title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 21. svibnja 2015.#Charlotte Rosselle protiv Institut national d'assurance maladie-invalidité (INAMI) i Union nationale des mutualités libres (UNM).#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal du travail de Nivelles.#Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika –– Direktiva 92/85/EEZ − Mjere za poticanje poboljšanja sigurnosti i zdravlja na radu trudnih radnica te radnica koje su nedavno rodile ili doje – Članak 11. točke 2. i 4. – Javna službenica kojoj je odobreno mirovanje radnog odnosa iz osobnih razloga radi obavljanja djelatnosti zaposlene osobe – Odbijanje da joj se prizna pravo na davanje za majčinstvo jer tijekom obavljanja djelatnosti zaposlene osobe nije okončan probni rad kako bi joj se moglo priznati pravo na određena socijalna davanja.#Predmet C-65/14.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      21. svibnja 2015. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Socijalna politika — Direktiva 92/85/EEZ — Mjere za poticanje poboljšanja sigurnosti i zdravlja na radu trudnih radnica te radnica koje su nedavno rodile ili doje — Članak 11. točke 2. i 4. — Javna službenica kojoj je odobreno mirovanje radnog odnosa iz osobnih razloga radi obavljanja djelatnosti zaposlene osobe — Odbijanje da joj se prizna pravo na davanje za majčinstvo jer tijekom obavljanja djelatnosti zaposlene osobe nije okončan probni rad kako bi joj se moglo priznati pravo na određena socijalna davanja“
      U predmetu C‑65/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunal du travail de Nivelles (Belgija), odlukom od 20. prosinca 2013., koju je Sud zaprimio 10. veljače 2014., u postupku

         Charlotte Rosselle

      protiv

         Institut national d’assurance maladie‑invalidité (INAMI),

         Union nationale des mutualités libres (UNM),

      uz sudjelovanje:

         Institut pour l’égalité des femmes et des hommes (IEFH),

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, K. Jürimäe, J. Malenovský, M. Safjan (izvjestitelj) i A. Prechal, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za C. Rosselle, L. Markey, avocate,

               —

               za Union nationale des mutualités libres (UNM), A. Mollu,

               —

               za belgijsku vladu, M. Jacobs i C. Pochet, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, D. Martin, u svojstvu agenta,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 18. prosinca 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive Vijeća 92/85/EEZ od 19. listopada 1992. o uvođenju mjera za poticanje poboljšanja sigurnosti i zdravlja na radu trudnih radnica te radnica koje su nedavno rodile ili doje (deseta pojedinačna direktiva u smislu članka 16. stavka 1. Direktive 89/391/EEZ) (SL L 348, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 4., str. 73.) i Direktive 2006/54/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 5. srpnja 2006. o provedbi načela jednakih mogućnosti i jednakog postupanja prema muškarcima i ženama u pitanjima zapošljavanja i rada (SL L 204, str. 23.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 246.).

               2

               Ovaj je zahtjev upućen u okviru spora koji je pokrenula C. Roselle protiv Institut national d’assurance maladie‑invalidité (INAMI) (Nacionalni zavod za osiguranje za slučaj bolesti i invalidnosti) i Union nationale des mutualités libres (UNM) (Nacionalni savez za dobrovoljna osiguranja) zbog odbijanja da joj se prizna pravo na davanje za majčinstvo jer nije okončan probni rad koji je predviđen nacionalnim pravom.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Direktiva 89/391/EEZ

               3

               Direktiva Vijeća 89/391/EEZ od 12. lipnja 1989. o uvođenju mjera za poticanje poboljšanja sigurnosti i zdravlja radnika na radu (SL L 183, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 4., str. 50.) u svom članku 2. stavku 1. navodi:
               „Ova Direktiva primjenjuje se na sve sektore djelatnosti, kako javne tako i privatne (industrijske, poljoprivredne, trgovinske, administrativne, uslužne, obrazovne, kulturne, zabavne itd.).“

               4

               U članku 3. točki (a) te direktive propisuje se:
               „U smislu ove Direktive, sljedeći izrazi imaju sljedeće značenje:

                        (a)

                        radnik, svaka osoba koju zapošljava poslodavac, uključujući novake i vježbenike, ali ne i kućne pomoćnice“.

               5

               U članku 16. stavku 1. navedene direktive predviđa se:
               „Djelujući na prijedlog Komisije koji se temelji na članku 118.a Ugovora [o EEZ‑u], Vijeće donosi pojedinačne direktive, između ostalog, u područjima navedenim u Prilogu.“

         Direktiva 92/85

               6

               Sukladno uvodnim izjavama 9. i 17. Direktive 92/85:
               „budući da zaštita sigurnosti i zdravlja trudnih radnica, radnica koje su nedavno rodile ili radnica koje doje ne smije stavljati žene na tržištu rada u nepovoljan položaj niti djelovati nauštrb direktiva o ravnopravnom položaju muškaraca i žena;
               [...]
               budući da ni odredbe vezane za rodiljni dopust ne bi ispunjavale svoju svrhu kada ne bi bila zajamčena prava vezana za ugovor o radu [i redovna isplata plaća] i/ili prava na odgovarajući doplatak [davanje].“

               7

               U članku 1. stavku 1. i 2. iste direktive navodi se:
               „1.   Svrha ove Direktive, koja je deseta pojedinačna direktiva u smislu članka 16. stavka 1. Direktive 89/391[…], jest provođenje mjera za poticanje poboljšanja sigurnosti i zaštite zdravlja na radu trudnih radnica i radnica koje su nedavno rodile ili doje.
               2.   Odredbe Direktive 89/391[…], osim njezina članka 2. stavka 2., u cijelosti se primjenjuju na čitavo područje iz stavka 1. ne dovodeći u pitanje strože i/ili specifičnije odredbe ove Direktive.“

               8

               Članak 2. te direktive sadrži sljedeće definicije:
               „Za potrebe ove Direktive:

                        (a)

                        ,trudna radnica' znači trudna radnica koja o svojem stanju obavijesti svojeg poslodavca u skladu s nacionalnim zakonodavstvom i/ili nacionalnom praksom;

                        (b)

                        ,radnica koja je nedavno rodila' znači radnica koja je nedavno rodila u smislu nacionalnog zakonodavstva i/ili nacionalne prakse i koja o svojem stanju obavijesti svojeg poslodavca u skladu s tim zakonodavstvom i/ili praksom;

                        (c)

                        ,radnica koja doji' znači radnica koja doji u smislu nacionalnog zakonodavstva i/ili nacionalne prakse i koja o svojem stanju obavijesti svojeg poslodavca u skladu s tim zakonodavstvom i/ili praksom.“

               9

               U članku 8. iste direktive, pod naslovom „Rodiljni dopust“, predviđa se:
               „1.   Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi radnicama u smislu članka 2. osigurale pravo na neprekidan rodiljni dopust od najmanje 14 tjedana raspoređenih prije i/ili nakon poroda, u skladu s nacionalnim zakonodavstvom i/ili praksom.
               2.   Rodiljni dopust zajamčen stavkom 1. mora uključivati obvezni rodiljni dopust od najmanje dva tjedna raspoređena prije i/ili nakon poroda, u skladu s nacionalnim zakonodavstvom i/ili praksom.“

               10

               U članku 11. Direktive 92/85, naslovljenom „Prava iz ugovora o radu“, propisuje se:
               „Kako bi se radnicama u smislu članka 2. zajamčilo korištenje prava na sigurnost i zaštitu zdravlja koja im se priznaju ovim člankom, propisuje se da:
               [...]

                        2.

                        u slučaju iz članka 8. mora se osigurati sljedeće:

                                 (a)

                                 sva prava vezana za ugovor o radu radnica u smislu članka 2., osim onih na koje se odnosi sljedeća točka (b);

                                 (b)

                                 redovna isplata plaća i/ili pravo na odgovarajući doplatak [davanje] radnicama u smislu članka 2.;

                        3.

                        doplatak [davanje] iz točke 2. podtočke (b) smatra se odgovarajućim ako jamči dohodak najmanje jednak onom koji bi dotična radnica dobivala u slučaju prekida radne aktivnosti zbog zdravstvenih razloga, podložno eventualnoj gornjoj granici utvrđenoj nacionalnim zakonodavstvom;

                        4.

                        države članice mogu dotičnim radnicama isplatu plaća ili doplatka [davanje] iz točke 1. i točke 2. podtočke (b) uvjetovati ispunjenjem uvjeta [za stjecanje prava na ta davanja] utvrđenih nacionalnim zakonodavstvom.
                        Ti uvjeti ne smiju ni u kojem slučaju propisivati da neposredno prije očekivanog datuma poroda radnica mora biti zaposlena dulje od 12 mjeseci.“

         Belgijsko pravo

               11

               Pročišćen tekst Zakona od 14. srpnja 1994. o obveznom zdravstvenom osiguranju i naknadama (loi relative à l’assurance obligatoire soins de santé et indemnités; Moniteur belge od 27. kolovoza 1994., str. 21524.), u verziji koja se primjenjuje u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Zakon od 14. srpnja 1994.), u svom članku 86. stavku 1. navodi:
               „Korisnici prava na naknade za nesposobnost za rad, kako su definirane u glavi IV., poglavlju III. ovog pročišćenog teksta zakona i prema uvjetima koji su njime propisani, su sljedeći:

                        1°

                                 (a)

                                 radnici obuhvaćeni obveznim osiguranjem za naknade na temelju Zakona od 27. lipnja 1969. kojim se izmjenjuje uredba sa zakonskom snagom od 28. prosinca 1944. o socijalnoj sigurnosti radnika, uključujući radnike koji primaju naknadu (zbog izvanrednog otkaza ugovora o radu, jednostranog otkaza ugovora o radu predstavniku osoblja, jednostranog otkaza ugovora o radu predstavnicima sindikata, ili sporazumnog raskida ugovora o radu) za razdoblje obuhvaćeno tom naknadom;

                                 (b)

                                 prethodno navedeni radnici za razdoblje odmora iz članka 32. pod 1°i 4°;

                                 (c)

                                 radnici koji se nalaze u položaju iz članka 32. pod 1°, 3° i 5°;

                           [...]

                        2°

                        radnici koji su tijekom razdoblja nesposobnosti za rad (ili zaštite majčinstva), kako je definirano ovim pročišćenim tekstom zakona, prestali biti korisnici iz 1°;

                        3°

                        nakon isteka razdoblja produženog osiguranja iz članka 32. pod 1°, 6°, radnici iz 1°, pod uvjetom da su postali nesposobni za rad (ili se nalaze obuhvaćeni razdobljem zaštite majčinstva najkasnije prvog radnog dana nakon isteka razdoblja produženog osiguranja).“

               12

               U članku 112. Zakona od 14. srpnja 1994. propisano je:
               „Osobe iz članka 86. stavka 1. korisnici su prava na naknadu za majčinstvo, kako je definirano u glavi V., poglavlju III. ovog pročišćenog teksta zakona i pod uvjetima koji su njime propisani.“

               13

               U članku 116. navedenog zakona određeno je:
               „Kako bi ostvarili pravo na davanja propisana u glavi V., korisnici iz članka 112. moraju ispunjavati uvjete propisane u člancima 128. do 132.
               Nakon pribavljenog mišljenja Odbora za upravljanje koji je dio Službe za naknade, uvjeti koji se odnose na probni rad propisani u članku 128. mogu se ukinuti ili prilagoditi Kraljevom uredbom za kategorije osoba definirane tom uredbom.“

               14

               Članak 128. navedenog zakona glasi kako slijedi:
               „1.   Kako bi ostvarili pravo na davanja propisana u glavi IV., osobama iz članka 86. stavka 1. probni rad treba biti okončan pod sljedećim uvjetima:

                        1°

                        tijekom razdoblja od šest mjeseci prije ostvarivanja prava na davanje potrebno je navršiti određen broj radnih dana koje propisuje Kralj. Dani profesionalne neaktivnosti koji su izjednačeni s danima efektivnog rada definira Kralj. Svojom odlukom definirana što se podrazumijeva pod pojmom ‚dan rada’;

                        2°

                        pod uvjetima koje utvrđuje Kralj, potrebno je dostaviti dokaz o tome da su doprinosi za razdoblje u pitanju u pogledu naknada doista plaćeni; iznos tih doprinosa mora biti u visini čiji minimum određuje Kralj ili, pod uvjetima koje potonji određuje, se moraju dopuniti osobnim doprinosima.

                  2.   Kralj određuje uvjete pod kojima se probni rad ukida ili skraćuje.
               [...]“

               15

               U članku 203. Kraljeve uredbe od 3. srpnja 1996. o provedbi Zakona o obveznom zdravstvenom osiguranju i naknadama, pročišćenom tekstu od 14. srpnja 1994., u verziji koja se primjenjuje u glavnom postupku (Moniteur belge od 31. srpnja 1996., str. 20285.) (u daljnjem tekstu: Kraljeva uredba od 3. srpnja 1996.) navodi se:
               „U svrhu primjene članka 128. stavka 1. Zakona [od 14. srpnja 1994.], korisnici u razdoblju od šest mjeseci moraju navršiti najmanje sto i dvadeset dana rada [...]“

               16

               U članku 205. stavku 1. pod 6° te Kraljeve uredbe predviđeno je:
               „Radi ostvarivanja prava na naknadu za nesposobnost za rad sljedeće osobe izuzete su od probnog rada:
               [...]

                        6°

                        osoba koja je, u razdoblju od trideset dana nakon stupanja na snagu dobrovoljnog otkaza o radu javnog službenika, postala korisnik u smislu članka 86. stavka 1. pod 1° točke (a) ili (c) Zakona [od 14. srpnja 1994.], ako je u neprekidnom razdoblju od najmanje šest mjeseci bila zaposlena u svojstvu javnog službenika. Ako je osoba u razdoblju kraćem od šest mjeseci bila zaposlena u tom svojstvu, to će se razdoblje uzeti u obzir pri izračunu probnog rada, kako je propisano u članku 128. Zakona [od 14. srpnja 1994.].“

               17

               Članci 203. i 205. Kraljeve uredbe od 3. srpnja 1996. nalaze se u glavi III., poglavlju III., odjeljku 1. i 2. ove uredbe.

               18

               U članku 7. stavku 1. Zakona od 20. srpnja 1991. o socijalnim i drugim odredbama (Moniteur belge od 1. kolovoza 1991., str. 16951.), u verziji koja se primjenjuje u glavnom postupku, navodi se:
               „Ovo se poglavlje primjenjuje na svaku osobu:

                        —

                        čiji je radni odnos u javnoj službi ili u javnopravnom tijelu okončan jednostranim otkazom od strane nadležnog tijela ili time što je akt o imenovanju poništen, povučen, opozvan ili nije produljen,

                        —

                        koja, zbog tog radnog odnosa, nije obuhvaćena odredbama Zakona od 27. lipnja 1969. o izmjeni uredbe sa zakonskom snagom od 28. prosinca 1944. o socijalnom osiguranju zaposlenih osoba u pogledu sustava zaposlenosti i nezaposlenosti i sustava obveznog osiguranja za slučaj bolesti i invalidnosti.“

               19

               U članku 10. stavku 1. tog zakona određuje se:
               „Poslodavac u korist korisnika iz ovog poglavlja Nacionalnom uredu za socijalnu sigurnost ili Nacionalnom uredu za socijalnu sigurnost pokrajinskih i lokalnih tijela plaća:

                        1°

                        doprinose koje terete poslodavca i radnika za razdoblje koje odgovara broju dana rada koje osoba koja je dobila otkaz uobičajeno mora dokazati kako bi ostvarila pravo na naknadu za nezaposlenost, uzimajući u obzir njenu dob, na temelju propisa u području prava za vrijeme nezaposlenosti;

                        2°

                        doprinose koje terete poslodavca i radnika izračunate na temelju razdoblja od šest mjeseci kako bi dotična osoba ostvarila pravo na davanje iz sustava obveznog osiguranja za slučaj bolesti i invalidnosti, sustava naknada i osiguranja za slučaj majčinstva.“

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               20

               U rujnu 2003. C. Rosselle zaposlena je kao učiteljica u Ternatu (Belgija), a u rujnu 2008. Flamanska zajednica imenovala ju je javnom službenicom.

               21

               C. Rosselle odobreno je mirovanje radnog odnosa iz osobnih razloga kako bi od 1. rujna 2009. u Francuskoj zajednici obavljala djelatnost zaposlene osobe podučavajući na stranom jeziku.

               22

               C. Rosselle obavljala je tu djelatnost sve do 11. siječnja 2010. kada je počela koristiti rodiljni dopust. Rodila je 2. veljače 2010.

               23

               C. Rosselle je od UNM‑a, tijela kod kojeg je bila osigurana, zatražila da joj od 11. siječnja 2010. isplaćuje davanje za majčinstvo.

               24

               UNM je odbio taj zahtjev odlukom od 23. veljače 2010. jer od 1. rujna 2009. C. Rosselle više nije bila javna službenica već zaposlena osoba. Prema belgijskom propisu, davanje za majčinstvo može se ostvariti nakon okončanog probnog rada u trajanju od šest mjeseci, a taj uvjet C. Rosselle kao zaposlena osoba nije ispunjavala.

               25

               C. Rosselle je protiv te odluke podnijela tužbu pred Tribunal du travail de Nivelles (Radni sud u Nivellesu) pozivajući se, između ostalog, na Direktivu 92/85.

               26

               Sud koji je postavio prethodno pitanje ističe da je u belgijskom propisu predviđeno izuzeće od probnog rada za javnog službenika koji je dao otkaz ili kojem je dan otkaz u svrhu ostvarivanja određenih socijalnih davanja. S druge strane, takvo izuzeće ne postoji u slučaju javnog službenika kojem je odobreno mirovanje radnog odnosa iz osobnih razloga u pogledu, između ostalog, odgovarajućeg davanja za rodiljni dopust.

               27

               U ovim je okolnostima Tribunal du travail de Nivelles odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Krši li Kraljeva uredba od 3. srpnja 1996. u svojoj glavi III., poglavlju III., odjeljcima 1. i 2. Direktivu 92/85 i Direktivu 2006/54 time što ne predviđa izuzeće od probnog rada javne službenice kojoj je odobreno mirovanje radnog odnosa iz osobnih razloga i koja je na rodiljnom dopustu, kad je to slučaj sa javnom službenicom koja je dala otkaz ili koja je dobila otkaz?“

         O prethodnom pitanju

               28

               Svojim pitanjem sud koji je postavio prethodno pitanje u biti pita treba li direktive 92/85 i 2006/54 tumačiti na način da im je protivno odbijanje države članice da radnici prizna pravo na davanje za majčinstvo zbog toga što tijekom obavljanja djelatnosti zaposlene osobe, nakon što joj je kao javnoj službenici odobreno mirovanje radnog odnosa iz osobnih razloga radi obavljanja te djelatnosti, nije okončan probni rad koji je predviđen nacionalnim pravom kako bi joj se moglo priznati navedeno davanje za majčinstvo, iako je radila tijekom više od dvanaest mjeseci neposredno prije dana njena očekivanog poroda.

         Direktiva 92/85

               29

               Na temelju članka 8. stavka 1. Direktive 92/85, države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi radnicama osigurale pravo na neprekidan rodiljni dopust od najmanje četrnaest tjedana raspoređenih prije i/ili nakon poroda, u skladu s nacionalnim zakonodavstvom i/ili praksom.

               30

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, pravo na rodiljni dopust koje se priznaje trudnim radnicama treba smatrati osobito važnim sredstvom zaštite socijalnih prava. Zakonodavac Europske unije procijenio je da bitne promjene uvjeta života kod nositelja prava tijekom ograničenog razdoblja od najmanje četrnaest tjedana prije i nakon poroda predstavljaju opravdan razlog za prekid obavljanja profesionalne djelatnosti pa tijela javne vlasti i poslodavci ni na koji način ne mogu dovesti u pitanje opravdanost tog razloga (presude Kiiski, C‑116/06, EU:C:2007:536, t. 49.; Betriu Montull, C‑5/12, EU:C:2013:571, t. 48., i D., C‑167/12, EU:C:2014:169, t. 32.).

               31

               Iz članka 11. točke 2. podtočke (b) Direktive 92/85 proizlazi da, kako bi se radnicama zajamčilo korištenje prava na sigurnost i zaštitu zdravlja koji im se priznaju ovim člankom, propisano je da se, u slučaju rodiljnog dopusta, radnicama mora osigurati redovna plaća i/ili pravo na odgovarajuće davanje.

               32

               U tom pogledu u članku 11. točki 4. Direktive 92/85 točno se navodi da države članice mogu dotičnoj radnici uvjetovati isplatu plaće ili davanja iz točke 2. podtočke (b) ovog članka ispunjenjem uvjeta utvrđenih nacionalnim zakonodavstvom za stjecanje prava na ta davanja. Ti uvjeti ne smiju ni u kojem slučaju propisivati da neposredno prije dana očekivanog poroda radnica mora biti zaposlena dulje od 12 mjeseci.

               33

               U ovom slučaju, iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da na temelju nacionalnog propisa u pitanju u glavnom postupku probni rad dotične radnice mora biti okončan kako bi joj se moglo priznati pravo na naknadu za majčinstvo koji, između ostalog, pretpostavlja da je ona tijekom šest mjeseci koji prethode datumu priznanja prava na naknadu za majčinstvo navršila najmanje 120 dana rada.

               34

               Međutim, taj propis ne predviđa izuzeće od probnog rada prilikom priznanja prava na naknadu za majčinstvo u slučaju, poput ovog u pitanju u glavnom postupku, javne službenice kojoj je odobreno mirovanje radnog odnosa iz osobnih razloga radi obavljanja djelatnosti zaposlene osobe, za razliku od slučaja kada se radi o javnoj službenici koja je dala otkaz ili koja je dobila otkaz.

               35

               Stoga, u predmetu u glavnom postupku, između datuma kada je C. Rosselle počela obavljati djelatnost zaposlene osobe nakon što je radila kao javna službenica i dana njena očekivanog poroda nije okončan probni rad u trajanju od šest mjeseci dok je ona obavljala djelatnost zaposlene osobe kako je određeno u belgijskom propisu. Iz toga proizlazi da bi C. Rosselle bila lišena svakog davanja za majčinstvo čak i da je bez prekida bila zaposlena kao učiteljica više godina prije početka korištenja rodiljnog dopusta.

               36

               Stoga valja provjeriti protivi li se članak 11. točka 4. druga alineja Direktive 92/85 tomu da država članica može nametnuti novi probni rad u trajanju od šest mjeseci ako je javnoj službenici, poput C. Rosselle, odobreno mirovanje radnog odnosa radi zaposlenja, iako je ta službenica radila više od dvanaest mjeseci neposredno prije dana njena očekivanog poroda.

               37

               Prije svega, valja podsjetiti da je, na temelju njena članka 1. stavka 1. i 2., Direktiva 92/85 deseta pojedinačna direktiva u smislu članka 16. stavka 1. Direktive 89/391 i da se odredbe potonje direktive, osim njena članka 2. stavka 2., u cijelosti primjenjuju na čitavo područje iz članka 1. stavka 1. Direktive 92/85. Na temelju članka 2. stavka 1. Direktive 89/391, potonja se direktiva primjenjuje na sve sektore djelatnosti, kako javne tako i privatne. Ista direktiva u svom članku 3. točki (a) definira „radnika“ kao svaku osobu koju zapošljava poslodavac, uključujući novake i vježbenike, osim kućne pomoćnice.

               38

               Kada se radi o tekstu odredbe članka 11. točke 4. druge alineje Direktive 92/85, valja ustvrditi da se on poziva na „prethodna razdoblja rada“ u množini u više jezičnih verzija te odredbe. To je slučaj, između ostalog, u verzijama na španjolskom („períodos de trabajo previo“), engleskom („periods of previous employment“), francuskom („périodes de travail préalable“), talijanskom („periodi di lavoro preliminare“) ili portugalskom jeziku („períodos de trabalho“).

               39

               Druge jezične verzije, uključujući verzije na danskom, njemačkom i nizozemskom jeziku, ne isključuju postojanje više prethodnih razdoblja rada.

               40

               Nadalje, ni članak 11. točka 4. druga alineja Direktive 92/85 ni bilo koja druga odredba te direktive ne postavljaju uvjet u vezi s naravi tog razdoblja rada.

               41

               U tim okolnostima, „prethodna razdoblja rada“ iz članka 11. točke 4. druge alineje Direktive 92/85 ne mogu se ograničiti samo na zaposlenje u tijeku prije dana očekivanog poroda. Ta razdoblja rada treba smatrati kao da obuhvaćaju različita uzastopna zaposlenja koja je dotična radnica obavljala prije tog datuma, uključujući obavljanje djelatnosti za različite poslodavce i u različitim statusima. Jedini zahtjev predviđen tom odredbom jest da je dotična osoba obavljala jednu ili više djelatnosti u razdoblju propisanom nacionalnim pravom kako bi joj se priznalo pravo na davanje za majčinstvo primjenom navedene direktive.

               42

               Stoga iz teksta članka 11. točke 4. druge alineje Direktive 92/85 proizlazi da država članica ne može propisati novo razdoblje probnog rada u trajanju od šest mjeseci prije priznanja prava na davanje za majčinstvo samo zbog činjenice da je dotična radnica promijenila status ili zaposlenje.

               43

               U skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda prilikom tumačenja odredbe prava Unije valja uzeti u obzir ne samo njezin tekst već i kontekst te ciljeve propisa čiji je ona dio (presude Merck, 292/82, EU:C:1983:335, t. 12.; TNT Express Nederland, C‑533/08, EU:C:2010:243, t. 44., i Utopia, C‑40/14, EU:C:2014:2389, t. 27.).

               44

               U tom pogledu, valja podsjetiti na to da je svrha Direktive 92/85 donesene na temelju članka 118.a UEEZ‑a, koji odgovara članku 153. UFEU‑a, promicanje poboljšanja sigurnosti i zdravlja na radu trudnih radnica, radnica koje su nedavno rodile i radnica koje doje (presude Paquay, C‑460/06, EU:C:2007:601, t. 27.; Danosa, C‑232/09, EU:C:2010:674, t. 58., i D., C‑167/12, EU:C:2014:169, t. 29.).

               45

               U tom kontekstu i kao što proizlazi iz uvodne izjave 17. Direktive 92/85, u svrhu izbjegavanja rizika da odredbe u vezi s rodiljnim dopustom ne bi ispunjavale svoju svrhu kada prava vezana za ugovor o radu ne bi bila zajamčena, zakonodavac Unije predvidio je u članku 11. točki 2. podtočki (b) Direktive 92/85 da se „redovna isplata plaća i/ili pravo na odgovarajući doplatak [davanje]“ radnicama na koje se primjenjuje ta direktiva moraju osigurati u slučaju rodiljnog dopusta iz članka 8. navedene direktive (vidjeti u tom smislu presudu Boyle i dr., C‑411/96, EU:C:1998:506, t. 30.).

               46

               Zahtijevanje novog probnog rada svaki put kad se promjeni status ili zaposlenje predstavljalo bi dovođenje u pitanje minimalne razine zaštite predviđene u članku 11. točki 2. Direktive 92/85 kada dotičnoj radnici nije okončan probni rok u trajanju od šest mjeseci na novom radnom mjestu, iako je prethodno navršila više od dvanaest mjeseci razdoblja rada neposredno prije dana njena očekivanog poroda.

               47

               Naposljetku, belgijska vlada tvrdi da nacionalni propis u pitanju u glavnom postupku ne nameće dotičnoj radnici obavljanje iste djelatnosti tijekom šest mjeseci koji prethode porodu već zahtijeva da je potonja tijekom najmanje šest mjeseci obavljala jednu ili više djelatnosti koji su joj omogućili priznanje prava u okviru socijalne sigurnosti zaposlenih osoba. Posao u javnoj službi ne uključuje plaćanje doprinosa u sustav socijalnog osiguranja zaposlenih osoba.

               48

               U tom pogledu, dovoljno je podsjetiti – u slučaju u kojem je dotična radnica promijenila posao na način da je obavljala djelatnost zaposlene osobe nakon što je tijekom razdoblja iz članka 11. točke 4. druge alineje Direktive 92/85 bila javna službenica – da je na svakoj državi članici da osigura koordinaciju različitih tijela koja bi mogla biti uključena u isplatu davanja za majčinstvo.

               49

               U tim okolnostima valja zaključiti da, sukladno članku 11. točki 4. drugoj alineji Direktive 92/85, država članica ne može odbiti radnici priznanje prava na davanje za majčinstvo zbog toga što tijekom obavljanja djelatnosti zaposlene osobe, nakon što joj je kao javnoj službenici odobreno mirovanje radnog odnosa iz osobnih razloga radi obavljanja te djelatnosti, nije okončan probni rad koji je predviđen nacionalnim pravom kako bi joj se moglo priznati navedeno davanje za majčinstvo, iako je radila tijekom više od dvanaest mjeseci neposredno prije dana njena očekivanog poroda.

         Direktiva 2006/54

               50

               Uzimajući u obzir odgovor na pitanje u vezi s Direktivom 92/85, nije potrebno odgovoriti na to isto pitanje u vezi s Direktivom 2006/54.

               51

               Na temelju prethodno navedenog, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 11. točku 4. drugu alineju Direktive 92/85 treba tumačiti na način da mu je protivno odbijanje države članice da radnici prizna pravo na davanje za majčinstvo zbog toga što tijekom obavljanja djelatnosti zaposlene osobe, nakon što joj je kao javnoj službenici odobreno mirovanje radnog odnosa iz osobnih razloga radi obavljanja te djelatnosti, nije okončan probni rad koji je predviđen nacionalnim pravom kako bi joj se moglo priznati navedeno davanje za majčinstvo, iako je radila tijekom više od dvanaest mjeseci neposredno prije dana njena očekivanog poroda.

         Troškovi

               52

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                     Članak 11. točku 4. drugu alineju Direktive Vijeća 92/85/EEZ od 19. listopada 1992. o uvođenju mjera za poticanje poboljšanja sigurnosti i zdravlja na radu trudnih radnica te radnica koje su nedavno rodile ili doje (deseta pojedinačna direktiva u smislu članka 16. stavka 1. Direktive 89/391/EEZ) treba tumačiti na način da mu je protivno odbijanje države članice da radnici prizna pravo na davanje za majčinstvo zbog toga što tijekom obavljanja djelatnosti zaposlene osobe, nakon što joj je kao javnoj službenici odobreno mirovanje radnog odnosa iz osobnih razloga radi obavljanja te djelatnosti, nije okončan probni rad koji je predviđen nacionalnim pravom kako bi joj se moglo priznati navedeno davanje za majčinstvo, iako je radila tijekom više od dvanaest mjeseci neposredno prije dana njena očekivanog poroda.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


Presuda Suda (prvo vijeće) od 6. prosinca 2007.#Columbus Container Services BVBA & Co. protiv Finanzamt Bielefeld-Innenstadt.#Zahtjev za prethodnu odluku: Finanzgericht Münster - Njemačka.#Članci 43. i 56. UEZ-a.#Predmet C-298/05.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 18. listopada 2011.#Oliver Brüstle protiv Greenpeace eV.#Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesgerichtshof - Njemačka.#Direktiva 98/44/EZ.#Predmet C-34/10.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 10. travnja 2003. # Michel Hendrickx protiv Europskog centra za razvoj strukovnog osposobljavanja (Cedefop). # Žalba - Dužnosnici - Obustava postupka. # Predmet C-217/01 P.


Presuda Suda (treće vijeće) od 23. prosinca 2009.#Jasna Detiček protiv Maurizio Sgueglia.#Zahtjev za prethodnu odluku: Višje sodišče v Mariboru - Slovenija.#Predmet C-403/09 PPU.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 11. lipnja 1992. # Sanders Adour SNC i Guyomarc'h Orthez Nutrition Animale SA protiv Directeur des services fiscaux des Pyrenées-Atlantiques. # Zahtjevi za prethodnu odluku: Tribunal de grande instance de Pau - Francuska. # Spojeni predmeti C-149/91 i C-150/91.


Presuda Suda od 1. veljače 1978. # Miller International Schallplatten GmbH protiv Komisije Europskih zajednica. # Predmet 19/77.


Presuda Suda (treće vijeće) od 27. travnja 2006.#H. A. Solleveld (C-443/04) i J. E. van den Hout-van Eijnsbergen (C-444/04) protiv Staatssecretaris van Financiën.#Zahtjev za prethodnu odluku: Hoge Raad der Nederlanden - Nizozemska.#Šesta direktiva o PDV-u - Granice.#Spojeni predmeti C-443/04 i C-444/04.


Presuda Suda (treće vijeće) od 2. travnja 2009.#A.#Zahtjev za prethodnu odluku: Korkein hallinto-oikeus - Finska.#Predmet C-523/07.


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 26. rujna 2013.#Polyelectrolyte Producers Group GEIE (PPG) i SNF SAS protiv Europske agencije za kemijske proizvode (ECHA).#Žalba – Europska agencija za kemikalije (ECHA) – Registracija, evaluacija i autorizacija kemikalija – Uredba (EZ) br. 1907/2006 (Uredba REACH) – Članci 57. i 59. – Tvari koje podliježu autorizaciji – Identifikacija akrilamida kao posebno zabrinjavajuće tvari – Uvrštenje na popis predloženih tvari – Objava popisa na internetskim stranicama ECHA‑e – Tužba za poništenje podnesena prije navedene objave – Dopuštenost.#Predmet C-626/11 P.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      26. rujna 2013. (
            *1
         )
      „Žalba — Europska agencija za kemikalije (ECHA) — Registracija, evaluacija i autorizacija kemikalija — Uredba (EZ) br. 1907/2006 (Uredba REACH) — Članci 57. i 59. — Tvari koje podliježu autorizaciji — Identifikacija akrilamida kao posebno zabrinjavajuće tvari — Uvrštenje na popis predloženih tvari — Objava popisa na internetskim stranicama ECHA‑e — Tužba za poništenje podnesena prije navedene objave — Dopuštenost“
      U predmetu C‑626/11 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije podnesene 30. studenoga 2011.,

         Polyelectrolyte Producers Group GEIE (PPG), sa sjedištem u Bruxellesu (Belgija),

         SNF SAS, sa sjedištem u Andrézieux‑Bouthéonu (Francuska),
      koje zastupaju R. Cana i K. Van Maldegem, avocats,
      žalitelji,
      druge stranke u postupku su:

         Europska agencija za kemikalije (ECHA), koju zastupaju M. Heikkilä i W. Broere, u svojstvu agenata, uz asistenciju J. Stuycke, advocaat,
      tuženik u prvostupanjskom postupku,

         Kraljevina Nizozemska, koju zastupaju C. Wissels i B. Koopman, u svojstvu agenata

         Europska komisija, koju zastupaju P. Oliver i E. Manhaeve, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luksemburgu,
      intervenijenti u prvostupanjskom postupku,
      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, J. Malenovský, U. Lõhmus (izvjestitelj), M. Safjan i A. Prechal, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
      tajnik: L. Hewlett, glavna administratorica
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 14. studenoga 2012.,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 21. ožujka 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Producers Group GEIE (PPG) (u daljnjem tekstu: PPG) i SNF SAS (u daljnjem tekstu: SNF) svojom žalbom zahtijevaju ukidanje rješenja Općeg suda Europske unije od 21. rujna 2011., PPG i SNF/ECHA (T 268/10, Zb., str. II 6595, u daljnjem tekstu: pobijano rješenje), kojim je on kao nedopuštenu odbacio njihovu tužbu za poništenje odluke Europske agencija za kemikalije (ECHA) o identifikaciji (CE br. 201‑173-7) kao tvari koja ispunjava kriterije iz članka 57. Uredbe (EZ) br. 1907/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 18. prosinca 2006. o registraciji, evaluaciji, autorizaciji i ograničavanju kemikalija (REACH) i osnivanju Europske agencije za kemikalije te o izmjeni Direktive 1999/45/EZ i stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EEZ) br. 793/93 i Uredbe Komisije (EZ) br. 1488/94 kao i Direktive Vijeća 76/769/EEZ i direktiva Komisije 91/155/EEZ, 93/67/EEZ, 93/105/EZ i 2000/21/EZ (SL L 396, str. 1. i ispravak SL 2007., L 136, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 23., str. 3., u daljnjem tekstu: Uredba REACH), u skladu s njezinim člankom 59. (u daljnjem tekstu: sporna odluka).

         Pravni okvir

         Uredba REACH

               2

               U članku 57. Uredbe REACH navedene su tvari koje mogu biti uvrštene u njezin Prilog XIV., naslovljen „Popis tvari koje podliježu autorizaciji”. U članku 57. točkama (a) i (b) te uredbe navedene su tvari koje ispunjavaju kriterije prema kojima se tvari razvrstavaju kao karcinogene i mutagene i pripadaju određenim kategorijama.

               3

               Sukladno članku 59. te uredbe, naslovljenom „Identifikacija tvari iz članka 57.”:
               „1.   Postupak iz stavaka od 2. do 10. ovog članka primjenjuje se za potrebe identifikacije tvari koje ispunjavaju kriterije iz članka 57. i utvrđivanja popisa tvari predloženih za uvrštenje u Prilog XIV. [(u daljnjem tekstu: popis predloženih tvari)]. [...]
               [...]
               3.   Svaka država članica može izraditi dosje u skladu s Prilogom XV. za tvari koje prema njezinom mišljenju ispunjavaju kriterije iz članka 57. i poslati ju [ECHA‑i]. [...][ECHA] taj dosje stavlja na raspolaganje ostalim državama članicama u roku od 30 dana od primitka.
               4.   [ECHA] na svojim internetskim stranicama objavljuje obavijest da je za tvar izrađen dosje u skladu s Prilogom XV. [ECHA] poziva sve zainteresirane strane da dostave očitovanja u zadanom roku.
               5.   Ostale države članice i [ECHA] mogu u roku od 60 dana od dostave iznijeti svoje očitovanje na određivanje tvari prema kriterijima iz članka 57. u dosjeu dostavljenom [ECHA‑i].
               6.   Ako se [ECHA] ne očituje odnosno ako ne primi očitovanja, uvrštava tvar u popis iz stavka 1. Agencija tu tvar može uključiti u svoje preporuke na temelju članka 58. stavka 3.
               7.   Ako se [ECHA] očituje odnosno ako primi očitovanja, upućuje dosje Odboru država članica u roku od 15 dana nakon isteka roka od 60 dana navedenog u stavku 5.
               8.   Ako se u roku od 30 dana u Odboru država članica postigne jednoglasni sporazum u pogledu identifikacije tvari, [ECHA] uvrštava tvar u popis iz stavka 1. [...]
               [...]
               10.   [ECHA] na svojim internetskim stranicama bez odlaganja objavljuje i ažurira popis iz stavka 1. čim se donese odluka o uvrštenju tvari.”

         Okolnosti spora i sporna odluka

               4

               PPG je europsko gospodarsko interesno udruženje koje zastupa interese društava proizvođača i/ili uvoznika polielektrolita, poliakrilamida i/ili drugih polimera koji sadržavaju akrilamid. Jedan od njegovih članova je i SNF.

               5

               Kraljevina Nizozemska 25. kolovoza 2009. proslijedila je ECHA‑i dosje koji je izradila povodom identifikacije akrilamida kao tvari koja ispunjava kriterije iz članka 57. točaka (a) i (b) Uredbe REACH.

               6

               ECHA je 31. kolovoza 2009. na svojim internetskim stranicama objavila mišljenje u kojem je zainteresirane osobe pozvala da dostave svoja očitovanja na dosje koji je izrađen o akrilamidu. Istog dana ECHA je također pozvala nadležna tijela drugih država članica da dostave svoja očitovanja o tome.

               7

               Nakon što je primila očitovanja o tom dosjeu, među ostalim, od PPG‑a i odgovore Kraljevine Nizozemske na ta očitovanja, ECHA je navedeni dosje dostavila Odboru država članica koji je 27. studenoga 2009. jednoglasno odlučio o identifikaciji akrilamida kao posebno zabrinjavajuće tvari zato što ta tvar ispunjava kriterije iz članka 57. točaka (a) i (b) Uredbe REACH.

               8

               ECHA je 7. prosinca 2009. objavila priopćenje za javnost u kojem je navela, s jedne strane, da se odbor država članica jednoglasno sporazumio o identifikaciji akrilamida i drugih četrnaest tvari kao posebno zabrinjavajućih jer one ispunjavaju kriterije iz članka 57. Uredbe REACH i, s druge strane, da će popis predloženih tvari biti formalno ažuriran u siječnju 2010.

               9

               Izvršni direktor ECHA‑e je 22. prosinca 2009. donio Odluku ED/68/2009, čije je stupanje na snagu bilo predviđeno za 13. siječnja 2010., o tome da se na taj dan akrilamid uvrsti u popis predloženih tvari.

               10

               Taj popis u koji je uvršten akrilamid je 30. ožujka 2010. objavljen na internetskim stranicama ECHA‑e.

         Postupak pred Općim sudom i pobijano rješenje

               11

               Iz pobijanog rješenja proizlazi da su PPG i SNF tajništvu Općeg suda 4. siječnja 2010. podnijeli tužbu za poništenje sporne odluke.

               12

               ECHA je 17. ožujka 2010. zahtjevom podnesenim tajništvu Općeg suda podnijela prigovor nedopuštenosti protiv te tužbe. Ona je navela tri zapreke vođenju postupka koje se temelje na prirodi sporne odluke, na tome da se ona izravno ne odnosi na tužitelje i na tome da se ta odluka, koja nije regulatorni akt u smislu članka 263. stavka 4. UFEU‑a, osobno ne odnosi na njih.

               13

               Kad je riječ o zapreci vođenju postupka koja se temelji na prirodi sporne odluke, ECHA u biti ističe da su tužitelji, time što su se pozivali na jednoglasni sporazum Odbora država članica ECHA‑e donesen 27. studenoga 2009., pobijali pripremni akt koji nema pravne učinke prema trećima u smislu članka 263. stavka 1. druge rečenice UFEU‑a.

               14

               Kraljevina Nizozemska, kojoj je bilo dopušteno intervenirati u potporu ECHA‑inu zahtjevu, podupirala je zapreke vođenju postupka koje je istaknula potonja.

               15

               Europska komisija, kojoj je isto bila dopuštena intervencija, podupirala je ECHA‑inu argumentaciju koja se temeljila na prirodi sporne odluke i na tome da se ona nije izravno odnosila na tužitelje. Osim toga, ona je isticala da tužba ne poštuje zahtjeve iz članka 44. stavka 1. točke (c) Poslovnika Općeg suda jer nije jasna.

               16

               Kao prvo, Opći sud je ispitao tu potonju zapreku vođenju postupka. On je istaknuo da su uvjeti dopuštenosti tužbe i prigovora koji su u njoj navedeni prisilnopravni tako da ih je on mogao ispitati po službenoj dužnosti, pri čemu je podsjetio da intervenijent ne može istaknuti zapreku vođenju postupka koju nije istaknula stranka koju on podupire.

               17

               Opći sud je odbio navedenu zapreku vođenju postupka smatrajući u točki 34. pobijanog rješenja da iz tužbe u dovoljnoj mjeri proizlazi da je predmet spora akt ECHA‑e, koji je donesen nakon postupka predviđenog člankom 59. Uredbe REACH, a kojim je akrilamid identificiran kao tvar koja ispunjava kriterije iz članka 57. navedene uredbe, čiji je sadržaj utvrđen jednoglasnim sporazumom Odbora država članica od 27. studenoga 2009., a koji je trebao biti proveden uvrštenjem akrilamida na popis predloženih tvari koji je trebao biti objavljen na internetskim stranicama ECHA‑e 13. siječnja 2010., a napokon je objavljen 30. ožujka 2010.

               18

               Kao drugo, kad je riječ o zapreci vođenju postupka koja se temelji na prirodi sporne odluke, koju je istaknula ECHA, Opći sud je u točki 41. pobijanog rješenja smatrao da nije bilo nužno odlučiti o argumentaciji o navodnom pripremnom karakteru navedenog jednoglasnog sporazuma, s obzirom na to da sporna odluka nije trebala imati pravne učinke prema trećima u trenutku ocjenjivanja dopuštenosti tužbe, odnosno u trenutku podnošenja tužbe.

               19

               S tim u vezi Opći sud je u točki 45. pobijanog rješenja ustvrdio da je tužba podnesena nakon jednoglasnog sporazuma odbora država članica o identifikaciji akrilamida kao posebno zabrinjavajuće tvari i nakon što je izvršni direktor ECHA‑e donio odluku o uvrštenju te tvari na popis predloženih tvari, ali prije 13. siječnja 2010., datuma kad je bilo predviđeno stupanje na snagu te odluke i uvrštenje akrilamida na navedeni popis.

               20

               Opći sud je u točki 49. pobijanog rješenja smatrao da, s jedne strane, akt o identifikaciji tvari kao posebno zabrinjavajuće nema pravne učinke prema trećima prije uvrštenja te tvari na popis predloženih tvari i da pravne obveze koje proizlaze iz tog akta mogu biti nametnute dotičnim osobama tek nakon objave i ažuriranja tog popisa koji sadržava navedenu tvar na internetskim stranicama ECHA‑e, u skladu s člankom 59. stavkom 10. Uredbe REACH. S druge strane, Opći sud je presudio da rok za podnošenje tužbe protiv navedenog akta na temelju članka 263. stavka 6. UFEU‑a može teći tek od te objave.

               21

               Slijedom toga, Opći sud odbacio je tužbu koja mu je podnesena kao nedopuštenu te nije ispitao ostale zapreke vođenju postupka koje je istaknula ECHA.

         Zahtjevi stranaka

               22

               Žalitelji od Suda zahtijevaju da ukine pobijano rješenje i poništi spornu odluka ili da, podredno, vrati predmet Općem sudu na ponovno odlučivanje o njihovoj tužbi i da ECHA‑i naloži snošenje troškova obaju postupaka.

               23

               ECHA te Kraljevina Nizozemska i Komisija, koje su podupirale ECHA‑u u prvostupanjskom postupku, od Suda traže da žalbu proglasi neosnovanom i da žaliteljima naloži snošenje troškova.

         O žalbi

         Argumentacija stranka

               24

               Žalitelji ističu jedan žalbeni razlog koji se temelji na pogrešci koja se tiče prava koju je Opći sud počinio u tumačenju i primjeni Uredbe REACH jer je presudio da identifikacija tvari kao posebno zabrinjavajuće od strane odbora država članica ECHA, u skladu s člankom 59. stavkom 8. te uredbe, nije odluka koja stvara pravne učinke prema trećima prije objave popisa predloženih tvari u koji je uvrštena ta tvar.

               25

               Žalitelji ističu da, suprotno onome što je Opći sud ustvrdio u točki 47. pobijanog rješenja, iz različitih upućivanja na „identifikaciju” i „uvrštenje” u odredbama Uredbe REACH u kojima je utvrđena obveza obavješćivanja proizlazi da je zakonodavac Unije želio stvoriti takve obveze koje proizlaze iz identifikacije tvari u fazi koja prethodi njezinu uvrštenju na popis predloženih tvari.

               26

               ECHA, koju podupire Kraljevina Nizozemska, podsjeća da je u slučaju akata donesenih tijekom postupka koji ima više etapa moguće pobijati samo mjere koje konačno određuju položaj predmetne institucije ili tijela na kraju tog postupka. Ona ističe da je u predmetnom slučaju uvrštenje akrilamida na popis predloženih tvari, poput onoga koji je objavljen 30. ožujka 2010., akt koji može imati pravne učinke, dok je sporazum Odbora država članica pripremni akt koji sam po sebi ne stvara nikakvu pravnu obvezu.

               27

               Prema mišljenju Komisije, činjenica da jednoglasni sporazum Odbora država članica ne ostavlja nikakvu marginu prosudbe glede uvrštenja tvari na popis predloženih tvari ne znači da je taj sporazum konačan akt protiv kojeg se može podnijeti pravni lijek ili da on može zamijeniti odluku ECHA‑e donesenu na temelju članka 59. stavka 8. Uredbe REACH.

               28

               Komisija tvrdi da ni u jednoj odredbi te uredbe nije navedeno da postoji razlika između identifikacije tvari i njezina uvrštenja na popis predloženih tvari. Naprotiv, iz članka 59. navedene uredbe proizlazi da su tvari identificirane kao posebno zabrinjavajuće tvari samo za svrhe njihova uvrštenja na taj popis.

         Ocjena Suda

               29

               Najprije valja istaknuti da nije sporno da je predmet tužbe koju su podnijeli PPG i SNF bio akt ECHA‑e koji je Opći sud opisao u točki 34. pobijanog rješenja, odnosno onaj koji je donesen nakon postupka predviđenog člankom 59. Uredbe REACH, a kojim je akrilamid identificiran kao tvar koja ispunjava kriterije iz članka 57. te uredbe.

               30

               Kao što je Opći sud naveo u tom rješenju, takav akt može biti predmet tužbe za poništenje na temelju članka 263. stavka 1. druge rečenice UFEU‑a ako ga je donio ured ili agencija Europske unije, u predmetnom slučaju ECHA, i ako on proizvodi pravne učinke prema trećima. Naime, više odredaba Uredbe REACH, poput onih citiranih osobito u točki 42. navedenog rješenja, određuju obveze obavješćivanja koje proizlaze iz akta o identifikaciji tvari donesenog nakon postupka predviđenog člankom 59. te uredbe.

               31

               Opći sud je isto tako u točki 49. pobijanog rješenja pravilno presudio da pravne obveze koje proizlaze iz akta o identifikaciji tvari kao posebno zabrinjavajuće, donesenog nakon postupka predviđenog člankom 59. navedene uredbe, mogu biti nametnute dotičnim osobama tek nakon objave popisa predloženih tvari koji sadrži tu tvar, s obzirom na to da je ta objava predviđena u stavku 10. tog članka.

               32

               Naime, kad je objava akta predviđena propisom Unije, tek od trenutka te objave navedene osobe mogu nedvojbeno znati svoja prava i obveze i poduzeti odgovarajuće nužne mjere (vidjeti u tom smislu presudu od 10. ožujka 2009., Heinrich, C‑345/06, Zb. str. I‑1659., str. 44.).

               33

               Slijedom toga, kako bi dotične osobe imale dovoljno vremena za utemeljeno pobijanje objavljenog akta Unije, rok za podnošenje tužbe protiv takvog akta, u skladu s člankom 263. stavkom 6. UFEU‑a, počinje teći tek od njegove objave.

               34

               Međutim, suprotno onome što je Opći sud smatrao u pobijanom rješenju, iz toga ne proizlazi da tužitelj ne može pobijati akt koji je donijela Unija prije njegove objave.

               35

               S tim u vezi, Sud je u točki 8. presude od 19. rujna 1985., Hoogovens Groep/Komisija (172/83 i 226/83, Zb., str. 2831.), već presudio da odredbe članka 33. stavka 3. UEZUČ-a, koje utvrđuju formalnosti – obavješćivanje ili objavu – od kojih teku rokovi za podnošenje tužbe za poništenje nisu prepreka tome da tužitelj podnese svoju tužbu Sudu čim je sporna odluka donesena a da pritom ne čeka obavješćivanje o njoj ili njezinu objavu, tako da se jednu od tužbi povodom kojih je donesena navedena presuda nije moglo smatrati nedopuštenom jer je podnesena tajništvu Suda prije objave te odluke.

               36

               Međutim, odredbe članka 263. stavka 6. UFEU‑a, koji odgovara članku 33. stavku 3. UEZUČ-a, ne protive se tome da se ta sudska praksa primijeni na predmetni slučaj.

               37

               Naprotiv, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 55. svojega mišljenja, iako iz ustaljene sudske prakse proizlazi da su akti ili odluke protiv kojih može biti podnesena tužba za poništenje u smislu članka 263. UFEU‑a mjere koje proizvode obvezujuće pravne učinke koji mogu utjecati na interese tužitelja, mijenjajući na bitan način njegovu pravnu situaciju (vidjeti presudu od 12. rujna 2006., Reynolds Tobacco i dr./Komisija, C‑131/03 P, Zb., str. I‑7795., t. 54. i navedenu sudsku praksu), u tom članku nije pobliže navedeno da je podnošenje takve tužbe uvjetovano objavom tih mjera ili obavješćivanjem potonjih o njima.

               38

               Osim toga, podnošenje tužbe protiv akta Unije prije njegove objave, ako je on donesen, ne šteti cilju roka za podnošenje tužbe koji se, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, sastoji u očuvanju pravne sigurnosti sprječavanjem beskonačnog pobijanja akata Unije koji imaju pravne učinke (vidjeti presude od 22 listopada 2002., National Farmers’ Union, C‑241/01, Zb., str. I‑9079., t. 34. kao i od 23. travnja 2013., Gbagbo i dr./Vijeće, C‑478/11 P do C‑482/11 P, t. 62).

               39

               Slijedom toga, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 56. svojega mišljenja, iako od objave akta počinju teći rokovi za podnošenje tužbe nakon čijih isteka taj akt postaje konačan, ona nije uvjet za nastanak prava podnošenja tužbe protiv predmetnog akta.

               40

               U predmetnom je slučaju Opći sud u točki 45. pobijanog rješenja ustvrdio da je tužba kojom se pokreće postupak podnesena kako nakon jednoglasnog sporazuma Odbora država članica o toj identifikaciji tako i nakon radnje izvršnog direktora ECHA‑e od 22. prosinca 2009. koja predstavlja odluku. Iz tog proizlazi da je na dan podnošenja te tužbe, odnosno 4. siječnja 2010., sporna odluka bila konačno donesena.

               41

               Stoga je Opći sud pogrešno zaključio da je navedena tužba nedopuštena zbog toga što je podnesena prije dana objave sporne odluke uvrštenjem akrilamida na popis predloženih tvari na internetskim stranicama ECHA‑e, koje je najprije bilo predviđeno za 13. siječnja 2010., ali je napokon učinjeno 30. ožujka 2010.

               42

               Stoga valja prihvatiti jedini žalbeni razlog koji su istaknuli žalitelji i, slijedom toga, njihovu žalbu te ukinuti pobijano rješenje.

               43

               U skladu s člankom 61. stavkom 1. Statuta Suda Europske unije, u slučaju ukidanja odluke Općeg suda Sud može sam konačno odlučiti o sporu ako stanje postupka to dopušta ili može vratiti predmet na odlučivanje Općem sudu.

               44

               Budući da u predmetnom slučaju stanje postupka ne dopušta konačnu odluku o sporu, valja predmet vratiti Općem sudu na ponovno suđenje i o troškovima odlučiti naknadno

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) proglašava i presuđuje

                        1.

                           Ukida se rješenje Općeg suda Europske unije od 21. rujna 2011., PPG i SNF/ECHA (T‑1/10).

                        2.

                           Ovaj predmet vraća se Općem sudu Europske unije na ponovno suđenje.

                        3.

                           O troškovima će se odlučiti naknadno.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


title: Presuda Suda (osmo vijeće) od 26. svibnja 2016.#ZS "Ezernieki" protiv Lauku atbalsta dienests.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Augstākās tiesas Administratīvo lietu departaments.#Zahtjev za prethodnu odluku – Poljoprivreda – Europski fond za smjernice i jamstva u poljoprivredi – Uredbe (EZ) br. 1257/1999 i 817/2004 – Potpora ruralnom razvoju – Povrat neopravdanih plaćanja – Povećanje prijavljene površine iznad predviđenog praga tijekom petogodišnjeg razdoblja trajanja obveze – Zamjena prvotne obveze novom – Nepoštovanje od strane korisnika obveze podnošenja godišnjeg zahtjeva za plaćanje potpore – Nacionalni propis kojim se zahtijeva povrat svih potpora isplaćenih tijekom nekoliko godina – Načelo proporcionalnosti – Članci 17. i 52. Povelje Europske unije o temeljnim pravima.#Predmet C-273/15.

text:
         PRESUDA SUDA (osmo vijeće)
      26. svibnja 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Poljoprivreda — Europski fond za smjernice i jamstva u poljoprivredi — Uredbe (EZ) br. 1257/1999 i 817/2004 — Potpora ruralnom razvoju — Povrat neopravdanih plaćanja — Povećanje prijavljene površine iznad predviđenog praga tijekom petogodišnjeg razdoblja trajanja obveze — Zamjena prvotne obveze novom — Nepoštovanje od strane korisnika obveze podnošenja godišnjeg zahtjeva za plaćanje potpore — Nacionalni propis kojim se zahtijeva povrat svih potpora isplaćenih tijekom nekoliko godina — Načelo proporcionalnosti — Članci 17. i 52. Povelje Europske unije o temeljnim pravima“
      U predmetu C‑273/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Augstākās tiesas Administratīvo lietu departaments (Vrhovni sud, odjel za upravne poslove, Latvija), odlukom od 3. lipnja 2015., koju je Sud zaprimio 8. lipnja 2015., u postupku

         ZS „Ezernieki”

      protiv

         Lauku atbalsta dienests

      SUD (osmo vijeće),
      u sastavu: D. Šváby, predsjednik vijeća, J. Malenovský i M. Vilaras (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Campos Sánchez‑Bordona
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za ZS „Ezernieki”, A. Martuzāns,

               —

               za latvijsku vladu, I. Kalniņš i G. Bambāne, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, A. Sauka i J. Aquilina, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Uredbe Vijeća (EZ) br. 1257/1999 od 17. svibnja 1999. o potpori Europskog fonda za smjernice i jamstva u poljoprivredi (EFSJP) ruralnom razvoju kojom se izmjenjuju i stavljaju izvan snage određene uredbe (SL 1999., L 160, str. 80.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 1., str. 93.), kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 1783/2003 od 29. rujna 2003. (SL 2003., L 270, str. 70.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 27., str. 146.) (u daljnjem tekstu: Uredba br. 1257/1999), Uredbe Komisije (EZ) br. 817/2004 od 29. travnja 2004. o detaljnim pravilima za primjenu Uredbe br. 1257/1999 (SL 2004., L 153, str. 30., i ispravak SL 2004., L 231, str. 24.), Uredbe Komisije (EZ) br. 796/2004 od 21. travnja 2004. o utvrđivanju detaljnih pravila za provedbu višestruke sukladnosti, modulacije i integriranog administrativnog i kontrolnog sustava predviđenih uredbom Vijeća (EZ) br. 1782/2003 od 29. rujna 2003. o utvrđivanju zajedničkih pravila za programe izravne potpore u okviru zajedničke poljoprivredne politike i utvrđivanju određenih programa potpore za poljoprivrednike (SL 2004., L 141, str. 18.) kao i članaka 17. i 52. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između ZS „Ezernieki” (u daljnjem tekstu: Ezernieki), poljoprivrednog gospodarstva, i Lauku atbalsta dienests (služba za podršku ruralnim područjima, Latvija), o povratu svih agrookolišnih potpora koje su mu dodijelila latvijska tijela tijekom petogodišnjeg razdoblja trajanja obveze jer nisu bili ispunjeni svi uvjeti za dodjelu navedenih potpora.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Uredba br. 1257/1999

               3

               Uredba br. 1257/1999 utvrđuje, u skladu s člankom 1., okvir za potporu Zajednice održivom ruralnom razvoju. U Poglavlju VI. Glave II. te uredbe, naslovljenom „Poljoprivredni okoliš i dobrobit životinja”, članak 22. određuje:
               „Potpora za poljoprivredne metode koje su namijenjene zaštiti okoliša, održavanju krajolika (poljoprivredni okoliš) ili poboljšanju dobrobiti životinja pridonosi postizanju ciljeva politike Zajednice u pogledu poljoprivrede, okoliša i dobrobiti životinja na gospodarstvu.
               [...]”

               4

               Članak 23. Uredbe br. 1257/1999 određuje:
               „1.   Potpora će biti odobrena poljoprivrednicima koji preuzimaju obveze poljoprivrednog okoliša ili dobrobiti životinja barem na pet godina. Prema potrebi, može se odrediti duže razdoblje za posebne tipove obveza imajući u vidu njihov utjecaj na okoliš ili dobrobit životinja.
               2.   Obveze poljoprivrednog okoliša i dobrobiti životinja uključuju više od primjene uobičajene dobre poljoprivredne prakse uključujući dobru praksu uzgoja stoke.
               One predviđaju usluge koje nisu pružene ostalim mjerama potpore, kao što je tržišna potpora i naknade štete.”

               5

               Članak 24. te uredbe glasi:
               „1.   Potpora s obzirom na obvezu poljoprivrednog okoliša ili dobrobiti životinja odobrava se godišnje i izračunava na temelju:

                        (a)

                        prijašnjih prihoda;

                        (b)

                        dodatnih troškova koji su posljedica preuzete obveze; i

                        (c)

                        potreba za poticajem.

                  Troškovi vezani za ulaganja ne uzimaju se u obzir pri izračunavanju razine godišnje potpore. Troškovi za nepovratna ulaganja koja su potrebna za usklađivanje s obvezom mogu se uzeti u obzir pri izračunu razine godišnje potpore.
               2.   Maksimalni prihvatljivi godišnji iznos potpore Zajednice utvrđen je u Prilogu. Kada se potpora računa na temelju površine, ovi se iznosi temelje na onoj površini gospodarstva na koju se odnose obveze poljoprivrednog okoliša.”

               6

               Članak 37. stavak 4. Uredbe (EZ) br. 1257/1999 propisuje:
               „Države članice mogu utvrditi daljnje ili još restriktivnije uvjete za dodjelu potpore Zajednice za ruralni razvoj ako su takvi uvjeti u skladu s ciljevima i uvjetima koji su određeni ovom Uredbom.”

               7

               Na temelju članka 93. stavka 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1698/2005 od 20. rujna 2005. o potporama ruralnom razvoju Europskog poljoprivrednog fonda za ruralni razvoj (EPFRR) (SL 2005., L 277 str.1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 40., str. 138.), Uredba br. 1257/1999 stavlja se izvan snage od 1. siječnja 2007., ali se i dalje primjenjuje na radnje koje je Europska komisija odobrila sukladno toj uredbi prije tog dana.

         Uredba br. 817/2004

               8

               U Odjeljku 11. Poglavlja I. Uredbe br. 817/2004, naslovljenom „Mjere ruralnog razvoja”, članak 37. te uredbe određuje:
               „1.   Ako korisnik poveća površinu gospodarstva tijekom razdoblja trajanja obveze koja je bila uvjet za dodjelu potpore, države članice mogu predvidjeti proširenje obveze na dodatnu površinu tijekom ostatka razdoblja trajanja obveze, u skladu sa stavkom 2. ili zamjenu prvotne obveze novom, u skladu sa stavkom 3.
               Navedena zamjena može se predvidjeti i kad se u okviru gospodarstva poveća površina za koju je preuzeta obveza.
               2.   Proširenje iz stavka 1. može se dodijeliti samo pod sljedećim uvjetima:

                        (a)

                        ono je korisno za mjere o kojima je riječ;

                        (b)

                        opravdano je u smislu prirode obveze, duljine trajanja ostatka razdoblja i veličine dodatne površine;

                        (c)

                        ne smanjuje učinkovitost provjera u svrhu osiguranja usklađenosti s uvjetima za dodjelu potpore.

                  Dodatna površina predviđena u točki (b) prvog podstavka mora biti znatno manja od prvotne površine ili obuhvaćati manje od dva hektara.
               3.   Nova obveza iz stavka 1. pokriva cijelu površinu o kojoj je riječ, i to pod uvjetima koji su najmanje isto toliko strogi kao i uvjeti koji su se primjenjivali na prvobitnu obvezu.”

               9

               U Odjeljku 6. Poglavlja II. Uredbe br. 817/2004, naslovljenom „Zahtjevi, kontrole i kazna”, članak 66. te uredbe predviđa:
               „1.   U zahtjevima za potporu za ruralni razvoj za površine ili životinje koji su podneseni odvojeno od zahtjeva za potporu iz članka 6. Uredbe [Komisije] (EZ) br. 2419/2001 [od 11. prosinca 2001. o detaljnim pravilima za primjenu integriranog sustava upravljanja i kontrole za određene programe pomoći Zajednice uspostavljene Uredbom Vijeća (EEZ) br. 3508/92 (SL 2001., L 327, str. 11.)] naznačene su sve površine i sve životinje gospodarstva relevantne za provjeru zahtjeva na temelju predmetne mjere, uključujući one za koje se ne zahtijeva nikakva potpora.
               2.   Kad se mjera potpore ruralnom razvoju primjenjuje na površine, parcele se utvrđuju pojedinačno. Tijekom razdoblja trajanja obveze, parcele na koje se odnosi potpora ne mogu se zamijeniti, uz iznimku posebno utvrđenih slučajeva u programskom dokumentu.
               3.   Kad je zahtjev za plaćanje sadržan u zahtjevu za potporu za ‚površinu’ u okviru integriranog sustava provjere, država članica osigurava da parcele za koje su podneseni zahtjevi za potporu ruralnom razvoju budu prijavljene odvojeno.
               4.   Utvrđivanje životinja i površina odvija se u skladu s člancima 18. i 20. Uredbe (EZ) br. 1782/2003.
               5.   U slučaju višegodišnje potpore, plaćanja koja slijede nakon plaćanja izvršenog u godini podnošenja zahtjeva izvršavaju se na temelju godišnjeg zahtjeva za plaćanje potpore osim ako država članica predviđa postupak koji omogućava učinkovitu godišnju provjeru poput one iz članka 67. stavka 1. ove uredbe.”

               10

               Članak 67. Uredbe br. 817/2004 određuje:
               „1.   Prvotni zahtjevi za pristupanje programu i naknadni zahtjevi za plaćanje provjeravaju se na način da se osigura učinkovita provjera ispunjavanja uvjeta za dodjelu potpora.
               Države članice utvrđuju primjerene metode i sredstva za provjeru svake mjere potpore, pa tako i osobe koje se provjeravaju.
               Kad god je to potrebno, države članice koriste integrirani administrativni i kontrolni sustav uspostavljen Uredbom (EZ) br. 1782/2003.
               2.   Provjeravanje se vrši putem administrativnih kontrola i kontrola na terenu.”

               11

               Članak 71. stavak 2. Uredbe br. 817/2004 određuje:
               „U slučaju neopravdanog plaćanja, predmetni korisnik mjere ruralnog razvoja ima obvezu povrata tih iznosa u skladu s odredbama članka 49. Uredbe (EZ) br. 2419/2001.”

               12

               Na temelju članka 64. Uredbe Komisije (EZ) br. 1974/2006 od 15. prosinca 2006. o utvrđivanju detaljnih pravila za primjenu Uredbe Vijeća (EZ) br. 1698/2005 o potpori ruralnom razvoju iz Europskog poljoprivrednog fonda za ruralni razvoj (EPFRR) (SL 2006., L 368, str. 15.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 19., str. 59.), Uredba br. 817/2004 stavlja se izvan snage od 1. siječnja 2007., ali se i dalje primjenjuje na mjere koje su odobrene prije 1. siječnja 2007. na temelju Uredbe br. 1257/1999.

         Uredba br. 796/2004

               13

               Uredbom br. 796/2004 stavljena je izvan snage Uredba br. 2419/2001. Na temelju Uredbe br. 796/2004, ona se primjenjuje na zahtjeve za potporu koji se odnose na tržišne godine ili premijska razdoblja s početkom 1. siječnja 2005. te se upućivanja na Uredbu br. 2419/2001 odnose na Uredbu br. 796/2004.

               14

               U dijelu u kojem, prema korelacijskoj tablici iz Priloga III. Uredbi br. 796/2004., članak 49. Uredbe br. 2419/2001 odgovara članku 73. Uredbe br. 796/2004, upućivanje na članak 71. stavak 2. Uredbe br. 817/2004 odnosi se odsad na članak 73. Uredbe br. 796/2004.

               15

               Članak 73. Uredbe br. 796/2004 glasi:
               „1.   U slučaju neopravdanog plaćanja predmetni poljoprivrednik obvezan je vratiti dotični iznos s kamatama koje se obračunavaju u skladu sa stavkom 3.
               [...]
               3.   Kamate se obračunavaju za razdoblje koje je proteklo između službene obavijesti poljoprivredniku o obvezi povrata i povrata ili odbitka.
               Primjenjiva kamatna stopa izračunava se u skladu s nacionalnim pravom, ali ne može biti niža od kamatne stope koja se primjenjuje na povrat iznosa u skladu s odredbama nacionalnog prava.
               4.   Obveza povrata u skladu sa stavkom 1. ne primjenjuje se ako je plaćanje izvršeno pogreškom nadležnog tijela ili drugog tijela uprave, a nije razumno očekivati da je poljoprivrednik mogao otkriti pogrešku.
               Međutim, ako se pogreška odnosi na činjenične elemente koji su relevantni za izračun odnosnog plaćanja, prvi se podstavak primjenjuje samo ako odluka o povratu nije priopćena u roku od 12 mjeseci od plaćanja.
               5.   Obveza povrata iz stavka 1. ne primjenjuje se ako je prošlo više od deset godina od datuma na koji je plaćanje potpore izvršeno do datuma na koji je nadležno tijelo korisnika prvi put obavijestilo o tome da je odnosno plaćanje neopravdano.
               Međutim, razdoblje iz prvog podstavka iznosi najviše četiri godine ako je korisnik postupao u dobroj vjeri.
               [...]” [neslužbeni prijevod]

         Latvijsko pravo

               16

               Članak 53. Ministru kabineta noteikumi br. 221 „Kārtība, kādā tiek piešķirts valsts un Eiropas Savienibas atbalsts lauksaimniecibai un lauku attīstibai” (Dekret Vijeća ministara br. 221. o postupku dodjele državne potpore i potpore Europske unije za poljoprivredu i ruralni razvoj) od 21. ožujka 2006., koja je bila na snazi do 28. travnja 2007. (u daljnjem tekstu: Dekret br. 221), određuje da kada poljoprivrednik zahtijeva plaćanje predviđeno navedenim dekretom za agrookolišnu potporu, obveze nastaju danom kad je podnio zahtjev službi za potporu ruralnim područjima. Članak 24. Dekreta br. 221 određuje da poljoprivrednik podnosi zahtjev za plaćanje agrookolišne potpore zajedno s planom poljoprivrednih zemljišta koji izdaje služba za potporu ruralnim područjima, a u kojem je naznačena korisna površina poljoprivredne parcele obrađivane do 9. lipnja tekuće godine.

               17

               Članak 55. Dekreta br. 221 predviđa da ako se u okviru zahtjeva za agrookolišnu potporu obveze prošire, nastaju nove obveze na pet godina. Ako se tijekom čitavog razdoblja trajanja obveze one povećaju za do 20 %, ali ne za više od dva hektara u odnosu na prvotnu obvezu, postojeće obveze se proširuju.

               18

               Članak 58. Dekreta br. 221 predviđa da se zahtjevom za plaćanje agrookolišne potpore poljoprivrednik obvezuje da će svake godine podnijeti službi za potporu ruralnim područjima, tijekom čitavog petogodišnjeg razdoblja trajanja obveze, zahtjev za potporu za prijavljene mjere, kao i da neće smanjiti prijavljenu površinu te da neće izmijeniti njezinu lokaciju.

               19

               Dana 31. ožujka 2010. na snagu je stupio Ministru kabineta noteikumi br. 295 „Noteikumi par valsts un Eiropas Savienibas lauku attistibas atbalsta piešķiršanu, administrēšanu un uzraudzibu vides un lauku ainavas uzlabošanai” (Dekret Vijeća ministara br. 295. o dodjeli, upravljanju i nadzoru državne potpore i potpore Europske unije ruralnom razvoju za poboljšanje poljoprivrednog i prirodnog krajolika), od 23. ožujka 2010., dekret koji je bio na snazi do 20. travnja 2015. (u daljnjem tekstu: Dekret br. 295.). Taj dekret, kao i Dekret br. 221, primjenjuje se na „agrookolišnu” mjeru uvedenu u skladu s Uredbom br. 1257/1999. Na temelju članka 74. Dekreta br. 295 „obveze u odnosu na površinu ili životinje u okviru djelatnosti predviđene u članku 3. izvršavaju se do završetka razdoblja trajanja obveze u skladu s Dekretom Vijeća ministara br. 1002 od 30. studenoga 2004. o načinima primjene programskog dokumenta ‚plan ruralnog razvoja Latvije u svrhu provedbe programa ruralnog razvoja za razdoblje 2004.‑2006.’”

               20

               Članak 76. Dekreta br. 295 predviđa da kad zahtijeva agrookolišnu potporu, podnositelj zahtjeva podnosi zahtjev službi za potporu ruralnim područjima svake godine tijekom petogodišnjeg razdoblja trajanja obveze. On nema pravo izmijeniti lokaciju površine na koju se odnose obveze ni smanjiti tu površinu ili broj životinja.

               21

               Članak 84. Dekreta br. 295 predviđa da u slučaju prestanka obveza zbog nepodnošenja godišnjeg zahtjeva za dodjelu potpore, izmjene lokacije površine na koju se odnose obveze, smanjenja površine na koju se odnose obveze ili neprijavljivanja površine na koju se odnose obveze u svrhu potpore, korisnik potpore vraća potporu dobivenu za predmetnu površinu. Ako je površina na koju se odnose obveze smanjena u skladu s podmjerama navedenog dekreta, prosječna stopa plaćanja potpore u predmetnoj godini primjenjuje se na smanjeni dio površine na koju se odnosi obveza tako da se iznos potpore primljen za poddjelatnost podijeli s površinom na koju se odnose obveze.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               22

               Poljoprivredno gospodarstvo Ezernieki je 2005. godine prijavilo 10,20 hektara poljoprivrednog zemljišta kako bi primilo potporu za razvoj organske poljoprivrede u okviru agrookolišne mjere predviđene Uredbom br. 1257/1999. U svrhu primanja iste potpore Ezernieki je 2006. prijavio površinu uvećanu za 2,30 hektara, odnosno površinu veličine 12,50 hektara. To povećanje je dovelo do početka novog petogodišnjeg razdoblja trajanja obveze. On je 2010. podnio zahtjev za plaćanje za površinu. Nasuprot tomu, nije podnio zahtjev za dodjelu agrookolišne potpore ocjenjujući da je petogodišnje razdoblje trajanja obveze završeno.

               23

               Služba za potporu ruralnim područjima donijela je 9. kolovoza 2011. odluku kojom je Ezerniekiju naložen povrat ukupne agrookolišne potpore koja mu je bila isplaćena u iznosu od 3390,04 latvijskih latsa (LVL) (oko 4 800 eura). Ta odluka temeljila se na činjenici da je, kad je 2006. prijavljena uvećana površina radi primanja agrookolišne potpore, prvotnu obvezu trebalo smatrati zamijenjenom novom obvezom za razdoblje od 2006. do 2010. Time što 2010. godine Ezernieki nije zahtijevao plaćanje navedene potpore, okončao je razdoblje trajanja obveze tako što je morao vratiti potpore koje je prethodno primio.

               24

               Ezernieki je podnio tužbu za poništenje navedene odluke pred administratīvā rajona tiesa (okružni upravni sud, Latvija), koju je taj sud prihvatio.

               25

               Odlučujući o žalbi službe za potporu ruralnim područjima, Administratīvā apgabaltiesa (regionalni upravni sud, Latvija) odbila je tužbu tužitelja iz glavnog postupka. Taj sud je utvrdio, s jedne strane, da je povećanje prijavljene površine za 2,30 hektara u 2006. godini radi primanja potpore dovelo do Ezerniekijevih novih obveza u odnosu na ukupnu površinu tijekom pet godina, u skladu s člankom 55. Dekreta br. 221. S druge strane, taj sud je presudio da je nepodnošenje u 2010. godišnjeg zahtjeva za dodjelu potpore dovelo do prestanka obveza, zbog čega je nastala obveza povrata potpora primljenih za predmetnu površinu.

               26

               Ezernieki je pred sudom koji je uputio zahtjev podnio kasacijsku žalbu protiv presude koju je donijela Administratīvā apgabaltiesa (regionalni upravni sud).

               27

               Predmetni sud dvoji oko sukladnosti obveze povrata primljenih potpora, određene nacionalnim propisom u glavnom postupku, s pravom Unije. Taj sud smatra da bi obveza korisnika da u cijelosti vrati primljene potpore mogla biti neproporcionalna jer je on u odnosu na većinski dio površine poštovao obveze koje je preuzeo te je sasvim slučajno propustio prijaviti izmijenjenu površinu. Sud koji je uputio zahtjev ističe da predmet koji mu je podnesen sadržava sljedeće osobitosti, a te su da je površina bila povećana od druge godine prvotnih obveza, da je povećanje iznosilo samo 0,3 hektara više od dopuštenog ograničenja od 2 hektara i da su tijekom petogodišnjeg razdoblja bile poštovane obveze u vezi s prvotno prijavljenom površinom od 10,20 hektara.

               28

               Ocijenivši da rješenje glavnog spora ovisi o tumačenju uredbi br. 1257/1999, 817/2004 i 796/2004, kao i članaka 17. i 52. Povelje, Augstākās tiesas Administratīvo lietu departaments (Vrhovni sud, odjel za upravne predmete, Latvija) odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Je li primjena pravnih učinaka predviđenih člankom 71. stavkom 2. Uredbe br. 817/2004 na agrookolišnu potporu dodijeljenu za prvotno prijavljeni dio površine u odnosu na koji su se tijekom pet godina ispunili uvjeti za dodjelu potpore sukladna ciljevima Uredbe br. 1257/1999 i Uredbe br. 817/2004 kao i načelu proporcionalnosti?

                        2.

                        Treba li članak 17. Povelje, u vezi s njezinim člankom 52., tumačiti na način da je njima sukladna primjena pravnih učinaka predviđenih člankom 71. stavkom 2. Uredbe br. 817/2004 na agrookolišnu potporu dodijeljenu za dio površine u odnosu na koji su se tijekom pet godina ispunili uvjeti za dodjelu potpore?

                        3.

                        Treba li članak 52. Povelje tumačiti na način da dopušta odstupanje od primjene pravnih učinaka, koji su obvezni na temelju uredbe i propisa koje je donijela država članica na temelju te uredbe, ako u konkretnom slučaju postoje određene posebne okolnosti iz kojih proizlazi da se predmetno ograničenje treba smatrati neproporcionalnim?

                        4.

                        Je li dopušteno, uzimajući u obzir cilj Uredbe br. 1257/1999 i Uredbe br. 817/2004 te granice koje one određuju margini prosudbe država članica, da sud koji odlučuje o meritumu u potpunosti ne primijeni članak 84. Dekreta br. 295, koji je odredba o povratu potpore, ako bi njegova primjena u konkretnim okolnostima mogla biti protivna načelu proporcionalnosti onako kako ga tumači pravni poredak države članice?”

         O prethodnim pitanjima

               29

               Svojim četirima pitanjima, koja valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 71. stavak 2. Uredbe br. 817/2004, u odnosu na cilj uredbi br. 1257/1999 i 817/2004, načelo proporcionalnosti i članke 17. i 52. Povelje tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis poput onog iz glavnog postupka, na temelju kojeg je korisnik potpore dodijeljene u zamjenu za njegove višegodišnje agrookolišne obveze obvezan u cijelosti vratiti već isplaćenu potporu jer nije podnio godišnji zahtjev za plaćanje te potpore za posljednju godinu petogodišnjeg razdoblja trajanja njegovih obveza ako je, s jedne strane, to petogodišnje razdoblje zamijenilo prethodno zbog povećanja površine njegova gospodarstva i, s druge strane, taj korisnik nije prestao ispunjavati svoje obveze koje se odnose na uporabu površine prijavljene prije tog povećanja.

               30

               Najprije valja podsjetiti da članci 22. do 24. Uredbe br. 1257/1999 definiraju opće uvjete dodjele potpore za metode poljoprivredne proizvodnje koje su među ostalim namijenjene održavanju krajolika. Iz tih odredbi proizlazi da je obilježje agrookolišnih potpora petogodišnja obveza koju preuzimaju poljoprivrednici čija je želja baviti se poljoprivredom koja štiti okoliš. U zamjenu za agrookolišne obveze u trajanju od najmanje pet godina potporu odobravaju države članice na godišnjoj bazi na temelju izgubljenih prihoda ili dodatnih troškova koji su posljedica preuzete obveze (presude od 4. lipnja 2009., JK Otsa Talu, C‑241/07, EU:C:2009:337, t. 36.; od 24. svibnja 2012., Hehenberger, C‑188/11, EU:C:2012:312, t. 30., i od 7. veljače 2013., Pusts, C‑454/11, EU:C:2013:64, t. 30.).

               31

               Članak 66. stavak 5. Uredbe br. 817/2004 među ostalim predviđa da se u slučaju višegodišnje potpore plaćanja koja slijede nakon plaćanja izvršenog u prvoj godini podnošenja zahtjeva izvršavaju na temelju godišnjeg zahtjeva za plaćanje potpore, osim ako država članica predviđa postupak učinkovite godišnje provjere, poput onog iz članka 67. stavka 1. te uredbe. Iz članka 66. stavka 5. proizlazi da se, osim u slučaju u kojem postoji takav nacionalni postupak, poljoprivrednicima ne izvršavaju isplate ako ne podnesu godišnji zahtjev za plaćanje. Podnošenje tog godišnjeg zahtjeva predstavlja uvjet prihvatljivosti za primanje agrookolišne potpore temeljene na navedenim člancima 22. do 24. (presuda od 7. veljače 2013., Pusts, C‑454/11, EU:C:2013:64, t. 32.).

               32

               Važnost podnošenja godišnjeg zahtjeva za plaćanje agrookolišnih potpora također je istaknuta u članku 67. stavku 1. Uredbe br. 817/2004 u kojem je određeno, kad je riječ o sustavu provjere višegodišnje potpore agrookolišnim metodama proizvodnje, da se provjere prvotnih zahtjeva za pridruživanje programu i naknadnih zahtjeva za plaćanje izvršavaju na način kojim se osigurava učinkovita provjera ispunjavanja uvjeta za dodjelu potpora. Podnošenje takvog godišnjeg zahtjeva omogućava provjeru ispunjavanja preuzetih agrookolišnih obveza. Na temelju toga godišnjeg zahtjeva agencija za plaćanja može svake godine učinkovito provjeriti poštuju li se višegodišnje obveze kontinuirano i u slučaju potrebe nastaviti isplaćivati potpore (presuda od 7. veljače 2013., Pusts, C‑454/11, EU:C:2013:64, t. 33.).

               33

               Nadalje, člankom 37. stavcima 1. i 2. Uredbe br. 817/2004 predviđeno je da se, kada tijekom razdoblja izvršenja obveze koja je preuzeta kao uvjet za dodjelu potpore korisnik agrookolišnih potpora poveća površinu svojeg gospodarstva za više od dva hektara od prvotne površine, prvotna obveza tog korisnika zamjenjuje novom petogodišnjom obvezom. Člankom 37. stavkom 3. navedene uredbe predviđeno je da se ta nova obveza odnosi na čitavu predmetnu površinu i da je najmanje isto toliko stroga kao i prvotna obveza.

               34

               Slijedi da je nacionalni propis iz glavnog postupka u skladu sa spomenutim odredbama prava Unije, u mjeri u kojoj zahtijeva, s jedne strane, na temelju jednog od uvjeta prihvatljivosti za dodjelu agrookolišnih potpora, da kandidat za te potpore tijekom čitavog petogodišnjeg razdoblja trajanja obveze podliježe obvezi podnošenja godišnjeg zahtjeva za plaćanje i u kojoj, s druge strane, predviđa da u slučaju znatnog povećanja površine gospodarstva za više od dva hektara od prvotne obveze počinje teći novo petogodišnje razdoblje trajanja obveze.

               35

               U glavnom postupku nesporno je da korisnik nije podnio zahtjev za potporu za posljednju godinu petogodišnjeg razdoblja trajanja obveze koje je započelo povećanjem površine koja je od prvotne površine bila veća za dva hektara. Doista, korisnik je ispunio sve uvjete za dodjelu potpore kad je riječ o površini od prvotno prijavljenih 10,20 hektara.

               36

               Ipak, valja podsjetiti da, kad je riječ o agrookolišnim potporama čije je obilježje višegodišnja obveza, uvjeti za dodjelu potpore moraju biti ispunjeni tijekom čitavog razdoblja trajanja obveze za koje su te potpore bile dodijeljene (presude od 24. svibnja 2012., Hehenberger, C‑188/11, EU:C:2012:312, t. 34., i od 7. veljače 2013., Pusts, C‑454/11, EU:C:2013:64, t. 35.).

               37

               Stoga, ako nije ispunjen jedan od uvjeta za dodjelu agrookolišne potpore, poput podnošenja godišnjeg zahtjeva za plaćanje potpore koje se zahtijeva nacionalnim pravom iz glavnog postupka, makar i samo jednom tijekom čitavog trajanja agrookolišnog projekta u odnosu na koje se obvezao korisnik tih istih potpora, potonje neće biti dodijeljene (presuda od 7. veljače 2013., Pusts, C‑454/11, EU:C:2013:64, t. 35.).

               38

               Kao što to proizlazi iz članka 37. stavka 3. Uredbe br. 817/2004, nakon znatnog povećanja površine predmetnog gospodarstva i početka novog petogodišnjeg razdoblja trajanja obveze, korisnik je dužan, tijekom čitavog tog razdoblja, poštovati sve obveze koje iz njega proizlaze, i to u odnosu na čitavu povećanu površinu tijekom pet godina.

               39

               Osim toga, valja istaknuti da poštovanje uvjeta za dodjelu agrookolišnih potpora ostaje isključiva odgovornost podnositelja zahtjeva za potporu. Protivno onomu što navodi tužitelj u glavnom postupku, iz uredbi br. 1257/1999 i 817/2004 ne proizlazi obveza ovlaštenih tijela da ga obavijeste o njegovoj obvezi podnošenja zahtjeva za potporu za posljednju godinu njegovih obveza.

               40

               U tim okolnostima, činjenica da je korisnik potpore koja mu je dodijeljena u zamjenu za njegove obveze samo djelomično ispunio uvjete za dodjelu predmetne potpore ne može opravdati nastavljanje s njezinim isplaćivanjem.

               41

               Kao što to proizlazi iz članka 71. stavka 2. Uredbe br. 817/2004, koji upućuje na članak 49. Uredbe br. 2419/2001, koji je zamijenjen člankom 73. Uredbe br. 796/2004, u slučaju isključenja prava na agrookolišne potpore zbog neispunjavanja uvjeta za dodjelu tih potpora korisnik navedenih potpora dužan je u cijelosti vratiti već isplaćene iznose koji se odnose na potpore na koje više nema pravo (presuda od 24. svibnja 2012., Hehenberger, C‑188/11, EU:C:2012:312, t. 36., i od 7. veljače 2013., Pusts, C‑454/11, EU:C:2013:64, t. 37.).

               42

               Ciljevi uredbi br. 1257/1999 i 817/2004, načelo proporcionalnosti kao i članci 17. i 52. Povelje ne mogu dovesti u pitanje to tumačenje članka 71. stavka 2. Uredbe br. 817/2004.

               43

               Kao prvo, kao što to proizlazi iz točaka 30. do 33. ove presude, cilj uredbi br. 1257/1999 i 817/2004 jest zaštita okoliša. Opća struktura njima uvedenog sustava temelji se na učinkovitoj provjeri poštovanja obveza preuzetih radi dodjele agrookolišnih potpora i na održivoj primjeni agrookolišnih mjera na čitavoj prijavljenoj površini, i to tijekom petogodišnjeg razdoblja trajanja obveze.

               44

               Obveza povrata potpora koje je primio korisnik poput tužitelja u glavnom postupku, koji ne ispunjava sve uvjete za dodjelu navedenih potpora, doprinosi ispunjenju tog cilja.

               45

               Valja nadalje istaknuti da se godišnja plaćanja potpora ne mogu smatrati konačnima, s obzirom na to da će tako isplaćene potpore korisnik možda vratiti ako tijekom čitavog petogodišnjeg razdoblja u cijelosti ne ispunjava uvjete za njihovu isplatu, i to u odnosu na čitavu prijavljenu površinu (vidjeti, u tom smislu, presude od 24. svibnja 2012., Hehenberger, C‑188/11, EU:C:2012:312, t. 34., i od 7. veljače 2013., Pusts, C‑454/11, EU:C:2013:64, t. 36. i 37.).

               46

               Stoga se ne može prigovoriti da obveza povrata svih isplaćenih potpora u slučaju neispunjavanja svih uvjeta za dodjelu predmetnih potpora nije proporcionalna u odnosu na zadani cilj iz razloga što je korisnik poštovao preuzete obveze u odnosu na prvotno prijavljenu površinu. Kao što to proizlazi iz točke 41. ove presude, zbog neispunjavanja tih uvjeta, dodjela i zadržavanje prava na potporu u cijelosti su neopravdani i nemaju pravnu osnovu.

               47

               Naposljetku, valja navesti da se obveza povrata potpore koja je neopravdano isplaćena zato što nije ispunjen uvjet za njezino primanje ne može izjednačiti s povredom prava vlasništva, zaštićenog člankom 17. Povelje.

               48

               Iz formulacije članka 71. stavka 2. Uredbe br. 817/2004, na temelju kojeg su sporne potpore isplaćene tužitelju u glavnom postupku, proizlazi da ih je potonji dužan vratiti u slučaju neispunjavanja uvjeta za tu isplatu (vidjeti, u tom pogledu, presude od 24. svibnja 2012., Hehenberger,C‑188/11, EU:C:2012:312, t. 34., kao i od 7. veljače 2013., Pusts, C‑454/11, EU:C:2013:64, t. 36. i 37.).

               49

               U tim okolnostima, korisnik koji ima obvezu vratiti potpore koje su neopravdano primljene zbog neispunjavanja uvjeta za njihovu predmetnu isplatu ne može se pozvati na zaštitu iz članka 17. Povelje.

               50

               Budući da u predmetnom slučaju ne postoji pitanje ograničenja izvršavanja prava vlasništva zaštićenog Poveljom, ne treba analizirati obvezu povrata navedenih potpora u smislu članka 52. Povelje.

               51

               U tim okolnostima, članak 71. stavak 2. Uredbe br. 817/2004 treba, s obzirom na cilj uredbi br. 1257/1999 i 817/2004, načelo proporcionalnosti kao i pravo vlasništva zaštićeno Poveljom, tumačiti na način da mu se ne protive odredbe latvijskog prava o kojima je riječ u glavnom postupku, koje obvezuju korisnika u glavnom postupku da u cijelosti vrati iznose agrookolišnih potpora koje su mu bile neopravdano isplaćeni.

               52

               Činjenica je da se sud kojem je upućen zahtjev pita, u okviru svojeg četvrtog pitanja, je li moguće ne primijeniti nacionalni propis o kojem je riječ u glavnom postupku, koji je donesen u skladu s pravom Unije, ako je njegova primjena protivna načelu proporcionalnosti, u skladu s tumačenjem u njegovu nacionalnom pravnom poretku.

               53

               U tom pogledu, valja navesti da na temelju načela nadređenosti prava Unije nije prihvatljivo da pravila nacionalnog prava, čak i ako su ustavnopravne naravi, ugrožavaju jedinstvo i učinkovitost prava Unije (presude od 17. prosinca 1970., Internationale Handelsgesellschaft, 11/70, EU:C:1970:114, t. 3.; od 13. prosinca 1979., Hauer, 44/79, EU:C:1979:290, t. 14., kao i od 15. siječnja 2013., Križan i dr., C‑416/10, EU:C:2013:8, t. 70.).

               54

               S obzirom na tumačenje iz članka 46. ove presude o sukladnosti obveze tužitelja u glavnom postupku da u cijelosti vrati agrookolišne potpore s pravom Unije i, osobito, s načelom proporcionalnosti, nacionalni sud ne može izuzeti primjenu pravnih učinaka predviđenih nacionalnim propisom o kojemu je riječ u glavnom postupku, a koji je donesen u skladu s pravom Unije.

               55

               Izuzeće od primjene odredbi sukladnih pravu Unije nije prihvatljivo ni na temelju pojma „pravičnosti” na koji sud koji je uputio zahtjev također upućuje.

               56

               U tom pogledu, valja navesti da je ustaljena sudska praksa da, neovisno o posebnim slučajevima koje zakonodavac Unije izričito predviđa, pravo Unije ne poznaje opće pravno načelo u skladu s kojim nacionalno tijelo ne može primijeniti važeće pravno pravilo prava Unije kada to pravilo obvezuje zainteresiranu stranku na način koji bi zakonodavac Unije bio očito nastojao izbjeći da je predvidio taj slučaj u trenutku donošenja pravila (presuda od 26. listopada 2006., Koninklijke Coöperatie Cosun, C‑248/04, EU:C:2006:666, t. 63. i navedena sudska praksa). Pravičnost stoga ne omogućava izuzeće od primjene odredbi prava Unije osim u slučajevima predviđenima propisom Unije ili u slučaju da sâm propis bude proglašen nevaljanim (presuda od 26. listopada 2006., Koninklijke Coöperatie Cosun, C‑248/04, EU:C:2006:666, t. 64. i navedena sudska praksa).

               57

               Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da na postavljena pitanja valja odgovoriti tako da članak 71. stavak 2. Uredbe br. 817/2004 treba, s obzirom na cilj uredbi br. 1257/1999 i 817/2004, načelo proporcionalnosti i članke 17. i 52. Povelje, tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, na temelju kojeg je korisnik potpore dodijeljene u zamjenu za njegove višegodišnje agrookolišne obveze dužan u cijelosti vratiti već isplaćenu potporu jer nije podnio godišnji zahtjev za plaćanje te potpore za posljednju godinu petogodišnjeg razdoblja trajanja njegovih obveza kad je, s jedne strane, to petogodišnje razdoblje zamijenilo prethodno zbog povećanja površine njegova gospodarstva i, s druge strane, taj korisnik nije prestao ispunjavati svoje obveze u vezi s uporabom površine prijavljene prije tog povećanja.

         Troškovi

               58

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (osmo vijeće) odlučuje:

                     Članak 71. stavak 2. Uredbe Komisije (EZ) br. 817/2004 od 29. travnja 2004. o detaljnim pravilima za primjenu Uredbe Vijeća br. 1257/1999 o potpori Europskog fonda za smjernice i jamstva u poljoprivredi (EFSJP) i ruralnom razvoju treba, s obzirom na cilj Uredbe Vijeća (EZ) br. 1257/1999 od 17. svibnja 1999. o potpori Europskog fonda za smjernice i jamstva u poljoprivredi (EFSJP) i ruralnom razvoju kojom se izmjenjuju i stavljaju izvan snage određene uredbe, kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 1783/2003 od 29. rujna 2003., i Uredbe br. 817/2004, te s obzirom na načelo proporcionalnosti i članke 17. i 52. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, na temelju kojeg je korisnik potpore dodijeljene u zamjenu za njegove višegodišnje agrookolišne obveze dužan u cijelosti vratiti već isplaćenu potporu jer nije podnio godišnji zahtjev za plaćanje te potpore za posljednju godinu petogodišnjeg razdoblja trajanja njegovih obveza kad je, s jedne strane, to petogodišnje razdoblje zamijenilo prethodno zbog povećanja površine njegova gospodarstva i, s druge strane, taj korisnik nije prestao ispunjavati svoje obveze u vezi s uporabom površine prijavljene prije tog povećanja.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: latvijski


Presuda Suda (treće vijeće) od 15. listopada 2009.#Grundstücksgemeinschaft Busley i Cibrian Fernandez protiv Finanzamt Stuttgart-Körperschaften.#Zahtjev za prethodnu odluku: Finanzgericht Baden-Württemberg - Njemačka.#Predmet C-35/08.