title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 6. svibnja 2014.#Europska komisija protiv Europskog parlamenta i Vijeća Europske unije.#Tužba za poništenje – Direktiva 2011/82/EU – Prekogranična razmjena informacija o prometnim prekršajima vezanima uz sigurnost prometa na cestama – Izbor pravne osnove – Članak 87. stavak 2. točka (a) UFEU‑a – Članak 91. UFEU‑a – Održavanje na snazi pravnih učinaka direktive prilikom poništenja.#Predmet C‑43/12.

text:
         PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      6. svibnja 2014. (
            *1
         )
      „Tužba za poništenje — Direktiva 2011/82/EU — Prekogranična razmjena informacija o prometnim prekršajima vezanim uz sigurnost prometa na cestama — Izbor pravnog temelja — Članak 87. stavak 2. točka (a) UFEU‑a — Članak 91. UFEU‑a — Održavanje na snazi pravnih učinaka direktive prilikom poništenja“
      U predmetu C‑43/12,
      povodom tužbe za poništenje temeljem članka 263. UFEU‑a, koju je 27. siječnja 2012. podnijela

         Europska komisija, koju zastupaju T. van Rijn i R. Troosters, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luksemburgu,
      tužitelj,
      protiv

         Europskog parlamenta, koji zastupaju F. Drexler, A. Troupiotis i K. Zejdová, u svojstvu agenata,
      i

         Vijeća Europske unije, koje zastupaju J. Monteiro i E. Karlsson, u svojstvu agenata,
      tuženici,
      koje podupiru:

         Kraljevina Belgija, koju zastupaju J.-C. Halleux, T. Materne, u svojstvu agenata, uz asistenciju S. Rodriguesa i F. Liberta, avocats,

         Irska, koju zastupa E. Creedon, u svojstvu agenta, uz asistenciju N. Traversa, BL,

         Mađarska, koju zastupaju Z. Fehér te K. Szíjjártó i K. Molnár, u svojstvu agenata,

         Republika Poljska, koju zastupaju B. Majczyna i M. Szpunar, u svojstvu agenata,

         Slovačka Republika, koju zastupa B. Ricziová, u svojstvu agenta,

         Kraljevina Švedska, koju zastupaju A. Falk i C. Stege, u svojstvu agenata,

         Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske, koju zastupaju C. Murrell i S. Behzadi‑Spencer u svojstvu agenata, uz asistenciju J. Mauricija i J. Holmesa, barristers,
      intervenijenti,
      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: V. Skouris, predsjednik, K. Lenaerts, potpredsjednik, A. Tizzano (izvjestitelj), L. Bay Larsen, T. von Danwitz, M. Safjan, predsjednici vijeća, A. Rosas, E. Levits, A. Ó Caoimh, J.-C. Bonichot, A. Arabadjiev, C. Toader, D. Šváby, M. Berger i C. Vajda, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 4. lipnja 2013.,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 10. rujna 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Svojom tužbom Europska komisija od Suda zahtijeva poništenje Direktive 2011/82/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 25. listopada 2011. o olakšavanju prekogranične razmjene informacija o prometnim prekršajima vezanim uz sigurnost prometa na cestama (SL L 288, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 13., str. 287.), te, u slučaju da Sud navedenu direktivu poništi, određivanje da su njezini pravni učinci konačni.

         Pravni okvir

         Ugovor o funkcioniranju Europske unije

               2

               Članak 87. UFEU‑a koji se nalazi u poglavlju 5., koje se odnosi na „Policijsku suradnju“, glave V., naslovljene „Područje slobode, sigurnosti i pravde“, trećeg dijela UFEU‑a, određuje:
               „1.   Unija uspostavlja policijsku suradnju u koju su uključena sva nadležna tijela država članica, koja uključuje policiju, carinu i druge službe zadužene za izvršavanje zakona specijalizirane u području sprečavanja, otkrivanja i istrage kaznenih djela.
               2.   Za potrebe stavka 1. Europski parlament i Vijeće, odlučujući u skladu s redovnim zakonodavnim postupkom, mogu utvrditi mjere koje se odnose na:

                        a)

                        prikupljanje, pohranu, obradu, analizu i razmjenu odgovarajućih podataka;

                  [...]“

               3

               Članak 91. stavak 1. UFEU‑a, koji se nalazi u glavi VI. naslovljenoj „Promet“ trećeg dijela toga Ugovora, predviđa:
               „1.   Za potrebe provedbe članka 90. i uzimajući u obzir posebna obilježja prometa, Europski parlament i Vijeće, odlučujući u skladu s redovnim zakonodavnim postupkom i nakon savjetovanja s Gospodarskim i socijalnim odborom te Odborom regija, utvrđuju:
               [...]

                        c)

                        mjere za poboljšanje sigurnosti prometa;

                        d)

                        sve druge odgovarajuće odredbe.“

         Direktiva 2011/82

               4

               Uvodne izjave 1., 6., 7., 8., 22., 23. i 26. Direktive 2011/82 glase:

                        „(1)

                        Unapređenje sigurnosti na cestama glavni je cilj prometne politike Unije. Unija provodi politiku unapređenja sigurnosti na cestama s ciljem smanjenja broja poginulih, ozlijeđenih i materijalne štete. Važan je element te politike dosljedna provedba kazni za prometne prekršaje počinjene u Uniji koji značajno ugrožavaju sigurnost prometa na cestama.

                  [...]

                        (6)

                        S ciljem unapređenja sigurnosti na cestama u cijeloj Uniji i kako bi se osiguralo jednako postupanje prema vozačima bili oni državljani ili ne, treba olakšati provedbu kazni bez obzira na državu članicu u kojoj je vozilo registrirano. S tim ciljem treba uspostaviti sustav prekogranične razmjene informacija za određene utvrđene prometne prekršaje vezane uz sigurnost prometa na cestama, bez obzira na to jesu li upravne ili kaznene prirode prema zakonu predmetne države članice, kojim će se državi članici u kojoj je počinjen prekršaj omogućiti pristup podacima o registraciji vozila (PRV) države članice u kojoj je vozilo registrirano.

                        (7)

                        Učinkovitija prekogranična razmjena PRV‑a, koja bi trebala olakšati identifikaciju osoba koje se sumnjiči da su počinile prometni prekršaj vezan uz sigurnost prometa na cestama, može imati odvraćajući učinak i potaknuti opreznije ponašanje vozača vozila koja su registrirana u državi članici koja nije ona u kojoj je počinjen prekršaj, čime će se spriječiti stradanja uzrokovana prometnim nesrećama.

                        (8)

                        Prometni prekršaji vezani uz sigurnost prometa na cestama obuhvaćeni ovom Direktivom nemaju ujednačeni tretman u svim državama članicama. Neke države članice takve prekršaje u nacionalnom pravu klasificiraju kao 'upravne' prekršaje, dok ih druge nazivaju 'kaznenim' djelima. Ova bi se Direktiva trebala primjenjivati bez obzira na način na koji su ta djela klasificirana u nacionalnom pravu.

                  [...]

                        (22)

                        U skladu s člancima 1. i 2. Protokola (br. 21) o stajalištu Ujedinjene Kraljevine i Irske u odnosu na područje slobode, sigurnosti i pravde, koji se nalazi u prilogu Ugovoru o Europskoj uniji i Ugovoru o funkcioniranju Europske unije, i ne dovodeći u pitanje članak 4. tog protokola, te države članice ne sudjeluju u donošenju ove Direktive i ona ih ne obvezuje niti se na njih primjenjuje.

                        (23)

                        U skladu s člancima 1. i 2. Protokola (br. 22) o stajalištu Danske, koji se nalazi u prilogu Ugovoru o Europskoj uniji i Ugovoru o funkcioniranju Europske unije, Danska ne sudjeluje u donošenju ove Direktive i ona je ne obvezuje niti se na nju primjenjuje.

                        (26)

                        Budući da ciljeve ove Direktive ne mogu dostatno ostvariti države članice, naime, osigurati visoku razinu zaštite svih sudionika u prometu u Uniji olakšavanjem prekogranične razmjene informacija o prometnim prekršajima vezanima uz sigurnost prometa na cestama ako su počinjeni vozilom koje je registrirano u državi članici koja nije ona u kojoj je počinjen prekršaj, nego ih se zbog opsega i učinaka mjera može na bolji način ostvariti na razini Unije, Unija može usvojiti mjere, u skladu s načelom supsidijarnosti određenim u članku 5. Ugovora o Europskoj uniji. […]“

               5

               Članak 1. Direktive 2011/82, naslovljen „Cilj“, određuje:
               „Cilj je ove Direktive osigurati visoku razinu zaštite svih sudionika u prometu na cestama u Uniji olakšavanjem prekogranične razmjene informacija o prometnim prekršajima vezanim uz sigurnost prometa na cestama, a time i provedbu sankcija kada su ti prekršaji počinjeni vozilom koje je registrirano u državi članici koja nije država članica u kojoj je počinjen prekršaj.“

               6

               Članak 2. navedene direktive, naslovljen „Područje primjene“, određuje:
               „Ova se Direktiva primjenjuje na sljedeće prometne prekršaje vezane uz sigurnost prometa na cestama:

                        a)

                        prekoračenje ograničenja brzine;

                        b)

                        vožnja bez korištenja sigurnosnog pojasa;

                        c)

                        prolazak kroz crveno svjetlo;

                        d)

                        vožnja pod utjecajem alkohola;

                        e)

                        vožnja pod utjecajem opojnih droga;

                        f)

                        vožnja bez zaštitne kacige;

                        g)

                        vožnja kolničkom trakom u kojoj je zabranjena vožnja;

                        h)

                        nezakonita uporaba mobilnog telefona ili drugog komunikacijskog uređaja u vožnji.“

               7

               Člancima 4. i 5. navedene direktive uređen je postupak razmjene informacija između država članica kao i obavještavanje o počinjenju predmetnih prekršaja.

               8

               Sukladno članku 12. stavku 1. navedene direktive, države članice bile su dužne donijeti zakone i druge propise potrebne za usklađivanje s tom direktivom najkasnije do 7. studenoga 2013.

         Činjenice iz kojih proizlazi spor

               9

               Dana 19. ožujka 2008. Komisija je podnijela Parlamentu i Vijeću prijedlog direktive koja je za cilj imala, u osnovi, olakšavanje razmjene informacija o nekim prometnim prekršajima te prekogranično izvršavanje s njima povezanih kazni. Ovaj je prijedlog za pravni temelj imao odredbe članka 71. stavka 1. točke (c) UEZ‑a, koje su preuzete i u članak 91. stavak 1. točku (c) UFEU‑a.

               10

               Dana 25. listopada 2011. Parlament i Vijeće donijeli su Direktivu 2011/82, ali navodeći kao njezin pravni temelj članak 87. stavak 2. UFEU‑a.

               11

               U nastavku teksta potonje objavljena je Izjava Komisije o pravnom temelju navedene direktive (SL 2011, L 288, str. 15.). Ta izjava glasi kako slijedi:
               „Komisija utvrđuje da se i Vijeće i Europski parlament slažu oko zamjene pravnog temelja predloženog od strane Komisije, naime zamjene članka 91. stavka 1. točke (c) UFEU‑a s člankom 87. stavkom 2. UFEU‑a. I dok Komisija dijeli stav dvaju zakonodavaca o tome da je potrebno slijediti ciljeve predložene direktive kako bi se poboljšala sigurnost prometa na cestama, ona međutim, iz pravne i institucionalne perspektive, smatra da članak 87. stavak 2. UFEU‑a nije prikladan pravni temelj i stoga pridržava svoje pravo da koristi sva pravna sredstva koja su joj na raspolaganju.“

               12

               Ocjenjujući da je navedena direktiva donesena na pogrešnom pravnom temelju i da se trebala temeljiti na članku 91. stavku 1. točki (c) UFEU‑a, Komisija je podnijela ovu tužbu.

         Zahtjevi stranaka i postupak pred Sudom

               13

               Komisija zahtijeva od Suda da:

                        —

                        poništi Direktivu 2011/82;

                        —

                        odredi da se pravni učinci navedene direktive smatraju konačnima;

                        —

                        naloži Parlamentu i Vijeću snošenje troškova postupka.

               14

               Parlament zahtijeva da se tužba odbije i da se Komisiji naloži snošenje troškova postupka.

               15

               Vijeće zahtijeva od Suda da:

                        —

                        prvenstveno, odbije tužbu kao neutemeljenu;

                        —

                        podredno, odredi da Direktiva 2011/82 proizvodi pravne učinke kroz dodatnih šest mjeseci, te

                        —

                        naloži Komisiji snošenje troškova postupka.

               16

               Rješenjem predsjednika Suda od 13. lipnja 2012., dopuštena je intervencija Irske, Republike Poljske, Slovačke Republike i Kraljevine Švedske u potporu zahtjevima Parlamenta i Vijeća te Kraljevine Belgije, Mađarske i Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske u potporu zahtjevima Vijeća.

         O tužbi

         Argumentacija stranaka

               17

               Komisija zahtijeva poništenje Direktive 2011/82 iz razloga što je ona – time što se temelji na članku 87. stavku 2. UEU‑a ‐ donesena na pogrešnom pravnom temelju. Navedeni se članak, koji se odnosi na policijsku suradnju između službi nadležnih za sprječavanje, otkrivanje i istragu „kaznenih djela“, može uzeti za pravni temelj mjera usmjerenih isključivo na sprečavanje ili otkrivanje „kaznenih djela“. Stoga se samo zbog karaktera kažnjivosti prekršaja ili represivnog cilja koji se njime ostvaruje ne može automatski poistovjetiti pojam prekršaja s pojmom „kaznenog djela“ u smislu članka 87. UFEU‑a.

               18

               Doista, u kontekstu temeljnih prava koja priznaje Europska konvencija za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisana u Rimu 4. studenoga 1950., a osobito u svjetlu njezinog članka 6., pojam „kaznene“ materije nužno ima širi „materijalni doseg“, koji je u stanju obuhvatiti i kažnjiva ponašanja drugačije naravi, poput upravnih prekršaja. Nasuprot tome, u specifičnom kontekstu poglavlja 4. i 5. glave V. trećeg dijela UFEU‑a, tim se pojmom određuju granice ovlasti donošenja zakonodavnih mjera te ga stoga treba definirati u skladu s ovlastima kojima raspolaže Unija u kaznenopravnom području. Shodno tome, a vodeći računa o sistematici glave V. trećeg dijela UFEU‑a i institucionalnim posljedicama koje proizlaze iz odabira članka 87. UFEU‑a kao pravnog temelja zakonodavnog akta, poželjno je primijeniti „formalniji“ koncept kaznenog djela.

               19

               S obzirom na navedeno, Komisija smatra da i cilj i sadržaj Direktive 2011/82 spadaju u područje prometne politike, konkretno članka 91. UFEU‑a, koji je s obzirom na to trebao biti zadržan kao pravni temelj navedene direktive.

               20

               Naime, uspostavljajući mehanizam razmjene informacija između država članica glede prekršaja vezanih uz sigurnost prometa na cestama, bez obzira na to jesu li su oni upravne ili kaznene naravi, Direktiva 2011/82 ima za cilj unapređenje sigurnosti prometa na cestama. Što se njezinog sadržaja tiče, ta se direktiva ograničava na organiziranje razmjene informacija glede određenih ponašanja u području sigurnosti prometa na cestama, a da se njome ne provodi nikakva harmonizacija tih ponašanja i ne obvezuje države članice da navedena ponašanja uvrste u kaznenopravnu sferu.

               21

               U slučaju da Sud odluči poništiti Direktivu 2011/82, Komisija ipak zahtijeva da se, zbog razloga pravne sigurnosti, njezini pravni učinci – na temelju članka 264. UFEU‑a ‐ održe na snazi i smatraju konačnima.

               22

               Parlament i Vijeće, kao i Kraljevina Belgija, Irska, Mađarska, Republika Poljska, Slovačka Republika, Kraljevina Švedska i Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske, imaju suprotno mišljenje, iako se pozivaju na argumentacije koje se međusobno djelomično razlikuju, te ističu da je članak 87. stavak 2. UFEU‑a prikladan pravni temelj za donošenje Direktive 2011/82.

               23

               Parlament navodi da se korištenje članka 87. stavka 2. kao pravnog temelja za donošenje akata Unije ne može ograničiti isključivo na situacije u kojima se usvajaju mjere koje spadaju u „kaznenu materiju“ iz razloga što poglavlje 5. glave V. trećeg dijela UFEU‑a, koje se odnosi na „Policijsku suradnju“, a u kojem se nalazi navedena odredba, ne sadrži nikakvu naznaku ili navod u tom smislu. U svakom slučaju, primjena se navedene odredbe ne može isključiti na temelju tvrdnje koju zastupa Komisija, a koja se pogrešno bazira na previše restriktivnom tumačenju pojma „kaznene materije“.

               24

               S obzirom na navedeno, Parlament uz podršku većine država članica intervenijenata smatra da, u mjeri u kojoj Direktiva 2011/82 prvenstveno teži ostvarenju cilja uspostave sustava razmjene informacija, a samo neizravno ostvarenju ciljeva povezanih sa sigurnošću prometa na cestama, ta direktiva nije mogla biti donesena temeljem članka 91. UFEU‑a.

               25

               Vijeće ističe da Direktiva 2011/82 sadrži pravila koja se odnose na izvršenje sankcija za određene prekršaje vezane uz sigurnost prometa na cestama. Iako ti prekršaji mogu biti upravne ili kaznene naravi, ovisno o pravnom sustavu svake države članice, postupak izvršenja tih sankcija u svakom slučaju mora pripadati u kategoriju pravila kaznenog postupka. Međutim, pitanje o tome što pripada a što ne u „kaznenu materiju“ treba u pravu Unije tumačiti autonomno, neovisno o unutarnjoj organizaciji svake države članice i neovisno o odgovarajućoj nacionalnoj terminologiji.

               26

               U tom pogledu Vijeće pobliže navodi da se „kaznenima“ u smislu UFEU‑a i osobito njegove glave V. trećeg dijela trebaju smatrati sva pravna pravila kojima je cilj zaštititi pravne vrijednosti koje se tradicionalno štite kaznenim pravom, kao što su osobito život i fizički integritet, psihički integritet i imovina. U tom smislu odredbe poput one iz Direktive 2011/82, koje za cilj imaju unapređenje sigurnosti prometa na cestama borbom protiv ponašanja koja se smatraju opasnima, nužno moraju pripadati u „kaznenu“ materiju te se ne mogu označiti kao pravna pravila koja se odnose na sigurnost prometa na cestama u smislu članka 91. UFEU‑a.

               27

               Ta bi direktiva dakle u cijelosti potpadala u ciljeve iz članka 87. stavka 2. UFEU‑a. Naime, kao prvo, čak i ako unapređenje sigurnosti prometa na cestama prema mišljenju Vijeća spada u prometnu politiku, planirana bi mjera konkretno olakšala otkrivanje počinitelja prekograničnih prekršaja vezanih uz sigurnost prometa na cestama. Kao drugo, navedena Direktiva ima za cilj prikupljanje informacija o prekršajima s ciljem olakšanja borbe protiv njih, što predstavlja mjere na koje je Unija ovlaštena na temelju članka 87. UFEU‑a. Kao treće, izraz „sva nadležna tijela“ iz članka 87. stavka 1. UFEU‑a potvrđuje da – u svrhu utvrđivanja mogućnosti primjene tog članka – nije od važnosti imaju li nadležne službe u svakoj državi članici upravni ili kazneni karakter.

               28

               U slučaju da Sud odluči poništiti Direktivu 2011/82, Vijeće, uz potporu Irske, Slovačke Republike, Kraljevine Švedske i Ujedinjene Kraljevine, podredno zahtijeva održavanje na snazi njezinih pravnih učinaka kroz razdoblje od šest mjeseci, kako bi se nakon pregovora mogao podnijeti novi tekst na temelju članka 91. UFEU‑a. Međutim u tom pogledu, Irska i Ujedinjena Kraljevina naglašavaju da se eventualno održavanje na snazi pravnih učinaka navedene direktive do usvajanja novog teksta na drugom pravnom temelju ne bi trebalo odnositi na države članice koje se mogu pozvati na Protokol br. 21 o stajalištu Ujedinjene Kraljevine i Irske s obzirom na područje slobode, sigurnosti i pravde ili na Protokol br. 22 o stajalištu Danske, koji se nalaze u prilogu UEU‑u i UFEU‑u, već isključivo na one države članice koje navedena direktiva već obvezuje.

         Ocjena Suda

               29

               Sukladno ustaljenoj praksi Suda, izbor se pravnog temelja akta Unije mora zasnivati na objektivnim elementima koji mogu biti predmet sudske kontrole, među kojima se nalaze svrha i sadržaj tog akta (presuda Komisija/Parlament i Vijeće, C‑411/06, EU:C:2009:518, t. 45. i tamo navedena sudska praksa, kao i presuda Parlament/Vijeće, C‑130/10, EU:C:2012:472, t. 42. i tamo navedena sudska praksa).

               30

               Ako ispitivanje predmetnog akta pokaže da on ima dvije svrhe ili dvije sastavnice, te ako se jedna od njih može prepoznati kao glavna ili prevladavajuća, dok je druga samo sporedna, takav se pravni akt mora bazirati samo na jednom pravnom temelju, naime na onom koji je u skladu s glavnom ili prevladavajućom svrhom ili sastavnicom (presuda Komisija/Vijeće, C‑137/12, EU:C:2013:675, t. 53. i tamo navedena sudska praksa).

               31

               Kako bi se ocijenila utemeljenost ove tužbe, u skladu s navedenim treba ispitati svrhu i sadržaj Direktive 2011/82, s ciljem utvrđivanja je li ona mogla biti valjano donesena na temelju članka 87. stavka 2. UFEU‑a, kako to ističu Vijeće i Parlament, umjesto na temelju članka 91. stavka 1. točke (c) UFEU‑a, koji Komisija navodi kao prikladan pravni temelj.

               32

               U konkretnom slučaju, kada je riječ o svrsi Direktive 2011/82, njezin članak 1. naslovljen „Cilj“, koji preuzima formulaciju njezine uvodne izjave 26., izrijekom navodi da je cilj te direktive „osigurati visoku razinu zaštite svih sudionika u prometu na cestama u Uniji olakšavanjem prekogranične razmjene informacija o prometnim prekršajima vezanim uz sigurnost prometa na cestama“.

               33

               Kako proizlazi iz uvodnih izjava 1. i 6. navedene direktive, taj se cilj unapređenja sigurnosti prometa na cestama u cijeloj Uniji treba ostvariti upravo uspostavom sustava prekogranične razmjene podataka o registraciji vozila, kako bi se olakšala identifikacija osoba koje su počinile određene prometne prekršaje vezane uz sigurnost prometa na cestama, bez obzira na to jesu li ti prekršaji prema zakonu predmetne države članice upravne ili kaznene prirode.

               34

               Kako se navodi u uvodnoj izjavi 2. Direktive 2011/82, ona se zasniva na opažanju zakonodavca Unije da se sankcije u obliku novčanih kazni za određene prometne prekršaje često ne provode ako su prometni prekršaji počinjeni vozilom koje je registrirano u drugoj državi članici, a ne u onoj u kojoj je počinjen prekršaj.

               35

               U tom kontekstu, a kako se pobliže određuje u uvodnoj izjavi 7. Direktive 2011/82, takav sustav razmjene informacija može imati odvraćajući učinak i potaknuti opreznije ponašanje vozača vozila koja su registrirana u državi članici koja nije ona u kojoj je počinjen prekršaj, čime će se spriječiti stradanja uzrokovana prometnim nesrećama.

               36

               Iz svega prethodno iznesenog jasno proizlazi da je glavni ili prevladavajući cilj Direktive 2011/82 unapređenje sigurnosti prometa na cestama, koje ‐ a kako navodi uvodna izjava 1. navedene Direktive ‐ predstavlja glavni cilj prometne politike Unije.

               37

               Naime, iako je zasigurno točno da se navedenom direktivom uspostavlja sustav prekogranične razmjene informacija o prometnim prekršajima vezanim uz sigurnost prometa na cestama, točno je i to da je taj sustav uspostavljen upravo zato da bi Unija mogla ostvarivati cilj unapređenja sigurnosti prometa na cestama.

               38

               Kad je riječ o sadržaju Direktive 2011/82, na prvom mjestu treba istaknuti da se njome uspostavlja postupak razmjene informacija između država članica koji se odnosi na osam utvrđenih prekršaja iz područja sigurnosti prometa na cestama, nabrojenih u njezinom članku 2., a definiranih u njezinom članku 3., tj. na prekoračenje ograničenja brzine, vožnju bez korištenja sigurnosnog pojasa, prolazak kroz crveno svjetlo, vožnju pod utjecajem alkohola, vožnju pod utjecajem opojnih droga, vožnju bez zaštitne kacige, vožnju kolničkom trakom u kojoj je zabranjena vožnja i nezakonitu uporabu mobilnog telefona ili drugog komunikacijskog uređaja u vožnji.

               39

               Potom, kad je riječ o tijeku postupka razmjene informacija, on je uređen člankom 4. Direktive 2011/82. Stavak 1. tog članka predviđa da će države članice omogućiti nacionalnim kontaktnim točkama drugih država članica pristup nacionalnim podacima o registraciji vozila, s ovlastima automatizirane pretrage podataka koji se odnose na vozila te na njihove vlasnike ili korisnike. Sukladno članku 4. stavku 2. podstavku 3. te direktive, država članica u kojoj je počinjen prekršaj koristi pribavljene podatke za utvrđivanje osobne odgovornosti za prometni prekršaj vezan uz sigurnost prometa na cestama na koji se ta direktiva odnosi.

               40

               Kad je identificiran vlasnik ili korisnik vozila ili druga osoba osumnjičena da je počinila prekršaj vezan uz sigurnost prometa na cestama, na državi je članici na čijem je području prekršaj počinjen da odluči hoće li pokrenuti postupak ili ne. U tu svrhu članak 5. Direktive 2011/82 određuje pretpostavke pod kojima se o utvrđenom prekršaju obavještavaju zainteresirane osobe te predviđa slanje obavijesti napisane po mogućnosti na jeziku registracijskog dokumenta vozila, koja uključuje sve važne informacije, a osobito prirodu prometnog prekršaja vezanog uz sigurnost prometa na cestama, mjesto, datum i vrijeme počinjenja prekršaja, naziv tekstova povrijeđenog nacionalnog prava i sankciju te, ako je primjenjivo, podatke o uređaju kojim je utvrđen prekršaj.

               41

               Naposljetku, članak 11. Direktive 2011/82 određuje da će Komisija do 7. studenoga 2016. Europskom parlamentu i Vijeću podnijeti izvješće o primjeni te direktive imajući u vidu njezinu eventualnu reviziju. U tom izvješću Komisija će se posebno usredotočiti na procjenu učinkovitosti direktive u pogledu smanjenja broja poginulih na cestama Unije, na mogućnost da Komisija u okviru zajedničke prometne politike na razini Unije oblikuje smjernice za sigurnost prometa na cestama kako bi se osiguralo veće zbližavanje u vezi s primjenom pravila prometa na cestama od strane država članica, te na mogućnost da se, ako za to postoji potreba, provede usklađivanje prometnih pravila.

               42

               Prethodna analiza odredaba Direktive 2011/82 potvrđuje da sustav razmjene informacija između nadležnih tijela država članica koji je uspostavljen tom direktivom predstavlja sredstvo namijenjeno postizanju cilja unapređenja sigurnosti prometa na cestama navedenog u točkama 32. do 43. ove presude te Uniji omogućava i ostvarivanje tog cilja.

               43

               Međutim, važno je napomenuti da je Sud već i ranije ocijenio da mjere usmjerene na unapređenje sigurnosti prometa na cestama spadaju u područje prometne politike te se shodno tome mogu donositi na temelju članka 91. stavka 1. točke (c) UFEU‑a utoliko što potpadaju pod pojam „mjera za poboljšanje sigurnosti prometa“ u smislu navedene odredbe (vidjeti presudu Španjolska i Finska/Parlament i Vijeće, C‑184/02 i C‑223/02, EU:C:2004:497, t. 30.).

               44

               U skladu s navedenim treba zaključiti da je ‐ s obzirom na to da svojom svrhom i sadržajem Direktiva 2011/82 predstavlja mjeru koja omogućuje poboljšanje sigurnosti prometa u smislu odredbe članka 91. stavka 1. točke (c) UFEU‑a ‐ istu trebalo donijeti upravo na temelju te odredbe.

               45

               Na prethodnu analizu ne utječe argumentacija Vijeća i Parlamenta prema kojoj bi se donošenje Direktive 2011/82 moglo valjano temeljiti na članku 87. stavku 2. UFEU‑a.

               46

               Naime, navedenu odredbu treba tumačiti u kontekstu u kojem je smještena, tj. prvenstveno u kontekstu poglavlja 5. naslovljenog „Policijska suradnja“ iz glave V. trećeg dijela UFEU‑a.

               47

               Ali iako je dakako točno da od stupanja na snagu Ugovora iz Lisabona policijsku suradnju karakterizira šire područje primjene od onoga koje je proizlazilo iz članka 30. UEU‑a, također je točno i da se, u skladu s člankom 87. stavkom 1. UFEU‑a, a po uzoru na raniji članak 30. stavak 1. točku (a) UEU‑a, ta suradnja i nadalje odnosi na nadležna tijela država članica, što uključuje policiju, carinu i druge službe zadužene za izvršavanje zakona specijalizirane „u području sprečavanja, otkrivanja i istrage kaznenih djela“.

               48

               Kao drugo, članak 87. stavak 2. UFEU‑a treba tumačiti u skladu s „Općim odredbama“ iz poglavlja 1. glave V. trećeg dijela UFEU‑a, a osobito u skladu s člankom 67. UFEU‑a, koji se nalazi na početku tog poglavlja i koji u svojem stavku 2. određuje da Unija „osigurava da se osobe pri prijelazu unutarnjih granica ne provjeravaju i oblikuje zajedničku politiku azila, useljavanja i kontrole vanjskih granica“, te u skladu s njegovim stavkom 3. koji određuje da Unija „nastoji osigurati visoku razinu sigurnosti putem mjera za sprečavanje i suzbijanje kriminaliteta, rasizma i ksenofobije te mjera za koordinaciju i suradnju policije i pravosudnih tijela te drugih nadležnih tijela, kao i uzajamnim priznavanjem presuda u kaznenim predmetima i, prema potrebi, usklađivanjem kaznenog zakonodavstva“.

               49

               U tim uvjetima treba ustvrditi da mjera kakva je Direktiva 2011/82, a imajući u vidu njezin cilj i njezin sadržaj opisane u točkama 32. do 43. ove presude, nije izravno povezana s ciljevima navedenim u prethodnoj točki ove presude.

               50

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, treba zaključiti da se Direktivu 2011/82 nije moglo valjano donijeti na temelju članka 87. stavka 2. UFEU‑a.

               51

               Kako je tužba dakle osnovana, Direktivu 2011/82 valja poništiti.

         O ograničavanju učinaka poništenja

               52

               Komisija i Vijeće zahtijevaju od Suda da, u slučaju da pobijanu direktivu poništi, održi na snazi njezine pravne učinke. U tom pogledu, iako Vijeće smatra da je rok od šest mjeseci dovoljan za donošenje nove direktive, Komisija je na raspravi zahtijevala da se učinci poništenog akta održe na snazi kroz dulje razdoblje.

               53

               S tim u vezi treba podsjetiti da, na temelju članka 264. podstavka 2. UFEU‑a, Sud može, ako to smatra potrebnim, navesti koji se učinci akta koji je proglasio ništavim moraju smatrati konačnima.

               54

               U konkretnom slučaju, treba priznati da bi – uzevši u obzir važnost koju ima ostvarivanje ciljeva Direktive 2011/82 u području unapređenja sigurnosti prometa na cestama – njezino poništenje bez održavanja na snazi njezinih pravnih učinaka moglo imati negativne posljedice za realizaciju Unijine prometne politike.

               55

               Nadalje, važno je imati na umu da je rok, koji je u članku 12. stavku 1. navedene direktive bio predviđen za donošenje zakonskih, podzakonskih i upravnih propisa nužnih za usklađivanje s tom direktivom, istekao 7. studenoga 2013.

               56

               U tim okolnostima, važni razlozi pravne sigurnosti opravdavaju odluku Suda da se učinci navedene direktive održe na snazi do stupanja na snagu ‐ u razumnom roku koji ne može premašiti dvanaest mjeseci od dana objave ove presude – nove direktive koja će se temeljiti na prikladnom pravnom temelju, tj. na članku 91. stavku 1. točki (c) UFEU‑a.

         Troškovi

               57

               Sukladno članku 138. stavku 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Komisija postavila zahtjev za naknadu troškova, te kako Parlament i Vijeće nisu uspjeli u postupku, valja im naložiti snošenje troškova. Sukladno članku 140. stavku 1. Poslovnika, Kraljevina Belgija, Irska, Mađarska, Republika Poljska, Slovačka Republika, Kraljevina Švedska i Ujedinjena Kraljevina, snosit će vlastite troškove.

               Slijedom navedenog, Sud (veliko vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Poništava se Direktiva 2011/82/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 25. listopada 2011. o olakšavanju prekogranične razmjene informacija o prometnim prekršajima vezanim uz sigurnost prometa na cestama.

                           2.

                           Održavaju se na snazi pravni učinci Direktive 2011/82 do stupanja na snagu, u razumnom roku koji ne može premašiti dvanaest mjeseci od dana objave ove presude, nove direktive koja se će se temeljiti na prikladnom pravnom temelju, tj. na članku 91. stavku 1. točki (c) UFEU‑a.

                           3.

                           Nalaže se Europskom parlamentu i Vijeću Europske unije snošenje troškova postupka.

                           4.

                           Kraljevina Belgija, Irska, Mađarska, Republika Poljska, Slovačka Republika, Kraljevina Švedska i Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske snosit će vlastite troškove.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 7. srpnja 2017.#Axel Springer SE protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava za registraciju verbalnog žiga Europske unije TestBild – Raniji nacionalni figurativni žigovi test – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Sličnost proizvoda i usluga – Sličnost znakova – Svojstveni razlikovni karakter – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-359/16.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 13. rujna 2017.#X protiv Staatssecretaris van Financiën.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Hoge Raad der Nederlanden.#Zahtjev za prethodnu odluku – Primjena sustava socijalne sigurnosti – Radnici migranti – Određivanje primjenjivog zakonodavstva – Uredba (EEZ) br. 1408/71 – Članak 14. stavak 2. točka (b) podtočka i. – Osoba koja je uobičajeno zaposlena na državnom području dviju ili više država članica – Osoba koja je zaposlena u jednoj državi članici i obavlja djelatnost zaposlene osobe na državnom području druge države članice tijekom tromjesečnog neplaćenog dopusta.#Predmet C-569/15.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      13. rujna 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Primjena sustava socijalne sigurnosti – Radnici migranti – Određivanje primjenjivog zakonodavstva – Uredba (EEZ) br. 1408/71 – Članak 14. stavak 2. točka (b) podtočka i. – Osoba koja je uobičajeno zaposlena na državnom području dviju ili više država članica – Osoba koja je zaposlena u jednoj državi članici i obavlja djelatnost zaposlene osobe na državnom području druge države članice tijekom tromjesečnog neplaćenog dopusta”
      U predmetu C‑569/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske), odlukom od 30. listopada 2015., koju je Sud zaprimio 5. studenoga 2015., u postupku

         X

      protiv

         Staatssecretaris van Financiën,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen (izvjestitelj), predsjednik vijeća, M. Vilaras, J. Malenovský, M. Safjan i D. Šváby, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 14. prosinca 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za nizozemsku vladu, M. Bulterman i M. Noort, u svojstvu agenata,

               –

               za češku vladu, M. Smolek i J. Vláčil, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, M. van Beek i D. Martin, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 8. ožujka 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 13. stavka 2. točke (a) i članka 14. stavka 2. točke (b) podtočke i. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1408/71 od 14. lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe, samozaposlene osobe i članove njihovih obitelji koji se kreću unutar Zajednice, u verziji izmijenjenoj i ažuriranoj Uredbom Vijeća (EZ) br. 118/97 od 2. prosinca 1996. (SL 1997., L 28, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 7., str. 7.), kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 592/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. lipnja 2008. (SL 2008., L 177, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 18.; u daljnjem tekstu: Uredba br. 1408/71).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između osobe X i Staatssecretaris van Financiën (Državni tajnik za financije, Nizozemska) povodom odluke o utvrđivanju poreza na dohodak i doprinosa za socijalnu sigurnost.

         Pravni okvir

               3

               U skladu s člankom 1. Uredbe br. 1408/71:
               „Za potrebe ove uredbe:

                        (a)

                        ‚zaposlena osoba’ odnosno ‚samozaposlena osoba’ znači:

                                 i.

                                 svaka osoba koja je osigurana na obveznoj osnovi ili na osnovi izbornog produženog osiguranja za jedan ili više osiguranih slučajeva koji su obuhvaćeni granama sustava socijalne sigurnosti za zaposlene osobe ili samozaposlene osobe, ili posebnim sustavom za državne službenike;

                           […]”

               4

               U članku 13. te uredbe propisano je:
               „1.   Podložno člancima 14.c i 14.f, na osobe na koje se primjenjuje ova Uredba primjenjuje se zakonodavstvo samo jedne države članice. To zakonodavstvo utvrđuje se u skladu s odredbama ove glave.
               2.   Ovisno o člancima od 14. do 17.:

                        (a)

                        na osobu zaposlenu na državnom području jedne države članice primjenjuje se zakonodavstvo te države, čak i ako boravi na državnom području druge države članice ili ako se registrirano sjedište ili mjesto poslovanja poduzeća ili pojedinca koji ju zapošljava nalazi na državnom području druge države članice;

                  […]”

               5

               Članak 14. spomenute uredbe predviđa:
               „Članak 13. stavak 2. točka (a) primjenjuje se ovisno o sljedećim izuzecima i okolnostima:
               […]

                        2.

                        Na osobu koja je uobičajeno zaposlena na državnom području dviju ili više država članica primjenjuje se sljedeće zakonodavstvo:
                        […]

                                 (b)

                                 na osobu, osim onih koje su navedene u točki (a), primjenjuje se:

                                          i.

                                          zakonodavstvo države članice na čijem državnom području boravi, ako obavlja svoju djelatnost djelomično na tom području ili pripada pod nekoliko poduzeća ili nekoliko poslodavaca koji imaju registrirana sjedišta ili mjesta poslovanja na državnom području različitih država članica;

                           […]”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               6

               Osoba X nizozemski je državljanin koji od 1. ožujka 2006. boravi i radi u Nizozemskoj u službi poslodavca s poslovnim nastanom u toj istoj državi članici.

               7

               Osoba X sporazumjela se sa svojim poslodavcem da će koristiti neplaćeni dopust u trajanju od tri mjeseca, od prosinca 2008. do, uključujući, veljače 2009. Njen poslodavac je u dopisu od 12. studenoga 2008. odredio uvjete koji se odnose na njihov radni odnos tijekom tog razdoblja dopusta. U njemu je, među ostalim, pojašnjeno da će ugovor o radu ostati na snazi tijekom tog dopusta i da će se osoba X 1. ožujka 2009. vratiti uobičajenim dužnostima.

               8

               Osoba X od prosinca 2008. do veljače 2009. boravila je u Austriji gdje ju je kao instruktora skijanja zaposlio poslodavac s poslovnim nastanom u toj državi članici.

               9

               Tijekom sljedećih godina osoba X nije koristila neplaćeni dopust. Međutim, iz informacija koje je nizozemska porezna uprava prikupila od austrijskih tijela proizlazi da je dotična osoba u dva navrata u 2010. bila evidentirana u registrima austrijske socijalne sigurnosti u svojstvu radnika. Isto vrijedi u odnosu na razdoblja od 2011. do 2013. tijekom kojih je u tim registrima dotična osoba bila evidentirana jedanput godišnje u razdoblju od otprilike jednog ili dva tjedna.

               10

               Spor između osobe X i Državnog tajnika za financije odnosi se na obračun poreza na dohodak i doprinosa za socijalnu sigurnost za 2009. Spor se osobito odnosi na to je li u siječnju i veljači 2009. osoba X bila obvezno osigurana u nizozemskom sustavu socijalne sigurnosti te prema tome bila obvezna plaćati te doprinose.

               11

               Gerechtshof Arnhem‑Leeuwarden (Žalbeni sud u Arnhem‑Leeuwardenu, Nizozemska) u žalbi protiv presude Rechtbanka Gelderland (Sud u Gelderlandu, Nizozemska) presudio je da je radni odnos osobe X kod njezina poslodavca s poslovnim nastanom u Nizozemskoj nastavio postojati tijekom neplaćenog dopusta i da se u siječnju i veljači 2009. također primjenjivalo nizozemsko pravo.

               12

               Osoba X podnijela je kasacijsku žalbu protiv te presude sudu koji je uputio zahtjev.

               13

               U tim je okolnostima Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li glavu II. Uredbe br. 1408/71 tumačiti na način da se za radnika koji živi u Nizozemskoj, svoju djelatnost uobičajeno obavlja u toj zemlji i koristi tri mjeseca neplaćenog dopusta smatra da je (također) tijekom tog razdoblja i dalje zaposlen u Nizozemskoj i.) ako radni odnos i dalje postoji tijekom navedenog razdoblja i ii.) ako se navedeno razdoblje za potrebe nizozemskog Werkloosheidsweta (Zakon o nezaposlenosti) smatra razdobljem zaposlenosti?

                        2.

                                 a)

                                 Koje se zakonodavstvo primjenjuje u skladu s Uredbom br. 1408/71 ako je taj radnik tijekom neplaćenog dopusta zaposlen u nekoj drugoj državi članici?

                                 b)

                                 Je li s tim u vezi bitno i to da je dotična osoba u navedenoj drugoj državi članici sljedeće godine bila dvaput zaposlena i u tri godine nakon toga svake godine jedanput u razdoblju od otprilike jednog do dva tjedna a da pritom u Nizozemskoj nije koristila neplaćeni dopust?”

         Prethodna pitanja

               14

               Svojim pitanjima, koja valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 14. stavak 2. točku (b) podtočku i. Uredbe br. 1408/71 tumačiti na način da se za osobu koja boravi i zaposlena je na državnom području jedne države članice i koja, u razdoblju od tri mjeseca, koristi neplaćeni dopust i zaposlena je na državnom području druge države članice smatra da je uobičajeno zaposlena na državnom području dviju država članica u smislu te odredbe.

               15

               U tom pogledu, valja podsjetiti da odredbe glave II. Uredbe br. 1408/71, čiji je dio članak 14. stavak 2., prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda predstavljaju potpun i ujednačen sustav kolizijskih pravila čiji je cilj da se na radnike koji se kreću unutar Europske unije primjenjuje sustav socijalne sigurnosti samo jedne države članice, kako bi se izbjeglo preklapanje nacionalnih zakonodavstava koja se primjenjuju i komplikacije koje bi zbog toga mogle nastati (presuda od 4. listopada 2012., Format Urządzenia i Montaże Przemysłowe, C‑115/11, EU:C:2012:606, t. 29. i navedena sudska praksa).

               16

               U tu svrhu, članak 13. stavak 2. točka (a) Uredbe br. 1408/71, postavlja načelo prema kojem se na osobu zaposlenu na državnom području jedne države članice primjenjuje zakonodavstvo te države, čak i ako boravi na državnom području druge države članice (vidjeti u tom smislu presudu od 4. listopada 2012., Format Urządzenia i Montaże Przemysłowe, C‑115/11, EU:C:2012:606, t. 30.).

               17

               To načelo je, međutim, oblikovano „[o]visno o člancima od 14. do 17.” Uredbe br. 1408/71. Naime, u određenim specifičnim situacijama doslovna primjena općeg pravila iz članka 13. stavka 2. točke (a) te uredbe može zapravo prouzročiti, umjesto izbjeći, upravne komplikacije kako za radnika tako i za poslodavca i tijela socijalne sigurnosti koje bi mogle stvoriti prepreke slobodi kretanja osoba obuhvaćenih navedenom uredbom (presuda od 4. listopada 2012., Format Urządzenia i Montaże Przemysłowe, C‑115/11, EU:C:2012:606, t. 31.).

               18

               Članak 14. stavak 2. točka (b) podtočka i. Uredbe br. 1408/71 predviđa da se na osobu koja je uobičajeno zaposlena na državnom području dviju ili više država članica primjenjuje zakonodavstvo države članice na čijem državnom području boravi, ako obavlja svoju djelatnost djelomično na tom području.

               19

               Iz te odredbe, koja derogira opće pravilo povezanosti s državom članicom zaposlenja, proizlazi da je njena primjena uvjetovana činjenicom da je dotična osoba uobičajeno zaposlena na državnom području dviju ili više država članica.

               20

               Stoga, situacija poput ove iz glavnog postupka može biti obuhvaćena člankom 14. stavkom 2. točkom (b) podtočkom i. Uredbe br. 1408/71 samo ako se može smatrati da je dotična osoba, kojoj je poslodavac odobrio neplaćeni dopust na nekoliko mjeseci i koji održava radni odnos, zaposlena u smislu te odredbe u državi članici na čijem se državnom području koristi taj dopust.

               21

               U tom smislu, valja naglasiti da je Sud, što se tiče suspenzije radnog odnosa tijekom roditeljskog dopusta, presudio da osoba zadržava svojstvo „radnika” u smislu Uredbe br. 1408/71 ako je osigurana, makar od jednog rizika, na obveznoj osnovi ili na osnovi izbornog produženog osiguranja u obveznom ili posebnom sustavu socijalne sigurnosti spomenutom u članku 1. točki (a) ove uredbe i to neovisno o postojanju radnog odnosa (presuda od 7. lipnja 2005., Dodl i Oberhollenzer, C‑543/03, EU:C:2005:364, t. 34.).

               22

               Osim toga, iz sudske prakse Suda proizlazi da, iako se odredbe glave II. Uredbe br. 1408/71, za razliku od onih koje se nalaze u glavi I., odnose na osobe koje obavljaju djelatnost zaposlene ili samozaposlene osobe a ne na osobe koje su zaposlene ili samozaposlene, logično i smisleno tumačenje osobnog područja primjene te uredbe i uspostavljenog sustava kolizijskih pravnih pravila nalaže da se pojmovi o kojima je riječ u glavi II. navedene uredbe tumače u kontekstu definicija iz njezina članka 1. točke (a) (vidjeti u tom smislu presude od 30. siječnja 1997., de Jaeck, C‑340/94, EU:C:1997:43, t. 22., kao i od 30. siječnja 1997., Hervein i Hervillier, C‑221/95, EU:C:1997:47, t. 20.).

               23

               Prema tome, kao što kvalifikacija zaposlene i nezaposlene osobe, u smislu Uredbe br. 1408/71, proizlazi iz nacionalnog sustava socijalne sigurnosti u kojem je ta osoba osigurana, „djelatnost zaposlene osobe” i „djelatnost samozaposlene osobe”, u smislu glave II. Uredbe br. 1408/71, treba smatrati djelatnostima koje se takvima smatraju prema zakonodavstvu koje se primjenjuje u području socijalne sigurnosti u državi članici na čijem se državnom području obavljaju te djelatnosti (vidjeti u tom smislu presude od 30. siječnja 1997., de Jaeck, C‑340/94, EU:C:1997:43, t. 23., kao i od 30. siječnja 1997., Hervein i Hervillier, C‑221/95, EU:C:1997:47, t. 21.).

               24

               Isto tako, ako osoba zadržava svojstvo zaposlene osobe tijekom neplaćenog dopusta koji joj je njen poslodavac odobrio, moguće je smatrati da obavlja djelatnost zaposlene osobe u smislu glave II. Uredbe 1408/71 unatoč suspenziji glavnih obveza iz radnog odnosa tijekom tog ograničenog razdoblja.

               25

               Dakle, u situaciji poput one u glavnom postupku u kojoj nacionalno zakonodavstvo koje se primjenjuje u području socijalne sigurnosti predviđa – prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev – da osoba koja više mjeseci koristi neplaćeni dopust nastavlja raditi, treba tu osobu smatrati u navedenom razdoblju zaposlenom u smislu glave II. Uredbe 1408/71 u državi članici na čijem se državnom području koristi taj dopust.

               26

               U tom slučaju, ako je dotična osoba tijekom tog razdoblja zaposlena na državnom području druge države članice, njena situacija moći će potpadati pod članak 14. stavak 2. točku (b) podtočku i. Uredbe br. 1408/71 ako su djelatnosti koje se obavljaju na državnom području potonje države članice uobičajene i značajne (vidjeti u tom smislu današnju presudu X, C‑570/15, t. 19.).

               27

               Pri utvrđivanju jesu li djelatnosti koje se obavljaju na državnom području potonje države članice tijekom tog razdoblja uobičajene i značajne, u obzir treba osobito uzeti trajanje razdoblja u kojem se obavljala djelatnost i narav poslova definiranih ugovorima, kao i, ovisno o slučaju, stvarno obavljanje djelatnosti (vidjeti u tom smislu današnju presudu X, C‑570/15, t. 21.).

               28

               U tim okolnostima, sud koji je uputio zahtjev treba provjeriti je li djelatnost zaposlene osobe koju u Austriji obavlja dotična osoba tijekom tromjesečnog razdoblja o kojem je riječ u glavnom postupku uobičajena i značajna, dok činjenica je li ta osoba obavljala ili ne tu djelatnost nakon tog razdoblja, u tom pogledu, nije relevantna.

               29

               Iz prethodnih razmatranja proizlazi da na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da članak 14. stavak 2. točka (b) podtočka i. Uredbe br. 1408/71 treba tumačiti na način da se za osobu koja boravi i zaposlena je na državnom području jedne države članice i koja, tijekom tromjesečnog razdoblja, koristi neplaćeni dopust i zaposlena je na državnom području druge države članice smatra da je uobičajeno zaposlena na državnim područjima dviju država članica u smislu te uredbe, ako se, s jedne strane, tijekom tog razdoblja dopusta prema zakonodavstvu u području socijalne sigurnosti prve države članice smatra zaposlenom i ako je, s druge strane, djelatnost koja se obavlja na državnom području druge države članice uobičajena i značajna, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

         Troškovi

               30

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Članak 14. stavak 2. točku (b) podtočku i. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1408/71 od 14. lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe, samozaposlene osobe i članove njihovih obitelji koji se kreću unutar Zajednice, u verziji izmijenjenoj i ažuriranoj Uredbom Vijeća (EZ) br. 118/97 od 2. prosinca 1996., kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 592/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. lipnja 2008., treba tumačiti na način da se za osobu koja boravi i zaposlena je na državnom području jedne države članice i koja, tijekom tromjesečnog razdoblja, koristi neplaćeni dopust i zaposlena je na državnom području druge države članice smatra da je uobičajeno zaposlena na državnim područjima dviju država članica u smislu te uredbe, ako se, s jedne strane, tijekom tog razdoblja dopusta prema zakonodavstvu u području socijalne sigurnosti prve države članice smatra zaposlenom i ako je, s druge strane, djelatnost koja se obavlja na državnom području druge države članice uobičajena i značajna, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


Presuda Suda (veliko vijeće) od 17. srpnja 2008.#Arcor AG & Co. KG (C-152/07), Communication Services TELE2 GmbH (C-153/07) i Firma 01051 Telekom GmbH (C-154/07) protiv Bundesrepublik Deutschland.#Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesverwaltungsgericht - Njemačka.#Spojeni predmeti C-152/07 do C-154/07.


Presuda Suda (peto vijeće) od 7. srpnja 2005.#Ceyhun Aydinli protiv Land Baden-Württemberg.#Zahtjev za prethodnu odluku: Verwaltungsgericht Freiburg - Njemačka.#Sloboda kretanja radnika.#Predmet C-373/03.