title: Presuda Suda od 13. srpnja 1966. # Établissements Consten S.à.R.L. i Grundig-Verkaufs-GmbH protiv Komisije Europske ekonomske zajednice. # Spojeni predmeti 56 i 58-64.

text:
PRESUDA SUDA 13. srpnja 1966.(*) U spojenim predmetima 56/64 i 58/64,Établissements Consten S.A.R.L.,
 sa sjedištem u Courbevoieu (Seine), koje zastupa J. Lassier,
odvjetnik pred Cour d'Appel de Paris, s adresom za dostavu
u Luxembourgu, kod J. Weltera, avocat-avoué, 6, rue Willy-Georgen,tužitelj u predmetu 56/64,iGrundig-Verkaufs-GmbH,
 društvo s ograničenom odgovornošću osnovano u skladu
s njemačkim pravom, sa sjedištem u Fürthu (Bavarska), koje zastupa
Max Grundig, glavni izvršni direktor, uz asistenciju H. Hellmanna,
odvjetnika, i K. Pfeiffera, odvjetnika, upisanih u odvjetničku komoru u
Kölnu, s adresom za dostavu u Luxembourgu, kod A. Neyensa, avocat-avoué, 9, rue des Glacis, tužitelj u predmetu 58/64,koje podupiru:vlada Talijanske Republike, koju
 zastupa A. Maresca, opunomoćeni ministar i pomoćnik voditelja pravne
službe ministarstva vanjskih poslova, u svojstvu agenta, uz asistenciju
P. Peronacija, zamjenika državnog odvjetnika, s adresom za dostavu u
 veleposlanstvu Italije, 5, rue Marie-Adélaide, Luxembourg, intervenijent u obama predmetima,vlada Savezne Republike Njemačke, koju zastupaju U. Everling, Ministerialrat, i H. Peters, Regierungsrat, s adresom za dostavu u Luxembourgu, pri tajništvu veleposlanstva Savezne Republike Njemačke, 3, boulevard Royal, intervenijent u predmetu 58/64,protivKomisije Europske ekonomske zajednice,
 koju zastupaju njezini pravni savjetnici G. Le Tallec (predmet 56/64) i
 J. Thiesing (predmet 58/64), u svojstvu agenata, s adresom za dostavu u
 Luxembourgu, kod tajništva pravne službe europskih izvršnih organa, 2,
place de Metz,tuženik,koju podupiru:Willy Leissner,
 dioničko društvo sa sjedištem u Strasbourgu, koje zastupa C. Lapp,
 upisan u odvjetničku komoru u Strasbourgu, s adresom za dostavu u
Luxembourgu, kod H. Glaesenera, javnog bilježnika, 20, rue Glesener, UNEF,
 društvo s ograničenom odgovornošću osnovano u skladu s francuskim
pravom, sa sjedištem u Parizu, koje zastupaju R. Collin, odvjetnik pred
Cour d'appel de Paris, i P. A. Franck, odvjetnik pred Cour d'Appel de
Bruxelles, s adresom za dostavu u Luxembourgu, kod E. Arendta, avocat-avoué, 6, rue Willy-Goergen, intervenijenti,radi
 poništenja Odluke Komisije od 23. rujna 1964. o postupku na temelju
članka 85. Ugovora (IV/A-00004-03344 „Grundig-Consten“),SUD,u
 sastavu: L. Hammes, predsjednik, L. Delvaux i W. Strauß,
predsjednici vijeća, M. Donner, A. Trabucchi (izvjestitelj), R. Lecourt i
 R. Monaco, suci, nezavisni odvjetnik: K. Roemer,tajnik: A. Van Houtte,donosi sljedećuPresuduObrazloženje Prigovor koji se odnosi na pravnu narav pobijanog aktaTužitelj
 Consten poziva se na bitnu povredu postupka jer je u tekstu objavljenom
 u Službenom listu pobijani akt kvalificiran kao direktiva iako takav
akt ne može biti upućen pojedincima.U
slučaju akta upućenog poduzetnicima koji su izričito navedeni autentičan
 je jedino tekst koji je bio dostavljen tim poduzetnicima. Takav tekst
sadrži formulaciju: „Komisija je donijela sljedeću odluku“.Slijedom navedenog, ovaj tužbeni razlog nije osnovan. Prigovori koji se odnose na povredu prava na obranuTužitelj
 Consten prigovara da je Komisija, budući da mu nije dostavila sadržaj
spisa u cijelosti, povrijedila njegovo pravo na obranu.Tužitelj
 Grundig ističe isti prigovor, posebice u pogledu dvaju dopisa
francuskih i njemačkih tijela koje je Komisija uzela u obzir prilikom
donošenja svoje odluke. Postupak pred
Komisijom u vezi s primjenom članka 85. Ugovora administrativni je
postupak koji podrazumijeva da se uključenim strankama prije donošenja
odluke omogući da podnesu svoja očitovanja o prigovorima za koje
Komisija smatra da se moraju usvojiti protiv njih. U tu svrhu stranke se
 moraju obavijestiti o činjenicama na kojima su ti prigovori utemeljeni.
 Međutim, nije potrebno da im se dostavi cjelokupan sadržaj spisa. U
predmetnom slučaju u izjavi Komisije od 20. prosinca 1963. navode se sve
 činjenice koje su potrebne kako bi se ustanovilo koji su prigovori
usvojeni. Tužitelji su valjano zaprimili primjerak te izjave te su bili u
 mogućnosti podnijeti svoja pisana i usmena očitovanja. Pobijana odluka
ne sadrži prigovore različite od onih koji su bili predmet tog postupka.
 Tužitelj Consten smatra da je odlukom
također povrijeđeno pravo na obranu jer nisu uzeti u obzir glavni
prijedlozi koje je on iznio pred Komisijom, posebice zahtjevi za dopunu
dokaznog postupka. U takvom nesudskom postupku administrativno tijelo
nije dužno obrazložiti odbijanje prijedloga stranaka.Iz toga, dakle, slijedi da u postupku pred Komisijom nije došlo do povrede prava na obranu stranaka. Ovaj prigovor nije osnovan.  Prigovor koji se odnosi na uključivanje utvrđenja povrede u izreku presude Njemačka
 vlada podupire prigovor postojanja bitne povrede postupka na osnovi
činjenice da je povredu trebalo utvrditi isključivo u obrazloženju, a ne
 u izreci presude.To utvrđenje predstavlja
temelj obveze stranaka da prestanu s povredom. Njegov učinak na pravni
položaj predmetnih poduzetnika ne ovisi o tome gdje se u presudi ono
nalazi. Slijedom navedenog, ovom prigovoru nedostaje pravni interes te ga stoga valja odbiti.  Prigovori koji se odnose na primjenu članka 85. stavka 1. na ugovore o isključivoj distribucijiTužitelji
 tvrde da se zabrana iz članka 85. stavka 1. primjenjuje samo na
takozvane horizontalne sporazume. K tome, talijanska vlada tvrdi da
ugovori o isključivoj distribuciji ne pripadaju u „sporazume među
poduzetnicima“ jer se stranke ne nalaze u ravnopravnom odnosu. Kada je
riječ o tim ugovorima, zaštita slobode tržišnog natjecanja može se
ostvariti samo na temelju članka 86. Ugovora. Izričaj
 kako članka 85. tako ni članka 86. ne daje nikakvu osnovu za tvrdnju da
 se ti članci primjenjuju ovisno o razini u gospodarskom lancu na kojoj
ugovorne strane djeluju. Članak 85. na općenit se način odnosi na sve
sporazume koji narušavaju tržišno natjecanje unutar zajedničkog tržišta,
 pri čemu se njime ne uspostavlja nikakva razlika između tih sporazuma s
 obzirom na to jesu li sklopljeni između konkurentskih subjekata na
istoj razini ili između subjekata koji nisu konkurenti i djeluju na
različitim razinama. U načelu, razlikovanje ne može postojati ondje gdje
 Ugovor ne uspostavlja razliku.Nadalje,
eventualna primjena članka 85. na sporazum o isključivoj distribuciji ne
 može se isključiti zbog toga što distributer i njegov dobavljač nisu
međusobni konkurenti te se ne nalaze u ravnopravnom odnosu. U smislu
članka 85. stavka 1. do narušavanja tržišnog natjecanja može doći ne
samo sporazumima kojima se ono ograničava među strankama nego također i
sporazumima koji sprečavaju ili ograničavaju tržišno natjecanje do kojeg
 bi moglo doći između jedne od njih i trećih osoba. U tom smislu nije
važno nalaze li se stranke u ravnopravnom odnosu u pogledu svojeg
položaja i uloge u gospodarstvu. Navedeno vrijedi to više što bi takvim
sporazumom stranke mogle nastojati, sprečavanjem ili ograničavanjem
tržišnog natjecanja između svojih proizvoda i proizvoda trećih osoba,
ostvariti ili osigurati u svoju korist i protivno općim ciljevima članka
 85. neopravdanu prednost na štetu potrošača ili korisnika. Iz
 toga slijedi da sporazum među gospodarskim subjektima na različitim
razinama može, a da ne uključuje zloporabu vladajućeg položaja, utjecati
 na trgovinu među državama članicama i imati za cilj ili učinak
sprečavanje, ograničenje ili narušavanje tržišnog natjecanja, čime je on
 obuhvaćen zabranom iz članka 85. stavka 1.Osim
 toga, bilo bi besmisleno uspoređivati, s jedne strane, položaj
proizvođača koji je vezan za distributera svojih proizvoda ugovorom o
isključivoj distribuciji, na koji je članak 85. primjenjiv, i, s druge
strane, položaj proizvođača čiji dio djelatnosti čini i distribucija
vlastitih proizvoda na bilo koji način, primjerice putem trgovačkih
zastupništava, na koji članak 85. nije primjenjiv. Te dvije situacije
pravno su različite i stoga ih se treba različito tretirati jer dva
spomenuta sustava prodaje, od kojih je jedan sastavni dio poslovanja
proizvođača dok drugi to nije, ne moraju biti jednako učinkovita. To što
 se prema formulaciji članka 85. zabrana primjenjuje, pod uvjetom da se
ispune ostale pretpostavke, na sporazum među nekoliko poduzetnika te se
stoga ne primjenjuje na slučaj kada je sustav distribucije sastavni dio
poduzetnika ipak ne znači da je ugovorna situacija koja proizlazi iz
sporazuma između proizvođača i distributera pravno prihvatljiva na
temelju jednostavne ekonomske analogije, koja je uostalom nepotpuna i u
suprotnosti s navedenim člankom. Nadalje, iako je u prvom slučaju
namjera Ugovora bila da se u članku 85. ne zadire u unutarnju
organizaciju poduzetnika te da se na temelju članka 86. ona preispituje
samo u slučajevima kada dosegne razinu zloporabe vladajućeg položaja,
isto ne vrijedi u situaciji kada prepreke tržišnom natjecanju proizlaze
iz sporazuma između dvaju različitih poduzetnika koje je stoga potrebno
općenito zabraniti. Naposljetku, sporazum
između proizvođača i distributera kojim bi se htjelo ponovno uspostaviti
 nacionalne podjele u trgovini među državama članicama mogao bi
onemogućavati postizanje temeljnih ciljeva Zajednice. Ponovno
uspostavljanje nacionalnih zapreka trgovini među državama članicama bilo
 bi protivno Ugovoru, čija preambula i glavni dio imaju za cilj
uklanjanje takvih nacionalnih zapreka te u kojem se u nekoliko odredaba
izražava nepopustljiv stav u pogledu njihovog ponovnog uspostavljanja.
Članak 85. stavak 1. teži takvom cilju, čak i u slučaju sporazuma među
poduzetnicima koji se nalaze na različitim razinama u ekonomskom
procesu.Slijedom navedenog, gore navedeni prigovori nisu osnovani. Prigovor koji se temelji na Uredbi Vijeća br. 19/65 Tužitelj
 Grundig postavlja pitanje bi li zabrana iz članka 85. stavka 1. bila
primjenjiva na predmetni sporazum prije donošenja Uredbe Vijeća br.
19/65 o primjeni članka 85. stavka 3. na određene kategorije sporazuma. Ovaj
 prigovor tužitelj je prvi put istaknuo u replici. Okolnost da je ta
uredba donesena nakon podnošenja tužbe ne može opravdati takvo
kašnjenje. Naime, tim se prigovorom zapravo tvrdi da Komisija nije
smjela primijeniti članak 85. stavak 1. jer nije imala ovlast odobravati
 izuzeća za određene kategorije sporazuma. Budući
 da je to bilo moguće i prije Uredbe br. 19/65, ona se ne može smatrati
novom činjenicom u smislu članka 42. Poslovnika koja bi mogla opravdati
zakašnjelo podnošenje prigovora.Slijedom navedenog, ovaj je prigovor nedopušten.  Prigovori koji se odnose na pojam „sporazuma koji bi mogli utjecati na trgovinu među državama članicama“Tužitelji
 i njemačka vlada tvrde da je Komisija temeljila svoju odluku na
pogrešnom tumačenju pojma sporazuma koji bi mogao utjecati na trgovinu
među državama članicama i da nije dokazala da bi bez spornoga sporazuma
trgovina bila intenzivnija.Tuženik odgovara
 da je ta pretpostavka iz članka 85. stavka 1. ispunjena onda kada se
zbog postojanja sporazuma trgovina među državama članicama odvija
drukčije nego što bi se odvijala bez ograničenja koja proizlaze iz
sporazuma i kada njegov utjecaj na uvjete na tržištu dosegne određenu
razinu. Prema tuženiku, u predmetnom slučaju došlo je do takve
situacije, posebice s obzirom na prepreke zajedničkom tržištu u pogledu
uvoza i izvoza Grundigovih proizvoda u Francusku i iz nje, a koje su
posljedica sporazuma u pitanju. Svrha je
gore navedene pretpostavke odrediti granice primjene prava Zajednice i
nacionalnog prava u području zabranjenih sporazuma. Naime, narušavanje
tržišnog natjecanja izazvano određenim sporazumom obuhvaćeno je
zabranama predviđenima pravom Zajednice, odnosno člankom 85., samo ako
taj sporazum može utjecati na trgovinu između država članica, u
suprotnome ono njima nije pokriveno.U tom
pogledu posebice je važno može li sporazum dovesti u pitanje, izravno
ili neizravno, stvarno ili potencijalno, slobodnu trgovinu među državama
 članicama na način da bi to moglo naškoditi ostvarivanju cilja
uspostave jedinstvenog tržišta među državama članicama. Slijedom toga,
činjenica da sporazum potiče povećanje obujma trgovine među državama
članicama, čak i znatno, nije dovoljna da se isključi mogućnost da bi
taj sporazum mogao „utjecati“ na gore navedeni način. U predmetnom
slučaju ugovor između Grundiga i Constena koji, s jedne strane, sprečava
 druge poduzetnike osim Constena da u Francusku uvoze Grundigove
proizvode i, s druge strane, zabranjuje Constenu da ponovno izveze te
proizvode u druge zemlje zajedničkog tržišta nedvojbeno utječe na
trgovinu među državama članicama. Takva ograničenja slobodne trgovine
kao i ona koja bi za treće mogla proizići iz Constenove registracije
žiga GINT u Francuskoj, koji Grundig stavlja na sve svoje proizvode,
dovoljna su za ispunjenje predmetnog uvjeta. Slijedom navedenog, prigovore istaknute u vezi s tim valja odbiti. Prigovori koji se odnose na kriterij ograničenja tržišnog natjecanjaTužitelji
 i njemačka vlada tvrde da je, s obzirom na to da je Komisija ograničila
 svoju istragu samo na Grundigove proizvode, odluka utemeljena na
pogrešnom konceptu tržišnog natjecanja i sustava zabrana iz članka 85.
stavka 1. Taj se koncept posebice odnosi na tržišno natjecanje između
sličnih proizvoda različitih trgovačkih marki. Komisija je, prije nego
što je proglasila primjenjivim članak 85. stavak 1., trebala koristeći
se načelom razumne ocjene (rule of reason) razmotriti ekonomske
učinke spornog ugovora na tržišno natjecanje između različitih
trgovačkih marki. Postoji presumpcija da vertikalni sporazumi o
isključivoj distribuciji nemaju negativan utjecaj na tržišno natjecanje
te u predmetnom slučaju nema dokaza koji bi mogli oboriti takvu
pretpostavku. Naprotiv, predmetnim ugovorom povećana je konkurencija
između sličnih proizvoda različitih trgovačkih marki. Načelo
 slobode tržišnog natjecanja odnosi se na različite razine i oblike
konkurencije. Iako je tržišno natjecanje između proizvođača općenito
vidljivije od onoga između distributera iste trgovačke marke, iz toga
ipak ne bi moglo proizlaziti da bi ugovor kojim se teži njegovom
ograničavanju trebao biti izuzet iz zabrane iz članka 85. stavka 1. na
temelju same činjenice da bi mogao ojačati tržišno natjecanje.Osim
 toga, za primjenu članka 85. stavka 1. nije potrebno da se u obzir uzmu
 konkretni učinci nekog sporazuma ako je očito da on ima za cilj
ograničiti, spriječiti ili narušiti tržišno natjecanje.Nepostojanje
 analize učinaka sporazuma na tržišno natjecanje između sličnih
proizvoda različitih trgovačkih marki u pobijanoj odluci stoga ne može
samo po sebi predstavljati nedostatak u odluci.Prema
 tome, preostaje ispitati je li u pobijanoj odluci s pravom primijenjena
 zabrana iz članka 85. stavka 1. na sporni sporazum na temelju
ograničenja tržišnog natjecanja u području distribucije samo Grundigovih
 proizvoda. Povreda utvrđena pobijanom odlukom proizlazi iz apsolutne
teritorijalne zaštite Constena uspostavljene sporazumom na temelju
francuskog prava. Tužitelji su na taj način željeli ukloniti svaku
mogućnost tržišnog natjecanja na razini veleprodaje Grundigovih
proizvoda na području određenom ugovorom služeći se dvjema metodama.S
 jedne strane, Grundig se obvezao da trećim osobama neće isporučivati,
uključujući i neizravno, proizvode namijenjene za područje određeno
ugovorom. Ograničavajuća priroda takve obveze očita je ako se pri
njezinoj ocjeni uzme u obzir i zabrana izvoza koja je nametnuta ne samo
Constenu nego i svim ostalim ekskluzivnim distributerima te njemačkim
trgovcima na veliko. S druge strane, registracijom žiga GINT, koji
Grundig stavlja na sve svoje proizvode, željelo se dodatno ojačati
zaštitu od paralelnog uvoza Grundigovih proizvoda u Francusku
uspostavljenu spornim sporazumom, dopunjujući je zaštitom koja proizlazi
 iz prava industrijskog vlasništva. Na taj način nijedna treća osoba ne
može bez izlaganja ozbiljnom riziku uvoziti Grundigove proizvode iz
drugih država članica Zajednice radi njihove preprodaje u Francuskoj.Tuženik
 je s pravom uzeo u obzir cjelokupan distribucijski sustav koji je
Grundig tako uspostavio. Naime, kako bi se stvorila ispravna predodžba o
 ugovoru, potrebno ga je smjestiti u ekonomski i pravni kontekst koji su
 stranke imale u vidu pri njegovom sklapanju te se to ne bi moglo
smatrati neopravdanim miješanjem u pravne akte ili okolnosti koje nisu
predmet postupka pred Komisijom.Gore
opisane okolnosti imaju za posljedicu izolaciju francuskog tržišta i
omogućavaju određivanje visine cijena predmetnih proizvoda koja nije
rezultat učinkovitog tržišnog natjecanja. Nadalje, u mjeri u kojoj
proizvođači uspiju povećati prepoznatljivost svoje trgovačke marke u
očima potrošača, učinkovitost tržišnog natjecanja među proizvođačima ima
 tendenciju smanjenja. Poticanje tržišnog natjecanja među distributerima
 također je važno zbog znatnog utjecaja troškova distribucije na konačnu
 prodajnu cijenu. Tržišno natjecanje među distributerima proizvoda iste
trgovačke marke pruža poticaj trgovcima. Shodno tome, sporazum kojim se
na opisani način teži izolaciji francuskog tržišta Grundigovih proizvoda
 i umjetnom održavanju odvojenih nacionalnih tržišta proizvoda vrlo
poznate trgovačke marke u okviru Zajednice narušava tržišno natjecanje
na zajedničkom tržištu.Slijedom navedenog,
pobijanom odlukom ispravno je utvrđeno da sporazum predstavlja povredu
članka 85. stavka 1. te svako daljnje razmatranje kako ekonomskih
podataka (razlike između cijena u Francuskoj i Njemačkoj,
reprezentativnosti predmetnih uređaja, visine troškova koje je snosio
Consten) tako i točnosti mjerila kojima se Komisija služila pri
uspoređivanju okolnosti na francuskom i njemačkom tržištu kao ni
eventualni pozitivni učinci sporazuma u drugim pogledima, s obzirom na
gore navedena ograničenja, ne mogu ni u kojem slučaju dovesti do
drukčijeg rješenja u okviru članka 85. stavka 1. Prigovori koji se odnose na doseg zabraneTužitelj
 Grundig i njemačka vlada prigovaraju Komisiji da u izreci pobijane
odluke iz zabrane nije isključila one odredbe ugovora u odnosu na koje
nije bio utvrđen nikakav ograničavajući učinak na tržišno natjecanje te
da zbog toga nije definirala povredu.Iz
obrazloženja pobijane odluke te iz njezinog članka 3. proizlazi da se
povreda utvrđena u članku 1. izreke ne sastoji u Grundigovoj obvezi da
izravno isporučuje u Francusku samo Constenu. Ta povreda proizlazi iz
odredaba ugovora koje, dopunjujući dodjelu ekskluzivnog prava, teže
sprečavanju paralelnog uvoza Grundigovih proizvoda u Francusku na
temelju nacionalnog prava na način da uspostavljaju apsolutnu
teritorijalnu zaštitu u korist ekskluzivnog distributera.Ništavost
 propisana člankom 85. stavkom 2. primjenjuje se samo na one dijelove
sporazuma koji su zabranjeni ili na sporazum u cijelosti ako se ti
dijelovi ne mogu odvojiti od samog sporazuma. Prema tome, Komisija je
morala ili u izreci pobijane odluke utvrditi postojanje povrede samo u
onim dijelovima sporazuma koji su zabranjeni ili u obrazloženju iznijeti
 razloge zbog kojih, prema njezinom mišljenju, ti dijelovi sporazuma
nisu bili odvojivi od ostatka sporazuma. Međutim,
 iz članka 1. odluke proizlazi da je povreda utvrđena u odnosu na cijeli
 sporazum, unatoč tome što Komisija nije dovoljno obrazložila zašto je
cijeli sporazum trebalo proglasiti ništavim u slučaju kada nije utvrđeno
 da je povreda članka 85. stavka 1. postojala u odnosu na sve odredbe
sporazuma. Naprotiv, stanje stvari utvrđeno kao nespojivo s člankom 85.
stavkom 1. proizlazi iz pojedinih odredbi ugovora od 1. travnja 1957.
koje se odnose na apsolutnu teritorijalnu zaštitu i dodatnog sporazuma o
 žigu GINT, a ne iz ukupnog djelovanja svih odredbi sporazuma i njegovog
 općeg učinka. Slijedom navedenog, članak
1. pobijane odluke valja poništiti jer bez valjanog obrazloženja
proglašava ništavima sve odredbe sporazuma na temelju članka 85. stavka
2. Prigovori koji se tiču utvrđenja povrede u odnosu na sporazum o žigu GINTTužitelji
 prigovaraju Komisiji da je povrijedila članke 36., 222. i 234. Ugovora o
 osnivanju EEZ-a i da je, k tome, prekoračila granice svoje nadležnosti
utvrdivši da je svrha sporazuma o registraciji žiga GINT u Francuskoj
osigurati apsolutnu teritorijalnu zaštitu Constena te onemogućivši time
Constenu, u članku 3. izreke pobijane odluke, da ostvari prava koja
proizlaze iz nacionalnog prava o žigovima u svrhu sprečavanja paralelnog
 uvoza.Konkretnije, tužitelji smatraju da
sporni učinak na tržišno natjecanje nije posljedica sporazuma nego
registracije žiga u skladu s francuskim pravom, kojom se ostvaruje
izvorno pravo nositelja žiga iz kojeg prema nacionalnom pravu proizlazi
apsolutna teritorijalna zaštita.Svrha
Constenovog prava da na temelju ugovora on jedini u Francuskoj može
rabiti žig GINT, koji se na sličan način može rabiti u drugim državama,
sastoji se u omogućavanju nadzora i onemogućavanju paralelnog uvoza.
Prema tome, cilj sporazuma kojim je Grundig, nositelj tog žiga na
temelju međunarodne registracije, ovlastio Constena da taj žig
registrira na svoje ime u Francuskoj jest ograničavanje tržišnog
natjecanja.Iako se Consten registracijom
žiga GINT prema francuskom pravu smatra izvornim imateljem prava u vezi s
 tim žigom, ipak ostaje činjenica da je on na temelju sporazuma s
Grundigom izvršio navedenu registraciju. Slijedom
 navedenog, taj sporazum može biti predmetom zabrane iz članka 85.
stavka 1. Ta zabrana ostala bi bez učinka ako bi se Constenu dopustila
daljnja uporaba žiga s istim ciljem zbog kojeg je sporazum proglašen
nezakonitim. Članci 36., 222. i 234.
Ugovora, na koje su se tužitelji pozvali, ne isključuju svaki utjecaj
prava Zajednice na ostvarivanje nacionalnih prava iz industrijskog
vlasništva. Članak 36., kojim se ograničava
 doseg propisa o liberalizaciji trgovine sadržanih u glavi I. poglavlju
2. Ugovora, ne može ograničiti područje primjene članka 85. Članak 222.
ograničava se na pojašnjenje da „Ugovor ni na koji način ne dovodi u
pitanje pravila kojima se u državama članicama uređuje sustav
vlasništva“. Zabrana iz članka 3. izreke pobijane presude kojom se
određuje prestanak uporabe prava na temelju nacionalnog prava o žigovima
 u svrhu onemogućavanja paralelnog uvoza ograničava njihovo izvršavanje
samo u mjeri u kojoj je to potrebno za provedbu zabrane iz članka 85.
stavka 1., pri čemu se ne utječe na dodjelu tih prava. Ovlast Komisije
da izrekne takvu zabranu, predviđena u članku 3. Uredbe Vijeća br.
17/62, u skladu je s prirodom pravila o tržišnom natjecanju u Zajednici,
 koja imaju neposredan učinak i izravno obvezuju pojedince. Takav
 sustav pravila, zbog njegove gore opisane naravi kao i njegove
funkcije, ne dopušta zloporabu prava koja proizlaze iz nacionalnih prava
 o žigovima u svrhu oduzimanja učinkovitosti pravu Zajednice o tržišnom
natjecanju.Članak 234., budući da ima za cilj zaštitu prava trećih država, u predmetnom slučaju nije primjenjiv. Slijedom navedenog, gore navedeni prigovori nisu osnovani.  Prigovori koji se odnose na nesaslušanje trećih zainteresiranih osoba Tužitelji
 i njemačka vlada navode da se članak 3. izreke pobijane odluke odnosi
na cjelokupnu distribuciju Grundigovih proizvoda na zajedničkom tržištu.
 Zato smatraju da je Komisija prekoračila svoju nadležnost i povrijedila
 pravo svih zainteresiranih osoba da ih se sasluša.Zabrana
 upućena Grundigu u gore navedenom članku 3. u odnosu na sprečavanje
njegovih distributera i ekskluzivnih distributera da izvoze u Francusku
posljedica je zabrane apsolutne teritorijalne zaštite uspostavljene u
korist Constena. Ta zabrana stoga ne izlazi iz okvira postupka koji je
doveo do primjene članka 85. stavka 1. na sporazum između Constena i
Grundiga. Nadalje, pobijana odluka ne utječe izravno na pravnu valjanost
 sporazuma sklopljenih između Grundiga i drugih trgovaca na veliko i
distributera osim Constena. Ona jednostavno ograničava Grundigovu
slobodu djelovanja u odnosu na paralelni uvoz njegovih proizvoda u
Francusku. Iako je poželjno da u mjeri u
kojoj je to moguće Komisija proširi svoje istrage na subjekte na koje bi
 njezina odluka mogla imati utjecaj, samo postojanje interesa za
sprečavanje proglašavanja nezakonitim ugovora kojeg ti subjekti nisu
stranke radi očuvanja prednosti koje su za njih de facto proizlazile
 iz okolnosti nastalih tim sporazumom nije dovoljno za ostvarivanje
prava drugih Grundigovih distributera da ih Komisija po službenoj
dužnosti pozove na sudjelovanje u postupku o odnosu Constena i Grundiga.
 Slijedom navedenog, ovaj prigovor nije osnovan.  Prigovori koji se odnose na primjenu članka 85. stavka 3.  Pretpostavke primjeneTužitelji,
 koje u nekoliko točaka podržava njemačka vlada, navode, među ostalim,
da su u predmetnom slučaju ispunjene sve pretpostavke za primjenu
iznimke, a čije se postojanje u pobijanoj odluci negira. Tuženik polazi
od stajališta da je na zainteresiranim poduzetnicima da dokažu kako su
ispunjene pretpostavke za primjenu iznimke. Poduzetnici
 imaju pravo da se njihovi zahtjevi za primjenu članka 85. stavka 3.
odgovarajuće ispitaju. Komisija se u tu svrhu ne može ograničiti na to
da od poduzetnika zahtijeva dokaz da su pretpostavke za primjenu iznimke
 ispunjene, nego mora, radi dobrog vođenja postupka, i vlastitim
sredstvima sudjelovati u utvrđivanju relevantnih činjenica i okolnosti. Nadalje,
 sastavni je dio izvršavanja ovlasti povjerenih Komisiji provođenje
složenih ekonomskih ocjena. Prilikom sudskog nadzora navedenih ocjena
takva njihova priroda mora se poštovati na način da se nadzor ograniči
na ispitivanje relevantnosti činjenica i pravnih zaključaka koje je
Komisija iz njih izvela. Taj nadzor ponajprije obuhvaća obrazloženje
odluka, koje mora pojasniti činjenice i okolnosti na osnovi kojih su te
ocjene donesene.U pobijanoj se odluci
navodi da je glavni razlog za odbijanje činjenica da nije ispunjena
pretpostavka iz članka 85. stavka 3. točke (a). Njemačka
 vlada prigovara da navedena odluka ne pruža odgovor na pitanje bi li
opstanak određenih elemenata, čije je pozitivne učinke Komisija
priznala, osobito prednarudžbe, usluge jamstva i usluge nakon prodaje,
bio u cijelosti moguć bez postojanja apsolutne teritorijalne zaštite. Pobijanom
 se odlukom samo hipotetski priznaje da predmetni ugovor o isključivoj
distribuciji pridonosi poboljšanju proizvodnje i distribucije. Nakon
toga pobijanom se odlukom ispituje „bi li poboljšanje distribucije
proizvoda prestalo biti moguće postići sporazumom o isključivoj
distribuciji ako se dopusti paralelni uvoz“. Nakon ispitivanja
argumenata u vezi s prednarudžbama, praćenjem tržišta, uslugama jamstva i
 uslugama nakon prodaje, u odluci je zaključeno da „nijedan drugi razlog
 u korist potrebe apsolutne teritorijalne zaštite nije iznesen“.Pitanje
 postojanja poboljšanja proizvodnje ili distribucije proizvoda o kojima
je riječ mora se ocijeniti uzimajući u obzir smisao članka 85. Prvo, to
se poboljšanje ne može shvatiti kao sve one prednosti koje za proizvodnu
 i distribucijsku djelatnost proizlaze za stranke sporazuma s obzirom na
 to da su te prednosti u pravilu nesporne i upućuju na to da je sporazum
 u svim svojim sastavnim dijelovima nužan za poboljšanje uzeto u tom
smislu. Takva subjektivna metoda, koja sadržaj pojma poboljšanja čini
ovisnim o posebnostima ugovornih odnosa o kojima je riječ, nije u skladu
 s ciljevima članka 85. Nadalje, sama činjenica da Ugovor predviđa da
ograničenje tržišnog natjecanja mora biti „nužno“ za poboljšanje u
pitanju jasno upućuje na značaj koji ono mora imati. To poboljšanje mora
 osobito pokazivati znatne objektivne prednosti koje su takve prirode da
 nadomještaju nedostatke koji se zbog njih javljaju na području tržišnog
 natjecanja. Argument njemačke vlade,
utemeljen na stavu da svi dijelovi ugovora koji su u korist poboljšanja,
 kako su ga zamislile stranke ugovora, moraju ostati netaknuti,
pretpostavlja da je već potvrdno odgovoreno na pitanje jesu li svi ti
dijelovi sporazuma ne samo korisni nego i nužni za poboljšanje
proizvodnje ili distribucije proizvoda u pitanju. Taj argument stoga ne
samo da teži slabljenju zahtjeva nužnosti nego, među ostalim, zamjenjuje
 objektivna poboljšanja predviđena Ugovorom za pojedinačne interese
stranaka. U svojoj procjeni relativnog
značaja raznih čimbenika koji su joj podneseni na razmatranje Komisija
je trebala ocijeniti njihovu učinkovitost u odnosu na objektivno
mjerljivo poboljšanje proizvodnje i distribucije proizvoda te jesu li
koristi koje iz njih proizlaze dovoljne da bi se posljedična ograničenja
 tržišnog natjecanja smatrala nužnima. Argument koji se temelji na
nužnosti da se ostave netaknutima svi dogovori među strankama ako se
njima može pridonijeti poboljšanju kojem se teži nije spojiv s naprijed
iznesenim. Slijedom navedenog, prigovor savezne vlade, koji se temelji
na netočnim pretpostavkama, ne može oboriti ocjenu Komisije. Tužitelji
 tvrde da bi dopuštanje paralelnog uvoza imalo za posljedicu to da
ekskluzivni distributer više ne bi mogao unaprijed planirati svoje
djelatnosti.Određen stupanj neizvjesnosti
sastavni je dio svakog predviđanja budućih mogućnosti prodaje. Naime,
takvo se predviđanje mora temeljiti na nizu promjenjivih i neizvjesnih
čimbenika. Točno je da bi dopuštanje paralelnog uvoza moglo prouzročiti
povećanje rizika za distributera koji unaprijed podnosi obvezujuće
narudžbe u količini robe koju smatra da će moći prodati. Međutim, takav
rizik sastavni je dio trgovačke djelatnosti i prema tome ne može
opravdati posebnu zaštitu u tom pogledu. Tužitelji
 prigovaraju da Komisija nije ispitala, na temelju konkretnih činjenica,
 je li moguće pružiti usluge jamstva i usluge nakon prodaje bez
apsolutne teritorijalne zaštite. Oni posebice ističu važnost koju za
ugled marke Grundig ima odgovarajuće pružanje tih usluga u odnosu na sve
 Grundigove uređaje na tržištu. Consten bi zbog omogućavanje paralelnog
uvoza bio prisiljen odbiti pružanje tih usluga za uređaje koje su uvezli
 njegovi konkurenti koji ne osiguravaju pružanje navedenih usluga na
zadovoljavajući način. Takvo bi odbijanje također bilo protivno
interesima korisnika. Što se tiče usluge
besplatnog jamstva, u odluci se navodi da kupac može ostvariti pravo na
jamstvo samo kod svog dobavljača, u skladu s uvjetima koji su s njim
dogovoreni. Tužitelji zapravo ne osporavaju tu tvrdnju. U
 predmetnim okolnostima nije opravdana bojazan da bi ugled Grundigovih
proizvoda mogao pretrpjeti štetu zbog neodgovarajuće usluge.Naime,
 iako je društvo UNEF, glavni Constenov konkurent, počelo prodavati
Grundigove proizvode u Francuskoj nakon Grundiga i pri tome bilo
izloženo nezanemarivom riziku, ono svejedno osigurava besplatno jamstvo i
 pruža naplatne usluge nakon prodaje pod uvjetima za koje se općenito ne
 čini da su oštetili ugled trgovačke marke Grundig. Štoviše, tužitelji
odgovarajućim oglašavanjem mogu slobodno informirati korisnike o prirodi
 usluga i ostalih prednosti koje se pružaju službenim distribucijskim
sustavom Grundigovih proizvoda. Shodno tome, nije točno da paralelni
uvoznici moraju u jednakoj mjeri imati koristi od Constenovog
oglašavanja. Slijedom navedenog, prigovori tužitelja nisu osnovani. Tužitelji
 prigovaraju da Komisija nije ispitala je li apsolutna teritorijalna
zaštita bila i dalje nužna radi amortizacije znatnih troškova kojima je
Consten bio izložen pri uvođenju Grundigovih proizvoda na francusko
tržište. Tuženik u vezi s tim ističe da ni u
 jednom trenutku prije donošenja pobijane odluke nije imao saznanja o
troškovima uvođenja na tržište koji nisu bili amortizirani. Navedena
 tuženikova izjava nije osporena. Od Komisije se ne može očekivati da u
tom pogledu postupa po službenoj dužnosti. Osim toga, argumentom
tužitelja u bitnome se zapravo želi reći da distributer ne bi pristao na
 ugovorene uvjete bez uspostavljanja apsolutne teritorijalne zaštite.
Međutim, ta okolnost nije ni u kakvoj vezi s poboljšanjima distribucije
predviđenima člankom 85. stavkom 3.Slijedom navedenog, taj prigovor ne može se prihvatiti. Nadalje,
 tužitelj Grundig tvrdi da ekskluzivni distributer bez apsolutne
teritorijalne zaštite ne bi bio voljan snositi troškove potrebne za
praćenje tržišta jer bi korist od ostvarenih rezultata mogli imati
paralelni uvoznici. Tuženik u vezi s tim
ističe da samo Consten može ostvariti korist od navedenih troškova
praćenja tržišta, čiji je cilj ponajprije da se u odnosu na proizvode
namijenjene izvozu u Francusku omoguće tehnička poboljšanja koja žele
francuski potrošači.Naime, Consten bi kao
ekskluzivni distributer, koje se svojstvo pobijanom odlukom ne dovodi u
pitanje, bio jedini kojem bi se isporučivali uređaji čija su svojstva
posebno prilagođena za francusko tržište. Slijedom navedenog, ovaj prigovor nije osnovan. Prigovori
 istaknuti protiv dijela odluke koji se odnosi na postojanje
pretpostavke iz članka 85. stavka 3. točke (a), razmatrani svaki za sebe
 i kao cjelina, nisu osnovani. Budući da su pretpostavke čije je
ispunjenje potrebno radi primjene iznimke iz članka 85. stavka 3.
kumulativne naravi, nije potrebno ispitati prigovore koji se odnose na
druge pretpostavke za primjenu iznimke.  Neodobravanje uvjetne iznimkeTužitelj
 Grundig, koji smatra da je odobrenje iznimke odbijeno zbog postojanja
apsolutne teritorijalne zaštite Constena, tvrdi da je, u skladu s
člankom 7. stavkom 1. Uredbe Vijeća br. 17/62, Komisija trebala ugovor o
 isključivoj distribuciji u najmanju ruku prihvatiti pod uvjetom da se
ne sprečava paralelni uvoz. Bez takve uvjetne iznimke izreka odluke
prelazi granice pruženog obrazloženja kao i svog cilja zabrane apsolutne
 teritorijalne zaštite.S obzirom na djelomično poništenje pobijane odluke, daljnje je razmatranje ovog prigovora bespredmetno. TroškoviSukladno
 članku 69. stavku 3. Poslovnika, ako stranke djelomično uspiju sa
svojim zahtjevima, što je ovdje slučaj, Sud može naložiti da svaka
stranka snosi svoje troškove u cijelosti ili djelomično. Shodno
 tome, troškove snose, s jedne strane, tužitelji i vlade Talijanske
Republike i Savezne Republike Njemačke, intervenijenti, te, s druge
strane, tuženik i društva Leissner i UNEF, intervenijenti.Na temelju postupovnih akata, saslušavši izvješće suca izvjestitelja, saslušavši stranke,saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika,uzevši u obzir Ugovor o osnivanju Europske ekonomske zajednice i posebice njegove članke 3., 36., 85., 86., 222. i 234.,uzevši u obzir uredbe Vijeća br. 17/72 i 19/65,uzevši u obzir Protokol o Statutu Suda Europske ekonomske zajednice,uzevši u obzir Poslovnik Suda,SUDodbijajući sve druge šire ili protivne zahtjeve proglašava i presuđuje:1.      Odluka
 Komisije Europske ekonomske zajednice od 23. rujna 1964. o postupku na
temelju članka 85. Ugovora (IV/A-00004-03344 „Grundig-Consten“),
objavljena u Službenom listu Europskih zajednica od 20. listopada 1964.
(str. 2545/64), poništava se utoliko što u članku 1. utvrđuje da ugovor
od 1. travnja 1957. u cijelosti predstavlja povredu odredaba članka 85.,
 uključujući i one dijelove ugovora koji ne predstavljaju navedenu
povredu.2.      Tužbe 56/64 i 58/64 u preostalom se dijelu odbijaju kao neosnovane.3.      Tužiteljima, tuženiku i intervenijentima nalaže se snošenje vlastitih troškova.HammesDelvauxStrauβDonnerTrabucchiLecourtMonacoObjavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 13. srpnja 1966.Tajnik       PredsjednikA. Van Houtte       Ch. L. Hammes* Jezici postupka: njemački i francuski


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 25. studenoga 2015.#Masafi Co. LLC protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Zajednice JUICE masafi – Raniji nacionalni verbalni žig masafi – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-248/14.


title: Presuda Suda (sedmo vijeće) od 2. ožujka 2017.#Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs Frankfurt am Main e.V. protiv comtech GmbH.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Landgericht Stuttgart.#Zahtjev za prethodnu odluku – Zaštita potrošača – Direktiva 2011/83/EU – Članak 21. – Komunikacija telefonom – Telefonska linija kojom raspolaže trgovac kako bi ga potrošač mogao zvati u vezi sa sklopljenim ugovorom – Zabrana primjene tarife koja je viša od osnovne – Pojam ‚osnovna tarifa’.#Predmet C-568/15.

text:
         PRESUDA SUDA (sedmo vijeće)
      2. ožujka 2017. (
            1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Zaštita potrošača — Direktiva 2011/83/EU — Članak 21. — Komunikacija telefonom — Telefonska linija kojom raspolaže trgovac kako bi ga potrošač mogao zvati u vezi sa sklopljenim ugovorom — Zabrana primjene tarife koja je viša od osnovne — Pojam ‚osnovna tarifa’“
      U predmetu C‑568/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Landgericht Stuttgart (Zemaljski sud u Stuttgartu, Njemačka), odlukom od 15. listopada 2015., koju je Sud zaprimio 5. studenoga 2015., u postupku

         Zentrale zur Bekämpfung unlautern Wettbewerbs Frankfurt am Main eV

      protiv

         comtech GmbH,

      SUD (sedmo vijeće),
      u sastavu: A. Prechal (izvjestiteljica), predsjednica vijeća, C. Toader i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs Frankfurt am Main eV, M. Ross i M. Hammer, Rechtsanwälte,

               —

               za estonsku vladu, K. Kraavi‑Käerdi, u svojstvu agenta,

               —

               za litavsku vladu, D. Kriaučiūnas i K. Mickutė, u svojstvu agenata,

               —

               za nizozemsku vladu, J. Langer i M. Bulterman, u svojstvu agenata,

               —

               za finsku vladu, S. Hartikainen, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, D. Roussanov i S. Grünheid, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 10. studenoga 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 21. Direktive 2011/83/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 25. listopada 2011. o pravima potrošača, izmjeni Direktive Vijeća 93/13/EEZ i Direktive 1999/44/EZ Europskog parlamenta i Vijeća te o stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 85/577/EEZ i Direktive 97/7/EZ Europskog parlamenta i Vijeća (SL 2011., L 304, str. 64.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 8., str. 260.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs Frankfurt am Main eV, udruge za borbu protiv nepoštene poslovne prakse, i comtecha GmbH, njemačkog društva koje se bavi trgovinom električnim i elektroničkim uređajima, u vezi s tarifom za telefonske pozive koju to društvo primjenjuje u okviru svojih postprodajnih servisa.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članak 1. Direktive 2011/83 utvrđuje njezin predmet kako slijedi:
               „Svrha ove Direktive je doprinijeti pravilnom funkcioniranju unutarnjeg tržišta usklađivanjem određenih aspekata zakona i drugih propisa u državama članicama o ugovorima koji se sklapaju između potrošača i trgovaca, postižući visoku razinu zaštite potrošača.”

               4

               Članak 6. te direktive, naslovljen „Obveze informiranja kod ugovora na daljinu i ugovora sklopljenih izvan poslovnih prostorija”, u stavku 1. određuje:
               „Prije nego što ugovor na daljinu ili ugovor sklopljen izvan poslovnih prostorija ili bilo koja odgovarajuća ponuda postanu obvezujući za potrošača, trgovac na jasan i razumljiv način pruža kupcu sljedeće informacije:
               […]

                        (f)

                        trošak uporabe sredstva daljinske komunikacije za sklapanje ugovora kad se taj trošak izračunava na neki drugi način, a ne po osnovnoj stopi;

                  […]”

               5

               U skladu s člankom 13. stavkom 1. prvim podstavkom navedene direktive:
               „Sva plaćanja koja primi od potrošača, ako je primjenjivo uključujući i troškove isporuke, trgovac vraća bez nepotrebnog odlaganja, a u svakom slučaju najkasnije 14 dana od dana na koji je obaviješten o odluci potrošača da odustane od ugovora u skladu s člankom 11.”

               6

               Članak 19. Direktive 2011/83 predviđa:
               „Države članice zabranjuju trgovcima da za korištenje određenog sredstva plaćanja naplaćuju potrošačima naknade koje prelaze trošak koji za korištenje toga sredstva plaćanja snosi trgovac.”

               7

               Članak 21. te direktive, pod naslovom „Komunikacija telefonom”, glasi:
               „Države članice osiguravaju da kad trgovac raspolaže telefonskom linijom kako bi ga se u vezi sa sklopljenim ugovorom moglo zvati telefonom, potrošač koji zove trgovca nije obvezan platiti više od osnovne tarife poziva.
               Prvim se podstavkom ne dovodi u pitanje pravo pružatelja telekomunikacijskih usluga da naplaćuju takve pozive.”

         Njemačko pravo

               8

               Bürgerliches Gesetzbuch (Građanski zakonik) u članku 312.a, naslovljenom „Obveze i opća načela koja se primjenjuju na potrošačke ugovore; granice sporazuma o troškovima”, propisuje:
               „[…]

                        (5)

                        Ništav je svaki sporazum kojim se potrošač obvezuje podmiriti troškove poziva koji upućuje trgovcu na telefonski broj koji je potonji stavio na raspolaganje kako bi odgovorio na pitanja ili dao pojašnjenja u vezi sa sklopljenim ugovorom ako su dogovoreni troškovi viši od troškova samog korištenja telekomunikacijskom uslugom. Ako je sporazum u skladu s prvom rečenicom ništav, potrošač nije dužan podmiriti ni troškove poziva pružatelju telekomunikacijskih usluga. Potonji ima pravo zahtijevati da trgovac koji je s potrošačem sklopio ništavi sporazum podmiri troškove korištenja tom uslugom.

                  […]”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               9

               Na svojoj internetskoj stranici comtech navodi telefonski broj za pristup korisničkoj podršci, posebice klijentima koji su već sklopili kupoprodajni ugovor, a žele dobiti pojašnjenja ili uputiti prigovor. Taj telefonski broj počinje predbrojem 0180, koji se u Njemačkoj općenito rabi za usluge korisničke podrške po jedinstvenoj nacionalnoj tarifi. Trošak poziva na taj tzv. „negeografski” broj viši je od onoga za uobičajeni poziv na tzv. „geografski” broj fiksne mreže ili broj mobilne mreže. Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da trošak poziva na comtechov broj koji počinje predbrojem 0180 iznosi 0,14 eura po minuti za pozive iz fiksne mreže odnosno 0,42 eura po minuti za pozive iz mobilne mreže.

               10

               Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs Frankfurt am Main tvrdi da stavljanje na raspolaganje telefonske linije za korisničku podršku po tarifi višoj od one za uobičajene pozive predstavlja nepoštenu poslovnu praksu, protivnu članku 312.a stavku 5. Građanskog zakonika. Zbog toga je pozvao comtech da prekine s pobijanom praksom te ga je tužio pred Landgerichtom Stuttgart (Zemaljski sud u Stuttgartu, Njemačka).

               11

               Pred tim sudom comtech je tvrdio da članak 312.a stavak 5. Građanskog zakonika, u vezi s člankom 21. Direktive 2011/83, zahtijeva da trgovac o kojem je riječ ne ostvaruje prihode od telefonske linije za korisničku podršku. Te se odredbe, dakle, ne protive tomu da tarifa poziva na liniju za korisničku podršku bude viša od one za tzv. „uobičajene” pozive, kako bi se trgovcu omogućilo da podmiri troškove stavljanja na raspolaganje takve linije ako time ne ostvaruje prihode.

               12

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da mu je za odlučivanje u glavnom postupku nužno protumačiti pojam „troškova samog korištenja telekomunikacijskom uslugom” iz članka 312.a stavka 5. Građanskog zakonika. Budući da su tarife telefonskih linija za korisničku podršku poput one u glavnom postupku bile predmet usklađivanja na europskoj razini, u skladu s člankom 21. Direktive 2011/83, valja protumačiti i tu odredbu. Ona predviđa, prema mišljenju tog suda, da potrošač nije obvezan platiti više od osnovne tarife za telefonske pozive upućene nakon sklapanja ugovora.

               13

               Prema mišljenju navedenog suda, njemački je zakonodavac želio izbjeći to da trgovac ostvaruje prihode stavljanjem na raspolaganje negeografske telefonske linije za korisničku podršku. To tumačenje članka 21. Direktive 2011/83 i, prema tome, članka 312.a stavka 5. Građanskog zakonika ne isključuje mogućnost da potrošač za poziv na negeografsku liniju plati više nego za uobičajeni poziv, pod uvjetom da prihodi nisu viši od troškova stavljanja na raspolaganje takve linije.

               14

               Međutim, sud koji je uputio zahtjev pita se nije li potrebnije uže tumačenje pojma „osnovna tarifa” od onoga navedenog u prethodnoj točki, kako bi se osigurala viša razina zaštite potrošača. U tom slučaju nepostojanje dobiti nije dovoljno, s obzirom na to da se pozivi na liniju poput one u ovom postupku uvijek mogu naplaćivati više od poziva na uobičajene linije. Tekst navedenog članka 21. i cilj koji se njime želi postići govore u prilog takvom tumačenju.

               15

               U tim je okolnostima Landgericht Stuttgart (Zemaljski sud u Stuttgartu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 21. stavak 1. Direktive [2011/83] tumačiti na način da potrošaču prilikom pozivanja trgovca telefonom, kada potonji raspolaže telefonskom linijom kako bi ga potrošač mogao zvati telefonom u vezi sa sklopljenim ugovorom, ne smiju nastati troškovi viši od onih koji bi mu nastali za poziv na uobičajeni (geografski) broj fiksne linije ili mobilne linije?

                        2.

                        Protivi li se članak 21. stavak 1. Direktive [2011/83] nacionalnoj odredbi prema kojoj potrošač u slučajevima kada trgovac raspolaže službom za podršku na posebnom broju (predbroj 0180) za pozive u vezi sa sklopljenim ugovorom, treba snositi one troškove koje mu pružatelj telekomunikacijskih usluga obračunava za korištenje te telekomunikacijske usluge, čak i ako oni prelaze one troškove koji bi potrošaču nastali prilikom poziva na uobičajeni (geografski) broj fiksne linije ili mobilne linije?
                        Treba li smatrati da se članak 21. stavak 1. Direktive [2011/83] u svakom slučaju ne protivi takvoj nacionalnoj odredbi ako pružatelj telekomunikacijskih usluga od naknade koju zaračunava potrošaču za poziv na posebni broj trgovcu ne plaća nikakav udio u naknadi?”

         O prethodnim pitanjima

               16

               Svojim pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li pojam „osnovna tarifa” iz članka 21. Direktive 2011/83 tumačiti na način da trošak poziva u vezi sa sklopljenim ugovorom na telefonsku liniju za korisničku podršku kojom raspolaže trgovac ne može biti viši od troška poziva na uobičajenu fiksnu geografsku liniju ili mobilnu liniju i je li s time u vezi relevantno ostvaruje li taj trgovac prihode od te telefonske linije za korisničku podršku.

               17

               U skladu s člankom 21. stavkom 1. Direktive 2011/83, države članice osiguravaju da, kad trgovac raspolaže telefonskom linijom kako bi ga se moglo zvati u vezi sa sklopljenim ugovorom, potrošač nije obvezan platiti više od osnovne tarife za pozive na tu liniju.

               18

               Međutim, pojam „osnovna tarifa” iz tog članka nije definiran Direktivom 2011/83.

               19

               U tim okolnostima, značenje i opseg tog pojma treba utvrditi u skladu s njegovim uobičajenim smislom u svakodnevnom jeziku, uzimajući u obzir kontekst u kojem se navedeni pojam koristi i ciljeve koji se žele postići propisom čiji je sastavni dio (vidjeti u tom smislu presudu od 5. listopada 2016., TMD, C‑412/15, EU:C:2016:738, t. 26. i navedenu sudsku praksu).

               20

               Pojam „osnovna tarifa” u svojem uobičajenom smislu upućuje na tarifu predviđenu za uobičajeni poziv. Potrebno je provjeriti može li se na temelju konteksta i svrhe članka 21. Direktive 2011/83 utvrditi da se taj pojam u tom članku koristi u tom uobičajenom smislu.

               21

               Glede konteksta u kojem se nalazi taj članak, valja navesti da se pojam „osnovna tarifa” nalazi i u članku 6. stavku 1. točki (f) navedene direktive. Ta odredba predviđa da trgovac ima obvezu potrošača obavijestiti o tome izračunava li se tehnički trošak daljinske komunikacije za sklapanje ugovora na neki drugi način, a ne po osnovnoj stopi.

               22

               Kako nema drukčijih naznaka, iz te odredbe proizlazi da osnovna tarifa na koju se odnosi navedena odredba odgovara uobičajenom trošku uobičajene komunikacije koji potrošač može očekivati te ne zahtijeva da ga trgovac obavijesti o tom trošku.

               23

               Iako se članak 6. Direktive 2011/83 odnosi na fazu prije sklapanja ugovora, ostaje činjenica da to tumačenje pojma „osnovna tarifa” sadržava naznake za tumačenje tog pojma, navedenog u članku 21. te direktive, glede faze nakon sklapanja ugovora. Naime, važno je da se potrošač može koristiti telefonskom linijom koju je trgovac stavio na raspolaganje uz uobičajeni trošak, a fortiori nakon sklapanja ugovora, kako bi mogao ostvariti svoja prava.

               24

               Nadalje, iz nekoliko članaka Direktive 2011/83 proizlazi da u načelu nije na potrošaču snošenje ostalih troškova osim onih uobičajenih, ako ostvaruje svoja prava na temelju te direktive, i da, slijedom toga, eventualne dodatne troškove snosi trgovac.

               25

               Članak 19. te direktive tako određuje da „države članice zabranjuju trgovcima da za korištenje određenog sredstva plaćanja naplaćuju potrošačima naknade koje prelaze trošak koji za korištenje toga sredstva plaćanja snosi trgovac”.

               26

               Članak 13. stavak 1. navedene direktive predviđa, pak, da trgovac potrošaču, u slučaju kada potonji ostvaruje svoje pravo na odustajanje, vraća sva plaćanja koja primi od njega, uključujući i troškove isporuke. Glede prava na odustajanje, kao što je navedeno u Direktivi 97/7/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 20. svibnja 1997. o zaštiti potrošača s obzirom na sklapanje ugovora na daljinu (SL 1997., L 144, str. 19.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 30.), koja je prethodila Direktivi 2011/83, Sud je već utvrdio da prodavatelj u načelu nema mogućnost zahtijevati od potrošača naknadu za korištenje robom stečenom na temelju ugovora na daljinu u slučaju kada je potonji unutar roka iskoristio svoje pravo na odustajanje (vidjeti u tom smislu presudu od 3. rujna 2009., Messner, C‑489/07, EU:C:2009:502, t. 29.). Nadalje, trgovac nije ovlašten zaračunavati troškove isporuke robe potrošaču ako potonji iskoristi svoje pravo na odustajanje (vidjeti u tom smislu presudu od 15. travnja 2010., Heinrich Heine, C‑511/08, EU:C:2010:189, t. 59.).

               27

               Iz konteksta u kojem se nalazi članak 21. Direktive 2011/83 stoga proizlazi da se pojam „osnovna tarifa” odnosi na uobičajenu tarifu za telefonsku komunikaciju, bez dodatnih troškova za potrošača.

               28

               Kao što je to nezavisni odvjetnik naveo u točki 32. svojeg mišljenja, to tumačenje također odražava cilj Direktive 2011/83, a to je postizanje visoke razine zaštite potrošača, kao što je to navedeno u uvodnim izjavama 3. do 5. i 7. te direktive te u njezinu članku 1. Osim toga, zaštita potrošača u politikama Europske unije sadržana je u članku 169. UFEU‑a i u članku 38. Povelje Europske unije o temeljnim pravima.

               29

               Naime, tumačenje pojma „osnovna tarifa” u smislu da bi trgovci bili ovlašteni obračunavati više tarife od one za uobičajenu komunikaciju na fiksnu geografsku liniju ili mobilnu liniju moglo bi odvratiti potrošače od korištenja telefonskom linijom za korisničku podršku radi dobivanja informacija vezanih za sklopljeni ugovor ili od ostvarivanja njihovih prava glede, među ostalim, jamstva ili odustajanja.

               30

               Činjenica da na temelju članka 21. stavka 2. Direktive 2011/83 pružatelji telefonskih usluga imaju pravo naplatiti potrošačima telefonske pozive ne utječe na prethodno navedena razmatranja, pod uvjetom da obračunani iznosi ne prelaze uobičajene troškove koje bi potonji snosili za uobičajeni poziv.

               31

               Iz toga slijedi da trgovac može potrošaču obračunati samo troškove koji nisu viši od troška uobičajene telefonske komunikacije. Stoga, pod uvjetom da se ta granica poštuje, okolnost da trgovac ostvaruje ili ne ostvaruje dobit korištenjem negeografske linije za korisničku podršku nije relevantna.

               32

               Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da na postavljena pitanja valja odgovoriti da pojam „osnovna tarifa” iz članka 21. Direktive 2011/83 treba tumačiti u smislu da trošak poziva u vezi sa sklopljenim ugovorom na telefonsku liniju za korisničku podršku kojom raspolaže trgovac ne može biti viši od troška poziva na uobičajenu fiksnu geografsku liniju ili mobilnu liniju. Pod uvjetom da se ta granica poštuje, okolnost da trgovac o kojem je riječ ostvaruje ili ne ostvaruje prihode korištenjem te telefonske linije za korisničku podršku nije relevantna.

         Troškovi

               33

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (sedmo vijeće) odlučuje:

                     Pojam „osnovna tarifa” iz članka 21. Direktive 2011/83/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 25. listopada 2011. o pravima potrošača, izmjeni Direktive Vijeća 93/13/EEZ i Direktive 1999/44/EZ Europskog parlamenta i Vijeća te o stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 85/577/EEZ i Direktive 97/7/EZ Europskog parlamenta i Vijeća treba tumačiti u smislu da trošak poziva u vezi sa sklopljenim ugovorom na telefonsku liniju za korisničku podršku kojom raspolaže trgovac ne može biti viši od troška poziva na uobičajenu fiksnu geografsku liniju ili mobilnu liniju. Pod uvjetom da se ta granica poštuje, okolnost da trgovac o kojem je riječ ostvaruje ili ne ostvaruje prihode korištenjem te telefonske linije za korisničku podršku nije relevantna.

                     Potpisi

            (
            1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Suda od 17. prosinca 1998. # Baustahlgewebe GmbH protiv Komisije Europskih zajednica. # Žalba - Dopuštenost - Tržišno natjecanje - Novčane kazne. # Predmet C-185/95 P.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 23. ožujka 2006.#Enirisorse SpA protiv Sotacarbo SpA.#Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunale di Cagliari - Italija.#Članci 87. i 88. UEZ-a.#Predmet C-237/04.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 26. travnja 2005.#Stichting "Goed Wonen" protiv Staatssecretaris van Financiën.#Zahtjev za prethodnu odluku: Hoge Raad der Nederlanden - Nizozemska.#Predmet C-376/02.


Presuda Suda od 17. rujna 2002. # A. G. Lawrence i drugi protiv Regent Office Care Ltd, Commercial Catering Group i Mitie Secure Services Ltd. # Zahtjev za prethodnu odluku: Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) - Ujedinjena Kraljevina. # Izravni učinak. # Predmet C-320/00.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 18. lipnja 2013.#Fluorsid SpA i Minmet financing Co. protiv Europska komisija.#Predmet T-404/08.


Presuda Suda od 13. veljače 1979. # Hoffmann-La Roche & Co. AG protiv Komisije Europskih zajednica. # Predmet 85/76.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 2. travnja 2009.#Bouygues SA i Bouygues Télécom SA protiv Komisije Europskih zajednica.#Žalba.#Predmet C-431/07 P.


Presuda Službeničkog suda (drugo vijeće) od 8. studenog 2007. # Marta Andreasen protiv Komisije Europskih zajednica. # Javna služba - Dužnosnici - Obrazloženje. # Predmet F-40/05.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 11. prosinca 2008.#Danfoss A/S i AstraZeneca A/S protiv Skatteministeriet.#Zahtjev za prethodnu odluku: Vestre Landsret - Danska.#Šesta direktiva o PDV-u.#Predmet C-371/07.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 28. lipnja 2005. # Dansk Rørindustri A/S (C-189/02 P), Isoplus Fernwärmetechnik Vertriebsgesellschaft mbH i dr. (C-202/02 P), KE KELIT Kunststoffwerk GmbH (C-205/02 P), LR af 1998 A/S (C-206/02 P), Brugg Rohrsysteme GmbH (C-207/02 P), LR af 1998 (Deutschland) GmbH (C-208/02 P) i ABB Asea Brown Boveri Ltd (C-213/02 P) protiv Komisije Europskih zajednica. # Žalba - Tržišno natjecanje - Novčane kazne. # Spojeni predmeti C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P do C-208/02 P i C-213/02 P.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 15. srpnja 2014. # Grzegorz Łaszkiewicz protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-576/12.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 5. listopada 2017.#Sirine Bent Zine El Abidine Ben Haj Hamda Ben Ali protiv Vijeća Europske unije.#Zajednička vanjska i sigurnosna politika – Mjere ograničavanja protiv određenih osoba i subjekata s obzirom na stanje u Tunisu – Zamrzavanje financijskih sredstava – Zahtjev za poništenje – Dopuštenost – Pravna osnova – Ponovno uvrštavanje tužiteljeva imena na temelju novog obrazloženja – Obveza obrazlaganja – Činjenična osnova – Pravo vlasništva – Proporcionalnost.#Predmet T-149/15.


title: Presuda Suda (sedmo vijeće) od 9. srpnja 2015.#Radu Florin Salomie i Nicolae Vasile Oltean protiv Direcția Generală a Finanțelor Publice Cluj.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Curtea de Apel Cluj.#Zahtjev za prethodnu odluku – Porez na dodanu vrijednost (PDV) – Direktiva 2006/112/EZ – Članci 167., 168., 179. i 213. – Prekvalifikacija od strane nacionalne porezne uprave transakcije kao gospodarske aktivnosti podvrgnute PDV‑u – Načelo pravne sigurnosti – Načelo zaštite legitimnih očekivanja – Nacionalni propis koji ostvarivanje prava na odbitak podvrgava identifikaciji subjekta o kojem je riječ kao poreznog obveznika PDV‑a i podnošenju obračuna tog poreza.#Predmet C-183/14.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑183/14,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Curtea de Apel Cluj (Rumunjska), odlukom od 28. veljače 2014., koju je Sud zaprimio 11. travnja 2014., u postupku
            Radu Florin Salomie,
            Nicolae Vasile Oltean
            protiv
            Direcția Generală a Finanțelor Publice Cluj,
            SUD (sedmo vijeće),
            u sastavu: J.‑C. Bonichot (izvjestitelj), predsjednik vijeća, J. L. da Cruz Vilaça i C. Lycourgos, suci,
            nezavisni odvjetnik: N. Jääskinen,
            tajnik: L. Carrasco Marco, administratorica,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 11. ožujka 2015.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za R. F. Salomiea, i N. V. Oltean, C. F. Costaş, L. Dobrinescu i T.‑D. Vidrean Căpuşan, odvjetnici,
            – za rumunjsku vladu, R.-H. Radu kao i D. M. Bulancea i R. I. Haţieganu, u svojstvu agenata,
            – za Europsku komisiju, C. Soulay i A. Ştefănuc, u svojstvu agenata,
            odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegova mišljenja,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje načela pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja kao i članaka 167., 168., 179. i 213. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.).
            2. Zahtjev je upućen u okviru spora između R. F. Salomiea i N. V. Olteana, s jedne strane, i Direcțije Generală a Finanțelor Publice Cluj (Opća uprava za javne financije iz Cluja, u daljnjem tekstu: porezna uprava), s druge strane, u pogledu primjene poreza na dodanu vrijednost (PDV) na prodaju nekretnina tijekom 2009. godine.
            Pravni okvir
            Direktiva 2006/112
            3. Članak 9. stavak 1. Direktive 2006/112 propisuje:
            „,Porezni obveznik' znači svaka osoba koja samostalno provodi gospodarsku aktivnost na bilo kojem mjestu, bez obzira na svrhu ili rezultate te aktivnosti.
            Sve aktivnosti proizvođača, trgovaca ili osoba koje pružaju usluge […] smatraju se ,gospodarskom aktivnošću'. Korištenje materijalne ili nematerijalne imovine radi ostvarivanja prihoda, na kontinuiranoj osnovi, posebno se smatra gospodarskom aktivnošću.“
            4. U skladu s člankom 12. stavkom 1. te direktive:
            „Države članice mogu smatrati poreznim obveznikom svaku osobu koja povremeno provodi transakciju koja se odnosi na aktivnosti iz drugog podstavka članka 9. stavka 1. a posebno jednu od sljedećih transakcija:
            (a) isporuku, prije prvog useljenja, objekta ili dijela objekta i zemljišta na kojem je objekt smješten;
            [...]“
            5. Članak 167. navedene direktive propisuje:
            „Pravo na odbitak nastaje u trenutku kad nastaje obveza obračuna poreza koji se može odbiti.“
            6. Članak 168. te direktive glasi kako slijedi:
            „Ako se roba i usluge koriste u svrhu oporezovanih transakcija poreznog obveznika, porezni obveznik ima pravo, u državi članici u kojoj provodi predmetne transakcije, odbiti sljedeće od PDV‑a koji je dužan platiti:
            (a) PDV koji se mora platiti ili koji je plaćen u toj državi članici za isporuku robe ili usluga koje je za njega izvršio ili će ih izvršiti drugi porezni obveznik;
            [...]“
            7. U skladu s člankom 169. Direktive 2006/112:
            „Uz odbitak iz članka 168., porezni obveznik ima pravo odbiti PDV iz tog članka ako se roba i usluge koriste u sljedeće svrhe:
            [...]“
            8. Članak 179. Direktive 2006/112 propisuje:
            „Porezni obveznik može provesti odbitak tako da od ukupnog iznosa PDV‑a koji duguje za dano porezno razdoblje oduzme ukupni iznos PDV‑a za isto razdoblje za koji ima pravo odbitka te ga koristi sukladno članku 178.
            [...]“
            9. Članak 213. stavak 1. te direktive propisuje:
            „Svaki porezni obveznik obvezan je prijaviti početak, promjenu ili prestanak svoje djelatnosti kao poreznog obveznika.
            [...]“
            10. Članak 214. stavak 1. točka (a) navedene direktive glasi kako slijedi:
            „Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi osigurale identifikaciju sljedećih osoba putem jedinstvenog broja:
            (a) svakog poreznog obveznika […] koji na svojem području isporučuju robu i usluge vezano uz koje je moguć odbitak PDV‑a […]
            [...]“
            11. Članak 273. te direktive glasi kako slijedi:
            „Države članice mogu propisati i druge obveze koje smatraju potrebnima da bi osigurale pravilnu naplatu PDV‑a, te da bi spriječile utaju, uz poštivanje jednakog postupanja s domaćim transakcijama i transakcijama koje obavljaju porezni obveznici između država članica, te pod uvjetom da te obveze u trgovini između država članica ne uzrokuju formalnosti povezane s prelaskom preko granice.
            Mogućnost predviđena prvim stavkom ne može se upotrebljavati za određivanje dodatnih obveza izdavanja računa, koje su veće od onih propisanih u poglavlju 3.“
            Rumunjsko pravo
            12. Članak 77.a stavak 1. Zakona br. 571/2003 o uspostavi poreznog zakonika (Legea nr. 571/2003 privind Codul fiscal, Monitorul Oficial al României, dio I., br. 927 od 23. prosinca 2003., u daljnjem tekstu: Porezni zakonik) propisuje:
            „U slučaju prijenosa prava vlasništva i njegove podjele pravnim aktom inter vivos u vezi s građevinama bilo koje vrste i pripadajućim zemljištem kao i zemljištem bez građevine bilo koje vrste, porezni obveznici obvezni su platiti porez koji se računa na sljedeći način:
            [...]“
            13. Članak 127. Poreznog zakonika propisuje:
            „(1) Poreznim obveznikom smatra se svaka osoba koja samostalno obavlja gospodarsku aktivnost iz stavka 2. na bilo kojem mjestu, bez obzira na svrhu ili rezultat te aktivnosti.
            (2) U smislu ove glave, gospodarske aktivnosti su aktivnosti proizvođača, trgovca ili osobe koja pruža usluge, uključujući rudarske, poljoprivredne i aktivnosti samostalnih ili s njima izjednačenih zanimanja. Iskorištavanje materijalne ili nematerijalne imovine radi ostvarivanja stalnih prihoda osobito se smatra gospodarskom aktivnošću.
            [...]“
            14. Izvanredna uredba br. 109 od 7. listopada 2009. o izmjeni i dopuni Zakona br. 571/2003 o uspostavi poreznog zakonika, koja je stupila na snagu 1. siječnja 2010., u članak 127. Poreznog zakonika dodala je stavak 2.a, koji glasi kako slijedi:
            „Propisi utvrđuju situacije u kojima fizičke osobe koje isporučuju nekretnine postaju porezni obveznici.“
            15. U skladu s člankom 141. stavkom 2. tog zakonika, u verziji na snazi do 31. prosinca 2007.:
            „Sljedeće transakcije također su izuzete od PDV‑a:
            [...]
            (f) isporuka svake osobe građevine, njezina dijela i zemljišta na kojem je ona izgrađena kao i svakog drugog zemljišta. Iznimno, oslobođenje nije primjenjivo na isporuku novih građevina, dijelova novih građevina ili građevinskog zemljišta ako ju je proveo porezni obveznik koji ima pravo ili bi imao pravo na potpuni ili djelomični odbitak poreza na kupnju, prenamjenu ili izgradnju takve građevine. […]“
            16. Članak 141. stavak 2. točka (f) tog zakonika, u verziji na snazi od 1. siječnja 2008. do 31. prosinca 2009., propisivao je da je od PDV‑a izuzeta:
            „isporuka svake osobe građevine, njezina dijela i zemljišta na kojem je ona izgrađena kao i svakog drugog zemljišta. Iznimno, oslobođenje nije primjenjivo na isporuku novih građevina, dijelova novih građevina ili građevinskog zemljišta. […]“
            17. Točka 3. stavak 1. Uredbe br. 44/2004 od 22. siječnja 2004. o odobravanju provedbenih pravila Zakona br. 571/2003 o uspostavi poreznog zakonika (Monitorul Oficial al României, dio I., br. 112 od 6. veljače 2004.), u verziji na snazi od 1. siječnja 2007. do 31. prosinca 2009., propisuje:
            „U smislu članka 127. stavka 2. Poreznog zakonika, stjecanje prihoda fizičkih osoba koji proizlaze iz prodaje objekata za stanovanje koji im osobno pripadaju ili druge imovine koju upotrebljavaju u osobne svrhe ne smatra se gospodarskom aktivnošću, osim ako se utvrdi da je aktivnost o kojoj je riječ obavljena s ciljem stjecanja stalnog prihoda u smislu članka 127. stavka 2. Poreznog zakonika. […]“
            18. Uredba br. 1620/2009 od 29. prosinca 2009. (Monitorul Oficial al României, dio I., br. 927 od 31. prosinca 2009.) dopunila je i izmijenila pravila za provedbu Poreznog zakonika utvrđena Uredbom br. 44/2004. Od 1. siječnja 2010. točka 3. Uredbe br. 44/2004 propisuje:
            „(1) U smislu članka 127. stavka 2. Poreznog zakonika, iskorištavanje materijalne ili nematerijalne imovine, u skladu s temeljnim načelom PDV‑a na temelju kojega porez mora biti neutralan, odnosi se na svaku vrstu transakcije, bez obzira na njezin pravni oblik […]
            (2) Na temelju odredaba stavka 1., fizičke osobe ne obavljaju gospodarsku aktivnost obuhvaćenu područjem primjene poreza kad prihode stječu od prodaje objekata za stanovanje koji im osobno pripadaju ili druge imovine koju su upotrebljavali u osobne svrhe.
            (3) Fizička osoba koja još nije postala porezni obveznik za drugu aktivnost obavlja gospodarsku aktivnost kad iskorištava materijalnu ili nematerijalnu imovinu samostalno djelujući u tu svrhu i kad se aktivnost o kojoj je riječ obavlja s ciljem stjecanja stalnog prihoda u smislu članka 127. stavka 2. Poreznog zakonika. […]
            (4) U slučaju izgradnje nekretnina fizičkih osoba u svrhu prodaje, za gospodarsku aktivnost smatra se da je počela u trenutku kad osoba o kojoj je riječ ima namjeru obavljati takvu aktivnost, a namjera osobe o kojoj je riječ ocjenjuje se na temelju objektivnih elemenata, primjerice činjenice da počinje snositi troškove i/ili izvršava pripremna ulaganja s ciljem započinjanja gospodarske aktivnosti. Za gospodarsku aktivnost smatra se da je od svojeg početka stalna i također uključuje isporuku izgrađene nekretnine ili njezinih dijelova, čak i ako je riječ samo o jednoj nekretnini.
            (5) U slučaju stjecanja zemljišta i/ili izgradnje fizičke osobe u svrhu prodaje, isporuka te imovine stalna je gospodarska aktivnost ako fizička osoba provede više od jedne transakcije u kalendarskoj godini. Međutim, ako fizička osoba već izgrađuje jednu nekretninu u svrhu prodaje, u skladu sa stavkom 4., s obzirom na to da se za gospodarsku aktivnost već smatra da je započela i da je stalna, za svaku drugu naknadno obavljenu transakciju više se neće moći smatrati da je povremene naravi. […]
            [...]“
            Glavni postupak i prethodna pitanja
            19. Tijekom 2007. godine R. F. Salomie i N. V. Oltean udružili su se s još pet fizičkih osoba radi provedbe projekta izgradnje i prodaje četiriju objekata u Rumunjskoj. To udruženje nije imalo pravnu osobnost i nije prijavljeno niti identificirano kao porezni obveznik PDV‑a.
            20. Tijekom 2008. i 2009. godine, od 132 stana izgrađena na zemljištu koje je ulazilo u privatnu imovinu jedne od tih osoba, 122 su prodana za ukupnu vrijednost od 10.902.275 rumunjskih leja (RON), kao i 23 parkirališna mjesta, a da te prodaje nisu podvrgnute PDV‑u.
            21. Tijekom 2010. godine porezna uprava nakon kontrole utvrdila je da te radnje predstavljaju kontinuiranu gospodarsku aktivnost i da ih je stoga trebalo podvrgnuti PDV‑u od 1. listopada 2008. jer je promet koji je iz toga proizlazio od kolovoza 2008. bio veći od praga od 35.000 eura, ispod kojega su u Rumunjskoj gospodarske aktivnosti izuzete od PDV‑a.
            22. Posljedično, porezna uprava zatražila je plaćanje PDV‑a dugovanog za transakcije obavljene tijekom 2009. godine kao i zatezne kamate i u tu svrhu izdala različita porezna rješenja.
            23. Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje također proizlazi da su prodaje nekretnina provedene tijekom 2008. i 2009. godine oporezovane na temelju poreza na „prijenos nekretnina iz osobne imovine“, predviđenog člankom 77.a Poreznog zakonika.
            24. R. F. Salomie i N. V. Oltean podnijeli su Tribunalulu Cluj (okružni sud u Cluju) zahtjev za djelomično poništenje tih poreznih rješenja, a taj je sud odbio te tužbe kao neosnovane.
            25. Povodom žalbe, Curtea de Apel Cluj (žalbeni sud u Cluju) dvoji o sukladnosti poreznih rješenja porezne uprave s načelom pravne sigurnosti jer je, s jedne strane, rumunjsko zakonodavstvo utvrdilo detalje o provedbi pravila primjene PDV‑a na transakcije koje se odnose na nekretnine tek za razdoblje nakon 1. siječnja 2010. i, s druge strane, jer je porezna uprava do tog datuma bila sklonija te vrste transakcija ne podvrgnuti PDV‑u. Nadalje, to je tijelo raspolagalo dovoljnim informacijama za zaključak da su R. F. Salomie i N. V. Oltean porezni obveznici od 2008. godine, s obzirom na to da je obaviješteno o prodajama koje su obavljene, ako ni zbog čega drugoga, onda zbog činjenice da su te transakcije oporezovane na temelju članka 77.a Poreznog zakonika.
            26. Sud koji je uputio zahtjev također izražava sumnje o sukladnosti s Direktivom 2006/112 prava na odbitak PDV‑a plaćenog kao pretporez predviđenog rumunjskim pravom, na temelju kojega osoba za koju je zakašnjelo utvrđeno da je porezni obveznik PDV‑a može ostvariti to pravo na odbitak PDV‑a tek nakon uređenja svoje situacije svojim identificiranjem kao poreznog obveznika tog poreza i polaganjem obračuna.
            27. U tim je okolnostima Curtea de Apel Cluj odlučila prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
            „1. Može li se s obzirom na okolnosti spora u glavnom postupku fizička osoba koja s drugim fizičkim osobama sklapa ugovor o udruživanju – a to udruženje nema pravnu osobnost te nije porezno prijavljeno ni identificirano radi stvaranja budućeg dobra (gradnja) na zemljištu koje je dio osobne imovine jednog od suugovaratelja – smatrati poreznim obveznikom PDV‑a u smislu članka 9. stavka 1. Direktive [2006/112], ako je [porezna uprava] inicijalne isporuke izgrađenih konstrukcija na zemljištu koje je dio osobne imovine jednog od suugovaratelja porezno tretirala kao prodaju koja proizlazi iz upravljanja privatnom imovinom tih osoba?
            2. Trebaju li se s obzirom na okolnosti spora u glavnom postupku načelo pravne sigurnosti, načelo zaštite legitimnih očekivanja i druga opća načela primjenjiva u području PDV‑a, kao što to proizlazi iz Direktive 2006/112, tumačiti na način da se protive nacionalnim praksama prema kojima [porezna uprava] koja je od fizičke osobe inicijalno naplatila porez na prihod od prijenosa vlasništva osobne imovine, a imajući u vidu da nije bilo bitnih zakonodavnih izmjena u primarnom pravu, dvije godine kasnije na temelju istih činjeničnih elemenata ponovno ocjenjuje njezin položaj, iste te transakcije kvalificira kao gospodarske aktivnosti koje podliježu plaćanju PDV‑a te retroaktivno obračunava dodatne iznose?
            3. Treba li odredbe članaka 167., 168. i 213. Direktive [2006/112], analizirane s obzirom na načelo porezne neutralnosti, tumačiti na način da se protive tomu da u okolnostima spora u glavnom postupku [porezno tijelo] odbija poreznim obveznicima pravo na odbitak [poreza na dodanu vrijednost] koji se mora platiti ili koji je plaćen za robu i usluge uporabljene u okviru oporezovanih transakcija samo zato što nisu bili porezno identificirani kao obveznici PDV‑a u trenutku kad su im navedene usluge bile isporučene?
            4. Treba li s obzirom na okolnosti spora u glavnom postupku odredbe članka 179. Direktive [2006/112] tumačiti na način da se protive nacionalnom propisu koji poreznom obvezniku na kojega se primjenjuje poseban režim izuzeća i koji zakašnjelo traži svoju identifikaciju za potrebe PDV‑a nameće obvezu plaćanja poreza koji je trebalo naplatiti a da pritom on nema pravo na odbitak vrijednosti iznosa poreza koji se može odbiti za svako razdoblje oporezivanja te je to pravo na odbitak moguće izvršiti samo naknadno putem obračuna plaćenog poreza nakon identifikacije poreznog obveznika PDV‑a, s mogućim posljedicama na izračun dodatnih iznosa?“
            O prethodnim pitanjima
            Prvo i drugo pitanje
            28. Svojim prvim dvama pitanjima, koja valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita protive li se načela pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja tomu da u okolnostima kao što su one iz glavnog postupka nacionalna porezna uprava prilikom porezne kontrole odluči da je transakcije trebalo podvrgnuti PDV‑u i usto naloži plaćanje zateznih kamata.
            29. Što se tiče, kao prvo, načela pravne sigurnosti, R. F. Salomie i N. V. Oltean osporavaju tu odluku zbog navodne povrede tog načela jer u trenutku kad su izvršili te transakcije u pogledu nekretnina na koje se odnosi ta odluka ni Šesta direktiva Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet – zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena osnovica za razrezivanje (SL L 145, str. 1.), koja je bila na snazi prije 1. siječnja 2007., ni sudska praksa Suda relevantna za to područje nisu objavljene na rumunjskom jeziku. Također ističu da do 2010. godine nacionalna porezna tijela tu vrstu transakcija nisu smatrala podvrgnutom tom porezu.
            30. Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, načela pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja moraju poštovati institucije Europske unije, ali i države članice u provedbi svojih ovlasti koje im povjeravaju direktive Unije (vidjeti u tom smislu osobito presude Gemeente Leusden i Holin Groep, C‑487/01 i C‑7/02, EU:C:2004:263, t. 57.; „Goed Wonen“, C‑376/02, EU:C:2005:251, t. 32. kao i Elmeka NE, C‑181/04 do C‑183/04, EU:C:2006:563, t. 31.).
            31. Kao što je to Sud u više navrata presudio, iz tih načela proizlazi, među ostalim, da zakonodavstvo Unije mora biti izvjesno i njegova primjena predvidljiva za pojedince te da se taj zahtjev pravne sigurnosti osobito strogo nameće kada je riječ o propisu koji može imati financijske posljedice, kako bi se zainteresiranim osobama omogućilo da točno poznaju opseg obveza koje im on nameće (presuda Irska/Komisija, 325/85, EU:C:1987:546, t. 18.).
            32. Također, u područjima obuhvaćenima pravom Unije pravna pravila država članica moraju biti oblikovana nedvosmisleno kako bi se osobama o kojima je riječ omogućilo poznavanje njihovih prava i obveza na jasan i precizan način te nacionalnim sudovima omogućilo osiguranje njihova poštovanja (vidjeti presudu Komisija/Italija, 257/86, EU:C:1988:324, t. 12.).
            33. U ovom slučaju ne može se sporiti da odredbe kako su opisane u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje imaju takvu narav.
            34. Naime, iz, među ostalim, odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da definicija „poreznog obveznika“ iz članka 127. Poreznog zakonika, koji u nacionalno pravo prenosi odredbe članka 9. stavka 1. Direktive 2006/112, upućuje na svaku osobu koja samostalno obavlja gospodarsku aktivnost na bilo kojem mjestu, bez obzira na svrhu ili rezultat te aktivnosti, i da se „gospodarskom aktivnošću“ smatraju sve aktivnosti proizvođača, trgovca ili osobe koja pruža usluge, pri čemu se iskorištavanje materijalne ili nematerijalne imovine radi ostvarivanja stalnih prihoda osobito smatra gospodarskom aktivnošću.
            35. Nadalje, točka 3. stavak 2. Uredbe br. 44/2004 o odobravanju provedbenih pravila Poreznog zakonika navodi da se u smislu članka 127. stavka 2. Poreznog zakonika stjecanje prihoda fizičkih osoba prilikom prodaje objekata za stanovanje koji im osobno pripadaju ili druge imovine koju upotrebljavaju u osobne svrhe ne smatra gospodarskom aktivnošću, osim ako se utvrdi da je aktivnost o kojoj je riječ obavljena s ciljem stjecanja stalnih prihoda.
            36. Naposljetku, članak 141. Poreznog zakonika, u verziji na snazi tijekom 2008. i 2009. godine, propisuje da se izuzeće od PDV‑a koje se primjenjuje na isporuku građevina ili dijelova građevina i zemljišta na kojem su izgrađene ne primjenjuje na isporuku novih građevina, dijelova novih građevina ili građevinskog zemljišta, što usto odgovara načelima koja uređuju PDV u pravu Unije.
            37. Stoga se ne može razumno tvrditi da te odredbe nacionalnog prava ne utvrđuju dovoljno jasno i precizno da isporuka građevina ili dijelova građevina i zemljišta na kojem su izgrađene u određenim slučajevima može biti podvrgnuta PDV‑u.
            38. U tim okolnostima R. F. Salomie i N. V. Oltean ne mogu se u prilog svojem argumentu prema kojem primjenjiv nacionalni pravni okvir u trenutku nastanka činjenica iz glavnog postupka nije bio dovoljno jasan pozivati na nedostatak objave na rumunjskom jeziku sudske prakse Suda relevantne za to područje kao i Šeste direktive 77/388, koja u svakom slučaju od pristupanja Rumunjske Uniji 1. siječnja 2007. više nije bila na snazi.
            39. Stoga se okolnosti predmeta iz glavnog postupka ne mogu uspoređivati s okolnostima predmeta koji je doveo do presude Skoma‑Lux (C‑161/06, EU:C:2007:773), u kojoj je Sud pojasnio da uredba Unije koja nije objavljena na jeziku države članice nije obvezujuća za pojedince u toj državi.
            40. Doduše, iz načela pravne sigurnosti također proizlazi da se porezna situacija poreznog obveznika ne smije vremenski neograničeno dovoditi u pitanje (vidjeti u tom smislu presudu Fatorie, C‑424/12, EU:C:2014:50, t. 51.).
            41. Međutim, Sud je već presudio da se načelo pravne sigurnosti ne protivi praksi nacionalnih poreznih tijela da unutar zastarnog roka opozovu odluku kojom su poreznom obvezniku priznala pravo na odbitak PDV‑a i da nakon nove kontrole zatraže plaćanje tog poreza i zateznih kamata (vidjeti u tom smislu presudu Fatorie, C‑424/12, EU:C:2014:50, t. 47. i 48.).
            42. Puka okolnost da porezna uprava tijekom zastarnog roka prekvalificira transakciju o kojoj je riječ u gospodarsku aktivnost podvrgnutu PDV‑u ne može stoga sama za sebe bez drugih okolnosti štetno utjecati na to načelo.
            43. Posljedično, ne može se valjano tvrditi da se načelo pravne sigurnosti protivi tomu da u okolnostima poput onih iz glavnog postupka porezna uprava nakon porezne kontrole ocijeni da je transakcije u odnosu na nekretnine o kojima je riječ u tom predmetu trebalo podvrgnuti PDV‑u.
            44. Kao drugo, što se tiče načela zaštite legitimnih očekivanja, pravo oslanjanja na to načelo proširuje se na svakog pojedinca kojemu je upravno tijelo stvorilo legitimna očekivanja temeljena na preciznim jamstvima koja mu je ono pružilo (vidjeti u tom smislu presudu Europäisch‑Iranische Handelsbank/Vijeće, C‑585/13 P, EU:C:2015:145, t. 95.).
            45. U tom smislu treba provjeriti jesu li radnje upravnog tijela u predodžbi razumnog i obzirnog gospodarskog subjekta stvorile razumno očekivanje i, ako je to slučaj, utvrditi legitimnu narav tog očekivanja (vidjeti u tom smislu presudu Elmeka, C‑181/04 do C‑183/04, EU:C:2006:563, t. 32. i navedenu sudsku praksu).
            46. Međutim, ne čini se da je upravna praksa nacionalnih poreznih tijela, kako je opisana u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje, takva da dokazuje da su te pretpostavke ispunjene u glavnom postupku.
            47. Konkretno, iako je rumunjska vlada to osporavala na raspravi, činjenica da nacionalna porezna tijela do 2010. godine transakcije u odnosu na nekretnine poput onih iz glavnog postupka nisu sustavno podvrgavala PDV‑u ne može a priori biti dovoljna, osim u posve iznimnim okolnostima, da se u predodžbi uobičajeno razumnog i obzirnog gospodarskog subjekta stvori razumno očekivanje o neprimjeni tog poreza na te transakcije, uzimajući u obzir ne samo jasnoću i predvidljivost primjenjivog nacionalnog prava nego i činjenicu da se u konkretnom slučaju čini da je riječ o profesionalcima u sektoru nekretnina.
            48. Naime, takva praksa, koliko god bila vrijedna žaljenja, ne može a priori biti takva da pojedincima o kojima je riječ pruži precizna osiguranja o neprimjeni PDV‑a na transakcije u odnosu na nekretnine poput onih iz glavnog postupka.
            49. Treba dodati da, uzimajući u obzir opsežnost projekta u odnosu na nekretnine iz glavnog postupka, koji se sastoji od izgradnje i prodaje četiriju građevina s ukupno više od 130 stanova, razuman i obziran gospodarski subjekt nije mogao razumno zaključiti da se na te transakcije ne primjenjuje PDV a da nije u tom smislu dobio ili barem pokušao ishoditi izričita osiguranja od nadležnih nacionalnih poreznih tijela.
            50. Što se tiče, kao treće i zadnje, sukladnosti s pravom Unije zateznih kamata koje je u konkretnom slučaju primijenila porezna uprava, treba podsjetiti da su, u nedostatku usklađenosti propisa Unije u području sankcija primjenjivih u slučaju neispunjenja uvjeta iz režima uvedenog tim propisima, države članice ovlaštene odabrati sankcije koje smatraju primjerenima. Ipak, one su dužne izvršavati svoju nadležnost poštujući pravo Unije i njegova opća načela te sukladno tomu i načelo proporcionalnosti (vidjeti presudu Fatorie, C‑424/12, EU:C:2014:50, t. 50. i navedenu sudsku praksu).
            51. Stoga, iako radi osiguranja pravilne naplate poreza i sprečavanja utaje države članice mogu, među ostalim, u svojim nacionalnim zakonodavstvima zakonito predvidjeti prikladne sankcije za kažnjavanje nepoštovanja obveze upisivanja u registar poreznih obveznika PDV‑a, te sankcije ipak ne smiju prekoračiti ono što je nužno za postizanje tih ciljeva. Na nacionalnom je sudu da provjeri prekoračuje li iznos sankcije ono što je nužno za postizanje ciljeva koji se sastoje od osiguranja pravilne naplate poreza i sprečavanja utaje s obzirom na okolnosti konkretnog slučaja i, među ostalim, konkretno nametnuti iznos i eventualno postojanje utaje ili zaobilaženja primjenjivog zakonodavstva pripisivih poreznom obvezniku čije se neupisivanje u registar sankcionira (vidjeti u tom smislu presudu Rēdlihs, C‑263/11, EU:C:2012:497, t. 45., 46. i 54.).
            52. Ista načela vrijede za zatezne kamate, koje, ako imaju karakter financijskih sankcija, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri, ne smiju biti prekomjerne u odnosu na ozbiljnost povrede obveza koju je počinio porezni obveznik.
            53. Stoga na prva dva pitanja treba odgovoriti da se načela pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja ne protive tomu da u okolnostima poput onih iz glavnog postupka nacionalna porezna uprava nakon porezne kontrole odluči transakcije podvrgnuti PDV‑u i nametne plaćanje zateznih kamata, pod uvjetom da se ta odluka temelji na jasnim i preciznim pravilima i da praksa tog tijela nije bila takva da u predodžbi razumnog i obzirnog gospodarskog subjekta stvori razumno očekivanje o neprimjeni tog poreza na te transakcije, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri. Zatezne kamate primijenjene u takvim okolnostima moraju poštovati načelo proporcionalnosti.
            Treće i četvrto pitanje
            54. Svojim trećim i četvrtim pitanjem, koja treba razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita protivi li se Direktiva 2006/112 nacionalnom propisu na temelju kojega se pravo na odbitak PDV‑a dugovanog ili plaćenog kao pretporez za robu i usluge uporabljene u okviru oporezovanih transakcija odbija poreznom obvezniku, koji ipak mora platiti porez koji je trebalo naplatiti, samo zbog toga što nije identificiran kao porezni obveznik PDV‑a kad je obavio tu transakciju, i to tako dugo dok nije uredno identificiran kao porezni obveznik PDV‑a i dok nije podnesen obračun dugovanog poreza.
            55. Članak 167. i prateći članci Direktive 2006/112 pojašnjavaju nastanak i opseg prava na odbitak. Osobito treba podsjetiti na to da na temelju članka 167. te direktive to pravo nastaje u trenutku kad nastaje obveza obračuna poreza koji se može odbiti.
            56. Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, pravo na odbitak temeljno je načelo zajedničkog sustava PDV‑a koje se u načelu ne može ograničiti i može se odmah izvršavati za sve poreze koji se primjenjuju na ulazne transakcije (vidjeti u tom smislu osobito presude Gabalfrisa i dr., C‑110/98 do C‑147/98, EU:C:2000:145, t. 43. kao i Idexx Laboratories Italia, C‑590/13, EU:C:2014:2429, t. 30. i 31.).
            57. Svrha je tog režima u cijelosti rasteretiti poduzetnika tereta PDV‑a, dugovanog ili plaćenog u okviru svih njegovih ekonomskih aktivnosti. Tako zajednički sustav PDV‑a jamči savršenu neutralnost oporezivanja svih ekonomskih aktivnosti, ma kakvi bili ciljevi ili rezultati tih aktivnosti, pod uvjetom da su same te aktivnosti podvrgnute PDV‑u (vidjeti u tom smislu presude Gabalfrisa i dr., C‑110/98 do C‑147/98, EU:C:2000:145, t. 44. kao i Idexx Laboratories Italia, C‑590/13, EU:C:2014:2429, t. 32.).
            58. Usto, Sud je već presudio da temeljno načelo neutralnosti PDV‑a zahtijeva da se odbitak pretporeza odobri ako su zadovoljeni materijalni uvjeti, čak i ako porezni obveznik nije udovoljio određenim formalnim uvjetima (vidjeti u tom smislu presude Ecotrade, C‑95/07 i C‑96/07, EU:C:2008:267, t. 63.; Uszodaépítő, C‑392/09, EU:C:2010:569, t. 39.; Nidera Handelscompagnie, C‑385/09, EU:C:2010:627, t. 42. i 43. kao i Idexx Laboratories Italia, C‑590/13, EU:C:2014:2429, t. 38.).
            59. Posljedično, kada porezna uprava raspolaže potrebnim podacima da bi utvrdila da su materijalni uvjeti ispunjeni, ta uprava ne smije uvesti dodatne uvjete u vezi s pravom poreznog obveznika na odbitak tog poreza koji za učinak mogu imati onemogućavanje izvršavanja tog prava (vidjeti presudu Idexx Laboratories Italia, C‑590/13, EU:C:2014:2429, t. 40.).
            60. Identifikacija kao poreznog obveznika PDV‑a, predviđena člankom 214. Direktive 2006/112, kao i obveza poreznog obveznika da prijavi početak, promjenu ili prestanak svojih djelatnosti, predviđena člankom 213. te direktive, samo su formalni zahtjevi u svrhu kontrole koji ne mogu dovesti u pitanje, među ostalim, pravo na odbitak PDV‑a ako su ispunjene materijalne pretpostavke za nastanak tog prava (vidjeti u tom smislu osobito presude Nidera Handelscompagnie, C‑385/09, EU:C:2010:627, t. 50.; Tóth, C‑324/11, EU:C:2012:549, t. 32. i Ablessio, C‑527/11, EU:C:2013:168, t. 32.).
            61. Iz toga, među ostalim, proizlazi da porezni obveznik PDV‑a ne smije biti spriječen u izvršavanju svojeg prava na odbitak zbog toga što prije upotrebe dobara stečenih u okviru svoje oporezovane aktivnosti nije identificiran kao porezni obveznik PDV‑a (vidjeti u tom smislu osobito presudu Nidera Handelscompagnie, C‑385/09, EU:C:2010:627, t. 51.).
            62. Usto, mjere koje države članice mogu donijeti na temelju članka 273. Direktive 2006/112 kako bi osigurale pravilnu naplatu poreza i spriječile utaju ne smiju prekoračiti ono što je nužno za postizanje tih ciljeva niti dovesti u pitanje neutralnost PDV‑a (vidjeti u tom smislu osobito presude Gabalfrisa i dr., C‑110/98 do C‑147/98, EU:C:2000:145, t. 52.; Collée, C‑146/05, EU:C:2007:549, t. 26.; Nidera Handelscompagnie, C‑385/09, EU:C:2010:627, t. 49. kao i Idexx Laboratories Italie, C‑590/13, EU:C:2014, 2429, t. 36. i 37.).
            63. Stoga činjenica da se nepoštovanje obveza obračunavanja i prijave poreznog obveznika sankcionira odbijanjem prava na odbitak očito prekoračuje ono što je nužno za postizanje cilja osiguranja pravilne primjene tih obveza jer pravo Unije ne sprečava države članice da prema potrebi nametnu novčanu kaznu ili financijsku sankciju proporcionalnu ozbiljnosti povrede. Takva praksa također prekoračuje ono što je nužno za osiguranje pravilne naplate PDV‑a i sprečavanje utaje u smislu članka 273. Direktive 2006/112, s obzirom na to da može čak dovesti do gubitka prava na odbitak ako do ispravljanja prijave od porezne uprave dođe tek nakon isteka zastarnog roka kojim porezni obveznik raspolaže za odbitak (vidjeti prema analogiji presudu Ecotrade, C‑95/07 i C‑96/07, EU:C:2008:267, t. 67. i 68.).
            64. U konkretnom slučaju iz dokumenata podnesenih Sudu proizlazi da su materijalni zahtjevi u pogledu prava na odbitak pretporeza ispunjeni i da se tužitelje iz glavnog postupka prilikom porezne kontrole smatralo poreznim obveznicima PDV‑a. U tim okolnostima odgoda ostvarenja prava na odbitak PDV‑a do podnošenja prvog obračuna tog poreza tih poreznih obveznika samo zato što nisu bili identificirani kao porezni obveznici PDV‑a prilikom izvršavanja transakcija podvrgnutih PDV‑u, pri čemu ti porezni obveznici moraju platiti s time povezan porez, prekoračuje ono što je nužno za osiguranje pravilne naplate poreza i sprečavanje utaje.
            65. Iz toga slijedi da na treće i četvrto pitanje valja odgovoriti tako da se Direktiva 2006/112 u okolnostima poput onih iz glavnog postupka protivi nacionalnom propisu na temelju kojega se pravo na odbitak PDV‑a dugovanog ili plaćenog kao pretporez za robu i usluge uporabljene u okviru oporezovanih transakcija odbija poreznom obvezniku, koji ipak mora platiti porez koji je trebalo naplatiti, samo zbog toga što nije identificiran kao porezni obveznik PDV‑a kad je obavio tu transakciju, i to tako dugo dok nije uredno identificiran kao porezni obveznik PDV‑a i dok nije podnesen obračun dugovanog poreza.
            Troškovi
            66. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom ko ji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (sedmo vijeće) odlučuje:
            1. Načela pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja ne protive se tomu da u okolnostima poput onih iz glavnog postupka nacionalna porezna uprava nakon porezne kontrole odluči transakcije podvrgnuti porezu na dodanu vrijednost i nametne plaćanje zateznih kamata, pod uvjetom da se ta odluka temelji na jasnim i preciznim pravilima i da praksa tog tijela nije bila takva da u predodžbi razumnog i obzirnog gospodarskog subjekta stvori razumno očekivanje o neprimjeni tog poreza na te transakcije, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri. Zatezne kamate primijenjene u takvim okolnostima moraju poštovati načelo proporcionalnosti.
            2. Direktiva Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost u okolnostima poput onih iz glavnog postupka protivi se nacionalnom propisu na temelju kojega se pravo na odbitak PDV‑a dugovanog ili plaćenog kao pretporez za robu i usluge uporabljene u okviru oporezovanih transakcija odbija poreznom obvezniku, koji ipak mora platiti porez koji je trebalo naplatiti, samo zbog toga što nije identificiran kao porezni obveznik PDV‑a kad je obavio tu transakciju, i to tako dugo dok nije uredno identificiran kao porezni obveznik PDV‑a i dok nije podnesen obračun dugovanog poreza.