title: Presuda Suda (peto vijeće) od 4. listopada 2018.#Dooel Uvoz-Izvoz Skopje Link Logistic N&N protiv Budapest Rendőrfőkapitánya.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Szombathelyi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság.#Zahtjev za prethodnu odluku – Usklađivanje zakonodavstava – Cestovni prijevoz – Porezne odredbe – Direktiva 1999/62/EZ – Naknade koje se naplaćuju za korištenje određenih infrastruktura za teška teretna vozila – Cestarina – Obveza država članica da uspostave učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće sankcije – Paušalna novčana kazna – Načelo proporcionalnosti – Izravna primjenjivost direktive.#Predmet C-384/17.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      4. listopada 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Usklađivanje zakonodavstava – Cestovni prijevoz – Porezne odredbe – Direktiva 1999/62/EZ – Naknade koje se naplaćuju za korištenje određenih infrastruktura za teška teretna vozila – Cestarina – Obveza država članica da uspostave učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće sankcije – Paušalna novčana kazna – Načelo proporcionalnosti – Izravna primjenjivost direktive”
      U predmetu C‑384/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Szombathelyi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Upravni i radni sud u Szombathelyju, Mađarska), odlukom od 13. lipnja 2017., koju je Sud zaprimio 27. lipnja 2017., u postupku

         Dooel Uvoz‑Izvoz Skopje Link Logistic N&N

      protiv

         Budapest Rendőrfőkapitánya,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: J. L. da Cruz Vilaça, predsjednik vijeća, E. Levits, A. Borg Barthet, M. Berger (izvjestiteljica) i F. Biltgen, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Bobek,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za mađarsku vladu, G. Koós i Z. Fehér, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, L. Havas i J. Hottiaux, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 26. lipnja 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 9.a Direktive 1999/62/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 17. lipnja 1999. o naknadama koje se naplaćuju za korištenje određenih infrastruktura za teška teretna vozila (SL 1999., L 187, str. 42.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 6., str. 34.), kako je izmijenjena Direktivom 2011/76/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 27. rujna 2011. (SL 2011., L 269, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 21., str. 247.; u daljnjem tekstu: Direktiva 1999/62).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društva Dooel Uvoz‑Izvoz Skopje Link Logistic N&N (u daljnjem tekstu: Link Logistic N&N) i Budapest Rendőrfőkapitánya (Glavna policijska uprava u Budimpešti, Mađarska) radi izricanja novčane kazne društvu Link Logistic N&N zbog korištenja dionice autoceste a da pritom nije platilo propisani iznos pristojbe.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               Uvodne izjave 1., 12. i 15. Direktive 1999/62 određuju:

                        „(1)

                        Uklanjanje narušavanja tržišnog natjecanja među prijevozničkim poduzećima iz država članica zahtijeva usklađivanje sustava ubiranja poreza i uspostavljanje pravednih mehanizama naplate troškova infrastrukture prijevoznicima.

                  […]

                        (12)

                        Postojeća narušavanja tržišnog natjecanja ne mogu se ukloniti samo usklađivanjem poreza ili trošarina na gorivo; međutim, do uspostave tehnički i gospodarski prikladnijih oblika ubiranja poreza takva se narušavanja mogu ublažiti mogućnošću zadržavanja ili uvođenja cestarina i/ili naknada za korištenje autocesta; osim toga, državama članicama trebalo bi omogućiti naplaćivanje naknada za korištenje mostova, tunela i planinskih prijevoja.

                  […]

                        (15)

                        Stope korisničkih naknada trebale bi se temeljiti na trajanju korištenja dotične infrastrukture i razlikovati prema troškovima koje motorna vozila uzrokuju.”

               4

               Članak 1. prvi stavak te direktive određuje:
               „Ova se Direktiva primjenjuje na porez na vozila, cestarine i korisničke naknade uvedene na vozila, kako je određeno člankom 2.”

               5

               Članak 2. navedene direktive propisuje:
               „Za potrebe ove direktive:
               […]

                        (b)

                        ‚cestarina’ znači određeni iznos koji se plaća za vozilo na temelju udaljenosti koju je određena vrsta vozila prešla na danoj infrastrukturi i koja obuhvaća infrastrukturnu pristojbu i/ili pristojbu za vanjske troškove;

                  […]”

               6

               U skladu s člankom 7. stavkom 1. Direktive 1999/62:
               „Ne dovodeći u pitanje članak 9. stavak 1.a, države članice mogu zadržati ili uvesti cestarine i/ili pristojbe na trans‑europskoj cestovnoj mreži ili na određenim dionicama te mreže, ili na bilo kojoj dodatnoj dionici njihove mreže autocesta koje nisu dio trans‑europske cestovne mreže pod uvjetima utvrđenim u stavcima 2., 3., 4. i 5. ovog članka i člancima od 7.a do 7.k. Ovo ne dovodi u pitanje pravo država članica da, u skladu s Ugovorom o funkcioniranju Europske unije, naplaćuju cestarine i/ili pristojbe na drugim cestama, pod uvjetom da uvođenje cestarina i/ili pristojba na tim drugim cestama ne dovodi do diskriminacije međunarodnog prometa i ne remeti tržišnu utrku među prijevoznicima.”

               7

               Članak 9.a te direktive glasi kako slijedi:
               „Države članice uspostavljaju odgovarajuće kontrole, te utvrđuju sustav sankcija koje se primjenjuju u slučaju kršenja nacionalnih propisa donesenih na temelju ove Direktive. One poduzimaju sve potrebne mjere kako bi osigurale primjenu tih sankcija. Sankcije moraju biti učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće.”

            Mađarsko pravo

         Zakon o cestovnom prometu

               8

               Članak 20. stavak 1. közúti közlekedésről szóló 1988. évi I. törvénya (Zakon br. I iz 1988. o cestovnom prometu, u daljnjem tekstu: Zakon o cestovnom prometu) određuje:
               „Novčana kazna izreći će se svakoj osobi koja krši odredbe ovog zakona, posebnih zakona ili drugih propisa i akata prava Zajednice koji se odnose na:
               […]

                        (m)

                        pristojbu, proporcionalnu prijeđenoj udaljenosti, koja se plaća za korištenje dionice ceste za koju se plaća cestarina.

                  […]”

               9

               Članak 21. Zakona o cestovnom prometu određuje:
               „1.   Osoba koja se služi vozilom ili, u slučaju iz članka 21/A stavka 2., osoba kojoj je vozilo povjereno u svrhu korištenja odgovorna je prilikom služenja vozilom ili njegova korištenja za poštovanje pravila utvrđenih posebnim odredbama koja se odnose na
               […]

                        (h)

                        pristojbu, proporcionalnu prijeđenoj udaljenosti, koja se plaća za korištenje dionice ceste za koju se plaća cestarina.

                  […]
               2.   U slučaju povrede nekog od pravila iz stavka 1., osobi koja se služi vozilom ili, u slučaju iz članka 21/A stavka 2., osobi kojoj je vozilo povjereno u svrhu korištenja izreći će se upravna kazna u iznosu od 10000 do 300000 [mađarskih] forinti [(HUF) (oko 32 eura do 974 eura)]. Vlada uredbom određuje iznos novčanih kazni koje se mogu izreći u slučaju povreda navedenih odredbi. Kad isto ponašanje predstavlja povredu više pravila te se ispituje u okviru istog postupka, sankcionira se novčanom kaznom čiji iznos odgovara zbroju iznosa novčanih kazni utvrđenih za svaku od tih povreda.
               […]
               5.   Vodeći računa o odredbama stavka 1., Vlada uredbom određuje povrede za koje se osobi koja se služi predmetnim vozilom […] izriče upravna kazna.”

         Zakon o cestarinama

               10

               Članak 3. stavci 1. i 6. az autópályák, autóutak és főutak használatáért fizetendő, megtett úttal arányos díjról szóló 2013. évi LXVII. törvény (Zakon br. LXVII iz 2013. o pristojbi, proporcionalnoj prijeđenoj udaljenosti, koja se plaća za korištenje autocesta, brzih cesta i državnih cesta, u daljnjem tekstu: Zakon o cestarinama) propisuje:
               „1.   Vozilo koje podliježe plaćanju cestarine mora dobiti ovlaštenje za prometovanje određeno ovim zakonom kako bi imalo pravo kretati se dionicom ceste za koju se plaća cestarina.
               […]
               6.   Osoba koja se služi […] vozilom odgovorna je za poštovanje, kad je riječ o vozilu kojim se služi, pravila koja se nalaze u stavku 1.”

               11

               Članak 14. Zakona o cestarinama određuje:
               „Ne dovodeći u pitanje iznimke navedene u članku 9., osoba koja je dužna platiti cestarinu neovlašteno prometuje cestom ako:

                        (a)

                        koristi dionicu ceste za koju se plaća cestarina a da nije kupila karticu za cestarinu za tu dionicu prije početka njezina korištenja, a nema sklopljen valjani ugovor s tijelom za upravljanje sustavom cestarina kojim se uređuje podnošenje deklaracija određenih ovim zakonom tijelu nadležnom za ubiranje i plaćanje cestarina,

                        (b)

                        koristi dionicu ceste za koju se plaća cestarina na temelju deklaracije u kojoj se navodi skupina vozila koja je, prema tarifi ili učinku na okoliš, niža od one kojoj pripada predmetno vozilo, ili

                        (c)

                        koristi dionicu ceste za koju se plaća cestarina a da nije kupila karticu za cestarinu za tu dionicu prije početka njezina korištenja, iako ima valjani ugovor, radi prometovanja navedenom dionicom predmetnim vozilom, kojim se uređuje podnošenje deklaracija određenih ovim zakonom tijelu nadležnom za ubiranje i plaćanje cestarina, a koji je sklopljen s tijelom za upravljanje sustavom cestarina, ali tijekom prometovanja predmetnom dionicom ceste za koju se plaća cestarina nije ispunjen barem jedan od uvjeta pravilnog funkcioniranja ugrađenog sustava, poput uvjeta određenih uredbom donesenom na temelju ovog zakona.”

               12

               Članak 15. tog zakona propisuje:
               „1.   Iznos novčane kazne utvrđuje se tako da potakne obveznike plaćanja cestarine na to da plate propisanu cestarinu.
               2.   Prihod od izrečenih novčanih kazni uplaćuje se u središnji proračun kao proračunski prihod u rubrici iz članka 14. stavka 4. točke (d) [az államháztartásról szóló 2011. évi CXCV. törvény (Zakon br. CXCV iz 2011. o javnim financijama)]. Novčana kazna plaća se u [mađarskim] forintama uplatom na bankovni račun određen aktom donesenim na temelju ovog zakona.”

               13

               Članak 16. navedenog zakona propisuje:
               „Neovlašteno korištenje ceste na temelju ovog zakona prekršaj je za koji se može izreći novčana kazna na temelju Zakona o cestovnom prometu.”

               14

               Članak 29/A Zakona o cestarinama, uvršten u taj zakon Zakonom br. LIV iz 2014., koji je stupio na snagu 9. studenoga 2014., u stavcima 1., 4., 6. i 7. određuje:
               „1.   U slučajevima iz stavaka 2. do 4. podnositelji zahtjeva koji su tijelu nadležnom za naplatu cestarina (u daljnjem tekstu: tijelo za naplatu cestarina) podnijeli zahtjev u skladu sa stavcima 6. i 7. (u daljnjem tekstu: zahtjev) oslobođeni su, pod uvjetima utvrđenima ovim zakonom, od plaćanja novčane kazne izrečene zbog bilo kakvog neovlaštenog korištenja ceste iz članka 14. točke (a) ovog zakona, u razdoblju od 1. srpnja 2013. do 31. ožujka 2014.
               […]
               4.   Na temelju osnovanog zahtjeva podnositelj zahtjeva, u skladu sa stavkom 7., oslobođen je od plaćanja novčane kazne određene za povredu članka 14. točke (a) ako je tijekom razdoblja valjanosti kartice za cestarinu i najviše jednom na određenoj postaji u svakom smjeru novčana kazna izrečena na dionici ceste za koju se plaća cestarina ili na priključnoj cesti koja do nje vodi i koja je u cestovnoj mreži funkcionalno usporedna s cestom kojom je u tom trenutku predmetno vozilo bilo ovlašteno prometovati, ali to ovlaštenje nije upotrijebljeno tijekom razdoblja njegove valjanosti.
               […]
               6.   Osim onoga što je utvrđeno stavcima 2. do 4., oslobođenje od plaćanja novčane kazne uvjetovano je time da podnositelj zahtjeva, prije njegova podnošenja, plati tijelu za naplatu cestarina troškove pružene usluge u iznosu od 12000 HUF [oko 39 eura] po kazni, uključujući porez na dodanu vrijednost, te o tome podnese dokaz u trenutku podnošenja zahtjeva. […]
               7.   Zahtjev se može podnijeti u roku od 60 dana od stupanja na snagu Zakona br. LIV iz 2014. o izmjeni [Zakona o cestarinama]. Na temelju podnesenog zahtjeva – pod uvjetom da je njegov sadržaj u skladu s onim što je propisano ovim zakonom te da nije protivan sadržaju baze podataka tijela za naplatu cestarina – potonje tijelo izdaje potvrdu o mogućnosti oslobođenja podnositelja zahtjeva od plaćanja novčane kazne, ako su ispunjeni uvjeti iz stavaka 2. do 4. Takva se potvrda neće izdati ako postoji nesklad između sadržaja zahtjeva i sadržaja baze podataka tijela za naplatu cestarina. Tijelo za naplatu cestarina izdaje potvrdu u roku od 120 dana od primitka zahtjeva. […]”

         Uredba Vlade br. 410/2007

               15

               Članak 1. stavak 1. a közigazgatási bírsággal sújtandó közlekedési szabályszegések köréről, az e tevékenységekre vonatkozó rendelkezések megsértése esetén kiszabható bírságok összegéről, felhasználásának rendjéről és az ellenőrzésben történő közreműködés feltételeiről szóló 410/2007. (XII. 29.) Korm. rendelet (Uredba Vlade br. 410 o prekršajima u cestovnom prometu za koje se mogu izreći upravne kazne, o iznosima novčanih kazni koje se trebaju platiti u slučaju prekršaja u cestovnom prometu, primjeni novčanih kazni i uvjetima suradnje prilikom cestovnih kontrola) od 29. prosinca 2007. (u daljnjem tekstu: Uredba Vlade br. 410/2007) određuje:
               „Na temelju članka 21. stavka 1. [Zakona o cestovnom prometu], osobi koja se služi predmetnim vozilom […] može se, u slučaju povrede odredbi iz članaka 2. do 8/A, izreći upravna kazna čiji je iznos utvrđen ovom uredbom.”

               16

               Članak 8/A Uredbe Vlade br. 410/2007 određuje:
               „1.   Kad je riječ o članku 21. stavku 1. točki (h) [Zakona o cestovnom prometu], osoba koja se služi predmetnim vozilom dužna je za svaki prekršaj iz Priloga 9. platiti novčanu kaznu čiji se iznos utvrđuje ovisno o skupini kojoj vozilo pripada.
               2.   Novčana kazna iz stavka 1. izrečena osobi koja se služi predmetnim vozilom ne može se ponovno izreći u slučaju da isto vozilo neovlašteno prometuje cestom dok ne prođe osam sati nakon prvog utvrđenja da to vozilo neovlašteno prometuje cestom.
               […]”

               17

               U skladu s Prilogom 9. te uredbe

                           „A

                           B

                           B1

                           B2

                           B3

                           1. Povreda Zakona o cestarinama

                           Iznos novčane kazne prema skupini vozila

                           J2

                           J3

                           J4

                           2. Povreda članka 14. točke (a)

                           140 000

                           150 000

                           165 000

                           3. Povreda članka 14. točke (b)

                           80 000

                           90 000

                           110 000

                           4. Povreda članka 14. točke (c)

                           140 000

                           150 000

                           165 000”

         Uredba Vlade br. 209/2013

               18

               Članak 24. stavak 3. az ED törvény végrehajtásáról szóló 209/2013 (VI. 18.) Korm. rendelet (Uredba Vlade br. 209 o izvršenju Zakona o cestarinama) od 18. lipnja 2013. (u daljnjem tekstu: Uredba Vlade br. 209/2013) određuje:
               „Kartica za cestarinu je ovlaštenje za neprekidno prometovanje određenom cestom vozilom čije su značajke navedene u trenutku njezine kupnje. Kartica za cestarinu nije prenosiva niti se u njoj navedena ruta ili značajke vozila, kako su prijavljeni prilikom kupnje, mogu mijenjati. Kartica za cestarinu može se koristiti za putovanje započeto na dan koji je unaprijed utvrđen te je valjana:

                        (a)

                        od trenutka kupnje do kraja sljedećeg dana, ako razdoblje valjanosti započinje na datum kupnje,

                        (b)

                        od početka navedenog kalendarskog dana do kraja sljedećeg dana, ako je kupljena najviše 30 dana unaprijed.”

               19

               Članak 26. stavak 1. točka (a) te uredbe propisuje:
               „Prije početka korištenja dionice ceste za koju se plaća cestarina, obveznik plaćanja cestarine mora uspostaviti pravni odnos s tijelom nadležnim za upravljanje sustavom cestarina koji mu omogućava učinkovito korištenje [elektroničkog] sustava [cestarina] kojim upravlja tijelo za naplatu cestarina i na tom temelju kupiti karticu za cestarinu u skladu sa stvarnom rutom.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               20

               Dana 29. listopada 2015. u 19.34 sati teško teretno vozilo iz skupine J4 u smislu Uredbe Vlade br. 410/2007 kojim se služilo društvo Link Logistik N&N, registrirano u bivšoj jugoslavenskoj republici Makedoniji, prometovalo je u Mađarskoj na dionici ceste za koju se plaća cestarina a da nije imalo valjanu karticu za cestarinu i da za njega nije plaćena pristojba proporcionalna udaljenosti prijeđenoj na toj dionici.

               21

               Istoga dana u 19.52 sati vozač tog teretnog vozila, nakon što je na vlastitu inicijativu platio pristojbu u iznosu od 19573 HUF (otprilike 63 eura) za cijelu dionicu za koju se plaća cestarina koju je namjeravao prijeći, nastavio je put na navedenoj dionici.

               22

               Vas Megye Rendőrfőkapitánya (Glavna policijska uprava pokrajine Vas, Mađarska) unatoč tomu odlukom od 15. siječnja 2016. društvu Link Logistik N&N izrekla je upravnu novčanu kaznu u iznosu od 165000 HUF (otprilike 532 eura), u skladu s člancima 21. do 21/B Zakona o cestovnom prometu te člankom 1. stavkom 1. i člankom 8/A Uredbe Vlade br. 410/2007, zato što je povredom članka 14. točke (a) Zakona o cestarinama predmetno vozilo prometovalo a da za to prethodno nije plaćena propisana pristojba.

               23

               Glavna policijska uprava u Budimpešti potvrdila je tu odluku s obrazloženjem da primjenjivi nacionalni propisi, kad je riječ o iznosu novčane kazne, upravnom tijelu ne ostavljaju nikakvu marginu prosudbe. Tom tijelu nije dopušteno uzeti u obzir razloge pravičnosti i može svoju odluku temeljiti isključivo na elementima propisanima zakonom, među kojima nisu ni okolnosti na koje se pozvalo društvo Link Logistik N&N – poput naknadne kupnje kartice za cestarinu za cijelu dionicu za koju se plaća cestarina, koja je ubrzo uslijedila – ni okolnosti koje su eventualno bile prepreka za kupnju kartice za cestarinu prije ulaska na tu dionicu za koju se plaća cestarina.

               24

               Društvo Link Logistik N&N podnijelo je tužbu protiv odluke Glavne policijske uprave u Budimpešti sudu koji je uputio zahtjev, Szombathelyi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróságu (Upravni i radni sud u Szombathelyju, Mađarska), ističući osobito da mađarski propis nije u skladu s pravom Unije. Smatra da je predviđeni iznos novčane kazne pretjeran, s obzirom na to da je moralo platiti novčanu kaznu po visini jednaku onoj koja se izriče osobama ili poduzetnicima koji uopće ne kupe karticu za cestarinu.

               25

               Sud koji je uputio zahtjev podsjeća na to da je u predmetima u kojima je donesena presuda od 22. ožujka 2017., Euro‑Team i Spirál‑Gép (C‑497/15 i C‑498/15, EU:C:2017:229), u kojima je činjenično stanje slično onomu u glavnom postupku, Sud protumačio zahtjev proporcionalnosti predviđen člankom 9.a Direktive 1999/62 te da je utvrdio da iznos novčanih kazni predviđen mađarskim propisom ne udovoljava tom zahtjevu.

               26

               Budući da mora riješiti spor u glavnom postupku, sud koji je uputio zahtjev najprije se pita je li ta odredba izravno primjenjiva.

               27

               Nadalje, sud koji je uputio zahtjev smatra da takav zahtjev nije neograničen. Iako nadređenost prava Unije i obveza lojalnosti koja se nameće državama članicama mogu značiti da se nacionalno pravo ne primjenjuje kada je protivno odredbi direktive koja nije izravno primjenjiva, nacionalno pravo nije potrebno, odnosno katkad je to nemoguće, materijalno dopuniti sudskim tumačenjem.

               28

               Sud koji je uputio zahtjev stoga smatra da tumačenje nacionalnog prava u skladu s direktivom ne može poprimiti oblik nedopuštene zakonodavne aktivnosti kojom se prisvaja ovlast nacionalnog zakonodavca i tako prekoračuje ovlast tijela zaduženih za primjenu prava.

               29

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da u predmetnom slučaju nije moguće – kada u nacionalnom zakonodavstvu u tom pogledu ne postoji nikakav propis – u okviru tumačenja nacionalnog prava u skladu s Direktivom 1999/62 dopuniti članak 21. stavak 2. Zakona o cestovnom prometu tako što će se u njega umetnuti zahtjev proporcionalnosti, s obzirom na to, s jedne strane, da ta odredba, kad je riječ o utvrđivanju samog iznosa novčanih kazni, upućuje na uredbu i, s druge strane, da mađarski propis koji se mora primijeniti i protumačiti ne sadržava taj zahtjev proporcionalnosti.

               30

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da o odgovoru na pitanje može li se nacionalno pravo tumačiti u skladu s pravom Unije a da zakonodavac u njega ne unese zahtjev proporcionalnosti stručnjaci imaju različita mišljenja i da dovodi do suprotnih stajališta.

               31

               U tim je okolnostima Szombathelyi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Upravni i radni sud u Szombathelyju) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Je li zahtjev proporcionalnosti, utvrđen u članku 9.a [Direktive 1999/62] i koji je Sud protumačio u [presudi od 22. ožujka 2017., Euro‑Team i Spirál‑Gép (C‑497/15 i C‑498/15, EU:C:2017:229)], izravno primjenjiva odredba te direktive?

                        2.

                        Ako zahtjev proporcionalnosti, utvrđen u [toj odredbi, kako ju je] Sud protumačio u [presudi od 22. ožujka 2017., Euro‑Team i Spirál‑Gép (C‑497/15 i C‑498/15, EU:C:2017:229),] nije izravno primjenjiva odredba te direktive:
                        dopušta li i zahtijeva li tumačenje nacionalnog prava u skladu s pravom Unije da sud i upravno tijelo države članice – kada u nacionalnom zakonodavstvu u tom pogledu ne postoji nikakav propis – u ovom slučaju dopune relevantno mađarsko zakonodavstvo materijalnim kriterijima utvrđenima u [presudi od 22. ožujka 2017., Euro‑Team i Spirál‑Gép (C‑497/15 i C‑498/15, EU:C:2017:229)]?”

         O prethodnim pitanjima

               32

               Svojim prethodnim pitanjima, koja valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita je li zahtjev proporcionalnosti sankcija koje su države članice propisale u području povreda nacionalnih odredaba donesenih provedbom Direktive 1999/62, propisan člankom 9.a te direktive, izravno primjenjiva odredba i, u slučaju negativnog odgovora, mogu li ili moraju li sudovi i upravna tijela predmetne države članice, kako bi nacionalno pravo tumačili u skladu s pravom Unije – kada u nacionalnom zakonodavstvu u tom pogledu ne postoji nikakav propis – dopuniti predmetni nacionalni propis dodavanjem materijalnih kriterija utvrđenih sudskom praksom Suda.

            Dopuštenost

               33

               Mađarska vlada osporava dopuštenost postavljenih pitanja ističući, kad je riječ o prvom pitanju, s obzirom na to da se ustaljena sudska praksa Suda može lako primijeniti na glavni predmet, da odgovor na to pitanje nije potreban za rješavanje spora u glavnom postupku i, u odnosu na drugo pitanje, da iz objašnjenja suda koji je uputio zahtjev proizlazi da on od Suda očekuje da mu navede na koji način da u glavnom predmetu protumači nacionalno pravo kako bi bilo u skladu s pravom Unije, što je ovlašten učiniti samo nacionalni sud.

               34

               Kad je riječ o prvom prigovoru nedopuštenosti, valja podsjetiti na to da je, u okviru suradnje između Suda i nacionalnih sudova, koja je određena člankom 267. UFEU‑a, isključivo na nacionalnom sudu pred kojim se vodi postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da, uvažavajući posebnosti predmeta, ocijeni nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu. Posljedično, ako se postavljena pitanja odnose na tumačenje prava Unije, Sud u načelu mora donijeti odluku (vidjeti osobito presudu od 5. lipnja 2018., Wirtschaftsakademie Schleswig‑Holstein, C‑210/16, EU:C:2018:388, t. 47. i navedenu sudsku praksu).

               35

               Iz navedenog proizlazi da pitanja koja se odnose na pravo Unije uživaju presumpciju relevantnosti. Sud može odbiti odlučiti o zahtjevu za prethodnu odluku nacionalnog suda samo ako je očito da zatraženo tumačenje ili ocjena valjanosti pravnog pravila Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora u glavnom postupku, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima kako bi mogao dati koristan odgovor na upućena pitanja (vidjeti osobito presudu od 31. svibnja 2018., Zheng, C‑190/17, EU:C:2018:357, t. 21.).

               36

               Međutim, to u ovom predmetu nije slučaj. Naime, prije svega, odluka kojom se upućuje prethodno pitanje dovoljno opisuje činjenični i pravni okvir za utvrđivanje dosega postavljenih pitanja. Nadalje, zahtjev za prethodnu odluku jasno izlaže razloge koji su sud koji je uputio zahtjev naveli na to da se zapita o tumačenju članka 9.a Direktive 1999/62, osobito o zahtjevu proporcionalnosti koji je u tom članku utvrđen, a kako ga je Sud protumačio u svojoj presudi od 22. ožujka 2017., Euro‑Team i Spirál‑Gép (C‑497/15 i C‑498/15, EU:C:2017:229). Naposljetku, zatraženo tumačenje povezano je s činjeničnim stanjem i predmetom spora u glavnom postupku te prethodna pitanja nisu hipotetska jer će odgovor Suda imati izravan utjecaj na novčanu kaznu koja bi se tužitelju u glavnom postupku mogla ili ne bi mogla izreći.

               37

               Kad je riječ o drugom prigovoru nedopuštenosti, točno je da iz sudske prakse proizlazi da nije na Sudu da se izjasni o tumačenju nacionalnih odredaba, s obzirom na to da su za takvo tumačenje zapravo isključivo nadležni nacionalni sudovi (presuda od 5. lipnja 2018., Grupo Norte Facility, C‑574/16, EU:C:2018:390, t. 32.).

               38

               Međutim, valja utvrditi da se pitanja, kako ih je postavio sud koji je uputio zahtjev, ne odnose na tumačenje mađarskog prava, već prava Unije, konkretno zahtjeva proporcionalnosti, kako je propisan člankom 9.a Direktive 1999/62, i posljedica presude od 22. ožujka 2017., Euro‑Team i Spirál‑Gép (C‑497/15 i C‑498/15, EU:C:2017:229), za što je nadležan Sud.

               39

               S obzirom na prethodno navedeno, valja smatrati da su postavljena pitanja dopuštena.

            Meritum

         Uvodna očitovanja

               40

               Valja podsjetiti na to da je načelo proporcionalnosti dio općih načela prava Unije koja su temelj ustavnih tradicija zajedničkih državama članicama i da ih nacionalni propis koji ulazi u područje primjene prava Unije ili kojim se ono provodi treba poštovati (vidjeti osobito rješenje od 12. lipnja 2014., Pańczyk, C‑28/14, neobjavljeno, EU:C:2014:2003, t. 26.). Načelo proporcionalnosti državama članicama nalaže donošenje mjera koje su prikladne za postizanje zadanih ciljeva i koje ne prekoračuju ono što je nužno za njihovo ostvarenje (vidjeti u tom smislu presudu od 17. travnja 2018., Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, t. 68. i navedenu sudsku praksu).

               41

               To načelo, zajamčeno i člankom 49. stavkom 3. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja), kojim je propisano da strogost kazne ne smije biti nerazmjerna kaznenom djelu, države članice, u skladu s člankom 51. stavkom 1. Povelje, moraju poštovati kada provode pravo Unije.

               42

               Stoga strogost izrečene sankcije mora odgovarati težini pojedinog kažnjivog djela, pri čemu taj zahtjev proizlazi ne samo iz članka 52. stavka 1. Povelje nego i iz načela proporcionalnosti kazni, predviđenog njezinim člankom 49. stavkom 3. (vidjeti u tom smislu presudu od 20. ožujka 2018., Garlsson Real Estate i dr., C‑537/16, EU:C:2018:193, t. 56.).

               43

               Iz Objašnjenja koja se odnose na Povelju o temeljnim pravima (SL 2007., C 303, str. 17.) proizlazi da su, u skladu s člankom 52. stavkom 3. Povelje, u onoj mjeri u kojoj pravo zajamčeno njezinim člankom 49. odgovara pravu koje je zajamčeno i Europskom konvencijom za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisanom u Rimu 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu: EKLJP), njegovo značenje i opseg primjene jednaki onomu iz EKLJP‑a. Stoga su zahtjevi Europskog suda za ljudska prava u području proporcionalnosti sankcija primjenjivi na slučaj poput onoga u glavnom postupku zbog kombiniranog učinka članka 17. stavka 1., članka 51. stavka 1. i članka 52. stavaka 1. i 3. Povelje.

               44

               Usto valja istaknuti da za provjeru postoji li povreda prava vlasništva – koje je utvrđeno u članku 1. Dodatnog protokola br. 1 uz Europsku konvenciju za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisanog u Parizu 20. ožujka 1952., kojim je propisano da svaka fizička ili pravna osoba ima pravo na mirno uživanje svojeg vlasništva – Europski sud za ljudska prava ocjenjuje, uzimajući u obzir okolnosti slučaja, uzrokuju li novčane sankcije, kako kaznene tako i upravne naravi, osobi kojoj se izriču pretjeran teret ili gubitak vlasništva, tako da one postaju neproporcionalne (vidjeti osobito presudu ESLJP‑a od 18. lipnja 2013., S. C. Complex Herta Import Export S. R. L. Lipova protiv Rumunjske, CE:ECHR:2013:0618JUD001711804, t. 38. i presudu ESLJP‑a od 4. ožujka 2014., Grande Stevens i dr. protiv Italije, CE:ECHR:2014:0304JUD001864010, t. 199.).

               45

               Iz toga proizlazi da se načelom proporcionalnosti zahtijeva, s jedne strane, da izrečena sankcija odgovara težini kažnjivog djela i, s druge strane, da se prilikom određivanja sankcije i utvrđivanja iznosa novčane kazne uzmu u obzir pojedinačne okolnosti slučaja.

               46

               Na upućena pitanja potrebno je odgovoriti uzimajući u obzir ta razmatranja.

         Prvo i drugo pitanje

               47

               Valja podsjetiti na to da se, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, u svim slučajevima u kojima se odredbe neke direktive, s obzirom na svoj sadržaj, čine bezuvjetnima i dovoljno preciznima, pojedinci mogu na njih pozivati pred njezinim sudovima protiv države članice, bilo zato što je ona propustila pravodobno prenijeti tu direktivu u nacionalno pravo, bilo zato što ju je pogrešno prenijela (presuda od 15. veljače 2017., British Film Institute, C‑592/15, EU:C:2017:117, t. 13.).

               48

               U tom pogledu treba ispitati narav, strukturu i tekst odredbe o kojoj je riječ (presuda od 4. prosinca 1974., van Duyn, 41/74, EU:C:1974:133, t. 12.). To je tako osobito kada predmetna odredba direktive utvrđuje obvezu koja ne podliježe ni jednom ograničenju ili uvjetu i koja, prema svojoj naravi, ne zahtijeva donošenje nikakvog akta institucija Unije ili država članica te koja im ne ostavlja nikakvu mogućnost diskrecijske ocjene u pogledu njezina ispunjenja (vidjeti osobito presude od 4. prosinca 1974., van Duyn, 41/74, EU:C:1974:133, t. 6. i 13. i od 22. prosinca 2010., Gavieiro Gavieiro i Iglesias Torres, C‑444/09 i C‑456/09, EU:C:2010:819, t. 79.).

               49

               Stoga u predmetnom slučaju valja ispitati je li zahtjev proporcionalnosti, propisan člankom 9.a Direktive 1999/62, s obzirom na svoj sadržaj bezuvjetan i dovoljno precizan kako bi se pojedinac na njega mogao pozivati protiv države članice pred njezinim nacionalnim tijelima.

               50

               U skladu s tom odredbom, države članice utvrđuju sustav sankcija koje se primjenjuju u slučaju kršenja nacionalnih propisa donesenih na temelju te direktive, pri čemu te sankcije moraju biti učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće.

               51

               Stoga, kako bi se u okviru Direktive 1999/62 provelo načelo proporcionalnosti, države članice moraju donijeti pravne akte koji su nužni u skladu s njihovim nacionalnim pravom, s obzirom na to da članak 9.a te direktive propisuje obvezu koja po svojoj naravi zahtijeva da te države članice, koje prilikom prenošenja te obveze imaju veliku marginu prosudbe, donesu akt.

               52

               U tom kontekstu valja istaknuti da ta direktiva ne sadržava podrobnija pravila kad je riječ o određivanju navedenih nacionalnih sankcija i osobito ne propisuje nikakve izričite kriterije za ocjenu njihove proporcionalnosti (presuda od 22. ožujka 2017., Euro‑Team i Spirál‑Gép, C‑497/15 i C‑498/15, EU:C:2017:229, t. 38.).

               53

               Stoga, s obzirom na to da članak 9.a Direktive 1999/62 zahtijeva intervenciju država članica i da im povjerava znatnu marginu prosudbe, ne može se zaključiti da je on s obzirom na svoj sadržaj bezuvjetan i dovoljno precizan, što isključuje njegov izravan učinak.

               54

               Suprotno tumačenje dovelo bi u praksi do isključivanja diskrecijske ovlasti koja je povjerena samim nacionalnim zakonodavcima, koji su dužni osmisliti prikladan sustav sankcija u okviru definiranom člankom 9.a Direktive 1999/62.

               55

               Iz toga slijedi da se u okolnostima poput onih iz glavnog predmeta zahtjev proporcionalnosti sankcija, predviđen člankom 9.a Direktive 1999/62, ne može tumačiti na način da nacionalnom sudu nameće da zamijeni nacionalnog zakonodavca.

               56

               Stoga članak 9.a Direktive 1999/62 nema izravan učinak i u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku pravnim subjektima ne daje pravo da se na njega pozivaju pred nacionalnim tijelima.

               57

               Međutim, valja podsjetiti na to da se, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, obveza država članica na postizanje propisanog rezultata, koja proizlazi iz direktive, te njihova dužnost na temelju članka 4. stavka 3. UEU‑a i članka 288. UFEU‑a da poduzmu sve odgovarajuće mjere, opće ili posebne, potrebne da se osigura ispunjenje te obveze odnosi na sva tijela država članica, uključujući i sudove kad je riječ o stvarima koje potpadaju pod njihovu nadležnost (vidjeti osobito presude od 14. rujna 2016., Martínez Andrés i Castrejana López, C‑184/15 i C‑197/15, EU:C:2016:680, t. 50. i navedenu sudsku praksu i od 24. siječnja 2018., Pantuso i dr., C‑616/16 i C‑617/16, EU:C:2018:32, t. 42.).

               58

               U svrhu ispunjenja te obveze, načelo usklađenog tumačenja zahtijeva da nacionalna tijela učine sve što je u njihovoj nadležnosti, uzimajući u obzir cjelokupno nacionalno pravo i primjenjujući metode tumačenja koje to pravo poznaje, da bi se zajamčila puna djelotvornost prava Unije i da bi se došlo do rješenja koje je u skladu sa zadanim ciljem tog prava (vidjeti osobito presude od 13. srpnja 2016., Pöpperl, C‑187/15, EU:C:2016:550, t. 43. i od 28. lipnja 2018., Crespo Rey, C‑2/17, EU:C:2018:511, t. 70. i navedenu sudsku praksu).

               59

               Međutim, to načelo usklađenog tumačenja nacionalnog prava ima određene granice. Stoga je obveza nacionalnog suda da se pozove na sadržaj prava Unije prilikom tumačenja i primjene relevantnih pravila unutarnjeg prava ograničena općim načelima prava i ne može služiti kao temelj tumačenja nacionalnog prava contra legem (vidjeti osobito presudu od 13. srpnja 2016., Pöpperl, C‑187/15, EU:C:2016:550, t. 44.).

               60

               Međutim, pod uvjetom da sud koji je uputio zahtjev provede odgovarajuće provjere, iz spisa koji je podnesen Sudu proizlazi da bi tumačenje nacionalnog prava koje bi bilo u skladu s člankom 9.a Direktive 1999/62 moglo dovesti do tumačenja contra legem jer bi sud trebao smanjiti iznos novčane kazne izrečene tužitelju u glavnom postupku iako se u mađarskom propisu o prometnim prekršajima precizno navodi iznos novčanih kazni a da se pritom ne propisuje mogućnost njihova smanjenja ili ne zahtijeva da one budu u skladu s načelom proporcionalnosti.

               61

               Međutim, iz sudske prakse koja je također ustaljena proizlazi da je nacionalni sud, ako takvo usklađeno tumačenje nije moguće, dužan u cijelosti primijeniti pravo Unije i zaštititi prava koja ono daje pojedincima, izuzimajući prema potrebi iz primjene svaku odredbu ako bi njezina primjena u konkretnim okolnostima dovela do ishoda koji je u suprotnosti s pravom Unije (presuda od 13. srpnja 2016., Pöpperl, C‑187/15, EU:C:2016:550, t. 45. i navedena sudska praksa).

               62

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti, s jedne strane, da se ne može smatrati da zahtjev proporcionalnosti, predviđen člankom 9.a Direktive 1999/62, ima izravan učinak i, s druge strane, da nacionalni sud mora, na temelju svoje obveze da poduzme sve opće ili posebne mjere potrebne da se osigura provedba te odredbe, tumačiti nacionalno pravo u skladu s potonjom ili, ako takvo usklađeno tumačenje nije moguće, izuzeti iz primjene svaku nacionalnu odredbu ako bi njezina primjena u konkretnim okolnostima dovela do ishoda koji je u suprotnosti s pravom Unije.

         Troškovi

               63

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                     Ne može se smatrati da zahtjev proporcionalnosti, predviđen člankom 9.a Direktive 1999/62/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 17. lipnja 1999. o naknadama koje se naplaćuju za korištenje određenih infrastruktura za teška teretna vozila, kako je izmijenjena Direktivom 2011/76/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 27. rujna 2011., ima izravan učinak. Nacionalni sud mora, na temelju svoje obveze da poduzme sve opće ili posebne mjere potrebne da se osigura provedba te odredbe, tumačiti nacionalno pravo u skladu s potonjom ili, ako takvo usklađeno tumačenje nije moguće, izuzeti iz primjene svaku nacionalnu odredbu ako bi njezina primjena u konkretnim okolnostima dovela do ishoda koji je u suprotnosti s pravom Unije.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: mađarski


title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 4. listopada 2018.#Tribunalul Botoşani i Ministerul Justiţiei protiv Marije Dicu.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputila Curtea de Apel Cluj.#Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Organizacija radnog vremena – Direktiva 2003/88/EZ – Pravo na plaćeni godišnji odmor – Direktiva 2010/18/EU – Revidirani okvirni sporazum o roditeljskom dopustu – Roditeljski dopust koji se ne smatra razdobljem stvarnog rada.#Predmet C-12/17.

text:
         PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      4. listopada 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Organizacija radnog vremena – Direktiva 2003/88/EZ – Pravo na plaćeni godišnji odmor – Direktiva 2010/18/EU – Revidirani okvirni sporazum o roditeljskom dopustu – Roditeljski dopust koji se ne smatra razdobljem stvarnog rada”
      U predmetu C‑12/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputila Curtea de Apel Cluj (Žalbeni sud u Cluju, Rumunjska), odlukom od 11. listopada 2016., koju je Sud zaprimio 10. siječnja 2017., u postupku

         Tribunalul Botoşani,

         Ministerul Justiţiei

      protiv

         Marije Dicu,

      uz sudjelovanje:

         Curtea de Apel Suceava,

         Consiliul Superior al Magistraturii,

      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: K. Lenaerts, predsjednik, A. Tizzano, potpredsjednik, M. Ilešič, L. Bay Larsen, T. von Danwitz i E. Levits (izvjestitelj), predsjednici vijeća, A. Borg Barthet, A. Arabadjiev, F. Biltgen, K. Jürimäe, i C. Lycourgos, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: R. Șereș, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 15. siječnja 2018.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Consiliul Superior al Magistraturii, M. Ghena, u svojstvu agenta,

               –

               za rumunjsku vladu, R. H. Radu, O.-C. Ichim, L. Liţu i E. Gane, a zatim C.-R. Canţăr, O.-C. Ichim, L. Liţu i E. Gane, u svojstvu agenata,

               –

               za njemačku vladu, D. Klebs i T. Henze, u svojstvu agenata,

               –

               za estonsku vladu, A. Kalbus, u svojstvu agenta,

               –

               za španjolsku vladu, S. Jiménez García, u svojstvu agenta,

               –

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju G. De Socio, avvocato dello Stato,

               –

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               –

               za Europsku komisiju, M. van Beek i C. Hödlmayr, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 20. ožujka 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 7. Direktive 2003/88/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 4. studenoga 2003. o određenim vidovima organizacije radnog vremena (SL 2003., L 299, str. 9.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 31.).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između Tribunalula Botoșani (Viši sud u Botoșaniju, Rumunjska) i Ministerula Justiției (Ministarstvo pravosuđa), s jedne strane, i Marije Dicu, s druge strane, u vezi s utvrđivanjem njezina prava na plaćeni godišnji odmor za 2015. godinu.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

         Direktiva 2003/88

               3

               Uvodna izjava 6. Direktive 2003/88 određuje:
               „U pogledu organizacije radnog vremena treba uzeti u obzir načela Međunarodne organizacije rada, uključujući i načela koja se odnose na noćni rad.”

               4

               Članak 1. te direktive, naslovljen „Svrha i opseg”, propisuje:
               „1.   Ova Direktiva postavlja minimalne sigurnosne i zdravstvene uvjete za organizaciju radnog vremena.
               2.   Ova se direktiva primjenjuje na:

                        (a)

                        najkraća razdoblja […] godišnjeg odmora […]

                  […]”

               5

               Članak 7. spomenute direktive, naslovljen „Godišnji odmor”, propisuje:
               „1.   Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi svaki radnik imao pravo na plaćeni godišnji odmor u trajanju od najmanje četiri tjedna, ovisno o uvjetima za stjecanje prava i za odobravanje takvog odmora utvrđenim nacionalnim propisima i/ili praksom.
               2.   Najkraći plaćeni godišnji odmor ne može se zamijeniti novčanom naknadom, osim u slučaju prestanka radnog odnosa.”

               6

               Članak 15. navedene direktive glasi:
               „Ova direktiva ne dovodi u pitanje pravo država članica da primjenjuju ili donose zakone i druge propise povoljnije za zaštitu sigurnosti i zdravlja radnika odnosno da olakšavaju ili dopuštaju primjenu kolektivnih ugovora ili sporazuma između socijalnih partnera povoljnijih za zaštitu sigurnosti i zdravlja radnika.”

               7

               Članak 17. Direktive 2003/88 predviđa da države članice mogu odstupiti od pojedinih njezinih odredaba. Međutim, nikakvo odstupanje nije dopušteno u odnosu na njezin članak 7.

         Direktiva 2010/18

               8

               Revidirani okvirni sporazum o roditeljskom dopustu, sklopljen 18. lipnja 2009. (u daljnjem tekstu: Okvirni sporazum o roditeljskom dopustu), koji se nalazi u prilogu Direktivi Vijeća 2010/18/EU od 8. ožujka 2010. o provedbi revidiranog Okvirnog sporazuma o roditeljskom dopustu koji su sklopili BUSINESSEUROPE, UEAPME, CEEP i ETUC te o stavljanju izvan snage Direktive 96/34/EZ (SL 2010., L 68, str. 13.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 276.), u klauzuli 2. stavku 1. propisuje:
               „Ovim sporazumom se zaposlenim muškarcima i ženama daje individualno pravo na roditeljski dopust za rođenje ili posvojenje djeteta […].”

               9

               Klauzula 2. stavak 2. tog okvirnog sporazuma određuje:
               „Dopust se dodjeljuje na razdoblje od najmanje četiri mjeseca, a radi promicanja jednakih mogućnosti i ravnopravnog postupanja prema muškarcima i ženama treba u načelu predvidjeti da on bude neprenosiv. Kako bi se oba roditelja potaknulo na ravnopravnije uzimanje dopusta, treba predvidjeti da barem jedan od četiri mjeseca bude neprenosiv. Načini za primjenu neprenosivog razdoblja se na nacionalnoj razini propisuju zakonodavstvom i/ili kroz kolektivne ugovore, uzimajući u obzir postojeća rješenja o dopustu u državama članicama.”

               10

               Klauzula 5. spomenutog okvirnog sporazuma glasi:

                        „1.

                        Na kraju roditeljskog dopusta radnici imaju pravo vratiti se na isti posao ili, ako to nije moguće, na jednakovrijedan ili sličan posao u skladu s njihovim ugovorom o radu ili o radnom odnosu.

                        2.

                        Prava koja je radnik stekao ili stječe na datum kad započinje roditeljski dopust moraju ostati kakva jesu sve do završetka roditeljskog dopusta. Na kraju roditeljskog dopusta se primjenjuju ta prava i sve promjene proizašle iz nacionalnog prava, kolektivnih ugovora i/ili prakse.

                        3.

                        Države članice i/ili socijalni partneri moraju definirati status ugovora o radu ili o radnom odnosu za razdoblje roditeljskog dopusta.

                  […]”

               11

               U skladu s klauzulom 8. stavkom 1. Okvirnog sporazuma o roditeljskom dopustu, države članice mogu primijeniti ili uvesti povoljnije odredbe od onih utvrđenih tim sporazumom.

            Rumunjsko pravo

               12

               Legea nr. 53/2003 privind Codul muncii (Zakon br. 53/2003 o Zakoniku o radu), u verziji primjenjivoj na glavni postupak (u daljnjem tekstu: Zakonik o radu), u članku 10. propisuje:
               „Pojedinačni ugovor o radu je ugovor na temelju kojeg se fizička osoba, nazvana radnik, obvezuje da radi za i pod nadzorom poslodavca koji je fizička ili pravna osoba, za što prima naknadu koja se naziva plaćom.”

               13

               U stavcima 1., 2. i 3. članka 49. tog zakonika propisuje se:
               „(1)   Do suspenzije pojedinačnog ugovora o radu može doći po sili zakona, sporazumom stranaka ili jednostranim aktom jedne od njih.
               (2)   Suspenzija pojedinačnog ugovora o radu dovodi do suspenzije radnikova obavljanja rada i suspenzije poslodavčevih isplata plaće.
               (3)   Prava i obveze stranaka koji su različiti od onih predviđenih u stavku 2. mogu nastaviti postojati tijekom suspenzije, ako su predviđeni posebnim zakonima, primjenjivim kolektivnim ugovorom, pojedinačnim ugovorima o radu ili unutarnjim pravilnicima.”

               14

               Na temelju članka 51. stavka 1. točke (a) navedenog zakonika:
               „Pojedinačni ugovor o radu može se suspendirati na prijedlog radnika u sljedećim slučajevima:

                        (a)

                        roditeljskog dopusta za odgoj djeteta koje još nije navršilo dvije godine […]”

               15

               U članku 145. stavcima 4. do 6. tog zakonika određuje se:
               „(4)   Razdoblja privremene nesposobnosti za rad, rodiljnog dopusta, dopusta zbog izloženosti posebnim rizicima tijekom trudnoće ili dojenja i dopusta zbog bolesti djeteta smatraju se razdobljima stvarnog rada u svrhu određivanja trajanja godišnjeg odmora.
               (5)   Kada razdoblja privremene nesposobnosti za rad, rodiljnog dopusta, dopusta zbog izloženosti posebnim rizicima tijekom trudnoće ili dojenja i dopusta zbog bolesti djeteta nastupe tijekom godišnjeg odmora, potonji se prekida, a radnik preostali godišnji odmor koristi nakon što prestane situacija [koja je dovela do prekida] ili, ako to nije moguće, neiskorišteni dani iznova će se rasporediti.
               (6)   Radnik ima pravo na godišnji odmor čak i ako se privremena nesposobnost za rad nastavi, pod uvjetima utvrđenima zakonom, tijekom cijele kalendarske godine, pri čemu je poslodavac dužan odobriti mu taj odmor u roku od 18 mjeseci koji počinje teći od sljedeće godine nakon one u kojoj je rad prekinut.”

               16

               U članku 2. stavcima 1. i 2. Hotărâree Consiliului Superior al Magistraturii nr. 325/2005 pentru aprobarea Regulamentului privind concediile judecătorilor și procurorilor (Odluka Višeg sudbenog vijeća br. 325/2005 o potvrđivanju Pravilnika o odmorima sudaca i državnih odvjetnika) propisuje se:
               „(1)   Suci i državni odvjetnici imaju pravo na 35 radnih dana plaćenog godišnjeg odmora. Nije moguće nikakvo odricanje od tog prava ili njegovo ograničavanje.
               (2)   Trajanje godišnjeg odmora predviđeno u [Pravilniku o odmorima sudaca i državnih odvjetnika] izračunava se na temelju stvarnog rada obavljenog u kalendarskoj godini. Razdoblja privremene nesposobnosti za rad, rodiljnog dopusta, dopusta zbog izloženosti posebnim rizicima tijekom trudnoće ili dojenja i dopusta zbog bolesti djeteta smatraju se razdobljima stvarnog rada u svrhu određivanja trajanja godišnjeg odmora.”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               17

               M. Dicu sutkinja je na Tribunalulu Botoșani (Viši sud u Botoșaniju). Tijekom 2014. godine ona je najprije u cijelosti iskoristila plaćeni godišnji odmor, nakon čega je od 1. listopada 2014. do 3. veljače 2015. bila na rodiljnom dopustu. Potom je koristila roditeljski dopust od 4. veljače 2015. do 16. rujna 2015., u kojem je razdoblju njezin radni odnos suspendiran. Naposljetku, od 17. rujna do 17. listopada 2015. uzela je 30 dana plaćenog godišnjeg odmora.

               18

               Na temelju rumunjskog prava, koje predviđa pravo na plaćeni godišnji odmor od 35 dana, M. Dicu zatražila je od suda na kojem je imenovana da joj odobri preostalih pet dana plaćenog godišnjeg odmora za 2015. godinu, koje je namjeravala iskoristiti tijekom radnih dana između božićnih i novogodišnjih blagdana.

               19

               Tribunalul Botoșani (Viši sud u Botoșaniju) odbio je taj zahtjev jer je, u skladu s rumunjskim pravom, trajanje plaćenog godišnjeg odmora razmjerno vremenu stvarnog rada obavljenog u tekućoj godini i jer se u tom pogledu razdoblje roditeljskog dopusta koji je imenovana koristila tijekom 2015. nije moglo smatrati razdobljem stvarnog rada za potrebe utvrđivanja prava na plaćeni godišnji odmor. Tribunalul Botoșani (Viši sud u Botoșaniju) također je istaknuo da je plaćeni godišnji odmor koji je M. Dicu koristila od 17. rujna do 17. listopada 2015. za tu godinu uključivao sedam dana godišnjeg odmora za 2016. uzetih unaprijed.

               20

               M. Dicu tužila je Tribunalul Botoșani (Viši sud u Botoșaniju), Curteu de Apel Suceava (Žalbeni sud u Suceavi, Rumunjska), Ministarstvo pravosuđa i Consiliul Superior al Magistraturii (Više sudbeno vijeće, Rumunjska) pred Tribunalulom Cluj (Viši sud u Cluju, Rumunjska), zahtijevajući da potonji utvrdi da se razdoblje roditeljskog dopusta koji je koristila mora smatrati razdobljem stvarnog rada za potrebe utvrđivanja njezina prava na plaćeni godišnji odmor.

               21

               Presudom od 17. svibnja 2016. Tribunalul Cluj (Viši sud u Cluju) prihvatio je tužbu M. Dicu. Tribunalul Botoșani (Viši sud u Botoșaniju) i Ministarstvo pravosuđa žalili su se na tu presudu sudu koji je uputio zahtjev.

               22

               U tim je okolnostima Curtea de Apel Cluj (Žalbeni sud u Cluju, Rumunjska) odlučila prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Protivi li se članak 7. Direktive 2003/88/EZ odredbi nacionalnog propisa prema kojoj se prilikom određivanja trajanja radnikova godišnjeg odmora razdoblje u kojem je on bio na roditeljskom dopustu za odgoj djeteta koje još nije navršilo dvije godine ne uzima u obzir kao razdoblje stvarnog rada?”

         O prethodnom pitanju

               23

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 7. Direktive 2003/88 tumačiti na način da mu je protivna odredba nacionalnog propisa poput one u glavnom postupku, koja vrijeme roditeljskog dopusta koji je radnik koristio u predmetnom razdoblju ne smatra vremenom stvarnog rada za potrebe utvrđivanja prava na plaćeni godišnji odmor koji mu je za spomenuto razdoblje zajamčen tim člankom.

               24

               U tom pogledu valja podsjetiti na to da, kako to proizlazi iz samog teksta članka 7. stavka 1. Direktive 2003/88, svaki radnik ima pravo na plaćeni godišnji odmor u trajanju od najmanje četiri tjedna, što, sukladno ustaljenoj sudskoj praksi Suda, treba smatrati načelom socijalnog prava Unije od posebne važnosti (vidjeti presudu od 20. srpnja 2016., Maschek, C‑341/15, EU:C:2016:576, t. 25. i navedenu sudsku praksu).

               25

               Također valja napomenuti da je to pravo, koje se priznaje svakom radniku, izričito utvrđeno u članku 31. stavku 2. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, kojoj članak 6. stavak 1. UEU‑a daje istu pravnu snagu kao Ugovorima (presuda od 29. studenoga 2017., King, C‑214/16, EU:C:2017:914, t. 33. i navedena sudska praksa).

               26

               Također treba pojasniti da, iako se države članice moraju suzdržati od određivanja bilo kakvih uvjeta za samo postojanje prava na plaćeni godišnji odmor koje izravno proizlazi iz Direktive 2003/88 (vidjeti osobito presude od 26. lipnja 2001., BECTU, C‑173/99, EU:C:2001:356, t. 53.; od 20. siječnja 2009., Schultz‑Hoff i dr., C‑350/06 i C‑520/06, EU:C:2009:18, t. 28. i od 29. studenoga 2017., King, C‑214/16, EU:C:2017:914, t. 34.), u ovom se predmetu postavlja pitanje mora li se razdoblje roditeljskog dopusta izjednačiti s razdobljem stvarnog rada za potrebe utvrđivanja prava na plaćeni godišnji odmor.

               27

               U tom pogledu valja podsjetiti na svrhu prava na plaćeni godišnji odmor koje je člankom 7. Direktive 2003/88 dodijeljeno svakom radniku, a to je da mu se omogući odmor od izvršavanja zadaća koje je dužan obavljati prema svojem ugovoru o radu, s jedne strane, i da raspolaže razdobljem za opuštanje i razonodu, s druge strane (vidjeti osobito presude od 20. siječnja 2009., Schultz‑Hoff i dr., C‑350/06 i C‑520/06, EU:C:2009:18, t. 25.; od 22. studenoga 2011., KHS, C‑214/10, EU:C:2011:761, t. 31. i od 30. lipnja 2016., Sobczyszyn, C‑178/15, EU:C:2016:502, t. 25.).

               28

               Ta svrha, koja plaćeni godišnji odmor čini različitim od ostalih vrsta odmora kojima se nastoje ostvariti drukčiji ciljevi, počiva na pretpostavci da je radnik u predmetnom razdoblju stvarno radio. Naime, cilj da se radniku omogući odmor podrazumijeva da je on obavljao određenu aktivnost koja opravdava – kako bi se osigurala zaštita njegove sigurnosti i zdravlja navedena u Direktivi 2003/88 – korištenje razdoblja odmora, opuštanja i razonode. Stoga se pravo na plaćeni godišnji odmor u načelu treba računati ovisno o razdobljima stvarnog rada obavljenog na temelju ugovora o radu (vidjeti u tom smislu presudu od 11. studenoga 2015., Greenfield, C‑219/14, EU:C:2015:745, t. 29.).

               29

               Točno je da iz ustaljene sudske prakse proizlazi da u određenim posebnim situacijama u kojima radnik ne može obavljati svoje zadaće, osobito kada je riječ o propisno opravdanom nedolasku na posao zbog bolesti, država članica ne može uvjetovati pravo na plaćeni godišnji odmor obvezom stvarnog rada (vidjeti osobito presudu od 24. siječnja 2012., Dominguez, C‑282/10, EU:C:2012:33, t. 20. i navedenu sudsku praksu). Na taj su način radnici koji u predmetnom razdoblju ne dolaze na posao zbog bolovanja u pogledu prava na plaćeni godišnji odmor izjednačeni s onima koji su u tom razdoblju stvarno radili (vidjeti osobito presudu od 20. siječnja 2009., Schultz‑Hoff i dr., C‑350/06 i C‑520/06, EU:C:2009:18, t. 40.).

               30

               Isti je slučaj s radnicama na rodiljnom dopustu koje zbog toga ne mogu obavljati svoje zadaće iz radnopravnog odnosa, kojima se u slučaju korištenja tog dopusta mora osigurati pravo na plaćeni godišnji odmor koje mogu koristiti u razdoblju različitom od onoga u kojem koriste rodiljni dopust (vidjeti u tom smislu presudu od 18. ožujka 2004., Merino Gómez, C‑342/01, EU:C:2004:160, t. 34., 35. i 38.).

               31

               Međutim, sudska praksa navedena u dvjema prethodnim točkama ne može se primijeniti mutatis mutandis na situaciju radnika poput M. Dicu, koji je u predmetnom razdoblju koristio roditeljski dopust.

               32

               Naime, ponajprije valja podsjetiti na to da je nastanak nesposobnosti za rad zbog bolesti u načelu nepredvidljiv (presuda od 20. siječnja 2009., Schultz‑Hoff i dr., C‑350/06 i C‑520/06, EU:C:2009:18, t. 51.) i neovisan o radnikovoj volji (vidjeti u tom smislu presudu od 29. studenoga 2017., King, C‑214/16, EU:C:2017:914, t. 49.). Kao što je to Sud već istaknuo u točki 38. presude od 20. siječnja 2009., Schultz‑Hoff i dr. (C‑350/06 i C‑520/06, EU:C:2009:18), Konvencija br. 132 Međunarodne organizacije rada od 24. lipnja 1970. o plaćenim godišnjim odmorima, kako je revidirana – čija se načela moraju uzeti u obzir prilikom tumačenja Direktive 2003/88, na temelju njezine uvodne izjave 6. – u članku 5. stavku 4. nedolazak na posao zbog bolesti svrstava među nedolaske na posao „zbog razloga neovisnih o volji zainteresiranog radnika”, koji se moraju „uračunati u razdoblje rada”. Suprotno tomu, korištenje roditeljskog dopusta nije nepredvidljive prirode i u većini slučajeva izraz je radnikove volje da se brine o svojem djetetu (vidjeti u tom smislu presudu od 20. rujna 2007., Kiiski, C‑116/06, EU:C:2007:536, t. 35.).

               33

               Nadalje, budući da radnik na roditeljskom dopustu nije podvrgnut fizičkim ili psihičkim ograničenjima koja nastaju zbog bolesti, nalazi se u situaciji drukčijoj od one koja je rezultat nesposobnosti za rad kao posljedice njegova zdravstvenog stanja (vidjeti po analogiji presudu od 8. studenoga 2012., Heimann i Toltschin, C‑229/11 i C‑230/11, EU:C:2012:693, t. 29.).

               34

               Situacija radnika na roditeljskom dopustu jednako se tako razlikuje od situacije radnice koja se koristi pravom na rodiljni dopust. Naime, cilj je rodiljnog dopusta, s jedne strane, zaštititi biološko stanje žene tijekom i nakon trudnoće i, s druge strane, zaštititi poseban odnos između žene i djeteta u razdoblju nakon trudnoće i porođaja, izbjegavajući smetnje u tom odnosu do kojih bi došlo nagomilavanjem obveza zbog istodobnog obavljanja profesionalne djelatnosti (vidjeti u tom smislu presude od 18. ožujka 2004., Merino Gómez, C‑342/01, EU:C:2004:160, t. 32. i od 20. rujna 2007., Kiiski, C‑116/06, EU:C:2007:536, t. 46.).

               35

               Naposljetku, iako je točno da je radnik koji koristi roditeljski dopust u vrijeme njegova korištenja i dalje radnik u smislu prava Unije (presuda od 20. rujna 2007., Kiiski, C‑116/06, EU:C:2007:536, t. 32.), uzajamne obveze poslodavca i radnika na određena činjenja, osobito radnikova obveza da izvršava zadaće koje ima na temelju radnog odnosa, privremeno su suspendirane kada, kao u ovom slučaju, dođe do suspenzije radnog odnosa na temelju nacionalnog prava, kao što to dopušta klauzula 5. stavak 3. Okvirnog sporazuma o roditeljskom dopustu (vidjeti po analogiji presudu od 8. studenoga 2012., Heimann i Toltschin, C‑229/11 i C‑230/11, EU:C:2012:693, t. 28.).

               36

               Iz toga slijedi da se u situaciji poput one u glavnom postupku vrijeme roditeljskog dopusta koji je dotični radnik koristio u predmetnom razdoblju ne može izjednačiti s vremenom stvarnog rada za potrebe utvrđivanja njegova prava na plaćeni godišnji odmor na temelju članka 7. Direktive 2003/88.

               37

               Još valja naglasiti da, iako je točno da iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da određena vrsta odmora zajamčena pravom Unije ne može utjecati na pravo korištenja druge vrste odmora zajamčene tim pravom, čija je svrha različita od prve vrste (vidjeti u tom smislu presudu od 20. siječnja 2009., Schultz‑Hoff i dr., C‑350/06 i C‑520/06, EU:C:2009:18, t. 26. i navedenu sudsku praksu), iz te sudske prakse, razvijene u situacijama koje je obilježavalo preklapanje odnosno podudarnost između razdoblja korištenja tih dviju vrsta odmora, ne može se izvesti zaključak da su države članice dužne smatrati da vrijeme roditeljskog dopusta koji je u predmetnom razdoblju koristio radnik odgovara vremenu stvarnog rada za potrebe utvrđivanja njegova prava na plaćeni godišnji odmor na temelju Direktive 2003/88.

               38

               Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da na upućeno pitanje valja odgovoriti tako da članak 7. Direktive 2003/88 treba tumačiti na način da mu nije protivna odredba nacionalnog propisa poput one u glavnom postupku, koja vrijeme roditeljskog dopusta što ga je radnik koristio u predmetnom razdoblju ne smatra vremenom stvarnog rada za potrebe utvrđivanja prava na plaćeni godišnji odmor koji mu je za spomenuto razdoblje zajamčen tim člankom.

         Troškovi

               39

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (veliko vijeće) odlučuje:

                     Članak 7. Direktive 2003/88/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 4. studenoga 2003. o određenim vidovima organizacije radnog vremena treba tumačiti na način da mu nije protivna odredba nacionalnog propisa poput one u glavnom postupku, koja vrijeme roditeljskog dopusta što ga je radnik koristio u predmetnom razdoblju ne smatra vremenom stvarnog rada za potrebe utvrđivanja prava na plaćeni godišnji odmor koji mu je za spomenuto razdoblje zajamčen tim člankom.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: rumunjski