Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 25. rujna 2015.#Grundig Multimedia AG protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Prijava verbalnog žiga Zajednice DetergentOptimiser – Apsolutni razlog za odbijanje – Opisni karakter – Članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Jednako postupanje.#Predmet T-707/14.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 16. studenoga 2016.#Timothy Martin Hemming i dr. protiv Westminster City Council.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Supreme Court of the United Kingdom.#Zahtjev za prethodnu odluku – Sloboda pružanja usluga – Direktiva 2006/123/EZ – Članak 13. stavak 2. – Postupci ovlašćivanja – Pojam troškova koji mogu nastati tijekom postupka.#Predmet C-316/15.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      16. studenoga 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Sloboda pružanja usluga — Direktiva 2006/123/EZ — Članak 13. stavak 2. — Postupci ovlašćivanja — Pojam troškova koji mogu nastati tijekom postupka“
      U predmetu C-316/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU-a, koji je uputio Supreme Court of the United Kingdom (Vrhovni sud Ujedinjene Kraljevine), odlukom od 22. lipnja 2015., koju je Sud zaprimio 26. lipnja 2015., u postupku

         The Queen, na zahtjev:

         Timothyja Martina Hemminga, koji posluje pod tvrtkom „Simply Pleasure Ltd“,

         James Alan Poulton,

         Harmony Ltd,

         Gatisle Ltd, koji posluje pod tvrtkom „Janus“,

         Winart Publications Ltd,

         Darker Enterprises Ltd,

         Swish Publications Ltd

      protiv

         Westminster City Council,

      uz sudjelovanje:

         The Architects’ Registration Board,

         The Solicitors’ Regulation Authority,

         The Bar Standards Board,

         The Care Quality Commission,

         The Fariers’ Registration Council,

         The Law Society,

         The Bar Council,

         The Local Government Association,

         Her Majesty’s Treasury,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, M. Vilaras, J. Malenovský, M. Safjan (izvjestitelj) i D. Švaby, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: L. Hewlett, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 1. lipnja 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za T. M. Hemminga, koji posluje pod tvrtkom „Simply Pleasure Ltd“, J. A. Poulton, Harmony Ltd, Gatisle Ltd, koji posluje pod tvrtkom „Janus“, Winart Publications Ltd, Darker Enterprises Ltd i Swish Publications Ltd, T. Johnston i M. Hutchings, barristers, P. Kolvin, QC, V. Wakefield, barrister, A. Milner i S. Dillon, solicitors

               —

               za Westminster City Council, H. Davies, u svojstvu agenta, uz asistenciju D. Matthiasa, QC, N. Lieven, QC, J. Lean i C. Streetena, barristers,

               —

               za nizozemsku vladu, M. Bulterman, B. Koopman i M. Gijzen, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, H. Tserepa‑Lacombe i T. Scharf, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 28. srpnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 13. stavka 2. Direktive 2006/123/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2006. o uslugama na unutarnjem tržištu (SL 2006., L 376, str. 36.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom, poglavlje 13., svezak 47., str.160.; u daljnjem tekstu: Direktiva o uslugama).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Timothyja Martina Hemminga, koji posluje pod tvrtkom „Simply Pleasure Ltd“, Jamesa Alana Poultona, Harmony Ltd, Gatisle Ltd, koji posluje pod tvrtkom „Janus“, Winart Publications Ltd, Darker Enterprises Ltd i Swish Publications Ltd (u daljnjem tekstu: T. M. Hemming i dr.) i Westminster City Councila (gradsko vijeće Westminstera, Ujedinjena Kraljevina) povodom pristojbe koju je potrebno platiti prilikom podnošenja zahtjeva za dodjelu ili obnovu dozvole za gospodarski subjekt za erotske sadržaje.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodne izjave 39., 42., 43. i 49. Direktive o uslugama određuju:

                        „39.

                        Pojam 'sustav ovlašćivanja‘ obuhvaća, između ostalog, upravne postupke za dodjelu ovlaštenja, dozvola, dopuštenja ili koncesija te, radi ispunjavanja uvjeta za izvođenje djelatnosti, obavezno učlanjivanje u strukovno društvo, unos u registar, popis ili bazu podataka, službeno imenovanje u određeno tijelo ili posjedovanje kartice koja potvrđuje pripadnost određenoj struci. Ovlaštenje se dodjeljuje ne samo službenom odlukom, nego i implicitnom odlukom koja proizlazi iz, na primjer, šutnje nadležnog tijela ili na temelju činjenice da zainteresirana strana mora pričekati potvrdu o prijemu izjave da bi započela dotičnu djelatnost ili da bi ona postala zakonita.

                  […]

                        42.

                        Propisi koji se odnose na administrativne postupke ne bi trebali težiti njihovom usklađivanju, nego uklanjanju preopterećujućih sustava ovlašćivanja, postupaka i formalnosti koji ometaju slobodu poslovnog nastana i, sukladno tomu, osnivanje novih poduzeća u području usluga.

                        43.

                        Jedna od temeljnih poteškoća s kojima se posebno susreću mala i srednja poduzeća kod pristupa uslužnim djelatnostima i tijekom njihova izvođenja je složenost, duljina i pravna neizvjesnost upravnih postupaka. Zato je prema primjeru određenih inicijativa za moderniziranje i dobru upravnu praksu, poduzetih na razini Zajednice i državnoj razini, potrebno uspostaviti načela upravnog pojednostavljenja, između ostalog, ograničavanjem obveze za prethodnim ovlaštenjem na slučajeve u kojima je ono nužno, te uvođenjem načela prešutnog ovlaštenja od strane nadležnih tijela po isteku određenog vremenskog razdoblja. Spomenuto moderniziranje uz istodobno održavanje zahtjeva transparentnosti i ažuriranje podataka o gospodarskim subjektima trebalo bi ukloniti zakašnjenja, troškove i učinke odvraćanja koji nastaju, na primjer, zbog nepotrebnih ili pretjerano složenih i opterećujućih postupaka, podvostručenja postupaka, birokracije kod podnošenja dokumenata, zloporabe ovlasti nadležnih tijela, neodređenih ili predugih razdoblja čekanja na odgovor, ograničenog trajanja valjanosti izdanih ovlaštenja te nerazmjernosti između troškova i kazni. Takve prakse imaju posebno veliki učinak odvraćanja na pružatelje koji žele razviti svoju djelatnost u drugim državama članicama, i zahtijevaju usklađeno moderniziranje unutar proširenog unutarnjeg tržišta dvadeset i pet država članica.

                  […]

                        49.

                        Naknada koju mogu zahtijevati jedinstvene kontaktne točke mora biti razmjerna troškovima izvršenog postupka i formalnosti. To ne sprečava države članice da ovlaste jedinstvene kontaktne točke za prikupljanje drugih upravnih naknada, kao što je naknada nadzornih tijela.“

               4

               Sukladno članku 1. stavku 1. navedene direktive:
               „Ovom Direktivom određuju se opće odredbe kojima se pružateljima usluga olakšava ostvarivanje slobode poslovnog nastana te slobodno kretanje usluga uz istodobno održavanje visokog stupnja kvalitete tih usluga.“

               5

               U članku 4. točki 6. navedene direktive „sustav ovlašćivanja“ definiran je kao „svaki postupak koji pružatelj ili primatelj mora slijediti da bi od nadležnog tijela dobio službenu ili implicitnu odluku o pristupu ili izvođenju uslužne djelatnosti“.

               6

               Članak 9. iste direktive naslovljen „Sustavi ovlašćivanja“ u stavku 1. propisuje:
               „Pristup ili izvođenje uslužne djelatnosti ne podliježe sustavu ovlašćivanja, osim ako su ispunjeni sljedeći uvjeti:

                        a)

                        sustav ovlašćivanja nije diskriminirajući u odnosu na dotičnog pružatelja;

                        b)

                        potreba za sustavom ovlašćivanja opravdava se prevladavajućim razlogom od društvenog interesa;

                        c)

                        postavljeni cilj ne može se ostvariti manje strožim mjerama, a posebno zato što provođenje naknadne inspekcije ne bi bilo stvarno učinkovito jer je prekasno.“

               7

               Članak 10. Direktive o uslugama naslovljen „Uvjeti za dodjelu ovlaštenja“ predviđa:
               „1.   Sustavi ovlašćivanja temelje se na kriterijima koji sprečavaju nadležna tijela da samovoljno izvršavaju svoje ovlasti ocjenjivanja.
               2.   Kriteriji iz stavka 1. su:

                        (a)

                        nediskriminirajući;

                        (b)

                        opravdani prevladavajućim razlogom vezanim uz javni interes;

                        (c)

                        proporcionalni odgovarajućem cilju od javnog interesa;

                        (d)

                        jasni i nedvoznačni;

                        (e)

                        objektivni;

                        (f)

                        prethodno objavljeni;

                        (g)

                        transparentni i dostupni.

                  […].“

               8

               Članak 11. te direktive naslovljen „Trajanje ovlaštenja“ predviđa:
               „1.   Ovlaštenje koje se dodjeljuje pružatelju ne smije biti vremenski ograničeno, osim ako:

                        a)

                        se ovlaštenje automatski produljuje ili ako podliježe isključivo trajnom ispunjavanju zahtjeva;

                        b)

                        je broj raspoloživih ovlaštenja ograničen zbog prevladavajućeg razloga od javnog interesa;

                  ili

                        c)

                        ako se vremensko ograničenje ovlaštenja može opravdati prevladavajućim razlogom od javnog interesa.

                  […]
               4.   Ovaj članak ne dovodi u pitanje mogućnost država članica da opozovu ovlaštenja, ako više nisu ispunjeni potrebni uvjeti.“

               9

               Članak 13. navedene direktive naslovljen „Postupci ovlašćivanja“ određuje u stavku 2.:
               „Postupci i formalnosti ovlašćivanja nemaju učinak odvraćanja i nepotrebno ne kompliciraju ili odlažu dostavu usluge. Oni su lako dostupni, a svi troškovi koje podnositelji zahtjeva snose tijekom postupka su razumni i proporcionalni troškovima dotičnog postupka ovlašćivanja koje ne prekoračuju.“

               10

               Članak 14. navedene direktive, naslovljen „Zabranjeni zahtjevi“, propisuje:
               „Države članice ne uvjetuju pristup ili izvođenje uslužne djelatnosti na svojem državnom području ispunjavanjem sljedećih zahtjeva:
               […]

                        6.

                        izravnog ili neizravnog uključivanja konkurentnih operatora, također i u okviru savjetodavnih tijela, prilikom ovlašćivanja ili usvajanja drugih odluka nadležnih tijela, osim profesionalnih tijela i udruženja ili drugih organizacija koje djeluju u svojstvu nadležnog tijela; ova se zabrana ne odnosi na savjetovanja s organizacijama, kao što su gospodarske komore ili socijalni partneri, o pitanjima koja nisu vezana uz pojedinačne zahtjeve za ovlaštenja, ili na savjetovanje sa širom javnosti;

                        7.

                        obveze pružanja ili sudjelovanja u financijskom jamstvu ili zaključivanja osiguranja kod pružatelja ili tijela s poslovnim nastanom na njihovom državnom području. To ne utječe na mogućnost država članica da zahtijevaju osiguranje ili financijsko jamstvo kao takvo i ne utječe na zahtjeve u vezi sa sudjelovanjem u zajedničkom obaveznom osiguranju, na primjer za članove profesionalnih tijela ili organizacija;

                  […].“

         Pravo Ujedinjene Kraljevine

               11

               Pravilo br. 4. Provision of services Regulations 2009. (Uredba iz 2009. o pružanju usluga) kojom se provodi Direktiva o uslugama određuje:
               „‚Sustav ovlašćivanja‘ podrazumijeva svako uređenje čiji je učinak obvezati pružatelja ili primatelja usluge na ishođenje ovlaštenja nadležnog tijela ili obavješćivanje nadležnog tijela radi pristupa uslužnoj djelatnosti ili njezina izvođenja […].“

               12

               U skladu s člankom 18. stavcima 2. do 4. navedene uredbe:

                        „2.

                        Postupci i formalnosti koje predviđa nadležno tijelo u skladu sa sustavom ovlašćivanja ne smiju:

                                 a)

                                 imati učinak odvraćanja niti

                                 b)

                                 nepotrebno komplicirati ili odlagati dostavu usluge

                        3.

                        Postupci i formalnosti koje je utvrdilo nadležno tijelo u skladu sa sustavom ovlašćivanja moraju biti lako dostupni.

                        4.

                        Troškovi koje odredi nadležno tijelo koji mogu nastati podnositeljima zahtjeva u okviru sustava ovlašćivanja moraju biti razumni i proporcionalni troškovima postupaka i formalnosti ovlašćivanja u skladu sa sustavom te ne prekoračivati troškove postupaka i formalnosti.“

               13

               Stavak 19. Priloga 3. Local Government (Miscellaneous Provisions) Acta 1982 [Zakon iz 1982. o lokalnoj vlasti (razne odredbe)] propisuje da podnositelj zahtjeva za dodjelu ili obnovu dozvole plaća razumnu naknadu koju određuje nadležno tijelo.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               14

               Gradsko vijeće Westminstera je tijelo koje izdaje dozvolu za gospodarske subjekte za erotske sadržaje, uključujući sex shopove u Westminsteru. T. M. Hemming i dr. imali su tijekom čitavog razdoblja iz glavnog postupka dozvole za sex shopove u Westminsteru.

               15

               Iz odluke kojom je upućeno prethodno pitanje proizlazi da je, tijekom navedenog razdoblja i u skladu s prilogom 3. stavkom 19. Zakona o lokalnoj vlasti (razne odredbe) iz 1982., trebala biti plaćana pristojba kako bi se pokrio ne samo trošak obrade zahtjeva za dodjelu ili obnovu dozvole za gospodarski subjekt za erotske sadržaje već i trošak za pregled objekata nakon dodjele dozvola radi provođenja „budnog nadzora“ kako bi se utvrdile i progonile osobe koje bez dozvole upravljaju gospodarskim subjektima za erotske sadržaje.

               16

               Stoga je podnositelj zahtjeva za dodjelu ili obnovu dozvole za gospodarski subjekt za erotske sadržaje za bilo koju godinu morao platiti pristojbu koja se sastoji od dva dijela, onog koji se odnosi na obradu zahtjeva i nepovratan je i drugog, puno važnijeg, koji se odnosi na upravljanje sustavom dozvola, koji je naknadiv u slučaju odbijanja zahtjeva. Primjerice, za godinu 2011./2012. ukupni iznos pristojbe iznosio je 29102 britanske funte (GBP) (oko 37700 eura) za svakog podnositelja zahtjeva, od čega je dio za obradu zahtjeva, koji je nepovratan, iznosio 2667 GBP (oko 3455 eura), a preostali iznos od 26435 GBP (oko 34245 eura) odnosio se na upravljanje sustavom dozvola te je naknadiv u slučaju odbijanja zahtjeva.

               17

               Prema T. M. Hemmingu i dr., gradsko vijeće Westminstera nije smjelo naložiti plaćanje tog drugog dijela pristojbe. Odgovarajući iznosi, iako su bili naknadivi u slučaju odbijanja zahtjeva, trebali su se platiti zbog troškova povezanih s provođenjem sustava dozvola, a ne troškova obrade zahtjeva, te su trebali biti pokriveni iz općeg proračuna gradskog vijeća Westminstera ili je njihovo plaćanje trebalo zahtijevati samo od subjekata čiji je zahtjev prihvaćen.

               18

               T. M. Hemning i dr. uspjeli su sa svojim zahtjevima koje su podnijeli sudovima Ujedinjene Kraljevine. Ti sudovi utvrdili su da članak 13. stavak 2. Direktive o uslugama pokriva troškove čije se plaćanje nalaže kako podnositeljima koji su uspjeli sa zahtjevom tako i onima čiji je zahtjev odbijen te mu se protivi to da tijelo koje izdaje dozvolu bez razlike naplati podnositeljima zahtjeva koji će ishoditi dozvolu i onima čiji će zahtjev biti odbijen trošak istraga i progona osoba koje bez dozvole upravljaju gospodarskim subjektima za erotske sadržaje u Westminsteru.

               19

               Stoga se podnositeljima zahtjeva koji neće ishoditi dozvolu mogu naplatiti samo troškovi obrade njihova zahtjeva, uključujući ispitivanje njihove ovlasti da upravljaju gospodarskim subjektom za erotske sadržaje, dok se podnositeljima zahtjeva koji će ishoditi dozvolu mogu nametnuti samo slični troškovi i, u slučaju obnavljanja njihove dozvole, prijašnji troškovi u vezi s nadzorom poštovanja obveza povezanih s njihovom dozvolom.

               20

               Odlučujući u postupku povodom žalbe protiv presude Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) [Žalbeni sud (Engleska i Wales) (građanski odjel), Ujedinjena Kraljevina], sud koji je uputio zahtjev utvrdio je da bi pristup koji je pred njime osporavan rezultirao time da bi tijelo ovlašteno za upravljanje sustavom dozvola trebalo snositi troškove funkcioniranja tog sustava u korist subjekata koji su ishodili dozvolu jer to tijelo ne bi moglo zahtijevati od podnositelja zahtjeva da doprinese troškovima nastalima primjenom navedenog sustava na upravitelje gospodarskih subjekata za erotske sadržaje koji nemaju dozvolu, iako bi takvo uređenje koristilo upraviteljima takvih gospodarskih subjekata koji imaju dozvolu. U tu svrhu bi navedeno tijelo trebalo moći koristiti vlastita opća sredstva.

               21

               Taj sud dvoji o tome koje bi bilo rješenje za druga regulatorna tijela ili strukovne organizacije koje koriste slične sustave, a koja možda nemaju opća sredstva niti ovlast za bilo kakvo prikupljanje sredstava.

               22

               Iako je sud koji je uputio zahtjev uvjeren da je sustav, prema kojemu podnositelj zahtjeva mora platiti dodatnu pristojbu kako bi pokrio troškove povezane s funkcioniranjem i nadzorom sustava dozvola kad je zahtjev prihvaćen, u skladu s člankom 13. stavkom 2. Direktive o uslugama, on se pita o sukladnosti sustava koji primjenjuje gradsko vijeće Westminstera s tim člankom.

               23

               S obzirom na navedeno, taj sud navodi da ne raspolaže niti jednim elementom na temelju kojeg bi mogao utvrditi da uvjet, prema kojemu je prilikom podnošenja zahtjeva potrebno platiti iznos koji je naknadiv u slučaju odbijanja zahtjeva, može odvratiti subjekte od podnošenja zahtjeva za dozvolu za gospodarski subjekt za erotske sadržaje.

               24

               Naposljetku, sud koji je uputio zahtjev pita se čini li doista činjenica da se iznos plaća unaprijed, prije donošenja odluke o dodjeli ili odbijanju dozvole, trošak za podnositelja zahtjeva za dozvolu.

               25

               U tim okolnostima, Supreme Court of the United Kingdom (Vrhovni sud Ujedinjene Kraljevine) odlučio je prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeća prethodna pitanja:
               „Kada podnositelj zahtjeva za izdavanje ili obnavljanje dozvole za gospodarski subjekt za erotske sadržaje mora platiti pristojbu koja se sastoji od dva dijela, jednog koji se odnosi na obradu zahtjeva i nepovratan je i drugog za upravljanje sustavom dozvola, koji se vraća u slučaju odbijanja zahtjeva:

                        1.

                        Znači li obveza plaćanja pristojbe koja uključuje i drugi naknadivi dio, u smislu Europskog prava, to da su tužitelji podnošenjem zahtjeva pretrpjeli trošak koji je protivan članku 13. stavku 2. Direktive 2006/123/EZ o uslugama na unutarnjem tržištu u mjeri u kojoj je taj trošak veći od troška obrade zahtjeva od strane Westminster City Councila?

                        2.

                        Ovisi li zaključak prema kojem takvu obvezu treba smatrati obvezom koja uključuje trošak – ili, ako je to primjenjivo, trošak koji prekoračuje iznos troška obrade zahtjeva od strane Westminster City Councila – o utjecaju daljnjih okolnosti (i ako je odgovor potvrdan, kojih), poput:

                                 a)

                                 dokaza kojima se potvrđuje da plaćanje drugog naknadivog dijela dovodi ili bi vjerojatno dovelo do nekog troška ili gubitka za podnositelja zahtjeva,

                                 b)

                                 veličine drugog naknadivog dijela i vremenskog razdoblja u kojem je zadržan prije no što je vraćen, ili

                                 c)

                                 bilo kakvog smanjenja troškova obrade zahtjeva od strane Westminster City Councila (i time nepovratnog dijela troška) koje proizlazi iz obveze da svi podnositelji zahtjeva unaprijed plate pristojbu koja se sastoji od oba dijela?“

         O prethodnim pitanjima

               26

               Svojim pitanjima, koje valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev nastoji saznati, u biti, treba li članak 13. stavak 2. Direktive o uslugama tumačiti na način da mu se protivi, u okolnostima poput onih u glavnom postupku, zahtjev za plaćanje, pri podnošenju zahtjeva za dodjelu ili obnovu ovlaštenja, pristojbe čiji dio odgovara troškovima povezanima s upravljanjem i nadzorom predmetnog sustava ovlaštenja, čak i ako je taj dio naknadiv u slučaju odbijanja tog zahtjeva.

               27

               U skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda prilikom tumačenja odredbe prava Unije valja uzeti u obzir ne samo njezin tekst već i kontekst te ciljeve propisa čiji je dio (vidjeti, osobito, presudu od 14. srpnja 2016., Verband Sozialer Wettbewerb,C-19/15, EU:C:2016:563, t. 23.).

               28

               U tom pogledu valja najprije navesti da pitanje može li se pristojba koju treba platiti podnositelj zahtjeva nadoknaditi u slučaju odbijanja njegova zahtjeva za dozvolu ne utječe na utvrđivanje troška u smislu članka 13. stavka 2. Direktive o uslugama. Naime, činjenica obveze plaćanja pristojbe je financijska obveza i stoga trošak koji podnositelj zahtjeva mora platiti kako bi se njegov zahtjev obradio, neovisno o činjenici da iznos može poslije biti nadoknađen u slučaju odbijanja tog zahtjeva. Tomu je tim više tako jer je cilj navedenog članka, u vezi s uvodnim izjavama 39., 42. i 43. te direktive, spriječiti da određeni aspekti postupaka i formalnosti ovlašćivanja otežaju pristup uslužnim djelatnostima.

               29

               Kako bi bili u skladu s člankom 13. stavkom 2. Direktive o uslugama, predviđeni troškovi moraju, u skladu s tom odredbom, biti razumni i proporcionalni troškovima postupaka ovlašćivanja te ne prekoračivati trošak postupaka.

               30

               S obzirom na to da iznos tih troškova ne može, u odnosu na te zahtjeve, ni u kojem slučaju prekoračivati trošak postupka ovlašćivanja o kojem je riječ, valja ispitati mogu li troškovi povezani s upravljanjem i nadzorom sustava ovlašćivanja u svojoj cjelini biti obuhvaćeni pojmom „troška postupka“.

               31

               Iako Sud još nije bio u prilici tumačiti taj pojam u okviru Direktive o uslugama, on je već pojasnio, u drugom kontekstu, da, kako bi se izračunao iznos davanja koja se plaćaju kao pristojbe ili takse, država članica može uzeti u obzir ne samo materijalne troškove i troškove plaća koji su izravno povezani s izvršavanjem djelatnosti u odnosu na koje su nastali, već i dio troškova nadležne uprave za režije koji se mogu pripisati tim djelatnostima (presuda od 2. prosinca 1997., Fantask i dr., C-188/95, EU:C:1997:580, t. 30.).

               32

               Osim toga, Sud je, čak u pogledu odredbe prava Unije koja izričito omogućava da se prilikom izračuna administrativnih troškova uzimaju u obzir troškovi u vezi s primjenom, upravljanjem i nadzorom sustava pojedinačnih dozvola, već imao prilike pojasniti da troškovi koji su uzeti u obzir ne mogu sadržavati izdatke povezane s općom djelatnošću nadzora predmetnog tijela (vidjeti, u tom pogledu, presudu od 19. rujna 2006., i-21 Njemačka i Arcor, C-392/04 i C-422/04, EU:C:2006:586, t. 34. i 35.).

               33

               Taj zaključak a fortiori vrijedi u odnosu na članak 13. stavak 2. Direktive o uslugama koji, s jedne strane, obuhvaća samo „troškove postupka“ i, s druge strane, cilj mu je olakšanje pristupa uslužnim djelatnostima. Naime, taj cilj ne bi bio ispunjen zahtjevom za prethodno financiranje troškova upravljanja i nadzora predmetnog sustava ovlašćivanja, uključujući, osobito, troškove povezane s utvrđivanjem i suzbijanjem neovlaštenih djelatnosti.

               34

               Stoga na postavljena pitanja valja odgovoriti tako da članak 13. stavak 2. Direktive o uslugama treba tumačiti na način da mu se u okolnostima poput onih u glavnom postupku protivi zahtjev da se pri podnošenju zahtjeva za dodjelu ili obnovu ovlaštenja plati pristojba čiji dio odgovara troškovima povezanima s upravljanjem i nadzorom predmetnog sustava ovlaštenja, čak i ako je taj dio naknadiv u slučaju odbijanja tog zahtjeva.

         Troškovi

               35

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Članak 13. stavak 2. Direktive 2006/123/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2006. o uslugama na unutarnjem tržištu treba tumačiti na način da mu se u okolnostima poput onih u glavnom postupku protivi zahtjev da se pri podnošenju zahtjeva za dodjelu ili obnovu ovlaštenja plati pristojba čiji dio odgovara troškovima povezanima s upravljanjem i nadzorom predmetnog sustava ovlaštenja, čak i ako je taj dio naknadiv u slučaju odbijanja tog zahtjeva.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 2012. veljača 16.#Pak-Holdco Sp zoo protiv Dyrektor Izby Skarbowej w Poznaniu.#Zahtjev za prethodnu odluku, podnesena po Naczelny Sąd Administracyjny.#Predmet C-372/10.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 5. listopada 2006. # Komisija Europskih zajednica protiv Savezne Republike Njemačke. # Povreda obveze države članice. # Predmet C-105/02.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 5. listopada 2011.#PAKI Logistics GmbH protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice.#Predmet T-526/09.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 10. studenoga 2015.#Gruppo Servizi Associati SpA (GSA) i Security Guardian's Institute (SGI) protiv Europskog parlamenta.#Javna nabava usluga – Postupak javne nabave – Pružanje usluga protupožarne zaštite, pomoći osobama i vanjskog nadzora nad lokacijom Parlamenta u Bruxellesu – Odbijanje ponude ponuditelja – Obveza davanja prethodnog odobrenja koje je izdano prema nacionalnom zakonodavstvu – Proporcionalnost – Jednako postupanje – Načelo otvorenosti – Sloboda pružanja usluga.#Predmet T-321/15.


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 1. lipnja 2017.#Wallenborn Transports SA protiv Hauptzollamt Gießen.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Hessisches Finanzgericht.#Zahtjev za prethodnu odluku – Oporezivanje – Porez na dodanu vrijednost (PDV) – Postupak vanjskog provoza – Prijevoz robe preko slobodne luke smještene u državi članici – Propis te države članice koji slobodne luke isključuje iz državnog poreznog područja – Izuzimanje od carinskog nadzora – Nastanak carinskog duga i obveza obračuna PDV‑a.#Predmet C-571/15.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      1. lipnja 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Oporezivanje — Porez na dodanu vrijednost (PDV) — Postupak vanjskog provoza — Prijevoz robe preko slobodne luke smještene u državi članici — Propis te države članice koji slobodne luke isključuje iz državnog poreznog područja — Izuzimanje od carinskog nadzora — Nastanak carinskog duga i obveza obračuna PDV‑a“
      U predmetu C‑571/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Hessisches Finanzgericht (Financijski sud Hessena, Njemačka), odlukom od 29. rujna 2015., koju je Sud zaprimio 6. studenoga 2015., u postupku

         Wallenborn Transports SA

      protiv

         Hauptzollamt Gießen,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: J. L. da Cruz Vilaça, predsjednik vijeća, M. Berger, A. Borg Barthet (izvjestitelj), E. Levits i F. Biltgen, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Campos Sánchez‑Bordona,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Wallenborn Transports SA, B. Klüver, Rechtsanwalt,

               —

               za vladu Helenske Republike, E. Tsaousi i A. Dimitrakopoulou, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, A. Caeiros, M. Wasmeier i L. Grønfeldt, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 13. prosinca 2016.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 61. prvog stavka i članka 71. stavka 1. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL 2006., L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.), kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 2007/75/EZ od 20. prosinca 2007. (SL 2007., L 346, str. 13.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 255.) (u daljnjem tekstu: Direktiva o PDV‑u) te članka 203. stavka 1. i članka 204. stavka 1. točke (a) Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice (SL 1992., L 302, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 2., str. 110.), kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 1791/2006 od 20. studenoga 2006. (SL 2006., L 363, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 1., str. 187.) (u daljnjem tekstu: Carinski zakonik).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društva Wallenborn Transports SA (u daljnjem tekstu: Wallenborn) i Hauptzollamta Gießen (Glavni carinski ured u Gießenu, Njemačka) u vezi s obvezom plaćanja poreza na dodanu vrijednost (PDV) kojoj je to društvo bilo podvrgnuto zbog nastanka carinskog duga.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

         Direktiva o PDV‑u

               3

               U skladu s člankom 2. stavkom 1. Direktive o PDV‑u:
               „Sljedeće transakcije podliježu PDV‑u:
               […]

                        (d)

                        uvoz robe.”

               4

               Članak 5. Direktive o PDV‑u, koji se nalazi u njezinoj glavi II., naslovljenoj „Teritorijalno područje primjene”, propisuje:
               „Za potrebe primjene ove Direktive, primjenjuju se sljedeće definicije:
               1.   ‚Zajednica’ i ‚teritorij Zajednice’ označavaju teritorije država članica definiranih u točki 2.
               2.   ‚Država članica’ i ‚teritorij države članice’ označavaju teritorij svih država članica u Zajednici na koje se primjenjuje Ugovor o osnivanju Europske zajednice, u skladu s člankom 299. tog Ugovora, uz iznimku teritorija navedenih u članku 6. ove Direktive;
               3.   ‚treći teritoriji’ označava teritorije iz članka 6.;
               4.   ‚treća zemlja’ označava bilo koju državu ili teritorij na koju se navedeni Ugovor ne primjenjuje.”

               5

               Članak 6. te direktive navodi:
               „1.   Ova se Direktiva ne primjenjuje na sljedeće teritorije koje čine dio carinskog područja Zajednice:

                        (a)

                        Planina Atos;

                        (b)

                        Kanarsko otočje;

                        (c)

                        francuski prekomorski departmani;

                        (d)

                        Alandski otoci;

                        (e)

                        Kanalski otoci.

                  2.   Ova Direktiva ne primjenjuje se na sljedeće teritorije koji ne čine dio carinskog područja Zajednice:

                        (a)

                        otok Helgoland;

                        (b)

                        teritorij Büsingen;

                        (c)

                        Ceuta;

                        (d)

                        Melilla;

                        (e)

                        Livigno;

                        (f)

                        Campione d’Italia;

                        (g)

                        talijanske vode Luganskog jezera.”

               6

               U skladu s člankom 30. Direktive o PDV‑u:
               „‚Uvoz robe’ znači ulazak u Zajednicu robe koja nije u slobodnom prometu u smislu članka 24. Ugovora.
               Uz transakciju iz prvog stavka, ulazak u Zajednicu robe koja je u slobodnom prometu, a koja dolazi iz trećeg teritorija koji čini dio carinskog područja Zajednice, smatra se uvozom robe.”

               7

               Članak 60. te direktive glasi kako slijedi:
               „Mjesto uvoza robe je država članica na čijem teritoriju se nalazi roba prilikom ulaska u Zajednicu.”

               8

               Člankom 61. navedene direktive predviđeno je:
               „Odstupajući od odredaba članka 60., kada se pri ulasku u Zajednicu roba koja nije u slobodnom optjecaju stavlja u jedan od postupaka ili jednu od situacija iz članka 156., ili u postupak privremenog uvoza uz potpuno izuzeće od uvoznih carina, ili u postupak vanjskog provoza, mjesto uvoza takve robe je država članica na čijem teritoriju roba prestaje biti obuhvaćena tim postupcima ili situacijama.
               Isto tako, kada se prilikom ulaska u Zajednicu roba koja je u slobodnom optjecaju stavlja u jedan od postupaka ili jednu od situacija iz članaka 276. i 277., mjesto uvoza robe je država članica na čijem teritoriju roba prestaje biti obuhvaćena tim postupcima ili situacijama.”

               9

               Članak 70. Direktive o PDV‑u određuje:
               „Oporezivi događaj nastaje i obveza obračuna PDV‑a nastupa prilikom uvoza robe.”

               10

               U skladu s člankom 71. te direktive:
               „1.   Kada se roba prilikom ulaska u Zajednicu stavlja u jedan od postupaka ili situacija iz članaka 156., 276. i 277., ili u postupak privremenog uvoza na koji se primjenjuje potpuno izuzeće od uvozne carine, ili u postupak vanjskog provoza, oporezivi događaj nastaje i nastupa obaveza obračuna PDV‑a tek kad roba prestane biti obuhvaćena tim postupcima ili situacijama.
               Međutim, kad uvezena roba podliježe carinskim davanjima, prelevmanima ili davanjima koja imaju sličan učinak a koji se primjenjuju u skladu sa zajedničkom politikom, oporezivi događaj nastaje a obveza obračuna PDV‑a nastupa kada nastupa oporezivi događaj koji se odnosi na ta davanja i kad nastupa obveza obračuna tih davanja.
               2.   Kad uvezena roba ne podliježe niti jednom od davanja iz drugog podstavka stavka 1., države članice primjenjuju, u pogledu oporezivog događaja i momenta kad nastupa obveza obračuna PDV‑a, važeće odredbe koje uređuju carine.”

               11

               U članku 156. iste direktive predviđeno je:
               „1.   Države članice mogu izuzeti sljedeće transakcije:

                        (a)

                        isporuku robe koja je namijenjena podnošenju na carinjenje i, već prema slučaju, koja se stavlja u privremeno skladištenje;

                        (b)

                        isporuku robe koja je namijenjena stavljanju u slobodnu zonu ili u slobodno skladište;

                        (c)

                        isporuku robe koja je namijenjena stavljanju u postupke carinskog skladištenja ili postupak unutarnje proizvodnje;

                        (d)

                        isporuku robe koja je namijenjena ulasku u teritorijalne vode radi ugradnje u platforme za bušenje ili proizvodnju u svrhu izgradnje, popravka, održavanja, izmjena ili opremanja takvih platformi ili radi povezivanja s kopnom takvih platformi za bušenje ili proizvodnju;

                        (e)

                        isporuku robe koja je namijenjena ulasku u teritorijalne vode radi opskrbe gorivom i opskrbe namirnicama platforme za bušenje ili proizvodnju.

                  2.   Mjesta iz stavka 1. su ona definirana kao takva važećim carinskim odredbama Zajednice.”

               12

               Članak 202. Direktive o PDV‑u određuje:
               „PDV je dužna platiti osoba koja da nalog da roba prestane biti obuhvaćena postupcima ili mogućnostima iz članaka 156., 157., 158., 160. i 161.”

         Carinski zakonik

               13

               U članku 4. Carinskog zakonika predviđa se:
               „Za potrebe ovog Zakonika, primjenjuju se sljedeće definicije:
               […]

                        (7)

                        ‚Roba Zajednice’ znači roba koja je roba:

                                 —

                                 u cijelosti dobivena ili proizvedena u carinskom području Zajednice prema uvjetima iz članka 23. te koja ne sadrži robu uvezenu iz zemalja ili područja koji ne čine dio carinskog područja Zajednice, Ne smatra se da roba dobivena od robe stavljene u suspenzivni postupak ima status [robe] Zajednice u slučajevima od posebnoga gospodarskog značaja određenim u skladu s postupkom odbora,

                                 —

                                 uvezena iz zemalja ili područja koji ne čine dio carinskog područja Zajednice, a koja je bila puštena u slobodni promet,

                                 —

                                 dobivena ili proizvedena u carinskom području Zajednice iz robe koja se spominje samo u drugoj alineji ili iz robe koja se spominje u prvoj i drugoj alineji.

                        (8)

                        ‚Roba koja nije roba Zajednice’ znači roba, osim one iz točke 7.
                        Ne dovodeći u pitanje odredbe članaka 163. i 164., roba Zajednice gubi svoj status kada napusti carinsko područje Zajednice.

                  […]

                        (10)

                        ‚Uvozne carine’ znači:

                                 —

                                 carine i davanja s istovrsnim učinkom kao i carine, a koja se plaćaju na uvoz robe,

                                 —

                                 uvozna davanja uvedena u okviru zajedničke poljoprivredne politike ili u okviru posebnih mjera koje se primjenjuju na određenu robu dobivenu preradom poljoprivrednih proizvoda.

                  […]

                        (15)

                        ‚Carinski dopušteno postupanje ili uporaba robe’ znači:

                                 (a)

                                 stavljanje robe u carinski postupak;

                                 (b)

                                 unos robe u slobodnu zonu ili slobodno skladište;
                                 […]

                        (16)

                        ‚Carinski postupak’ znači:
                        […]

                                 (b)

                                 provoz;

                  […]”

               14

               Članak 37. Carinskog zakonika propisuje:
               „1.   Roba unesena u carinsko područje Zajednice podliježe carinskom nadzoru od trenutka njezina unosa. Roba može podlijegati carinskim provjerama u skladu s važećim odredbama.
               2.   Roba ostaje pod takvim nadzorom sve dok je to potrebno radi utvrđivanja njezinog statusa, ako je to primjereno, i u slučaju robe koja nije roba Zajednice i ne dovodeći u pitanje članak 82. stavak 1., roba ostaje pod nadzorom dok se njezin carinski status ne promijeni, odnosno dok se ne smjesti u slobodnu zonu ili slobodno skladište, dok se ponovno ne izveze ili uništi u skladu s člankom 182.”

               15

               U skladu s člankom 92. tog zakonika:
               „1.   Postupak vanjskog provoza završava i obveze korisnika su ispunjene kada je roba stavljena u postupak i potrebne isprave podnesene su odredišnom carinskom uredu u skladu s odredbama određenog postupka.
               2.   Carinska tijela zaključuju postupak kada na temelju usporedbe podataka dostupnih otpremnom carinskom uredu i podataka dostupnih odredišnom carinskom uredu mogu utvrditi da je postupak završen na pravilan način.” [neslužbeni prijevod]

               16

               Članak 96. navedenog zakonika određuje:
               „1.   Glavni obveznik je nositelj postupka vanjskog provoza Zajednice. Glavni obveznik je odgovoran za:

                        (a)

                        predaju robe odredišnoj carinarnici u nepromijenjenom stanju i do propisanog roka te uz poštivanje mjera koje su donijela carinska tijela radi osiguranja istovjetnosti robe;

                        (b)

                        poštivanje odredaba koje se odnose na postupak provoza Zajednice.

                  2.   Neovisno o obvezi glavnog obveznika iz stavka 1., prijevoznik ili primatelj robe koji primi robu znajući da je roba u postupku provoza Zajednice također je odgovoran za predaju robe odredišnoj carinarnici u nepromijenjenom stanju i do propisanog roka te uz poštovanje mjera koje su donijela carinska tijela radi osiguranja istovjetnosti robe.”

               17

               U skladu s člankom 166. istog zakonika:
               „Slobodna zona i slobodno skladište su dijelovi carinskog područja Zajednice ili prostori smješteni u tom području i odijeljeni od ostalog carinskog područja gdje se:

                        (a)

                        smatra, u svrhu uvoznih carina i uvoznih mjera trgovinske politike, da se roba Zajednice ne nalazi na carinskome području Zajednice, uz uvjet da roba nije puštena u slobodni promet ili da nije stavljena u drugi carinski postupak, ili uporabu, ili da nije trošena drukčije pod drukčijim uvjetima od onih koji su predviđeni carinskim propisima;

                        (b)

                        na robu Zajednice za koju je to predviđeno posebnim zakonodavstvom Zajednice, na osnovi njezina smještaja u slobodnu zonu ili slobodno skladište, primjenjuju se mjere koje bi se obično primijenile pri izvozu takve robe.”

               18

               U članku 167. Carinskog zakonika predviđeno je:
               „1.   Države članice mogu označiti dijelove carinskog područja Zajednice kao slobodne zone ili odobriti osnivanje slobodnog skladišta.
               2.   Države članice određuju područje koje obuhvaća svaka zona. Države članice moraju odobriti prostore koji će se označiti kao slobodna skladišta.
               ‚3.   Uz iznimku slobodnih zona označenih u skladu s člankom 168.a, slobodne zone su ograđene. Države članice utvrđuju mjesta za ulaz i izlaz u svaku slobodnu zonu ili slobodno skladište.’ [neslužbeni prijevod]
               […]”

               19

               Članak 170. tog zakonika određuje:
               „1.   Ne dovodeći u pitanje članak 168. stavak 4., roba koja ulazi u slobodnu zonu ili slobodno skladište ne treba se prijaviti carinskim tijelima niti se za nju treba podnositi carinska deklaracija.
               2.   Roba se podnosi carinskim tijelima i za nju se obavljaju propisane carinske formalnosti u slučaju kada:

                        (a)

                        je roba stavljena u carinski postupak koji je završen trenutkom ulaska robe u slobodnu zonu ili slobodno skladište; međutim, ako taj carinski postupak dopušta izuzimanje od obveze podnošenja robe, podnošenje robe nije potrebno;

                  […]”

               20

               Prema članku 202. stavcima 1. i 2. navedenog zakonika:
               „1.   Uvozni carinski dug nastaje:

                        (a)

                        nezakonitim unosom u carinsko područje Zajednice robe koja podliježe plaćanju uvoznih carina, ili

                        (b)

                        nezakonitim unosom robe smještene u slobodnoj zoni ili slobodnom skladištu u drugi dio tog područja.
                        Za potrebe ovog članka, nezakoniti unos znači svaki unos uz nepoštivanje odredaba članaka od 38. do 41. i članka 177. druge alineje.

                  2.   Carinski dug nastaje u trenutku nezakonita unosa robe.”

               21

               Članak 203. istog zakonika predviđa:
               „1.   Uvozni carinski dug nastaje:

                        —

                        nezakonitim izuzimanjem ispod carinskog nadzora robe koja podliježe plaćanju uvoznih carina.

                  2.   Carinski dug nastaje u trenutku izuzimanja robe ispod carinskog nadzora.
               3.   Dužnici su:

                        —

                        osoba koja je izuzela robu ispod carinskog nadzora,

                        —

                        sve osobe koje su sudjelovale kod izuzimanja robe i koje su znale ili su opravdano trebale znati da se radi o izuzimanju robe ispod carinskog nadzora,

                        —

                        sve osobe koje su stekle ili primile u posjed takvu robu i koje su u trenutku stjecanja odnosno primitka znale ili su opravdano trebale znati da se radi o robi izuzetoj ispod carinskog nadzora, te

                        —

                        ako je primjereno, osoba koja se mora pridržavati obveza koje proizlaze iz privremenog smještaja robe ili uporabe carinskog postupka u koji je roba stavljena.”

               22

               Članak 204. Carinskog zakonika propisuje:
               „1.   Uvozni carinski dug nastaje:

                        (a)

                        neispunjavanjem jedne od obveza koja za robu koja podliježe uvoznim carinama proizlazi iz njezinog privremenog smještaja ili uporabe carinskog postupka u koji je roba stavljena

                  […]
               u slučajevima različitima od navedenih u članku 203., osim ako se utvrdi da navedeni propusti nisu bitno utjecali na pravilnu provedbu privremenog smještaja ili određenog carinskog postupka.
               2.   Carinski dug nastaje u trenutku kad prestane ispunjavanje obveze zbog čijeg neispunjenja nastaje carinski dug ili u trenutku kad je roba bila stavljena u određeni carinski postupak, ako se naknadno utvrdi da nije bio ispunjen jedan od propisanih uvjeta za njezino stavljanje u taj postupak ili za odobravanje smanjene ili nulte stope uvozne carine uslijed uporabe robe u posebne svrhe.
               3.   Dužnik je osoba od koje se s obzirom na okolnosti slučaja zahtijeva da ispuni obveze koje proizlaze iz privremenog smještaja ili stavljanja u odgovarajući carinski postupak robe koja podliježe plaćanju uvoznih carina ili da ispuni uvjete za stavljanje robe u određeni postupak.”

         Provedbena uredba

               23

               Člankom 356. Uredbe Komisije (EEZ) br. 2454/93 od 2. srpnja 1993. o utvrđivanju odredaba za provedbu Uredbe br. 2913/92 (SL 1993., L 253, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 1., str. 3.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 1192/2008 od 17. studenoga 2008. (SL 2008., L 329, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 11., str. 207.) (u daljnjem tekstu: Provedbena uredba), određeno je:
               „1.   Polazna carinarnica utvrđuje rok u kojemu se roba mora predočiti odredišnoj carinarnici, vodeći računa o planu puta, važećem prijevoznom ili drugom zakonodavstvu i, gdje je prikladno, o pojedinostima koje je dostavio glavni obveznik.
               2.   Rok koji je propisala polazna carinarnica obvezujući je za carinska tijela država članica na čije se državno područje ulazi tijekom provoza kroz Zajednicu i ta ga tijela ne mogu mijenjati.”

               24

               U glavi V. dijela II. Provedbene uredbe, pod naslovom „Ostala carinski dopuštena postupanja ili uporabe”, nalazi se poglavlje 1., „Slobodne zone i slobodna skladišta”, s člankom 799. te uredbe. U tom je članku predviđeno:
               „U smislu ovog Poglavlja:

                        (a)

                        ‚kontrolni tip I.’ znači nadzor koji se uglavnom temelji na postojanju ograde;

                  […]”

               25

               U dijelu IV. Provedbene uredbe, koji se odnosi na carinski dug, nalazi se glava II., naslovljena „Nastanak carinskog duga”, s člankom 859. te uredbe. U skladu s tim člankom:
               „Smatra se da sljedeći propusti nemaju bitnog utjecaja na pravilnu provedbu privremenog smještaja ili predmetnog carinskog postupka u smislu članka 204. stavka 1. [Carinskog] zakonika, ako:

                        —

                        ne predstavljaju pokušaj nezakonitog izuzimanja robe ispod carinskog nadzora,

                        —

                        ne uključuju očitu nemarnost od strane osobe na koju se to odnosi, i,

                        —

                        su naknadno ispunjene sve formalnosti potrebne za određivanje položaja robe:
                        […]

                                 2.

                                 u slučaju robe koja se nalazi u provoznom postupku, neispunjavanje jedne od obveza obuhvaćenih primjenom toga postupka kada su ispunjeni sljedeći uvjeti:

                                          (a)

                                          roba stavljena u taj postupak bila je podnesena odredišnoj carinarnici uistinu netaknuta;

                           […]

                                 6.

                                 u slučaju robe koja je privremeno uskladištena ili stavljena u carinski postupak, premještanje robe s carinskog područja Zajednice ili njezin unos u slobodnu zonu kontrolnog tipa I. u smislu članka 799. ili u slobodno skladište bez okončanja potrebnih formalnosti;

                           […]”

            Njemačko pravo

         Zakon o porezu na promet

               26

               Člankom 1. Umsatzsteuergesetza (Zakon o porezu na promet) od 21. veljače 2005. (BGBl. 2005. I, str. 386.), u verziji koja se primjenjuje na činjenice u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Zakon o porezu na promet), propisano je:
               „(1)   Sljedeće transakcije podliježu plaćanju poreza na promet kod uvoza:
               […]

                        4.

                        uvoz robe na državno područje […] (porez na promet pri uvozu).

                  […]
               (2)   Za potrebe ovog zakona, ‚državno područje’ znači teritorij Savezne Republike Njemačke, s iznimkom […] slobodnih zona kontrolnog tipa I. u skladu s člankom 1. stavkom 1. prvom rečenicom Zakona o carinskoj upravi (slobodne luke) […] Za potrebe ovog zakona, ‚izvandržavno područje’ znači svaki teritorij koji nije državno područje u skladu s tim zakonom. […]
               (3)   Sljedeće transakcije koje se izvrše u slobodnim lukama […] smatraju se transakcijama izvršenima na državnom području:

                        1.

                        isporuke i stjecanja robe unutar Zajednice koja je namijenjena njezinoj uporabi ili potrošnji u određenim zonama […]

                  […]

                        4.

                        isporuke robe koja je u trenutku isporuke […]
                        […]

                                 b)

                                 u slobodnom prometu za potrebe poreza na promet pri uvozu;

                           […]”

               27

               U članku 13. stavku 2. Zakona o porezu na promet, pod naslovom „Nastanak porezne obveze”, navodi se:
               „Članak 21. stavak 2. primjenjuje se na porez na promet pri uvozu.”

               28

               Člankom 21. Zakona o porezu na promet, pod naslovom „Posebna pravila za porez na promet pri uvozu”, predviđeno je:
               „[…]
               (2)   Na porez na promet pri uvozu na odgovarajući se način primjenjuju odredbe o carinama;
               […]
               (2a)   Carinske ispostave izvan zemlje u kojima ovlašteni njemački carinski službenici provode upravne radnje u smislu stavka 2. u tu se svrhu smatraju državnim područjem. […]”

         Zakon o carinskoj upravi

               29

               Člankom 1. stavkom 1. Zollverwaltungsgesetza (Zakon o carinskoj upravi), u verziji koja se primjenjuje na činjenice u glavnom postupku, određeno je:
               „Kretanje robe preko granice carinskog područja Europskih zajednica (carinsko području Zajednice) i preko granica slobodnih zona u smislu članka 167. stavka 3. Carinskog zakonika u vezi s člankom 799. točkom (a) Provedbene uredbe […] (slobodne zone kontrolnog tipa I.) nadzire carinska uprava u okviru područja primjene ovog Zakona. […]”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               30

               Dana 11. lipnja 2009. roba koja je prethodnog dana bila unesena na carinsko područje Europske unije i predočena u zračnoj luci Frankfurt na Majni (Njemačka), nakon što je kratko bila stavljena u privremeni smještaj, prijavljena je u skladu s postupkom vanjskog provoza Zajednice.

               31

               Primatelj robe bilo je poduzeće sa sjedištem u slobodnoj luci Hamburg (Njemačka), koja je u vrijeme nastanka mjerodavnih činjenica bila slobodna zona kontrolnog tipa I. u smislu članka 799. Provedbene uredbe, čije su granice bile pod carinskim nadzorom. Postupak provoza trebao je završiti 17. lipnja 2009.

               32

               Wallenborn je u svojstvu ugovornog prijevoznika dopremio predmetnu robu kamionima u slobodnu luku Hamburg, u kojoj je iskrcana 11. lipnja 2009., nakon što je otpečaćena. Međutim, ta roba nije predočena odredišnoj carinarnici. Dok se nalazila u slobodnoj zoni, navedena roba nije puštena u slobodan promet, nije potrošena i nije upotrijebljena.

               33

               Predmetna je roba 16. lipnja 2009. ukrcana u kontejner i brodom prevezena u Finsku, gdje je stavljena u postupak carinskog skladištenja, nakon čega je prevezena u Rusiju.

               34

               Carinska uprava Gießen uputila je 2. rujna 2010. glavnom obvezniku, koji je kao pošiljatelj prijavio predmetnu robu u postupku provoza, i Wallenbornu, kao prijevozniku, rješenje kojim je utvrđen iznos carine i poreza na promet pri uvozu.

               35

               Međutim, plaćanje se zahtijevalo samo od tužitelja u glavnom postupku jer je glavni obveznik dokazao da su predmetna roba i provozna isprava pravilno predane, dok je Wallenborn zaboravio pravilno završiti postupak provoza. S druge strane, primatelj te robe naveo je da je prema njegovu mišljenju ona bila ocarinjena, ali i to da mu prateća provozna isprava nije predana prilikom isporuke.

               36

               U prilog svojoj tužbi pred sudom koji je uputio zahtjev Wallenborn priznaje da je carinski dug nastao u trenutku kada je predmetna roba iskrcana s kamiona i otpečaćena. Međutim, ističe da slobodna luka Hamburg kao slobodna zona nije dio njemačkog državnog područja u smislu Zakona o porezu na promet. Wallenborn zaključuje da se događaj na temelju kojeg nastaje carinski dug, u smislu članka 203. stavka 1. Carinskog zakonika, ostvario izvan njemačkog poreznog područja, zbog čega nije došlo do oporezive transakcije.

               37

               Tužitelj u glavnom postupku dodaje da, iako su carina i porez na promet pri uvozu različita davanja, carinski dug i onaj u pogledu poreza na promet pri uvozu ne mogu nastati u različitom trenutku. U istom smislu, porez na promet pri uvozu može nastati samo na temelju događaja na temelju kojeg nastaje carinski dug.

               38

               Nasuprot tomu, carinska uprava Gießen tvrdi da je obveza obračuna poreza na promet pri uvozu na temelju članka 203. stavka 1. Carinskog zakonika nastala u istom trenutku kad i carinski dug, bez obzira na to što se događaj na temelju kojeg nastaje carinski dug ostvario na području slobodne luke Hamburg. Usto tvrdi da je potpuno irelevantno to što je predmetna roba otpremljena u Finsku i dalje izvezena.

               39

               Smatrajući da se u glavnom postupku postavljaju pitanja tumačenja prava Unije, Hessisches Finanzgericht (Financijski sud Hessena, Njemačka) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Je li propis države članice o PDV‑u prema kojem slobodne zone kontrolnog tipa I. (slobodne luke) nisu dio državnog područja jedna od situacija u smislu članka 156. Direktive o PDV‑u, kako su navedene u članku 61. prvom stavku i u članku 71. stavku 1. prvom podstavku navedene direktive?
                        U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje:

                        2.

                        Nastaje li oporezivi događaj i nastupa li obveza obračuna za robu koja podliježe carinskim davanjima, u skladu s člankom 71. stavkom 1. drugim podstavkom Direktive o PDV‑u, u trenutku u kojem unutar slobodne zone kontrolnog tipa I. nastaje oporezivi događaj i nastupa obveza obračuna carinskih davanja i onda kada zakonodavstvo o PDV‑u države članice na državnom području na kojem se nalazi slobodna zona propisuje da slobodne zone kontrolnog tipa I. (slobodne luke) nisu dio državnog područja?
                        U slučaju negativnog odgovora na drugo pitanje:

                        3.

                        Nastaje li oporezivi događaj i nastupa li obveza obračuna poreza – za robu koja je dopremljena u slobodnu zonu kontrolnog tipa I. u postupku vanjskog provoza i koja se, iako taj postupak nije završen, u slobodnoj zoni nezakonito izuzima od carinskog nadzora, zbog čega za nju nastaje carinski dug u skladu s člankom 203. stavkom 1. Carinskog zakonika – u istom trenutku na temelju drugog oporezivog događaja, i to na temelju članka 204. stavka 1. točke (a) Carinskog zakonika jer se propustilo robu prije radnje kojom je izuzeta od carinskog nadzora podnijeti jednom od carinskih tijela sa sjedištem u tuzemstvu, nadležnih za slobodnu zonu, i ondje završiti postupak provoza?”

         O prethodnim pitanjima

            Prvo pitanje

               40

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 61. prvi stavak i članak 71. stavak 1. prvi podstavak Direktive o PDV‑u tumačiti na način da se za robu smještenu u slobodnoj zoni može smatrati da je obuhvaćena „jedn[om] od situacija” iz njezina članka 156. ako prema odredbi prava dotične države članice slobodne zone nisu dio njezina državnog područja za potrebe oporezivanja PDV‑om.

               41

               Uvodno valja istaknuti da sud koji je uputio zahtjev, čini se, smatra da potvrdan odgovor na to pitanje ovisi o tome može li se smatrati da se takvom nacionalnom odredbom uvodi porezno izuzeće u smislu članka 156. Direktive o PDV‑u. Međutim, prema shvaćanju Hessisches Finanzgerichta (Financijski sud Hessena), odredba prema kojoj su slobodne zone isključene iz državnog područja u pogledu PDV‑a nije takvo izuzeće u pravom smislu riječi.

               42

               Unatoč tomu, poput nezavisnog odvjetnika u točkama 50. i 51. svojeg mišljenja, valja podsjetiti da, iako članak 156. Direktive o PDV‑u daje državama članicama mogućnost da izuzmu određene vrste transakcija koje se u njemu navode, a među kojima se u točki (b) nalaze i isporuke robe koja je namijenjena stavljanju u slobodnu zonu ili u slobodno skladište, članak 61. prvi stavak i članak 71. stavak 1. prvi podstavak te direktive ne upućuju na pretpostavke za primjenu njezina članka 156., nego na situacije i carinske postupke koji se u njemu navode.

               43

               Naime, prema članku 71. stavku 1. prvom podstavku Direktive o PDV‑u, kada se roba prilikom ulaska u Uniju stavlja u jedan od postupaka ili situacija iz članka 156. te direktive, oporezivi događaj nastaje i obveza obračuna PDV‑a nastupa u trenutku kad roba prestane biti obuhvaćena tim postupcima ili situacijama. U tom slučaju, u skladu s onim što je predviđeno člankom 61. prvim stavkom navedene direktive, mjesto uvoza predmetne robe je država članica na čijem teritoriju roba prestaje biti obuhvaćena tim postupcima ili situacijama.

               44

               Zato upućivanje iz članka 61. prvog stavka i članka 71. stavka 1. prvog podstavka Direktive o PDV‑u na „jedan od postupaka ili jednu od situacija” iz njezina članka 156. treba tumačiti na način da obuhvaća i slobodne zone.

               45

               Iz prethodnih razmatranja proizlazi da se s gledišta PDV‑a, prema onome što je predviđeno tim odredbama, za robu smještenu u slobodnoj zoni načelno ne može smatrati da je uvezena. U tom smislu, slobodne zone na koje upućuje nacionalna odredba prema kojoj one za potrebe oporezivanja PDV‑om nisu dio državnog područja odgovaraju onima na koje se odnosi članak 156. Direktive o PDV‑u.

               46

               S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 61. prvi stavak i članak 71. stavak 1. prvi podstavak Direktive o PDV‑u treba tumačiti na način da upućivanje na „jedan od postupaka ili jednu od situacija” iz njezina članka 156. obuhvaća slobodne zone.

            Drugo pitanje

               47

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita Sud treba li članak 71. stavak 1. Direktive o PDV‑u tumačiti na način da izuzimanjem robe od carinskog nadzora unutar slobodne zone nastaje oporezivi događaj i nastupa obveza obračuna PDV‑a na uvoz.

               48

               Prema članku 71. stavku 1. prvom podstavku Direktive o PDV‑u, kada se roba prilikom ulaska u Uniju stavlja u postupak vanjskog provoza ili u jedan od postupaka ili situacija iz članka 156. te direktive, među ostalim, oporezivi događaj nastaje i obveza obračuna PDV‑a nastupa u trenutku kad roba prestane biti obuhvaćena tim postupcima ili situacijama.

               49

               Drugi podstavak navedene odredbe odnosi se na posebnu situaciju uvezene robe koja podliježe carinskim davanjima, prelevmanima ili davanjima koja imaju sličan učinak, a koji se primjenjuju u skladu sa zajedničkom politikom, za koju oporezivi događaj nastaje, a obveza obračuna PDV‑a nastupa kad nastupa oporezivi događaj koji se odnosi na ta davanja i kad nastupa obveza obračuna tih davanja.

               50

               U predmetu u glavnom postupku nije sporno da je izuzimanjem predmetne robe od carinskog nadzora, zbog nepravilnog uklanjanja carinskih plombi, nastao carinski dug u skladu s člankom 203. stavkom 1. Carinskog zakonika (vidjeti u tom pogledu presudu od 15. svibnja 2014., X, C‑480/12, EU:C:2014:329, t. 34.).

               51

               Tim izuzimanjem od carinskog nadzora okončan je i postupak vanjskog provoza (vidjeti u tom smislu presudu od 11. srpnja 2002., Liberexim, C‑371/99, EU:C:2002:433, t. 53.).

               52

               Unatoč tomu, budući da je do navedenog izuzimanja od carinskog nadzora došlo u slobodnoj zoni, roba o kojoj je riječ u glavnom postupku i dalje se nalazila u jednoj od situacija iz članka 156. stavka 1. točke (b) Direktive o PDV‑u, pa pretpostavke za nastanak poreznog duga na ime PDV‑a predviđene člankom 71. stavkom 1. prvim podstavkom Direktive o PDV‑u a priori nisu bile ispunjene.

               53

               Kao što to proizlazi iz točke 45. ove presude, to što se roba u trenutku izuzimanja od carinskog nadzora nalazila u slobodnoj zoni također sprečava primjenu članka 71. stavka 1. drugog podstavka Direktive o PDV‑u jer nedostaje mjesto uvoza.

               54

               S tim u vezi, ipak valja podsjetiti na stajalište Suda prema kojem bi se dug po osnovi PDV‑a mogao dodati carinskom dugu ako nezakonito postupanje koje je dovelo do tog duga omogućuje pretpostavku da je predmetna roba ušla u gospodarske tokove Unije i da je, dakle, mogla biti predmet potrošnje, stvarajući tako oporezivi događaj u pogledu PDV‑a (presuda od 2. lipnja 2016., Eurogate Distribution i DHL Hub Leipzig, C‑226/14 i C‑228/14, EU:C:2016:405, t. 65.).

               55

               U tom pogledu, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točkama 67. do 69. svojeg mišljenja, ako je roba koja podliježe plaćanju uvoznih carina izuzeta od carinskog nadzora u slobodnoj zoni i ako se više ne nalazi u njoj, načelno valja pretpostaviti da je ušla u gospodarske tokove Unije.

               56

               Međutim, ako se u okolnostima poput onih o kojima je riječ u glavnom predmetu, opisanima u točkama 32. i 33. ove presude, pokaže da predmetna roba nije ušla u gospodarske tokove Unije, što treba utvrditi sud koji je uputio zahtjev, uopće se ne može potraživati PDV na uvoz.

               57

               Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti da članak 71. stavak 1. Direktive o PDV‑u treba tumačiti na način da izuzimanjem robe od carinskog nadzora unutar slobodne zone ne nastaje oporezivi događaj i ne nastupa obveza obračuna PDV‑a na uvoz ako ta roba nije ušla u gospodarske tokove Unije, što treba utvrditi sud koji je uputio zahtjev.

            Treće pitanje

               58

               Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 71. stavak 1. drugi podstavak Direktive o PDV‑u tumačiti na način da, u slučaju kada nastane carinski dug na temelju članka 203. Carinskog zakonika, a zbog okolnosti u glavnom postupku ne nastaje porezni dug na ime PDV‑a, nema mjesta primjeni članka 204. tog zakonika zato da se opravda oporezivi događaj u pogledu tog poreza.

               59

               U tom pogledu, kao što je to učinio nezavisni odvjetnik u točki 74. svojeg mišljenja, na samom početku valja istaknuti da sud koji je uputio zahtjev, kako se čini, polazi od pretpostavke da se u okolnostima poput onih u glavnom postupku članci 203. i 204. Carinskog zakonika mogu kumulativno primijeniti.

               60

               Naime, navedeni sud, čini se, smatra da, u slučaju kada izuzimanjem robe od carinskog nadzora ne nastaje porezni dug na ime PDV‑a, usto treba utvrditi i to može li kao osnova za taj porez poslužiti nastanak carinskog duga prema članku 204. stavku 1. točki (a) Carinskog zakonika.

               61

               Međutim, valja podsjetiti da se, kao što to proizlazi iz njegova teksta, članak 204. Carinskog zakonika primjenjuje samo u slučajevima koji se razlikuju od onih u članku 203. istog zakonika. Stoga, kako bi se odredilo na temelju kojeg od tih dvaju članaka nastaje uvozni carinski dug, najprije treba ispitati čine li predmetne činjenice izuzimanje od carinskog nadzora u smislu članka 203. stavka 1. Carinskog zakonika. Odredbe članka 204. Carinskog zakonika mogu se primijeniti samo ako odgovor na to pitanje bude negativan (presuda od 12. veljače 2004., Hamann International, C‑337/01, EU:C:2004:90, t. 29. i 30.).

               62

               Slijedom toga, ako je roba koja podliježe plaćanju uvoznih carina izuzeta od carinskog nadzora, nema mjesta primjeni članka 204. stavka 1. točke (a) Carinskog zakonika za potrebe članka 71. stavka 1. drugog podstavka Direktive o PDV‑u kako bi se odredilo može li se oporezivanje PDV‑om temeljiti na nastanku carinskog duga primjenom te odredbe.

               63

               Iz prethodnih razmatranja proizlazi da na treće pitanje valja odgovoriti da članak 71. stavak 1. drugi podstavak Direktive o PDV‑u treba tumačiti na način da, u slučaju kada nastane carinski dug na temelju članka 203. Carinskog zakonika, a zbog okolnosti u glavnom postupku ne nastaje porezni dug na ime PDV‑a, nema mjesta primjeni članka 204. tog zakonika samo zato da se opravda oporezivi događaj u pogledu tog poreza.

         Troškovi

               64

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                        1.

                           Članak 61. prvi stavak i članak 71. stavak 1. prvi podstavak Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost, kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 2007/75/EZ od 20. prosinca 2007., treba tumačiti na način da upućivanje na „jedan od postupaka ili jednu od situacija” iz njezina članka 156. obuhvaća slobodne zone.

                        2.

                           Članak 71. stavak 1. Direktive 2006/112, kako je izmijenjena Direktivom 2007/75, treba tumačiti na način da izuzimanjem robe od carinskog nadzora unutar slobodne zone ne nastaje oporezivi događaj i ne nastupa obveza obračuna poreza na dodanu vrijednost na uvoz ako ta roba nije ušla u gospodarske tokove Europske unije, što treba utvrditi sud koji je uputio zahtjev.

                        3.

                           Članak 71. stavak 1. drugi podstavak Direktive 2006/112, kako je izmijenjena Direktivom 2007/75, treba tumačiti na način da, u slučaju kada nastane carinski dug na temelju članka 203. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice, kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 1791/2006 od 20. studenoga 2006., a zbog okolnosti u glavnom postupku ne nastaje porezni dug na ime poreza na dodanu vrijednost, nema mjesta primjeni članka 204. te uredbe samo zato da se opravda oporezivi događaj u pogledu tog poreza.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Općeg suda (treće vijeće) 26. listopada 2011.#Julien Dufour protiv Europska središnja banka.#Predmet T-436/09.