov zahtjev za spajanje tužbi za poništenje trećeg djelomičnog pravorijeka, konačnog pravorijeka od 25. veljače 2013. i dodatka od 22. svibnja 2013.

               18

               U okviru postupka za poništenje trećeg djelomičnog pravorijeka sud koji je uputio zahtjev pita se o sukladnosti sporazuma o licenciji s člankom 101. UFEU‑a. On ističe da je arbitar pojedinac smatrao da je stjecatelj licencije bio dužan tijekom vremena važenja sporazuma o licenciji plaćati ugovorene naknade, iako je proglašenje patenta ili patenata ništavim imalo retroaktivan učinak. Stoga se pita je li takav sporazum protivan odredbama članka 101. UFEU‑a, s obzirom na to da nalaže stjecatelju licencije plaćanje naknada koje su u međuvremenu ostale bez pravne osnove zbog proglašenja patenata povezanih s ustupljenim pravima ništavima, čime ga se dovodi u „nepovoljniji položaj u tržišnom natjecanju”.

               19

               U tim je okolnostima cour d’appel de Paris (Prizivni sud u Parizu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li odredbe članka 101. Ugovora o funkcioniranju Europske unije tumačiti na način da predstavljaju prepreku davanju učinka, u slučaju proglašenja patenata ništavim, sporazumu o licenciji koji stjecatelja licencije obvezuje na plaćanje naknade za samo iskorištavanje prava povezanih s licenciranim patentima?”

         O prethodnom pitanju

         Dopuštenost

               20

               Hoechst i Sanofi Avantis Deutschland (u daljnjem tekstu zajedno: Hoechst), kao i francuska vlada, ističu da je zahtjev za prethodnu odluku nedopušten, što Europska komisija osporava.

               21

               Kao prvo, Hoechst u biti tvrdi da pravila kojima se uređuje nacionalni postupak ne omogućuju sudu koji je uputio zahtjev upućivanje takvog pitanja bez povređivanja vlastite nadležnosti. Hoechst navodi da je u skladu s time podnio žalbu Couru de cassation (Kasacijski sud, Francuska) protiv zahtjeva za prethodnu odluku.

               22

               Međutim, valja podsjetiti, s jedne strane, da u okviru članka 267. UFEU‑a Sud nije nadležan izjašnjavati se ni o tumačenju nacionalnih zakonskih ili regulatornih odredbi ni o sukladnosti takvih odredbi s pravom Unije (vidjeti osobito presudu od 11. ožujka 2010., Attanasio Group, C‑384/08, EU:C:2010:133, t. 16. i navedenu sudsku praksu) i, s druge strane, da Sud nije ovlašten provjeravati je li zahtjev za prethodnu odluku upućen u skladu s nacionalnim pravilima o organizaciji sudova i o sudskom postupku (presude od 14. siječnja 1982., Reina, 65/81, Zb., EU:C:1982:6, t. 8. kao i od 23. studenoga 2006., Asnef‑Equifax i Administración del Estado, C‑238/05, Zb., EU:C:2006:734, t. 14.).

               23

               Sud se mora držati odluke o upućivanju zahtjeva suda države članice sve dok ista nije ukinuta u okviru postupka po pravnim lijekovima koji eventualno predviđa nacionalno pravo (presude od 12. veljače 1974., Rheinmühlen‑Düsseldorf, 146/73, EU:C:1974:12, t. 3. i od 1. prosinca 2005., Burtscher, C‑213/04, Zb., EU:C:2005:731, t. 32.). U ovom slučaju iz dostavljenih elemenata proizlazi da je svojim rješenjem od 18. studenoga 2015. Cour de cassation (Kasacijski sud) odbio Hoechstovu žalbu protiv zahtjeva za prethodnu odluku, tako da se ne može smatrati da je ista ukinuta.

               24

               Kao drugo, Hoechst ističe da se sudu koji je uputio zahtjev ne može dati koristan odgovor. On tvrdi da – kada je riječ o tužbi za poništenje međunarodnog arbitražnog pravorijeka – nacionalni sudovi nisu ovlašteni kontrolirati način na koji je arbitar rješavao pitanja iz domene tržišnog natjecanja kada je u konačnom pravorijeku smatrao da ne postoji nikakva povreda članka 101. UFEU‑a.

               25

               Francuska vlada dodaje da zahtjev za prethodnu odluku ne sadržava činjenične i pravne elemente potrebne da bi se na koristan način odgovorilo na upućeno pitanje. Osobito smatra da zahtjev za prethodnu odluku ne navodi stvarne uvjete funkcioniranja i strukture predmetnih tržišta. Smatra da je sud koji je uputio zahtjev propustio spomenuti određene relevantne normativne instrumente koji se odnose na pravo tržišnog natjecanja Unije kao i bilo koji element njemačkog prava kojim je uređen sporazum o licenciji.

               26

               U tom smislu valja podsjetiti da je u okviru suradnje između Suda i nacionalnih sudova koja je određena člankom 267. UFEU‑a samo na nacionalnom sucu pred kojim je pokrenut postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da, uzimajući u obzir posebnosti predmeta, ocijeni kako činjenicu koliko mu je potrebna prethodna odluka da bi donio svoju presudu tako i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu. Slijedom toga, budući da se postavljeno pitanje odnosi na tumačenje prava Unije, Sud je načelno dužan donijeti odluku. O prethodnom pitanju koje je postavio nacionalni sud može se odbiti odlučiti samo ako je očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora u glavnom postupku, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi se mogao dati koristan odgovor na upućena pitanja (presude od 13. ožujka 2001., PreussenElektra, C‑379/98, Zb., EU:C:2001:160, t. 38. i 39. kao i od 22. lipnja 2010., Melki i Abdeli, C‑188/10 i C‑189/10, Zb., EU:C:2010:363, t. 27.).

               27

               U ovom predmetu, s obzirom na to da sud koji je uputio zahtjev dvoji o tome je li članku 101. UFEU‑a protivno da se sporazum o licenciji provede u skladu s tumačenjem arbitra pojedinca, nije očito da je pitanje upućeno Sudu u pogledu tumačenja navedene odredbe UFEU‑a irelevantno za donošenje odluke u glavnom postupku. Zahtjev za prethodnu odluku na kratak, ali precizan način obrazlaže porijeklo i prirodu tog spora, za čiji ishod smatra da ovisi o tumačenju članka 101. UFEU‑a. Iz navedenoga slijedi da je sud koji je uputio zahtjev na zadovoljavajući način definirao činjenični i pravni okvir svojeg zahtjeva za tumačenje prava Unije, kako bi Sudu omogućio da na njega korisno odgovori.

               28

               Kao treće, Hoechst i francuska vlada tvrde da pitanje suda koji je uputio zahtjev ne odgovara činjenicama iz glavnog postupka, s obzirom na to da američki patenti – koji su jedini relevantni za potrebe glavnog postupka – nisu bili poništeni.

               29

               U tom pogledu valja utvrditi da je točno da je sud koji je uputio zahtjev svoje pitanje formulirao izrazima koji se mogu shvatiti kao da se odnose na specifičnu situaciju u kojoj bi stjecatelj licencije bio dužan platiti naknadu za korištenje prava povezanih s patentima, i to unatoč njihovu poništenju.

               30

               Međutim, kako je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 36. svojeg mišljenja, iz izraza zahtjeva za prethodnu odluku – kako je naveden u točkama 12. i 13. ove presude – jasno proizlazi da je sud koji je uputio zahtjev svjestan činjenice da patent US 522, dodijeljen 15. prosinca 1998., i patent US 140, dodijeljen 17. travnja 2001., za koje je nesporno da su jedini bitni za glavni postupak, nisu bili poništeni. Spominjanjem poništenja patenata sud koji je uputio zahtjev samo ponavlja određene naznake iz točaka 193. i 194. trećeg djelomičnog pravorijeka, čijem sadržaju očito proturječi ostatak tog pravorijeka, a osobito njegove točke 51. do 53., kao i elementi spisa stavljeni na raspolaganje Sudu.

               31

               Iz toga slijedi da je prethodno pitanje dopušteno.

         Meritum

               32

               Na početku valja istaknuti da iz spisa pred Sudom proizlazi da je Genentech tijekom arbitražnog postupka isticao da nije dužan plaćati tekuću naknadu jer je prema sporazumu o licenciji njezino plaćanje podrazumijevalo, s jedne strane, da je aktivator HCMV prisutan u konačnom proizvodu rituximab i, s druge strane, da bi proizvodnja ili korištenje tog aktivatora, u slučaju nepostojanja navedenog sporazuma, povređivali prava povezana s licenciranim patentima. Međutim, arbitar pojedinac odbio je te argumente, za koje je smatrao da se temelje na doslovnom tumačenju sporazuma o licenciji, koje je suprotno komercijalnom cilju stranaka, a koji je bio omogućavanje Genentechu korištenja aktivatora HCMV za proizvodnju proteina bez izlaganja opasnosti od tužbe za krivotvorenje nositelja prava na tu tehnologiju.

               33

               Isto tako, iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi i da je u okviru glavnog postupka Genentech isticao da mu treći djelomični pravorijek nameće neopravdane troškove, suprotno pravu tržišnog natjecanja, time što ga prisiljava na plaćanje tekuće naknade i u slučaju nepostojanja krivotvorenja, iako je prema samom sporazumu o licenciji ta naknada bila dugovana samo za proizvode čijom bi se proizvodnjom, korištenjem ili prodajom, u slučaju njegova nepostojanja, krivotvorili licencirani patenti.

               34

               Stoga, iako se čini da je sud koji je uputio zahtjev svoje pitanje, kako je već utvrđeno u točki 29. ove presude, formalno ograničio na slučaj poništenja patenata, valja ga shvatiti kao da se odnosi i na slučaj nepostojanja krivotvorenja licenciranih patenata.

               35

               U tim okolnostima pitanje suda koji je uputio zahtjev treba shvatiti kao da se njime u biti pita treba li članak 101. stavak 1. UFEU‑a tumačiti na način da mu se protivi to da se na osnovi sporazuma o licenciji kakav je onaj iz glavnog postupka stjecatelju licencije nametne obveza plaćanja naknade za korištenje patentirane tehnologije tijekom cijelog razdoblja važenja tog sporazuma, i u slučaju poništenja ili nepostojanja krivotvorenja patenata kojima se ta tehnologija štiti.

               36

               Genentech i španjolska vlada smatraju da na to pitanje valja odgovoriti potvrdno. Hoechst, francuska i nizozemska vlada te Komisija ne dijele to mišljenje.

               37

               Genentech predbacuje arbitru pojedincu kršenje jasnih izraza sporazuma o licenciji i članka 101. UFEU‑a, time što mu je naložio plaćanje naknade za prodaju proizvoda kojim se ne krivotvori patentirana tehnologija. To društvo tvrdi da zbog tog ograničenja članka 101. UFEU‑a, s obzirom na cilj i na posljedicu, ima dodatne troškove od oko 169 milijuna eura u odnosu na svoje konkurente.

               38

               U tom pogledu valja istaknuti, kao što je to učinio nezavisni odvjetnik u točki 75. svojeg mišljenja, da nije na Sudu da u okviru prethodnog postupka preispituje činjenice koje je utvrdio arbitar pojedinac kao ni njegovo tumačenje sporazuma o licenciji na osnovi njemačkog prava, prema kojem je Genentech dužan plaćati tekuću naknadu bez obzira na proglašenje ništavim ili nepostojanje krivotvorenja patenata o kojima je u glavnom postupku riječ.

               39

               Usto, valja podsjetiti da je Sud već u kontekstu sporazuma o ekskluzivnoj licenciji istaknuo da obveza plaćanja naknade, uključujući i nakon isteka valjanosti licenciranog patenta, može potjecati iz prosudbe komercijalne naravi o vrijednosti koju imaju mogućnosti iskorištavanja dodijeljene sporazumom o licenciji, osobito ako je ta obveza sadržana u sporazumu o licenciji zaključenom prije isteka tog patenta (presuda od 12. svibnja 1989., Ottung, 320/87, Zb., EU:C:1989:195, t. 11.). U tim okolnostima, ako stjecatelj licencije može raskinuti sporazum uz razuman otkazni rok, obveza plaćanja naknade tijekom cijelog razdoblja važenja tog sporazuma ne može potpadati pod područje primjene zabrane iz članka 101. stavka 1. UFEU‑a (presuda od 12. svibnja 1989., Ottung, 320/87, Zb., EU:C:1989:195, t. 13.).

               40

               Stoga iz presude od 12. svibnja 1989., Ottung (320/87, Zb., EU:C:1989:195) proizlazi da članak 101. stavak 1. UFEU‑a ne zabranjuje da se ugovorno nametne plaćanje naknade za ekskluzivno korištenje tehnologije koja više nije pokrivena patentom, pod uvjetom da stjecatelj licencije ima slobodu raskinuti taj sporazum. Ta se ocjena temelji na utvrđenju prema kojem ta naknada predstavlja cijenu koja se mora platiti za komercijalno iskorištavanje licencirane tehnologije uz osiguranje da davatelj licencije neće izvršavati svoja prava industrijskog vlasništva. Toliko dugo koliko dotični sporazum o licenciji ostaje na snazi i stjecatelj licencije može ga slobodno raskinuti, naknada se mora plaćati, i to čak i ako se prava industrijskog vlasništva koja proizlaze iz patenata koji su ekskluzivno ustupljeni ne mogu provesti prema stjecatelju licencije zbog isteka njihova razdoblja važenja. Naime, okolnosti te vrste, a osobito okolnost da stjecatelj licencije može slobodno raskinuti sporazum o licenciji, omogućavaju da se isključi mogućnost da plaćanje naknade ugrožava tržišno natjecanje ograničavajući slobodu djelovanja stjecatelja licencije ili dovodeći do učinka blokiranja tržišta.

               41

               To se rješenje, koje proizlazi iz presude od 12. svibnja 1989., Ottung (320/87, Zb., EU:C:1989:195), a fortiori nameće u situaciji poput one iz glavnog postupka. Naime, ako se tijekom razdoblja važenja sporazuma o licenciji naknada mora plaćati, uključujući i nakon isteka prava industrijskog vlasništva, to još i više vrijedi za razdoblje prije isteka tih prava.

               42

               Činjenica da su sudovi država koje su dodijelile patente o kojima je riječ u glavnom postupku nakon raskida sporazuma o licenciji presudili da Genentechovo korištenje ustupljene tehnologije ne povređuje prava koja proizlaze iz tih patenata – prema naznakama koje je dostavio sud koji je uputio zahtjev u pogledu njemačkog prava koje se primjenjuje na taj sporazum – nema utjecaja na mogućnost zahtijevanja naknade za razdoblje koje prethodi raskidu. Iz toga slijedi da obveza plaćanja naknade tijekom razdoblja važenja sporazuma tijekom kojeg su prava koja proizlaze iz ustupljenih patenata bila na snazi, a s obzirom na to da je Genentech ostao slobodan taj sporazum raskinuti u bilo kojem trenutku, ne predstavlja ograničenje tržišnog natjecanja iz članka 101. stavka 1. UFEU‑a.

               43

               S obzirom na prethodna razmatranja, na upućeno pitanje valja odgovoriti da članak 101. UFEU‑a treba tumačiti na način da mu se ne protivi to da se na osnovi sporazuma o licenciji kakav je onaj iz glavnog postupka stjecatelju licencije nametne obveza plaćanja naknade za korištenje patentirane tehnologije tijekom cijelog razdoblja važenja tog sporazuma, i u slučaju poništenja ili nepostojanja krivotvorenja licenciranog patenta, ako je stjecatelj licencije mogao slobodno raskinuti navedeni sporazum uz razuman otkazni rok.

         Troškovi

               44

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                     Članak 101. UFEU‑a treba tumačiti na način da mu se ne protivi to da se na osnovi sporazuma o licenciji kakav je onaj iz glavnog postupka stjecatelju licencije nametne obveza plaćanja naknade za korištenje patentirane tehnologije tijekom cijelog razdoblja važenja tog sporazuma, i u slučaju poništenja ili nepostojanja krivotvorenja licenciranog patenta, ako je stjecatelj licencije mogao slobodno raskinuti navedeni sporazum uz razuman otkazni rok.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 5. ožujka 2015.#Copydan Båndkopi protiv Nokia Danmark A/S.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Østre Landsret.#Zahtjev za prethodnu odluku – Autorsko pravo i srodna prava – Direktiva 2001/29/EZ – Članak 5. stavak 2. točka (b) i članak 6. – Pravo reproduciranja – Iznimka – Reproduciranja za privatnu uporabu – Reproduciranja uz pomoć memorijskih kartica prijenosnih telefona – Pravična naknada – Naknada za reproduciranje na medije – Jednako postupanje – Povrat naknade – Minimalna šteta.#Predmet C-463/12.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      5. ožujka 2015. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Autorsko pravo i srodna prava — Direktiva 2001/29/EZ — Članak 5. stavak 2. točka (b) i članak 6. — Pravo reproduciranja — Iznimka — Reproduciranja za privatnu uporabu — Reproduciranja uz pomoć memorijskih kartica prijenosnih telefona — Pravična naknada — Naknada za reproduciranje na medije — Jednako postupanje — Povrat naknade — Minimalna šteta“
      U predmetu C‑463/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Østre Landsret (Danska), odlukom od 10. listopada 2012., koju je Sud zaprimio 16. listopada 2012., u postupku

         Copydan Båndkopi

      protiv

         Nokia Danmark A/S,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, K. Jürimäe, J. Malenovský (izvjestitelj), M. Safjan i A. Prechal, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
      tajnik: C. Strömholm, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 16. siječnja 2014.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Copydan Båndkopi, P. Schønning, advokat,

               —

               za Nokia Danmark A/S, F. Bøggild, advokat,

               —

               za francusku vladu, D. Colas i F. X. Bréchot, kao i B. Beaupère‑Manokha, u svojstvu agenata,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju S. Varonea, avvocato dello Stato,

               —

               za nizozemsku vladu, M. Noort, M. Bulterman i C. Wissels, u svojstvu agenata,

               —

               za austrijsku vladu, G. Kunnert i A. Posch, u svojstvu agenata,

               —

               za finsku vladu, J. Leppo, u svojstvu agenta,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, S. Brighouse, u svojstvu agenta, uz asistenciju S. Malynicz i J. Holmes, barristers,

               —

               za Europsku komisiju, J. Samnadda, kao i H. Støvlbæk i J. Szczodrowski, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 18. lipnja 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 5. stavka 2. točke (b) i članka 6. Direktive Europskog parlamenta i Vijeća 2001/29/EZ od 22. svibnja 2001. o usklađivanju određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu (SL L 167, str. 10.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 119.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Copydan Båndkopija (u daljnjem tekstu: Copydan) i Nokije Danmark A/S (u daljnjem tekstu: Nokia) u vezi s plaćanjem naknade namijenjene za financiranje pravične naknade na temelju iznimke od prava reproduciranja iz članka 5. stavka 2. točke (b) navedene direktive (u daljnjem tekstu: naknada za privatno reproduciranje).

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Tekst uvodnih izjava 9., 10., 31., 32., 35., 38. i 39. Direktive 2001/29 glasi kako slijedi:

                        „(9)

                        Svako usklađivanje autorskog prava i srodnih prava mora se temeljiti na visokoj razini zaštite, budući da su takva prava ključna za intelektualno stvaralaštvo. [...]

                        (10)

                        Ako autori ili umjetnici izvođači namjeravaju nastaviti svoj kreativan i umjetnički rad, moraju dobiti odgovarajuću naknadu za korištenje svojega djela, kao što to moraju dobiti i producenti kako bi bili u mogućnosti financirati to djelo. [...]

                  [...]

                        (31)

                        Pravedna ravnoteža prava i interesa između različitih kategorija nositelja prava, kao i između različitih kategorija nositelja prava i korisnika predmeta zaštite mora biti osigurana. [...]

                        (32)

                        Ovom Direktivom predviđen je iscrpan popis iznimaka i ograničenja prava reproduciranja i prava priopćavanja javnosti. Neke se iznimke ili neka ograničenja primjenjuju samo na pravo reproduciranja, u odgovarajućim slučajevima. Ovaj popis uzima u obzir različite pravne tradicije u državama članicama, dok, u isto vrijeme, ima za cilj osiguravanje funkcioniranja unutarnjeg tržišta. Države članice trebale bi postići dosljednu primjenu tih iznimaka i ograničenja, koja će biti procijenjena prilikom preispitivanja provedbenog zakonodavstva u budućnosti.

                  [...]

                        (35)

                        U određenim slučajevima iznimaka ili ograničenja, nositelji prava trebali bi dobiti pravičnu naknadu koja bi im na odgovarajući način nadoknadila uporabu njihovih zaštićenih djela ili drugih predmeta zaštite. Pri određivanju oblika, detaljnih rješenja i moguće visine takve primjerene naknade, trebalo bi uzeti u obzir okolnosti svakog pojedinog slučaja. Pri ocjenjivanju tih okolnosti, vrijedan kriterij mogla bi biti šteta koja se nositeljima prava nanosi dotičnom radnjom. U slučajevima kada su nositelji prava već primili naknadu u nekom drugom obliku, kao npr. dio naknade za licenciju, nije potrebno posebno ili odvojeno plaćanje. Prilikom određivanja visine pravične naknade trebalo bi u potpunosti uzeti u obzir stupanj korištenja tehničkih mjera zaštite iz ove Direktive. U određenim situacijama kada je šteta učinjena nositelju prava minimalna, ne može postojati obveza plaćanja.

                  [...]

                        (38)

                        Državama članicama treba biti dopušteno da predvide iznimku ili ograničenje prava reproduciranja za određene tipove reproduciranja audio, vizualnog i audiovizualnog materijala za privatnu uporabu, uz pravičnu naknadu. To može uključivati uvođenje ili produljenje primjene sustava naknade za naknađivanje štete nositelju prava. [...]

                        (39)

                        Kada se primjenjuje iznimka ili ograničenje na privatno reproduciranje, države članice trebaju primjereno uzeti u obzir tehnološki i ekonomski razvoj, posebno u odnosu na privatno digitalno reproduciranje i sustave naknada, ako su dostupne učinkovite mjere zaštite. Takve iznimke ili takva ograničenja ne bi smjela sprečavati uporabu tehničkih mjera ili njihovu provedbu protiv izbjegavanja mjera.“

               4

               Članak 2. navedene direktive propisuje:
               „Države članice moraju predvidjeti isključivo pravo davanja ovlaštenja ili zabrane za izravno ili neizravno, privremeno ili trajno reproduciranje bilo kojim sredstvima i u bilo kojem obliku, u cijelosti ili u dijelovima:

                        (a)

                        autorima, njihovih djela;

                  [...]“

               5

               U skladu s člankom 5. stavcima 2. i 5. navedene direktive:
               „2.   Države članice mogu predvidjeti iznimke ili ograničenja prava reproduciranja predviđenog člankom 2. u sljedećim slučajevima:

                        (a)

                        u odnosu na reproduciranje na papir ili sličan medij, učinjeno uporabom bilo koje fotografske tehnike ili nekim drugim postupkom koji ima slične učinke, uz iznimku grafičkog izdanja glazbenog djela (notni materijal), pod uvjetom da nositelji prava dobiju pravičnu naknadu;

                        (b)

                        u odnosu na reproduciranje na bilo koji medij koje je učinila fizička osoba za privatnu uporabu i u svrhu koja nije ni izravno ni neizravno komercijalna, uz uvjet da nositelji prava dobiju pravičnu naknadu, pri čemu se uzima u obzir primjena ili neprimjena tehničkih mjera iz članka 6. na djelo ili na drugi predmet zaštite;

                  [...]
               5.   Iznimke i ograničenja predviđeni stavcima 1., 2., 3. i 4. primjenjuju se samo u određenim posebnim slučajevima koji nisu u sukobu s uobičajenim iskorištavanjem djela ili drugog predmeta zaštite i koji bezrazložno ne dovode u pitanje zakonite interese nositelja prava.“

               6

               Članak 6. stavci 1. i 3. Direktive 2001/29 propisuje:
               „1.   Države članice moraju predvidjeti odgovarajuću pravnu zaštitu protiv izbjegavanja učinkovitih tehničkih mjera, koje određena osoba obavlja znajući to ili imajući osnova to znati.
               [...]
               3.   Za potrebe ove Direktive, izraz „tehničke mjere” znači svaka tehnologija, uređaj ili sastavni dio napravljen da u uobičajenom djelovanju sprečava ili ograničava radnje, u odnosu na djela ili druge predmete zaštite, koje nisu odobrene od strane nositelja bilo kojeg autorskog prava ili srodnog prava kao što je propisano zakonom [...]. Tehničke se mjere smatraju „učinkovitima”, kad nositelji prava korištenje zaštićenog djela ili drugog predmeta zaštite ograničavaju putem primjene kontrole pristupa ili zaštitnog postupka, kao što je enkripcija, premetanje ili druga preinaka djela ili drugog predmeta zaštite, ili putem nadzora umnožavanja, kojima se postiže cilj zaštite.“

         Dansko pravo

               7

               U skladu s člankom 12. stavcima 1. i 3. Zakona o autorskom pravu (ophavsretsloven), kako je objedinjen Odlukom br. 202 od 27. veljače 2010. (u daljnjem tekstu: Zakon o autorskom pravu):
               „1.   Svatko je ovlašten pojedinačno reproducirati ili naložiti pojedinačno reproduciranje objavljenih djela za privatnu uporabu. Ta reproduciranja ne mogu se koristiti u druge svrhe.
               [...]
               3.   [Reproduciranje] u digitalnom obliku posuđenog ili unajmljenog primjerka nije dopušteno bez suglasnosti autora.“

               8

               Članak 39. stavci 1. i 2. tog zakona propisuje:
               „1.   Tko proizvede ili uveze radi prodaje audiovrpce, videovrpce ili druge medije na koje je moguće fiksirati zvukove ili slike, plaća naknadu autorima djela iz stavka 2.
               2.   Naknada se plaća za vrpce itd. koje su prikladne za reproduciranja za privatnu uporabu [...].“

               9

               Članak 40. stavci 2. i 3. Zakona o autorskom pravu propisuje:
               „2.   Za 2006. godinu naknada iznosi […] 4,28 DKK po komadu za memorijske kartice.
               3.   Od 2007. godine naknada iz stavaka 1. i 2. ovoga članka prilagođava se na godišnjoj razini prema indeksu prilagodbe stopa (vidjeti Zakon o indeksu prilagodbe stopa).“

               10

               Članak 75.c stavak 1. istog zakona određuje:
               „Nitko ne smije bez ovlaštenja nositelja prava zaobići učinkovite tehničke mjere zaštite.“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               11

               Copydan je tijelo za upravljanje autorskim pravima koje zastupa nositelje prava na zvučnim i audiovizualnim djelima. Kulturministeriet (Ministarstvo kulture) ovlastilo je Copydan da naplaćuje, upravlja i tim nositeljima raspodjeljuje naknade naplaćene za uporabu navedenih djela.

               12

               Nokia u Danskoj prodaje prijenosne telefone. Ona te proizvode isporučuje poslovnim korisnicima koji ih dalje prodaju drugim privatnim ili poslovnim korisnicima. Svi prijenosni telefoni opremljeni su unutarnjom memorijom. Usto, određeni modeli sadrže dodatnu memorijsku karticu koja je različita od SIM kartice. Ako korisnik posjeduje prijenosni telefon koji ima memorijsku karticu, on na njoj može pohranjivati podatke kao što su to brojevi telefona, podaci o kontaktima ili fotografije snimljene tim telefonom. Na njih je također moguće pohranjivati datoteke koje sadrže glazbena djela, filmove i druga zaštićena djela. Takve datoteke moguće je preuzeti s interneta, DVD‑a, CD‑a, čitača MP3 ili korisničkih računala.

               13

               Između stranaka u glavnom postupku nesporna je činjenica da kad korisnik pohranjuje zaštićena djela na prijenosnom telefonu koji istovremeno ima i unutarnju memoriju i memorijsku karticu, ta su djela načelno pohranjena na memorijskoj kartici. Međutim, ako korisnik izmijeni telefonske postavke, on ta djela može pohranjivati i u unutarnjoj memoriji.

               14

               Copydan je smatrao da memorijske kartice prijenosnih telefona moraju biti obuhvaćene sustavom pravične naknade, koji predviđa Zakon o autorskom pravu, na temelju iznimke od prava reproduciranja (u daljnjem tekstu: pravična naknada), osim ako te memorijske kartice imaju iznimno mali kapacitet pohrane. Copydan je stoga tužio Nokiju tražeći da joj se naloži da mu za memorijske kartice koje su uvezene tijekom razdoblja od 2004. do 2009. plati naknadu za privatnu uporabu.

               15

               Nokia je navela da ne postoji obveza plaćanja takve naknade kad je reproduciranje nedopušteno, kao ni kad su nositelji autorskog prava dali ovlaštenje za, primjerice, uporabu reproduciranja nakon preuzimanja zaštićenog djela s mrežne stranice za trgovinu. Sustavom pravične naknade trebala bi, dakle, biti obuhvaćena samo zakonita reproduciranja za privatnu uporabu za koja nositelji prava nisu dali ovlaštenje. Međutim, memorijske kartice prijenosnih telefona rijetko sadrže takva reproduciranja pa se ne može tražiti nikakva naknada za ta reproduciranja.

               16

               U tim je okolnostima Østre Landsret odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Je li usklađen s [Direktivom 2001/29] nacionalni zakon koji predviđa naknadu nositeljima prava u slučaju reproduciranja iz jednog od sljedećih izvora:

                                 (a)

                                 datoteka za čiju su uporabu nositelji prava dali ovlaštenje i za koje je korisnik platio naknadu (licencirani sadržaj, primjerice iz internetskih trgovina);

                                 (b)

                                 datoteka za čiju su uporabu nositelji prava dali ovlaštenje i za koje korisnik nije platio naknadu (licencirani sadržaj, primjerice u okviru trgovačkih ponuda);

                                 (c)

                                 DVD‑a, CD‑ROM‑a, čitača MP3, računala itd. korisnika bez korištenja učinkovitih tehničkih mjera;

                                 (d)

                                 DVD‑a, CD‑ROM‑a, čitača MP3, računala itd. korisnika uz korištenje učinkovitih tehničkih mjera;

                                 (e)

                                 DVD‑a, CD‑ROM‑a, čitača MP3, računala ili drugog uređaja treće osobe;

                                 (f)

                                 nezakonito reproduciranih djela s interneta ili iz drugih izvora;

                                 (g)

                                 datoteka koje su zakonito reproducirane na drugi način, npr. s interneta (iz dopuštenih izvora, bez licencije).

                        2.

                        Na koji način zakonodavstvo države članice koje se odnosi na pravičnu naknadu […] mora uzeti u obzir učinkovite tehničke mjere (članak 6. [Direktive 2001/29])?

                        3.

                        Na koji je način kod utvrđivanja [pravične naknade] potrebno shvatiti izraz ,u određenim situacijama kada je šteta učinjena nositelju prava minimalna' iz uvodne izjave 35., koji dovodi do toga da je zakonodavstvo država članica koje predviđa naknadu nositeljima prava za takva reproduciranja za privatnu uporabu […] neusklađeno s [Direktivom 2001/29]?

                        4.

                        (a) Pod pretpostavkom da reproduciranje za privatnu uporabu nije ni primarna ni glavna funkcija memorijskih kartica prijenosnih telefona, je li zakonodavstvo država članica koje predviđa naknadu nositeljima prava za reproduciranje na memorijskim karticama prijenosnih telefona usklađeno s [Direktivom 2001/29]?

                                 (b)

                                 Pod pretpostavkom da reproduciranje za privatnu uporabu jest jedna od primarnih ili glavnih funkcija memorijskih kartica prijenosnih telefona, je li zakonodavstvo država članica koje predviđa naknadu nositeljima prava za reproduciranje na memorijskim karticama prijenosnih telefona usklađeno s [Direktivom 2001/29]?

                        5.

                        Je li zakonodavstvo država članica koje predviđa naknadu za memorijske kartice, iako se nikakva naknada ne traži za unutarnje memorije kao što su one u čitačima MP3 ili iPodovima, koji su dizajnirani i primarno se koriste za pohranjivanje reproduciranja za privatnu uporabu, usklađeno s izrazom ,pravedna ravnoteža' iz uvodne izjave 31. [Direktive 2001/29] i s ujednačenim tumačenjem pojma ,pravične naknade' iz članka 5. stavka 2. točke (b) koja se mora temeljiti na ,šteti'?

                        6.

                        (a) Onemogućuje li [Direktiva 2001/29] državi članici zakonodavstvo koje predviđa da je proizvođač i/ili uvoznik, koji prodaje memorijske kartice poslovnim korisnicima koji ih dalje prodaju kako privatnim tako i poslovnim korisnicima, a da navedeni proizvođač i/ili uvoznik ne zna jesu li te memorijske kartice prodane privatnim ili poslovnim korisnicima, dužan platiti naknadu za reproduciranje za privatnu uporabu?

                                 (b)

                                 Je li odgovor na šesto pitanje, točku (a), drukčiji ako zakonodavstvo države članice sadrži odredbe prema kojima proizvođač, uvoznik i/ili distributer ne moraju platiti naknadu za memorijske kartice koje se uporabljuju u poslovne svrhe, prema kojima proizvođač, uvoznik i/ili distributer koji su ipak platili naknadu mogu dobiti povrat naknade za memorijske kartice koje se uporabljuju u poslovne svrhe i prema kojima proizvođač, uvoznik i/ili distributer mogu bez plaćanja naknade prodavati memorijske kartice drugim poduzetnicima koji su upisani pri tijelu zaduženom za upravljanje naknadama?

                                 (c)

                                 Je li odgovor na šesto pitanje, točke (a) ili (b), drukčiji:

                                          i)

                                          iako zakonodavstvo države članice sadrži odredbe prema kojima proizvođač, uvoznik i/ili distributer ne moraju platiti naknadu za memorijske kartice koje se uporabljuju u poslovne svrhe, ako se uzme u obzir da se pojam ,uporaba u poslovne svrhe' tumači kao mogućnost odbitka koji se primjenjuje samo na poduzetnike koje je odobrio Copydan Båndkopi, dok poslovni klijenti koje Copydan Båndkopi nije odobrio moraju plaćati naknadu za memorijske kartice koje se uporabljuju u poslovne svrhe;

                                          ii)

                                          iako zakonodavstvo države članice sadrži odredbe prema kojima kad proizvođač, uvoznik i/ili distributer ipak (teorijski) plate naknadu, mogu dobiti njezin povrat za memorijske kartice u mjeri u kojoj se one uporabljuju u poslovne svrhe, ako se uzme u obzir da […] u praksi jedino stjecatelj memorijske kartice može dobiti povrat i [da] stjecatelj memorijske kartice mora Copydanu uputiti zahtjev za povrat naknade;

                                          iii)

                                          iako zakonodavstvo države članice sadrži odredbe prema kojima proizvođač, uvoznik i/ili distributer mogu bez plaćanja naknade prodavati memorijske kartice drugim poduzetnicima koji su registrirani pri tijelu zaduženom za upravljanje naknadama, ako se uzme u obzir da je Copydan tijelo zaduženo za upravljanje naknadama i [da] registrirani poduzetnici ne znaju prodaju li se memorijske kartice privatnim ili poslovnim korisnicima?“

         O prethodnim pitanjima

         Uvodno očitovanje

               17

               Određena pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev ne odnose se izričito na članak 5. stavak 2. točku (b) Direktive 2001/29, dok ga druga navode. Međutim, iz odluke o upućivanju zahtjeva jasno proizlazi da sva postavljena pitanja treba shvatiti na način da se odnose na tu odredbu pa će Sud, dakle, u tom smislu ispitati ta pitanja.

         Četvrto pitanje

               18

               Svojim četvrtim pitanjem, koje valja ponajprije ispitati, sud koji je uputio zahtjev u biti pita protivi li se članak 5. stavak 2. točka (b) Direktive 2001/29 nacionalnom propisu koji predviđa pravičnu naknadu za višefunkcionalne medije, kao što su to memorijske kartice prijenosnih telefona, imali ti mediji ili ne kao svoju glavnu funkciju ostvarivanje reproduciranja za privatnu uporabu.

               19

               U tom pogledu valja podsjetiti da kad države članice odluče uvesti iznimku, predviđenu u članku 5. stavku 2. točki (b) navedene direktive, od prava reproduciranja radi reproduciranja za privatnu uporabu (u daljnjem tekstu: iznimka privatnog reproduciranja) u svoje nacionalno pravo, one su dužne propisati, primjenjujući tu odredbu, plaćanje pravične naknade u korist nositeljâ isključivog prava reproduciranja (presude Padawan, C‑467/08, EU:C:2010:620, t. 30., kao i Amazon.com International Sales i dr., C‑521/11, EU:C:2013:515, t. 19.).

               20

               U mjeri u kojoj odredbe te iste direktive ne utvrđuju detaljno različite elemente sustava pravične naknade, države članice raspolažu širokom marginom prosudbe za njihovo utvrđivanje. Države članice utvrđuju osobe koje su dužne platiti tu naknadu, njezin oblik, detaljna rješenja i visinu navedene naknade (vidjeti u tom smislu presude Stichting de Thuiskopie, C‑462/09, EU:C:2011:397, t. 23., kao i Amazon.com International Sales i dr., EU:C:2013:515, t. 20.).

               21

               S obzirom na navedeno, pravična naknada, a prema tome i sustav na kojem ona počiva, te njezina visina, moraju biti povezani sa štetom učinjenom nositeljima prava zbog ostvarivanja privatnih reproduciranja (vidjeti u tom smislu presudu Padawan, EU:C:2010:620, t. 40. i 42.).

               22

               Ako osoba ostvaruje za privatnu uporabu reproduciranje djela bez dobivanja prethodnog ovlaštenja dotičnog nositelja prava, što njemu čini štetu, ta je osoba u načelu dužna popraviti tu štetu financiranjem navedene naknade koja će biti plaćena tom nositelju (vidjeti u tom smislu presude Padawan, EU:C:2010:620, t. 45. i Amazon.com International Sales i dr., EU:C:2013:515, t. 23.).

               23

               Sud je, međutim, priznao da, s obzirom na praktične poteškoće povezane s identificiranjem privatnih korisnika i njihovim obvezivanjem na obeštećivanje nositeljâ isključivog prava reproduciranja za štetu koju im čine, države članice mogu u cilju financiranja pravične naknade uvesti naknadu za privatno reproduciranje koja nije na teret dotičnih privatnih osoba, nego osoba koje raspolažu opremom, uređajima i medijima za digitalno reproduciranje i koje ih na tom temelju pravno ili činjenično stavljaju na raspolaganje privatnim osobama ili im pružaju uslugu reproduciranja. U okviru takvog sustava osobe koje raspolažu navedenom opremom, uređajima ili medijima dužne su platiti naknadu za privatno reproduciranje (presude Padawan, EU:C:2010:620, t. 46., kao i Amazon.com International Sales i dr., EU:C:2013:515, t. 24.).

               24

               U tom pogledu nije nužno utvrđivati da su fizičke osobe tom opremom, uređajima i medijima stvarno ostvarivale privatna reproduciranja. Naime, za te osobe se legitimno pretpostavlja da u cijelosti uživaju i u potpunosti iskorištavaju njihove funkcije reproduciranja (vidjeti u tom smislu presudu Padawan, EU:C:2010:620, t. 54. i 55.).

               25

               Iz toga slijedi da ako su oprema, uređaji i mediji za digitalno reproduciranje stavljeni na raspolaganje fizičkim osobama kao privatnim korisnicima, za opravdanje primjene naknade za privatno reproduciranje dostatno je već sâmo njihovo svojstvo mogućnosti ostvarivanja reproduciranja (vidjeti u tom smislu presudu Padawan, EU:C:2010:620, t. 56.).

               26

               Iz te sudske prakse Suda proizlazi da kad se za krajnje korisnike smatra da iskorištavaju sve raspoložive funkcije tog medija, tada načelno nije relevantno ni to je li medij jednofunkcionalan ili višefunkcionalan ni to je li funkcija reproduciranja, ako je to primjenjivo, sekundarna drugim funkcijama.

               27

               S obzirom na navedeno, višefunkcionalnost i sekundarnost funkcije reproduciranja može imati utjecaj na iznos pravične naknade. Posebice, imajući u vidu razmatranja navedena u točki 21. ove presude, taj iznos moraju utvrditi nadležna tijela načelno uzimajući u obzir relativni značaj kapaciteta medija za ostvarivanje reproduciranja djela za privatnu uporabu.

               28

               Stoga, kad se u praksi pokaže da svi korisnici medija gotovo da i ne koriste takvu funkciju, njezina dostupnost može dovesti do toga da obveza plaćanja pravične naknade ne nastaje ako se šteta učinjena nositeljima prava smatra minimalnom, u skladu s uvodnom izjavom 35. Direktive 2001/29.

               29

               S obzirom na prethodna razmatranja, na četvrto pitanje valja odgovoriti da se članak 5. stavak 2. točka (b) Direktive 2001/29 ne protivi nacionalnom propisu koji na temelju iznimke od prava reproduciranja predviđa pravičnu naknadu za reproduciranja za privatnu uporabu za višefunkcionalne medije, kao što su to memorijske kartice prijenosnih telefona, bilo da je glavna ili samo sekundarna funkcija tih medija ostvarivanje reproduciranja za privatnu uporabu, pod uvjetom da jedna od funkcija navedenih medija, bila ona i sekundarna, omogućava njihovim imateljima da ih koriste u tu svrhu. Međutim, na iznos plative pravične naknade mogu utjecati odgovori na pitanja je li ta funkcija glavna ili sekundarna te koji je relativni značaj kapaciteta tog medija za ostvarivanje reproduciranja. Ako se šteta učinjena nositeljima prava smatra minimalnom, dostupnost navedene funkcije može dovesti do toga da ne nastaje obveza plaćanja te naknade.

         Peto pitanje

               30

               Svojim petim pitanjem, koje valja ispitati kao drugo, sud koji je uputio zahtjev u biti pita protivi li se članak 5. stavak 2. točka (b) Direktive 2001/29 nacionalnom propisu koji primjenjuje naknadu za privatno reproduciranje na isporuku medija koji se mogu koristiti u svrhe reproduciranja za privatnu uporabu, kao što su to memorijske kartice prijenosnih telefona, ali koji tu naknadu ne primjenjuju na isporuku sastavnica koje su primarno namijenjene za pohranjivanje reproduciranja za privatnu uporabu, kao što su to unutarnje memorije čitača MP3.

               31

               U tom pogledu treba naglasiti da se iznimke predviđene u članku 5. Direktive 2001/29 moraju primjenjivati uz poštovanje načela jednakog postupanja koje predstavlja opće načelo prava Unije propisano u članku 20. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (vidjeti u vezi sa zadnje navedenim presudu Glatzel, C‑356/12, EU:C:2014:350, t. 43.).

               32

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, načelo jednakosti postupanja zahtijeva da se u usporedivim situacijama ne postupa na različit način i da se u različitim situacijama ne postupa na jednak način, osim ako je takvo postupanje objektivno opravdano (vidjeti, među ostalim, presude Soukupová, C‑401/11, EU:C:2013:223, t. 29. i Sky Italia, C‑234/12, EU:C:2013:496, t. 15.).

               33

               Iz toga slijedi da države članice ne mogu predvidjeti oblike pravične naknade koji dovode do neopravdane nejednakosti postupanja između različitih kategorija gospodarskih subjekata koji prodaju usporedivu robu na koju se odnosi iznimka privatnog reproduciranja ili između različitih kategorija korisnika predmeta zaštite.

               34

               U predmetu u glavnom postupku nesporno je da nacionalni propis razlikuje, s jedne strane, medije koji imaju funkciju digitalnog reproduciranja i koji su odvojivi od uređaja i, s druge strane, sastavnice koje su neodvojive od takvih uređaja. Naime, dok se na isporuku tih medija primjenjuje naknada za privatno reproduciranje, to nije slučaj s isporukom tih sastavnica.

               35

               U tom pogledu valja navesti da se višefunkcionalni mediji kao što su to memorijske kartice prijenosnih telefona, s jedne strane, i ugrađene sastavnice kao što su to unutarnje memorije čitača MP3, s druge strane, mogu koristiti za privatno reproduciranje zaštićenih djela i na taj način učiniti štetu nositeljima autorskog prava.

               36

               Ta se analiza jednako primjenjuje na memorijske kartice prijenosnih telefona i na unutarnje memorije tih istih telefona. Doista, čak i kada, kako to proizlazi iz točke 13. ove presude, te unutarnje memorije imaju u telefonskom uređaju identičnu funkciju reproduciranja kao i memorijske kartice, iz spisa kojim Sud raspolaže ne proizlazi da se na njihovu isporuku primjenjuje naknada za privatno reproduciranje.

               37

               Međutim, na sudu je koji je uputio zahtjev da ispita postoje li, ako je primjenjivo, druge okolnosti koje omogućavaju zaključak da ugrađene sastavnice, usprkos činjenici da imaju istu funkciju reproduciranja kao i memorijske kartice prijenosnih telefona, nisu usporedive sa stajališta zahtjeva u vezi s pravičnom naknadom.

               38

               U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev može osobito ocijeniti mogući utjecaj činjenice da su navedene sastavnice neodvojive od uređaja u koje su ugrađene, dok su mediji koji se koriste u iste svrhe reproduciranja, kao što su to memorijske kartice, odvojivi, što je obilježje koje može biti takve naravi da olakšava dodatna reproduciranja istih djela na drugim medijima.

               39

               Pod pretpostavkom da sud koji je uputio zahtjev zaključi da su navedene sastavnice i mediji usporedivi sa stajališta zahtjeva u vezi s pravičnom naknadom, on će se naći pred provjerom opravdanosti različitog postupanja koje proizlazi iz nacionalnog sustava pravične naknade.

               40

               To se različito postupanje može osobito opravdati kod pretpostavke da za ugrađene sastavnice koje se mogu koristiti u svrhe reproduciranja, a suprotno onome što je predviđeno za odvojive medije o kojima je riječ u glavnom postupku, nositelji prava primaju pravičnu naknadu u drugom obliku.

               41

               S obzirom na prethodna razmatranja, na peto pitanje valja odgovoriti da se članak 5. stavak 2. točka (b) Direktive 2001/29 ne protivi nacionalnom propisu koji primjenjuje naknadu za privatno reproduciranje na isporuku medija koji se mogu koristiti u svrhe reproduciranja za privatnu uporabu, kao što su to memorijske kartice prijenosnih telefona, ali koji tu naknadu ne primjenjuju na isporuku sastavnica koje su primarno namijenjene za pohranjivanje reproduciranja za privatnu uporabu, kao što su to unutarnje memorije čitača MP3, pod uvjetom da te različite kategorije medija i sastavnica nisu usporedive, odnosno da je različito postupanje prema njima opravdano, a što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

         Šesto pitanje

               42

               Svojim šestim pitanjem, koje valja ispitati kao treće, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 5. stavak 2. točku (b) Direktive 2001/29 tumačiti na način da se protivi nacionalnom propisu koji nameće plaćanje naknade za privatno reproduciranje proizvođačima i uvoznicima koji prodaju memorijske kartice prijenosnih telefona poslovnim korisnicima te koji znaju da su te kartice namijenjene za daljnju prodaju od strane tih profesionalnih korisnika, ali zanemaruju činjenicu jesu li krajnji kupci navedenih kartica privatni ili poslovni korisnici. Usto, sud koji je uputio zahtjev pita utječu li na odgovor na to pitanje okolnosti:

                        —

                        da su ti proizvođači i uvoznici izuzeti od plaćanja navedene naknade ako memorijske kartice prodaju profesionalnim korisnicima koji su registrirani pri tijelu zaduženom za upravljanje naknadama, i

                        —

                        da im se ta ista naknada može vratiti ako se memorijske kartice prijenosnih telefona koriste u profesionalne svrhe, imajući u vidu da u praksi jedino konačni stjecatelj takve memorijske kartice može dobiti povrat naknade za privatno reproduciranje pod uvjetom da podnese zahtjev tijelu zaduženom za upravljanje naknadama.

               43

               Kao što se na to podsjetilo u točki 23. ove presude, države članice mogu u cilju financiranja pravične naknade uvesti naknadu za privatno reproduciranje koja nije na teret dotičnih privatnih osoba, nego osoba koje raspolažu opremom, uređajima i medijima za digitalno reproduciranje i koje ih na tom temelju pravno ili činjenično stavljaju na raspolaganje privatnim osobama ili im pružaju uslugu reproduciranja.

               44

               Iz sudske prakse Suda također proizlazi da države članice mogu pod određenim uvjetima primijeniti naknadu za privatno reproduciranje bez razlikovanja u pogledu medija pohranjivanja koji mogu služiti za reproduciranje, uključujući pretpostavku u kojoj njihova konačna uporaba nije obuhvaćena člankom 5. stavkom 2. točkom (b) Direktive 2001/29 (vidjeti u tom smislu presudu Amazon.com International Sales i dr., EU:C:2013:515, t. 31.).

               45

               Sustav koji se odnosi na primjenu takve naknade usklađen je s navedenom odredbom samo ako je njegova provedba opravdana praktičnim poteškoćama i ako obveznici raspolažu pravom na povrat te naknade kad ne postoji obveza njezinog plaćanja (vidjeti u tom smislu presudu Amazon.com International Sales i dr., EU:C:2013:515, t. 31.).

               46

               U tom pogledu, sustav naknade za privatno reproduciranje osobito može biti opravdan kod nužnosti uklanjanja nemogućnosti utvrđivanja konačnih korisnika ili praktičnih poteškoća u vezi s tim utvrđivanjem ili drugih sličnih poteškoća (vidjeti u tom smislu presudu Amazon.com International Sales i dr., EU:C:2013:515, t. 31. i 34.).

               47

               Međutim, iz sudske prakse Suda proizlazi da se u svakom slučaju navedena naknada ne može primjenjivati na isporuku opreme, uređaja i medija za reproduciranje drugim osobama koje nisu fizičke osobe u svrhe koje su očito strane ostvarenju reproduciranja za privatnu uporabu (vidjeti u tom smislu presude Padawan, EU:C:2010:620, t. 52., kao i Amazon.com International Sales i dr., EU:C:2013:515, t. 28.).

               48

               Usto, kad je riječ o pravu na povrat te iste naknade, to pravo mora biti djelotvorno i ne smije učiniti pretjerano otežanim povrat naknade koja je plaćena izvan slučaja predviđenog u članku 5. stavku 2. točki (b) Direktive 2001/29 (vidjeti u tom smislu presudu Amazon.com International Sales i dr., EU:C:2013:515, t. 31. i 34.).

               49

               U predmetu u glavnom postupku, na sudu koji je uputio zahtjev jest da provjeri, kao prvo, je li uspostava sustava koji predviđa plaćanje naknade za privatno reproduciranje kod stavljanja u promet memorijskih kartica prijenosnih telefona opravdana praktičnim poteškoćama, kao što su to one navedene u točki 46. ove presude.

               50

               U tom pogledu, iz razmatranja na koja se podsjeća u točki 47. ove presude proizlazi da stavljanje u promet navedenih kartica mora biti osobito izuzeto od navedene naknade kad dotični proizvođač ili uvoznik utvrdi da su te kartice isporučene osobama koje nisu fizičke osobe, u svrhe koje su očito strane ostvarenju reproduciranja za privatnu uporabu.

               51

               Osim toga, valja navesti da praktični problemi koji su svojstveni utvrđivanju konačnih korisnika i ubiranju te naknade ne mogu opravdati ograničenje primjene tog izuzeća samo na isporuku memorijskih kartica prijenosnih telefona profesionalnim korisnicima koji su registrirani pri tijelu zaduženom za upravljanje naknadama za privatno reproduciranje. Naime, takvo ograničenje dovelo bi do različitog postupanja između različitih skupina gospodarskih subjekata u mjeri u kojoj se, što se tiče naknade za privatno reproduciranje, svi ti gospodarski subjekti nalaze u usporedivoj situaciji, bilo da su registrirani ili nisu pri tom tijelu.

               52

               Kao drugo, sud koji je uputio zahtjev mora provjeriti da opseg, učinkovitost, raspoloživost, javnost i jednostavnost korištenja prava na povrat omogućuju uklanjanje mogućih neravnoteža stvorenih sustavom naknade za privatno reproduciranje radi rješavanja utvrđenih praktičnih poteškoća (vidjeti presudu Amazon.com International Sales i dr., EU:C:2013:515, t. 36.).

               53

               U tom pogledu valja navesti da kad sustav naknade za privatno reproduciranje, o kojem je riječ u glavnom postupku, omogućava obveznicima da prebace iznos te naknade na cijenu predmetnih prijenosnih telefona koju snosi, dakle, konačni korisnik, tada je načelno u skladu s pravednom ravnotežom između interesa nositeljâ autorskog prava i interesa korisnikâ zaštićenih predmeta, koja je navedena u uvodnoj izjavi 31. Direktive 2001/29, da samo konačni stjecatelj tog telefona može dobiti povrat navedene naknade i da je taj povrat uvjetovan podnošenjem zahtjeva u tu svrhu tijelu zaduženom za upravljanje tim istim naknadama.

               54

               Budući da je ta mogućnost osigurana, nevažno je raspolažu li ili ne proizvođači ili uvoznici telefona o kojima je riječ, koji su dužni platiti naknadu za privatno reproduciranje, podacima o individualnom ili profesionalnom svojstvu konačnih kupaca tih telefona.

               55

               S obzirom na prethodno navedeno, na šesto pitanje valja odgovoriti da se članak 5. stavak 2. točka (b) Direktive 2001/29 treba tumačiti u smislu da se ne protivi nacionalnom propisu koji nameće plaćanje naknade za privatno reproduciranje proizvođačima i uvoznicima koji prodaju memorijske kartice prijenosnih telefona poslovnim korisnicima te koji znaju da su te kartice namijenjene za daljnju prodaju od strane tih profesionalnih korisnika, ali zanemaruju činjenicu jesu li krajnji kupci navedenih kartica privatni ili poslovni korisnici, pod uvjetom

                        —

                        da je uspostava takvog sustava opravdana praktičnim poteškoćama;

                        —

                        da su obveznici navedene naknade izuzeti od njezinog plaćanja ako pokažu da su memorijske kartice isporučili osobama koje nisu fizičke osobe, u svrhe koje su očito strane ostvarenju reproduciranja za privatnu uporabu, imajući u vidu da to izuzeće ne može biti ograničeno na isporuku samo profesionalnim korisnicima koji su registrirani pri tijelu zaduženom za upravljanje tim istim naknadama;

                        —

                        da navedeni sustav predviđa djelotvorno pravo na povrat naknade za privatno reproduciranje i ne čini pretjerano otežanim povrat plaćene naknade, a taj povrat moguće je izvršiti samo konačnom stjecatelju takve memorijske kartice koji u tu svrhu mora uputiti zahtjev navedenom tijelu.

         Treće pitanje

               56

               Svojim trećim pitanjem, koje valja ispitati kao četvrto, sud koji je uputio zahtjev u biti pita na koji je način potrebno tumačiti članak 5. stavak 2. točku (b) Direktive 2001/29, u vezi s pojašnjenjem iz njezine uvodne izjave 35., u skladu s kojom u određenim situacijama kada je šteta učinjena nositelju prava „minimalna, ne može postojati obveza plaćanja“.

               57

               U tom pogledu valja navesti da je, s jedne strane, cilj Direktive 2001/29 usklađivanje samo određenih aspekata autorskog prava i srodnih prava (presuda Padawan, EU:C:2010:620, t. 35.). S druge strane, opća struktura te direktive ograničena je s većim brojem njezinih odredaba koje sadrže namjeru zakonodavca Europske unije da državama članicama osigura marginu prosudbe prilikom njezine provedbe, kao što je to članak 5. koji predviđa niz iznimaka i ograničenja koje te države mogu slobodno prenijeti u svoja nacionalna prava.

               58

               Usto, u skladu s uvodnom izjavom 35. navedene direktive, u određenim slučajevima iznimaka ili ograničenja nositelji prava trebali bi dobiti pravičnu naknadu. Međutim, obveza plaćanja ne može postojati u određenim situacijama kada je šteta učinjena nositelju prava minimalna.

               59

               Na isti način kao što je državama članicama dopušteno predvidjeti ili ne predvidjeti neku od iznimaka pobliže navedenih u članku 5. stavku 2. Direktive 2001/29, te iste države članice mogu, kao što to potvrđuje uvodna izjava 35. te direktive, u određenim situacijama koje ulaze u područje primjene iznimaka koje su slobodno uvele, predvidjeti iznimku od plaćanja pravične naknade kada je šteta učinjena nositeljima prava minimalna.

               60

               Taj se zaključak u potpunosti mora primijeniti na iznimku za privatno reproduciranje koja je predviđena u članku 5. stavku 2. točki (b) navedene direktive.

               61

               Iz razloga navedenih u prethodnim točkama, utvrđenje praga ispod kojeg se šteta može kvalificirati kao „minimalna“, u smislu uvodne izjave 35. iste direktive, mora također ulaziti u marginu prosudbe država članica, pod uvjetom da je primjena tog praga u skladu s načelom jednakog postupanja, kako je navedeno u točki 31. ove presude.

               62

               S obzirom na prethodno navedeno, na treće pitanje valja odgovoriti da članak 5. stavak 2. točku (b) Direktive 2001/29, u vezi s njezinom uvodnom izjavom 35., treba tumačiti u smislu da države članice mogu u određenim situacijama koje ulaze u područje primjene iznimke privatnog reproduciranja predvidjeti iznimku od plaćanja pravične naknade, pod uvjetom da je šteta učinjena u tim slučajevima nositeljima prava minimalna. Te su države nadležne utvrditi prag takve štete, imajući u vidu da se taj prag mora primijeniti u skladu s načelom jednakog postupanja.

         Prvo pitanje, točke (a) i (b)

               63

               Svojim prvim pitanjem u točkama (a) i (b) sud koji je uputio zahtjev u biti pita koji su učinci toga što je nositelj prava dao ovlaštenje za uporabu, osobito u svrhe privatnog reproduciranja, datoteka koje sadrže predmete zaštite s obzirom na zahtjeve koji proizlaze iz članka 5. stavka 2. točke (b) Direktive 2001/29, osobito što se tiče pravične naknade.

               64

               Iz točaka 24. i 25. ove presude proizlazi da nije nužno utvrditi da korisnici navedenih datoteka stvarno ostvaruju privatna reproduciranja jer se za te korisnike legitimno pretpostavlja da u cijelosti uživaju dostupnost tih datoteka. Iz toga slijedi da kad nositelj prava ovlasti fizičku osobu na uporabu takvih datoteka, stavljajući ih na njezino raspolaganje, sâma mogućnost uporabe tih datoteka u svrhe reproduciranja zaštićenih djela opravdava primjenu naknade za privatno reproduciranje.

               65

               S obzirom na navedeno, kad je riječ o utjecaju na pravičnu naknadu činjenice da je nositelj prava dao ovlaštenje za uporabu datoteka koje sadrže zaštićena djela, Sud je presudio da kad država članica odluči, na temelju članka 5. stavka 2. Direktive 2001/29, isključiti iz materijalnog područja primjene te odredbe svako pravo nositeljâ prava da daju ovlaštenje za privatna reproduciranja svojih djela, tada je njihov mogući akt ovlaštenja lišen pravnih učinaka u pravu navedene države. Stoga, zbog uvođenja mjere koja oduzima pravo o kojem je riječ, takav akt nema nikakav učinak na štetu učinjenu nositeljima prava i stoga ne može imati nikakav učinak na pravičnu naknadu, bilo da je ona predviđena u obveznom ili u fakultativnom obliku, na temelju primjenjive odredbe te direktive (vidjeti presudu VG Wort i dr., C‑457/11 do C‑460/11, EU:C:2013:426, t. 37.).

               66

               Kad je u uvjetima kao što su oni koji su navedeni u prethodnoj točki ove presude navedeno ovlaštenje lišeno pravnih učinaka, to ovlaštenje ne može sâmo po sebi dovesti do nastanka korisnikove obveze plaćanja bilo kakve naknade za privatno reproduciranje predmetnih datoteka nositelju prava koji je dao ovlaštenje za njihovu uporabu.

               67

               S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo pitanje, točke (a) i (b), valja odgovoriti da Direktivu 2001/29 treba tumačiti u smislu da kad je država članica odlučila, na temelju članka 5. stavka 2. te direktive, isključiti iz materijalnog područja primjene te odredbe svako pravo nositeljâ prava da daju ovlaštenje za privatna reproduciranja njihovih djela, tada ovlaštenje koje nositelj prava daje za uporabu datoteka koje sadrže njegova djela ne može utjecati na obvezu pravične naknade za reproduciranja ostvarena korištenjem tih datoteka u skladu s člankom 5. stavkom 2. točkom (b) navedene direktive i ne može sâmo po sebi dovesti do nastanka obveze plaćanja bilo kakve naknade tom nositelju prava od strane korisnika predmetnih datoteka.

         Prvo pitanje, točke (c) i (d), kao i drugo pitanje

               68

               Svojim prvim pitanjem, točke (c) i (d), kao i drugim pitanjem, koje valja ispitati kao šesto, sud koji je uputio zahtjev u biti pita može li provedba tehničkih mjera propisanih u članku 6. Direktive 2001/29 za uređaje koji se koriste za reproduciranje zaštićenih djela, kao što su to DVD‑i, CD‑i, čitači MP3 ili računala, utjecati na pravičnu naknadu koja je plativa na temelju privatnih reproduciranja koja su ostvarena tim uređajima.

               69

               U tom pogledu Sud je već presudio da tehničke mjere na koje se poziva članak 5. stavak 2. točka (b) Direktive 2001/29 ograničavaju postupanja koja nisu ovlaštena od strane nositelja prava, tj. osiguravaju pravilnu primjenu te odredbe i na taj način sprečavaju postupanja koja ne poštuju stroge uvjete koje ta odredba nameće. (presude VG Wort i dr., EU:C:2013:426, t. 51, kao i ACI Adam i dr., C‑435/12, EU:C:2014:254, t. 43.).

               70

               Osim toga, u mjeri u kojoj države članice, a ne nositelji prava, uvode iznimku privatnog reproduciranja i one daju ovlaštenje tog korištenja djelâ ili drugih predmeta zaštite u cilju ostvarenja takvog reproduciranja, posljedično, na državi je članici koja je dala ovlaštenje uvođenjem te iznimke privatnog reproduciranja osigurati pravilnu primjenu navedene iznimke i na taj način ograničiti postupanja za koja nositelji prava nisu dali ovlaštenje (presude VG Wort i dr., EU:C:2013:426, t. 52. i 53., kao i ACI Adam i dr., EU:C:2014:254, t. 44.).

               71

               Budući da je primjena tehničkih mjera iz članka 6. Direktive 2001/29 dobrovoljna, Sud je presudio da čak i kad postoji takva mogućnost, izostanak primjene tih mjera ne može dovesti do prestanka važenja pravične naknade (presuda VG Wort i dr., EU:C:2013:426, t. 57.).

               72

               Međutim, dotična država članica može odlučiti da konkretna razina naknade nositeljima prava bude ovisna o tome jesu li primijenjene ili nisu tehničke mjere kako bi nositelji prava bili potaknuti na njihovo poduzimanje te kako bi na taj način dobrovoljno pridonijeli pravilnoj primjeni iznimke privatnog reproduciranja (presuda VG Wort i dr., EU:C:2013:426, t. 58.).

               73

               Stoga, na prvo pitanje, točke (c) i (d), kao i na drugo pitanje, valja odgovoriti da provedba tehničkih mjera propisanih u članku 6. Direktive 2001/29 za uređaje koji se koriste za reproduciranje zaštićenih djela, kao što su to DVD‑i, CD‑i, čitači MP3 ili računala, ne može utjecati na pravičnu naknadu koja je plativa na temelju privatnih reproduciranja koja su ostvarena tim uređajima. Međutim, ta provedba može utjecati na konkretnu razinu te naknade.

         Prvo pitanje, točka (f)

               74

               Svojim prvim pitanjem, točka (f), koje valja ispitati kao sedmo, sud koji je uputio zahtjev u biti pita protivi li se Direktiva 2001/29 nacionalnom propisu koji predviđa pravičnu naknadu za reproduciranja iz nedopuštenih izvora, odnosno iz zaštićenih djela koja su stavljena na raspolaganje javnosti bez ovlaštenja nositeljâ prava.

               75

               Sud je već presudio da se navedena direktiva protivi nacionalnom zakonodavstvu koje ne razlikuje slučaj u kojem je reproduciranje za privatnu uporabu ostvareno iz dopuštenog izvora od slučaja u kojem je taj izvor nedopušten (vidjeti u tom smislu presudu ACI Adam i dr., EU:C:2014:254, t. 58.).

               76

               U tom pogledu Sud je utvrdio da se zahtjev uskog tumačenja članka 5. stavka 2. točke (b) te iste direktive protivi tome da se ta odredba shvati na način da nositeljima autorskog prava nameće, iznad tog izričito predviđenog ograničenja, trpljenje povrede njihovih prava zbog privatnih reproduciranja (vidjeti u tom smislu presudu ACI Adam i dr., EU:C:2014:254, t. 31.).

               77

               Sud je nadalje naveo da sustav naknade za privatno reproduciranje, kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, koji pri izračunu pravične naknade plative njegovim korisnicima ne razlikuje slučaj u kojem je reproduciranje za privatnu uporabu ostvareno iz dopuštenog izvora od slučaja u kojem je taj izvor nedopušten, ne poštuje pravednu ravnotežu između interesa nositelja autorskog prava i korisnika zaštićenih predmeta jer se u takvom sustavu svi korisnici koji stječu opremu, uređaje ili medije, koji podliježu navedenoj naknadi, posredno kažnjavaju (vidjeti u tom smislu presudu ACI Adam i dr., EU:C:2014:254, t. 54. do 56.).

               78

               Naime, snoseći trošak naknade utvrđene neovisno o tome je li izvor iz kojeg su takva reproduciranja ostvarena dopušten ili nedopušten, ti korisnici nužno pridonose naknadi štete uzrokovane reproduciranjem za privatnu uporabu iz nedopuštenog izvora, koje nije dopušteno Direktivom 2001/29, te stoga snose dodatan trošak, koji nije zanemariv, a kako bi mogli stvarati privatna reproduciranja obuhvaćena iznimkom predviđenom njezinim člankom 5. stavkom 2. točkom (b) (vidjeti presudu ACI Adam i dr., EU:C:2014:254, t. 56.).

               79

               S obzirom na prethodno navedeno, na prvo pitanje, točka (f), valja odgovoriti da se Direktiva 2001/29 protivi nacionalnom propisu koji predviđa pravičnu naknadu na temelju reproduciranja iz nedopuštenih izvora, odnosno iz zaštićenih djela koja su stavljena na raspolaganje javnosti bez ovlaštenja nositeljâ prava.

         Prvo pitanje, točka (e)

               80

               Svojim prvim pitanjem, točka (e), koje valja ispitati kao osmo, sud koji je uputio zahtjev u biti pita protivi li se Direktiva 2001/29 nacionalnom propisu koji predviđa pravičnu naknadu za reproduciranja zaštićenih djela koja ostvaruje fizička osoba s ili uz pomoć uređaja koji pripadaju trećoj osobi.

               81

               U tom pogledu valja navesti da članak 5. stavak 2. točka (b) navedene direktive obuhvaća tri elementa koji zajednički određuju njegovo područje primjene. Riječ je, ponajprije, o predmetu reproduciranja, nadalje, o osobi koja ostvaruje to reproduciranje i, konačno, o sâmom reproduciranju.

               82

               Što se tiče, ponajprije, predmeta reproduciranja, valja podsjetiti da navedena odredba predviđa iznimku od isključivog prava nositelja prava da ovlasti ili zabrani reproduciranje predmetnog djela. To nužno pretpostavlja da je predmet reproduciranja na koji se odnosi ta ista odredba zaštićeno djelo koje nije krivotvoreno ili piratizirano (vidjeti u tom smislu presudu ACI Adam i dr., EU:C:2014:254, t. 58.).

               83

               Nadalje, kad je riječ o osobi koja je ovlaštena ostvariti reproduciranje, članak 5. stavak 2. točka (b) Direktive 2001/29 pobliže navodi da je to isključivo fizička osoba koja ostvaruje reproduciranja predmetnog zaštićenog djela za privatnu uporabu i u svrhe koje nisu ni izravno ni neizravno komercijalne.

               84

               Konačno, što se tiče samog reproduciranja, članak 5. stavak 2. točka (b) te direktive navodi samo medije na koje se zaštićeno djelo može reproducirati.

               85

               Naime, u tom je pogledu dostatno usporediti tekst iznimke privatnog reproduciranja s tekstom iznimke od prava reproduciranja predviđene u članku 5. stavku 2. točki (a) navedene direktive. Dok se potonja primjenjuje na „reproduciranje na papir ili sličan medij“, iznimka privatnog reproduciranja primjenjuje se na „reproduciranje na bilo koji medij“.

               86

               Nasuprot tome, tekst članka 5. stavka 2. točke (b) Direktive 2001/29 uopće ne navodi obilježja uređaja s kojih ili uz pomoć kojih se ostvaruju reproduciranja za privatnu uporabu. Osobito, ništa se ne navodi u odnosu na narav pravne veze koja, kao što je to pravo vlasništva, može objediniti fizičku osobu, autora privatnog reproduciranja i uređaja koji ona koristi.

               87

               Međutim, treba navesti da, s jedne strane, iznimka predviđena navedenom odredbom treba biti usko tumačena, na način da ne omogućuje tumačenje koje ide dalje od izričito predviđenih pretpostavki (vidjeti analogijom presude ACI Adam i dr., EU:C:2014:254, t. 23. i Melzer, C‑228/11, EU:C:2013:305, t. 24.)

               88

               S druge strane, cilj navedene direktive jest usklađivanje samo određenih aspekata autorskog prava (presuda Padawan, EU:C:2010:620, t. 35.). Međutim, ne spominjući u toj istoj direktivi obilježja i pojedinosti koje se navode u točki 86. ove presude, zakonodavac Unije je smatrao da oni nisu relevantni s obzirom na cilj koji slijedi njegovo djelo djelomičnog usklađivanja.

               89

               Iz toga slijedi da u područje primjene članka 5. stavka 2. točke (b) Direktive 2001/29 ne ulazi pitanje mora li uređaj koji koristi privatna osoba za ostvarivanje privatnih reproduciranja pripadati toj osobi ili on može pripadati trećoj osobi.

               90

               U tim uvjetima, suprotno onome što navodi Europska komisija, članak 5. stavak 2. točku (b) te direktive ne treba čitati s obzirom na njezin članak 5. stavak 5. jer potonja odredba nema za cilj ni utjecati na materijalni sadržaj odredbi obuhvaćenih člankom 5. stavkom 2. te direktive ni, osobito, proširiti doseg različitih iznimaka i ograničenja koja su njime predviđena (vidjeti presudu ACI Adam i dr., EU:C:2014:254, t. 26.).

               91

               S obzirom na prethodno, na prvo pitanje, točku (e) valja odgovoriti da se Direktiva 2001/29 ne protivi nacionalnom propisu koji predviđa pravičnu naknadu za reproduciranja zaštićenih djela koja ostvaruje fizička osoba s ili uz pomoć uređaja koji pripada trećoj osobi.

         Prvo pitanje, točka (g)

               92

               Svojim prvim pitanjem, točka (g), koje valja ispitati kao deveto, sud koji je uputio zahtjev pita protivi li se Direktiva 2001/29 nacionalnom propisu koji predviđa pravičnu naknadu za reproduciranja koja se ostvaruju iz dopuštenih izvora „na drugi način“, npr. s interneta.

               93

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, kad nacionalni sud ne podnese Sudu činjenične ili pravne elemente potrebne za davanje korisnog odgovora na pitanje koje mu je postavljeno, to pitanje se mora odbaciti kao nedopušteno (vidjeti u tom smislu presudu Belvedere Costruzioni, C‑500/10, EU:C:2012:186, t. 16. i rješenje Stefan, C‑329/13, EU:C:2014:815, t. 24.).

               94

               U predmetnom slučaju sud koji je uputio zahtjev ne daje dovoljno elemenata u vezi s naravi reproduciranja koja su predmet postavljenog pitanja.

               95

               U tim uvjetima Sud nije u mogućnosti odgovoriti na koristan način na prvo pitanje, točku (g). Stoga ono treba biti odbačeno kao nedopušteno.

         Troškovi

               96

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 5. stavak 2. točka (b) Direktive Europskog parlamenta i Vijeća 2001/29/EZ od 22. svibnja 2001. o usklađivanju određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu ne protivi se nacionalnom propisu koji na temelju iznimke od prava reproduciranja predviđa pravičnu naknadu za reproduciranja za privatnu uporabu za višefunkcionalne medije, kao što su to memorijske kartice prijenosnih telefona, bilo da je glavna ili samo sekundarna funkcija tih medija ostvarivanje reproduciranja za privatnu uporabu, pod uvjetom da jedna od funkcija navedenih medija, bila ona i sekundarna, omogućava njihovim imateljima da ih koriste u tu svrhu. Međutim, na iznos plative pravične naknade mogu utjecati odgovori na pitanja je li ta funkcija glavna ili sekundarna te koji je relativni značaj kapaciteta tog medija za ostvarivanje reproduciranja. Ako se šteta učinjena nositeljima prava smatra minimalnom, dostupnost navedene funkcije može dovesti do toga da ne nastaje obveza plaćanja te naknade.

                           2.

                           Članak 5. stavak 2. točka (b) Direktive 2001/29 ne protivi se nacionalnom propisu koji na temelju iznimke od prava reproduciranja primjenjuje naknadu za financiranje pravične naknade za reproduciranja za privatnu uporabu na isporuku medija koji se mogu koristiti u svrhe reproduciranja za privatnu uporabu, kao što su to memorijske kartice prijenosnih telefona, ali koji tu naknadu ne primjenjuju na isporuku sastavnica koje su primarno namijenjene za pohranjivanje reproduciranja za privatnu uporabu, kao što su to unutarnje memorije čitača MP3, pod uvjetom da te različite kategorije medija i sastavnica nisu usporedive, odnosno da je različito postupanje prema njima opravdano, a što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

                           3.

                           Članak 5. stavak 2. točka (b) Direktive 2001/29 treba tumačiti u smislu da se ne protivi nacionalnom propisu koji na temelju iznimke od prava reproduciranja nameće plaćanje naknade za financiranje pravične naknade za reproduciranja za privatnu uporabu, proizvođačima i uvoznicima koji prodaju memorijske kartice prijenosnih telefona poslovnim korisnicima te koji znaju da su te kartice namijenjene za daljnju prodaju od strane tih profesionalnih korisnika, ali zanemaruju činjenicu jesu li krajnji kupci navedenih kartica privatni ili poslovni korisnici, pod uvjetom

                                 —

                                    da je uspostava takvog sustava opravdana praktičnim poteškoćama;

                                 —

                                    da su obveznici navedene naknade izuzeti od njezinog plaćanja ako pokažu da su memorijske kartice isporučili osobama koje nisu fizičke osobe, u svrhe koje su očito strane ostvarenju reproduciranja za privatnu uporabu, imajući u vidu da to izuzeće ne može biti ograničeno na isporuku samo profesionalnim korisnicima koji su registrirani pri tijelu zaduženom za upravljanje tim istim naknadama;

                                 —

                                    da navedeni sustav predviđa djelotvorno pravo na povrat naknade za privatno reproduciranje i ne čini pretjerano otežanim povrat plaćene naknade, a taj povrat moguće je izvršiti samo konačnom stjecatelju takve memorijske kartice koji u tu svrhu mora uputiti zahtjev navedenom tijelu.

                           4.

                           Članak 5. stavak 2. točku (b) Direktive 2001/29, u vezi s njezinom uvodnom izjavom 35., treba tumačiti u smislu da države članice mogu u određenim situacijama koje ulaze u područje primjene iznimke od prava reproduciranja za reproduciranja za privatnu uporabu predvidjeti izuzeće od plaćanja pravične naknade na temelju te iznimke, pod uvjetom da je šteta učinjena u tim slučajevima nositeljima prava minimalna. Te su države nadležne utvrditi prag takve štete, imajući u vidu da se taj prag mora primijeniti u skladu s načelom jednakog postupanja.

                           5.

                           Direktivu 2001/29 treba tumačiti u smislu da kad je država članica odlučila, na temelju članka 5. stavka 2. te direktive, isključiti iz materijalnog područja primjene te odredbe svako pravo nositeljâ prava da daju ovlaštenje za privatna reproduciranja njihovih djela, tada ovlaštenje koje nositelj prava daje za uporabu datoteka koje sadrže njegova djela ne može utjecati na obvezu pravične naknade na temelju iznimke od prava reproduciranja za reproduciranja ostvarena korištenjem tih datoteka u skladu s člankom 5. stavkom 2. točkom (b) navedene direktive i ne može sâmo po sebi dovesti do nastanka obveze plaćanja bilo kakve naknade tom nositelju prava od strane korisnika predmetnih datoteka.

                           6.

                           Provedba tehničkih mjera propisanih u članku 6. Direktive 2001/29 za uređaje koji se koriste za reproduciranje zaštićenih djela, kao što su to DVD‑i, CD‑i, čitači MP3 ili računala, ne može utjecati na pravičnu naknadu koja je na temelju iznimke od prava reproduciranja plativa za privatna reproduciranja koja su ostvarena tim uređajima. Međutim, ta provedba može utjecati na konkretnu razinu te naknade.

                           7.

                           Direktiva 2001/29 protivi se nacionalnom propisu koji na temelju iznimke od prava reproduciranja predviđa pravičnu naknadu za reproduciranja iz nedopuštenih izvora, odnosno iz zaštićenih djela koja su stavljena na raspolaganje javnosti bez ovlaštenja nositeljâ prava.

                           8.

                           Direktiva 2001/29 ne protivi se nacionalnom propisu koji na temelju iznimke od prava reproduciranja predviđa pravičnu naknadu za reproduciranja zaštićenih djela koja ostvaruje fizička osoba s ili uz pomoć uređaja koji pripada trećoj osobi.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: danski


Presuda Suda (sedmo vijeće) od 8. studenog 2007. # Komisija Europskih zajednica protiv Češke Republike. # Povreda obveze države članice - Direktiva 2004/33/EZ. # Predmet C-60/07.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 16. siječnja 2014. # Message Management GmbH protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-304/12.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 25. studenog 2014. # Brouwerij Van Honsebrouck protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-375/12.


Presuda Službeničkog suda (prvo vijeće) 14. listopada 2008.#Stefan Meierhofer protiv Europska komisija.#Predmet F-74/07.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 31. svibnja 2016.#Warimex Waren- Import Export Handels-GmbH protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Prijava figurativnog žiga Europske unije STONE – Apsolutni razlog za odbijanje – Opisni karakter – Članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-454/14.


Presuda Suda (treće vijeće) od 2. lipnja 2005.#Mediakabel BV protiv Commissariaat voor de Media.#Zahtjev za prethodnu odluku: Raad van State - Nizozemska.#Direktiva 89/552/EEZ - Direktiva 98/34/EZ.#Predmet C-89/04.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 14. listopada 2010.#J. A. van Delft i drugi protiv College voor zorgverzekeringen.#Zahtjev za prethodnu odluku: Centrale Raad van Beroep - Nizozemska.#Socijalna sigurnost - Slobodno kretanje osoba - Članci 21. i 45. UFEU-a.#Predmet C-345/09.