title: Presuda Suda (treće vijeće) od 10. rujna 2015.#Holterman Ferho Exploitatie BV i dr. protiv Friedricha Leopolda Freiherra Spiesa von Büllesheima.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Hoge Raad der Nederlanden.#Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Nadležnost i izvršenje sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima – Uredba (EZ) br. 44/2001 – Članak 5. stavak 1. – Nadležnost u stvarima koje se odnose na ugovore – Članak 5 stavak 3. – Nadležnost u stvarima koje se odnose na delikte – Članci 18. do 21. – Pojedinačni ugovor o zapošljavanju – Ugovor direktora društva – Prestanak ugovora – Razlozi – Loše izvršavanje naloga i štetno postupanje – Tužba radi utvrđenja i naknade štete – Pojam ,pojedinačni ugovor o zapošljavanju’.#Predmet C-47/14.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑47/14,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Hoge Raad der Nederlanden (Nizozemska), odlukom od 24. siječnja 2014., koju je Sud zaprimio 30. siječnja 2014., u postupku
            Holterman Ferho Exploitatie BV,
            Ferho Bewehrungsstahl GmbH,
            Ferho Vechta GmbH,
            Ferho Frankfurt GmbH
            protiv
            Friedrich Leopold Freiherr Spies von Büllesheim,
            SUD (treće vijeće),
            u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, A. Ó Caoimh, C. Toader (izvjestiteljica), E. Jarašiūnas i C. G. Fernlund, suci,
            nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
            tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 21. siječnja 2015.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za Holterman Ferho Exploitatie BV, Ferho Bewehrungsstahl GmbH, Ferho Vechta GmbH i Ferho Frankfurt GmbH, P. Fruytier, advocaat ,
            – za F. L. F. Spies von Büllesheima, E. Jacobson i B. Verkerk, advocaten ,
            – za njemačku vladu, T. Henze i J. Kemper, u svojstvu agenata,
            – za Europsku komisiju, A.-M. Rouchaud‑Joët, M. Wilderspin i G. Wils, u svojstvu agenata,
            saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 7. svibnja 2015.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 5. točaka 1. i 3. kao i Poglavlja II. Odjeljka 5. (članaka 18. do 21.) te članka 60. stavka 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001, L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.).
            2. Zahtjev je upućen u okviru spora između, s jedne strane, Holterman Ferho Exploitatie BV (u daljnjem tekstu: Holterman Ferho Exploitatie), Ferho Bewehrungsstahl GmbH (u daljnjem tekstu: Ferho Bewehrungsstahl), Ferho Vechta GmbH (u daljnjem tekstu: Ferho Vechta) kao i Ferho Frankfurt GmbH (u daljnjem tekstu: Ferho Frankfurt) (u daljnjem tekstu zajedno: četiri društva) i, s druge strane, F. L. F. Spies von Büllesheim u vezi s odgovornošću potonjeg u njegovu svojstvu rukovoditelja spomenutim društvima i zahtjeva za određivanje isplate naknade štete.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            Briselska konvencija
            3. Članak 5. Konvencije od 27. rujna 1968. o nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 1972., L 299, str. 32.), kako je izmijenjena Konvencijama o pristupanju novih država članica toj konvenciji (u daljnjem tekstu: Briselska konvencija) glasi kako slijedi:
            „Tuženik s domicilom na području ugovorne države može biti tužen u drugoj ugovornoj državi:
            1) u stvarima koje se odnose na ugovore, pred sudom mjesta u kojem je obveza koja je temelj zahtjeva bila ili trebala biti izvršena; u stvarima koje se odnose na pojedinačni ugovor o zapošljavanju, u mjestu u kojem radnik obično obavlja svoj rad; ako radnik ne obavlja obično svoj rad u istoj zemlji, poslodavac ga također može tužiti pred sudom mjesta u kojem se poslovna jedinica koja je zaposlila radnika nalazi ili se nalazila;
            […]“.
            Uredba br. 44/2001
            4. Uvodna izjava 13. Uredbe br. 44/2001 navodi:
            „Kad je riječ o osiguranju, potrošačkim ugovorima i zapošljavanju, slabija stranka u sporu trebala bi biti zaštićena propisima o nadležnosti tako da oni više pogoduju zadovoljavanju njezinih interesa nego što to omogućuju opći propisi.“
            5. Članak 5. Uredbe br. 44/2001 glasi kako slijedi:
            „Osoba s domicilom u državi članici može u drugoj državi članici biti tužena:
            1) a) u stvarima u vezi s ugovorom pred sudovima u mjestu izvršenja konkretne obveze;
            b) u svrhe ove odredbe, osim ako nije drukčije ugovoreno, mjesto izvršenja obveze je:
            – u slučaju kupoprodaje robe, mjesto u državi članici u kojemu je, u skladu s ugovorom, roba isporučena ili je trebala biti isporučena,
            – u slučaju pružanja usluga, mjesto u državi članici u kojemu su, u skladu s ugovorom, usluge pružene ili su trebale biti pružene,
            c) ako se ne primjenjuje podstavak (b), primjenjuje se podstavak (a);
            2) […]
            3) u stvarima koj[e] se odnose na štetne radnje, delikte ili kvazi‑delikte, pred sudovima u mjestu u kojemu se dogodio štetni događaj ili bi se on mogao dogoditi.
            […]“.
            6. Članak 18. koji je dio Odjeljka 5., naslovljenog „Nadležnost nad pojedinačnim ugovorima o zapošljavanju“, Poglavlja II. Uredbe br. 44/2001 u svojem stavku 1. predviđa:
            „U stvarima koje se odnose na pojedinačne ugovore o zapošljavanju, nadležnost se utvrđuje prema odredbama ovog odjeljka, ne dovodeći u pitanje odredbe članka 4. i članka 5. točke 5.“
            7. Članak 20. stavak 1. iste uredbe određuje:
            „Poslodavac može pokrenuti postupak samo pred sudovima države članice u kojoj zaposlenik ima domicil.“
            8. Članak 60. stavak 1. Uredbe br. 44/2001 navodi:
            „U svrhe ove Uredbe, trgovačko društvo ili druga pravna osoba ili udruga fizičkih ili pravnih osoba, ima domicil u mjestu u kojemu ima svoje:
            a) statutarno sjedište; ili
            b) središnju upravu; ili
            c) glavno mjesto poslovanja.“
            Nizozemsko pravo
            9. Građanski zakonik (Burgerlijk Wetboek, u daljnjem tekstu: BW), sadrži knjigu 2. naslovljenu „Pravne osobe“, koja u svojem članku 2:9 predviđa:
            „1. Svaki direktor dužan je u pogledu pravne osobe pravilno izvršavati svoju zadaću. U tu zadaću ulaze svi zadaci upravljanja koji nisu na temelju zakona ili statuta dodijeljeni jednom ili nekolicini drugih direktora.
            2. Svaki direktor odgovoran je za opće odvijanje poslova. Odgovoran je za sve posljedice lošeg upravljanja, osim ako mu se, vodeći računa osobito o funkcijama koje su drugima dodijeljene, ne može ništa ozbiljno prigovoriti i osim ako ne dokaže nemar u donošenju mjera namijenjenih sprječavanju posljedica lošeg upravljanja.“
            10. Knjiga 6. BW‑a, koja se bavi „[o]pćim sustavom obveznog prava“ sadrži Glavu 3. naslovljenu „Delikt i kvazi‑delikt“, koja u svojem članku 6:162 predviđa:
            „1. Tko prema drugome učini štetnu radnju koja mu se može pripisati dužan je naknaditi štetu koja je potonjem nastala.
            2. Nezakonitima se smatraju, osim ako ih se može opravdati, povreda prava, kao i radnja ili propust koji su protivni zakonskoj obvezi ili nepisanom pravilu koje govori o onome što je društveno prihvaćeno.
            3. Nezakonita radnja se može pripisati drugomu ako je do nje došlo namjerno ili zbog okolnosti za koju on odgovara na temelju zakona ili shvaćanja uvriježenih u društvu.“
            11. U knjizi 7. BW‑a, naslovljenoj „Posebni ugovori“, Glava 10. koja se odnosi na „[u]govor o radu“, u svojem članku 7:661 određuje:
            „1. Radnik koji tijekom izvršavanja svojeg ugovora uzrokuje štetu svojem poslodavcu ili trećemu kojemu je poslodavac dužan naknaditi tu štetu, nije u tom pogledu odgovoran poslodavcu osim ako je šteta prouzročena namjerno ili svjesnim nehajem. Vodeći osobito računa o prirodi ugovora, iz okolnosti pojedinog slučaja moguće je izvući zaključak drukčiji od onog u prethodnoj rečenici.
            2. Izuzeće od stavka 1. i članka 170. stavka 3. Knjige 6. na štetu radnika moguće je samo na temelju pisanog sporazuma i pod uvjetom da je radnik u tom pogledu osiguran.“
            Glavni postupak i prethodna pitanja
            12. Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da je Holterman Ferho Exploitatie holding društvo sa sjedištem u Nizozemskoj. Ono ima tri podružnice njemačkog prava, to jest Ferho Bewehrungsstahl, Ferho Vechta i Ferho Frankfurt, sve sa sjedištem u Njemačkoj.
            13. Odlukom od 25. travnja 2001. skupština imatelja udjela u društvu Holterman Ferho Exploitatie je imenovala F. L. F. Spies von Büllesheima, njemačkog državljanina s domicilom u Njemačkoj koji je također rukovoditelj i opunomoćenik triju njemačkih podružnica, direktorom tog društva.
            14. Holterman Ferho Exploitatie i F. L. F. Spies von Büllesheim su 7. svibnja 2001. sklopili sporazum sastavljen na njemačkom jeziku kojim se potvrđuje imenovanje potonjeg direktorom („Geschäftsführer“) i kojim se u tom pogledu opisuju njegova prava i obveze (u daljnjem tekstu: Ugovor od 7. svibnja 2001.).
            15. F. L. F. Spies von Büllesheim je 20. srpnja 2001. postao rukovoditelj društva Holterman Ferho Exploitatie.
            16. Kao što proizlazi iz elemenata koje su na raspravi dostavile stranke, F. L. F. Spies von Büllesheim imao je također dionice u društvu Holterman Ferho Exploitatie, međutim, većinu dionica u potonjem držao je g. Holterman.
            17. Dana 31. prosinca 2005. okončan je ugovor koji je F. L. F. Spies von Büllesheim sklopio s Ferho Frankfurt, a 31. prosinca 2006. okončani su ugovori koje je sklopio s Holterman Ferho Exploitatie, Ferho Bewehrungsstahl i Ferho Vechta.
            18. Zbog navodno ozbiljnih pogrešaka u obavljanju njegovih zadaća, četiri društva su protiv F. L. F. Spies von Büllesheima podnijela tužbu radi utvrđenja i naknade štete pred Rechtbank Almelo (Nizozemska).
            19. Spomenuta društva ponajprije tvrde da je F. L. F. Spies von Büllesheim loše obavljao svoj posao rukovoditelja i da im je zbog toga odgovoran na temelju članka 2:9 BW‑a. Također su se na temelju članka 7:661 BW‑a pozvali na namjeru ili svjesni nehaj u izvršavanju njegova ugovora. Podredno, četiri društva ističu da su pogreške koje je počinio F. L. F. Spies von Büllesheim u obavljanju svojih funkcija štetna radnja na temelju članka 6:162 BW‑a.
            20. F. L. F. Spies von Büllesheim tvrdi da nizozemski sudovi nisu nadležni za donošenje odluke u ovom sporu.
            21. Rechtbank Almelo je odlučio da nije nadležan ni na temelju članka 5. točke 1. Uredbe br. 44/2001 ni na temelju točke 3. tog članka.
            22. Gerechtshof te Arnhem je potvrdio odluku Rechtbank Almelo.
            23. Što se tiče zahtjeva društva Holterman Ferho Exploitatie, koji se temelji na činjenici da je F. L. F. Spies von Büllesheim loše upravljao istim, Gerechtshof te Arnhem je presudio da Uredba br. 44/2001 ne određuje nadležnost nijednog posebnog suda, zbog čega se načelno primjenjuje pravilo iz članka 2. stavka 1. Uredbe br. 44/2001. Stoga je F. L. F. Spies von Büllesheim mogao biti tužen samo pred njemačkim sudom.
            24. Što se tiče zahtjeva društva Holterman Ferho Exploitatie, koji se temelji na odgovornosti F. L. F. Spies von Büllesheim za loše izvršavanje Ugovora od 7. svibnja 2001., Gerechtshof te Arnhem je mišljenja da taj ugovor treba kvalificirati kao „pojedinačni ugovor o zapošljavanju“ u smislu članka 18. stavka 1. Uredbe br. 44/2001. Na temelju članka 20. stavka 1. te uredbe, poslodavac može, dakle, tužbu podnijeti samo sudovima države članice na čijem državnom području radnik ima domicil. Budući da F. L. F. Spies von Büllesheim ima domicil u Njemačkoj, nizozemski sud nije nikako nadležan za tužbe u vezi s tim zahtjevom.
            25. Prema mišljenju Gerechtshofa te Arnhema, to razmišljanje također vrijedi u mjeri u kojoj tužba društva Holterman Ferho Exploitatie ulazi u područje delikata ili kvazi‑delikata. Tužba iz područja delikata ili kvazi‑delikata koja je povezana sa zahtjevom u području „pojedinačnih ugovora o zapošljavanju“ u smislu članka 18. Uredbe br. 44/2001 ne može dovesti do nadležnosti nizozemskog suda, s obzirom na to da Poglavlje II. Odjeljak 5. te uredbe sadrži posebno pravilo o nadležnosti kojim se odstupa od pravila u članku 5. točkama 1. i 3. spomenute uredbe.
            26. Četiri društva podnijela su sudu koji je uputio zahtjev žalbu u kasacijskom postupku protiv presude Gerechtshofa te Arnhema.
            27. U svojoj žalbi prigovaraju Gerechtshofu te Arnhemu da je počinio pogrešku koja se tiče prava ili da nije dovoljno obrazložio svoju presudu. Ti prigovori se odnose na tumačenje i primjenu relevantnih pravila o nadležnosti predviđenih Uredbom br. 44/2001, to jest odredbi članka 5. stavka 1. točke (a) i stavka 3., zajedno s člankom 18. stavkom 1. i člankom 20. stavka 1. te uredbe. Točnije, četiri društva prigovaraju Gerechtshofu te Arnhemu osobito zato što je smatrao da nizozemski sud nije nadležan te da se njihovi zahtjevi temelje na tome da F. L. F. Spies von Büllesheim nije poštovao svoje obveze u okviru svojih funkcija kao direktor društva Holterman Ferho Exploitatie.
            28. Hoge Raad der Nederlanden tvrdi da prema nizozemskom pravu postoji razlika između, s jedne strane, odgovornosti osobe kao rukovoditelja društva zbog njezine povrede obveze propisnog izvršavanja dužnosti koje joj u okviru prava društava pripadaju na temelju članka 2:9 BW‑a ili zbog „štetnih radnji“ u smislu članka 6:162 BW‑a i, s druge strane, odgovornosti koja je na toj osobi kao „radniku“ tog društva, neovisno o njezinu svojstvu rukovoditelja, zbog „namjere ili nepažnje u izvršavanju svojeg ugovora o radu“ u smislu članka 7:661 BW‑a.
            29. Da bi se odgovorilo na pitanje jesu li nizozemski sudovi nadležni u ovom predmetu ili ne, potrebno je prema mišljenju Hoge Raad der Nederlanden ispitati postojeći odnos između, s jedne strane, pravila o nadležnosti predviđenih u Poglavlju II. Odjeljku 5. (članci 18. do 21.), Uredbe br. 44/2001 i, s druge strane, onih iz članka 5. stavka 1. točke (a) i stavka 3. te uredbe. Točnije, postavlja se pitanje je li spomenutom Odjeljku 5. protivna primjena odredbi spomenutog članka 5. stavka 1. točke (a) i stavka 3., u slučaju kao što je onaj u ovom predmetu, u kojem je društvo tužilo tuženika ne samo kao rukovoditelja, zbog toga što je loše izvršavao svoje funkcije ili zato što je učinio štetne radnje, nego također, neovisno o tom svojstvu, zbog činjenice da je prilikom izvršavanja svojeg ugovora o radu sklopljenog sa spomenutim društvom postupao s namjerom ili svjesnim nehajem.
            30. U tim je okolnostima Hoge Raad der Nederlanden odlučio prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeća prethodna pitanja:
            „1. Treba li odredbe Poglavlja II. Odjeljka 5. (članke 18. do 21.) Uredbe (EZ) br. 44/2001 tumačiti na način da im je protivna primjena članka 5. stavka 1. točke (a) ili članka 5. stavka 3. te uredbe u slučaju kao što je ovaj, u kojem trgovačko društvo tuženika smatra odgovornim ne samo u njegovu svojstvu direktora tog društva zbog protupropisnog izvršavanja svojih dužnosti ili zbog učinjenih štetnih radnji, nego i neovisno o tom svojstvu zbog namjere ili svjesnog nehaja prilikom izvršavanja ugovora o radu sklopljenog između njega i trgovačkog društva?
            2. (a)	Treba li u slučaju negativnog odgovora na prvo pitanje pojam ,stvari koje se odnose na ugovore' u članku 5. stavku 1. točki (a) Uredbe (EZ) br. 44/2001 tumačiti na način da on obuhvaća i slučaj kao što je ovaj, u kojem trgovačko društvo osobu u njezinu svojstvu direktora toga društva smatra odgovornom zbog povrede obveze izvršavanja svojih dužnosti koje proizlaze iz prava trgovačkih društava?
            2. (b) Treba li u slučaju potvrdnog odgovora na pitanje 2. (a) pojam ,mjesto u kojem treba biti izvršena obveza na kojoj se temelji tužba' u članku 5. stavku 1. točki (a) Uredbe (EZ) br. 44/2001 tumačiti na način da znači mjesto u kojem je direktor izvršavao ili trebao izvršavati svoju dužnost koja proizlazi iz prava trgovačkih društava, što će u pravilu biti mjesto u kojem se nalazi središnja uprava ili glavno mjesto poslovanja u smislu članku 60. stavka 1. točke (b) odnosno (c) spomenute uredbe?
            3. (a) Treba li u slučaju negativnog odgovora na prvo pitanje pojam ,delikt ili kvazi‑delikt' u članku 5. stavku 3. Uredbe (EZ) br. 44/2001 tumačiti na način da obuhvaća i slučaj kao što je ovaj, u kojem trgovačko društvo osobu smatra odgovornom u njezinu svojstvu rukovoditelja tog društva zbog protupropisnog izvršavanja njezine dužnosti koja proizlazi iz prava trgovačkih društava ili štetne radnje?
            3. (b) Treba li u slučaju potvrdnog odgovora na pitanje 3. (a) pojam ,mjesto u kojem se dogodio štetni događaj ili bi se on mogao dogoditi' u članku 5. stavku 3. Uredbe br. 44/2001 tumačiti na način da znači mjesto gdje je rukovoditelj izvršavao ili trebao izvršavati svoju dužnost koja proizlazi iz prava trgovačkih društava, što će u pravilu biti mjesto u kojem se nalazi središnja uprava ili glavno mjesto poslovanja dotičnog društva u smislu članka 60. stavka 1. točke (b) i (c) spomenute uredbe?“
            O prethodnim pitanjima
            31. Najprije valja primijetiti da sud koji je uputio zahtjev, u mjeri u kojoj je u skladu s pravilima nacionalnog prava nadležan za tužbu kojom se dovodi u pitanje odgovornost neke osobe kao direktora i kao rukovoditelja društva na osnovi delikta, pita Sud za tumačenje odredaba Uredbe br. 44/2001 koje se odnose na sudsku nadležnost odnosno na područje pojedinačnih ugovora o zapošljavanju u smislu Poglavlja II. Odjeljka 5. Uredbe br. 44/2001 (članci 18. do 21.), u „stvarima koje se odnose na ugovore“ u smislu članka 5. stavka 1. te uredbe i u „stvarima koje se odnose na delikte ili kvazi‑delikte“, u smislu članka 5. stavka 3. spomenute uredbe.
            32. U tom pogledu, sama okolnost da tužitelj u svojoj tužbi navodi nekoliko temelja odgovornosti nije dovoljna da bi se za takvu tužbu moglo smatrati da potpada pod svaku od navedenih odredaba. Naime, tomu je tako samo ako se ponašanje kojem se prigovara može smatrati povredom obveza koje proizlaze iz tih odredaba, a što treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev (vidjeti analogijom presudu Brogsitter, C‑548/12, EU:C:2014:148, t. 24.).
            Prvo pitanje
            33. Svojim prvim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li odredbe Poglavlja II. Odjeljka 5. (članci 18. do 21.) Uredbe br. 44/2001 tumačiti na način da, u situaciji kao što je ona o kojoj je riječ u glavnom postupku u kojoj društvo pred sudom tuži osobu koja je izvršavala dužnosti direktora i rukovoditelja tog društva kako bi se utvrdile pogreške koje je ta osoba učinila u izvršavanju svojih dužnosti i radi naknade štete, one priječe primjenu članka 5. stavaka 1. i 3. te uredbe.
            34. Odmah valja utvrditi da se pitanje primjene posebnih pravila o dodjeljivanju sudske nadležnosti predviđenih u spomenutom Odjeljku Uredbe br. 44/2001 u ovom slučaju postavlja samo ako se može smatrati da je F. L. F. Spies von Büllesheim za društvo čiji je direktor i rukovoditelj vezan „pojedinačnim ugovorom o zapošljavanju“ u smislu članka 18. stavka 1. te uredbe i da ga se stoga može smatrati „radnikom“ u smislu istog članka stavka 2.
            35. Valja utvrditi, s jedne strane, da Uredba br. 44/2001 ne određuje ni pojam „pojedinačnog ugovora o zapošljavanju“ ni onaj „radnika“.
            36. S druge strane, pitanje kvalificiranja veze između F. L. F. Spies von Büllesheim i spomenutog društva ne može se riješiti na temelju nacionalnog prava (vidjeti analogijom presude Kiiski, C‑116/06, EU:C:2007:536, t. 26.).
            37. Naime, da bi se osigurala puna učinkovitost Uredbe br. 44/2001, a osobito spomenutog članka 18., pravne pojmove koje on sadrži treba samostalno tumačiti na način koji je zajednički svim državama članicama (presuda Mahamdia, C‑154/11, EU:C:2012:491, t. 42.).
            38. Budući da Uredba br. 44/2001 zamjenjuje Briselsku konvenciju, tumačenje koje Sud daje u vezi s odredbom te konvencije vrijedi također za odredbe te uredbe, kada se odredbe tih instrumenata Zajednice mogu smatrati istovjetnima (presuda Zuid‑Chemie, C‑189/08, EU:C:2009:475, t. 18.).
            39. Što se tiče članka 5. stavka 1. Briselske konvencije, odredbe koja je poslužila kao temelj donošenju članaka 18. do 21. Uredbe br. 44/2001, Sud je već presudio da su ugovori o radu obilježeni određenim posebnostima zato što stvaraju trajni odnos kojim se radnika uključuje u okvir određene organizacije poslovanja poduzeća ili poslodavca i zato što su vezani za mjesto izvršavanja tih radnji, a koje određuje primjenu obvezujućih odredaba prava i kolektivnih sporazuma (presuda Shenavai, 266/85, EU:C:1987:11, t. 16.).
            40. To tumačenje poduprto je i točkom 41. izvješća P. Jenarda i G. Möllera o Konvenciji u vezi sa sudskom nadležnošću i izvršavanjem sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima potpisanoj 16. rujna 1988. u Luganu (SL 1990., C‑189, str. 57.), prema kojoj se, kada je riječ o samostalnom pojmu „ugovora o radu“, može smatrati da on pretpostavlja odnos zavisnosti radnika prema poslodavcu.
            41. Nadalje, kada je riječ o pojmu „radnik“, Sud je, tumačenjem članka 45. UFEU‑a kao i nekoliko zakonodavnih akata Unije kao što su Direktiva Vijeća 92/85/EEZ od 19. listopada 1992. o uvođenju mjera za poticanje poboljšanja sigurnosti i zdravlja na radu trudnih radnica te radnica koje su nedavno rodile ili doje (deseta pojedinačna direktiva u smislu članka 16. stavka 1. Direktive 89/391/EEZ) (SL L 348, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 4., str. 73.), presudio da je temeljna značajka radnog odnosa okolnost da neka osoba tijekom određenog razdoblja u korist druge osobe i prema njezinim uputama obavlja poslove za koje u zamjenu dobiva naknadu (vidjeti u kontekstu slobodnog kretanja radnika presudu Lawrie‑Blum, 66/85, EU:C:1986:284, t. 16. i 17., kao i, u okviru Direktive 92/85, presudu Danosa, C‑232/09, EU:C:2010:674, t. 39.).
            42. O tim elementima također valja voditi računa u pogledu pojma „radnika“ u smislu članka 18. Uredbe br. 44/2001.
            43. Što se tiče Poglavlja II. Odjeljka 5. Uredbe br. 44/2001, dovoljno je podsjetiti, kao što proizlazi iz uvodne izjave 13. iste, cilj je te uredbe osigurati najslabijim strankama ugovora, među kojima i ugovora o radu, osigura pojačana zaštita uz odstupanje od općih pravila o nadležnosti.
            44. U tom pogledu valja podsjetiti da su odredbe koje se nalaze u spomenutom Odjeljku 5. ne samo posebne, već i iscrpne (presuda Glaxosmithkline i Laboratoires Glaxosmithkline, C‑462/06, EU:C:2008:299, t. 18.).
            45. S obzirom na prethodna razmatranja, na sudu koji je uputio zahtjev je da provjeri, oslanjajući se na kriterije navedene u točkama 39. i 41. ove presude je li u ovom slučaju F. L. F. Spies von Büllesheim, kao direktor i rukovoditelj društva Holterman Ferho Exploitatie tijekom određenog razdoblja u korist tog društva i prema njegovim uputama obavljao poslove za koje je u zamjenu dobio naknadu te je bio vezan trajnim odnosom kojim ga se uključivalo u okvir određene organizacije poslovanja tog društva.
            46. Što se točnije tiče odnosa podređenosti, postojanje takvog odnosa treba se ocjenjivati u svakom pojedinom slučaju s obzirom na sve elemente i sve okolnosti koje obilježavaju postojeće odnose među strankama (presuda Balkaya, C‑229/14, EU:C:2015:455, t. 37.).
            47. Na sudu je koji je uputio zahtjev da ispita u kojoj je mjeri F. L. F. Spies von Büllesheim, kao dioničar društva Holterman Ferho Exploitatie, bio u mogućnosti utjecati na volju organa za upravljanje tim društvom čiji je bio rukovoditelj. U takvom slučaju bi bilo potrebno utvrditi tko je bio nadležan davati mu upute i nadzirati provođenje istih. Ako bi se uspostavilo da ta mogućnost utjecaja F. L. F. Spies von Büllesheima na spomenuti organ nije bila zanemariva, tada bi trebalo zaključiti da ne postoji odnos podređenosti u smislu sudske prakse Suda u vezi s pojmom radnika.
            48. U slučaja kada bi sud koji je uputio zahtjev nakon ispitivanja svih gore spomenutih elemenata zaključio da je F. L. F. Spies von Büllesheim, kao direktor i rukovoditelj, za društvo Holterman Ferho Exploitatie bio vezan „pojedinačnim ugovorom o zapošljavanju“ u smislu članka 18. stavka 1. Uredbe br. 44/2001, tada bi taj sud trebao primijeniti pravila o nadležnosti predviđena u Poglavlju II. Odjeljku 5. Uredbe br. 44/2001.
            49. Imajući u vidu sva prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti da u situaciji kao što je ona o kojoj je riječ u glavnom postupku, u kojoj društvo pred sudom tuži osobu koja je izvršavala dužnosti direktora i rukovoditelja tog društva kako bi se utvrdile pogreške koje je ta osoba učinila u izvršavanju svojih dužnosti i radi naknade štete, odredbe Poglavlja II. Odjeljka 5. (članci 18. do 21.) Uredbe br. 44/2001 treba tumačiti na način da priječe primjenu članka 5. stavaka 1. i 3. te uredbe, pod uvjetom da je spomenuta osoba, kao direktor i rukovoditelj, tijekom određenog razdoblja u korist tog društva i prema njegovim uputama obavljala poslove za koje je u zamjenu dobila naknadu, a što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.
            Drugo pitanje
            50. Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 5. stavak 1. Uredbe br. 44/2001 tumačiti na način da tužba koje neko društvo podnese protiv svojeg bivšeg rukovoditelja zbog njegove navodne povrede obveza koje ima na temelju prava društava potpada pod pojam „stvari koje se odnose na ugovore“. U slučaju potvrdnog odgovora, sud koji je uputio zahtjev pita odgovara li mjesto gdje je obveza na kojoj se zahtjev temelji izvršena ili trebala biti izvršena mjestu predviđenom člankom 60. stavkom 1. točkom (b) i (c) te uredbe.
            51. To je pitanje relevantno za rješavanje spora u glavnom predmetu u slučaju kada bi sud koji je uputio zahtjev zaključio, nakon ispitivanja dokaza pruženih u odgovoru na prvo prethodno pitanje, da F. L. F. Spies von Büllesheim nije svoje dužnosti izvršavao kao radnik društva Holterman Ferho Exploitatie.
            52. Da bi se odgovorilo na prvi dio drugog pitanja, valja podsjetiti da, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, pojam „stvari koje se odnose na ugovore“ iz članka 5. stavka 1. Uredbe br. 44/2001 podrazumijeva postojanje obveze koju je jedna stranka slobodno preuzela prema drugoj stranci (vidjeti presudu Česká spořitelna, C‑419/11, EU:C:2013:165, t. 46.).
            53. Kao što je nezavisni odvjetnik zaključio u točki 46. svojeg mišljenja, F. L. F. Spies von Büllesheim i društvo Holterman Ferho Exploitatie su slobodno preuzeli međusobne obveze na način da se F. L. F. Spies von Büllesheim obvezao rukovoditi i upravljati tim društvom, dok se to društvo obvezalo da će mu za to isplatiti naknadu, zbog čega se njihov odnos može smatrati ugovornim te da se, posljedično, tužba društva protiv njegova bivšeg rukovoditelja zbog navodne povrede njegove obveze da propisno izvršava dužnosti koje ima na temelju prava društava potpadaju pod pojam „stvari koje se odnose na ugovore“ u smislu članka 5. stavka 1. Uredbe br. 44/2001.
            54. Naime, u tom pogledu se čini da poslovi rukovoditelja stvaraju uske veze iste vrste kao one koje se stvaraju među strankama nekog ugovora te da je slijedom toga legitimno smatrati da tužba društva protiv njegova bivšeg rukovoditelja zbog navodne povrede njegove obveze da propisno izvršava dužnosti koje ima na temelju prava društava potpadaju pod pojam „stvari koje se odnose na ugovore“ u smislu članka 5. stavka 1. Uredbe br. 44/2001 (vidjeti analogijom presudu Peters Bauunternehmung, 34/82, EU:C:1983:87, t. 13.).
            55. Kada je riječ o „mjestu“ u smislu članka 5. stavka 1. Uredbe br. 44/2001 u kojemu je izvršena ili trebala biti izvršena obveza na kojoj se temelji zahtjev,valja razlikovati slučaj u kojemu spomenuta tužba potpada pod članak 5. stavak 1. točku (a) od onog u kojem potpada pod članak 5. stavak 1. točku (b) drugu crticu te uredbe.
            56. U tom pogledu valja podsjetiti da, vodeći računa o hijerarhiji koju točka (c) utvrđuje između točaka (a) i (b) te odredbe, pravilo o nadležnosti predviđeno u članku 5. stavku 1. točki (a) Uredbe br. 44/2001 primjenjuje se samo alternativno i samo ako se ne primjenjuju pravila o nadležnosti iz članka 5. stavka 1. točke (b) iste (presuda Corman‑Collins, C‑9/12, EU:C:2013:860, t. 42.).
            57. Iz sudske prakse Suda proizlazi da se ugovor čija je karakteristična obveza pružanje usluga kvalificira kao „pružanje usluga“ u smislu članka 5. stavka 1. točke (b) druge crtice iste uredbe (presuda Car Trim, C‑381/08, EU:C:2010:90, t. 32.). Pojam „usluga“ podrazumijeva barem da stranka koja pruža usluge obavlja određenu djelatnost u zamjenu za naknadu (presuda Falco Privatstiftung i Rabitsch, C‑533/07, EU:C:2009:257, t. 29.).
            58. U okviru prava društava, s obzirom na to da karakteristična obveza pravnog odnosa koji postoji između rukovoditelja i društva kojim upravlja podrazumijeva određenu djelatnost u zamjenu za naknadu, tu djelatnost valja kvalificirati kao „pružanje usluga“ u smislu članka 5. stavka 1. točke (b) druge crtice Uredbe br. 44/2001.
            59. Upravo s obzirom na ta razmatranja valja odrediti koje je mjesto gdje je izvršena ili trebala biti izvršena obveza koja je temelj zahtjeva.
            60. Vodeći računa o tekstu članka 5. stavka 1. točke (b) druge crtice Uredbe br. 44/2001, prema kojem je odlučujuće mjesto u državi članici u kojemu su „u skladu s ugovorom“ usluge pružene ili su trebale biti pružene, glavno mjesto pružanja usluga treba utvrditi, u mjeri u kojoj je moguće, iz odredaba samog ugovora (presuda Wood Floor Solutions Andreas Domberger, C‑19/09, EU:C:2010:137, t. 38.).
            61. U glavnom postupku je nesporno da Ugovor od 7. svibnja 2001. nije sadržavao nikakvu odredbu koja bi zahtijevala da F. L. F. Spies von Büllesheim nužno mora obavljati svoje dužnosti u točno određenom mjestu.
            62. Međutim, na sudu je koji je uputio zahtjev da u statutu društva Holterman Ferho Exploitatie ili bilo kojem drugom dokumentu provjeri tko određuje obveze rukovoditelja u pogledu tog društva i može li se iz toga odrediti koje je glavno mjesto u kojem F. L. F. Spies von Büllesheim pruža usluge.
            63. Ako se ni na temelju odredaba statuta društva Holterman Ferho Exploitatie ni bilo kojeg drugog dokumenta koji određuje obveze rukovoditelja u pogledu društva ne može utvrditi mjesto u kojem je F. L. F. Spies von Büllesheim uglavnom pružao usluge, u tom slučaju valja uzeti u obzir činjenicu da su te usluge pružene za račun tog društva.
            64. Kao što je nezavisni odvjetnik utvrdio u točki 57. svojeg mišljenja, u slučaju da ni u statutu društva ni u bilo kojem drugom dokumentu nije drukčije određeno, na sudu je koji je uputio zahtjev da odredi mjesto u kojem je F. L. F. Spies von Büllesheim stvarno i pretežito obavljao poslove u skladu s ugovorom, pod uvjetom da pružanje usluga u mjestu o kojem je riječ nije u suprotnosti s voljom stranaka, u skladu s onim što proizlazi iz njihova sporazuma. U tu svrhu osobito treba uzeti u obzir vrijeme provedeno u tim mjestima i važnost tamo obavljanih poslova, pri čemu je na nacionalnom sudu da, s obzirom na dokaze koji mu budu predloženi, utvrdi je li nadlež an.
            65. Imajući u vidu prethodna razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti da članak 5. stavak 1. Uredbe br. 44/2001 treba tumačiti na način da tužba koju neko društvo podnese protiv svojeg bivšeg rukovoditelja zbog njegove navodne povrede obveza koje ima na temelju prava društava potpada pod pojam „stvari koje se odnose na ugovore“. U slučaju da ni u statutu društva ni u bilo kojem drugom dokumentu nije drukčije određeno, na sudu je koji je uputio zahtjev da odredi mjesto u kojem je rukovoditelj stvarno i pretežito obavljao poslove u skladu s ugovorom, pod uvjetom da pružanje usluga u predmetnom mjestu nije u suprotnosti s voljom stranaka, u skladu s onim što proizlazi iz njihova sporazuma.
            Treće pitanje
            66. Svojim trećim pitanjem Hoge Raad der Nederlanden u biti pita treba li članak 5. stavak 3. Uredbe br. 44/2001 tumačiti na način da, s obzirom na to da primjenjivo nacionalno pravo dopušta pokrenuti sudski postupak istovremeno na osnovi ugovornog odnosa kao i na osnovi delikata ili kvazi‑delikata, ta odredba obuhvaća slučaj kao što je onaj o kojemu je riječ u glavnom postupku u kojem društvo tuži osobu u njezinu svojstvu rukovoditelja tim društvom kao i zbog štetnih radnji. U slučaju potvrdnog odgovora, sud koji je uputio zahtjev želi znati odgovara li mjesto gdje je došlo ili gdje je moglo doći do štetnog događaja onom mjestu iz članka 60. stavka 1. točke (b) i (c) te uredbe.
            67. Kao i drugo prethodno pitanje, ovo treće pitanje je relevantno za rješavanje spora u glavnom postupku u slučaju da sud koji je uputio zahtjev zaključi, nakon ispitivanja dokaza pruženih u odgovoru na prvo postavljeno prethodno pitanje, da F. L. F. Spies von Büllesheim nije svoje dužnosti izvršavao kao radnik društva Holterman Ferho Exploitatie.
            68. Ustaljena je sudska praksa da se članak 5. stavak 3. Uredbe br. 44/2001 primjenjuje na svaki zahtjev čiji je cilj utvrđivanje odgovornosti tuženika i koji nije vezan za „stvari koje se odnose na ugovore“ u smislu članka 5. stavka 1. te uredbe (vidjeti osobito presudu Brogsitter, C‑548/12, EU:C:2014:148, t. 20. i navedenu sudsku praksu).
            69. Kao što proizlazi iz odgovora danog na drugo pitanje, pravni odnos koji postoji između društva i njegova rukovoditelja treba kvalificirati kao „stvari koje se odnose na ugovore“ u smislu članka 5. stavka 1. Uredbe br. 44/2001.
            70. Posljedično, budući da nacionalno pravo dopušta da društvo svoj zahtjev protiv bivšeg rukovoditelja utemelji na navodno štetnoj radnji, takav zahtjev može potpadati pod „stvari koje se odnose na delikte ili kvazi‑delikte“ u smislu pravila o nadležnosti iz članka 5. stavka 3. Uredbe br. 44/2001 samo ako nije vezan za ugovorni pravni odnos između društva i rukovoditelja.
            71. Ako se postupanje kojemu se prigovara može smatrati povredom ugovornih obveza rukovoditelja, a što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri, valjalo bi zaključiti da je za donošenje odluke o tom ponašanju nadležan sud određen člankom 5. stavkom 1. Uredbe br. 44/2001. U suprotnom slučaju se primjenjuje pravilo o nadležnosti navedeno u članku 5. stavku 3. te uredbe (vidjeti analogijom presudu Brogsitter, C‑548/12, EU:C:2014:148, t. 24. do 27.).
            72. U tom pogledu, valja utvrditi da članak 5. stavak 3. Uredbe br. 44/2001 treba tumačiti samostalno i strogo (presuda CDC Hydrogen Peroxide, C‑352/13, EU:C:2015:335; t. 37. i navedena sudska praksa). Kada je riječ o mjestu gdje se „dogodio štetni događaj ili bi se on mogao dogoditi“ iz članka 5. stavka 3. Uredbe br. 44/2001, valja podsjetiti da se ti pojmovi odnose na mjesto gdje je nastala šteta kao i na mjesto uzročnog događaja koji je doveo do nastanka štete, tako da bi tuženik mogao biti tužen, prema izboru tužitelja, pred sudom jednog ili drugog od navedenih mjesta (presuda Coty Germany, C‑360/12, EU:C:2014:1318, t. 46.).
            73. U skladu s ustaljenom sudskom praksom, pravilo nadležnosti predviđeno u članku 5. točki 3. spomenute uredbe temelji se na postojanju posebno bliske veze između spora i sudova mjesta u kojemu se dogodio štetni događaj ili bi se on mogao dogoditi, koja opravdava dodjeljivanje nadležnosti tim sudovima radi dobrog sudovanja i procesne ekonomije (presuda CDC Hydrogen Peroxide, C‑352/13, EU:C:2015:335; t. 40.).
            74. Naime, u stvarima koje se odnose na delikte ili kvazi‑delikte, sud mjesta u kojemu se dogodio štetni događaj ili bi se on mogao dogoditi obično je najpozvaniji rješavati slučaj, osobito zbog blizine spora i jednostavnijeg upravljanja dokazima.
            75. Budući da identifikacija jedne od poveznica priznatih u sudskoj praksi, navedenih u točki 72. ove presude, treba omogućiti utvrđivanje nadležnosti suda koji je objektivno u najboljem položaju da procijeni jesu li ispunjene pretpostavke za utvrđivanje odgovornosti tužene osobe, slijedi da se tužba može valjano podnijeti samo pred sudom na čijem se području nadležnosti nalazi mjerodavna poveznica (presuda CDC Hydrogen Peroxide, C‑352/13, EU:C:2015:335; t. 41. i navedena sudska praksa).
            76. Kada je riječ o mjestu uzročnog događaja koji je doveo do nastanka štete, valja, kao što je to nezavisni odvjetnik utvrdio u točki 65. svojeg mišljenja, voditi računa o tome da se to mjesto može nalaziti tamo gdje je F. L. F. Spies von Büllesheim u svojstvu rukovoditelja obično izvršavao svoje zadaće za društvo Holterman Ferho Exploitatie.
            77. Što se tiče nastanka štete, iz sudske prakse Suda proizlazi da je to mjesto gdje se konkretno očituje šteta koju društvo navodi (u tom smislu presuda CDC Hydrogen Peroxide, C‑352/13, EU:C:2015:335; t. 52.).
            78. U ovom slučaju, da bi se utvrdilo gdje su štetne radnje koje je počinio F. L. F. Spies von Büllesheim u izvršavanju svojih dužnosti rukovoditelja mogle uzrokovati štetu, sud koji je uputio zahtjev će morati na osnovi dokaza kojima raspolaže voditi računa o činjenici da se pojam „mjesto u kojemu se dogodio štetni događaj“ ne može široko tumačiti do te mjere da obuhvaća svako mjesto gdje se mogu osjetiti štetne posljedice nekog događaja koji je već stvarno uzrokovao štetu nastalu na drugom mjestu.
            79. Imajući u vidu prethodna razmatranja, na treće pitanje valja odgovoriti da, u okolnostima kao što su one u glavnom postupku, u kojima društvo tuži svojeg bivšeg rukovoditelja zbog navodno štetne radnje, članak 5. stavak 3. Uredbe br. 44/2001 treba tumačiti na način da ta tužba potpada pod stvari koje se odnose na delikte ako se postupanje kojemu se prigovara ne može smatrati povredom ugovornih obveza koje rukovoditelj ima na temelju prava društava, a što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri. Taj sud treba na osnovi činjeničnih okolnosti spora utvrditi najužu poveznicu s mjestom uzročnog događaja koji je doveo do nastanka štete i s mjestom nastanka štete.
            Troškovi
            80. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenog, (treće vijeće) odlučuje:
            1. Odredbe Poglavlja II. Odjeljka 5. (članci 18. do 21.) Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima treba tumačiti na način da u situaciji kao što je ona o kojoj je riječ u glavnom postupku, u kojoj društvo pred sudom tuži osobu koja je izvršavala dužnosti direktora i rukovoditelja tog društva kako bi se utvrdile pogreške koje je ta osoba učinila u izvršavanju svojih dužnosti i radi naknade štete, one priječe primjenu članka 5. stavaka 1. i 3. te uredbe, pod uvjetom da je spomenuta osoba, kao direktor i rukovoditelj, tijekom određenog razdoblja u korist tog društva i prema njegovim uputama obavljala poslove za koje je u zamjenu dobila naknadu, a što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.
            2. Članak 5. stavak 1. Uredbe br. 44/2001 treba tumačiti na način da tužba koje neko društvo podnese protiv svojeg bivšeg rukovoditelja zbog njegove navodne povrede obveza koje ima na temelju prava društava potpada pod pojam „stvari koje se odnose na ugovore“. U slučaju da ni u statutu društva ni u bilo kojem drugom dokumentu nije drukčije određeno, na sudu je koji je uputio zahtjev da odredi mjesto u kojem je rukovoditelj stvarno i pretežito obavljao poslove u skladu s ugovorom, pod uvjetom da pružanje usluga u predmetnom mjestu nije u suprotnosti s voljom stranaka, u skladu s onim što proizlazi iz njihova sporazuma.
            3. U okolnostima kao što su one u glavnom postupku, u kojima društvo tuži svojeg bivšeg rukovoditelja zbog navodno štetne radnje, članak 5. stavak 3. Uredbe br. 44/2001 treba tumačiti na način da ta tužba potpada pod stvari koje se odnose na delikte ako se postupanje kojemu se prigovara ne može smatrati povredom ugovornih obveza koje rukovoditelj ima na temelju prava društava, a što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri. Taj sud treba na osnovi činjeničnih okolnosti spora utvrditi najužu poveznicu s mjestom uzročnog događaja koji je doveo do nastanka štete i s mjestom nastanka štete.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 10. lipnja 2004.#Rudolf Kronhofer protiv Marianne Maier i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku: Oberster Gerichtshof - Austrija.#Bruxelleska konvencija.#Predmet C-168/02.


Presuda Suda (treće vijeće) od 11. travnja 2013.#Blanka Soukupová protiv Ministerstvo zemědělství.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Nejvyšší správní soud.#Predmet C-401/11.


Presuda Suda (treće vijeće) od 29. srpnja 2010.#Astra Zeneca UK Ltd protiv Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs.#Zahtjev za prethodnu odluku: VAT and Duties Tribunal, Manchester - Ujedinjena Kraljevina.#Šesta direktiva o PDV-u.#Predmet C-40/09.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 2012. listopad 25.#Folien Fischer AG i Fofitec AG protiv RITRAMA SpA.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Bundesgerichtshof.#Predmet C-133/11.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 17. listopada 2017.#Murka Ltd protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Prijava verbalnog žiga Europske unije SCATTER SLOTS – Apsolutni razlog za odbijanje – Opisni karakter – Članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe (EU) 2017/1001) – Razlikovni karakter stečen uporabom – Članak 7. stavak 3. Uredbe br. 207/2009 (koji je postao članak 7. stavak 3. Uredbe (EU) 2017/1001).#Predmet T-704/16.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 17. veljače 2011. # Fédération internationale de football association (FIFA) protiv Europske komisije. # Obrazloženje - Članci 43., 49. i 86. UEZ-a. # Predmet T-68/08.


Presuda Službeničkog suda (treće vijeće) od 15. prosinca 2015.#Nicole Clarke i dr. protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Javna služba – Privremeno osoblje – Osoblje OHIM‑a – Ugovor na određeno vrijeme s odredbom o raskidu – Odredba o raskidu ugovora u slučaju da član osoblja ne bude uvršten na popis uspješnih kandidata u okviru natječaja – Trenutak u kojem odredba o raskidu počinje proizvoditi učinke – Opći natječaji OHIM/AD/01/13 i OHIM/AST/02/13.#Spojeni predmeti F-101/14 do F-103/14.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 24. ožujka 2011.#Kaimer GmbH & Co. Holding KG i dr. protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje - Novčane kazne - Jednako postupanje.#Predmet T-379/06.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 15. studenog 2005.#Komisija Europskih zajednica protiv Republike Austrije.#Povreda obveze države članice - Članci 28. do 30. UEZ-a - Slobodno kretanje robe - Promet.#Predmet C-320/03.


Presuda Suda od 20. svibnja 1976. # Adriaan de Peijper, directeur de la société Centrafarm BV. # Zahtjev za prethodnu odluku: Kantongerecht Rotterdam - Nizozemska. # Predmet 104-75.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 2012. siječanj 26.#Minister Finansów protiv Kraft Foods Polska SA.#Zahtjev za prethodnu odluku, podnesena po Naczelny Sąd Administracyjny.#Predmet C-588/10.


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 22. siječnja 2015.#Art & Allposters International BV protiv Stichting Pictoright.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Hoge Raad der Nederlanden.#Zahtjev za prethodnu odluku – Intelektualno vlasništvo – Autorsko pravo i srodna prava – Direktiva 2001/29/EZ – Članak 4. – Pravo distribucije – Pravilo o iscrpljenju – Pojam ,predmeta’ – Prijenos slike zaštićenog djela s papirnatog plakata na slikarsko platno – Zamjena medija – Učinak na iscrpljenje.#Predmet C-419/13.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      22. siječnja 2015. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Intelektualno vlasništvo — Autorsko pravo i srodna prava — Direktiva 2001/29/EZ — Članak 4. — Pravo distribucije — Pravilo o iscrpljenju — Pojam ‚predmeta’ — Prijenos slike zaštićenog djela s papirnatog plakata na slikarsko platno — Zamjena medija — Učinak na iscrpljenje“
      U predmetu C‑419/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Hoge Raad der Nederlanden (Nizozemska), odlukom od 12. srpnja 2013., koju je Sud zaprimio 24. srpnja 2013., u postupku

         Art & Allposters International BV

      protiv

         Stichting Pictorighta,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, K. Lenaerts, potpredsjednik Suda, u svojstvu suca četvrtog vijeća, K. Jürimäe (izvjestiteljica), M. Safjan i A. Prechal, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
      tajnik: C. Strömholm, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 22. svibnja 2014.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Art & Allposters International BV, T. Cohen Jehoram i P. N. A. M. Claassen, advocaten,

               —

               za Stichting Pictoright, M. van Heezik, A. M. van Aerde i E. J. Hengeveld, advocaten,

               —

               za francusku vladu, D. Colas i F.‑X. Bréchot, u svojstvu agenata,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, V. Kaye, u svojstvu agenta, uz asistenciju N. Saundersa, barrister,

               —

               za Europsku komisiju, J. Samnadda i F. Wilman, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 11. rujna 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 4. Direktive 2001/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2001. o usklađivanju određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu (SL L 167, str. 10.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 119.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društava Art & Allposters International BV (u daljnjem tekstu: društvo Allposters) i Stichting Pictoright (u daljnjem tekstu: društvo Pictoright) u pogledu navodne povrede autorskog prava društva Pictoright koju je počinilo društvo Allposters prijenosom slika zaštićenih djela s papirnatog plakata na slikarsko platno i njihovom prodajom na tom novom mediju.

         Pravni okvir

         Međunarodno pravo

      WIPO‑ov ugovor o autorskom pravu

               3

               Svjetska organizacija za intelektualno vlasništvo (WIPO) usvojila je 20. prosinca 1996. u Ženevi WIPO‑ov ugovor o autorskom pravu (u daljnjem tekstu: WIPO‑ov ugovor o autorskom pravu). Taj je ugovor odobren u ime Europske zajednice odlukom Vijeća 2000/278/EZ od 16. ožujka 2000. (SL L 89, str. 6.).

               4

               Navedeni ugovor u članku 1. stavku 4. predviđa da se ugovorne strane moraju pridržavati članaka 1. do 21. te Priloga Konvenciji za zaštitu književnih i umjetničkih djela, potpisanoj u Bernu 9. rujna 1886. (akt iz Pariza od 24. srpnja 1971.), u inačici koja je rezultat izmjene od 28. rujna 1979. (u daljnjem tekstu: Bernska konvencija).

               5

               Članak 6. navedenog ugovora, naslovljen „Pravo distribucije“, propisuje:
               „1.   Autori književnih i umjetničkih djela uživaju isključivo pravo davanja dopuštenja za stavljanje na raspolaganje javnosti izvornika i primjeraka svojih djela prodajom ili drugim prijenosom vlasništva.
               2.   Ništa u ovom Ugovoru ne utječe na slobodu ugovornih stranaka da odrede uvjete, ako ih ima, pod kojima se iscrpljuje pravo iz stavka 1. nakon prve prodaje izvornika ili primjerka djela ili drugog prijenosa vlasništva uz dopuštenje autora.“

         Bernska konvencija

               6

               Članak 12. Bernske konvencije, naslovljen „Pravo prilagodbe, obrade i druge prerade“, propisuje:
               „Autori književnih ili umjetničkih djela uživaju isključivo pravo odobriti prilagodbe, obrade i druge prerade svojih djela.“

         Pravo Unije

               7

               Uvodne izjave 9., 10., 28. i 31. Direktive 2001/29 određuju:

                        „(9)

                        Svako usklađivanje autorskog prava i srodnih prava mora se temeljiti na visokoj razini zaštite, budući da su takva prava ključna za intelektualno stvaralaštvo.

                        (10)

                        Ako autori ili umjetnici izvođači namjeravaju nastaviti svoj kreativan i umjetnički rad, moraju dobiti odgovarajuću naknadu za korištenje svojega djela [...]

                  [...]

                        (28)

                        Zaštita autorskog prava prema ovoj Direktivi uključuje isključivo pravo nadzora distribucije djela sadržanog u materijalnom predmetu. Prvom prodajom izvornika djela ili njegovih primjeraka u Zajednici od strane nositelja prava ili uz njegov pristanak iscrpljuje se pravo nadzora preprodaje tog predmeta u Zajednici. To se pravo ne bi trebalo iscrpiti u odnosu na izvornik ili na primjerke djela prodane izvan Zajednice od strane nositelja prava ili uz njegov pristanak [...]

                  [...]

                        (31)

                        Pravedna ravnoteža prava i interesa između različitih kategorija nositelja prava, kao i između različitih kategorija nositelja prava i korisnika predmeta zaštite mora biti osigurana. Postojeće iznimke i ograničenja prava, što su ih odredile države članice, moraju se ponovno procijeniti s obzirom na novo elektroničko okruženje. Postojeće razlike u iznimkama i ograničenjima određenih zabranjenih radnji imaju izravan negativan utjecaj na funkcioniranje unutarnjeg tržišta u području autorskog prava i srodnih prava. Takve bi razlike mogle postati i izraženije s obzirom na daljnji razvoj prekograničnog iskorištavanja djela i prekograničnih radnji. Kako bi se osiguralo pravilno funkcioniranje unutarnjeg tržišta, takve bi se iznimke i takva ograničenja trebala ujednačenije definirati. Stupanj njihova usklađivanja trebao bi se temeljiti na njihovom utjecaju na nesmetano funkcioniranje unutarnjeg tržišta.“

               8

               U skladu s člankom 2. te direktive, naslovljenim „Pravo reproduciranja“:
               „Države članice moraju predvidjeti isključivo pravo davanja ovlaštenja ili zabrane za izravno ili neizravno, privremeno ili trajno reproduciranje bilo kojim sredstvima i u bilo kojem obliku, u cijelosti ili u dijelovima:

                        (a)

                        autorima, njihovih djela;

                  [...]“

               9

               Članak 4. navedene direktive, naslovljen „Pravo distribucije“, propisuje:
               „1.   Države članice moraju predvidjeti autorima isključivo pravo davanja ovlaštenja ili zabrane za bilo koji oblik distribucije javnosti izvornika ili primjeraka njihovih djela prodajom ili na koji drugi način.
               2.   Pravo distribucije unutar Zajednice ne iscrpljuje se u pogledu izvornika ili primjeraka djela, osim kada je prva prodaja ili drugi prijenos vlasništva nad tim predmetom u Zajednici izvršen od strane nositelja prava ili uz njegov pristanak.“

         Nizozemsko pravo

               10

               Članak 4. stavak 1. Direktive 2001/29 prenesen je u nacionalno pravo člankom 1. i člankom 12. stavkom 1. točkom (1) Zakona od 23. rujna 1912. o autorskom pravu (Auteurswet, u daljnjem tekstu: Zakon o autorskom pravu).

               11

               Članak 1. navedenog zakona propisuje:
               „Autorsko pravo isključivo je pravo autora književnog, znanstvenog ili umjetničkog djela ili njegovih sljednika da to djelo objave i reproduciraju, uz ograničenja predviđena zakonom.“

               12

               U skladu s člankom 12. stavkom 1. tog zakona:
               „Objavom književnog, znanstvenog ili umjetničkog djela smatra se osobito:

                        (1)

                        objava reprodukcije djela, u cijelosti ili u dijelu [...]“

               13

               Članak 12.b Zakona o autorskom pravu, koji ima za cilj prenijeti članak 4. stavak 2. Direktive 2001/29 u nacionalno pravo, glasi kako slijedi:
               „Ako je primjerak književnog, znanstvenog ili umjetničkog djela po prvi put stavljen u promet u jednoj od država članica Europske unije ili u državi stranci Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru [u daljnjem tekstu: EGP] prijenosom vlasništva od strane autora djela ili njegova sljednika ili uz njihov pristanak, stavljanje u promet navedenog primjerka na neki drugi način, uz iznimku najma i posudbe, ne predstavlja povredu autorskog prava.“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               14

               Društvo Pictoright nizozemsko je društvo za kolektivno ostvarivanje autorskih prava koje štiti interese svojih članova koji su nositelji tih prava. Ono također u Nizozemskoj štiti interese stranih umjetnika i njihovih sljednika na temelju sporazuma sklopljenih sa srodnim inozemnim subjektima. Društvo Pictoright ovlašteno je iskorištavati autorska prava u ime njihovih nositelja, među ostalim, izdavajući odobrenja i postupajući protiv povreda tih prava.

               15

               Društvo Allposters prodaje na svojim internetskim stranicama plakate i druge vrste reprodukcija radova slavnih slikara na kojima postoje autorska prava koja iskorištava društvo Pictoright. Društvo Allposters svojim klijentima, među ostalim, nudi reprodukcije u obliku plakata, uokvirenih plakata, plakata na drvenoj podlozi ili slika na platnu. Da bi se proizvela slika na platnu, najprije se na papirnati plakat koji prikazuje odabrano djelo nanosi sintetski premaz (zaštitna folija). Potom se slika sadržana na plakatu kemijskim postupkom prenosi s papira na slikarsko platno. Naposljetku se to platno zateže na drveni okvir. Nakon te radnje slika djela nestaje s papirnatog medija. Taj postupak i njegov rezultat društvo Allposters naziva „prijenosom na platno“.

               16

               Društvo Pictoright usprotivilo se prodaji prijenosa na platno na kojima su bez pristanka njegovih klijenata nositelja autorskih prava reproducirana djela zaštićena tim pravom i zatražilo od društva Allposters da prestane s tom djelatnošću prijeteći mu pokretanjem sudskog postupka.

               17

               Budući da je društvo Allposters odbilo udovoljiti tom zahtjevu, društvo Pictoright je protiv njega podnijelo tužbu Rechtbanku Roermond (sud u Roermondu) kako bi ishodilo prestanak svih izravnih ili neizravnih povreda autorskih i moralnih prava njihovih nositelja.

               18

               Presudom od 22. rujna 2010. Rechtbank Roermond odbio je tužbu. Društvo Pictoright je na tu presudu uložilo žalbu Gerechtshofu te 's‑Hertogenbosch (žalbeni sud u 's‑Hertogenboschu), koji je presudom od 3. siječnja 2012. ukinuo navedenu presudu i u većem dijelu prihvatio zahtjev društva Pictoright.

               19

               Potonji sud smatra da je prodaja plakata ili platna na kojem je reproducirano umjetničko djelo distribucija u smislu nizozemskog prava. On je mišljenja da iz presude Hoge Raada od 19. siječnja 1979. (NJ 1979/412, Poortvliet) proizlazi da je riječ o novoj distribuciji u smislu članka 12. Zakona o autorskom pravu jer se primjerak djela koje je u promet stavio nositelj prava distribuira javnosti u nekom novom obliku, tako da onaj koji prodaje primjerak u tom obliku raspolaže novim mogućnostima iskorištavanja (u daljnjem tekstu: sudska praksa Poortvliet). Utvrdivši da je došlo do temeljite izmjene na papirnatom plakatu koji se prodavao uz pristanak nositelja autorskog prava, čime su društvu Allposters pružene nove mogućnosti iskorištavanja jer mu je ta izmjena omogućila da prakticira više cijene i zahvati drukčiju ciljanu skupinu, Gerechtshof te 's‑Hertogenbosch je ocijenio da prodaja prijenosa na platno predstavlja distribuciju koja je zabranjena na temelju nacionalnog prava te je odbio argument društva Allposters utemeljen na iscrpljenju prava distribucije.

               20

               Društvo Allposters se u kasacijskom postupku žalilo sudu koji je uputio zahtjev. Među ostalim osporava relevantnost sudske prakse Poortvliet te tumačenje pojmova iscrpljenja i distribucije koji su, prema njegovu mišljenju, usklađeni unutar Unije. Društvo Allposters smatra da se pravo na distribuciju iscrpljuje u smislu članka 4. stavka 2. Direktive 2001/29 distribucijom djela sadržanog u materijalnom predmetu ako je taj predmet u prodaju stavio nositelj autorskog prava ili je to učinjeno uz njegov pristanak. Moguća naknadna izmjena tog predmeta nema, prema njegovu mišljenju, nikakav utjecaj na iscrpljenje prava distribucije. Društvo Pictoright, suprotno tome, tvrdi da je sudska praksa Poortvliet i dalje valjana ili u najmanju ruku sukladna pravu Unije jer u okviru potonjeg nije usklađeno pravo prilagodbe u području autorskog prava.

               21

               U tim je okolnostima Hoge Raad der Nederlanden odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Je li člankom 4. Direktive [2001/29] uređeno pitanje može li se pravo distribucije koje pripada nositelju autorskog prava primjenjivati i na reprodukciju djela zaštićenog autorskim pravom, koje u [EGP‑u] prodaje i isporučuje sâm nositelj ili se to čini uz njegov pristanak, ako je ta reprodukcija pretrpjela izmjenu u pogledu oblika, pa se u tom novom obliku ponovno stavlja u promet?

                        2.

                        a) Ako je odgovor na prvo pitanje potvrdan: je li okolnost da postoji izmjena u smislu prvog pitanja u ovom slučaju bitna za odgovor na pitanje je li došlo do sprečavanja ili prekida iscrpljenja u smislu članka 4. stavka 2. Direktive [2001/29]?

                                 b)

                                 Ako se na pitanje pod 2.a odgovori potvrdno: koja se mjerila u ovom slučaju trebaju uzeti u obzir da bi se moglo govoriti o takvoj izmjeni oblika reprodukcije koja sprečava ili prekida iscrpljenje u smislu članka 4. stavka 2. Direktive [2001/29]?

                                 c)

                                 Ostavljaju li ova mjerila prostora za mjerilo razvijeno u nizozemskom pravu prema kojemu nema iscrpljenja samo zato što je preprodavač reprodukcijama dao drugi oblik i u tom ih obliku distribuirao javnosti (presuda Hoge Raad od 19. siječnja 1979., Poortvliet, NJ 1979/412)?“

         O prethodnim pitanjima

               22

               U okviru postupka koji predviđa članak 267. UFEU‑a nadležnost Suda ograničena je na ispitivanje odredaba prava Unije te on nije ovlašten izjašnjavati se o sukladnosti nacionalnog prava, uključujući i sudsku praksu država članica, s pravom Unije (vidjeti u tom smislu presude Triveneta Zuccheri i dr./Komisija, C‑347/87, EU:C:1990:129, t. 16. te Schwarz, C‑321/07, EU:C:2009:104, t. 48.).

               23

               U tim okolnostima postavljena pitanja, koja valja razmotriti zajedno, treba razumjeti tako da se u biti želi znati primjenjuje li se pravilo o iscrpljenju prava distribucije sadržano u članku 4. stavku 2. Direktive 2001/29 na situaciju u kojoj je, kao u slučaju prijenosa s papirnatog plakata na platno, došlo do izmjene medija na kojem se nalazi reprodukcija zaštićenog djela, nakon što je ona uz pristanak nositelja autorskog prava stavljena u promet u Uniji, te se reprodukcija u tom novom obliku ponovno stavlja na tržište.

               24

               Najprije valja napomenuti da društvo Pictoright smatra da su zbog bitnih izmjena koje su doživjeli plakati u postupku prijenosa reprodukcija zaštićenih djela na platna ta platna prilagodbe spomenutih djela na koje se ne primjenjuje pravo distribucije. Navedeno društvo ističe da pravo prilagodbe u području autorskog prava nije usklađeno u pravu Unije, ali je uređeno člankom 12. Bernske konvencije.

               25

               Prema tome, valja provjeriti ulaze li okolnosti koje su sporne u glavnom postupku u područje primjene Direktive 2001/29.

               26

               Što se tiče prava prilagodbe, točno je da članak 12. Bernske konvencije daje autorima književnih ili umjetničkih djela isključivo pravo odobriti prilagodbe, obrade i druge prerade svojih djela te da u spomenutoj direktivi nema istovrijedne odredbe.

               27

               Međutim, i bez potrebe tumačenja pojma „prilagodbe“ u smislu navedenog članka 12. moguće je utvrditi da i papirnati plakat i prijenos na platno sadrže sliku zaštićenog umjetničkog djela i stoga ulaze u područje primjene članka 4. stavka 1. Direktive 2001/29 kao primjerci zaštićenog djela stavljeni u promet u Uniji. Ta odredba predviđa isključivo pravo autora da odobri ili zabrani bilo koji oblik distribucije javnosti izvornika ili primjeraka svojih djela prodajom ili na koji drugi način.

               28

               Valja stoga utvrditi da okolnosti koje su sporne u glavnom postupku ulaze u područje primjene članka 4. navedene direktive.

               29

               Što se tiče uvjeta primjene pravila o iscrpljenju, iz članka 4. stavka 2. spomenute direktive proizlazi da se pravo distribucije ne iscrpljuje u pogledu izvornika ili primjeraka djela osim kada je prva prodaja ili drugi prijenos vlasništva nad tim predmetom u Uniji izvršen od strane nositelja prava ili uz njegov pristanak.

               30

               K tome, prema sudskoj praksi Suda navedeni članak 4. stavak 2. ne ostavlja državama članicama mogućnost da predvide pravilo o iscrpljenju drukčije od onog predviđenog u toj odredbi jer, kako to proizlazi iz uvodne izjave 31. Direktive 2001/29, neujednačenost nacionalnih zakonodavstava u području iscrpljenja prava distribucije može izravno utjecati na dobro funkcioniranje unutarnjeg tržišta (vidjeti u tom smislu presudu Laserdisken, C‑479/04, EU:C:2006:549, t. 24. i 56.).

               31

               Oslanjajući se na tekst spomenutog članka 4. stavka 2., Sud je presudio da je iscrpljenje prava distribucije podvrgnuto dvama uvjetima, s jedne strane tome da je izvornik ili primjerke djela u promet stavio nositelj prava ili netko drugi uz njegov pristanak te, s druge strane, tome da je do stavljanja u promet došlo u Uniji (vidjeti presudu Laserdisken, EU:C:2006:549, t. 21.).

               32

               U glavnom predmetu je nesporno da su plakati na kojima su reproducirana djela poznatih slikara na kojima postoje prava nositelja koje zastupa društvo Pictoright uz njihov pristanak stavljeni na tržište u EGP‑u.

               33

               Stranke glavnog postupka ne slažu se međutim, s jedne strane, oko pitanja odnosi li se iscrpljenje prava distribucije na materijalni predmet u kojem je sadržano djelo, njegov primjerak ili vlastita intelektualna tvorevina autora i, s druge strane, oko pitanja utječe li izmjena medija, poput one koju je izvršilo društvo Allposters, na iscrpljenje isključivog prava distribucije.

               34

               Kao prvo, članak 4. stavak 2. Direktive 2001/29 u pogledu predmeta prava distribucije govori o prvoj prodaji ili drugom prijenosu vlasništva nad „tim predmetom“.

               35

               K tome, u skladu s uvodnom izjavom 28. te direktive „zaštita autorskog prava prema [navedenoj] direktivi uključuje isključivo pravo nadzora distribucije djela sadržanog u materijalnom predmetu“. Prema toj uvodnoj izjavi „prvom prodajom izvornika djela ili njegovih primjeraka unutar [Unije] od strane nositelja prava ili uz njegov pristanak iscrpljuje se pravo nadzora preprodaje tog predmeta u [Uniji]“.

               36

               Jednako tako, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da se književna i umjetnička djela mogu komercijalno iskorištavati bilo njihovim javnim prikazivanjem bilo reproduciranjem i stavljanjem u promet fizičkih medija na kojima su pohranjena (presuda FDV, C‑61/97, EU:C:1998:422, t. 14. i navedena sudska praksa).

               37

               Iz prethodnih razmatranja proizlazi da je zakonodavac Unije koristeći se pojmovima „materijalni predmet“ i „taj predmet“ želio omogućiti autorima nadzor prvog stavljanja na tržište u Uniji svakog materijalnog predmeta koji sadrži njihovu intelektualnu tvorevinu.

               38

               Kako to s pravom ističe Komisija, navedeni zaključak potvrđuje međunarodno pravo, a osobito WIPO‑ov ugovor o autorskom pravu, u svjetlu kojeg valja, koliko je to moguće, tumačiti Direktivu 2001/29 (vidjeti u tom smislu presude Laserdisken, EU:C:2006:549, t. 39. i 40.; Peek & Cloppenburg, C‑456/06, EU:C:2008:232, t. 30. i 31.; Football Association Premier League i dr., C‑403/08 i C‑429/08, EU:C:2011:631, t. 189. te Donner, C‑5/11, EU:C:2012:370, t. 23.).

               39

               Naime, članak 6. stavak 1. navedenog ugovora određuje da autori književnih i umjetničkih djela uživaju isključivo pravo davanja dopuštenja za stavljanje na raspolaganje javnosti izvornika i primjeraka svojih djela prodajom ili drugim prijenosom vlasništva. U tom su pogledu ugovorne strane pojasnile značenje izraza „primjerak“ zajedničkom izjavom uz članke 6. i 7. tog ugovora koja je prihvaćena na diplomatskoj konferenciji održanoj 20. prosinca 1996., tijekom koje je navedeni ugovor prihvaćen. U skladu s tom izjavom, „izrazi ‚primjerci’ te ‚izvornik i primjerci’ u kontekstu prava distribucije i prava iznajmljivanja predviđenih tim člancima označavaju isključivo fiksirane primjerke koji se u promet mogu staviti kao materijalni predmeti“.

               40

               Prema tome, valja utvrditi da se iscrpljenje prava distribucije primjenjuje na materijalni predmet u kojem je sadržano zaštićeno djelo ili njegov primjerak ako je taj predmet stavljen na tržište uz pristanak nositelja autorskog prava.

               41

               Kao drugo, važno je provjeriti utječe li na iscrpljenje prava distribucije u smislu članka 4. stavka 2. Direktive 2001/29 činjenica da je izmijenjen fizički medij na kojem se nalazi predmet stavljen u promet uz pristanak nositelja autorskog prava.

               42

               U glavnom predmetu izvršena se izmjena sastoji u prijenosu na slikarsko platno slike umjetničkog djela koje se nalazila na papirnatom plakatu, postupkom koji je opisan u točki 15. ove presude, što dovodi do zamjene papirnatog medija platnom. Iz očitovanja stranaka glavnog postupka proizlazi da se tom tehnikom produljuje trajnost reprodukcije, poboljšava kvaliteta slike u odnosu na plakat i dolazi do rezultata koji je bliži izvorniku djela.

               43

               U tom pogledu važno je napomenuti da zamjena medija poput one u glavnom predmetu, kako to s pravom ističe francuska vlada, ima za posljedicu stvaranje novog predmeta koji sadrži zaštićeno djelo, dok plakat kao takav prestaje postojati. Navedena izmjena primjerka zaštićenog djela kojom se rezultat približava izvorniku može u stvarnosti predstavljati novu reprodukciju tog djela u smislu članka 2. točke (a) Direktive 2001/29, koja je obuhvaćena isključivim pravom autora i koja zahtijeva njegovo odobrenje.

               44

               Društvo Allposters smatra, međutim, da se prijenos na platno ne može smatrati reprodukcijom s obzirom na to da nema umnožavanja primjeraka zaštićenog djela jer se slika prenosi i više je nema na papirnatom plakatu. To društvo pojašnjava da tinta kojom je djelo reproducirano nije izmijenjena te da se ničim ne zadire u samo djelo.

               45

               Navedeni se argumenti ne mogu prihvatiti. Naime, okolnost da je pri radnji prijenosa tinta očuvana ne može utjecati na utvrđenje da je medij na kojem se slika nalazi izmijenjen. Ono što je važno jest to je li sam izmijenjeni predmet, promotren u cjelini, materijalno gledano, predmet koji je stavljen na tržište uz pristanak nositelja prava. Čini se da u glavnom predmetu to nije tako.

               46

               Slijedom navedenoga, pristanak nositelja autorskog prava ne odnosi se na distribuciju predmeta koji sadrži njegovo djelo ako je taj predmet nakon prvog stavljanja u promet izmijenjen na način da je riječ o novoj reprodukciji tog djela. U takvom slučaju pravo distribucije tog predmeta iscrpljuje se tek nakon prve prodaje ili prvog prijenosa vlasništva nad tim novim predmetom uz pristanak nositelja prava.

               47

               Takvo tumačenje potvrđeno je glavnim ciljem Direktive 2001/29 koji se u skladu s njezinim uvodnim izjavama 9. i 10. sastoji u uspostavljanju visoke razine zaštite, među ostalim, autora, koja će im omogućiti da ishode odgovarajuću naknadu za korištenje svojih djela (vidjeti presude SGAE, C‑306/05, EU:C:2006:764, t. 36.; Peek & Cloppenburg, EU:C:2008:232, t. 37. te Football Association Premier League i dr., EU:C:2011:631, t. 186.).

               48

               Iz argumenata koje su stranke glavnog postupka iznijele pred Sudom proizlazi da nositelji autorskih prava nisu, barem ne izričito, dopustili distribuciju prijenosa na platno. Prema tome, primjenom pravila o iscrpljenju prava tim bi se nositeljima oduzela mogućnost da zabrane distribuciju tih predmeta ili da u slučaju distribucije zatraže odgovarajuću naknadu za komercijalno iskorištavanje svojih djela. U tom pogledu Sud je već presudio da navedena naknada, da bi bila odgovarajuća, mora biti u razumnom odnosu s gospodarskom vrijednošću koju ima iskorištavanje zaštićenog predmeta (vidjeti analogijom presudu Football Association Premier League i dr., EU:C:2011:631, t. 107. do 109.). Što se tiče prijenosa na platno, stranke glavnog postupka priznaju da njihova gospodarska vrijednost značajno nadilazi onu koju imaju plakati.

               49

               S obzirom na sva prethodna razmatranja na postavljena pitanja valja odgovoriti na način da članak 4. stavak 2. Direktive 2001/29 treba tumačiti tako da se pravilo o iscrpljenju prava distribucije ne primjenjuje na situaciju u kojoj je, kao u slučaju prijenosa s papirnatog plakata na platno, došlo do zamjene medija na kojem se nalazi reprodukcija zaštićenog djela, nakon što je ona uz pristanak nositelja autorskog prava stavljena u promet u Uniji, te se reprodukcija u tom novom obliku ponovno stavlja na tržište.

         Troškovi

               50

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                     Članak 4. stavak 2. Direktive 2001/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2001. o usklađivanju određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu treba tumačiti tako da se pravilo o iscrpljenju prava distribucije ne primjenjuje na situaciju u kojoj je, kao u slučaju prijenosa s papirnatog plakata na platno, došlo do zamjene medija na kojem se nalazi reprodukcija zaštićenog djela, nakon što je ona uz pristanak nositelja autorskog prava stavljena u promet u Uniji, te se reprodukcija u tom novom obliku ponovno stavlja na tržište.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 5. studenoga 2014.#Österreichischer Gewerkschaftsbund protiv Verband Österreichischer Banken und Bankiers.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Oberster Gerichtshof.#Prethodno pitanje − Socijalna politika – Okvirni sporazum o radu s nepunim radnim vremenom – Načelo zabrane diskriminacije – Kolektivni ugovor koji predviđa doplatak za uzdržavano dijete – Izračun doplatka koji se isplaćuje radnicima s nepunim radnim vremenom prema načelu prorata temporis.#Predmet C‑476/12.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      5. studenoga 2014. (
            *1
         )
      „Prethodno pitanje — Socijalna politika — Okvirni sporazum o radu s nepunim radnim vremenom — Načelo zabrane diskriminacije — Kolektivni ugovor koji predviđa doplatak za uzdržavano dijete — Izračun doplatka koji se isplaćuje radnicima s nepunim radnim vremenom prema načelu prorata temporis“
      U predmetu C‑476/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Oberster Gerichtshof (Austrija), odlukom od 13. rujna 2012., koju je Sud zaprimio 24. listopada 2012., u postupku

         Österreichischer Gewerkschaftsbund

      protiv

         Verband Österreichischer Banken und Bankiers,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: A. Tizzano, predsjednik vijeća, S. Rodin, A. Borg Barthet, E. Levits (izvjestitelj) i M. Berger, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: K. Malacek, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 25. rujna 2013.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Österreichischer Gewerkschaftsbund, A. Ehm, Rechtsanwalt,

               —

               za Verband Österreichischer Banken und Bankiers, B. Hainz, Rechtsanwalt,

               —

               za Europsku komisiju, B. Eggers i D. Martin, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 13. veljače 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 4. Okvirnog sporazuma o radu s nepunim radnim vremenom zaključenog 6. lipnja 1997. (u daljnjem tekstu: Okvirni sporazum o radu s nepunim radnim vremenom) koji se nalazi u prilogu Direktivi Vijeća 97/81/EZ od 15. prosinca 1997. o Okvirnom sporazumu o radu s nepunim radnim vremenom koji su sklopili UNICE, CEEP i ETUC (SL 1998, L 14, str. 9.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 131.), kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 98/23/EZ od 7. travnja 1998. (SL L 131, str. 10.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 137.; u daljnjem tekstu: Direktiva 97/81), kao i na tumačenje članka 28. Povelje Europske unije o temeljnim pravima.

               2

               Zahtjev je postavljen u okviru spora između Österreichischer Gewerkschaftsbund (austrijskog saveza sindikata) i Verband Österreichischer Banken und Bankiers (udruženja austrijskih banaka i bankara, u daljnjem tekstu: VÖBB), u pogledu doplatka za uzdržavano dijete koji se isplaćuje na temelju kolektivnog ugovora primjenjivog na zaposlenike banaka i bankare (u daljnjem tekstu: CCBB).

         Pravni okvir

         Propisi Unije

               3

               U skladu s člankom 1. točkom (a), svrha je Okvirnog sporazuma o radu s nepunim radnim vremenom „omogućiti uklanjanje diskriminacije radnika s nepunim radnim vremenom i poboljšati kvalitetu rada s nepunim radnim vremenom“.

               4

               Članak 4. tog Okvirnog sporazuma naslovljen „Načelo nediskriminacije“ predviđa:

                        „1.

                        Što se tiče uvjeta zapošljavanja, radnici s nepunim radnim vremenom ne smiju se tretirati na manje povoljan način od usporedivih radnika s punim radnim vremenom samo zato što rade s nepunim radnim vremenom, osim ako je različito postupanje opravdano objektivnim razlozima.

                        2.

                        Prema potrebi se primjenjuje načelo pro rata temporis.

                  [...]“

         Austrijski propisi

               5

               Članak 19.d Zakona o radnom vremenu određuje:
               „1.   Riječ je o radu s nepunim radnim vremenom ako je ugovoreno tjedno radno vrijeme u prosjeku kraće od uobičajenog tjednog radnog vremena ili najkraćeg uobičajenog tjednog radnog vremena predviđenog odredbama primjenjivog kolektivnog ugovora.
               [...]
               6.   Radnici s nepunim radnim vremenom ne mogu zbog toga biti stavljeni u nepovoljniji položaj od radnika s punim radnim vremenom, ne dovodeći u pitanje objektivne razloge koji opravdavaju drugačije postupanje [...]
               7.   U slučaju spora, poslodavac mora dokazati da do stavljanja u nepovoljniji položaj nije došlo zbog rada s nepunim radnim vremenom.“

               6

               U skladu s Poglavljem III. CCBB‑a naslovljenog „Socijalna davanja“, „doplaci za kućanstvo i doplaci za uzdržavano dijete dodjeljuju se kao socijalna davanja“.

               7

               Članak 21. stavak 2. CCBB‑a naslovljen „Doplatak za kućanstvo“ predviđa:
               „2. Doplaci za kućanstvo za [...] radnike s nepunim radnim vremenom računaju se dijeljenjem iznosa primjenjivog na radnike s punim radnim vremenom [...] s uobičajenim radnim vremenom predviđenim kolektivnim ugovorom (to jest 38,5 sati) i množenjem rezultata brojem ugovorenih tjednih radnih sati“.

               8

               Članak 22. CCBB‑a naslovljen „Doplatak za uzdržavano dijete“ glasi kako slijedi:
               „1.   Radnici imaju pravo na doplatak za uzdržavano dijete za svako uzdržavano dijete za koje ostvaruju pravo na zakonski obiteljski doplatak, te za koji podnesu dokaz da su ga ostvarili. [...]
               […]
               4.   Članak 21. stavak 2. [...] primjenjuje se po analogiji na doplatke za uzdržavano dijete“.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               9

               Österreichischer Gewerkschaftsbund podnio je, kao tijelo nadležno za zaposlenike u austrijskom bankarskom sektoru, zahtjev na temelju posebnog postupka predviđenog u članku 54. stavka 2. Zakona o nadležnostima i postupku u području socijalne sigurnosti i radnog prava (Arbeits- und Sozialgerichtsgesetz, BGBl. 104/1985).

               10

               Cilj je tog zahtjeva, podnesenog protiv VÖBB‑a, kao tijela nadležnog za zastupanje poslodavaca austrijskog bankarskog sektora, utvrđenje Oberster Gerichtshofa (Vrhovnog suda) da zaposlenici s nepunim radnim vremenom na koje se primjenjuje CCBB imaju pravo na punu isplatu doplatka za uzdržavano dijete predviđenog u članku 22. stavku 1. tog kolektivnog ugovora, a ne samo na iznos izračunan pro rata prema trajanju njihovog radnog vremena.

               11

               U tim je okolnostima, zbog sumnji u doseg načela prorata temporis, u pred njim pokrenutom postupku Oberster Gerichtshof odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1)

                        Primjenjuje li se (prema potrebi) načelo prorata temporis, čija je primjena predviđena u članku 4. stavku 2. [Okvirnog sporazuma o radu s nepunim radnim vremenom], zbog naravi tog davanja na doplatak za uzdržavano dijete koju poslodavac isplaćuje izvršavajući kolektivni ugovor kao socijalno davanje, čija je svrha djelomično nadoknaditi troškove uzdržavanja koje roditelji imaju za dijete za koje im se taj doplatak isplaćuje?

                        2)

                        U slučaju da je odgovor na prvo pitanje niječan:
                        Treba li članak 4. stavak 1. [Okvirnog sporazuma o radu s nepunim radnim vremenom] tumačiti na način da je, s obzirom na široku diskrecijsku ovlast kojom raspolažu socijalni partneri kada utvrđuju cilj socijalne i ekonomske politike kao i sredstva za njegovo ostvarenje, nejednako postupanje prema radnicima s nepunim radnim vremenom koje je posljedica smanjenja prava na doplatak za uzdržavano dijete, zbog trajanja njihovog radnog vremena, objektivno opravdano ako se utvrdi da zabrana proporcionalnog izračuna

                                 a)

                                 otežava odnosno čini nemogućim zapošljavanje s nepunim radnim vremenom namijenjeno roditeljima, ili dodatno zapošljavanje tijekom roditeljskog dopusta,

                                 b)

                                 dovodi do narušavanja tržišnog natjecanja zbog povećanog financijskog tereta koji moraju snositi poslodavci koji zapošljavaju veći broj radnika s nepunim radnim vremenom i do veće nesklonosti poslodavaca da zapošljavaju radnike s nepunim radnim vremenom,

                                 c)

                                 ima za učinak dovođenje u povoljniji položaj radnika s nepunim radnim vremenom koji imaju više ugovora o radu s nepunim radnim vremenom i kumuliraju više prava na davanje, poput doplatka za uzdržavano dijete na temelju kolektivnog ugovora, ili

                                 d)

                                 za učinak ima dovođenje u povoljniji položaj radnika s nepunim radnim vremenom jer raspolažu s više slobodnog vremena nego radnici s punim radnim vremenom i mogu se prema tome lakše brinuti o svojoj djeci?

                        3)

                        U slučaju niječnog odgovora na [prvo i drugo pitanje]:
                        Treba li članak 28. Povelje [Europske unije] o temeljnim pravima tumačiti na način da, u sustavu radnog prava u kojemu su ključne dijelove minimalnih normi na osnovi ocjene usklađenosti koje su u području socijalne politike kreirale visoko kvalificirane i na poseban način odabrane stranke kolektivnih ugovora, ništavost (u nacionalnom pravu) akcesornog pravila protivnog načelu nediskriminacije utvrđenog u kolektivnom ugovoru (konkretno pravila o proporcionalnom izračunu doplatka za uzdržavano dijete u slučaju rada s nepunim radnim vremenom) za posljedicu ima ništavost svih odredaba koje se odnose na to područje (to jest na doplatak za uzdržavano dijete) koje sadrže to pravilo u dotičnom kolektivnom ugovoru?“

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               12

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 4. stavak 2. Okvirnog sporazuma o radu s nepunim radnim vremenom tumačiti na način da se načelo prorata temporis primjenjuje na izračun iznosa doplatka za uzdržavano dijete koji radniku s nepunim radnim vremenom isplaćuje poslodavac izvršavajući kolektivni ugovor poput CCBB‑a.

               13

               U tom pogledu, kao prvo, valja istaknuti da, prema podacima koje je dostavio sud koji je uputio zahtjev u svom zahtjevu za prethodnu odluku, doplatak za uzdržavano dijete nije davanje koje je predviđeno zakonom i koje isplaćuje država. Isplaćuje ga poslodavac izvršavajući kolektivni ugovor koji su dogovorile ugovorne strane, u korist radnika koji imaju uzdržavanu djecu.

               14

               Iz toga proizlazi da se taj doplatak ne može kvalificirati kao „davanje iz sustava socijalne sigurnosti“ u smislu Uredbe (EZ) br. 883/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti (SL L 166, str. 1.) (SL posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 160.), iako je cilj navedenog doplatka analogan određenim davanjima koja predviđa ta uredba.

               15

               U drugom redu valja ustvrditi da se, prema istim podacima koji su potvrđeni na raspravi, stranke u glavnom postupku slažu oko činjenice da je dotični doplatak dio naknade koja se isplaćuje radniku.

               16

               Ta kvalifikacija doplatka za uzdržavano dijete odgovara, kao što je istaknula nezavisna odvjetnica u točki 36. svojeg mišljenja, onoj koja proizlazi iz prava Unije. Naime, valja podsjetiti da se prema ustaljenoj sudskoj praksi i sukladno članku 157. stavku 2. UFEU‑a kao naknada podrazumijeva redovita osnovna ili minimalna nadnica ili plaća te svako drugo primanje u gotovini ili u naravi koje radnik prima neposredno ili posredno od svojeg poslodavca u vezi sa zaposlenjem. Iz ustaljene sudske prakse proizlazi da se pod tim pojmom podrazumijevaju sva primanja, sadašnja ili buduća, pod uvjetom da ih, makar i posredno, poslodavac plaća radniku u vezi sa zaposlenjem (vidjeti presudu Hliddal i Bornand, C‑216/12 i C‑217/12, EU:C:2013:568, t. 41. kao i navedenu sudsku praksu).

               17

               U tom kontekstu Sud je naglasio da pravna narav tih primanja nije od važnosti za primjenu članka 157. UFEU‑a kad se ona dodjeljuju u vezi sa zaposlenjem (presuda Krüger, C‑281/97, EU:C:1999:396, t. 16.).

               18

               Sud je također istaknuo da se, iako je točno da su razne vrste primanja koje odobrava poslodavac također u skladu s smjernicama socijalne politike, karakter naknade jednog davanja ne može se dovesti u pitanje kada radnik ima pravo na primitak predmetnog davanja od svojeg poslodavca zbog postojanja radnog odnosa (presuda Barber, C‑262/88, EU:C:1990:209, t. 18.).

               19

               Međutim, kako je doplatak za uzdržavano dijete dio radnikove plaće, on je određen uvjetima radnog odnosa koji su ugovoreni između potonjega i poslodavca.

               20

               Iz toga slijedi da, ako je prema uvjetima tog radnog odnosa radnik zaposlen s nepunim radnim vremenom, treba smatrati da je izračun doplatka za uzdržavano dijete na temelju načela prorata temporis objektivno opravdan u smislu članka 4. stavka 1. Okvirnog sporazuma o radu s nepunim radnim vremenom i prikladan u smislu članka 4. stavka 2. tog Okvirnog sporazuma (vidjeti po analogiji presudu Heimann i Toltschin, C‑229/11 i C‑230/11, EU:C:2012:693, t. 34. kao i navedenu sudsku praksu).

               21

               U tom pogledu, s jedne strane, valja istaknuti da je jasno kako narav dotičnog davanja iz glavnog postupka nije zapreka primjeni članka 4. stavka 2. Okvirnog sporazuma o radu s nepunim radnim vremenom, jer je doplatak za uzdržavano dijete, koji je sastavni dio primanja koja se u novcu isplaćuju radniku, djeljivo davanje (vidjeti po analogiji presude Impact, C 268/06, EU:C:2008:223, t. 116., kao i Bruno i dr., C‑395/08 i C‑396/08, EU:C:2010:329, t. 34.).

               22

               S druge strane, valja podsjetiti da je Sud već primijenio načelo prorata temporis na druga davanja koja isplaćuje poslodavac i koja su vezana za radni odnos s nepunim radnim vremenom.

               23

               Stoga je Sud presudio da, u slučaju rada s nepunim radnim vremenom, nije suprotan europskom pravu ni izračun mirovine prema načelu prorata temporis (vidjeti u tom smislu presude Schönheit i Becker, C‑4/02 i C‑5/02, EU:C:2003:583, t. 90. i 91.), ni izračun plaćenog godišnjeg odmora prema istom načelu (vidjeti u tom smislu presude Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols, C‑486/08, EU:C:2010:215, t. 33., kao i Heimann i Toltschin, EU:C:2012:693, t. 36.).

               24

               Naime, u predmetima koji su doveli do navedenih presuda objektivno mjerilo koje je omogućilo proporcionalno umanjenje prava dotičnih radnika bilo je uzimanje u obzir rada s nepunim radnim vremenom u odnosu na ono s punim radnim vremenom.

               25

               Imajući u vidu sva prethodna razmatranja, na prvo prethodno pitanje valja odgovoriti da članak 4. stavak 2. Okvirnog sporazuma o radu s nepunim radnim vremenom treba tumačiti na način da se načelo prorata temporis primjenjuje na izračun iznosa doplatka za uzdržavano dijete koji radniku s nepunim radnim vremenom isplaćuje poslodavac izvršavajući kolektivni ugovor poput CCBB‑a.

         Drugo i treće pitanje

               26

               Uzimajući u obzir odgovor na prvo pitanje, nije potrebno odgovoriti na drugo i treće pitanje suda koji je uputio zahtjev.

         Troškovi

               27

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                     Članak 4. stavak 2. Okvirnog sporazuma o radu s nepunim radnim vremenom zaključenog 6. lipnja 1997., koji se nalazi u prilogu Direktivi Vijeća 97/81/EZ od 15. prosinca 1997. o Okvirnom sporazumu o radu s nepunim radnim vremenom koji su sklopili UNICE, CEEP i ETUC, kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 98/23/EZ od 7. travnja 1998., treba tumačiti na način da se načelo prorata temporis primjenjuje na izračun iznosa doplatka za uzdržavano dijete koji radniku s nepunim radnim vremenom isplaćuje poslodavac izvršavajući kolektivni ugovor poput ovoga koji se primjenjuje na austrijske zaposlenike banaka i bankare.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Suda (prvo vijeće) od 11. listopada 1984. # Caisse primaire d'assurance maladie de Rouen protiv A. Guyot. # Zahtjev za prethodnu odluku: Cour d'appel de Rouen - Francuska. # Predmet 128/83.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 9. prosinca 2014.#Feralpi Holding SpA protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje – Zabranjeni sporazumi – Tržište betonsko-armaturnog željeza u šipkama ili rolama – Odluka kojom se, nakon isteka važenja UEZAE-a, utvrđuje povreda članka 65. EZUČ-a na temelju Uredbe (EZ) br. 1/2003 – Utvrđivanje cijena i rokova plaćanja – Ograničenje ili nadzor proizvodnje ili prodaje – Bitna povreda postupka – Nenadležnost – Pravna osnova – Povreda prava na obranu – Načela dobre uprave, proporcionalnosti i ravnopravnosti stranaka – Kriteriji pripisivanja – Definicija tržišta – Povreda članka 65. UEZAE‑a – Novčane kazne – Zastara – Težina – Trajanje.#Predmet T‑70/10.