title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 29. svibnja 2018.#Liga van Moskeeën en Islamitische Organisaties Provincie Antwerpen, VZW i dr. protiv Vlaams Gewest.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Nederlandstalige rechtbank van eerste aanleg Brussel.#Zahtjev za prethodnu odluku – Zaštita dobrobiti životinja pri usmrćivanju – Posebne metode klanja propisane vjerskim obredima – Islamski praznik prinošenja žrtve – Uredba (EZ) br. 1099/2009 – Članak 2. točka (k) – Članak 4. stavak 4. – Obveza obavljanja obrednog klanja u klaonici koja ispunjava zahtjeve iz Uredbe (EZ) br. 853/2004 – Valjanost – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Članak 10. – Sloboda vjeroispovijedi – Članak 13. UFEU‑a – Poštovanje nacionalnih običaja u pogledu vjerskih obreda.#Predmet C-426/16.

text:
         PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      29. svibnja 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Zaštita dobrobiti životinja pri usmrćivanju – Posebne metode klanja propisane vjerskim obredima – Islamski praznik prinošenja žrtve – Uredba (EZ) br. 1099/2009 – Članak 2. točka (k) – Članak 4. stavak 4. – Obveza obavljanja obrednog klanja u klaonici koja ispunjava zahtjeve iz Uredbe (EZ) br. 853/2004 – Valjanost – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Članak 10. – Sloboda vjeroispovijedi – Članak 13. UFEU‑a – Poštovanje nacionalnih običaja u pogledu vjerskih obreda”
      U predmetu C‑426/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Nederlandstalige rechtbank van eerste aanleg Brussel (Prvostupanjski sud na nizozemskom jeziku u Bruxellesu, Belgija), odlukom od 25. srpnja 2016., koju je Sud zaprimio 1. kolovoza 2016., u postupku

         Liga van Moskeeën en Islamitische Organisaties Provincie Antwerpen VZW i dr.

      protiv

         Vlaams Gewest,

      uz sudjelovanje:

         Global Action in the Interest of Animals (GAIA) VZW,

      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: K. Lenaerts, predsjednik, A. Tizzano (izvjestitelj), potpredsjednik, R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič, J. Malenovský i E. Levits, predsjednici vijeća, E. Juhász, A. Borg Barthet, C. Lycourgos, M. Vilaras i E. Regan, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 18. rujna 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Liga van Moskeeën en Islamitische Organisaties Provincie Antwerpen VZW i dr., J. Roets, advocaat,

               –

               za Vlaams Gewest, J.-F. De Bock i V. De Schepper, advocaten,

               –

               za Global Action in the Interest of Animals (GAIA) VZW, A. Godfroid i Y. Bayens, advocaten,

               –

               za estonsku vladu, N. Grünberg, u svojstvu agenta,

               –

               za nizozemsku vladu, M. Bulterman i B. Koopman, u svojstvu agenata,

               –

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, G. Brown, u svojstvu agenta, uz asistenciju A. Batesa, barrister,

               –

               za Vijeće Europske unije, E. Karlsson, S. Boelaert i V. Piessevaux, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, A. Bouquet, H. Krämer i B. Eggers, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 30. studenoga 2017.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na valjanost članka 4. stavka 4. u vezi s člankom 2. točkom (k) Uredbe Vijeća (EZ) br. 1099/2009 od 24. rujna 2009. o zaštiti životinja u trenutku usmrćivanja (SL 2009., L 303, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 7., str. 223. i ispravak SL 2016., L 286, str. 84.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između različitih islamskih udruga i krovnih organizacija džamija koje djeluju na području Vlaams Gewesta (Flamanska regija, Belgija), s jedne strane, i Vlaams Gewesta, s druge strane, vezano uz odluku koju je donio Vlaamse minister van Mobiliteit, Openbare Werken, Vlaamse Rand, Toerisme en Dierenwelzijn (flamanski ministar za mobilnost, javne radove, izvangradska područja Flandrije, turizam i dobrobit životinja; u daljnjem tekstu: flamanski regionalni ministar) da od 2015. godine tijekom islamskog praznika prinošenja žrtve više nije dopušteno obredno klanje životinja bez omamljivanja u privremenim objektima za klanje smještenima u općinama Flamanske regije.

         Pravo Unije

            Uredba br. 853/2004

               3

               U uvodnoj izjavi 18. Uredbe (EZ) br. 853/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o utvrđivanju određenih higijenskih pravila za hranu životinjskog podrijetla (SL 2004., L 139, str. 55.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 11., str. 3.) navodi se:

                        „(18)

                        Konstrukcijski i higijenski zahtjevi utvrđeni ovom Uredbom trebaju se primjenjivati na sve vrste objekata, uključujući mala poduzeća i pokretne klaonice.”

               4

               U članku 4. stavku 1. te uredbe određuje se:
               „Subjekti u poslovanju s hranom mogu na tržište staviti proizvode životinjskog podrijetla proizvedene u [Europskoj uniji] jedino ako su pripremljeni i ako se njima rukovalo isključivo u objektima:

                        (a)

                        koji zadovoljavaju odgovarajuće zahtjeve iz Uredbe (EZ) br. 852/2004 [Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o higijeni hrane (SL 2004., L 139, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 15., str. 42.)], iz priloga II. i III. ovoj Uredbi te druge odgovarajuće [zahtjeve iz] propisa o hrani;
                        i

                        (b)

                        koje je nadležno tijelo upisalo u registar ili, ako se to zahtijeva u skladu sa stavkom 2., odobrilo.”

            Uredba br. 1099/2009

               5

               Uredba br. 1099/2009 određuje zajednička pravila država članica o zaštiti dobrobiti životinja pri klanju ili usmrćivanju.

               6

               U uvodnim izjavama 4., 8., 15., 18., 43. i 44. te uredbe navodi se:

                        „(4)

                        Dobrobit životinja je vrijednost [Unije] koja je ugrađena u Protokol (br. 33) o zaštiti i dobrobiti životinja priložen Ugovoru o osnivanju Europske zajednice [u daljnjem tekstu: Protokol (br. 33)]. Zaštita životinja u trenutku klanja ili usmrćivanja predmet je javne brige koji utječe na stav potrošača prema poljoprivrednim proizvodima. Nadalje, poboljšanje zaštite životinja u vrijeme klanja doprinosi većoj kvaliteti mesa i neizravno ima pozitivan utjecaj na sigurnost na radu u klaonicama.

                  […]

                        (8)

                        […] [Z]akonodavstvo Zajednice u pogledu sigurnosti hrane primjenjivo na klaonice značajno se izmijenilo donošenjem Uredbe (EZ) br. 852/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o higijeni hrane [(SL 2004., L 139, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 15., str. 42.)] i Uredbe [br. 853/2004]. Te Uredbe naglašavaju odgovornost subjekta u prehrambenoj industriji za osiguravanje sigurnosti hrane. Klaonice su isto tako podložne postupku koji prethodi odobravanju, dok konstrukciju, uređenje i opremu pregledava nadležno tijelo kako bi osiguralo da udovoljavaju odgovarajućim tehničkim pravilima o sigurnosti prehrambenih proizvoda. Pitanja o dobrobiti životinja trebala bi se bolje integrirati u klaonice, njihovu izvedbu i uređenje, kao i opremu koja se u njima koristi.

                  […]

                        (15)

                        Protokol br. (33) naglašava potrebu poštovanja zakonskih ili administrativnih odredbi i običaja država članica koji se odnose posebno na religijske obrede, kulturne tradicije i regionalno nasljeđe prilikom formulacije i provedbe politike [Unije] o, inter alia, poljoprivredi i unutarnjem tržištu. Stoga je primjereno iz opsega ove Uredbe isključiti kulturne događaje, u kojima bi udovoljavanje zahtjevima dobrobiti životinja nepovoljno utjecalo na samu prirodu dotičnog događaja.

                  […]

                        (18)

                        Odstupanje od omamljivanja u slučaju religijskog klanja koje se odvija u klaonicama odobreno je Direktivom [Vijeća] 93/119/EZ [od 22. prosinca 1993. o zaštiti životinja pri klanju ili usmrćivanju (SL 1993., L 340, str. 21.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 69., str. 16.)]. S obzirom da su odredbe [prava Unije] primjenjive na religijsko klanje na različite načine prenesene u lokalno zakonodavstvo, ovisno o nacionalnom kontekstu, i uzimajući u obzir da nacionalna pravila u obzir uzimaju dimenzije koje nadilaze svrhe ove Uredbe, važno je zadržati odstupanje od omamljivanja životinja prije klanja, ostavljajući, međutim, određenu razinu supsidijarnosti za svaku državu članicu. Zbog toga ova Uredba poštuje slobodu vjeroispovijesti i pravo na izražavanje religije ili vjere u pogledu bogoštovlja, podučavanja, prakticiranja i obreda, kako se brižljivo čuva člankom 10. Povelje Europske unije o temeljnim pravima.

                  […]

                        (43)

                        Klanje bez omamljivanja zahtijeva precizan rez preko grla oštrim nožem kako bi se patnja svela na najmanju moguću mjeru. Nadalje, životinje koje nisu mehanički sputane nakon reza vjerojatnije će sporije iskrvarivati i stoga će im se produžiti nepotrebna patnja. Goveda, ovce i koze su najuobičajenije vrste životinja koje se kolju ovim postupkom. Stoga bi preživači koji se kolju bez omamljivanja trebali biti individualno i mehanički sputani.

                        (44)

                        Stalni znanstveni i tehnički napredak postiže se u pogledu rukovanja i sputavanja životinja u klaonicama. Stoga je važno dati Komisiji ovlaštenje da izmijeni i dopuni zahtjeve primjenjive na rukovanje i sputavanje životinja prije klanja, istodobno održavajući visoku [i ujednačenu] razinu zaštite životinja.

                  […]”

               7

               Članak 1. Uredbe br. 1099/2009, naslovljen „Predmet i područje primjene”, u stavku 3. predviđa:
               „Ova se Uredba ne primjenjuje:

                        (a)

                        ako se životinje usmrćuju:
                        […]

                                 iii.

                                 tijekom kulturnih ili sportskih događaja;

                  […]”

               8

               Članak 2. te uredbe, naslovljen „Definicije”, glasi ovako:
               „U smislu ove Uredbe, primjenjuju se sljedeće definicije:
               […]

                        (f)

                        ‚omamljivanje’ znači bilo koji namjerno potaknuti proces koji dovodi do gubitka svijesti i osjetljivosti bez boli, uključujući bilo koji postupak koji rezultira trenutačnom smrću;

                        (g)

                        ‚religijski obred’ znači niz postupaka koji se odnose na klanje životinja, a propisani su religijom;

                  […]

                        (k)

                        ‚klaonica’ znači bilo koji objekt koji se koristi za klanje kopnenih životinja, obuhvaćen područjem primjene Uredbe […] br. 853/2004;

                  […]”

               9

               U članku 4. Uredbe br. 1099/2009, naslovljenom „Metode omamljivanja”, određuje se:
               „1.   Životinje se smije usmrtiti samo nakon omamljivanja u skladu s metodama i posebnim zahtjevima povezanim s primjenom tih postupaka određenima u Prilogu I. Gubitak svijesti i osjetljivosti mora se održavati do smrti životinje.
               […]
               4.   U slučaju da su životinje podvrgnute posebnim metodama klanja koje propisuju religijski obredi, zahtjevi stavka 1. ne primjenjuju se pod uvjetom da se klanje odvija u klaonici.”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               10

               Iz spisa dostavljenog Sudu proizlazi da je islamski praznik prinošenja žrtve (u daljnjem tekstu: praznik prinošenja žrtve) svetkovina koju islamski praktični vjernici organiziraju svake godine tijekom tri dana iz poštovanja prema posebnom vjerskom načelu.

               11

               Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje razvidno je da velik broj islamskih praktičnih vjernika u Belgiji smatra svojom vjerskom dužnošću zaklati ili dati da se zakolje životinja, po mogućnosti prvog dana tog praznika, pri čemu se meso dijelom pojede u obitelji, a dijelom podijeli osobama slabog imovinskog stanja, susjedima i članovima šire obitelji.

               12

               Među većinom islamskih vjernika u Belgiji postoji konsenzus koji je iznijelo Vijeće teologa u okviru izvršnog tijela Islamske zajednice u toj državi, da to klanje treba obavljati bez prethodnog omamljivanja životinja i uzimajući u obzir druge obredne propise u pogledu tog klanja (u daljnjem tekstu: obredno klanje).

               13

               Sukladno članku 16. stavku 2. Loi du 14 août 1986 relative à la protection et au bien-être des animaux (Zakon od 14. kolovoza 1986. o zaštiti i dobrobiti životinja) (Belgisch Staatsblad, 3. prosinca 1986., str. 16382.), Arrêté royal du 11 février 1988 relatif à certains abattages prescrits par un rite religieux (Kraljevska uredba od 11. veljače 1988. o određenim klanjima propisanima vjerskim obredom) (Belgisch Staatsblad, 1. ožujka 1988., str. 2888.) predviđao je da se u Belgiji klanja propisana vjerskim obredom mogu obavljati samo u redovnim klaonicama (u daljnjem tekstu: ovlaštene klaonice) ili „u objektima za koje je odobrenje izdao ministar nadležan za poljoprivredu nakon savjetovanja s ministrom nadležnim za javno zdravstvo” (u daljnjem tekstu: privremeni objekti za klanje).

               14

               Belgijski savezni ministar na temelju tog je propisa svake godine od 1998. izdavao odobrenja privremenim objektima za klanje koji su uz ovlaštene klaonice imali dozvolu obavljati obredna klanja za vrijeme praznika prinošenja žrtve, rješavajući time problem manjka kapaciteta u ovlaštenim klaonicama zbog povećane potražnje u tom razdoblju.

               15

               Nakon savjetovanja s Islamskom zajednicom, Savezna javna služba za javno zdravstvo, sigurnost lanca opskrbe hranom i okoliš u više je navrata do 2013. objavljivala „priručnik” za organizaciju praznika prinošenja žrtve koji je uključivao preporuke za otvaranje i korištenje privremenih objekata za klanje.

               16

               Nakon šeste reforme države, nadležnost za dobrobit životinja je od 1. srpnja 2014. prenesena na regije. Stoga je i Flamanska regija za potrebe upravljanja organiziranjem praznika prinošenja žrtve na svojem području u 2014. donijela priručnik sličan saveznom priručniku iz 2013., u kojem se navodilo da se privremenim objektima za klanje odobrenje može izdati na određeno vrijeme pojedinačnom odlukom nadležnog ministarstva, pod uvjetom da je utvrđeno da na razumnoj udaljenosti od ovlaštenih klaonica ne postoje dovoljni klaonički kapaciteti te da pritom ispunjavaju niz uvjeta u pogledu opreme i obveza postupanja.

               17

               Međutim, 12. rujna 2014. flamanski regionalni ministar najavio je da od 2015. više neće izdavati odobrenja za privremene objekte za klanje u kojima bi bilo moguće obavljati obredno klanje za vrijeme praznika prinošenja žrtve, s obrazloženjem da bi takva odobrenja bila u suprotnosti s odredbama Uredbe br. 1099/2009, a posebno s pravilom određenim člankom 4. stavkom 4. u vezi s člankom 2. točkom (k) te uredbe, prema kojem se životinje koje podliježu posebnim metodama klanja propisanima vjerskim obredima smiju klati bez omamljivanja samo u klaonicama koje ispunjavaju zahtjeve iz Uredbe br. 853/2004.

               18

               Navedeni je ministar stoga 4. lipnja 2015. flamanskim općinskim načelnicima i gradonačelnicima uputio okružnicu u kojoj ih obavještava da se od 2015. sva klanja životinja bez omamljivanja, uključujući obredna klanja koja se obavljaju u okviru praznika prinošenja žrtve, moraju obavljati isključivo u ovlaštenim klaonicama koje ispunjavaju zahtjeve iz Uredbe br. 853/2004 (u daljnjem tekstu: pobijana okružnica).

               19

               Flamanski regionalni ministar se posebno pozvao na dokument Glavne uprave (GU) Europske komisije „Zdravlje i sigurnost hrane” od 30. srpnja 2015. naslovljen „Revizija provedena u Belgiji od 24. studenoga do 3. prosinca 2014. radi ocjene kontrole dobrobiti životinja pri klanju i povezanim postupcima” (DG(SANTE) 2014‑7059 – RM). U tom se dokumentu naime navodilo da „usmrćivanje životinja bez omamljivanja zbog vjerskih obreda izvan klaonice nije u skladu s Uredbom [br. 1099/2009]”.

               20

               U tom kontekstu tužitelji iz glavnog postupka su 5. veljače 2016. tužili Flamansku regiju pred Nederlandstalige rechtbank van eerste aanleg Brussel (Prvostupanjski sud na nizozemskom jeziku u Bruxellesu, Belgija).

               21

               Tužitelji ponajprije osporavaju primjenjivost Uredbe br. 1099/2009 na obredno klanje, s obrazloženjem da članak 1. stavak 3. točka (a) podtočka iii. te uredbe isključuje iz njezina područja primjene klanje životinja prilikom „kulturnih ili sportskih događaja”. Podredno, tužitelji osporavaju valjanost pravila određenog člankom 4. stavkom 4. u vezi s člankom 2. točkom (k) Uredbe br. 1099/2009 zato što se, s jedne strane, njime krši sloboda vjeroispovijedi zaštićena člankom 10. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) i člankom 9. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu: EKLJP), i zato što, s druge strane, ne poštuje belgijske običaje u pogledu vjerskih obreda praznika prinošenja žrtve, zajamčene člankom 13. UFEU‑a.

               22

               Sud koji je uputio zahtjev prije svega napominje da obredno klanje koje se obavlja u okviru praznika prinošenja žrtve ulazi u područje primjene Uredbe br. 1099/2009 jer ta praksa ulazi u pojam „religijski obred” u smislu članka 2. točke (g) te uredbe i podliježe pravilu iz njezina članka 4. stavka 4.

               23

               Međutim, taj sud s druge strane smatra da primjenom pravila određenog člankom 4. stavkom 4. u vezi s člankom 2. točkom (k) Uredbe br. 1099/2009 pobijana okružnica uvodi ograničenje prava na slobodu vjeroispovijedi i dovodi u pitanje belgijske običaje u pogledu vjerskih obreda. Naime, islamski su praktični vjernici prema toj okružnici obvezni obredna klanja za vrijeme praznika prinošenja žrtve obavljati u ovlaštenim klaonicama koje ispunjavaju tehničke uvjete u pogledu izgradnje, uređenja i opreme predviđene Uredbom br. 853/2004. Na području Flamanske regije, međutim, broj klaonica koje zadovoljavaju te uvjete nije dovoljan da bi se odgovorilo na povećanu potražnju za mesom s halal standardima koja se bilježi uglavnom za vrijeme praznika prinošenja žrtve. Stoga smatra da obveza obavljanja obrednog klanja u ovlaštenim klaonicama sprečava mnogobrojne islamske praktične vjernike u ispunjavanju svoje vjerske dužnosti da prvog dana praznika prinošenja žrtve zakolju ili daju da se zakolje životinja prema pravilima obreda.

               24

               Sud koji je uputio zahtjev usto smatra da to ograničenje nije ni relevantno ni proporcionalno u odnosu na njime predviđene legitimne ciljeve zaštite dobrobiti životinja i javnog zdravlja. Naime, s jedne strane, privremeni objekti za klanje koji su bili dopušteni od 1998. do 2014. uspijevali su osigurati dovoljnu razinu izbjegavanja patnje životinja i osiguravanja javnog zdravlja. S druge strane, prenamjena tih privremenih objekata za klanje u klaonice koje ispunjavaju tehničke uvjete u pogledu izgradnje, uređenja i opreme predviđene Uredbom br. 853/2004 zahtijevala bi vrlo velika financijska ulaganja, što bi bilo nerazmjerno s obzirom na privremeni karakter obrednog klanja koje se u njima obavlja.

               25

               Imajući u vidu navedena razmatranja, sud koji je uputio zahtjev ima dvojbe o valjanosti članka 4. stavka 4. u vezi s člankom 2. točkom (k) Uredbe br. 1099/2009.

               26

               U tim je okolnostima Nederlandstalige rechtbank van eerste aanleg Brussel (Prvostupanjski sud na nizozemskom jeziku u Bruxellesu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Je li članak 4. stavak 4. u vezi s člankom 2. točkom (k) Uredbe [br. 1099/2009] zbog povrede članka 9. [EKLJP‑a], članka 10. [Povelje] i/ili članka 13. [UFEU‑a] nevaljan jer određuje da se životinje koje su podvrgnute posebnim metodama klanja propisanima religijskim obredima smiju klati bez omamljivanja samo u klaonici koja je obuhvaćena područjem primjene Uredbe [br. 853/2004], iako na području Flamanske regije kapacitet tih klaonica nije dovoljan da bi se zadovoljila potražnja za obrednim klanjem životinja bez omamljivanja koja se javlja svake godine za vrijeme […] praznika prinošenja žrtve i iako se čini da troškovi vezani uz prenamjenu privremenih objekata za klanje, za koje javna tijela izdaju odobrenja i provode kontrolu, u klaonice obuhvaćene područjem primjene Uredbe [br. 853/2004] nisu relevantni za postizanje ciljeva u pogledu dobrobiti životinja i javnog zdravlja te se ne čini da su proporcionalni u odnosu na te ciljeve?”

         O prethodnom pitanju

            Dopuštenost

               27

               Flamanska regija, nizozemska vlada, vlada Ujedinjene Kraljevine, Vijeće Europske unije i Komisija tvrde da je prethodno pitanje nedopušteno.

               28

               S jedne strane, Flamanska regija i vlada Ujedinjene Kraljevine osporavaju relevantnost tog pitanja zbog njegove formulacije. Naime, tvrde da možebitno ograničavanje prava na slobodu vjeroispovijedi može eventualno proizlaziti samo iz Uredbe br. 853/2004 jer je to uredba koja postavlja uvjete za izdavanje odobrenja klaonicama za koje se u pobijanoj okružnici nalaže provođenje obrednog klanja prilikom praznika prinošenja žrtve. Smatraju da navedeno pitanje dakle nema nikakve veze sa sporom iz glavnog postupka jer se ne odnosi na valjanost Uredbe br. 853/2004, nego članka 4. stavka 4. u vezi s člankom 2. točkom (k) Uredbe br. 1099/2009.

               29

               S druge strane, Flamanska regija, nizozemska vlada, vlada Ujedinjene Kraljevine, Vijeće i Komisija izražavaju sumnju u svrsishodnost prethodnog pitanja. Posebno tvrde da se to pitanje zasniva na unutarnjim činjeničnim okolnostima koje nemaju veze s Uredbom br. 1099/2009, pa ni ne mogu utjecati na njezinu valjanost. Naime, smatraju da problem koji je u osnovi spora iz glavnog postupka nastaje samo zbog nedostatnosti klaoničkih kapaciteta u ovlaštenim klaonicama u Flamanskoj regiji da bi se odgovorilo na potražnju za vrijeme praznika prinošenja žrtve i zbog značajnih financijskih ulaganja potrebnih da bi se omogućila prenamjena privremenih objekata za klanje u klaonice koje zadovoljavaju uvjete iz Uredbe br. 853/2004.

               30

               U tom smislu valja prije svega podsjetiti da je isključivo na nacionalnom sudu pred kojim se vodi postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da, uvažavajući posebnosti predmeta, ocijeni nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude i relevantnost pitanja koje postavlja Sudu. Dakle, s obzirom na to da se postavljeno pitanje odnosi na tumačenje ili ocjenu valjanosti određenog pravnog pravila Unije, Sud je u načelu dužan donijeti odluku (presude od 16. lipnja 2015., Gauweiler i dr., C‑62/14, EU:C:2015:400, t. 24. i od 4. svibnja 2016., Pillbox 38, C‑477/14, EU:C:2016:324, t. 15.).

               31

               Iz navedenoga proizlazi da prethodno pitanje koje se odnosi na pravo Unije uživa pretpostavku relevantnosti. Odbijanje Suda da odluči o takvom pitanju moguće je samo ako je očito da zatraženo tumačenje ili ocjena valjanosti pravnog pravila Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora u glavnom postupku, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi se mogao dati koristan odgovor na upućena pitanja (presuda od 16. lipnja 2015., Gauweiler i dr., C‑62/14, EU:C:2015:400, t. 25.).

               32

               U konkretnom slučaju, kada je s jedne strane riječ o argumentu da postavljeno pitanje nije relevantno za rješavanje spora u glavnom postupku, treba istaknuti da je točno da su uvjeti za izdavanje odobrenja klaonicama čija se primjena od 2015. pobijanom okružnicom nalaže za obredno klanje prilikom praznika prinošenja žrtve bili utvrđeni Uredbom br. 853/2004. Međutim, iz spisa dostavljenog Sudu jasno proizlazi da je ta okružnica bila donesena na posebnoj osnovi iz pravila predviđenog člankom 4. stavkom 4. u vezi s člankom 2. točkom (k) Uredbe br. 1099/2009, kojim se nalaže da se obredna klanja moraju obavljati u ovlaštenim klaonicama koje zadovoljavaju tehničke uvjete predviđene Uredbom br. 853/2004.

               33

               U tim okolnostima, pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev, u dijelu u kojem se odnosi na valjanost članka 4. stavka 4. u vezi s člankom 2. točkom (k) te uredbe, u očitoj je vezi s činjeničnim stanjem i predmetom spora u glavnom postupku te je prema tome relevantno za njegovo rješavanje.

               34

               Kada je riječ, s druge strane, o argumentu da to pitanje nije svrsishodno jer se zasniva na unutarnjim činjeničnim okolnostima koje nemaju veze s eventualnom nevaljanosti Uredbe br. 1099/2009, treba istaknuti da je taj argument potrebno analizirati, kao što to nezavisni odvjetnik ističe u točkama 39. do 42. svojeg mišljenja, u sklopu ispitivanja merituma ovog zahtjeva za prethodnu odluku.

               35

               Naime, tim se argumentom ustvari želi osporiti sama mogućnost proglašenja nevaljanosti, s gledišta primarnog prava Unije te posebno odredbi Povelje i UFEU‑a, pravila određenog člankom 4. stavkom 4. u vezi s člankom 2. točkom (k) Uredbe br. 1099/2009, tvrdeći da obveza koja proizlazi iz tog pravila, da obredna klanja treba obavljati u ovlaštenim klaonicama, ne može sama po sebi predstavljati ograničavanje korištenja slobodom vjeroispovijedi i nacionalnih običaja u pogledu vjerskih obreda.

               36

               Iz navedenog slijedi da je postavljeno pitanje dopušteno.

            Meritum

               37

               Sud koji je uputio zahtjev svojim pitanjem traži da Sud ispita valjanost članka 4. stavka 4. u vezi s člankom 2. točkom (k) Uredbe br. 1099/2009 s obzirom na članak 10. Povelje, članak 9. EKLJP‑a i članak 13. UFEU‑a, s obzirom na to da navedene odredbe Uredbe br. 1099/2009 imaju za posljedicu propisivanje da se obredna klanja prigodom islamskog praznika prinošenja žrtve moraju provoditi u ovlaštenim klaonicama koje ispunjavaju tehničke uvjete predviđene Uredbom br. 853/2004.

         Valjanost članka 4. stavka 4. u vezi s člankom 2. točkom (k) Uredbe br. 1099/2009, s obzirom na članak 10. Povelje i članak 9. EKLJP‑a

               38

               Uvodno valja podsjetiti da je Unija Unija prava u kojoj su njezine institucije podvrgnute nadzoru usklađenosti svojih akata s, među ostalim, Ugovorima, općim načelima prava kao i temeljnim pravima (presuda od 6. listopada 2015., Schrems, C‑362/14, EU:C:2015:650, t. 60. i navedena sudska praksa).

               39

               Najprije, kada je riječ o pravu na slobodu vjeroispovijedi o kojem je riječ u prethodnom pitanju, sud koji je uputio zahtjev poziva se na zaštitu koju tom pravu daju članak 10. Povelje i članak 9. EKLJP‑a.

               40

               U tom pogledu treba reći da – iako temeljna prava iz EKLJP‑a kao opća načela predstavljaju dio pravnog poretka Unije, a što potvrđuje i članak 6. stavak 3. UEU‑a, te iako članak 52. stavak 3. Povelje određuje da u njoj sadržana prava koja odgovaraju pravima sadržanima u EKLJP‑u imaju jednako značenje i opseg primjene kao i ona iz spomenute konvencije – navedena konvencija nije pravni instrument koji formalno predstavlja dio pravnog poretka Unije jer joj Unija nije pristupila (presude od 26. veljače 2013., Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, t. 44.; od 3. rujna 2015., Inuit Tapiriit Kanatami i dr./Komisija, C‑398/13 P, EU:C:2015:535, t. 45. i od 15. veljače 2016., N., C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, t. 45.).

               41

               Ispitivanje valjanosti članka 4. stavka 4. u vezi s člankom 2. točkom (k) Uredbe br. 1099/2009, koje traži sud koji je uputio zahtjev, treba dakle provesti u odnosu na članak 10. Povelje (vidjeti po analogiji presudu od 15. veljače 2016., N., C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, t. 46. i navedenu sudsku praksu).

               42

               Potom treba provjeriti ulaze li posebne metode klanja koje propisuju religijski obredi u smislu članka 4. stavka 4. Uredbe br. 1099/2009 u područje primjene članka 10. stavka 1. Povelje.

               43

               U tom pogledu valja podsjetiti da, prema sudskoj praksi Suda, pravo na slobodu mišljenja, savjesti i vjeroispovijedi zaštićeno člankom 10. stavkom 1. Povelje među ostalim uključuje slobodu svake osobe da pojedinačno ili u zajednici s drugima, javno ili privatno, iskazuje vjeroispovijed ili uvjerenje bogoslužjem, poučavanjem, praksom i različitim obredima koje uključuje (vidjeti u tom smislu presude od 14. ožujka 2017., G4S Secure Solutions, C‑157/15, EU:C:2017:203, t. 27. i od 14. ožujka 2017., Bougnaoui i ADDH, C‑188/15, EU:C:2017:204, t. 29.).

               44

               Nadalje, treba reći da Povelja daje široko tumačenje pojma „vjera”, pa on može obuhvaćati forum internum, odnosno činjenicu imanja uvjerenja, kao i forum externum, odnosno javno iskazivanje vjere (vidjeti u tom smislu presude od 14. ožujka 2017., G4S Secure Solutions, C‑157/15, EU:C:2017:203, t. 28. i od 14. ožujka 2017., Bougnaoui i ADDH, C‑188/15, EU:C:2017:204, t. 30.).

               45

               Iz toga slijedi da posebne metode klanja koje propisuju religijski obredi u smislu članka 4. stavka 4. Uredbe br. 1099/2009 ulaze u područje primjene članka 10. stavka 1. Povelje (vidjeti po analogiji presudu ESLJP‑a od 27. lipnja 2000., Cha’are Shalom Ve Tsedek protiv Francuske, CE:ECHR:2000:0627JUD002741795, t. 74.).

               46

               Konačno, valja provjeriti je li obredno klanje iz glavnog postupka stvarno, kao što to navodi sud koji je uputio zahtjev, obuhvaćeno pravilom određenim u članku 4. stavku 4. Uredbe br. 1099/2009.

               47

               U tom pogledu treba naglasiti da se pojam „religijski obred” iz te odredbe u članku 2. točki (g) definira kao „niz postupaka koji se odnose na klanje životinja, a propisani su religijom”.

               48

               Kao što se podsjeća u točkama 11. i 12. ove presude, iz zahtjeva za prethodnu odluku razvidno je da je obredno klanje iz glavnog postupka obred koji svake godine slavi velik broj islamskih praktičnih vjernika u Belgiji, iz poštovanja prema posebnom vjerskom načelu koje se očituje u dužnosti da se zakolje ili dade zaklati životinja, bez prethodnog omamljivanja, a meso se potom dijelom pojede u obitelji, dijelom podijeli osobama slabog imovinskog stanja, susjedima i članovima šire obitelji.

               49

               Prema tome, navedeno klanje doista potpada pod pojam „religijski obred” u smislu članka 4. stavka 4. Uredbe br. 1099/2009. Ono dakle ulazi u područje primjene članka 10. stavka 1. Povelje.

               50

               Takav zaključak ne može dovesti u pitanje, kao što to nezavisni odvjetnik navodi u točkama 51. do 58. svojeg mišljenja, teološka rasprava, na kojoj je GAIA inzistirala u svojim pisanim očitovanjima i na raspravi, koja postoji unutar različitih vjerskih struja u islamskoj zajednici glede pitanja je li obveza da se klanje životinja za vrijeme praznika prinošenja žrtve obavlja bez prethodnog omamljivanja apsolutne naravi te glede istodobnog postojanja navodnih alternativnih rješenja u slučaju nemogućnosti ispunjenja te obveze.

               51

               Naime, postojanje eventualnih teoloških razlika o tom pitanju ne može samo po sebi osporiti kvalificiranje kao „religijskog obreda” prakse obrednog klanja poput one koju sud koji je uputio zahtjev opisuje u predmetnom zahtjevu za prethodnu odluku.

               52

               Nakon ovih uvodnih pojašnjenja valja ispitati predstavlja li pravilo određeno člankom 4. stavkom 4. u vezi s člankom 2. točkom (k) Uredbe br. 1099/2009 ograničavanje prava na slobodu vjeroispovijedi zajamčenog člankom 10. Povelje.

               53

               Člankom 4. stavkom 1. Uredbe br. 1099/2009 se kao opće načelo predviđa da se u Uniji „[ž]ivotinje […] smije usmrtiti samo nakon omamljivanja”. U stavku 4. tog članka određuje se da u slučajevima kad su životinje podvrgnute posebnim metodama klanja propisanima vjerskim obredima, poput onih vezanih uz obredno klanje prilikom praznika prinošenja žrtve, „zahtjevi stavka 1. ne primjenjuju se pod uvjetom da se klanje odvija u klaonici”.

               54

               Što se tiče članka 2. točke (k) Uredbe br. 1099/2009, u njemu se pojam „klaonica” u smislu te uredbe definira kao „bilo koji objekt koji se koristi za klanje kopnenih životinja, obuhvaćen područjem primjene [Uredbe br. 853/2004]”.

               55

               Iz kombiniranog tumačenja članka 4. stavaka 1. i 4. u vezi s člankom 2. točkom (k) Uredbe br. 1099/2009 slijedi da je praksa obrednog klanja bez prethodnog omamljivanja u Uniji dopuštena, na podrednoj osnovi, ako se takvo klanje odvija u objektu za koji nadležna nacionalna tijela izdaju odobrenje i ako u tu svrhu ispunjava tehničke uvjete u pogledu izgradnje, uređenja i opreme predviđene Uredbom br. 853/2004.

               56

               U tom smislu važno je istaknuti da izuzeće dopušteno člankom 4. stavkom 4. Uredbe br. 1099/2009 ne uspostavlja nikakvu zabranu korištenja prakse obrednog klanja u Uniji, već se naprotiv njime konkretizira pozitivni angažman zakonodavca Unije da se dopusti praksa klanja životinja bez prethodnog omamljivanja kako bi se osiguralo stvarno poštovanje slobode vjeroispovijedi, posebno islamskih praktičnih vjernika za vrijeme praznika prinošenja žrtve.

               57

               U prilog takvom tumačenju ide uvodna izjava 18. Uredbe br. 1099/2009, u kojoj se jasno navodi da ta uredba uspostavlja izričito izuzeće od zahtjeva za omamljivanje životinja prije klanja, upravo kako bi se osiguralo poštovanje slobode vjeroispovijedi i prava na iskazivanje vjere ili uvjerenja kroz prakticiranje i obrede, kako je i predviđeno člankom 10. Povelje.

               58

               U tom kontekstu valja zaključiti da predviđanjem obveze da se obredna klanja moraju obavljati u ovlaštenim klaonicama koje zadovoljavaju uvjete iz Uredbe br. 853/2004, članak 4. stavak 4. u vezi s člankom 2. točkom (k) Uredbe br. 1099/2009 ima cilj samo organizirati i regulirati, s tehničke strane, slobodno obavljanje klanja životinja bez prethodnog omamljivanja u vjerske svrhe.

               59

               Takvo tehničko reguliranje samo po sebi ne može dovesti do ograničavanja prava na slobodu vjeroispovijedi islamskih praktičnih vjernika.

               60

               Naime, kao prvo treba istaknuti da članak 4. stavak 4. u vezi s člankom 2. točkom (k) Uredbe br. 1099/2009 obredno klanje uvjetuje ispunjavanjem istih tehničkih uvjeta koji se načelno primjenjuju na sva klanja životinja unutar Unije neovisno o korištenoj metodi.

               61

               Kao što je to nezavisni odvjetnik naveo u točki 78. svojega mišljenja, obveza korištenja ovlaštene klaonice koja ispunjava tehničke uvjete propisane Uredbom br. 853/2004 općenito se i bez razlike odnosi na sve organizatore klanja životinja, neovisno o bilo kakvoj vezi s nekom određenom vjerom, te se prema tome bez diskriminacije odnosi na sve proizvođače životinjskog mesa u Uniji.

               62

               Drugo, treba reći da je predviđajući takve tehničke uvjete zakonodavac Unije pomirio poštovanje posebnih metoda klanja propisanih vjerskim obredima s poštovanjem osnovnih pravila koja uredbe br. 1099/2009 i br. 853/2004 određuju u pogledu zaštite dobrobiti životinja pri usmrćivanju te zdravlja svih potrošača životinjskog mesa.

               63

               Naime, s jedne strane, zaštita dobrobiti životinja glavni je cilj Uredbe br. 1099/2009 te posebno njezina članka 4. stavka 4., što je razvidno iz samog naziva te uredbe i njezine uvodne izjave 2.

               64

               Kao što je to Sud već naveo, važnost dobrobiti životinja odražava se među ostalim i kroz činjenicu da su države članice donijele Protokol (br. 33) prema kojem Unija i države članice moraju posvetiti punu pažnju uvjetima o dobrobiti životinja kada oblikuju i provode politiku Unije (vidjeti u tom smislu presude od 19. lipnja 2008., Nationale Raad van Dierenkwekers en Liefhebbers i Andibel, C‑219/07, EU:C:2008:353, t. 27. i od 23. travnja 2015., Zuchtvieh‑Export, C‑424/13, EU:C:2015:259, t. 35.).

               65

               U tom kontekstu zakonodavac Unije smatrao je da, kako bi se životinje koje se usmrćuju bez prethodnog omamljivanja poštedjele prevelike i nepotrebne patnje, sva obredna klanja moraju se obavljati u klaonicama koje ispunjavaju tehničke uvjete propisane Uredbom br. 853/2004. Naime, kao što se u bitnome navodi u uvodnim izjavama 43. i 44. Uredbe br. 1099/2009, samo je u takvom tipu klaonice moguće, primjerice, provesti odgovarajuće „individualno i mehaničk[o]” sputavanje tih životinja i voditi računa o „znanstven[om] i tehničk[om] napre[tku]” postignutom na tom području, ograničavajući njihove patnje koliko god je to moguće.

               66

               S druge strane, cilj osiguravanja visoke razine zaštite ljudskog zdravlja naveo je zakonodavca Unije da, kao što je razvidno iz uvodne izjave 8. Uredbe br. 1099/2009, subjektima u poslovanju s hranom nametne odgovornost za osiguravanje sigurnosti hrane te propiše obvezu obavljanja svih klanja u klaonicama koje ispunjavaju tehničke uvjete u pogledu izgradnje, uređenja i opreme koji se posebno navode u Prilogu III. Uredbi br. 853/2004.

               67

               Naime, kao što to nezavisni odvjetnik navodi u točkama 64. i 65. svojeg mišljenja, donošenjem potonje uredbe zakonodavac Unije izričito je želio osigurati, sukladno namjeri iskazanoj u njezinoj uvodnoj izjavi 2., da se sva hrana životinjskog podrijetla, bez obzira na odabrani način klanja, proizvodi i stavlja na tržište u skladu sa strogim pravilima kako bi se osigurala higijena i sigurnost hrane te time izbjeglo ugrožavanje ljudskog zdravlja.

               68

               Iz navedenih razmatranja slijedi da pravilo određeno člankom 4. stavkom 4. u vezi s člankom 2. točkom (k) Uredbe br. 1099/2009 samo po sebi ne može dovesti ni do kakvog ograničavanja prava na slobodu vjeroispovijedi islamskih praktičnih vjernika, zaštićenog člankom 10. Povelje, prilikom praznika prinošenja žrtve.

               69

               Sud koji je uputio zahtjev smatra međutim da obveza koja proizlazi iz tog pravila može spriječiti praksu obrednog klanja na području Flamanske regije za mnogobrojne islamske praktične vjernike i stvoriti ograničenje njihova prava na slobodu vjeroispovijedi.

               70

               Tvrdi da su ti zaključci vezani uz činjenicu da ovlaštene klaonice smještene na području Flamanske regije koje ispunjavaju uvjete iz Uredbe br. 853/2004 ne pružaju dovoljno klaoničkih kapaciteta da bi se odgovorilo na povećanu potražnju za mesom s halal standardima koja se bilježi za vrijeme praznika prinošenja žrtve. Međutim, otvaranje novih ovlaštenih klaonica na teret islamske zajednice ili prenamjena privremenih objekata za klanje koji su poslovali do 2014. u ovlaštene klaonice zahtijevali bi prevelika financijska ulaganja. Nadalje, imajući u vidu privremeni karakter prakse obrednog klanja, smatra da ta ulaganja nisu važna ni radi izbjegavanja nepotrebne ili prevelike patnje životinja ni radi pružanja boljih jamstava u području javnog zdravstva. Smatra da ona mogu biti nerazmjerna u odnosu na dodanu vrijednost u pogledu poštovanja dobrobiti životinja i javnog zdravlja.

               71

               U tom smislu treba međutim prije svega podsjetiti da se prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda valjanost akta Unije mora ocijeniti u skladu s činjeničnim i pravnim elementima koji su postojali na dan kada je taj akt donesen. Kad je zakonodavac Unije pozvan ocijeniti buduće učinke propisa koji treba donijeti, iako se ti učinci ne mogu predvidjeti sa sigurnošću, njegova ocjena može biti osporavana samo ako je razvidno da je očito pogrešna s obzirom na elemente kojima je raspolagao u trenutku donošenja propisa o kojem je riječ (presude od 17. listopada 2013., Schaible, C‑101/12, EU:C:2013:661, t. 50. i od 9. lipnja 2016., Pesce i dr., C‑78/16 i C‑79/16, EU:C:2016:428, t. 50.).

               72

               Valjanost odredbe prava Unije ocjenjuje se dakle u odnosu na posebne značajke te odredbe i ne može ovisiti o posebnim okolnostima konkretnog slučaja (vidjeti u tom smislu presudu od 28. srpnja 2016., Ordre des barreaux francophones et germanophone i dr., C‑543/14, EU:C:2016:605, t. 29.).

               73

               U konkretnom slučaju, međutim, s jedne strane, iz Sudu dostavljenog spisa razvidno je da se problem na koji upozorava sud koji je uputio zahtjev, spomenut u točki 70. ove presude, tiče samo ograničenog broja općina u Flamanskoj regiji. Ne može se dakle smatrati da je taj problem suštinski povezan s primjenom pravila određenog člankom 4. stavkom 4. u vezi s člankom 2. točkom (k) Uredbe br. 1099/2009 u cijeloj Uniji.

               74

               Stoga, sama činjenica da bi primjena članka 4. stavka 4. u vezi s člankom 2. točkom (k) Uredbe br. 1099/2009 mogla ograničiti slobodu obavljanja obrednih klanja u jednoj regiji određene države članice ne može utjecati na valjanost te odredbe s gledišta članka 10. Povelje. Naime, budući da Uredba br. 1099/2009 ima utjecaj u svim državama članicama, ispitivanje njezine valjanosti mora se provesti tako da se ne uzme u obzir samo specifična situacija jedne države članice, već svih država članica Unije (vidjeti po analogiji presudu od 4. svibnja 2016., Poljska/Parlament i Vijeće, C‑358/14, EU:C:2016:323, t. 103. i navedenu sudsku praksu).

               75

               Uostalom, sudeći prema informacijama iz spisa dostavljenog Sudu, eventualni dodatni troškovi koje spominje sud koji je uputio zahtjev nisu spriječili, tijekom 2015., dva bivša privremena objekta za klanje smještena u Flamanskoj regiji i, tijekom 2016., tri takva objekta da se usklade s pravilom iz članka 4. stavka 4. u vezi s člankom 2. točkom (k) Uredbe br. 1099/2009.

               76

               S druge strane, problem vezan uz te eventualne dodatne troškove ovisi isključivo o unutarnjim cikličkim okolnostima.

               77

               Naime, potreba otvaranja novih klaonica koje zadovoljavaju uvjete iz Uredbe br. 853/2004, uz rizik potencijalnih dodatnih troškova na teret islamske zajednice do kojeg to dovodi, proizlazi samo iz navodnog nepostojanja kapaciteta u postojećim ovlaštenim klaonicama na području Flamanske regije.

               78

               Međutim, takav povremeni problem s klaoničkim kapacitetima na području jedne regije jedne države članice, povezan s povećanom potražnjom za obrednim klanjima u razdoblju od nekoliko dana prigodom praznika prinošenja žrtve, posljedica je spleta unutarnjih okolnosti koje ne mogu utjecati na valjanost članka 4. stavka 4. u vezi s člankom 2. točkom (k) Uredbe br. 1099/2009.

               79

               Iz navedenog slijedi da dvojbe koje iznosi sud koji je uputio zahtjev u pogledu eventualnog ugrožavanja slobode vjeroispovijedi zbog nerazmjernih financijskih troškova koje bi morale snositi zainteresirane islamske zajednice nisu utemeljene i ne mogu dovesti u pitanje utvrđenje iz točke 68. ove presude, prema kojem pravilo određeno člankom 4. stavkom 4. u vezi s člankom 2. točkom (k) Uredbe br. 1099/2009 samo po sebi ne dovodi ni do kakvog ograničavanja prava na slobodu vjeroispovijedi islamskih vjernika, zaštićenog člankom 10. Povelje.

               80

               Iz navedenih razmatranja slijedi da ispitivanje članka 4. stavka 4. u vezi s člankom 2. točkom (k) Uredbe br. 1099/2009 nije pokazalo nikakav element koji može utjecati na njegovu valjanost s obzirom na članak 10. Povelje.

         Valjanost članka 4. stavka 4. u vezi s člankom 2. točkom (k) Uredbe br. 1099/2009 s obzirom na članak 13. UFEU‑a

               81

               Što se tiče ocjene valjanosti članka 4. stavka 4. u vezi s člankom 2. točkom (k) Uredbe br. 1099/2009 s obzirom na članak 13. UFEU‑a, potonja odredba predviđa da Unija i države članice posvećuju punu pažnju zahtjevima za dobrobit životinja, istodobno poštujući „zakonodavne i druge odredbe te običaje država članica, posebno u odnosu na vjerske obrede, kulturne tradicije i regionalnu baštinu”.

               82

               S tim u vezi valja međutim zaključiti, kao što je to navela Komisija u svojim pisanim očitovanjima, da u konkretnom slučaju iz spisa dostavljenog Sudu jasno ne proizlazi koje bi zakonske i podzakonske odredbe ili belgijski običaji u pogledu vjerskog obreda praznika prinošenja žrtve potpadali pod članak 13. UFEU‑a. Naime, belgijsko zakonodavstvo koje je bilo na snazi u trenutku podnošenja zahtjeva za prethodnu odluku propisuje da se obredna klanja obvezno trebaju obavljati u okviru ovlaštene klaonice koja ispunjava uvjete iz Uredbe br. 853/2004. Stoga, jedine odredbe nacionalnog prava o vjerskim obredima koje bi mogle biti obuhvaćene primjenom pravila iz članka 4. stavka 4. u vezi s člankom 2. točkom (k) Uredbe br. 1099/2009 jesu one koje su bile na snazi do 4. lipnja 2015., dana donošenja pobijane okružnice.

               83

               U svakom slučaju, čak i pod pretpostavkom da se sud koji je uputio zahtjev poziva na te odredbe nacionalnog prava, ostaje činjenica da, s obzirom na to da je utvrđeno da pravilo koje proizlazi iz primjene članka 4. stavka 4. u vezi s člankom 2. točkom (k) Uredbe br. 1099/2009 ne dovodi ni do kakvog ograničavanja prava na slobodu vjeroispovijedi islamskih vjernika zajamčenog člankom 10. Povelje, nijedan element koji je Sudu podnesen na ispitivanje ne omogućava ni zaključak, zbog istih utvrđenja iznesenih u točkama 56. do 80. ove presude, o nevaljanosti navedenog članka 4. stavka 4. u vezi s člankom 2. točkom (k) Uredbe br. 1099/2009 s obzirom na članak 13. UFEU‑a.

               84

               Imajući u vidu sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da ispitivanje prethodnog pitanja nije pokazalo nikakav element koji može utjecati na valjanost članka 4. stavka 4. u vezi s člankom 2. točkom (k) Uredbe br. 1099/2009 s obzirom na članak 10. Povelje i članak 13. UFEU‑a.

         Troškovi

               85

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (veliko vijeće) odlučuje:

                     Ispitivanje prethodnog pitanja nije pokazalo nikakav element koji može utjecati na valjanost članka 4. stavka 4. u vezi s člankom 2. točkom (k) Uredbe Vijeća (EZ) br. 1099/2009 od 24. rujna 2009. o zaštiti životinja u trenutku usmrćivanja, s obzirom na članak 10. Povelje Europske unije o temeljnim pravima i članak 13. UFEU‑a.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


title: Presuda Suda (deseto vijeće) od 30. svibnja 2018.#Kenzo Tsujimoto protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žalba – Žig Europske unije – Prijave za registraciju verbalnog žiga KENZO ESTATE – Raniji verbalni žig Europske unije KENZO – Uredba (EZ) br. 207/2009 – Članak 8. stavak 5. – Relativni razlog za odbijanje registracije – Ugled – Opravdani razlog.#Predmet C-85/16 P.

text:
         PRESUDA SUDA (deseto vijeće)
      30. svibnja 2018. (
            *1
         )
      „Žalba – Žig Europske unije – Prijave za registraciju verbalnog žiga KENZO ESTATE – Raniji verbalni žig Europske unije KENZO – Uredba (EZ) br. 207/2009 – Članak 8. stavak 5. – Relativni razlog za odbijanje registracije – Ugled – Opravdani razlog”
      U spojenim predmetima C‑85/16 P i C‑86/16 P,
      povodom dviju žalbi na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesenih 11. veljače 2016.,

         Kenzo Tsujimoto, sa stalnom adresom u Osaki (Japan), kojeg zastupaju A. Wenninger‑Lenz, M. Ring i W. von der Osten‑Sacken, Rechtsanwälte,
      tužitelj,
      a druge stranke postupka su:

         Ured Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO), koji zastupa A. Folliard‑Monguiral, u svojstvu agenta,
      tuženik u prvom stupnju,

         Kenzo, sa sjedištem u Parizu (Francuska), koji zastupaju P. Roncaglia, G. Lazzeretti, F. Rossi i N. Parrotta, avvocati,
      intervenijent u prvom stupnju,
      SUD (deseto vijeće),
      u sastavu: E. Levits, predsjednik vijeća, A. Borg Barthet (izvjestitelj) i M. Berger, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 7. prosinca 2017.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Svojim žalbama Kenzo Tsujimoto od Suda zahtijeva da ukine presude Općeg suda Europske unije od 2. prosinca 2015., Tsujimoto/OHIM – Kenzo (KENZO ESTATE) (T‑414/13, neobjavljena, EU:T:2015:923) i od 2. prosinca 2015., Tsujimoto/OHIM – Kenzo (KENZO ESTATE) (T‑522/13, neobjavljena, EU:T:2015:922) (u daljnjem tekstu zajedno nazvane: pobijane presude), kojima je Opći sud odbio njegove tužbe za poništenje odluka drugog žalbenog vijeća Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) od 22. svibnja 2013. (predmet R 333/2012‑2) odnosno od 3. srpnja 2013. (predmet R 1363/2012‑2), u vezi s postupkom povodom prigovora između društva Kenzo i K. Tsujimota.

         Pravni okvir

               2

               Predmetne zahtjeve za registraciju podnio je tužitelj na temelju Uredbe Vijeća (EZ) br. 40/94 od 20. prosinca 1993. o žigu Zajednice (SL 1994., L 11, str. 1.), kako je izmijenjena (u daljnjem tekstu: Uredba br. 40/94), odnosno na temelju Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu [Europske unije] (SL 2009., L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.), koja je stupila na snagu 13. travnja 2009., kodificirala Uredbu br. 40/94 i stavila je izvan snage.

               3

               Članak 8. Uredbe br. 207/2009, naslovljen „Relativni razlozi za odbijanje”, u stavku 5. propisuje:
               „Nadalje, na temelju prigovora nositelja ranijeg žiga u smislu stavka 2., žig za koji je podnesena prijava neće se registrirati kad je istovjetan s ranijim žigom ili sličan ranijem žigu, a zatražena je registracija za proizvode ili usluge koji nisu slični onima za koje je registriran raniji žig, kad, u slučaju ranijeg žiga [Europske unije], žig ima ugled u [Europskoj uniji] i kad, u slučaju ranijeg nacionalnog žiga, žig ima ugled u dotičnoj državi članici i kada bi uporaba žiga za koji je podnesena prijava bez opravdanog razloga nepošteno iskoristila razlikovni karakter ili ugled ranijeg žiga ili im naštetila.”

               4

               Članak 76. te uredbe, naslovljen „Ispitivanje činjenica od strane Ureda po službenoj dužnosti”, u stavku 2. određuje:
               „Ured ne mora uzeti u obzir činjenice ili dokaze koje predmetne stranke nisu pravodobno podnijele.”

               5

               Pravila o provedbi Uredbe br. 40/94 određena su u Uredbi Komisije (EZ) br. 2868/95 od 13. prosinca 1995. (SL 1995., L 303, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 84.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 1041/2005 od 29. lipnja 2005. (SL 2005., L 172, str. 4.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 153.) (u daljnjem tekstu: Provedbena uredba). Ta se provedbena uredba primjenjuje i na Uredbu br. 207/2009.

               6

               Pravilo 19. Provedbene uredbe, naslovljeno „Utemeljenost prigovora”, u stavcima 1. i 2. propisuje:
               „1.   Ured daje podnositelju prigovora mogućnost da predoči činjenice, dokaze i argumente koji će poduprijeti njegov prigovor ili da dopuni činjenice, dokaze ili argumente koji su već podneseni sukladno s pravilom 15. stavkom 3. u roku koji odredi Ured, a koji ne može biti kraći od 2 mjeseca, računajući od dana kada se smatra da počinje postupak povodom prigovora sukladno s pravilom 18. stavkom 1.
               2.   U roku iz stavka 1. podnositelj prigovora također podnosi dokaz o postojanju, valjanosti i opsegu zaštite [svojeg] ranijeg znaka ili ranijeg prava, kao i dokaz o [svojoj] ovlaštenosti da podnese prigovor. Podnositelj prigovora osobito osigurava sljedeće dokaze:
               […]”

               7

               U stavku 1. pravila 20. te provedbene uredbe, naslovljenog „Ispitivanje prigovora”, određuje se sljedeće:
               „Ako do isteka roka navedenog u pravilu 19. stavku 1. podnositelj prigovora nije dokazao postojanje, valjanost i opseg zaštite ranijeg žiga ili ranijeg prava, kao ni svoje ovlaštenje da podnese prijavu, prijava se odbacuje kao neosnovana.”

               8

               Pravilo 50. stavak 1. treći podstavak Provedbene uredbe predviđa:
               „Ako je žalba uložena protiv odluke Odjela za prigovore, žalbeno vijeće ograničuje svoje ispitivanje žalbe na činjenice i dokaze podnesene u roku koji odredi Odjel za prigovore sukladno s Uredbom i ovim pravilima, osim ako žalbeno vijeće smatra da se u obzir trebaju uzeti dodatne i dopunske činjenice i dokazi sukladno s člankom [76.] stavkom 2. Uredbe [br. 207/2009].”

         Okolnosti sporova i pobijane presude

            Predmet C‑85/16 P

               9

               Tužitelj je 21. siječnja 2008. podnio prijavu za međunarodnu registraciju u kojoj je naznačena Unija, a koja je 13. ožujka 2008. dostavljena EUIPO‑u na temelju Uredbe br. 40/94.

               10

               Žig za koji je podnesena prijava za registraciju verbalni je znak KENZO ESTATE.

               11

               Proizvodi za koje je zatražena međunarodna registracija odnose se na razred 33. u smislu Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga za registraciju žigova od 15. lipnja 1957., kako je revidiran i izmijenjen, i odgovaraju sljedećem opisu: „Vina; alkoholni napitci od voća; zapadnjački likeri (općenito)”.

               12

               Prijava za registraciju objavljena je u Glasniku žigova Zajednice br. 12/2008 od 17. ožujka 2008.

               13

               Društvo Kenzo podnijelo je 16. prosinca 2008. na temelju članka 41. Uredbe br. 207/2009 prigovor na međunarodnu registraciju predmetnog žiga za sve proizvode iz točke 11. ove presude.

               14

               Prigovor se temeljio na ranijem verbalnom žigu Zajednice KENZO, registriranom 20. veljače 2001. pod brojem 720706, za proizvode i usluge iz razreda 3., 18. i 25. u smislu Nicanske klasifikacije, a koji odgovaraju, za svaki od navedenih razreda, sljedećem opisu:

                        –

                        razred 3.: „preparati za bijeljenje i ostale tvari za pranje rublja; preparati za čišćenje, poliranje, odmašćivanje i struganje; sapuni; parfumerijski proizvodi, eterična ulja, kozmetički proizvodi, losioni za kosu; proizvodi za njegu zubi”;

                        –

                        razred 18.: „koža i umjetna koža, pojasevi, torbe, ručne torbe, kovčezi i putne torbe, muške ručne torbe i druge torbe za putovanja; povodci, lisnice, aktovke, rupčići, torbice (kožna galanterija), novčanici, navlake za ključeve (kožna galanterija), ormari i kožne kutije, umjetna koža, etuiji za posjetnice, etuiji za čekove, torbe za spise, torbe za proizvode za šminkanje, putni kompleti (kožna galanterija); neseseri i kompleti za šminkanje (neopremljeni), životinjske kože; kišobrani, suncobrani i štapovi za hodanje; bičevi, uzde, sedlarski proizvodi” i

                        –

                        razred 25.: „odjeća, obuća (osim ortopedskih cipela); pokrivala za glavu”.

               15

               U prilog prigovoru istaknut je razlog iz članka 8. stavka 5. Uredbe br. 207/2009.

               16

               Odjel za prigovore odbio je prigovor odlukom od 20. prosinca 2011.

               17

               Društvo Kenzo 15. veljače 2012. podnijelo je EUIPO‑u žalbu protiv odluke Odjela za prigovore, na temelju članaka 58. do 64. Uredbe br. 207/2009.

               18

               Odlukom od 22. svibnja 2013. drugo žalbeno vijeće EUIPO‑a prihvatilo je prigovor. Prema mišljenju žalbenog vijeća, u predmetnom slučaju bila su ispunjena tri kumulativna uvjeta za primjenu članka 8. stavka 5. Uredbe br. 207/2009. Što se tiče prvog uvjeta, žalbeno je vijeće istaknulo da su suprotstavljeni žigovi bili vrlo slični za nezanemariv dio relevantne javnosti. Što se tiče drugog uvjeta, utvrdilo je, suprotno stajalištu Odjela za prigovore, da je Kenzo dokazao da je raniji žig uživao ugled. Što se tiče trećeg uvjeta, to je vijeće smatralo da se čini vrlo vjerojatnim da će žig za koji je podnesena prijava, a za koji nije dokazan nikakav opravdan razlog za uporabu, iskoristiti uspjeh ranijeg žiga, kako bi izvukao korist iz snage privlačenja, ugleda i prestiža tog žiga te iskoristio – a da pritom ne plati nikakvu financijsku naknadu – marketinške napore koje je nositelj tog žiga uložio kako bi stvorio i održao njegov imidž. Stoga je zaključilo da je postojala opasnost da se korištenjem zaštite radi koje je podnesena međunarodna prijava u okviru Unije nepošteno iskorištava ugled ranijeg žiga u smislu članka 8. stavka 5. Uredbe br. 207/2009.

               19

               Tužitelj je tužbom koju je 8. kolovoza 2013. dostavio tajništvu Općeg suda pokrenuo postupak radi poništenja navedene odluke. U prilog svojoj tužbi istaknuo je dva tužbena razloga, koji se temelje na povredi članka 76. stavka 2. Uredbe br. 207/2009 odnosno njezina članka 8. stavka 5.

               20

               Opći je sud odbio te tužbene razloge i time tužbu u cijelosti.

            Predmet C‑86/16 P

               21

               Tužitelj je 18. kolovoza 2009. podnio prijavu za međunarodnu registraciju u kojoj je naznačena Unija, a koja je 5. studenoga 2009. dostavljena EUIPO‑u na temelju Uredbe br. 207/2009.

               22

               Žig za koji je podnesena prijava za registraciju verbalni je znak KENZO ESTATE.

               23

               Proizvodi i usluge za koje je zatražena registracija obuhvaćeni su razredima 29., 30., 31., 35., 41. i 43. Nicanske klasifikacije i odgovaraju, za svaki od tih razreda, sljedećem opisu:

                        –

                        razred 29.: „maslinovo ulje (za prehranu); ulje grožđanih sjemenki (za prehranu); jestiva ulja i masti; grožđice; obrađeno voće i povrće; zamrznuto povrće; zamrznuto voće; sirove mahunarke; obrađeni mesni proizvodi; obrađeni morski plodovi”;

                        –

                        razred 30.: „slatkiši, kruh i pecivo; vinski ocat; umak od maslina; začini (osim mirodija); mirodije; sendviči; pizze; sendviči s hrenovkom; mesne pite; ravioli”;

                        –

                        razred 31.: „grožđe (svježe); masline (svježe); voće (svježe); povrće (svježe); sjeme i lukovice”;

                        –

                        razred 35.: „usluge istraživanja tržišta vina; pružanje informacija o prodaji vina; usluge oglašavanja i promidžbene usluge; agencije za uvoz i izvoz; maloprodajne usluge ili usluge veleprodaje za hranu i pića; maloprodajne usluge ili usluge veleprodaje za žestoka pića”;

                        –

                        razred 41.: „usluge nastave i poduke vezano za opće znanje o vinu; usluge nastave i poduke vezano za opće znanje potrebno za dobivanje certifikata sommeliera; organiziranje i vođenje kušanja vina i testiranja u tom području; ispitivanje i homologacija certifikata sommeliera; priprema, organizacija i vođenje seminara o vinu; priprema, organizacija i vođenje seminara u vezi s certifikatom sommeliera; stavljanje na raspolaganje elektroničkih publikacija o vinu; stavljanje na raspolaganje elektroničkih publikacija u vezi s certifikatom sommeliera; izdavanje knjiga o vinu; izdavanje knjiga o certifikatu sommeliera; stavljanje na raspolaganje prostora za obrazovanje u području vina; stavljanje na raspolaganje prostora za obrazovanje za dobivanje certifikata sommeliera” i

                        –

                        razred 43.: „pružanje hrane i pića; pružanje privremenog smještaja”.

               24

               Prijava za registraciju objavljena je u Glasniku žigova Zajednice br. 44/2009 od 16. studenoga 2009.

               25

               Društvo Kenzo podnijelo je 12. kolovoza 2010. na temelju članka 41. Uredbe br. 207/2009 prigovor na registraciju predmetnog žiga za sve proizvode i usluge navedene u točki 23. ove presude.

               26

               Prigovor se temeljio na ranijem verbalnom žigu Zajednice KENZO, registriranom 20. veljače 2001. pod brojem 720706, za proizvode iz razreda 3., 18. i 25. u smislu Nicanske klasifikacije, a koji odgovaraju, za svaki od tih razreda, opisu navedenom u točki 14. ove presude.

               27

               U prilog prigovoru istaknut je razlog iz članka 8. stavka 5. Uredbe br. 207/2009.

               28

               Odjel za prigovore odlukom od 24. svibnja 2012. odbio je prigovor.

               29

               Društvo Kenzo 23. srpnja 2012. podnijelo je EUIPO‑u žalbu protiv odluke Odjela za prigovore, na temelju članaka 58. do 64. Uredbe br. 207/2009.

               30

               Odlukom od 3. srpnja 2013. drugo žalbeno vijeće EUIPO‑a djelomično je prihvatilo prigovor. Prema mišljenju žalbenog vijeća, u ovom su slučaju za usluge za koje se registracija zahtijeva ispunjena tri kumulativna uvjeta za primjenu članka 8. stavka 5. Uredbe br. 207/2009. Što se tiče prvog uvjeta, žalbeno je vijeće istaknulo da su suprotstavljeni žigovi bili vrlo slični. Što se tiče drugog uvjeta, utvrdilo je, suprotno stajalištu Odjela za prigovore, da je Kenzo dokazao da je raniji žig uživao ugled. Što se tiče trećeg uvjeta, to je vijeće za usluge obuhvaćene žigom za koji se traži registracija smatralo da se čini vrlo vjerojatnim da će taj žig, za koji nije dokazan nikakav opravdan razlog za uporabu, iskoristiti uspjeh ranijeg žiga, kako bi izvukao korist iz snage privlačenja, ugleda i prestiža tog žiga te iskoristio – a da pritom ne plati nikakvu financijsku naknadu – marketinške napore koje je nositelj tog žiga uložio kako bi stvorio i održao njegov imidž.

               31

               Suprotno tomu, žalbeno je vijeće u odnosu na proizvode iz razreda 29. do 31. u smislu Nicanske klasifikacije i obuhvaćene podnesenom prijavom utvrdilo da se ne mogu smatrati luksuznim proizvodima i da nisu nužno povezani sa svijetom glamura ili mode. Smatralo je da su ti proizvodi prehrambeni proizvodi široke potrošnje koji se mogu kupiti u bilo kojoj lokalnoj prodavaonici i da su tek rubno povezani s Kenzovim proizvodima. Potonje društvo nije obrazložilo razloge zbog kojih se zatraženom registracijom nepošteno iskorištava razlikovni karakter ili ugled ranijeg žiga KENZO ili mu se šteti. Žalbeno je vijeće odbilo prigovor u odnosu na te proizvode.

               32

               Tužbom koju je dostavio tajništvu Općeg suda 26. rujna 2013. tužitelj je pokrenuo postupak radi poništenja sporne odluke od 3. srpnja 2013. U prilog svojoj tužbi istaknuo je dva tužbena razloga, koji se temelje na povredi članka 76. stavka 2. Uredbe br. 207/2009 odnosno njezina članka 8. stavka 5.

               33

               Opći je sud odbio te tužbene razloge i time tužbu u cijelosti.

         Postupak pred Sudom i zahtjevi stranaka

               34

               Rješenjem predsjednika Suda od 18. svibnja 2016. predmeti C‑85/16 P i C‑86/16 P spojeni su u svrhu pisanog i usmenog dijela postupka i u svrhu donošenja presude.

               35

               Svojim žalbama žalitelj od Suda zahtijeva da:

                        –

                        ukine pobijane presude;

                        –

                        donese konačnu odluku o sporu i

                        –

                        naloži EUIPO‑u i Kenzu snošenje troškova postupka, uključujući troškove žalbenog postupka.

               36

               EUIPO i društvo Kenzo od Suda zahtijevaju da odbije obje žalbe i žalitelju naloži snošenje troškova.

         O žalbama

               37

               U prilog svojim žalbama žalitelj ističe dva žalbena razloga, koji se temelje na povredi članka 76. stavka 2. Uredbe br. 207/2009 odnosno njezina članka 8. stavka 5.

            Prvi žalbeni razlog

         Argumentacija stranaka

               38

               Svojim prvim žalbenim razlogom žalitelj smatra da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je u točki 23. obiju presuda odlučio da je žalbeno vijeće pravilno procijenilo da su dokazi o uporabi i dokazi o ugledu neraskidivo povezani, zbog čega se prvonavedeni mogu temeljiti na potonjima. Žalitelj smatra da je Opći sud, odlučivši tako, zanemario činjenicu da je diskrecijska ovlast žalbenog vijeća na temelju članka 76. stavka 2. Uredbe br. 207/2009 ograničena pravilom 20. stavkom 1. i pravilom 19. stavcima 1. i 2. Provedbene uredbe.

               39

               Prema žaliteljevu mišljenju, iz tih odredaba proizlazi da prigovor koji se temelji na članku 8. stavku 5. Uredbe br. 207/2009 treba odbiti ako njegov podnositelj ne podnese dokaz o ugledu ranijeg žiga u roku koji je EUIPO odredio za utvrđivanje postojanja i valjanosti ranijeg prava. To je tumačenje potvrđeno presudom od 13. lipnja 2002., Chef Revival USA/OHIM – Massagué Marín (Chef) (T‑232/00, EU:T:2002:157, t. 44.).

               40

               Međutim, iz točke 23. svake od pobijanih presuda proizlazi da je Opći sud, kao što je to učinilo i žalbeno vijeće, u svrhu ocjene ugleda navedenog žiga pogrešno uzeo u obzir dokumente podnesene nakon isteka roka određenog za podnošenje dokaza o stvarnoj uporabi ranijeg žiga, to jest priloge 1. do 21. očitovanjima društva Kenzo. Prema žaliteljevu mišljenju, ni Uredba br. 207/2009 ni Provedbena uredba ne propisuju da se dokumentima podnesenima radi dokazivanja stvarne uporabe, a koji su podneseni nakon isteka roka određenog za dokazivanje ranijih prava, može dokazati ugled ranijeg žiga.

               41

               Društvo Kenzo ponajprije tvrdi da je prvi žalbeni razlog nedopušten. Podredno smatra i da je neosnovan. EUIPO tvrdi da je prvi žalbeni razlog neosnovan.

         Ocjena Suda

               42

               Što se tiče dopuštenosti prvog žalbenog razloga, valja podsjetiti da je, u skladu s člankom 256. UFEU‑a i člankom 58. stavkom 1. Statuta Suda Europske unije, žalba ograničena na pitanja prava. Opći je sud stoga jedini nadležan za utvrđivanje i ocjenu relevantnih činjenica kao i ocjenu dokaza. Ocjenjivanje tih činjenica i dokaza nije, dakle, osim u slučaju njihova iskrivljavanja, pitanje prava koje je kao takvo podložno nadzoru Suda u okviru postupka povodom žalbe (vidjeti osobito presudu od 2. rujna 2010., Calvin Klein Trademark Trust/OHIM, C‑254/09 P, EU:C:2010:488, t. 49. i navedenu sudsku praksu).

               43

               U tom je smislu dovoljno utvrditi da se prvi žalbeni razlog odnosi na pitanje prava koje se temelji na prirodi diskrecijske ovlasti žalbenog vijeća na temelju članka 76. stavka 2. Uredbe br. 207/2009, vodeći računa o pravilu 20. stavku 1. i pravilu 19. stavcima 1. i 2. Provedbene uredbe. Stoga je prvi žalbeni razlog dopušten.

               44

               Što se tiče osnovanosti tog žalbenog razloga, valja podsjetiti da je Sud u svojoj presudi od 3. listopada 2013., Rintisch/OHIM (C‑120/12 P, EU:C:2013:638) u bitnome presudio da diskrecijsku ovlast koju žalbeno vijeće ima na temelju članka 76. stavka 2. Uredbe br. 207/2009 valja izvršavati u okviru odredbe iz pravila 50. stavka 1. trećeg podstavka Provedbene uredbe, a ne njezina pravila 20. stavka 1. U točki 32. te presude osobito je smatrao da Provedbena uredba izričito predviđa da žalbeno vijeće prilikom ispitivanja žalbe uložene protiv odluke Odjela za prigovore ima diskrecijsku ovlast, na temelju pravila 50. stavka 1. trećeg podstavka Provedbene uredbe i članka 76. stavka 2. Uredbe br. 207/2009, odlučiti hoće li uzeti u obzir nove ili dopunske činjenice i dokaze koji nisu predočeni u roku koji je odredio Odjel za prigovore. Stoga, kada žalbeno vijeće primi takvu žalbu, te mu odredbe daju mogućnost prihvatiti ili odbiti nepravodobno podnesene dokumente koji se odnose na postojanje, valjanost i opseg zaštite ranijeg žiga.

               45

               U točki 38. navedene presude Sud je podsjetio da, kada EUIPO odlučuje u okviru postupka povodom prigovora, izvršavanje diskrecijske ovlasti kojom raspolaže kako bi uzeo u obzir činjenice ili dokaze koji su nepravodobno podneseni uvjetovano je dvostrukim uvjetom, s jedne strane, da nepravodobno podneseni dokazi mogu na prvi pogled biti stvarno relevantni u odnosu na vrstu prigovora koji se pred njim podnosi i, s druge strane, da se to uzimanje u obzir ne protivi stadiju postupka u kojem do tog nepravodobnog podnošenja dolazi i okolnostima koje ga okružuju.

               46

               U ovom je slučaju Opći sud, kao prvo, u točkama 16. i 17. pobijanih presuda podsjetio na sudsku praksu Suda i u točki 18. svake od tih presuda pravilno istaknuo da diskrecijsku ovlast žalbenog vijeća ne treba tumačiti u skladu s pravilom 20. stavkom 1. Provedbene uredbe, nego samo u skladu s njezinim pravilom 50. stavkom 1. trećim podstavkom.

               47

               Ispitao je, kao drugo, u točkama 19. do 23. pobijanih presuda, je li žalbeno vijeće u ovom slučaju moglo uzeti u obzir te dokaze, u smislu da su oni mogli biti stvarno relevantni, i jesu li stadij postupka i određene okolnosti slučaja to dopuštale. U točki 23. svake od navedenih presuda smatrao je da je to bio slučaj jer je, „navodeći da su dokazi o uporabi i dokazi o ugledu nerazdvojivo povezani i da se dokazi ne bi mogli podnijeti na temelju dokaza o ugledu samo zbog pretjeranog i neopravdanog formalizma, žalbeno vijeće iskoristilo svoju diskrecijsku ovlast koja proizlazi iz članka 76. stavka 2. Uredbe br. 207/2009 kako bi odlučilo je li trebalo uzeti u obzir navedene elemente”.

               48

               Tako odlučivši, Opći je sud pravilno primijenio članak 76. stavak 2. Uredbe br. 207/2009 u vezi s pravilom 50. stavkom 1. trećim podstavkom Provedbene uredbe. Iz toga slijedi da prvi žalbeni razlog valja odbiti kao neosnovan.

            Drugi žalbeni razlog

               49

               Svojim drugim žalbenim razlogom, koji se temelji na povredi članka 8. stavka 5. Uredbe br. 207/2009, tužitelj smatra da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava prilikom ocjene svakog od četiriju uvjeta iz te odredbe, na temelju kojih se protiv prijave za registraciju žiga može isticati prigovor radi odbijanja tog zahtjeva. Tako je drugi žalbeni razlog podijeljen na četiri dijela, koji se temelje na pogrešci koja se tiče prava koju je Opći sud počinio pri ocjeni, odnosno na sličnosti suprotstavljenih žigova, na ugledu ranijeg žiga, na nepostojanju nepošteno stečene koristi i, konačno, na postojanju opravdanog razloga za uporabu žiga za koji su tražene registracije.

         Prvi dio

      – Argumentacija stranaka

               50

               Prvim dijelom svojeg drugog žalbenog razloga žalitelj tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je u točkama 31. do 33. pobijanih presuda ocijenio sličnost suprotstavljenih žigova a da u tom pogledu nije izvršio usporedbu navedenih žigova, svakog od njih uzetog u obzir u njegovoj cjelini. Smatra da je Opći sud pogrešno izvršio potrebne usporedbe s ranijim žigom samo u odnosu na jedan od sastavnih dijelova žiga za koji su zatražene registracije. Tvrdi da bi Opći sud, da je proveo potrebne usporedbe suprotstavljenih žigova u vizualnom, fonetskom i konceptualnom smislu, iz toga zaključio da oni nisu nimalo slični. Prema njegovu mišljenju, element „estate” važan je dio žiga za koji su zatražene registracije, s obzirom na to da se sastoji od šest slova i stoga je dulji od elementa „kenzo”, koji se sastoji od pet slova. Element „estate” također znatno produljuje navedeni žig u vizualnom i fonetskom smislu te dovodi do znatnih razlika između suprotstavljenih žigova, u pogledu njihove zvučnosti, ali i njihova ritma.

               51

               Žalitelj nadalje tvrdi da Opći sud nije obrazložio svoju ocjenu prema kojoj je prevladavajući element žiga KENZO ESTATE element „kenzo”. On, suprotno tomu, smatra da element „estate” ima razlikovni karakter u odnosu na proizvode i usluge obuhvaćene žigom za koji je podnesena prijava za registraciju. Naime, čak i ako postoji veza između navedenog pojma i potonjih, ta veza nije dovoljno izravna da bi elementu „estate” u potpunosti oduzela razlikovni karakter i da bi element „kenzo” automatski postao prevladavajući.

               52

               Naposljetku žalitelj prigovara Općem sudu da je u točki 34. pobijanih presuda pogrešno odbio primijeniti sudsku praksu koja proizlazi iz presude od 7. svibnja 2009., Klein Trademark Trust/OHIM Zafra Marroquineros (CK CREACIONES KENNYA) (T‑185/07, EU:T:2009:147) i od 2. rujna 2010., Calvin Klein Trademark Trust/OHIM (C‑254/09 P, EU:C:2010:488).

               53

               Kenzo i EUIPO tvrde da je prvi dio drugog žalbenog razloga nedopušten i u svakom slučaju neosnovan.

         – Ocjena Suda

               54

               Što se tiče dopuštenosti prvog dijela drugog žalbenog razloga, valja utvrditi da se žaliteljeva argumentacija – kojom tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što svaki od predmetnih suprotstavljenih žigova nije usporedio u njegovoj cjelini i time što nije primijenio presude od 7. svibnja 2009., Klein Trademark Trust/OHIM – Zafra Marroquineros (CK CREACIONES KENNYA) (T‑185/07, EU:T:2009:147) i od 2. rujna 2010., Calvin Klein Trademark Trust/OHIM (C‑254/09 P, EU:C:2010:488) kao i ona koja se odnosi na nedostatak u obrazloženju ocjene dominantnosti elementa „kenzo” koji čini žig KENZO ESTATE – odnosi na pitanja prava. Potonja je dopuštena u okviru žalbe, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 42. ove presude.

               55

               Suprotno tomu, nedopuštena je žaliteljeva argumentacija kojom tvrdi da element „estate” ima razlikovni karakter jer njome žalitelj zapravo nastoji dovesti u pitanje ocjenu činjenica koju je Opći sud proveo u točki 33. svake od pobijanih presuda, prema kojoj riječ „estate”, povezana s proizvodima i uslugama obuhvaćenima zatraženim registracijama, nema razlikovni karakter za znatan dio relevantnih potrošača.

               56

               Što se tiče, kao prvo, osnovanosti argumenta koji se temelji na tome da Opći sud nije usporedio svaki od predmetnih suprotstavljenih žigova u njegovoj cjelini, valja podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, postojanje veze između ranijeg žiga i žiga za koji je podnesena prijava, u smislu članka 8. stavka 5. Uredbe br. 207/2009, treba ocjenjivati općenito, uzimajući u obzir sve relevantne čimbenike slučaja, među kojima su osobito stupanj razlikovnog karaktera ranijeg žiga i stupanj sličnosti između suprotstavljenih žigova, koji pretpostavlja postojanje, među ostalim, elemenata vizualne, zvučne ili konceptualne sličnosti (vidjeti presude od 23. listopada 2003., Adidas‑Salomon i Adidas Benelux, C‑408/01, EU:C:2003:582, t. 28. i od 24. ožujka 2011., Ferrero/OHIM, C‑552/09 P, EU:C:2011:177, t. 52. i 64.).

               57

               U ovom je slučaju Opći sud u točkama 31. i 32. pobijanih presuda naveo da okolnost prema kojoj se žig sastoji isključivo od ranijeg žiga kojemu je pridružena druga riječ indicija sličnosti između tih dvaju žigova i da potrošač načelno obično pridaje veću pozornost početku, a ne kraju znaka. Što se tiče nepostojanja razlikovnog karaktera elementa „estate”, Opći je sud u točki 33. svake od pobijanih presuda presudio da „izvornog govornika engleskog jezika ta riječ može podsjećati na mjesto na kojem se uzgaja i proizvodi vino, grožđe i srodni proizvodi, pri čemu ‚estate’ znači ‚velika nekretnina’”. Opći je sud tako presudio da je žalbeno vijeće pravilno zaključilo da relevantni potrošači pridaju manje pozornosti tom pojmu i usredotočuju se na prvi element, to jest na pojam „kenzo”, koji ima veći razlikovni karakter.

               58

               Iz točaka 31. do 33. pobijanih presuda proizlazi da je u svrhu ocjene sličnosti suprotstavljenih žigova Opći sud smatrao, s jedne strane, da se žig za koji je zatražena registracija sastoji isključivo od ranijeg žiga kojem je pridružen element „estate”, koji nema razlikovni karakter, i da će se, s druge strane, s obzirom na to da potrošač načelno veću pozornost pridaje početku, a ne kraju znaka, relevantna javnost usredotočiti na prvi element, koji ima veći razlikovni karakter, a to je pojam „kenzo”.

               59

               U takvim okolnostima, budući da su dva suprotstavljena žiga verbalni žigovi od kojih se jedan sastoji isključivo od ranijeg žiga kojem je dodan element bez razlikovnog karaktera, Opći je sud pravilno zaključio da su, ako se svaki od njih razmatra u svojoj cjelini, slični.

               60

               Što se tiče, kao drugo, žaliteljeve argumentacije koja se temelji na nedostatku u obrazloženju pobijanih presuda u pogledu dominantnosti elementa „kenzo”, treba je odbiti kao neosnovanu.

               61

               Naime, u točki 32. svake od pobijanih presuda Opći je sud podsjetio na sudsku praksu prema kojoj potrošač načelno obično pridaje veću pozornost početku, a ne kraju znaka. U točki 33. svake od navedenih presuda on je smatrao da riječ „estate”, povezana s proizvodima i uslugama obuhvaćenima žigom za koji su podnesene prijave, nema razlikovni karakter za znatan dio relevantnih potrošača. Opći je sud iz toga zaključio da je „žalbeno vijeće pravilno smatralo da relevantni potrošači pridaju manje pozornosti tom pojmu i usredotočuju se na prvi element, koji ima veći razlikovni karakter, to jest na pojam ‚kenzo’”.

               62

               Što se tiče, kao treće, žaliteljeve argumentacije koja se temelji na tome da je Opći sud pogrešno odbio primijeniti presude od 7. svibnja 2009., Klein Trademark Trust/OHIM – Zafra Marroquineros (CK CREACIONES KENNYA) (T‑185/07, EU:T:2009:147) i od 2. rujna 2010., Calvin Klein Trademark Trust/OHIM (C‑254/09 P, EU:C:2010:488), i nju valja odbiti kao neosnovanu.

               63

               Naime, kao što je to Opći sud pravilno utvrdio u točki 34. svake od pobijanih presuda, okolnosti iz predmeta u kojima su donesene presude navedene u prethodnoj točki odstupaju od onih u ovim predmetima, zbog čega je dovoljno utvrditi da su u prvospomenutima bili suprotstavljeni žig za koji je podnesena prijava koji se sastoji od verbalnog znaka i raniji žigovi koje čine figurativni znakovi, dok su u ovim predmetima suprotstavljena dva verbalna žiga. Zbog toga je Opći sud smatrao da u predmetima koji su doveli do navedenih presuda razlikovni i dominantni elementi suprotstavljenih žigova nisu bili isti, dok je u ovom slučaju Opći sud smatrao da je pojam „kenzo”, koji je zajednički suprotstavljenim žigovima, također njihov element s najvećim razlikovnim karakterom.

               64

               Iz toga slijedi da prvi dio drugog žalbenog razloga treba u cijelosti odbiti.

         Drugi dio drugog žalbenog razloga

      – Argumentacija stranaka

               65

               Drugim dijelom svojeg drugog žalbenog razloga žalitelj tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava zato što je u točki 41. svake od pobijanih presuda smatrao da je žalbeno vijeće pravilno potvrdilo da raniji žig KENZO uživa ugled u Uniji u pogledu odjeće, kozmetike i parfema, iako su dokazi u tu svrhu podneseni nepravodobno i nije ih trebalo uzeti u obzir.

               66

               Kenzo i EUIPO ističu da drugi dio ovog žalbenog razloga treba odbiti kao neosnovan.

         – Ocjena Suda

               67

               Valja istaknuti da se ocjena Općeg suda u točki 41. svake od pobijanih presuda odnosi na žaliteljev argument koji se temelji na tome da žalbeno vijeće nije trebalo uzeti u obzir dokaze koje je Kenzo podnio Odjelu za prigovore prije 17. svibnja 2010. u predmetu C‑85/16 P i prije 14. veljače 2011. u predmetu C‑86/16 P, kako bi dokazao ugled ranijeg žiga, s obzirom na to da ti dokazi nisu popraćeni nikakvim pojašnjenjem. Opći je sud u toj točki 41. smatrao da je na stvarni datum međunarodnih registracija žiga KENZO ESTATE u tim dvama predmetima, točnije 21. siječnja 2008. odnosno 18. kolovoza 2009., ugled ranijeg žiga bio dokazan s pomoću dokaza koji su podneseni u prethodnim predmetima, a na koje se Odjel za prigovore oslonio u ovim predmetima.

               68

               Žalitelj stoga ne može u okviru svojeg drugog žalbenog razloga tvrditi da je Opći sud u navedenoj točki 41. počinio pogrešku koja se tiče prava zato što je uzeo u obzir nepravodobno podnesene dokaze koji se odnose na ugled ranijeg žiga KENZO, s obzirom na to da se ocjena Općeg suda ne odnosi na zakašnjelo podnošenje navedenih dokaza.

               69

               U tim okolnostima drugi dio drugog žalbenog razloga treba odbiti kao bespredmetan.

         Treći dio drugog žalbenog razloga

      – Argumentacija stranaka

               70

               Trećim dijelom drugog žalbenog razloga žalitelj tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je smatrao da je uporaba žiga KENZO ESTATE, za koji su podnesene prijave za registraciju, nepošteno iskoristila ugled ranijeg žiga a da nije proveo opću ocjenu suprotstavljenih žigova uzimajući u obzir sve čimbenike relevantne u predmetnom slučaju, među kojima se nalazi priroda proizvoda ili usluga za koje su ti žigovi registrirani, uključujući i stupanj srodnosti ili različitosti tih proizvoda ili usluga. Stoga on navodi da su koncept, boja i miris relevantni elementi za uspjeh odjeće, parfema i kozmetike, to jest proizvoda obuhvaćenih ranijim žigom, a da nijedan od tih aspekata nije element koji stvara vrijednost za proizvode obuhvaćene žigovima za koje su podnesene prijave. Usto, uzimajući u obzir vrlo različite prirode predmetnih poslovnih sektora, vrlo je malo vjerojatno da se imidž ekskluzivnosti i luksuza koji se veže uz odjeću, parfeme ili kozmetiku može prenijeti na neki od proizvoda obuhvaćenih žigom za koji su podnesene prijave, a koji obuhvaća robu široke potrošnje dostupnu u supermarketima.

               71

               Žalitelj nadalje tvrdi da se obrazloženje Općeg suda temelji na običnim nagađanjima i pretpostavkama te nije potkrijepljeno nikakvim dokazom.

               72

               Kenzo i EUIPO tvrde da treći dio drugog žalbenog razloga treba odbiti kao neosnovan.

         – Ocjena Suda

               73

               Valja utvrditi da, s obzirom na to da žalitelj svojom argumentacijom prigovara Općem sudu da nije uzeo u obzir prirodu i vrlo različita obilježja proizvoda i usluga obuhvaćenih suprotstavljenim žigovima, treba je odbiti kao nedopuštenu, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 42. ove presude. Naime, tom argumentacijom žalitelj zapravo želi dovesti u pitanje činjenične ocjene koje je u tom pogledu izvršio Opći sud u točkama 50. do 53. pobijane presude, prema kojima u biti proizvodi i usluge obuhvaćeni žigom za koji su podnesene prijave, kao što su odjeća, parfemi i kozmetika obuhvaćeni ranijim žigom, mogu pripadati području luksuznih proizvoda.

               74

               Budući da svojom argumentacijom žalitelj tvrdi da Opći sud nije proveo opću ocjenu svih relevantnih čimbenika za ocjenu opasnosti od nepoštenog iskorištavanja ugleda ranijeg žiga i da Opći sud nije pravilno obrazložio svoju ocjenu u tom pogledu, valja utvrditi da se ona odnosi na pitanje prava, koje je dopušteno u okviru žalbe, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 42. ove presude.

               75

               Međutim, ta argumentacija počiva na pogrešnom čitanju pobijanih presuda.

               76

               Naime, valja istaknuti da je Opći sud u točkama 45. do 49. pobijanih presuda podsjetio na sudsku praksu koja je relevantna kako bi se u ovom slučaju utvrdilo iskorištava li se nepošteno ugled ranijeg žiga uporabom žiga za koji su podnesene prijave. U točkama 50. i 51. tih presuda ispitao je prirodu i stupanj srodnosti proizvoda i usluga o kojima je riječ. U točki 53. svake od navedenih presuda potvrdio je ocjenu žalbenog vijeća o postojanju veze koja se može utvrditi između proizvoda obuhvaćenih ranijim žigom i proizvoda i usluga obuhvaćenih žigom za koji su podnesene prijave, to jest da pripadaju području luksuznih proizvoda. U točki 54. svake od tih presuda Opći je sud potvrdio ocjenu žalbenog vijeća prema kojoj je vrlo vjerojatno da taj žig nepošteno iskorištava ugled ranijeg žiga, pozivajući se na postojanje veze između proizvoda i usluga obuhvaćenih suprotstavljenim žigovima, znatnog ugleda ranijeg žiga, visokog stupnja sličnosti između navedenih žigova i sofisticirane i simboličke slike koju je stvorio raniji žig. U točki 56. pobijane presude u predmetu C‑86/16 P Opći je sud dodao da se usluge iz razreda 35. i 43. u smislu Nicanske klasifikacije, koji su obuhvaćeni prijavom za registraciju, ipak mogu pojaviti kao pomoćne usluge za proizvodnju i prodaju vina.

               77

               U tim se okolnostima Općem sudu ne može prigovoriti da nije proveo opću ocjenu svih relevantnih čimbenika kako bi ocijenio je li žig za koji su podnesene prijave nepošteno iskorištavao ugled ranijeg žiga i da nije pravilno obrazložio tu ocjenu.

               78

               Stoga treći dio drugog žalbenog razloga treba odbiti dijelom kao nedopušten, a dijelom kao neosnovan.

         Četvrti dio drugog žalbenog razloga

      – Argumentacija stranaka

               79

               Četvrtim dijelom drugog žalbenog razloga žalitelj ističe da pobijane presude imaju nedostatke u obrazloženju jer je Opći sud pri odbijanju četvrtog dijela drugog žalbenog razloga koji je pred njim istaknut samo potvrdio utvrđenje žalbenog vijeća prema kojem „nije dokazan nijedan opravdan razlog”.

               80

               Žalitelj tvrdi da su žalbeno vijeće i Opći sud također počinili pogrešku koja se tiče prava time što nisu dovoljno uzeli u obzir činjenicu da element „kenzo”, koji je dio žiga KENZO ESTATE, označava žaliteljevo ime. Tvrdi da nije htio nepošteno iskorištavati ugled ranijeg žiga i da nije postupao u zloj vjeri.

               81

               Kenzo tvrdi da je četvrti dio drugog žalbenog razloga neosnovan. EUIPO tvrdi da je navodna pogreška koju žalitelj ističe, zbog toga što se odnosi na odluke žalbenog vijeća, nedopuštena. U svakom slučaju, prema EUIPO‑ovu mišljenju, ovaj je dio žalbenog razloga neosnovan.

         – Ocjena Suda

               82

               Što se tiče prvog argumenta u prilog četvrtom dijelu drugog žalbenog razloga, koji se odnosi na nedostatak u obrazloženju, valja podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, Sud ne zahtijeva od Općeg suda da pruži obrazloženje u kojem bi se iscrpno i pojedinačno osvrnuo na sve argumente koje su stranke iznijele u postupku i da ono stoga može biti implicitno, pod uvjetom da zainteresiranim osobama omogućuje da saznaju razloge zbog kojih Opći sud nije prihvatio njihove argumente, a Sudu da raspolaže dostatnim elementima za izvršavanje svojeg nadzora (presuda od 11. svibnja 2017., Dyson/Komisija, C‑44/16 P, EU:C:2017:357, t. 38. i navedena sudska praksa).

               83

               Iz točke 58. pobijane presude donesene u predmetu C‑85/16 P i točke 59. pobijane presude donesene u predmetu C‑86/16 P proizlazi da je Opći sud ispitao žaliteljev argument prema kojem je uporaba njegova imena u žigu za koji su podnesene prijave bio opravdan razlog u smislu članka 8. stavka 5. Uredbe br. 207/2009 koji mu omogućuje uporabu tog znaka. Smatrao je da je odgovor žalbenog vijeća na taj argument, iako kratak, ipak bio dovoljan, s obzirom na to da Uredba br. 207/2009 ne daje bezuvjetno pravo na registraciju imena ili prezimena kao žiga Europske unije. Iz toga je zaključio da činjenica da je žaliteljevo ime Kenzo nije dovoljna da bi bila opravdan razlog u smislu te odredbe.

               84

               Iz toga proizlazi da se Općem sudu ne može prigovoriti da nije naveo razloge zbog kojih je odbio žaliteljev argument.

               85

               Što se tiče drugog argumenta istaknutog u prilog četvrtom dijelu drugog žalbenog razloga, koji se temelji na tome da je uporaba žaliteljeva imena u žigu za koji su podnesene prijave opravdan razlog u smislu članka 8. stavka 5. Uredbe br. 207/2009, valja utvrditi da je nedopušten jer se odnosi na odluke drugog žalbenog vijeća od 22. svibnja odnosno 3. srpnja 2013. (rješenje od 26. svibnja 2016., Dairek Attoumi/EUIPO, C‑578/15 P, neobjavljeno, EU:C:2016:377, t. 26. i navedena sudska praksa).

               86

               Budući da je taj argument usmjeren protiv pobijanih presuda, treba podsjetiti da je Sud već protumačio pojam „opravdan razlog” iz članka 5. stavka 2. Prve direktive Vijeća 89/104/EEZ od 21. prosinca 1988. o usklađivanju zakonodavstava država članica o žigovima (SL 1989., L 40, str. 1.), u smislu da njime nisu obuhvaćeni samo objektivno važni razlozi, nego se taj pojam može vezati i uz subjektivne interese trećega koji se koristi znakom istovjetnim ili sličnim uglednom žigu (presuda od 6. veljače 2014., Leidseplein Beheer i De Vries, C‑65/12, EU:C:2014:49, t. 45.).

               87

               Nadalje, također je pojasnio da, s obzirom na to da su tekst članka 5. stavka 2. i članka 4. stavka 4. točke (a) Prve direktive 89/104 u bitnome istovjetni i da se njima želi pružiti ista zaštita uglednim žigovima, tumačenje prve odredbe vrijedi za drugu (vidjeti osobito presude od 27. studenoga 2008., Intel Corporation, C‑252/07, EU:C:2008:655, t. 25. i od 9. siječnja 2003., Davidoff, C‑292/00, EU:C:2003:9, t. 17.).

               88

               Budući da je tekst članka 4. stavka 4. točke (a) Prve direktive 89/104 istovjetan tekstu članka 8. stavka 5. Uredbe br. 207/2009, tumačenje Suda u vezi s člankom 5. stavkom 2. navedene Prve direktive također se može prenijeti na članak 8. stavak 5. Uredbe br. 207/2009.

               89

               Dakle, kao što je to nezavisna odvjetnica istaknula u točki 34. svojeg mišljenja, široka je zaštita koju taj članak 8. stavak 5. pruža uglednim žigovima. Posebna je pretpostavka za tu zaštitu neopravdana uporaba znaka koji je istovjetan ili sličan registriranom žigu koja nepošteno iskorištava razlikovni karakter ili ugled tog žiga ili mu nanosi štetu (vidjeti, među ostalim, presudu od 6. veljače 2014., Leidseplein Beheer i de Vries, C‑65/12, EU:C:2014:49, t. 33. i navedenu sudsku praksu).

               90

               Međutim, korisnik znaka koji je sličan uglednom žigu može se na temelju članka 8. stavka 5. Uredbe br. 207/2009 pozvati na „opravdan razlog” u svrhu uporabe tog znaka, što je izraz općeg cilja navedene uredbe, a to je dovesti u ravnotežu, s jedne strane, interes nositelja žiga da očuva njegovu glavnu funkciju i, s druge strane, interese trećih da u poslovnom svijetu upotrebljavaju takav znak za označivanje proizvoda i usluga koje stavljaju na tržište (vidjeti u tom smislu presudu od 6. veljače 2014., Leidseplein Beheer i de Vries, C‑65/12, EU:C:2014:49, t. 41. i 43.).

               91

               Na taj način pozivanje treće osobe na opravdan razlog u svrhu uporabe znaka koji je sličan uglednom žigu ne može dovesti do priznanja određenih prava u korist te osobe u odnosu na registrirani žig, nego primorava nositelja uglednog žiga da trpi uporabu sličnog znaka (vidjeti presudu od 6. veljače 2014., Leidseplein Beheer i de Vries, C‑65/12, EU:C:2014:49, t. 46.).

               92

               U ovom je slučaju Opći sud u točki 54. svake od pobijanih presuda potvrdio zaključak žalbenog vijeća prema kojem je, u bitnome, vrlo vjerojatno da je žig za koji su podnesene prijave nepošteno iskorištavao raniji žig. U točki 58. pobijane presude donesene u predmetu C‑85/16 P i točki 59. pobijane presude donesene u predmetu C‑86/16 P Opći je sud presudio da žaliteljevo ime, to jest Kenzo, u sastavu žiga KENZO ESTATE nije dovoljno da bi bilo opravdan razlog za uporabu tog znaka u smislu članka 8. stavka 5. Uredbe br. 207/2009.

               93

               Opći sud, dakle, nije počinio pogrešku koja se tiče prava kada je smatrao da žalitelj nije u svoju korist dokazao da postoji opravdan razlog za uporabu predmetnog znaka.

               94

               Naime, sama okolnost da pojam „kenzo”, koji je dio žiga KENZO ESTATE, odgovara žaliteljevu imenu nije relevantna za pitanje može li uporaba tog pojma biti opravdan razlog u smislu članka 8. stavka 5. Uredbe br. 207/2009, s obzirom na to da, kao što je to u biti navela nezavisna odvjetnica u točki 38. svojeg mišljenja, ispitivanje uravnoteženosti uključenih interesa ne može negativno utjecati na osnovnu funkciju ranijeg žiga, a to je jamčiti podrijetlo proizvoda.

               95

               Stoga je Opći sud prilikom odvagivanja uključenih interesa pravilno mogao smatrati da je, s obzirom na široku zaštitu koju Uredba br. 207/2009 dodjeljuje uglednim žigovima, žalbeno vijeće moglo smatrati da žalitelj nije dokazao opravdan razlog i, prema tome, da je potonji prijavama za registraciju podnesenima 21. siječnja 2008. odnosno 18. kolovoza 2009. htio nepošteno iskoristiti ugled žiga KENZO, registriranog 20. veljače 2001.

               96

               Iz toga slijedi da drugi argument u potporu četvrtom dijelu drugog žalbenog razloga treba odbiti kao neosnovan. Dakle, također treba odbiti drugi žalbeni razlog.

               97

               Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da žalbe treba odbiti u cijelosti.

         Troškovi

               98

               Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima. U skladu s člankom 138. stavkom 1. tog Poslovnika, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da su EUIPO i društvo Kenzo podnijeli zahtjeve da se K. Tsujimotu naloži snošenje troškova i da on nije uspio u postupku, valja mu naložiti snošenje troškova.

               Slijedom navedenog, Sud (deseto vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Žalbe se odbijaju.

                           2.

                           Kenzu Tsujimotu nalaže se snošenje troškova.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski