title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 26. siječnja 2017.#Roca SARL protiv Europske komisije.#Žalba – Zabranjeni sporazumi – Belgijsko, njemačko, francusko, talijansko, nizozemsko i austrijsko tržište kupaonske opreme – Usklađivanje prodajnih cijena i razmjena osjetljivih poslovnih informacija – Smjernice o metodi za utvrđivanje iznosa novčanih kazni iz 2006. – Načelo jednakog postupanja – Izvršavanje neograničene nadležnosti.#Predmet C-638/13 P.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      26. siječnja 2017. (
            *1
         )
      „Žalba — Zabranjeni sporazumi — Belgijsko, njemačko, francusko, talijansko, nizozemsko i austrijsko tržište kupaonske opreme — Usklađivanje prodajnih cijena i razmjena osjetljivih poslovnih informacija — Smjernice o metodi za utvrđivanje iznosa novčanih kazni iz 2006. — Načelo jednakog postupanja — Izvršavanje neograničene nadležnosti“
      U predmetu C‑638/13 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 27. studenoga 2013.,

         Roca SARL, sa sjedištem u Saint‑Ouen‑l’Aumôneu (Francuska), koju zastupa P. Vidal Martínez, abogada,
      tužitelj,
      druga stranka u postupku je:

         Europska komisija, koju zastupaju F. Castilla Contreras, F. Castillo de la Torre i F. Jimeno Fernández, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
      tuženik u prvostupanjskom postupku,
      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: A. Tizzano, potpredsjednik Suda, u svojstvu predsjednika prvog vijeća, M. Berger, E. Levits, S. Rodin (izvjestitelj) i F. Biltgen, suci,
      nezavisni odvjetnik : M. Wathelet,
      tajnik: K. Malacek, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 10. rujna 2015.,
      odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Roca SARL u žalbi traži djelomično ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 16. rujna 2013., Roca/Komisija (T‑412/10, EU:T:2013:444; u daljnjem tekstu: pobijana presuda), kojom je taj sud djelomično poništio Odluku Komisije C (2010) 4185 final od 23. lipnja 2010. o postupku primjene članka 101. UFEU‑a i članka 53. Sporazuma o EGP‑u (predmet COMP/39092 – kupaonska oprema) (u daljnjem tekstu: sporna odluka) u dijelu u kojem je Europska komisija odredila iznos novčane kazne izrečene tužitelju a da nije uzela u obzir njegovu suradnju, smanjio iznos izrečene mu novčane kazne na 6 298 000 eura te u preostalom dijelu odbio tužbu.

         Pravni okvir

         Uredba (EZ) br. 1/2003

               2

               Uredba Vijeća (EZ) br. 1/2003 od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima [101.] i [102. UFEU‑a] (SL 2003., L 1, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 165. i ispravak u SL‑u 2016., L 173, str. 108.) u članku 23. stavcima 2. i 3. predviđa:
               „2.   Komisija može poduzetnicima i udruženjima poduzetnika odlukom propisati novčane kazne ako bilo namjerno ili nepažnjom:

                        (a)

                        krše odredbe članka [101.] ili članka [102. UFEU‑a] [...]

                  [...]
               Za svakog poduzetnika i svako udruženje poduzetnika koje sudjeluje u povredi propisa, novčana kazna ne smije prelaziti 10% njegovog ukupnog prihoda u prethodnoj poslovnoj godini.
               [...]
               3.   Pri određivanju iznosa novčane kazne uzet će se u obzir težina i trajanje povrede.”

               3

               U članku 31. te uredbe navodi se:
               „Sud ima neograničenu nadležnost u nadzoru odluka Komisije kojima ista izriče novčane kazne ili periodične penale. Sud može ukinuti, smanjiti ili povećati iznos novčane kazne ili periodičnog penala.”

         Smjernice iz 2006.

               4

               U točki 2. Smjernica o metodi za utvrđivanje kazni koje se propisuju u skladu s člankom 23. stavkom 2. točkom (a) Uredbe br. 1/2003 (SL 2006., C 210, str. 2.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 58.; u daljnjem tekstu: Smjernice iz 2006.) navodi se da, kada je riječ o utvrđivanju novčanih kazni, „Komisija mora uzimati u obzir i težinu i trajanje povreda” te da „izrečena kazna ne smije premašivati ograničenja utvrđena u članku 23. stavku 2. drugom i trećem podstavku Uredbe br. 1/2003”.

               5

               U točki 13. tih smjernica predviđa se:
               „U određivanju osnovnog iznosa kazne koju će nametnuti, Komisija će upotrijebiti vrijednost prihoda od prodaje robe ili usluga tog poduzetnika na koju se povreda izravno ili neizravno […] odnosi u odgovarajućem zemljopisnom području unutar Europskoga gospodarskog prostora [EGP]. Komisija će u pravilu uzeti u obzir prihode od prodaje koje je taj poduzetnik ostvario tijekom posljednje pune poslovne godine svoga sudjelovanja u povred[i]. […]”

               6

               U točki 20. navedenih smjernica određuje se:
               „Težina svake vrste povreda ocjenjuje se za svaki slučaj posebno, uzimajući u obzir sve bitne okolnosti pojedinog slučaja.”

               7

               U točki 21. istih smjernica navodi se sljedeće:
               „U pravilu se udio vrijednosti prihoda od prodaje koji se uzima u obzir utvrđuje u visini do 30% vrijednosti prihoda od prodaje.”

               8

               Prema odredbi točke 22. Smjernica iz 2006:
               „Pri odlučivanju treba li udio vrijednosti prihoda od prodaje, koji se u danom slučaju treba razmotriti, biti na donjem ili na gornjem dijelu tog raspona, Komisija uzima u obzir niz čimbenika kao što je narav povreda, zajednički tržišni udio svih dotičnih poduzetnika, zemljopisni opseg povreda te je li povreda u potpunosti izvršena ili ne.”

               9

               Točkom 23. tih smjernica predviđa se:
               „Horizontalni sporazumi o određivanju cijena, podjeli tržišta te ograničenju proizvodnje […], koji su obično tajni, po svojoj su naravi među najtežim oblicima ograničavanja tržišnog natjecanja. Sa stajališta politike tržišnog natjecanja, njih se kažnjava visokim novčanim kaznama. Stoga je udio vrijednosti prihoda od prodaje koji se uzima u obzir u takvim slučajevima povreda u pravilu u gornjem dijelu tog raspona.”

               10

               Točka 25. navedenih smjernica glasi kako slijedi:
               „Osim toga, bez obzira na trajanje sudjelovanja poduzetnika u povredi, Komisija u osnovni iznos uključuje iznos od između 15% i 25% vrijednosti prihoda od prodaje kako je definirano gore u odjeljku A kako bi odvratila poduzetnike od samog sklapanja horizontalnih sporazuma o određivanju cijena, podjeli tržišta i ograničenju proizvodnje. Takav dodatni iznos Komisija može primijeniti i u slučaju drugih povreda. U svrhu odlučivanja o udjelu vrijednosti prihoda prodaje koji se treba razmotriti u pojedinom slučaju, Komisija uzima u obzir niz čimbenika, a posebno one spomenute u točki 22.”

               11

               U točki 29. istih smjernica navodi se:
               „Osnovni se iznos može sniziti ako Komisija utvrdi postojanje olakotnih okolnosti, kao što su:

                        —

                        ako dotični poduzetnik dokaže da je prekinuo povredu odmah nakon intervencije Komisije[;] to se ne primjenjuje na tajne sporazume ili ponašanje (osobito kartele),

                        —

                        ako poduzetnik dokaže da je povreda nastupila nepažnjom,

                        —

                        ako poduzetnik dokaže da je njegovo sudjelovanje u povredi znatno ograničeno i tako dokaže da je tijekom razdoblja u kojemu je sudjelovao u sporazumu koji predstavlja povredu zapravo izbjegavao provoditi takav sporazum opredjeljujući se za konkurentno ponašanje na tržištu[;] sama činjenica da je poduzetnik sudjelovao u povredi kraće od drugih ne smatra se olakotnom okolnošću budući da se to već odražava u osnovnom iznosu kazne,

                        —

                        ako je dotični poduzetnik učinkovito surađivao s Komisijom u opsegu koji premašuje područje primjene Obavijesti o oslobađanju od kazne te koji premašuje njegovu zakonsku obvezu suradnje,

                        —

                        ako su javna tijela ili zakonodavstvo […] dozvoljavali ili poticali protutržišno ponašanje poduzetnika.”

         Okolnosti spora i sporna odluka

               12

               Okolnosti spora izložene su u točkama 1. do 29. pobijane presude i mogu se sažeti kako slijedi.

               13

               Roca je društvo osnovano prema francuskom pravu čija je glavna djelatnost bila distribucija keramičkih proizvoda i sanitarnih armatura na francuskom tržištu. U vrijeme nastanka činjenica koje predstavljaju povredu Roca je pripadala grupaciji društava aktivnih u sektoru kupaonske opreme (u daljnjem tekstu: grupacija Roca), čije je društvo majka bila Roca Sanitario SA koja je držalo njezin sveukupni kapital.

               14

               Dana 15. srpnja 2004. Masco Corp. i njegova društva kćeri, među kojima Hansgrohe AG, koji proizvodi sanitarne armature, i Hüppe GmbH, koji proizvodi pregrade za tuš kabine, obavijestili su Komisiju o postojanju zabranjenog sporazuma u sektoru kupaonske opreme te su zatražili oslobođenje od kazni na temelju Obavijesti Komisije o oslobađanju od kazni i smanjenju kazni u slučajevima kartela (SL 2002., C 45, str. 3.; u daljnjem tekstu: Obavijest iz 2002. o suradnji) ili, podredno, smanjenje iznosa novčanih kazni koje im mogu biti izrečene.

               15

               Komisija je 9. i 10. studenoga 2004. provela nenajavljene pretrage u prostorijama nekoliko društava i nacionalnih strukovnih udruženja koja djeluju u sektoru kupaonske opreme. Komisija je između 15. studenoga 2005. i 16. svibnja 2006. tim društvima i udruženjima, uključujući Rocu i Laufen Austria AG, uputila zahtjeve za dostavu informacija.

               16

               Dana 17. siječnja 2006. Roca je u svoje ime i u ime grupacije kojoj pripada Laufen Austria, s obzirom da je Roca preuzela poslovanje te grupacije u Francuskoj, zatražila oslobođenje od kazne na temelju Obavijesti iz 2002. o suradnji ili, podredno, smanjenje iznosa novčane kazne koja joj može biti izrečena.

               17

               Komisija je u odluci od 8. prosinca 2006. tužitelja obavijestila da mu je pod određenim uvjetima odlučila priznati smanjenje tog iznosa.

               18

               Komisija je 26. ožujka 2007. usvojila obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama koju je dostavila tužitelju. Tužitelj je saslušan tijekom saslušanja održanog od 12. do 14. studenoga 2007.

               19

               Dana 23. lipnja 2010. Komisija je donijela spornu odluku kojom je utvrdila postojanje jedinstvene i trajne povrede članka 101. stavka 1. UFEU‑a i članka 53. Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru od 2. svibnja 1992. (SL 1994., L 1, str. 3..; u daljnjem tekstu: Ugovor o EGP‑u), u sektoru kupaonske opreme. Ta se povreda, u kojoj je sudjelovalo 17 poduzetnika, prema mišljenju Komisije odvijala u različitim razdobljima između 16. listopada 1992. i 9. studenoga 2004. Očitovala se u obliku niza protutržišnih sporazuma ili usklađenih djelovanja na području Belgije, Njemačke, Francuske, Italije, Nizozemske i Austrije.

               20

               Prema toj odluci, zabranjeni sporazum odnosio se na proizvode kupaonske opreme koji ulaze u jednu od sljedeće tri podgrupe proizvoda: sanitarne armature, pregrade za tuš kabine i njihovi dodatni dijelovi te keramički proizvodi (u daljnjem tekstu: tri podgrupe proizvoda).

               21

               Komisija je među ostalim naglasila postojanje nacionalnih strukovnih udruženja čiji su članovi obavljali djelatnosti koje pokrivaju sve tri podskupine proizvoda, koja je nazvala „koordinacijskim tijelima”, nacionalnih strukovnih udruženja čiji su se članovi bavili djelatnošću vezanom uz najmanje dvije od tri navedene podskupine proizvoda, koje je nazvala „udruženjima za više proizvoda”, kao i specijaliziranih udruženja čiji su se članovi bavili djelatnošću iz jedne od te tri podskupine proizvoda. Konačno, Komisija je utvrdila postojanje središnje grupe poduzetnika koji su sudjelovali u zabranjenom sporazumu u različitim državama članicama kao i u okviru koordinacijskih tijela i udruženja za više proizvoda.

               22

               Vezano uz sudjelovanje grupacije Roca u utvrđenoj povredi, Komisija je utvrdila da je ta grupacija znala za povredu za tri podgrupe proizvoda. Međutim, kada je riječ o zemljopisnom opsegu zabranjenog sporazuma, Komisija je zaključila da se ne može smatrati da je grupacija Roca znala za njegovu opću primjenu, nego da samo treba smatrati da su postojala koluzivna djelovanja u Francuskoj i Austriji. Prema mišljenju Komisije, sudjelovanje samog tužitelja bilo je ograničeno na područje Francuske te na keramičke proizvode i sanitarne armature.

               23

               Komisija je tako u članku 1. stavku 3. sporne odluke utvrdila da su Laufen Austria, Roca Sanitario i Roca povrijedili članak 101. stavak 1. UFEU‑a i članak 53. Sporazuma o EGP‑u jer su sudjelovali u trajnom sporazumu i usklađenim djelovanjima u sektoru kupaonske opreme u Francuskoj i Austriji.

               24

               Pri određivanju iznosa novčane kazne izrečene svakom poduzetniku, Komisija se oslanjala na Smjernice iz 2006.

               25

               Komisija je najprije utvrdila osnovni iznos novčane kazne. Pritom je pojasnila da se taj izračun za svakog poduzetnika temeljio na njegovim prihodima od prodaje u pojedinoj državi članici, pomnoženim s brojem godina sudjelovanja u utvrđenoj povredi u svakoj državi članici i za svaku pojedinu podskupinu proizvoda, na način da se vodilo računa o tome da određeni poduzetnici obavljaju djelatnosti samo u određenim državama članicama ili samo u pogledu nekih od tri podskupine proizvoda.

               26

               Nakon što je dala to pojašnjenje, Komisija je odredila koeficijent težine utvrđene povrede po stopi od 15% vrijednosti prihoda od prodaje u smislu točaka 20. do 23. Smjernica iz 2006. (u daljnjem tekstu: koeficijent „težina povrede”). U tom pogledu, prilikom ocjene te povrede uzela je u obzir četiri kriterija: zajednički tržišni udio, prirodu i zemljopisni opseg povrede te je li povreda u potpunosti izvršena.

               27

               Nadalje, Komisija je u slučaju tužitelja odredila koeficijent koji s obzirom na trajanje utvrđene povrede treba primijeniti na osnovni iznos tužiteljeve novčane kazne, na temelju odredbi točke 24. Smjernica iz 2006., u iznosu od 1,83, što je brojka koja odgovara sudjelovanju u povredi na području Francuske za sanitarne armature u razdoblju od 10. prosinca 2002. do 9. studenoga 2004., i u iznosu od 0,66, što je brojka koja odgovara sudjelovanju u povredi na području Francuske za keramičke proizvode u razdoblju od 25. veljače do 9. studenoga 2004.

               28

               Konačno, kako bi spornoj odluci dala odvraćajući učinak, Komisija je na temelju odredbi točke 25. Smjernica iz 2006. te uzimajući u obzir četiri kriterija za ocjenu navedena u točki 26. ove presude, povećala osnovni iznos novčane kazne tako što je na vrijednost prihoda od prodaje primijenila dodatni koeficijent (u daljnjem tekstu: koeficijent „dodatni iznos”) po stopi od 15%.

               29

               U slučaju grupacije Roca iz toga je proizašao osnovni iznos novčane kazne u visini od 3 000 000 eura za koluzivna djelovanja vezana uz sanitarne armature na francuskom tržištu i osnovni iznos novčane kazne u visini od 35 700 000 eura za koluzivna djelovanja vezana uz keramičke proizvode, od čega se 3 700 000 eura odnosilo na francusko tržište, a 32 000 000 eura na austrijsko tržište.

               30

               Nakon što je utvrdila osnovni iznos, Komisija je ispitala postojanje otegotnih ili olakotnih okolnosti koje bi mogle opravdati prilagodbu osnovnog iznosa novčane kazne. Ona za tužitelja nije pronašla nikakve olakotne ni otegotne okolnosti.

               31

               Kao treći korak, Komisija je primijenila gornju granicu od 10% prihoda na temelju članka 23. stavka 2. Uredbe br. 1/2003. Nakon primjene te gornje granice iznos novčane kazne određen za grupaciju Roca iznosio je 38 700 000 eura.

               32

               Komisija je potom kao četvrti korak zaključila da grupacija Roca, kojoj je pripadao tužitelj, nije imala pravo na smanjenje iznosa novčanih kazni na temelju Obavijesti iz 2002. o suradnji. Kao prvo, zaključila je da se ne može smatrati da dokazi koje je ta grupacija iznijela predstavljaju značajnu dodatnu vrijednost u smislu točke 21. te obavijesti. Drugo, smatrala je da ta grupacija tijekom upravnog postupka nije pokazala istinski duh suradnje.

               33

               S obzirom na navedeno, Komisija je u članku 1. stavku 3. sporne odluke utvrdila da je tužitelj povrijedio članak 101. UFEU‑a i članak 53. Sporazuma o EGP‑u jer je od 10. prosinca 2002. do 9. studenoga 2004. sudjelovao u trajnom sporazumu ili usklađenim djelovanjima u sektoru kupaonske opreme u Francuskoj i Austriji.

               34

               Odredbom članka 2. stavka 4. točke (b) sporne odluke Komisija je kao sankciju za tu povredu tužitelju i društvu Roca Sanitario solidarno izrekla novčanu kaznu od 6 700 000 eura.

         Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

               35

               Dana 9. rujna 2010. društvo Roca podnijelo je tajništvu Općeg suda tužbu kojom se traži poništenje sporne odluke u dijelu u kojem se ona odnosi na to društvo odnosno, podredno, smanjenje iznosa izrečene mu novčane kazne.

               36

               Roca je u prilog svojoj tužbi za djelomično poništenje sporne odluke iznio pet tužbenih razloga. Pri tužbeni razlog odnosio se na primjenu gornje granice od 10% prihoda predviđene člankom 23. stavkom 2. Uredbe br. 1/2003. Drugi tužbeni razlog bio je vezan uz Komisijinu ocjenu težine povrede koju je počinila Roca. Treći tužbeni razlog temeljio se na povredi načela proporcionalnosti vezano uz odabir referentne godine za određivanje osnovnog iznosa novčane kazne. Četvrti tužbeni razlog temeljio se na povredi načela proporcionalnosti i jednakosti postupanja zbog toga što kao olakotna okolnost nije bio uzet u obzir aktualni kontekst gospodarske krize. Peti tužbeni razlog odnosio se na činjenicu da tužiteljeva suradnja nije uzeta u obzir, s jedne strane, u okviru Obavijesti iz 2002. o suradnji i, s druge strane, kao olakotna okolnost.

               37

               Osim toga, Roca je od Općeg suda podredno zatražila da smanji iznos izrečene joj novčane kazne. U prilog tom zahtjevu, Roca je istakla da je Komisija prilikom ispitivanja dokaza koje joj je iznijela počinila pogrešku u ocjeni. Također se pozvala na svoju suradnju s Komisijom te na manju težinu svojeg sudjelovanja u povredi u odnosu na ostale sudionike.

               38

               Opći je sud kao prvo odbio tužiteljeve tužbene razloge u pogledu poništenja sporne odluke. Kao drugo, djelomično je prihvatio zahtjev za preinaku izrečene novčane kazne smanjivši iznos za 6% s obrazloženjem da Komisija nije ispravno ocijenila vrijednost dokaza koje je Roca iznijela na temelju Obavijesti iz 2002. o suradnji.

         Zahtjevi stranaka

               39

               Roca od Suda zahtijeva da:

                        —

                        djelomično ukine pobijanu presudu,

                        —

                        smanji iznos izrečene joj novčane kazne i

                        —

                        Komisiji naloži snošenje troškova.

               40

               Komisija od Suda zahtijeva da:

                        —

                        odbije žalbu i

                        —

                        društvu Roca naloži snošenje troškova.

         O žalbi

               41

               Žalitelj u prilog žalbi iznosi dva žalbena razloga. Prvi žalbeni razlog temelji se na tvrdnji da je Opći sud povrijedio načela proporcionalnosti i jednakosti postupanja te svoju obvezu obrazlaganja, kao i da je iskrivio činjenice kada je zaključio da je tužitelj znao da se povreda ticala triju podskupina proizvoda te time što je propustio uzeti u obzir činjenicu da je povreda koju je tužitelj počinio pokrivala samo dvije podskupine proizvoda. Drugi žalbeni razlog temelji se na tvrdnji da je Opći sud povrijedio načela individualizacije sankcije i osobne odgovornosti, proporcionalnosti, jednakosti postupanja i zaštite legitimnih očekivanja te obvezu obrazlaganja, time što je odbio zahtjev za smanjenje osnovnog iznosa novčane kazne podnesen zbog manje težine sudjelovanja u povredi koja se pripisuje tužitelju.

         Prvi žalbeni razlog

      Argumentacija stranaka

               42

               Prvim žalbenim razlogom Roca tvrdi da je Opći sud povrijedio načela proporcionalnosti i jednakosti postupanja te svoju obvezu obrazlaganja, kao i da je iskrivio predočene mu činjenice, jer je, prvo, u točki 131. pobijane presude pogrešno utvrdio da je Roca zbog činjenice da je pripadala grupaciji Roca Sanitario znala da se povreda u kojoj je sudjelovala ticala triju podskupina proizvoda, drugo, jer je pogriješio kada je, ne navodeći za to razloge, propustio uzeti u obzir manju težinu sudjelovanja društva Roca u povredi koja je obuhvaćala samo dvije podskupine proizvoda, u usporedbi s težinom poduzetnika koji su pokrivali tri podskupine proizvoda i, treće, jer shodno tome nije smanjio izrečenu joj novčanu kaznu.

               43

               Komisija osporava tužiteljeve argumente.

         Ocjena Suda

               44

               Vezano uz prigovor o iskrivljavanju činjenica zato što je Opći sud u točki 131. pobijane presude utvrdio da je Roca, zbog činjenice da je pripadala grupaciji Roca, imala saznanja o materijalnom dosegu povrede koja je obuhvaćala tri podskupine proizvoda, valja podsjetiti da, imajući u vidu iznimnu narav prigovora o iskrivljavanju činjenica i dokaza, članak 256. UFEU‑a, članak 58. stavak 1. Statuta Suda Europske unije i članak 168. stavak 1. točka (d) Poslovnika žalitelja posebno obvezuju da precizno navede dokaze koje je prema njegovu mišljenju Opći sud iskrivio te da dokaže pogreške u analizi koje su prema njegovoj procjeni dovele do toga da je Opći sud iskrivio dokaze. Takvo iskrivljavanje mora očito proizlaziti iz sadržaja spisa a da nije potrebno provoditi novu ocjenu činjenica i dokaza (rješenje od 7. svibnja 2015., Adler Modemärkte/OHIM, C‑343/14 P, neobjavljena, EU:C:2015:310, t. 43. i navedena sudska praksa).

               45

               Međutim, treba kao prvo reći da Opći sud utvrđenjem iz točke 131. pobijane presude uopće nije iskrivio spornu odluku nego se oslanjao na njezinu točku 870.

               46

               Drugo, tužitelj nije dokazao da je Opći sud iskrivio činjenice i dokaze sadržane u spisu. U tom smislu treba reći da je na tužitelju bilo da dokaže da nije imao saznanja o materijalnom dosegu povrede koja mu se stavlja na teret. No, tužitelj u žalbenom postupku samo iznosi takvu tvrdnju, pritom ne navodeći nikakav dokaz koji bi je potkrijepio.

               47

               Prema tome, Roca pogrešno tvrdi da je Opći sud iskrivio činjenice i dokaze kada je zaključio da je Roca imala saznanja o materijalnom dosegu predmetne povrede zbog činjenice da je pripadao grupaciji Roca.

               48

               Iz navedenog također slijedi da prigovore o povredi obveze obrazlaganja te načela proporcionalnosti i jednakosti postupanja, koji se temelje na pogrešnoj premisi da je Opći sud navodno pogrešno utvrdio da je Roca imala saznanja o materijalnom dosegu predmetne povrede, treba odbiti kao neosnovane.

               49

               Prvi žalbeni razlog stoga valja odbiti.

         Drugi žalbeni razlog

      Argumentacija stranaka

               50

               Drugim žalbenim razlogom tužitelj tvrdi da je Opći sud među ostalim u točkama 116. do 145. te 247. do 249. pobijane presude povrijedio načela individualizacije sankcije i osobne odgovornosti, proporcionalnosti, jednakosti postupanja i zaštite legitimnih očekivanja te svoju obvezu obrazlaganja.

               51

               Roca kao prvo u bitnome navodi da točke 116. do 145. pobijane presude sadržavaju pogrešku koja se tiče prava. Tvrdi naime da Opći sud nije postupio u skladu sa svojim utvrđenjem da je težina sudjelovanja u povredi čija se odgovornost pripisuje društvu Roca, bila manja u usporedbi s drugim sudionicima u zabranjenom sporazumu, posebno prilagodbom koeficijenata „težina povrede” i „dodatni iznos” te smanjenjem osnovnog iznosa novčane kazne. U tom smislu tvrdi da se u pobijanoj presudi ne pravi razlika – osim kada je riječ o zemljopisnom opsegu sudjelovanja u povredi – između težine postupanja društva Roca, koje nije doprinijelo ni stvaranju ni održavanju predmetnog zabranjenog sporazuma, i težine postupanja poduzetnika koji su činili „jezgru” uključenih poduzetnika, prema naravi njihovih postupanja. Smatra da je u skladu s načelom nediskriminacije Opći sud trebao smanjiti osnovni iznos novčane kazne izrečene društvu Roca tako da na njega primjeni koeficijente „težina povrede” i „dodatni iznos” niže od onih koji su primijenjeni na te poduzetnike, tim više jer je i on sam u točkama 139., 247. i 248. pobijane presude zaključio da se manja težina postupanja društva Roca mora odraziti kroz primjenu tih koeficijenata. Međutim, Opći sud nije uzeo u obzir manju težinu sudjelovanja društva Roca u povredi u usporedbi s drugim sudionicima, ni kroz prilagodbu koeficijenata ni u okviru olakotnih okolnosti.

               52

               Drugo, Roca podredno smatra da je manju težinu njezina sudjelovanja u povredi trebalo uzeti u obzir kao olakotnu okolnost u smislu točke 29. Smjernica iz 2006. Naime, tvrdi da je Opći sud u točkama 141. do 143. pobijane presude isključio bilo kakvo smanjivanje novčane kazne po toj osnovi, temeljeći se na pretjerano restriktivnom i pogrešnom tumačenju te odredbe.

               53

               Treće, tvrdi da je Opći sud povrijedio načelo zaštite legitimnih očekivanja i obvezu obrazlaganja kada je u točki 135. pobijane presude zaključio da Komisija nije odstupila od metode izračuna iznosa novčane kazne predviđene Smjernicama iz 2006.

               54

               Komisija opovrgava tužiteljeve argumente. Osim toga, iako zaključuje da je Opći sud s pravom odbio tužiteljeve argumente o povredi načela jednakog postupanja i proporcionalnosti, smatra da je u osnovi netočna teza Općeg suda prema kojoj su koeficijenti „težina povrede” i „dodatni iznos” primijenjeni na tužitelja koji je u povredi sudjelovao samo u okviru Francuske, trebali biti različiti od koeficijenata primijenjenih na druge članove predmetnog zabranjenog sporazuma koji su sudjelovali u povredi na području šest država članica i u pogledu tri podgrupe proizvoda. Komisija stoga predlaže da Sud izmijeni obrazloženje.

         Ocjena Suda

               55

               Uvodno valja podsjetiti da je Opći sud jedini nadležan nadzirati način na koji je Komisija u svakom pojedinačnom slučaju ocijenila težinu nezakonitih ponašanja. U okviru žalbenog postupka cilj je nadzora koji provodi Sud, s jedne strane, ispitati u kojoj je mjeri Opći sud na pravno ispravan način uzeo u obzir sve čimbenike bitne za ocjenu težine pojedinog ponašanja u svjetlu članka 101. UFEU‑a i članka 23. Uredbe br. 1/2003 te, s druge strane, provjeriti je li Opći sud u zadovoljavajućoj pravnoj mjeri odgovorio na sve argumente iznesene u prilog zahtjevu za ukidanje novčane kazne ili za smanjenje njezina iznosa (vidjeti među ostalim presude od 17. prosinca 1998., Baustahlgewebe/Komisija, C‑185/95 P, EU:C:1998:608, t. 128.; od 28. lipnja 2005., Dansk Rørindustri i dr./Komisija, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P do C‑208/02 P i C‑213/02 P, EU:C:2005:408, t. 244., te od 5. prosinca 2013., Solvay Solexis/Komisija, C‑449/11 P, neobjavljena, EU:C:2013:802, t. 74.).

               56

               No, s obzirom na to da Roca u svom drugom žalbenom razlogu prigovara da Opći sud ni u okviru provođenja nadzora zakonitosti sporne odluke u točkama 116. do 145. pobijane presude ni u okviru svoje neograničene ovlasti određivanja iznosa novčane kazne u točkama 247. do 249. te presude, nije uzeo u obzir činjenicu da tužiteljevo sudjelovanje u utvrđenoj povredi ima manju težinu od sudjelovanja poduzetnika koji su činili „jezgru” zabranjenog sporazuma, treba naglasiti da Sud, kad odlučuje o pravnim pitanjima u okviru žalbe, ne može iz razloga pravičnosti zamijeniti ocjenu Općeg suda svojom ocjenom, kada je taj sud izvršavajući svoju neograničenu nadležnost odlučio o iznosu novčanih kazni izrečenih poduzetnicima zbog povrede prava Unije (presude od 28. lipnja 2005., Dansk Rørindustri i dr./Komisija, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P do C‑208/02 P i C‑213/02 P, EU:C:2005:408, t. 245., i od 11. srpnja 2013., Gosselin Group/Komisija, C‑429/11 P, neobjavljena, EU:C:2013:463, t. 87.).

               57

               S druge strane valja također podsjetiti da prilikom utvrđivanja iznosa novčanih kazni treba uzeti u obzir trajanje povrede i sve elemente koji mogu utjecati na ocjenu težine te povrede (presude od 28. lipnja 2005., Dansk Rørindustri i dr./Komisija, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P do C‑208/02 P i C‑213/02 P, EU:C:2005:408, t. 240., i od 11. srpnja 2013., Team Relocations i dr./Komisija, C‑444/11 P, neobjavljena, EU:C:2013:464, t. 98.).

               58

               Među elementima koji mogu utjecati na ocjenu težine povrede nalaze se ponašanje svakog poduzetnika, uloga koju je svaki od njih imao u uspostavljanju zabranjenog sporazuma ili usklađenih djelovanja, dobit koju su mogli ostvariti iz tih sporazuma ili djelovanja, njihova veličina i vrijednost robe o kojoj je riječ kao i rizik koji povrede takve vrste predstavljaju za ciljeve Europske unije (presude od 28. lipnja 2005., Dansk Rørindustri i dr./Komisija, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P do C‑208/02 P i C‑213/02 P, EU:C:2005:408, t. 242., i od 11. srpnja 2013., Team Relocations i dr./Komisija, C‑444/11 P, neobjavljena, EU:C:2013:464, t. 100.).

               59

               Prije svega, Opći je sud u točki 131. pobijane presude potvrdio istinitost elemenata povrede koje je utvrdila Komisija. On je prema tome utvrdio da je Roca sudjelovala u potvrdi koja se sastojala u provođenju koordiniranja budućih povećanja cijena, te da je, zbog svojeg sudjelovanja u grupaciji Roca, imala saznanja o materijalnom i zemljopisnom dosegu povrede. Opći sud iz toga je zaključio da je Komisija na temelju točaka 21. do 23. i 25. Smjernica iz 2006. ispravno utvrdila da su koeficijenti „težina povrede” i „dodatni iznos” od 15% primjereni.

               60

               U tom smislu, tužitelj prigovara da Opći sud nije uzeo u obzir činjenicu da on nije pripadao „jezgri” zabranjenog sporazuma među ostalim i zbog toga što nije doprinio njezinu stvaranju ni održavanju.

               61

               No, čak i pod pretpostavkom da su te činjenice dokazane, one ni u kojem slučaju ne mogu dokazivati da je Opći sud trebao zaključiti da koeficijenti „težina povrede” i „dodatni iznos” po stopi od 15% nisu bili primjereni ili da su bili previsoki, zato što taj postotak ima opravdanje u samoj prirodi predmetne povrede, tj. provođenju koordiniranog povećanja cijena. Ta povreda naime spada među najteže oblike ograničavanja tržišnog natjecanja u smislu točaka 23. i 25. Smjernica iz 2006., a navedena stopa od 15% odgovara najnižoj stopi na ljestvici sankcija predviđenih za takve povrede u skladu s tim smjernicama (vidjeti u tom smislu presude od 11. srpnja 2013., Ziegler/Komisija, C‑439/11 P, EU:C:2013:513, t. 124. i 125., te od 11. srpnja 2013., Team Relocations i dr./Komisija, C‑444/11 P, neobjavljena, EU:C:2013:464, t. 125.).

               62

               Prema tome, Opći je sud u točkama 131. i 246. pobijane presude ispravno zaključio da Komisija nije povrijedila načelo proporcionalnosti kada je koeficijente „težina povrede” i „dodatni iznos” odredila po stopi od 15% bez obzira na zemljopisni opseg sudjelovanja tužitelja u predmetnoj povredi.

               63

               S obzirom na to da Roca prigovara da je Opći sud, unatoč tome što je utvrdio da je njegovo sudjelovanje u povredi imalo manju težinu u odnosu na druge sudionike, za njega prihvatio navedene koeficijente te da je time prekršio načelo jednakosti postupanja, treba reći, kao što je to u bitnome navela i Komisija, da obrazloženje sadržano u točkama 138. i 139. te točkama 247. i 248. pobijane presude prema kojem, s jedne strane, povredu koja obuhvaća područja šest država članica i tri podgrupe proizvoda treba smatrati težom od povrede poput predmetne koja je počinjena na području samo jedne države članice, te prema kojem je, s druge strane, poduzetnicima koji su sudjelovali u toj prvoj povredi trebalo zbog same te činjenice odrediti novčanu kaznu utvrđenu na temelju koeficijenata „težina povrede” i „dodatni iznos” koji su veći od onih primijenjenih na tužitelja, sadržava pogrešku koja se tiče prava.

               64

               Naime, kada je riječ o utvrđivanju koeficijenata „težina povrede” i „dodatni iznos”, iz točaka 22. i 25. Smjernica iz 2006. proizlazi da je potrebno uzeti u obzir niz čimbenika, poglavito one koji se navode u točki 22. tih smjernica. Iako je prilikom ocjene težine povrede, a potom i određivanja iznosa izrečene novčane kazne, moguće među ostalim uzeti u obzir i zemljopisni opseg povrede, sama činjenica da jedna povreda ima veći zemljopisni opseg od druge ne može nužno značiti da tu prvu povredu, promatranu u cjelini i posebice s obzirom na svoju narav, treba smatrati težom od druge povrede, te da je shodno tome opravdano određivanje viših koeficijenata „težina povrede” i „dodatni iznos” u odnosu na koeficijente primijenjene na izračun novčane kazne kojom se sankcionira ta druga povreda (vidjeti u tom smislu presudu od 10. srpnja 2014., Telefónica i Telefónica de España/Komisija, C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, t. 178.).

               65

               Stoga treba podsjetiti da načelo jednakog postupanja predstavlja opće načelo prava Unije utvrđeno člancima 20. i 21. Povelje Europske Unije o temeljnim pravima. Iz ustaljene sudske prakse slijedi da to načelo zahtijeva da se u usporedivim situacijama ne postupa na različit način i da se u različitim situacijama ne postupa na jednak način, osim ako takvo postupanje nije objektivno opravdano (vidjeti među ostalim presudu od 12. studenoga 2014., Guardian Industries i Guardian Europe/Komisija, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, t. 51.).

               66

               Opći sud dužan je poštovati navedeno načelo ne samo u okviru provedbe nadzora zakonitosti Komisijine odluke o izricanju novčanih kazni, nego i prilikom izvršavanja neograničene nadležnosti. Naime, izvršavanje takve nadležnosti ne smije dovesti do diskriminacije između poduzetnika koji su sudjelovali u zabranjenom sporazumu ili usklađenom djelovanju koje je protivno članku 101. stavku 1. UFEU‑a prilikom određivanja iznosa novčanih kazni koje im se izriču (vidjeti u tom smislu presudu od 18. prosinca 2014., Komisija/Parker Hannifin Manufacturing i Parker‑Hannifin, C‑434/13 P, EU:C:2014:2456, t. 77.).

               67

               No, kako proizlazi iz sudske prakse Suda, pri ocjenjivanju težine povrede, na temelju istog načela, uzimanje u obzir razlika među poduzetnicima koji su sudjelovali u istom zabranjenom sporazumu, posebno u pogledu zemljopisnog opsega njihovih pojedinih sudjelovanja, ne treba nužno provesti pri utvrđivanju koeficijenata „težina povrede” i „dodatni iznos”, nego je to moguće učiniti i u nekom drugom stadiju izračuna novčane kazne, primjerice prilikom prilagodbe osnovnog iznosa ovisno o olakotnim i otegotnim okolnostima na temelju točaka 28. i 29. Smjernica iz 2006. (vidjeti u tom smislu presude od 11. srpnja 2013., Gosselin Group/Komisija, C‑429/11 P, neobjavljena, EU:C:2013:463, t. 96. do 100., te od 11. srpnja 2013., Team Relocations i dr./Komisija, C‑444/11 P, neobjavljena, EU:C:2013:464, t. 104. i 105.).

               68

               Kao što je navela Komisija, takve se razlike mogu odraziti i kroz vrijednost prihoda od prodaje prihvaćenu za izračun osnovnog iznosa novčane kazne, zato što ta vrijednost upućuje na važnost, za svakog uključenog poduzetnika, njegova sudjelovanja u predmetnoj povredi, u skladu s točkom 13. Smjernica iz 2006. koja omogućava da se kao polazišna točka za određivanje visine novčane kazne uzme iznos koji odražava gospodarski značaj povrede i doprinos poduzetnika toj povredi (vidjeti u tom smislu presudu od 11. srpnja 2013., Team Relocations i dr./Komisija, C‑444/11 P, neobjavljena, EU:C:2013:464, t. 76.).

               69

               Prema tome, budući da je nesporno da je osnovni iznos novčane kazne izrečene tužitelju utvrđen prema vrijednosti prihoda od prodaje za te dvije podgrupe proizvoda, u koje spadaju keramički proizvodi i sanitarne armature, koje je tužitelj ostvario na području Francuske, Opći sud mogao je u točkama 138. i 139. te 247. i 248. pobijane presude odrediti na 15% te vrijednosti stopu koeficijenata „težina povrede” i „dodatni iznos”, a da pritom ne povrijedi načelo jednakosti postupanja.

               70

               Bez obzira što iz navedenog proizlazi da obrazloženje Općeg suda dano u točkama 138. i 139. te 247. i 248. pobijane presude sadržava pogreške koje se tiču prava, treba podsjetiti da ako obrazloženje odluke Općeg suda upućuje na povredu prava Unije, a njezina je izreka osnovana iz nekih drugih pravnih razloga, takva povreda ne može dovesti do ukidanja te odluke, nego je nužno provesti izmjenu obrazloženja (vidjeti u tom smislu presude od 9. lipnja 1992., Lestelle/Komisija, C‑30/91 P, EU:C:1992:252, t. 28., i od 9. rujna 2008., FIAMM i dr./Vijeće i Komisija, C‑120/06 P i C‑121/06 P, EU:C:2008:476, t. 187. i navedenu sudsku praksu).

               71

               Kao što je razvidno iz dijela obrazloženja navedenog u točkama 64. do 69. ove presude, koji treba nadomjestiti obrazloženje koje je dao Opći sud, to je ovdje slučaj.

               72

               Dakle, drugi žalbeni razlog valja odbiti u mjeri u kojoj se njime prigovara da je Opći sud počinio pogreške koje se tiču prava i posebno da je povrijedio načela proporcionalnosti i jednakosti postupanja, zato što, s obzirom na to da Opći sud na tužitelja nije primijenio koeficijente „težina povrede” i „dodatni iznos” niže od onih koje je primijenio na poduzetnike čije je sudjelovanje u povredi imalo veću težinu, u pobijanoj presudi nije uzeta u obzir manja težina tužiteljeva sudjelovanja u povredi.

               73

               Vezano uz prigovor da je Opći sud povrijedio obvezu obrazlaganja i načelo zaštite legitimnih očekivanja kada je u točki 183. pobijane presude zaključio da Komisija nije izašla iz okvira metode određivanja iznosa novčane kazne predviđene Smjernicama iz 2006., treba reći da je Opći sud u točkama 121. i 122. pobijane presude na općenit način iznio opis te metode, a u točkama 124. do 126. te presude i opis kako ju je u konkretnom slučaju primijenila Komisija.

               74

               Taj se prigovor dakle ne može prihvatiti.

               75

               Konačno, kada je riječ o prigovoru da Opći sud u kontekstu olakotnih okolnosti u smislu točke 29. treće alineje Smjernica iz 2006. nije uzeo u obzir manju težinu tužiteljeva sudjelovanja u povredi u odnosu na težinu drugih sudionika, nesporno je da je Roca pred Općim sudom samo iznijela tvrdnju o ograničenosti svojeg sudjelovanja u utvrđenoj povredi.

               76

               No, da bi mogao ostvariti smanjenje iznosa novčane kazne zbog tih olakotnih okolnosti, tužitelj bi u skladu s točkom 29. Smjernica iz 2006. morao dokazati da je stvarno izbjegao provoditi takav protupravni sporazum opredjeljujući se za konkurentno ponašanje na tržištu, što, kao što je Opći sud utvrdio u točki 143. pobijane presude, tužitelj nije dokazao.

               77

               Bez obzira na sve, takva se ocjena dokaza – osim u slučaju njihova iskrivljavanja, što u konkretnom slučaju nije prigovoreno – u žalbenom postupku ne može preispitivati (vidjeti u tom smislu presude od 13. siječnja 2011., Media‑Saturn‑Holding/OHIM, C‑92/10 P, neobjavljena, EU:C:2011:15, t. 27.; od 10. srpnja 2014., Grčka/Komisija, C‑391/13 P, neobjavljena, EU:C:2014:2061, t. 28. i 29., te od 20. siječnja 2016., Toshiba Corporation/Komisija, C‑373/14 P, EU:C:2016:26, t. 40.).

               78

               Prigovor o ispitivanju olakotnih okolnosti od strane Općeg suda u smislu točke 29. treće alineje Smjernica iz 2006. stoga valja odbiti.

               79

               Slijedom svih prethodnih razmatranja drugi žalbeni razlog nije moguće prihvatiti, pa žalbu valja odbiti u cijelosti.

         Troškovi

               80

               Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima.

               81

               U skladu s člankom 138. stavkom 1. istog poslovnika, koji se na temelju članka 184. stavka 1. tog poslovnika primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Komisija postavila zahtjev da se žalitelju naloži snošenje troškova i da on nije uspio u postupku, valja mu naložiti snošenje troškova ovog žalbenog postupka.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1)

                           Žalba se odbija.

                           2)

                           Društvu Roca SARL nalaže se snošenje troškova.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	* Jezik postupka: španjolski


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 9. ožujka 2012. # Comité de défense de la viticulture charentaise protiv Europske komisije. # Tržišno natjecanje. # Predmet T-192/07.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) 25. studenoga 2015.#Sephora protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Zajednice koji prikazuje dvije okomite valovite linije – Nacionalni i međunarodni figurativni žigovi koji prikazuju jednu okomitu valovitu liniju – Relativni razlog za odbijanje – Nepostojanje vjerojatnosti dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-320/14.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 16. siječnja 2014. # Margarete Steiff GmbH protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-433/12.


Presuda Prvostupanjskog suda (peto vijeće) od 31. siječnja 2006.#Albert Albrecht GmbH & Co. KG i dr. protiv Komisije Europskih zajednica.#Predmet T-251/03.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 21. prosinca 2011.#Centre hospitalier universitaire de Besançon protiv Thomas Dutrueux i Caisse primaire d'assurance maladie du Jura.#Zahtjev za prethodnu odluku: Conseil d'État - Francuska.#Direktiva 85/374/EEZ.#Predmet C-495/10.


Presuda Prvostupanjskog suda (peto prošireno vijeće) od 9. rujna 2009.#Territorio Histórico de Álava - Diputación Foral de Álava i dr. protiv Komisije Europskih zajednica.#Obustava postupka.#Predmeti T-30/01 do T-32/01, T-86/02 do T-88/02.


Presuda Suda (peto vijeće) od 13. siječnja 1994. # Metro SB-Großmärkte GmbH & Co. KG protiv Cartier SA. # Zahtjev za prethodnu odluku: Oberlandesgericht Düsseldorf - Njemačka. # Predmet C-376/92.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 21. travnja 2005.#Novartis AG, University College London i Institute of Microbiology and Epidemiology protiv Comptroller-General of Patents, Designs and Trade Marks for the United Kingdom (C-207/03) i Ministre de l'Économie protiv Millennium Pharmaceuticals Inc. (C-252/03).#Zahtjevi za prethodnu odluku: High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents Court) - Ujedinjena Kraljevina i Cour administrative - Luksemburg.#Spojeni predmeti C-207/03 i C-252/03.


Presuda Suda (osmo vijeće) od 6. listopada 2011.#Erich Albrecht i drugi protiv Landeshauptmann von Wien.#Zahtjev za prethodnu odluku: Unabhängiger Verwaltungssenat Wien - Austrija.#Predmet C-382/10.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 2012. rujan 27.#Nynäs Petroleum AB i Nynas Belgium AB protiv Europska komisija.#Predmet T-347/06.


Presuda Prvostupanjskog suda (peto vijeće) od 14. siječnja 2009.#Komisija Europskih zajednica protiv Rednap AB.#Arbitražna klauzula.#Predmet T-352/07.


title: Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 18. srpnja 2017.#Nelson Alfonso Egüed protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije BYRON – Raniji neregistrirani žig BYRON – Relativni razlog za odbijanje – Članak 8. stavak 4. Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Pravila common law tužbe zbog zavaravajućeg označivanja (action for passing off) – Goodwill – Dokaz stjecanja i trajnosti ranijeg prava.#Predmet T-45/16.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (prvo vijeće)
      18. srpnja 2017. (
            *1
         )
      „Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije BYRON – Raniji neregistrirani žig BYRON – Relativni razlog za odbijanje – Članak 8. stavak 4. Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Pravila common law tužbe zbog zavaravajućeg označivanja (action for passing off) – Goodwill – Dokaz stjecanja i trajnosti ranijeg prava”
      U predmetu T‑45/16,

         Nelson Alfonso Egüed, sa stalnom adresom u Madridu (Španjolska), kojeg zastupa N. Fernández Fernández‑Pacheco, odvjetnik,
      tužitelj,
      protiv

         Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO), koji zastupa J. Ivanauskas, u svojstvu agenta,
      tuženik,
      a druga stranka u postupku pred žalbenim vijećem EUIPO‑a bila je:

         Jackson Family Farms LLC, sa sjedištem u Santa Rosi, Kalifornija (Sjedinjene Američke Države),
      povodom tužbe podnesene protiv odluke drugog žalbenog vijeća EUIPO‑a od 16. studenoga 2015. (predmet R 822/2015‑2), koja se odnosi na postupak povodom prigovora između društva Jackson Family Farms i N. Alfonsa Egüeda,
      OPĆI SUD (prvo vijeće)
      u sastavu: I. Pelikánová, predsjednica, V. Valančius i U. Öberg (izvjestitelj), suci,
      tajnik: E. Coulon,
      uzimajući u obzir tužbu podnesenu tajništvu Općeg suda 1. veljače 2016.,
      uzimajući u obzir odgovor na tužbu podnesen tajništvu Općeg suda 1. travnja 2016.,
      uzimajući u obzir pisana pitanja koja je Opći sud postavio strankama i odgovore na ta pitanja podnesene tajništvu Općeg suda 14. i 15. veljače 2017.,
      uzimajući u obzir da stranke nisu podnijele zahtjev za zakazivanje rasprave u roku od tri tjedna od dostave obavijesti o zaključenju pisanog dijela postupka i da je stoga odlučeno, u skladu s člankom 106. stavkom 3. Poslovnika Općeg suda, da se odluka donese bez usmenog dijela postupka,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Ovaj predmet odnosi se na pitanje je li Ured Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) u odluci koja je bila predmet žalbe pravilno utvrdio da pravo Ujedinjene Kraljevine hipotetički dopušta podnositelju prigovora protiv prijave za registraciju žiga Europske unije da zabrani uporabu kasnijeg žiga pred sudovima Ujedinjene Kraljevine na temelju tužbe zbog zavaravajućeg označivanja (passing off). U predmetu se, među ostalim, postavlja pitanje koji je datum relevantan za ocjenu stjecanja i trajnosti ranijeg prava, u ovom slučaju goodwilla (snaga privlačenja klijenata).

         Okolnosti spora

               2

               Tužitelj Nelson Alfonso Egüed podnio je 23. siječnja 2012. prijavu za registraciju žiga Europske unije EUIPO‑u na temelju Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Europske unije (SL 2009., L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.).

               3

               Prijava za registraciju žiga podnesena je za sljedeći figurativni znak:

               4

               Proizvodi za koje je podnesena prijava za registraciju žiga pripadaju razredu 33. u smislu Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga radi registracije žigova od 15. lipnja 1957., kako je revidiran i izmijenjen, te odgovaraju, za taj razred, sljedećem opisu: „Vina i alkoholna pića svih vrsta (osim piva)”.

               5

               Prijava za registraciju žiga Europske unije objavljena je u Glasniku žigova Zajednice br. 56/2012 od 21. ožujka 2012.

               6

               Društvo američkog prava Jackson Family Farms LLC podnijelo je 21. lipnja 2012., temeljem članka 41. Uredbe br. 207/2009, prigovor na registraciju predmetnog žiga za proizvode i usluge iz točke 4. ove presude.

               7

               Nakon provedenog ograničenja u postupku pred EUIPO‑om prigovor se temeljio na ranijem neregistriranom žigu BYRON, koji se u trgovačkom prometu koristio za označivanje vina.

               8

               Razlozi na kojima se temelji prigovor oni su iz članka 8. stavka 4. Uredbe br. 207/2009. te na temelju delikta zavaravajućeg označivanja (passing off) prema pravu Ujedinjene Kraljevine.

               9

               Odjel za prigovore 27. veljače 2015. prihvatio je prigovor.

               10

               Tužitelj je 24. travnja 2015. EUIPO‑u podnio žalbu protiv odluke Odjela za prigovore, na temelju članaka 58. do 64. Uredbe br. 207/2009.

               11

               Drugo žalbeno vijeće EUIPO‑a odbilo je žalbu odlukom od 16. studenoga 2015. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka).

               12

               Posebice, žalbeno je vijeće smatralo da su dokazi koje je podnijelo društvo Jackson Family Farms dovoljni za dokazivanje da se neregistrirani žig BYRON rabio u trgovačkom prometu i da njegova važnost nije samo lokalnog karaktera u Ujedinjenoj Kraljevini.

               13

               Žalbeno je vijeće također utvrdilo da ti dokazi, ispitani zajedno, dokazuju da je društvo Jackson Family Farms na relevantni dan obavljalo stvarne komercijalne djelatnosti u odnosu na vina prodavana pod žigom BYRON i da je stoga utvrđen goodwill.

               14

               Nadalje, žalbeno vijeće u potpunosti se složilo s utvrđenjem Odjela za prigovore da bi se, uzimajući u obzir istovjetnost odnosnih proizvoda i postojeće sličnosti između odnosnih znakova, tužiteljevi proizvodi mogli zamijeniti onima društva Jackson Family Farms.

               15

               Žalbeno je vijeće naposljetku utvrdilo da bi, u ovom slučaju, zavaravajući prikaz uzrokovao štetu u smislu da bi društvu Jackson Family pala prodaja jer bi potrošači greškom kupovali tužiteljeve proizvode misleći da je riječ o proizvodima društva Jackson Family Farms.

         Zahtjevi stranaka

               16

               Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                        –

                        poništi pobijanu odluku;

                        –

                        prihvati njegov zahtjev za registraciju žiga Europske unije za sve proizvode iz razreda 18., 25. i 33.;

                        –

                        naloži društvu Jackson Family Farms snošenje troškova postupka.

               17

               EUIPO od Općeg suda zahtijeva da:

                        –

                        u cijelosti odbije tužbu za poništenje;

                        –

                        naloži tužitelju snošenje EUIPO‑ovih troškova.

         Pravo

         Dopuštenost drugog dijela tužiteljeva zahtjeva

               18

               Drugi dio tužiteljeva zahtjeva može se shvatiti na način da se njime od Općeg suda traži da izmijeni pobijanu odluku tako da se žig za koji je podnesena prijava registrira.

               19

               Nadležne službe EUIPO‑a u tom području ne donose formalnu odluku kojom se utvrđuje registracija žiga Europske unije koji bi mogao biti predmet žalbe. Slijedom toga, žalbeno vijeće nije nadležno za odlučivanje o zahtjevu kojim se traži registracija žiga Europske unije.

               20

               U tim okolnostima, ni Opći sud nije nadležan za odlučivanje o zahtjevu za izmjenu, kojim se zahtijeva da se u tom smislu izmijeni odluka žalbenog vijeća (rješenje od 30. lipnja 2009., Securvita/OHIM (Natur‑Aktien‑Index), T‑285/08, EU:T:2009:230, t. 17. i 20. do 23.; presude od 15. prosinca 2011., Mövenpick/OHIM (PASSIONATELY SWISS), T‑377/09, neobjavljena, EU:T:2011:753, t. 11.. i od 28. studenoga 2013., Vitaminaqua/OHIM – Energy Brands (vitaminaqua), T‑410/12, neobjavljena, EU:T:2013:615, t. 17.).

               21

               Drugi dio tužiteljeva zahtjeva stoga valja odbaciti kao nedopušten.

         Meritum

               22

               U prilog tužbi tužitelj navodi samo jedan tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 8. stavka 4. Uredbe br. 207/2009.

         Uvodna očitovanja

      – Upućivanje na pravo države članice koje uređuje znak na koji se poziva

               23

               Na temelju članka 8. stavka 4. Uredbe br. 207/2009 nositelj neregistriranog žiga može podnijeti prigovor na registraciju žiga Europske unije ako taj neregistrirani žig ispunjava četiri uvjeta. Neregistrirani žig mora se rabiti u trgovačkom prometu i imati važnost koja nije samo lokalnog karaktera, pravo na taj žig moralo je biti stečeno u skladu s pravom države članice u kojoj je žig rabljen prije datuma prijave za registraciju žiga Europske unije te, naposljetku, taj žig mora svojemu nositelju dati pravo zabraniti uporabu kasnijeg žiga.

               24

               Ti su uvjeti kumulativni na način da ako žig ne ispunjava jedan od njih, ne može se prihvatiti prigovor koji se temelji na postojanju neregistriranog žiga koji se rabi u trgovačkom prometu, u smislu članka 8. stavka 4. Uredbe br. 207/2009. (presuda od 30. lipnja 2009., Danjaq/OHIM – Mission Productions (Dr. No), T‑435/05, EU:T:2009:226, t. 35.).

               25

               Prva dva uvjeta, odnosno oni koji se odnose na uporabu i važnost ranijeg žiga koja nije samo lokalnog karaktera, proizlaze iz samog teksta članka 8. stavka 4. Uredbe br. 207/2009 te se stoga moraju tumačiti s obzirom na pravo Unije.

               26

               Time se Uredbom br. 207/2009 utvrđuju jedinstveni standardi uporabe znakova i njihove važnosti, koji su u skladu s načelima kojima je nadahnut sustav uspostavljen tom uredbom (presuda od 24. ožujka 2009., Moreira da Fonseca/OHIM – General Óptica (GENERAL OPTICA), T‑318/06 do T‑321/06, EU:T:2009:77, t. 33.).

               27

               Suprotno tomu, u članku 8. stavku 4. Uredbe br. 207/2009, iz izraza „kad i u opsegu u kojem, prema […] pravu države članice koje se primjenjuje na taj znak” proizlazi da druga dva uvjeta čine uvjete utvrđene navedenom uredbom koji se za razliku od prethodnih ocjenjuju u odnosu na kriterije određene pravom koje uređuje znak na koji se poziva.

               28

               Tužitelj je ocijenio „iznenađujućim” upućivanje na zakonodavstva država članica i smatra da primjena stranog zakonodavstva uzrokuje „povredu pravičnosti” između stranaka.

               29

               Međutim, s jedne strane, to upućivanje na pravo koje uređuje znak na koji se poziva opravdano je činjenicom da Uredba br. 207/2009 priznaje mogućnost pozivanja protiv žiga Europske unije na znakove izvan sustava žiga Europske unije. Stoga samo pravo države članice koje uređuje znak na koji se poziva omogućuje da se utvrdi je li on raniji od žiga Europske unije i može li se njime opravdati zabrana uporabe kasnijeg žiga (presuda od 24. ožujka 2009., GENERAL OPTICA, T‑318/06 do T‑321/06, EU:T:2009:77, t. 34.).

               30

               S druge strane, valja primijetiti da više elemenata ima za cilj osigurati da to upućivanje ispunjava zahtjeve načela djelotvorne sudske zaštite.

               31

               Najprije, u skladu s člankom 76. stavkom 1. Uredbe br. 207/2009, na podnositelju prigovora pred EUIPO‑om je teret dokazivanja da, u skladu s pravom države članice koje se primjenjuje na znak na koji se poziva na temelju članka 8. stavka 4. točke (b) Uredbe br. 207/2009 taj znak svojemu nositelju daje pravo zabraniti uporabu kasnijeg žiga. Na temelju nacionalnih propisa navedenih u potporu prigovoru i sudskim odlukama donesenim u odnosnoj državi članici, podnositelj prigovora mora dokazati da predmetni znak ulazi u područje primjene navedenog prava države članice te da ono omogućuje zabranu uporabe kasnijeg žiga (presuda od 29. ožujka 2011., Anheuser‑Busch/Budějovický Budvar, C‑96/09 P, EU:C:2011:189, t. 188 do 190.).

               32

               U ovom slučaju, teret dokazivanja da je, u skladu s primjenjivim pravom države članice, znak na koji se poziva svojemu nositelju davao pravo zabraniti uporabu kasnijeg žiga je na podnositelju prigovora.

               33

               Osim toga, EUIPO i Opći sud mogu provjeriti relevantnost dokaza koje je podnio podnositelj prigovora i koji se odnose na dokaze koje on mora podnijeti o sadržaju nacionalnog prava (vidjeti po analogiji presudu od 27. ožujka 2014., OHIM/National Lottery Commission, C‑530/12 P, EU:C:2014:186, t. 41.).

               34

               Stoga, nadležne službe EUIPO‑a, koje su najprije pozvane odlučivati, nemaju samo zadatak pukog potvrđivanja nacionalnog prava kako ga iznosi podnositelj prigovora. EUIPO se može po službenoj dužnosti informirati o nacionalnom pravu odnosne države članice u slučaju kada su te informacije nužne za ocjenu uvjeta primjene razloga za prigovor na koji se poziva i, osobito, točnosti predočenih činjenica ili dokaznoj snazi dostavljenih podataka (vidjeti po analogiji presude od 27. ožujka 2014., OHIM/National Lottery Commission, C‑530/12 P, EU:C:2014:186, t. 43. i 45., i od 5. travnja 2017., EUIPO/Szajner, C‑598/14 P, EU:C:2017:265, t. 36.).

               35

               Što se tiče Općeg suda, koji u drugoj fazi obavlja sudski nadzor, on mora, u svrhu obavljanja djelotvornog nadzora, moći provjeriti, i izvan dostavljenih dokumenata, sadržaj, uvjete primjene i opseg pravnih pravila na koje se poziva podnositelj prigovora (vidjeti po analogiji presude od 27. ožujka 2014., OHIM/National Lottery Commission, C‑530/12 P, EU:C:2014:186, t. 44., i od 5. travnja 2017., EUIPO/Szajner, C‑598/14 P, EU:C:2017:265, t. 38.). Sudski nadzor bio bi, naime, lišen svoje biti kad bi se sud Unije morao zadovoljiti dokumentima koje podnosi podnositelj prigovora, uz opasnost pogrešne primjene ili pogrešnog tumačenja mjerodavnih propisa.

               36

               Čak i ako bi podnositelj prigovora dostavio dokumente koji nepotpuno ili zavaravajuće prikazuju primjenjivo nacionalno pravo, to svejedno ne bi uzrokovalo štetu drugoj strani jer se i EUIPO i Opći sud mogu po službenoj dužnosti informirati o nacionalnom pravu odnosne države članice. Primjena prava države članice stoga ne predstavlja „povredu pravičnosti” među strankama.

         – Odnos između uporabe u trgovačkom prometu čija važnost nije samo lokalnog karaktera i goodwilla

               37

               U pobijanoj odluci, žalbeno je vijeće utvrdilo da su prva dva uvjeta iz članka 8. stavka 4. Uredbe br. 207/2009, odnosno oni koje se odnose na uporabu i važnost ranijeg žiga koja nije samo lokalnog karaktera, ispunjena.

               38

               Tužitelj nije podnio tužbu protiv pobijane odluke zbog toga što je žalbeno vijeće u njoj utvrdilo da se neregistrirani žig BYRON društva Jackson Family Farms rabio u trgovačkom prometu u Ujedinjenoj Kraljevini u vezi s vinima prije podnošenja prijave za registraciju osporavanog žiga, i da takva uporaba nije samo lokalnog karaktera.

               39

               Tužitelj je, naprotiv, podnio samo jedan tužbeni razlog koji se odnosi na prvi uvjet koji čini „klasično trojstvo” delikta zavaravajućeg označivanja, odnosno goodwill.

               40

               Predmet spora ne odnosi se stoga na ocjenu prvih dvaju uvjeta iz članka 8. stavka 4. Uredbe br. 207/2009.

               41

               U ovom slučaju, ispitivanje Općeg suda mora se slijedom toga odnositi na pitanje je li žalbeno vijeće u pobijanoj odluci pravilno utvrdilo da pravo Ujedinjene Kraljevine hipotetički dopušta podnositelju prigovora da zabrani uporabu kasnijeg žiga pred sudovima Ujedinjene Kraljevine na temelju tužbe zbog zavaravajućeg označivanja (passing off).

               42

               Pravo države članice koje se primjenjuje na neregistrirani žig jest Trade Marks Act 1994 (zakon Ujedinjene Kraljevine o žigovima) čiji članak 5. stavak 4. određuje:
               „Žig nije moguće registrirati ako, i u mjeri u kojoj, njegova uporaba u Ujedinjenoj Kraljevini može biti onemogućena:

                        (a)

                        zbog bilo kojeg pravnog pravila (osobito na temelju prava u vezi sa zavaravajućim označivanjem (law of passing off)) koje štiti neregistrirani žig ili bilo koji drugi znak koji se rabi u trgovačkom prometu […]”

               43

               Iz članka 5. stavka 4. zakona Ujedinjene Kraljevine o žigovima, kako ga tumače nacionalni sudovi (Odluka House of Lords (Dom lordova, Ujedinjena Kraljevina) Reckitt & Colman Products Ltd v Borden Inc (1990.) R. P. C. 341, 406 HL), proizlazi da podnositelj prigovora mora dokazati, u skladu s pravnim pravilima koja za tužbe zbog zavaravajućeg označivanja predviđa pravo Ujedinjene Kraljevine, da su ispunjena tri uvjeta, odnosno, kao prvo, stečeni goodwill odnosno snagu privlačenja klijenata), kao drugo, zavaravajući prikaz od strane nositelja kasnijeg žiga i, kao treće, štetu nanesenu goodwillu (presude od 18. siječnja 2012., Tilda Riceland Private/OHIM – Siam Grains (BASmALI), T‑304/09, Zb., EU:T:2012:13, t. 19., i od 18. studenoga 2015., Government of Malaysia/OHIM – Vergamini (HALAL MALAYSIA), T‑508/13, EU:T:2015:861, t. 32.).

               44

               Žalbeno je vijeće utvrdilo da dokazi koje je podnijelo društvo Jackson Family Farms, ispitani zajedno, dokazuju da je potonje na relevantni dan obavljalo stvarne komercijalne djelatnosti u odnosu na vina prodavana pod žigom BYRON i da je stoga utvrđen goodwill.

               45

               Jedini tužbeni razlog koji je iznio tužitelj može se podijeliti na tri dijela koji se odnose na, kao prvo, postojanje goodwilla neregistriranog žiga BYRON u Ujedinjenoj Kraljevini, kao drugo, stjecanje tog goodwilla i, kao treće, istek ranijeg žiga Europske unije BYRON.

         Prvi dio jedinog tužbenog razloga, koji se odnosi na postojanje goodwilla žiga BYRON koji nije registriran u Ujedinjenoj Kraljevini

      – Nedostatnost dokaza koje je podnijelo društvo Jackson Family Farms

               46

               Tužitelj tvrdi da dokazi koje je podnijelo društvo Jackson Family Farms nisu dostatni da bi se dokazalo postojanje goodwilla u Ujedinjenoj Kraljevini. Posebice, tužitelj primjećuje da se na računima izdanima društvu Boutinot Ltd ne navodi žig BYRON, nego pojam „byr”; da oni ne dokazuju prodaju proizvoda krajnjim potrošačima; da se oni ne mogu smatrati, kao što je to smatralo žalbeno vijeće, pukim primjerima prodaje, te da interni dokumenti koje je podnijelo društvo Jackson Family Farms imaju vrlo slabu dokaznu vrijednost.

               47

               EUIPO osporava tužiteljeve argumente.

               48

               Valja napomenuti da se vlasništvo koje se štiti tužbom zbog zavaravajućeg označivanja ne odnosi na riječ ili naziv čija je uporaba od strane trećih ograničena, nego na same klijente na koje utječe sporna uporaba (Lord Parker u odluci High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Visoki sud (Engleska i Wales), odjel Chancery) Burberrys v JC Cording & Co Ltd (1909) 26 R. P. C. 693), s obzirom na to da je ugled žiga snaga privlačenja klijenata te predstavlja kriterij koji omogućava razlikovanje već etabliranog od novog poduzetnika (presude od 11. lipnja 2009., Last Minute Network/OHIM - last Minute Tour (LAST MINUTE TOUR), T‑114/07 i T‑115/07, EU:T:2009:196, t. 61., i od 9. prosinca 2010., Tresplain Investments/OHIM – Hoo Hing (Golden Elephant Brand), T‑303/08, EU:T:2010:505, t. 101.; vidjeti, također, Lord Macnaghten u odluci House of Lords (Dom lordova) Inland Revenue Commissioners v Müller & Co’s Margarine (1901) A. C. 217, 223 HL).

               49

               Postojanje goodwilla načelno se utvrđuje dokazivanjem trgovačkih i marketinških aktivnosti te računa klijenata. Dokaz o stvarnim trgovačkim aktivnostima koje rezultiraju stjecanjem ugleda i razvojem baze klijenata općenito je dostatan za dokazivanje goodwilla (presude od 9. prosinca 2010., Golden Elephant Brand, T‑303/08, EU:T:2010:505, t. 102., i od 18. studenoga 2015., HALAL MALAYSIA, T‑508/13, EU:T:2015:861, t. 74.).

               50

               Stoga valja ispitati jesu li dokazi koje je podnijelo društvo Jackson Family Farms dostatni da bi se dokazalo postojanje goodwilla.

               51

               Točno je da, kao što to pravilno navodi tužitelj, dio dokaza nije relevantan. To vrijedi osobito za račune koji se odnose na prodaje društvima koja se nalaze u Cipru i Luksemburgu.

               52

               Vremenski kriterij izričito predviđen u članku 8. stavku 4. točki (a) Uredbe br. 207/2009 glede stjecanja prava na znak, istaknut u potporu prigovoru, je onaj dana podnošenja prijave za registraciju žiga u Europske unije (presuda od 29. ožujka 2011., Anheuser‑Busch/Budějovický Budvar, C‑96/09 P, EU:C:2011:189, t. 166.; vidjeti također po analogiji presudu od 9. prosinca 2010., Golden Elephant Brand, T‑303/08, EU:T:2010:505, t. 98. i 99.). Relevantan datum u predmetnom slučaju stoga je 23. siječnja 2012.

               53

               Slijedom toga, popis vina koje nudi British Airways na kojem se nalazi vino „Byron Pinot Noir 2010” iz prosinca 2012., također se ne može uzeti u obzir.

               54

               Najrelevantniji dokazi koje je podnijelo društvo Jackson Family Farms kako bi dokazalo postojanje goodwilla su, kronološkim redoslijedom, sljedeći:

                        –

                        katalog društva Boutinot iz 2010., koji nudi na prodaju vina pod žigom BYRON, uz minimalnu narudžbu od 25 sanduka (i drugi nedatirani katalog);

                        –

                        četiri računa adresirana na društvo Boutinot koje se nalazi u Ujedinjenoj Kraljevini, datirana između siječnja i prosinca 2011., na ukupni iznos od oko 45000 američkih dolara (USD) za 728 sanduka vina, i za proizvode kao što su „09 BYR PN Santa Maria 750 ml 14,6% Alc”;

                        –

                        vinska kritika objavljena na internetu, iz ožujka/travnja 2011., u kojoj se spominje „Byron Pinot Noir 2008”;

                        –

                        online pozivnica internetske stranice meetup.com na degustaciju vina u trgovinu Harrods u Londonu (Ujedinjena Kraljevina), u kojoj se najavljuje vino „Byron Pinot Noir”, iz svibnja 2011.;

                        –

                        interno izvješće o prodaji za razdoblje od 1. svibnja do 8. lipnja 2011., u kojem se navodi prodaja vina pod žigom BYRON za ukupni iznos od oko 3800 funta (GBP);

                        –

                        interno izvješće o prodaji za prodaju vina pod žigom BYRON za razdoblje od rujna 2010. do studenog 2011., u kojem se navodi ukupno 2130 boca, prodanih, među ostalim, restoranima i trgovcima na malo (posebice Harrodsu) u Ujedinjenoj Kraljevini; i

                        –

                        snimka ekrana (bez datuma) internetske stranice robne kuće Harrods na kojoj su prikazana vina koja se prodaju pod žigom BYRON.

               55

               Četiri gore navedena računa, koji su najrelevantniji u ovom slučaju, adresirana su na društvo Boutinot, koje se nalazi u Ujedinjenoj Kraljevini, te su isporučena na adresu u Ujedinjenoj Kraljevini. Oni stoga prikazuju da su se vina prodavala pod žigom BYRON u Ujedinjenoj Kraljevini.

               56

               Tužitelj tvrdi da se na računima adresiranima na društvo Boutinot ne navodi žig BYRON, nego pojam „byr”; Međutim, uobičajeno je da su proizvodi koji se prodaju opisani u skraćenom obliku na računima te je, s obzirom na to da nije riječ samo o dokazima podnesenima radi dokazivanja prodaje vina pod ranijim žigom u Ujedinjenoj Kraljevini, EUIPO trebao obaviti ukupnu ocjenu svih dokaza (vidjeti u tom smislu presudu od 9. prosinca 2010., Golden Elephant Brand, T‑303/08, EU:T:2010:505, t. 106. i 107.). Računi, ocijenjeni zajedno s drugim dokazima o komercijalnim djelatnostima, pokazuju da su se vina prodavala pod žigom BYRON u Ujedinjenoj Kraljevini.

               57

               Tužitelj tvrdi da računi adresirani na društvo Boutinot ne dokazuju prodaju proizvoda krajnjim potrošačima i da društvo Jackson Family Farms nije obavljalo djelatnosti u Ujedinjenoj Kraljevini.

               58

               S tim u svezi, valja podsjetiti da su sudovi Ujedinjene Kraljevine dosljedno utvrđivali da podnositelj tužbe zbog zavaravajućeg označivanja mora imati goodwill, shvaćen kao baza klijenata, u Ujedinjenoj Kraljevini (presuda Supreme Court of the United Kingdom (Vrhovni sud Ujedinjene Kraljevine) Starbucks (HK) Ltd and another v British Sky Broadcasting Group Plc and others, (2015) UKSC 31). Poduzetnik sa sjedištem u inozemstvu mora imati goodwill u Ujedinjenoj Kraljevini ako su ti proizvodi predmet potražnje u Ujedinjenoj Kraljevini i ako ta potražnja može biti ispunjena (Wadlow, C., The law of passing‑off: unfair competition by misrepresentation, 5e éd., Sweet & Maxwell, Londres, 2016, t. 1. do 17. i 3. do 93.). U predmetu u kojem je donesena odluka High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Visoki sud (Engleska i Wales), odjel Chancery) SA des Anciens Établissements Panhard i Levassor v Panhard Levassor Motor Co [(1901) 18 R. P. C. 405), na primjer, prodaja tužiteljevih proizvoda od strane treće osobe te njihova kupnja i njihov uvoz od strane rezidenata Ujedinjene Kraljevine, smatrali su se dostatnom djelatnošću. Kao što je EUIPO pravilno primijetio, činjenica da društvo Jackson Family Farms ima sjedište u Sjedinjenim Američkim Državama i prodaje svoje vino posredstvom svoga distributera u Ujedinjenoj Kraljevini ne može stoga izmijeniti utvrđenje žalbenog vijeća da društvo Jackson Family Farms ima goodwill u Ujedinjenoj Kraljevini.

               59

               Štoviše, iz nacionalne sudske prakse proizlazi da su klijenti i oni koji imaju izravan ugovorni odnos s tužiteljima u postupku po tužbi zbog zavaravajućeg označivanja, kao i oni koji neizravno kupuju proizvode potonjih (odluka Court of Appeal (England & Wales), Civil Division (Žalbeni sud (Engleska i Wales), građanski odjel) Anheuser‑Busch Inc v Budějovický Budvar NP (1984), FSR 413, 415 CA; vidjeti, također, presudu od 18. studenoga 2015., 2015, HALAL MALAYSIA, T‑508/13, EU:T:2015:861, t. 67. i 75.).

               60

               Posrednici, to jest trgovci na veliko, uvoznici i trgovci na malo, koji su kupovali proizvode društva Jackson Family Farms, predstavljaju stoga, jednako kao i krajnji potrošači, klijente društva Jackson Family Farms od kojeg je stečen goodwill. S tim u svezi, na temelju računa navedenih u točki 54. ove presude može se potvrditi postojanje goodwilla kod društva Boutinot, klijenta koji obavlja svoje djelatnosti u trgovini na veliko vinom i preprodaje proizvode društva Jackson Family Farms.

               61

               Glede goodwilla koji su stekli krajnji potrošači, kao što to pravilno opaža EUIPO, logično je pretpostaviti da su se proizvodi prodavali krajnjem potrošaču jer da to nije bio slučaj, trgovac na veliko ne bi naručivao dodatne pošiljke tih proizvoda, kao što to pokazuju podneseni dokazi.

               62

               Tužitelj naposljetku tvrdi da se računi adresirani na društvo Boutinot ne mogu smatrati, kao što je to učinilo žalbeno vijeće, pukim primjerima prodaje, što bi bilo u suprotnosti s presudom Općeg suda u predmetu Baby Bambolina (presuda od 23. listopada 2013., Dimian/OHIM – Bayer Design Fritz Bayer (Baby Bambolina), T‑581/11, neobjavljena, EU:T:2013:553), te da interni dokumenti koje je osim toga podnijelo društvo Jackson Family Farms imaju vrlo slabu dokaznu vrijednost.

               63

               Kao što žalbeno vijeće pravilno primjećuje, izjavi stranke može se pridati dokazna vrijednost samo ako je ona potkrijepljena drugim dokazima (presuda od 13. svibnja 2009., Schuhpark Fascies/OHIM – Leder & Schuh (jello SCHUHPARK), T‑183/08, neobjavljena, EU:T:2009:156, t. 39.).

               64

               S tim u svezi, žalbeno vijeće dužno je provesti opću ocjenu svih dokaza podnesenih pred EUIPO‑om.

               65

               Naime, ne može se isključiti da bi skupina dokaza mogla omogućiti utvrđivanje činjenica koje treba dokazati, čak i ako svaki od tih dokaza uzet u obzir pojedinačno ne bi mogao dokazati točnost tih činjenica (presuda od 17. travnja 2008., Ferrero Deutschland/OHIM, C‑108/07 P, EU:C:2008:234, t. 36. i presuda od 9. prosinca 2010., Golden Elephant Brand, T‑303/08, EU:T:2010:505, t. 104. do 107.).

               66

               U ovom slučaju, interna izvješća o prodaji, pod pretpostavkom da potječu od društva Jackson Family Farms, potkrijepljena su drugim dokazima. Na primjer, interno izvješće o prodaji za prodaju vina pod žigom BYRON za razdoblje od rujna 2010. do studenog 2011., u kojem se navodi ukupno 2130 boca prodanih, među ostalima, i robnoj kući Harrods u Londonu, potkrijepljeno je online pozivnicom internetske stranice meetup.com na degustaciju vina iz svibnja 2011. i snimkom ekrana internetske stranice trgovine Harrods.

               67

               Isto tako, iako katalog društva Boutinot iz 2010., koji nudi na prodaju vina pod žigom BYRON, ne dokazuje da su vina sa žigom BYRON stvarno bila prodavana, taj dokaz, ispitan zajedno s četiri računa adresirana na društvo Boutinot, upućuje na to da je društvo Boutinot prodavalo trećim osobama vina pod žigom BYRON.

               68

               Žalbeno je vijeće stoga pravilno utvrdilo da se na temelju zajedničkog ispitivanja računa i drugih podnesenih dokumenata, koji su uključivali izvješća o prodaji društva Boutinot trgovcima na malo, restoranima i hotelima u Ujedinjenoj Kraljevini, kao i ulomci iz časopisa i druge informacije o vinima prodavanim pod žigom BYRON objavljene na internetu i upućene klijentima koji se nalaze u Ujedinjenoj Kraljevini, može utvrditi da je društvo Jackson Family Farms na relevantni dan obavljalo stvarne komercijalne djelatnosti u odnosu na vina prodavana pod žigom BYRON i da je stoga na taj dan imalo goodwill.

         – Tržišni udio društva Jackson Family Farms

               69

               Tužitelj tvrdi da se na temelju neznatne važnosti prodaje društva Jackson Family Farms u Ujedinjenoj Kraljevini i njegova minimalnog udjela u tržištu, od otprilike 0,0001234% u godinama 2011./2012. prema izračunima, može utvrditi nepostojanje goodwilla.

               70

               EUIPO osporava tužiteljeve argumente.

               71

               S tim u svezi, valja podsjetiti da tužba zbog zavaravajućeg označivanja štiti goodwill bez obzira na veličinu poduzetnika. Sama činjenica da je djelatnost tužitelja u postupku po tužbi zbog zavaravajućeg označivanja vrlo mala, ne sprječava ga sama po sebi da ima goodwill (Wadlow, C., The law of passing‑off: unfair competition by misrepresentation, 5. izdanje, Sweet & Maxwell, London, 2016., t. 3.‑13.).

               72

               Stoga, u predmetu u kojem je donesena odluka High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Visoki sud (Engleska i Wales), odjel Chancery) Stannard v Reay [(1967) R. P. C. 589], utvrđeno je da je ulična pokretna trgovina fish and chipsa, s prometom od između 129 i 138 GBP tjedno, stekla goodwill nakon obavljanja djelatnosti u trajanju od oko tri tjedna (presuda od 9. prosinca 2010., Golden Elephant Brand, T‑303/08, EU:T:2010:505, t. 110.).

               73

               U predmetu u kojem je donesena odluka High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Visoki sud (Engleska i Wales), odjel Chancery) Jian Tools for Sales v Roderick Manhattan Group [(1995) F. S. R. 924, 933], prodaja 127 softvera od strane američkog poduzetnika na tržištu Ujedinjene Kraljevine smatrala se dostatnom (presuda od 9. prosinca 2010., Golden Elephant Brand, T‑303/08, EU:T:2010:505, t. 114.).

               74

                  A fortiori, veličina djelatnosti tužitelja u postupku po tužbi zbog zavaravajućeg označivanja u odnosu na tržište u cjelini nije odlučujuća (odluka High Court of Justice (England & Wales), Civil Division (Visoki sud (Engleska i Wales), građanski odjel)) Lumos Skincare Ltd v Sweet Squared Ltd and others (2013) EWCA Civ 590].

               75

               Stoga se vrlo ograničenu komercijalnu djelatnost moglo smatrati dostatnom za stvaranje goodwilla (Wadlow, C., The law of passing‑off: unfair competition by misrepresentation, 5. izdanje, Sweet & Maxwell, London, 2016., t. 3.‑64.).

               76

               Ako tužitelj u postupku po tužbi zbog zavaravajućeg označivanja nema sjedište u Ujedinjenoj Kraljevini, on mora barem dokazati da ima jednog ili više klijenata u Ujedinjenoj Kraljevini (odluka High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Visoki sud (Engleska i Wales), odjel Chancery) Jian Tools for Sales v Roderick Manhattan Group, (1995) F. S. R. 924, 925), a ne samo ugled u Ujedinjenoj Kraljevini (presuda Supreme Court of the United Kingdom (Vrhovni sud Ujedinjene Kraljevine) Starbucks (HK) Ltd and another v British Sky Broadcasting Group Plc and others, (2015) UKSC 31).

               77

               Iz nacionalne sudske prakse, koju je Opći sud primjenjivao u sličnim predmetima (presude od 9. prosinca 2010., Golden Elephant Brand, T‑303/08, EU:T:2010:505, i od 18. studenoga 2015., HALAL MALAYSIA, T‑508/13, EU:T:2015:861) proizlazi stoga da čak i mali poduzetnici mogu imati goodwill.

               78

               U ovom slučaju, kao što to proizlazi iz pobijane odluke, društvo Jackson Family Farms prodalo je u 2011. godini 728 sanduka vina pod žigom BYRON društvu Boutinot, za ukupan iznos od otprilike 45000 USD, a ne otprilike 30000 USD kao što pogrešno tvrdi tužitelj.

               79

               Uzimajući u obzir također interna izvješća o prodaji koje je podnijelo društvo Jackson Family Farms, potonje je, osim toga, od rujna 2010. do studenoga 2011. drugim klijentima u Ujedinjenoj Kraljevini prodalo 2130 boca vina pod žigom BYRON, za ukupni iznos od otprilike 3800 GBP između svibnja i lipnja 2011., a ne 6800 GBP kao što tvrdi EUIPO, uzimajući pogrešno u obzir prodaju drugih vina, a ne onih prodanih pod žigom Byron u izvješću o prodaji datiranom od svibnja‑lipnja 2011.

               80

               Iako je istina da se prodaja prikazana u dokazima koje je podnijelo društvo Jackson Family Farms može smatrati niskom, potonje je ipak redovito prodavalo vino pod ranijim žigom u Ujedinjenoj Kraljevini (više od 700 sanduka u 2011. godini) tijekom najmanje godinu dana prije dana podnošenja prijave žiga Europske unije.

               81

               Uzimajući u obzir nacionalnu sudsku praksu o tom pitanju, žalbeno je vijeće stoga pravilno zaključilo da je društvo Jackson Family Farms na relevantni dan obavljalo stvarne komercijalne djelatnosti u odnosu na vina prodavana pod žigom BYRON i da je stoga imalo goodwill na dan podnošenja prijave za registraciju figurativnog žiga BYRON kao žiga Europske unije.

         – – Trajnost goodwila

               82

               Tužitelj, nadalje, osporava relevantnost popisa vina koja nudi British Airways od prosinca 2012. jer se on „odnosi na kasniji datum (više od 6 mjeseci) od započinjanja postupka povodom prigovora”.

               83

               Pravilo 19. stavak 2. točka (d) Uredbe (EZ) br. 2868/95 od 13. prosinca 1995. o provedbi Uredbe Vijeća (EZ) br. 40/94 o žigu Zajednice (SL 1995., L 303, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 84.) predviđa da podnositelj prijave na temelju članka 8. stavka 4. Uredbe br. 207/2009 ne mora dokazati samo stjecanje ranijeg prava i opseg njegove zaštite nego i trajnost navedenog prava.

               84

               To uobičajeno podrazumijeva da se odnosni znak mora još rabiti u trenutku podnošenja prigovora (vidjeti po analogiji presudu od 23. listopada 2013., Baby Bambolina, T‑581/11, neobjavljenu, EU:T:2013:553, t. 26. i 27.).

               85

               Žalbeno vijeće uzelo je u obzir popis vina koja nudi British Airways, ne kako bi ocijenilo stjecanje goodwilla – koje, kao što je navedeno u točki 53. ove presude, treba ocjenjivati na dan podnošenja prijave žiga Europske unije protiv koje je podnesen prigovor – nego kako bi ocijenio trajnost ranijeg prava na dan podnošenja prigovora.

               86

               Postavlja se pitanje bi li, čak i ako je goodwill bio stečen prije dana podnošenja prijave žiga Europske unije, prigovor trebalo odbiti kao neosnovan s obzirom na činjenicu da podnositelj prigovora nije dokazao trajnost prava na dan podnošenja prigovora.

               87

               U tom pogledu, žalbeno se vijeće pri utvrđivanju trajnosti na dan podnošenja prigovora nije oslonilo samo na popis vina koje nudi British Airways nego i na činjenicu da su svi drugi dokazi koje je podnio podnositelj prigovora bili vrlo blizu datuma podnošenja prijave za registraciju osporavanog žiga.

               88

               Sudska praksa Ujedinjene Kraljevine utvrdila je da goodwill može preživjeti prekid djelatnosti (odluka Judicial Committee of the Privy Council (Sudski odbor Kraljevskog vijeća, Ujedinjena Kraljevina) Star Industrial v Yap Kwee Kor, (1976) F. S. R. 256 PC), čak i ako bi taj prekid trajao nekoliko godina (Wadlow, C., The law of passing‑off: unfair competition by misrepresentation, 5. izdanje, Sweet & Maxwell, London, 2016., t. 3.‑223. i naredne točke).

               89

               S obzirom na tu sudsku praksu, valja utvrditi da, u ovom slučaju, čak i pod pretpostavkom da je došlo do prekida djelatnosti društva Jackson Family Farms između dana podnošenja prijave osporavanog žiga i dana podnošenja prigovora, vremenski razmak između ta dva datuma nije dovoljno dug da bi goodwill mogao prestati postojati isključivo zbog proteka vremena.

               90

               Može se stoga zaključiti da je goodwill stečen na dan podnošenja prijave osporavanog žiga, odnosno 23. siječnja 2012., trajao pet mjeseci kasnije, tijekom podnošenja prigovora 21. lipnja 2012.

         – Nepostojanje posebnih i razlikovnih karakteristika

               91

               Prvim dijelom jedinog tužbenog razloga, koji se odnosi na postojanje goodwilla neregistriranog žiga BYRON u Ujedinjenoj Kraljevini, tužitelj nadalje tvrdi, na temelju odluke High Court of Justice (England & Wales), Civil Division (Visoki sud (Engleska i Wales), građanski odjel)) Diageo North America v InterContinental Brands [(2010) EWCA Civ 920, u daljnjem tekstu: odluka Vodkat) i House of Lords (Dom lordova) Erven Warnink BV v J Townend & Sons (Hull) Ltd [(1979) A. C. 731, u daljnjem tekstu: odluka Advocaat), uvjet koji se odnosi na goodwill nije ispunjen, pogotovo zato što društvo Jackson Family Farms nije dokazalo da njegov proizvod ima određene posebne i razlikovne karakteristike, koje bi navele potrošača da nabavi takav proizvod. Suprotno tomu, niska cijena proizvoda i njegova prosječna kvaliteta sugeriraju da neće biti riječ o posebnom i prepoznatljivom proizvodu. Tužitelj također tvrdi da se samo žalbeno vijeće u pobijanoj odluci poziva na uvjet koji se odnosi na posebne i razlikovne karakteristike.

               92

               Prema EUIPO‑ovu mišljenju, tužitelj se dakle oslanja na takozvani „prošireni” oblik tužbe zbog zavaravajućeg označivanja. To bi, međutim, bilo pogrešno jer je društvo Jackson Family Farms temeljilo svoj prigovor na „klasičnom” obliku te tužbe.

               93

               Prije svega treba podsjetiti da delikt zavaravajućeg označivanja obuhvaća širok raspon situacija.

               94

               Kao što pravilno primjećuje EUIPO, u „klasičnom” obliku delikta zavaravajućeg označivanja tuženik u postupku po tužbi zbog zavaravajućeg označivanja dovodi u zabludu glede komercijalnog podrijetla svojih proizvoda stvarajući dojam da su njegovi proizvodi tužiteljevi proizvodi. Taj zavaravajući prikaz općenito se sastoji od tuženikove uporabe tužiteljeva razlikovnog znaka (Wadlow, C., The law of passing‑off: unfair competition by misrepresentation, 5. izdanje, Sweet & Maxwell, London, 2016., t. 1.‑16., 5.‑8., 7.‑35., 7.‑163., 8.‑1. i 8.‑8.).

               95

               Suprotno tomu, u „proširenom” obliku navedenog delikta zavaravajućeg označivanja, prikazanog u odlukama Advocaat i Vodkat, tuženik dovodi u zabludu glede podrijetla ili naravi svojih proizvoda prikazujući na zavaravajući način da oni potječu iz posebne regije ili da imaju posebne karakteristike ili sastav. To zavaravajuće označivanje može se napraviti uporabom opisnog ili generičkog pojma koji ne opisuje pravilno tuženikove proizvode, čime stvara dojam da posjeduju karakteristike ili svojstvo koje stvarno nemaju (na primjer, korištenje pojma „Vodkat” za vrstu pića koje nije votka) (odluka Advocaat i Wadlow, C., The law of passing‑off: unfair competition by misrepresentation, 5. izdanje, Sweet & Maxwell, London, 2016, t. 7.‑161, 7.‑166. i 7.‑281.).

               96

               U svojem zahtjevu od 31. prosinca 2012. društvo Jackson Family Farms tvrdilo je da se, u ovom slučaju, njegove klijente navelo da vjeruju da su proizvodi koje tužitelj nudi njegovi proizvodi. U prilog toj tvrdnji, društvo Jackson Family Farms pozvalo se na predmet u kojem je donesena presuda od 9. prosinca 2010., Golden Elephant Brand, T‑303/08, EU:T:2010:505, t. 132. i 148., koji je predstavljao slučaj primjene „klasičnog” oblika delikta zavaravajućeg označivanja.

               97

               Budući da društvo Jackson Family Farms nije nikad tvrdilo da tužiteljevi proizvodi navode na pomisao da posjeduju karakteristiku koju nemaju, nego da se njegove klijente navelo da vjeruju da su proizvodi koje tužitelj nudi njegovi proizvodi, žalbeno se vijeće u pobijanoj odlici pravilno oslonilo na „klasični” oblik tužbe zbog zavaravajućeg označivanja, utvrdivši da postoji opasnost da će se tužiteljevi proizvodi zamijeniti za one društva Jackson Family Farms.

               98

               S tim u svezi, suprotno tužiteljevim tvrdnjama, pozivanje u pobijanoj odluci na činjenicu da tuženik mora dokazati „da se njegovi proizvodi prepoznaju po razlikovnom elementu” nije pozivanje na uvjet koji se odnosi na posebne i razlikovne karakteristike. Da bi bilo riječ o zavaravajućem označivanju, znak koji tužitelj u postupku po tužbi zbog zavaravajućeg označivanja rabi mora se percipirati kao razlikovni znak njegovih proizvoda (Wadlow, C, The law of passing‑off: unfair competition by misrepresentation, 5. izdanje, Sweet & Maxwell, London, 2016., t. 1.‑24., 3.‑11., 8.‑2. i 8.‑9.). Međutim, taj razlikovni karakter znaka ne smije se zamijeniti onim što se u odluci Advocaat naziva „posebnim i prepoznatljivim svojstvima” proizvoda. Treba napomenuti da se razlikovni karakter znaka BYRON, koji je relevantan glede uvjeta koji se odnosi na zavaravajući prikaz, ne osporava u ovom slučaju.

               99

               U svakom slučaju, „prošireni” oblik delikta zavaravajućeg označivanja nije trebalo primjenjivati u ovom slučaju. Naime, za razliku od „votke” ili „šampanjca”, „byron” nije opisni ili generički pojam koji daje oznaku glede zemljopisnog podrijetla ili sastava proizvoda. Zavaravajući prikaz odnosi se u ovom slučaju na sličnost između upotrebljavanih znakova, a ne na činjenicu da tužitelj tvrdi da njegovi proizvodi posjeduju svojstvo koje nemaju.

               100

               Stoga nije trebalo ispitati imaju li proizvodi društva Jackson Family Farms „prepoznatljiva i posebna svojstva”, kao što su posebno podrijetlo ili sastav.

               101

               Slijedom toga, činjenica da je žalbeno vijeće ocijenilo prigovor s obzirom na pretpostavku da se on temelji na deliktu zavaravajućeg označivanja u njegovu „klasičnom” obliku nije mogla imati negativne posljedice, za tužitelja, na ocjenu činjenica i dokaza u predmetu.

               102

               Osim toga, u odluci Vodkat utvrđeno je da proširena tužba zbog zavaravajućeg označivanja nije rezervirana samo za proizvode čija se kvaliteta smatra vrhunskom, jer i vrlo skromni proizvodi mogu imati goodwill (Wadlow, C., The law of passing‑off: unfair competition by misrepresentation, 5. izdanje, Sweet & Maxwell, London, 2016., t. 7.‑190.). U svakom slučaju, argumenti koje je naveo tužitelj glede niske cijene i prosječne kvalitete proizvoda društva Jackson Family Farms stoga nemaju učinka.

               103

               Primjenom „klasičnog”, a ne „proširenog” oblika navedenog delikta, žalbeno vijeće nije stoga počinio nikakvu pogrešku kojom bi se dovelo u pitanje zakonitost pobijane odluke.

         Drugi dio jedinog tužbenog razloga, koji se odnosi na stjecanje goodwilla

               104

               Tužitelj smatra da, iako je neregistrirani žig BYRON stvorio goodwill u Ujedinjenoj Kraljevini, taj goodwill nema društvo Jackson Family Farms, nego društvo Boutinot.

               105

               EUIPO osporava tužiteljeve argumente.

               106

               Čimbenici koji utječu na posjedovanje goodwilla su sljedeći: tko je odgovoran za kvalitetu proizvoda i koga javnost percipira kao odgovornog (odluka House of Lords (Dom lordova, Ujedinjena Kraljevina) T. Oertli A. G. v J. Bowman (London) LD. and others, (1959) R. P. C. 1, 7 HL].

               107

               Ono što je važno da bi se znak mogao zaštititi jest da u očima javnosti znak pokazuje da je kvaliteta proizvoda odgovornost jednog poduzetnika, čak i ako javnost ne pozna ime tog poduzetnika. Pitanje posjedovanja goodwilla općenito je činjenično pitanje i ne postoji presumpcija da goodwill ima strani proizvođač, a ne britanski distributer (odluka High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Visoki sud (Engleska i Wales), odjel Chancery) MedGen Inc v Passion for Life Products Ltd, (2001) F. S. R. 30). U načelu, goodwill pripada utvrđenom stranom dobavljaču uvoznih proizvoda, a ne uvozniku (Wadlow, C., The law of passing‑off: unfair competition by misrepresentation, 5. izdanje, Sweet & Maxwell, London, 2016., t. 3.‑136. i 3.‑158.).

               108

               Općenito, funkcija žiga je označavanje komercijalnog podrijetla proizvoda, odnosno njegova proizvođača, a ne prodavatelja. U ovom slučaju, društvo Jackson Family Farms nadziralo je proizvodnju i kvalitetu proizvoda. Moguće je da je javnost percipirala društvo Jackson Family Farms, kao proizvođača vina, kao odgovorno za njegovu proizvodnju i kvalitetu.

               109

               Katalog društva Boutinot jasno je razlikovao različita vina koje je društvo nudilo na prodaju, s obzirom na njihovu cijenu, zemljopisno podrijetlo i proizvođača. Kupci su stoga bili slobodni odabrati vina s obzirom na te kriterije. Čak i ako je društvo Boutinot bilo jedini distributer proizvoda društva Jackson Family Farms u Ujedinjenoj Kraljevini, trebalo bi smatrati da potonje društvo posjeduje goodwill. Naime, katalog društva Boutinot jasno razlikuje proizvode društva Jackson Family Farms, prema njihovu imenu i podrijetlu, od drugih proizvoda koje prodaje Boutinot. Konkretno, u dva kataloga društva Boutinot koje je podnijelo društvo Jackson Family Farms, pojedina vina koja očito proizvodi društvo Boutinot jasno su označena kao takva, što znači da druga vina ne proizvodi društvo Boutinot, nego proizvođači poput društva Jackson Family Farms.

         Treći dio jedinog tužbenog razloga, koji se odnosi na istek ranijeg žiga Europske unije BYRON

               110

               U prilog svom zahtjevu prema kojem društvo Jackson Family Farms nije moglo steći goodwill za žig BYRON u Ujedinjenoj Kraljevini, tužitelj tvrdi da činjenica da je društvo Jackson Family Farms dopustilo da 2007. istekne raniji žig Europske unije BYRON pokazuje da nema komercijalnih interesa u Europi.

               111

               Naime, prema tužiteljevim tvrdnjama, koje EUIPO nije osporavao, žig BYRON, vlasništvo društva Byron Vineyard & Winery, Inc., bio je predmet registracije kao žig Europske unije koji je istekao 2007., jednu godinu nakon što je društvo Jackson Family Farms kupilodruštvo Byron Vineyard & Winery.

               112

               Taj argument nije proturječan postojanju goodwilla koji je stvorio neregistrirani žig BYRON, a steklo društvo Jackson Family Farms.

               113

               Naime, prigovor se temeljio na ranijem neregistriranom žigu BYRON, a ne na ranijem žigu Europske unije BYRON.

               114

               Također treba podsjetiti da postoje neregistrirani žigovi čiji legitimitet proizlazi iz njihove uporabe u određenom broju država članica.Ti znakovi, koji upućuju na komercijalno podrijetlo proizvoda ili usluge, funkcioniraju kao žig. Članak 8. stavak 4. Uredbe (EZ) br. 207/2009 priznaje postojanje takvih prava u državama članicama i dodjeljuje nositeljima neregistriranih žigova mogućnost sprečavanja registracije žiga Europske unije ako se tim pravima može spriječiti uporabu takvog žiga na temelju nacionalnog zakonodavstva.

               115

               Pitanje je li neregistrirani žig zaštićen nacionalnim pravom prethodno bio registriran kao žig Unije stoga je bez učinka.

               116

               U ovom slučaju, kao što pravilno primjećuje EUIPO, istek registracije ranijeg žiga Europske unije BYRON nije sprečavao društvo Jackson Family Farms da rabi neregistrirani žig i tom uporabom stekne goodwill.

               117

               Budući da je društvo Jackson Family Farms steklo dostatan goodwill prilikom podnošenja prijave žiga Europske unije, istek registracije ranijeg žiga Europske unije BYRON nije sprječavao društvo Jackson Family Farms da zaštiti svoje neregistrirano pravo podnošenjem tužbe zbog zavaravajućeg označivanja.

               118

               Činjenica da je raniji žig Europske unije BYRON istekao stoga ne proturječi stjecanju goodwilla, koji je stvorio neregistrirani žig BYRON, od strane društva Jackson Family Farms.

         Točke koje se odnose na zavaravajući prikaz i štetu

               119

               Posljednja dva uvjeta koji čine „klasično trojstvo” delikta zavaravajućeg označivanja, predviđenog pravom Ujedinjene Kraljevine, odnose se na zavaravajući prikaz od strane nositelja kasnijeg žiga, s jedne strane, i štetu nanesenu goodwillu, s druge strane.

               120

               U pobijanoj odluci žalbeno je vijeće utvrdilo da su ta dva uvjeta ispunjena: uzimajući u obzir istovjetnost odnosnih proizvoda i postojećih sličnosti između znakova, tužiteljevi proizvodi mogli su se zamijeniti onima društva Jackson Family Farms, a što je zavaravajući prikaz koji je uzrokovao štetu potonjem.

               121

               Valja istaknuti da, iako tužitelj tvrdi da podnositelj zahtjeva tvrdi da „nijedan od kriterija ‚klasičnog trojstva’ nije [bio] ispunjen”, on nije iznio razloženu argumentaciju glede drugog i trećeg uvjeta koji čine „klasični trojstvo” delikta zavaravajućeg označivanja, odnosno zavaravajući prikaz i štetu, nego samo razlog koji se odnosi na prvi uvjet koji čini „klasično trojstvo” delikta zavaravajućeg označivanja, odnosno goodwill.

               122

               U nedostatku tužiteljevih argumenata glede zavaravajućeg prikaza i štete, valja stoga potvrditi utvrđenje žalbenog vijeća da su se, uzimajući u obzir istovjetnost odnosnih proizvoda i postojećih sličnosti između znakova, tužiteljevi proizvodi mogli zamijeniti onima društva Jackson Family Farms, a što je zavaravajući prikaz koji je uzrokovao štetu društvu Jackson Family Farms.

               123

               Iz svega prethodno navedenog proizlazi da, s obzirom na to da jedini tužbeni razlog koji je istaknuo tužitelj nije osnovan, valja odbiti prvi dio tužiteljeva zahtjeva, a slijedom toga i tužbu u cijelosti.

         Troškovi

               124

               U skladu s člankom 134. stavkom 1. Poslovnika Općeg suda, svakoj stranci koja ne uspije u postupku nalaže se snošenje troškova, ako je postavljen takav zahtjev.

               125

               Budući da tužitelj nije uspio u postupku, istome valja naložiti snošenje troškova sukladno EUIPO‑ovu zahtjevu.

               Slijedom navedenoga,
               OPĆI SUD (prvo vijeće),
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Tužba se odbija.

                           2.

                           Nelsonu Alfonsu Egüedu nalaže se snošenje troškova.

                           Pelikánová

                           Valančius

                           Öberg

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 18. srpnja 2017.
                     Potpisi

            Sadržaj

                  Okolnosti spora

                  Zahtjevi stranaka

                  Pravo

                  Dopuštenost drugog dijela tužiteljeva zahtjeva

                  Meritum

                  Uvodna očitovanja

                  – Upućivanje na pravo države članice koje uređuje znak na koji se poziva

                  – Odnos između uporabe u trgovačkom prometu čija važnost nije samo lokalnog karaktera i goodwilla

                  Prvi dio jedinog tužbenog razloga, koji se odnosi na postojanje goodwilla žiga BYRON koji nije registriran u Ujedinjenoj Kraljevini

                  – Nedostatnost dokaza koje je podnijelo društvo Jackson Family Farms

                  – Tržišni udio društva Jackson Family Farms

                  – – Trajnost goodwila

                  – Nepostojanje posebnih i razlikovnih karakteristika

                  Drugi dio jedinog tužbenog razloga, koji se odnosi na stjecanje goodwilla

                  Treći dio jedinog tužbenog razloga, koji se odnosi na istek ranijeg žiga Europske unije BYRON

                  Točke koje se odnose na zavaravajući prikaz i štetu

                  Troškovi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


Presuda Suda (treće vijeće) od 2012. travanj 26.#DR i TV2 Danmark A/S protiv NCB.#Zahtjev za prethodnu odluku, podnesena po Østre Landsret.#Predmet C-510/10.