title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 6. listopada 2015.#Firma Ernst Kollmer Fleischimport und -export protiv Hauptzollamt Hamburg-Jonas.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Finanzgericht Hamburg.#Zahtjev za prethodnu odluku – Uredba (EZ, Euratom) br. 2988/95 – Zaštita financijskih interesa Europske unije – Članak 1. stavak 2. i članak 3. stavak 1. prvi podstavak – Povrat izvozne subvencije – Rok zastare – Početak računanja roka (dies a quo) – Učinjena ili propuštana radnja gospodarskog subjekta – Nastanak štete – Trajna povreda – Jednokratna povreda.#Predmet C-59/14.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      6. listopada 2015. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Uredba (EZ, Euratom) br. 2988/95 — Zaštita financijskih interesa Europske unije — Članak 1. stavak 2. i članak 3. stavak 1. prvi podstavak — Povrat izvozne subvencije — Rok zastare — Početak računanja roka (dies a quo) — Učinjena ili propuštana radnja gospodarskog subjekta — Nastanak štete — Trajna povreda — Jednokratna povreda“
      U predmetu C‑59/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Finanzgericht Hamburg (Financijski sud u Hamburgu, Njemačka), odlukom od 13. prosinca 2013., koju je Sud zaprimio 7. veljače 2014. u postupku

         Firma Ernst Kollmer Fleischimport und -export

      protiv

         Hauptzollamt Hamburg‑Jonas,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, K. Jürimäe (izvjestiteljica), J. Malenovský, M. Safjan i A. Prechal, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Firmu Ernst Kollmer Fleischimport und -export, D. Ehle, Rechtsanwalt,

               —

               za grčku vladu, I. Chalkias i E. Leftheriotou, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, J. Baquero Cruz, P. Rossi i B. Eggers, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 11. lipnja 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 1. stavka 2. i članka 3. stavka 1. prvog podstavka Uredbe Vijeća (EZ, Euratom) br. 2988/95 od 18. prosinca 1995. o zaštiti financijskih interesa Europskih zajednica (SL L 312, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 7., str. 5.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Firme Ernst Kollmer Fleischimport und -export i Hauptzollamta Hamburg‑Jonas (glavni carinski ured u Hamburg‑Jonasu, u daljnjem tekstu: Hauptzollamt) oko povrata izvoznih subvencija.

         Pravni okvir

         Uredba br. 2988/95

               3

               Članak 1. Uredbe br. 2988/95 propisuje:
               „1.   Radi zaštite financijskih interesa Zajednice ovime se usvajaju opća pravila homogenih provjera te upravnih mjera i kazni za nepravilnosti u odnosu na pravo Zajednice.
               2.   ‚Nepravilnost’ znači povreda odredaba prava Zajednice koja proizlazi iz učinjene ili propuštene radnje [...] gospodarskog subjekta, a što je dovelo ili je moglo dovesti u pitanje opći proračun Zajednica ili proračune kojima Zajednice upravljaju, bilo smanjenjem ili gubitkom prihoda iz vlastitih sredstava prikupljenih izravno u ime Zajednica, ili neopravdanim izdacima.“

               4

               Članak 3. stavak 1. te uredbe predviđa:
               „Rok zastare za pokretanje postupka je četiri godine od dana kada je počinjena nepravilnost iz članka 1. stavka 1. Međutim, sektorskim pravilima mogu se odrediti i kraći rokovi, ali ne mogu biti kraći od tri godine.
               U slučaju stalnih i[li] ponovljenih nepravilnosti, rok zastare teče od dana prestanka nepravilnosti. [...]
               [...]“

               5

               Članak 4. spomenute uredbe odnosi se na upravne mjere za povrat neosnovano stečene koristi. U članku 5. te uredbe utvrđene su upravne kazne do kojih mogu dovesti nepravilnosti koje su počinjene namjerno ili nepažnjom.

         Uredba (EEZ) br. 565/80

               6

               Na temelju članka 5. stavka 1. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 565/80 od 4. ožujka 1980. o plaćanju predujma za izvozne subvencije u pogledu poljoprivrednih proizvoda (SL L 62, str. 5.), prije njezina stavljanja izvan snage Uredbom Komisije (EZ) br. 1713/2006 od 20. studenoga 2006. o ukidanju prethodnog plaćanja izvoznih subvencija za poljoprivredne proizvode (SL L 321, str. 11.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 63., str. 238.), „iznos jednak izvoznoj subvenciji isplaćuje se na zahtjev zainteresirane stranke kada su proizvodi ili roba u carinskom postupku skladištenja ili u slobodnoj zoni radi njihova izvoza u određenom roku“. [neslužbeni prijevod]

               7

               Članak 6. te uredbe predviđao je:
               „Korištenje postupcima predviđenima ovom Uredbom uvjetuje se davanjem jamstva kojim se osigurava povrat iznosa koji odgovara uplaćenom iznosu uvećanom za dodatni iznos.
               Ne dovodeći u pitanje slučajeve više sile, gubitak tog jamstva potpun je ili djelomičan:

                        —

                        u slučaju da povrat nije izvršen, a do izvoza nije došlo u razdoblju koje je utvrđeno u članku 4. stavku 1. i članku 5. stavku 1.
                        ili

                        —

                        ako se dokaže da ne postoji pravo na subvenciju ili da je postojalo pravo na subvenciju u manjem iznosu.“ [neslužbeni prijevod]

         Uredba (EEZ) br. 3665/87

               8

               Članak 17. stavak 1. Uredbe Komisije (EEZ) br. 3665/87 od 27. studenoga 1987. o utvrđivanju zajedničkih detaljnih pravila za primjenu sustava izvoznih subvencija za poljoprivredne proizvode (SL L 351, str. 1.), prije njezina stavljanja izvan snage Uredbom Komisije (EZ) br. 800/1999 od 15. travnja 1999. o utvrđivanju zajedničkih detaljnih pravila za primjenu sustava izvoznih subvencija za poljoprivredne proizvode (SL L 102, str. 11.), glasio je:
               „Proizvod mora biti uvezen u nepromijenjenom obliku u treću državu ili u jednu od trećih država za koje je predviđena subvencija u razdoblju od dvanaest mjeseci od dana prihvaćanja izvozne deklaracije [...]“ [neslužbeni prijevod]

               9

               Članak 18. stavak 1. te uredbe propisivao je:
               „Obavljene carinske formalnosti za carinjenje za domaću uporabu dokazuju se:

                        a)

                        predočenjem carinskog dokumenta ili njegove kopije ili fotokopije, koju mora ovjeriti tijelo koje je potvrdilo izvorni dokument, službeno tijelo predmetne treće države ili službeno tijelo države članice,
                        ili

                        b)

                        predočenjem potvrde o carinjenju u skladu s obrascem iz Priloga II. koja se ispunjava na jednom ili više službenih jezika Zajednice i na jeziku koji je u uporabi u predmetnoj trećoj državi,

                  [...]“ [neslužbeni prijevod]

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               10

               Odlukama koje je donio tijekom 1992. i 1993. godine Hauptzollamt je tužitelju u glavnom postupku odobrio, nakon podnošenja jamstva, avansnu isplatu izvoznih subvencija u skladu s člankom 5. stavkom 1. i člankom 6. Uredbe br. 565/80. Te su se avansne isplate odnosile na više serija goveđeg mesa uskladištenih za izvoz.

               11

               Dopisom od 10. kolovoza 1993. tužitelj u glavnom postupku dostavio je Hauptzollamtu potvrdu o carinjenju br. 79/239 koju su 9. ožujka 1993. izdala jordanska carinska tijela. Tom se potvrdom dokazuje carinjenje za domaću uporabu u Jordanu serije goveđeg mesa koju je izvezao tužitelj u glavnom postupku. Hauptzollamt je 30. travnja 1996. i 4. ožujka 1998. oslobodio jamstva koja je položio tužitelj.

               12

               Od 28. veljače do 14. ožujka 1998. Europski ured za borbu protiv prijevara (OLAF) proveo je inspekcijski nadzor tijekom kojeg je potvrđeno da je potvrda o carinjenju koju su izdala jordanska nadležna tijela poništena prije naplate carinskih pristojbi i da je serija goveđeg mesa o kojoj je riječ zapravo bila ponovno izvezena u Irak.

               13

               Odlukom od 23. rujna 1999. Hauptzollamt je naložio povrat iznosa od 103.289,89 eura. Nakon što je tužitelj u glavnom postupku podnio prigovor na odluku o povratu, taj je iznos odlukom od 26. rujna 2011. smanjen na 59.545,70 eura. U preostalom dijelu prigovor je odbijen odlukom od 23. siječnja 2012.

               14

               Tužitelj u glavnom postupku podnio je 5. veljače 2012. tužbu Finanzgerichtu Hamburg kojom je zatražio poništenje triju prethodno navedenih odluka. Ističe da je pravo na povrat zastarjelo. Tužitelj smatra da na temelju članka 3. stavka 1. Uredbe br. 2988/95 rok zastare od četiri godine počinje teći od dana kada je počinjena nepravilnost, a ne od kada je oslobođeno jamstvo. Mišljenja je da se u članku 1. stavku 2. te uredbe pojam „nepravilnosti“ povezuje s učinjenom ili propuštenom radnjom gospodarskog subjekta. Stoga smatra da prilikom ocjenjivanja je li nastupila zastara za podnošenje tužbe za povrat stečenog bez osnove valja poći od datuma predočenja potvrde o carinjenju koju su izdala jordanska nadležna tijela, odnosno od 10. kolovoza 1993.

               15

               Sud koji je uputio zahtjev sklon je razmišljanju prema kojem rok zastare, neovisno o trenutku nastanka štete, počinje teći od učinjene ili propuštene radnje gospodarskog subjekta koja predstavlja povredu odredbe prava Unije. Takvo tumačenje, prema njegovu mišljenju, proizlazi iz teksta članka 1. stavka 2. i članka 3. stavka 1. Uredbe br. 2988/95. Naime, s jedne strane, tekst članka 1. stavka 2. te uredbe upućuje na to da zakonodavac Unije, upotrebljavajući kondicional prilikom sastavljanja te odredbe, pojam „nepravilnost“ nije povezivao s nastankom štete s obzirom na to da postupanje gospodarskog subjekta može predstavljati nepravilnost i onda kada „bi moglo“ dovesti do štete za proračun Unije. S druge strane, sud koji je uputio zahtjev smatra da iz teksta članka 3. stavka 1. prvog podstavka spomenute uredbe, koja govori o „počinjenoj nepravilnosti“, proizlazi da zakonodavac Unije početak roka zastare nije namjeravao povezati s „pojavom“ nego s „počinjenjem“ nepravilnosti, to jest s postupanjem gospodarskog subjekta koje predstavlja povredu odredaba prava Unije.

               16

               Sud koji je uputio zahtjev, međutim, smatra da se u slučajevima u kojima je povreda prava Unije otkrivena tek nakon nastanka štete pitanje određivanja početka roka zastare može drukčije tumačiti. Navedeni sud smatra mogućim da pojam „nepravilnosti“ iz članka 1. stavka 2. Uredbe br. 2988/95 obuhvaća ispunjenje dvaju uvjeta, s jedne strane, postupanja gospodarskog subjekta i, s druge strane, štete koja iz toga proizlazi.

               17

               Ako rok zastare predviđen u članku 3. stavku 1. prvom podstavku Uredbe br. 2988/95 počinje teći tek nakon nastanka štete, sud koji je uputio zahtjev dvoji o tome nastaje li „šteta“ u smislu članka 1. stavka 2. Uredbe br. 2988/95 isplatom predujma u iznosu koji odgovara izvoznoj subvenciji ili tek u trenutku konačne isplate izvozne subvencije oslobađanjem jamstva.

               18

               U tim je okolnostima Finanzgericht Hamburg odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        U okolnostima u kojima je povreda odredbe Unije otkrivena tek nakon nastupanja štete, je li za postojanje nepravilnosti koja je definirana u članku 1. stavku 2. Uredbe (EZ, Euratom) br. 2988/951, a potrebna je za početak roka zastare iz članka 3. stavka 1. prvog podstavka Uredbe br. 2988/95, nužno da uz učinjenu ili propuštenu radnju gospodarskog subjekta postoji i šteta za opći proračun Unije ili za proračune kojima Unija upravlja, tako da rok zastare počinje teći tek od nastanka te štete, ili taj rok počinje teći neovisno o tom trenutku, već samom učinjenom ili propuštenom radnjom gospodarskog subjekta koja predstavlja povredu odredbe Unije?

                        2.

                        Ako se na prvo pitanje odgovori tako da rok zastare počinje teći tek nastupom štete:
                        postoji li – u vezi sa zahtjevom za povrat konačno isplaćene izvozne subvencije – ‚šteta’ u smislu članka 1. stavka 2. Uredbe br. 2988/95 već kada je izvozniku plaćen iznos koji odgovara izvoznoj subvenciji u smislu članka 5. stavka 1. Uredbe (EEZ) br. 565/80, a još nije oslobođeno jamstvo iz članka 6. Uredbe br. 565/80, ili šteta postoji tek u trenutku oslobađanja jamstva odnosno konačne isplate izvozne subvencije?“

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               19

               Prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li, u okolnostima poput onih u glavnom postupku, u kojima je povreda odredbe prava Unije otkrivena tek nakon nastanka štete, članak 1. stavak 2. i članak 3. stavak 1. prvi podstavak Uredbe br. 2988/95 tumačiti na način da rok zastare počinje teći od datuma nastanka štete za proračun Unije ili za proračune kojima ona upravlja ili on počinje teći neovisno o tom datumu, od učinjene ili propuštene radnje gospodarskog subjekta koja predstavlja povredu prava Unije.

               20

               Uvodno valja podsjetiti, s jedne strane, da je četveromjesečni rok zastare koji je predviđen u članku 3. stavku 1. prvom podstavku Uredbe br. 2988/95 primjenjiv na nepravilnosti kojima se nanosi šteta financijskim interesima Unije onda kada ne postoje Unijini sektorski propisi ili nacionalni propisi kojima se predviđa poseban režim zastare (vidjeti u tom smislu presudu Pfeifer & Langen, C‑564/10, EU:C:2012:190, t. 39. i 40. te navedenu sudsku praksu).

               21

               S druge strane, valja istaknuti da je članak 3. stavak 1. Uredbe br. 2988/95 mjerodavan u predmetnom slučaju, iako činjenice o kojima je riječ u glavnom postupku datiraju iz 1992. i 1993. godine. Naime, sud je već ocijenio da se rok zastare predviđen u toj odredbi primjenjuje na nepravilnosti počinjene prije stupanja na snagu te uredbe (vidjeti u tom smislu presudu Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb i dr., C‑278/07 do C‑280/07, EU:C:2009:38, t. 34.).

               22

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, radi utvrđivanja dosega neke odredbe prava Unije, u konkretnom slučaju članka 1. stavka 2. i članka 3. stavka 1. prvog podstavka Direktive 2988/95, valja istodobno voditi računa o njezinom tekstu, o njezinom kontekstu i o njezinim ciljevima (presuda Angerer, C‑477/13, EU:C:2015:239, t. 26. i navedena sudska praksa).

               23

               U skladu s tekstom članka 3. stavka 1. prvog podstavka Uredbe br. 2988/95, rok zastare za pokretanje postupka je četiri godine od dana kada je počinjena nepravilnost. Članak 1. stavak 2. te uredbe definira pojam „nepravilnosti“ tako da se on odnosi na svaku povredu odredbe prava Unije koja proizlazi iz učinjene ili propuštene radnje gospodarskog subjekta, a što je dovelo ili je moglo dovesti u pitanje opći proračun Unije ili proračune kojima ona upravlja.

               24

               Počinjenje nepravilnosti kojim počinje teći rok zastare pretpostavlja, prema tome, ispunjenje dvaju uvjeta, a to su učinjena ili propuštena radnja gospodarskog subjekta koja predstavlja povredu prava Unije te nastala ili moguća šteta za Unijin proračun.

               25

               U okolnostima poput onih u glavnom postupku, u kojima je povreda prava Unije otkrivena tek nakon nastanka štete, rok zastare počinje teći od trenutka počinjenja nepravilnosti, to jest od trenutka u kojem postoje i učinjena ili propuštena radnja gospodarskog subjekta koja predstavlja povredu prava Unije i šteta za proračun Unije ili za proračune kojima ona upravlja.

               26

               Takav je zaključak u skladu s ciljem Uredbe br. 2988/95, a to je, prema njezinu članku 1. stavku 1., zaštita financijskih interesa Unije. Naime, rok zastare počinje teći (dies a quo) od datuma kasnijeg događaja, bilo da je riječ o datumu nastanka štete koji slijedi nakon učinjene ili propuštene radnje koja predstavlja povredu prava Unije bilo da je riječ o datumu počinjenja ili propuštanja te radnje, ako je predmetna korist stečena prije tog datuma. Time se olakšava ostvarivanje cilja zaštite financijskih interesa Unije.

               27

               Argument koji je istaknula grčka vlada, a prema kojem je dies a quo dan kada su nadležna tijela otkrila nepravilnost, također ne dovodi u pitanje spomenuti zaključak. Taj je argument, naime, u suprotnosti sa sudskom praksom Suda prema kojoj datum na koji su nacionalna tijela saznala za nepravilnost ne utječe na početak računanja roka zastare (presuda Pfeifer & Langen, C‑52/14, EU:C:2015:381, t. 67.).

               28

               Naposljetku, prema sudskoj praksi Suda, uprava ima opću obvezu dužne pažnje prilikom provjeravanja ispravnosti plaćanja koja sama provodi i koja opterećuju proračun Unije (presuda Ze Fu Fleischhandel GmbH i Vion Trading, C‑201/10 i C‑202/10, EU:C:2011:282, t. 44.). Prihvatiti da dies a quo odgovara danu otkrića predmetne nepravilnosti bilo bi protivno toj obvezi dužne pažnje.

               29

               S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 1. stavak 2. i članak 3. stavak 1. prvi podstavak Uredbe br. 2988/95 treba tumačiti na način da, u okolnostima poput onih u glavnom postupku, u kojima je povreda odredbe prava Unije otkrivena tek nakon nastanka štete, rok zastare počinje teći od trenutka u kojem postoje i učinjena ili propuštena radnja gospodarskog subjekta koja predstavlja povredu prava Unije i šteta za proračun Unije ili za proračune kojima ona upravlja.

         Drugo pitanje

               30

               U drugom pitanju sud koji je uputio zahtjev dvoji o trenutku u kojem nastaje „šteta“ u smislu članka 1. stavka 2. Uredbe br. 2988/95, u okolnostima poput onih u glavnom postupku.

               31

               Prije davanja odgovora na to pitanje, valja podsjetiti na slijed događaja u glavnom postupku. Najprije je tužitelju u glavnom postupku tijekom 1992. i 1993. isplaćen predujam koji odgovara izvoznoj subvenciji, u skladu s člankom 5. stavkom 1. Uredbe br. 565/80. Potom je tužitelj u glavnom postupku 10. kolovoza 1993. predočio potvrdu o carinjenju koju su izdala jordanska nadležna tijela, a kojom se dokazuje ispunjenje carinskih formalnosti za carinjenje za domaću uporabu u Jordanu, sukladno članku 17. stavku 3. i članku 18. stavku 1. Uredbe br. 3665/87. Naposljetku su 30. travnja 1996. i 4. ožujka 1998. oslobođena jamstva koja su u skladu s člankom 6. Uredbe br. 565/80 položena u trenutku isplate predujma.

               32

               U tim okolnostima treba istaknuti da „šteta“ u smislu članka 1. stavka 2. Uredbe br. 2988/95 nastaje na dan donošenja odluke o konačnoj isplati predmetne pogodnosti, u ovom slučaju uvoznih subvencija. Naime, od tog trenutka postoji stvarna šteta za Unijin proračun. Ta se šteta ne može smatrati postojećom prije datuma konačne isplate spomenute pogodnosti jer bi u suprotnome značilo da rok zastare za povrat te pogodnosti može teći već u trenutku u kojem ona još uvijek nije isplaćena.

               33

               S obzirom na prethodna razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti tako da članak 1. stavak 2. Uredbe br. 2988/95 treba tumačiti na način da, u okolnostima poput onih u glavnom postupku, šteta nastaje donošenjem odluke o isplati izvozne subvencije dotičnom izvozniku.

         Troškovi

               34

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 1. stavak 2. i članak 3. stavak 1. prvi podstavak Uredbe Vijeća (EZ, Euratom) br. 2988/95 od 18. prosinca 1995. o zaštiti financijskih interesa Europskih zajednica treba tumačiti na način da, u okolnostima poput onih u glavnom postupku, u kojima je povreda odredbe prava Unije otkrivena tek nakon nastanka štete, rok zastare počinje teći od trenutka u kojem postoje i učinjena ili propuštena radnja gospodarskog subjekta koja predstavlja povredu prava Unije i šteta za proračun Unije ili za proračune kojima ona upravlja.

                           2.

                           Članak 1. stavak 2. Uredbe br. 2988/95 treba tumačiti na način da, u okolnostima poput onih u glavnom postupku, šteta nastaje donošenjem odluke o isplati izvozne subvencije dotičnom izvozniku.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 23. siječnja 2014. # The Sunrider Corporation protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-221/12.


title: Presuda Suda (šesto vijeće) od 3. rujna 2015.#Etablissement national des produits de l'agriculture et de la mer (FranceAgriMer) protiv Société Sodiaal International.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Conseil d'État (Francuska).#Zahtjev za prethodnu odluku – Zaštita financijskih interesa Unije – Uredba (EZ, Euroatom) br. 2988/95 – Članak 3. – Povrat potpore Zajednice – Upravna kazna – Upravna mjera – Rok zastare.#Predmet C-383/14.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑383/14,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Conseil d’État (Francuska), odlukom od 28. svibnja 2014., koju je Sud zaprimio 11. kolovoza 2014., u postupku
            Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer)
            protiv
            Sodiaal International SA ,
            SUD (šesto vijeće),
            u sastavu: S. Rodin, predsjednik vijeća, E. Levits (izvjestitelj) i M. Berger, suci,
            nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
            tajnik: A. Calot Escobar,
            uzimajući u obzir pisani postupak,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za Sodiaal International SA, F. Plottin i J.‑C. Cavaillé, avocats ,
            – za francusku vladu, D. Colas i S. Ghiandoni, u svojstvu agenata,
            – za vladu Helenske Republike, I. Chalkias i A. Vasilopoulou, u svojstvu agenata,
            – za Europsku komisiju, A. Sauka i D. Triantafyllou, u svojstvu agenata,
            odlučivši, nakon saslušanja nezavisne odvjetnice, da u predmetu odluči bez njezina mišljenja,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 3. stavka 1. Uredbe Vijeća (EZ, Euroatom) br. 2988/95 od 18. prosinca 1995. o zaštiti financijskih interesa Europskih zajednica (SL L 312, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 7., str. 5.).
            2. Zahtjev je upućen u okviru spora između Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer i društva Sodiaal International SA (u daljnjem tekstu: Sodiaal International) o potpori Zajednice koju je potonji nepravilno stekao za proizvodnju kazeinata.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. Uvodnom izjavom 3. Uredbe br. 2988/95 određeno je:
            „budući da su detaljna pravila koja uređuju ovu decentraliziranu upravu kao i praćenje njihove uporabe predmet različitih detaljnih odredaba u skladu s politikama Zajednice; budući da se u svim područjima treba suprotstaviti radnjama koji štete financijskim interesima Zajednice“.
            4. Članak 1. Uredbe br. 2988/95 propisuje:
            „1. Radi zaštite financijskih interesa Zajednice ovime se usvajaju opća pravila homogenih provjera te upravnih mjera i kazni za nepravilnosti u odnosu na pravo Zajednice.
            2. ‚Nepravilnost’ znači povreda odredaba prava Zajednice koja proizlazi iz učinjene ili propuštene radnje od strane gospodarskog subjekta, a što je dovelo ili je moglo dovesti u pitanje opći proračun Zajednica ili proračune kojima Zajednice upravljaju, bilo smanjenjem ili gubitkom prihoda iz vlastitih sredstava prikupljenih izravno u ime Zajednica, ili neopravdanim izdacima.“
            5. Članak 3. Uredbe br. 2988/95 određuje:
            „1. Rok zastare za pokretanje postupka je četiri godine od dana kada je počinjena nepravilnost iz članka 1. stavka 1. Međutim, sektorskim pravilima mogu se odrediti i kraći rokovi, ali ne mogu biti kraći od tri godine.
            U slučaju stalnih i ponovljenih nepravilnosti, rok zastare teče od dana prestanka nepravilnosti. U slučaju višegodišnjih programa, rok zastare teče do konačnog završetka programa.
            Rok zastare prekida se radnjom nadležnog tijela o kojoj obavješćuje dotičnu osobu, u vezi s istragom ili sudskim postupkom o nepravilnosti. Rok zastare ponovo teče nakon svake radnje koja uzrokuje prekid.
            Međutim, zastara nastupa najkasnije na dan isteka razdoblja jednakog dvostrukom roku zastare, a nadležno tijelo ne odredi kaznu, osim ako je upravni postupak suspendiran u skladu s člankom 6. stavkom 1.
            […]
            3. Države članice zadržavaju mogućnost primjene dužeg razdoblja od onog propisanog stavcima 1. i 2.“
            6. Članak 4. iste uredbe određuje:
            „1. Svaka nepravilnost u pravilu ima za posljedicu oduzimanje nepravilno stečene koristi:
            – obvezom plaćanja ili vraćanja dugovanih ili nepravilno stečenih iznosa,
            – […]
            2. Primjena mjera iz stavka 1. ograničava se na oduzimanje stečenih pogodnosti te, kada je tako propisano, kamata koja se može odrediti na paušalnoj osnovi.
            […]
            4. Mjere propisane ovim člankom se ne smatraju kaznama.“
            7. Članak 5. stavak 1. Uredbe br. 2988/95 navodi:
            „1. Namjerne nepravilnosti ili one prouzročene nepažnjom mogu imati za posljedicu sljedeće upravne kazne:
            a)  plaćanje upravne kazne;
            b)  plaćanje iznosa većeg od nepravilno stečenog ili izbjegnutog iznosa, uvećano za kamate kada je to primjereno; […]
            c) cijelo ili djelomično ukidanje pogodnosti odobrenih propisima Zajednice, […]
            d) isključenje iz mogućnosti korištenja pogodnosti ili oduzimanje pogodnosti u razdoblju nakon počinjene nepravilnosti;
            e) privremeno oduzimanje odobrenja ili priznanja potrebnog za sudjelovanje u programu potpore Zajednice;
            f) gubitak garancije ili depozita danog s ciljem udovoljavanja uvjetima utvrđenim pravilima ili nadomještanja iznosa neispravno izdane garancije;
            g) ostale kazne isključivo gospodarske vrste istovjetne u prirodi i području primjene, određene sektorskim pravilima usvojenim od strane Vijeća […]“
            Francusko pravo
            8. Članak 2262. Građanskog zakonika određuje:
            „Pravo na podnošenje tužbi, kako stvarnopravnih tako i obveznopravnih, zastarijeva za 30 godina.“
            Glavni postupak i prethodno pitanje
            9. Društvo Sodiaal Industrie SA primilo je tijekom 1998. potporu Zajednice određenu odredbama Uredbe Komisije (EEZ) br. 2921/90 od 10. listopada 1990. o potpori za obrano mlijeko (SL L 279, str. 22.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 10., str. 27.).
            10. Tijekom 2001. osoblje Središnje agencije za intervencijske agencije u poljoprivrednom sektoru (ACOFA) izvršilo je provjeru. Ta provjera otkrila je da je količina kazeinata koju je proizvelo društvo Sodiaal Industrie SA tijekom ljeta 1998. bila manja od količine za koju mu je bila odobrena potpora.
            11. Odlukom od 11. srpnja 2007. Nacionalni međusektorski ured za uzgoj i proizvodnju zatražio je od društva Sodiaal Industrie SA povrat iznosa od 288.051,14 eura koji odgovara nepravilno stečenom iznosu potpore.
            12. Društvo Sodiaal Industrie SA pripojeno je 30. lipnja 2008. društvu Sodiaal International.
            13. Odlukom od 11. veljače 2010. Upravni sud u Parizu prihvatio je zahtjev društva Sodiaal International, pravnog sljednika društva Sodiaal Industrie SA, za poništenje navedene odluke.
            14. Žalbu FranceAgriMera, pravnog sljednika Nacionalnog međusektorskog ureda za uzgoj i proizvodnju, protiv navedene presude odbio je Žalbeni upravni sud u Parizu presudom od 29. svibnja 2012.
            15. FranceAgriMer podnio je žalbu u kasacijskom postupku protiv te presude pred Conseil d’État.
            16. U prilog svojoj žalbi FranceAgriMer je osobito naveo da se rok zastare propisan člankom 3. stavkom 1. četvrtim podstavkom Uredbe br. 2988/95 ne primjenjuje na spornu odluku jer se navedeni članak ne odnosi na upravnu kaznu već na upravnu mjeru.
            17. Naime, odredbe članka 3. stavka 1. četvrtog podstavka Uredbe br. 2988/95 primjenjuju se isključivo u slučaju da nadležno tijelo nije odredilo nikakvu upravnu kaznu u smislu članka 5. te uredbe po isteku razdoblja jednakog dvostrukom roku zastare. U slučaju da upravne mjere u smislu članka 4. navedene uredbe nisu donesene u tom razdoblju, navedene odredbe se ne primjenjuju. Stoga je, prema mišljenju FranceAgriMera, trebalo primijeniti tridesetgodišnji rok propisan člankom 2262. Građanskog zakonika, međutim umanjen sudskom odlukom.
            18. U tim je okolnostima Conseil d’État odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
            „Primjenjuju li se odredbe četvrtog podstavka članka 3. stavka 1. Uredbe br. 2988/95, na temelju kojih zastara nastupa najkasnije na dan isteka razdoblja jednakog dvostrukom roku zastare, a nadležno tijelo ne odredi kaznu, osim ako je upravni postupak suspendiran u skladu s člankom 6. stavkom 1. te uredbe, isključivo u slučaju kada nadležno tijelo nije po isteku razdoblja jednakog dvostrukom roku zastare odredilo nikakvu kaznu u smislu članka 5. Uredbe ili se one primjenjuju i u slučaju kada u istom razdoblju nije donesena upravna mjera u smislu članka 4. iste uredbe?“
            O prethodnom pitanju
            19. Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li se članak 3. stavak 1. četvrti podstavak Uredbe br. 2988/95 tumačiti na način da se zastara koju propisuje ovaj članak primjenjuje – osim na procesuiranje nepravilnosti koje dovode do izricanja upravnih kazni u smislu članka 5. te uredbe – i na pokretanje postupka radi izricanja upravnih mjera u smislu članka 4. navedene uredbe.
            20. U skladu s ustaljenom sudskom praksom, prilikom tumačenja odredbe prava Unije valja uzeti u obzir ne samo formulaciju te odredbe već i njezin kontekst te cilj propisa kojih je ta odredba dio (vidjeti presude Yaesu Europe, C‑433/08, EU:C:2009:750, t. 13.; ebookers.com Deutschland, C‑112/11, EU:C:2012:487, t. 12.; Brain Products, C 219/11, EU:C:2012:742, t. 13. i Utopia, C‑40/14, EU:C:2014:2389, t. 27.).
            21. Najprije treba podsjetiti da se člankom 1. stavkom 1. Uredbe br. 2988/95 uvode „opća pravila homogenih provjera te upravnih mjera i kazni za nepravilnosti u odnosu na pravo [Unije]“, i to – kako proizlazi iz njezine treće uvodne izjave – kako bi se „u svim područjima suprotstavilo radnjama koje štete financijskim interesima [Unije]“.
            22. Osim toga člankom 3. stavkom 1. podstavkom 1. Uredbe br. 2988/95 utvrđuje se – u pogledu pokretanja postupaka – rok zastare koji počinje teći od dana kada je nepravilnost počinjena, pod čime se – prema članku 1. stavku 2. navedene uredbe – smatra „svaka povreda odredaba prava [Unije] koja proizlazi iz učinjene ili propuštene radnje od strane gospodarskog subjekta, a što je dovelo ili je moglo dovesti u pitanje opći proračun [Unije]“.
            23. U tom pogledu, valja utvrditi da se prema sadržaju četvrtog podstavka navedenog članka 3. stavka 1. radi o određivanju „kazne“ koja može pokazati da se ovaj podstavak primjenjuje samo na pokretanje postupka zbog nepravilnosti koje vode do izricanja upravnih kazni u smislu članka 5. ove uredbe.
            24. Ova tekstualna analiza nije međutim zaključna analiza. Naime, kao drugo, potrebna je sustavna analiza članka 3. stavka 1. navedene uredbe.
            25. Stoga valja najprije utvrditi da takav sustavni pristup članku 3. stavku 1. Uredbe br. 2988/95 dovodi do zaključka da podstavci koji su sastavni dijelovi članka čine cjelinu čije se odredbe ne mogu razmatrati samostalno. Naime, četvrti podstavak ove odredbe određuje „krajnji“ rok zastare – koji počinje teći od dana kada je nepravilnost počinjena – koji je propisan u prvom podstavku navedene odredbe. Dodijeliti ovom podstavku različita područja primjene suprotno je općoj strukturi sustava zastare utvrđenog navedenom odredbom. Također, takav pristup je suprotan cilju Uredbe br. 2988/95 da se osigura koherentni okvir tom sustavu.
            26. Sustavno i teleološko tumačenje članka 3. stavka 1. navedene uredbe dakle zahtijeva da se „krajnji“ rok propisan člankom 3. stavkom 1. četvrtim podstavkom iste uredbe smatra primjenjivim na upravne mjere.
            27. Zatim treba istaknuti da ovaj pristup odgovara ustaljenoj sudskoj praksi Suda potvrđenoj u njegovoj presudi Pfeifer & Langen (C‑52/14, EU:C:2015:381). Prema toj sudskoj praksi nije potrebno razlikovati upravne kazne od upravnih mjera prilikom primjene članka 3. stavka 1. Uredbe br. 2988/95. Sud je jasno utvrdio da je ova odredba primjenjiva kako na nepravilnosti koje dovode do izricanja upravne kazne u smislu članka 5. Uredbe tako i na nepravilnosti koje su predmet upravne mjere u smislu njezinog članka 4., i to takve mjere koja ima za predmet vraćanje nepravilno stečene koristi a da pri tome nema karakter kazne (vidjeti u tom smislu presude Handlbauer, C‑278/02, EU:C:2004:388, t. 33. i 34.; Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb i dr., C‑278/07 do C‑280/07, EU:C:2009:38, t. 22.; Cruz & Companhia, C‑341/13, EU:C:2014:2230, t. 45., kao i Pfeifer & Langen, C‑52/14, EU:C:2015:381, t. 23.).
            28. Naime, Sud je već naglasio da nepravilnosti koje dovode do donošenja upravnih mjera u smislu članka 4. Uredbe br. 2988/95, kao što su one u glavnom postupku, treba smatrati zastarjelima u roku od četiri godine od dana počinjenja tih nepravilnosti, uzimajući u obzir radnje koje uzrokuju prekid zastare navedene u članku 3. stavku 1. podstavku 3. navedene uredbe, te poštujući ograničenje iz njezinog član ka 3. stavka 1. podstavka 4. (presuda Cruz & Companhia, C‑341/13, EU:C:2014:2230, t. 64.).
            29. Također, iz nedavne sudske prakse jasno proizlazi da se tumačenje članka 3. stavka 1. trećeg podstavka Uredbe br. 2988/95 odnosi na mogućnost kako kazne tako i upravne mjere (presuda Pfeifer & Langen, C‑52/14, EU:C:2015:381, t. 40., 43. i 47.).
            30. Naposljetku, valja istaknuti ciljeve članka 3. stavka 1. Uredbe br. 2988/95. U tom pogledu potrebno je utvrditi da rok naveden u ovoj odredbi nastoji zajamčiti pravnu sigurnost gospodarskim subjektima (vidjeti u tom smislu presude Handlbauer, C‑278/02, EU:C:2004:388, t. 40. kao i SGS Belgium i dr., C‑367/09, EU:C:2010:648, t. 68.). Naime, oni moraju moći utvrditi koje su njihove transakcije zasigurno okončane, a koje još mogu biti predmet sudskih postupaka.
            31. S obzirom na prethodno navedeno, sudska praksa navedena u prethodnoj točki ove presude ne može se shvatiti u smislu da se ograničava na tumačenje članka 3. stavka 1. prvog podstavka Uredbe br. 2988/95 ni u smislu da četvrti podstavak ove odredbe upućuje samo i isključivo na upravne mjere propisane člankom 5. te uredbe.
            32. Radi sveobuhvatnosti treba istaknuti da ovo tumačenje ne dovodi u pitanje članak 3. stavak 3. Uredbe br. 2988/95, prema kojem države članice zadržavaju mogućnost primjene duljeg roka od onog predviđenog stavcima 1. i 2. navedenog članka 3. (vidjeti u ovom smislu presude Cruz & Companhia, C‑341/13, EU:C:2014:2230, t. 54. i Ze Fu Fleischhandel i Vion Trading, C 201/10 i C‑202/10, EU:C:2011:282, t. 25.).
            33. Uzimajući u obzir sve prethodno navedeno, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da se članak 3. stavak 1. podstavak 4. Uredbe br. 2988/95 treba tumačiti na način da se zastara propisana tim člankom primjenjuje ne samo na procesuiranje nepravilnosti koje dovode do izricanja upravnih kazni u smislu članka 5. te uredbe, već i na pokretanje postupaka radi izricanja upravnih mjera u smislu članka 4. navedene uredbe.
            Troškovi
            34. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (šesto vijeće) odlučuje:
            Članak 3. stavak 1. četvrti podstavak Uredbe Vijeća (EZ, Euroatom) br. 2988/95 od 18. prosinca 1995. o zaštiti financijskih interesa Europskih zajednica treba tumačiti na način da se zastara propisana tim člankom primjenjuje ne samo na procesuiranje nepravilnosti koje dovodi do izricanja upravnih kazni u smislu članka 5. ove Uredbe, već i na pokretanje postupka radi izricanja upravnih mjera u smislu članka 4. navedene uredbe.


Presuda Suda od 12. srpnja 1990. # A. Foster i drugi protiv British Gas plc. # Zahtjev za prethodnu odluku: House of Lords - Ujedinjena Kraljevina. # Socijalna politika. # Predmet C-188/89.


title: presuda od 21. lipnja 1974., Reyners (2/74, EU:C:1974:68)

text:
PRESUDA SUDA21. lipnja 1974.(*)„Pravo poslovnog nastana“U predmetu C-2/74,povodom zahtjeva koji je sukladno članku 177. Ugovora o osnivanju EEZ-a Sudu uputio Conseil d'État (Belgija), u postupku izmeđuJeana Reynersa, doktora prava, direktora društava, s prebivalištem u Woluwé-Saint-Lambertu (Bruxelles),protivÉtat belge (Belgijske države), koju zastupa ministar pravosuđa,intervenijent:Ordre national des avocats de Belgique (Belgijska odvjetnička komora),za
 donošenje prethodne odluke radi tumačenja članaka 52. i 55. Ugovora o
osnivanju EEZ-a u vezi s Kraljevskim dekretom od 24. kolovoza 1970. o
zvanju odvjetnika i obavljanju odvjetništva kojim se predviđa iznimka od
 uvjeta državljanstva predviđenog člankom 428. Sudskog kodeksa,SUDu
 sastavu: R. Lecourt, predsjednik, A. M. Donner i M. Sørensen,
predsjednici vijećâ, R. Monaco, J. Mertens de Wilmars, P. Pescatore
(izvjestitelj), H. Kutscher, C. Ó Dálaigh i A. J. Mackenzie Stuart,
suci,nezavisni odvjetnik: H. Mayras,tajnik: A. Van Houtte,donosi sljedećuPRESUDU1        Presudom
 od 21. prosinca 1973., koju je tajništvo Suda zaprimilo 9. siječnja
1974., belgijski Conseil d'État (Državno vijeće) postavio je, u skladu s
 člankom 177. Ugovora o EEZ-u, dva pitanja koja se odnose na tumačenje
članaka 52. i 55. Ugovora o EEZ-u, a koja se tiču prava na poslovni
nastan u svezi s obavljanjem odvjetništva.2        Pitanja
 su postavljena u okviru postupka povodom tužbe nizozemskog
državljanina, imatelja diplome prava koja u Belgiji omogućuje obavljanje
 odvjetništva, a kojemu je to uskraćeno zbog njegova državljanstva u
skladu s Kraljevskim dekretom od 24. kolovoza 1970. o zvanju odvjetnika i
 obavljanju odvjetništva (Moniteur belge, 1970., str. 9060.). Tumačenje članka 52. Ugovora o EEZ-u3        Conseil
 d’État postavlja pitanje je li nakon isteka prijelaznog razdoblja
članak 52. Ugovora o EEZ-u „izravno primjenjiva odredba“ i to bez obzira
 na to što direktive predviđene člankom 54. stavkom 2. i člankom 57.
stavkom 1. Ugovora nisu donesene.4        Iz
 razloga u kojima se u većem dijelu slažu, belgijska i irska vlada
smatraju da se članku 52. ne može priznati takav učinak.5        Ako
 se uzme u obzir kontekst poglavlja o pravu poslovnog nastana na koje se
 izričito upućuje izrazom „u okviru niže navedenih odredaba“ ovaj članak
 s obzirom na složenost predmeta predstavlja izraz običnog načela čija
provedba nužno zahtijeva niz dodatnih odredbi, kako Zajednice tako i
nacionalnih odredbi predviđenih člancima 54. i 57.6        Oblik
 koji Ugovor predviđa za ove provedbene akte – utvrđivanje „općeg
programa“ koji bi se onda provodio nizom direktiva – potvrđuje činjenicu
 da je članak 52. bez izravnog učinka.7        Sudac
 ne raspolaže ovlašću prosudbe kakvu imaju zakonodavne institucije
Zajednice i države članice.8        Ovim
 argumentima u bitnom su se dijelu pridružili britanska i luksemburška
vlada te Ordre national des avocats de Belgique (Belgijska odvjetnička
komora) kao intervenijent u glavnom postupku.9        Nasuprot
 tome, tužitelj u glavnom postupku navodi da se u njegovom slučaju radi
isključivo o diskriminaciji prema državljanstvu s obzirom na to da se na
 njega primjenjuju uvjeti za primanje u odvjetništvo koji se ne traže od
 belgijskih državljana.10      S tim u svezi, članak 52. jasna je i potpuna odredba koja može proizvoditi izravan učinak.11      Njemačka
 vlada, koju u bitnom dijelu podržava nizozemska vlada, podsjećajući na
odluku Suda od 16. lipnja 1966. u predmetu Lütticke (57/65, Recueil,
 1966., str. 293.), smatra da odredbe koje državama članicama nameću
obvezu koju one u određenom roku moraju ispuniti postaju izravno
primjenjive ako nakon isteka tog roka obveza nije ispunjena.12      Nakon
 isteka prijelaznog razdoblja države članice više nemaju mogućnost
zadržati ograničenja slobode poslovnog nastana s obzirom na to da je
članak 52. od tog trenutka stekao značaj po sebi potpune i pravno
primjenjive odredbe.13      U
 tim su okolnostima „opći program“ i direktive predviđene člankom 54.
relevantni samo u prijelaznom razdoblju s obzirom na to da je sloboda
poslovnog nastana na kraju tog razdoblja u potpunosti ostvarena.14      Unatoč
 sumnjama glede izravnog učinka odredbe za koju se traži tumačenje –
dijelom zbog toga što Ugovor upućuje na „opći program“ i provedbene
direktive, a dijelom zbog sadržaja određenih direktiva koje su već
donesene radi liberalizacije, ali kojima se u svim točkama ne postiže
savršeno jednako postupanje – Komisija smatra da članak 52. ipak ima
barem djelomičan izravni učinak u dijelu kojim izričito zabranjuje
diskriminaciju s obzirom na državljanstvo.15      Člankom
 7. Ugovora, koji pripada „načelima“ Zajednice, određeno je da je u
području primjene Ugovora, bez učinka na posebne odredbe predviđene
Ugovorom, „zabranjena svaka diskriminacija na temelju državljanstva“.16      Članak
 52. osigurava provedbu navedene opće odredbe u posebnom području prava
poslovnog nastana.17      Riječima
 „u okviru niže navedenih odredaba“ navedeni članak upućuje na cijelo
poglavlje koje se odnosi na pravo poslovnog nastana pa se zbog toga mora
 tumačiti u navedenom općem okviru.18      Nakon
 što određuje da se „ograničenja slobode poslovnog nastana državljana
jedne države članice na području druge države članice postupno stavljaju
 izvan snage tijekom prijelaznog razdoblja“, članak 52. izražava
rukovodeće načelo u tom području određujući da sloboda poslovnog nastana
 podrazumijeva pristup djelatnostima samozaposlene osobe i njihovom
obavljanju „sukladno uvjetima koje pravo zemlje u kojoj se poslovni
nastan ostvaruje utvrđuje za svoje državljane“.19      Radi
 postupnog ostvarenja ovog cilja tijekom prijelaznog razdoblja, člankom
54. predviđeno je da će Vijeće izraditi „opći program“ i direktive za
provedbu tog programa koje imaju za cilj ostvariti slobodu poslovnog
nastana u odnosu na različite djelatnosti o kojima je riječ.20      Pored
 navedenih mjera liberalizacije, članak 57. predviđa donošenje direktiva
 koje imaju za cilj osigurati uzajamno priznavanje diploma, svjedodžbi i
 ostalih dokaza o formalnim kvalifikacijama te općenito usklađivanje
propisâ o poslovnom nastanu i obavljanju djelatnosti samozaposlenih
osoba.21      Iz
 navedenog proizlazi da u sustavu poglavlja o pravu poslovnog nastana
„opći program“ i direktive predviđene Ugovorom imaju za cilj ispuniti
dva zadatka, od kojih se prvi sastoji u uklanjanju prepreka ostvarivanju
 slobode poslovnog nastana u prijelaznom razdoblju, a drugi u uvođenju
niza odredbi u pravo država članica koje bi imale za cilj olakšati
učinkovito izvršavanje slobode poslovnog nastana radi promicanja
uzajamne ekonomske i društvene isprepletenosti unutar Zajednice u
području samostalnih djelatnosti.22      Ostvarenju
 ovog drugog cilja s jedne strane teže i neke odredbe članka 54. stavka
3., osobito vezano za suradnju nadležnih nacionalnih upravnih tijela i
prilagodbu upravnih postupaka i prakse, a s druge strane i sve odredbe
članka 57.23      Učinak odredbi članka 52. treba utvrditi u okviru tog sustava.24      Pravilo nacionalnog tretmana jedna je od temeljnih pravnih odredbi Zajednice.25      Kao
 upućivanje na ukupnost pravnih propisa koje država poslovnog nastana
stvarno primjenjuje na svoje vlastite državljane, na ovo pravilo mogu se
 u osnovi izravno pozivati državljani svih drugih država članica.26      Predvidjevši
 ostvarivanje slobode poslovnog nastana na kraju prijelaznog razdoblja,
članak 52. zapravo propisuje obvezu s preciznim rezultatom čije se
ispunjenje moglo olakšati, ali ne i uvjetovati, provedbom programa
postupnih mjera.27      Ako
 se navedena postupnost i nije poštovala, to ne može utjecati na
potpunost same obveze nakon što je rok za njezino ispunjenje istekao.28      Ovo
 je tumačenje u skladu s člankom 8. stavkom 7. Ugovora prema kojem istek
 prijelaznog razdoblja predstavlja krajnji rok za stupanje na snagu svih
 odredbi predviđenih Ugovorom i za provedbu svih mjera koje
podrazumijeva uspostavljanje zajedničkog tržišta.29      Protiv
 takvog učinka ne može se pozivati na okolnost da je Vijeće propustilo
donijeti direktive predviđene člancima 54. i 57. ili pak na činjenicu da
 neke direktive koje su doista donesene ne bi potpuno ostvarile cilj
nediskriminacije kako ga postavlja članak 52.30      Naime,
 nakon isteka prijelaznog razdoblja direktive predviđene poglavljem o
pravu poslovnog nastana postale su nepotrebne za provedbu pravila o
nacionalnom tretmanu jer to pravilo sada ima izravan učinak i proizlazi
iz samog Ugovora.31      Ipak,
 navedene direktive nisu izgubile sav svoj smisao s obzirom na to da za
njih ostaje važno područje primjene vezano za sve mjere koje imaju za
cilj promicanje učinkovitog ostvarivanja prava na slobodno biranje
poslovnog nastana.32      Stoga
 na postavljeno pitanje valja odgovoriti u smislu da je nakon isteka
prijelaznog razdoblja članak 52. Ugovora o EEZ-u izravno primjenjiva
odredba i to bez obzira na to što u određenom području eventualno nisu
donesene direktive predviđene člankom 54. stavkom 2. i člankom 57.
stavkom 1. Ugovora. Tumačenje članka 55. stavka 1. Ugovora o osnivanju EEZ-a33      Conseil
 d'État, nadalje, postavlja pitanje radi pojašnjenja što treba shvaćati
kao „djelatnosti koje su u državi članici, makar i povremeno, povezane s
 izvršavanjem javnih ovlasti“ iz članka 55. stavka 1.34      Točnije,
 pitanje se odnosi na to jesu li od primjene poglavlja o pravu poslovnog
 nastana u sklopu profesije poput odvjetništva izuzete samo one
djelatnosti unutar te profesije koje su povezane s izvršavanjem javnih
ovlasti ili se iznimka odnosi na cijelu profesiju s obzirom na to da ona
 uključuje djelatnosti koje su povezane s izvršavanjem javnih ovlasti.35      Luksemburška
 vlada i Ordre national des avocats de Belgique smatraju da je
odvjetništvo u cjelini izuzeto od pravila Ugovora o pravu poslovnog
nastana s obzirom na to da je svojim ustrojstvom povezano s djelovanjem
pravosuđa kao javne službe.36      Takav
 položaj proizlazi kako iz pravnog ustrojstva odvjetničke komore, što
uključuje niz strogih uvjeta za primanje u komoru i disciplinu, tako i
iz poslova koje odvjetnik ispunjava u sklopu sudskog postupka u kojem je
 njegovo sudjelovanje u velikoj mjeri obvezno.37      Navedene
 djelatnosti, zbog kojih je odvjetnik nužan pomoćnik pravosudnog
sustava, čine jedinstvenu cjelinu čiji se dijelovi ne mogu razdvojiti.38      Tužitelj
 u glavnom postupku navodi da su prema njegovom shvaćanju samo neki
poslovi unutar odvjetničke djelatnosti povezani s izvršavanjem javnih
ovlasti, pa stoga samo oni potpadaju pod iznimku od načela slobode
poslovnog nastana predviđenu člankom 55.39      Prema
 mišljenju njemačke, belgijske, britanske, irske i nizozemske vlade, kao
 i Komisije, iznimka iz članka 55. ograničena je samo na djelatnosti
unutar različitih profesija o kojima može biti riječ koje doista
sudjeluju u izvršavanju javnih ovlasti, pod uvjetom da ih se može
izdvojiti od redovnog obavljanja profesije.40      Ipak,
 vlade se razilaze u gledištima vezano za narav djelatnosti koje su na
taj način izuzete od načela slobode poslovnog nastana s obzirom na
različito ustrojstvo odvjetništva u državama članicama.41      Tako
 njemačka vlada smatra da zbog obveznog sudjelovanja odvjetnika u
određenim sudskim postupcima, osobito u području kaznenog ili javnog
prava, postoji uska povezanost između odvjetništva i obavljanja sudbene
vlasti, pa bi, ako ništa, od liberalizacije trebalo izdvojiti velike
dijelove te profesije.42      U
 skladu s člankom 55. stavkom 1., od primjene odredbi poglavlja o pravu
poslovnog nastana izuzimaju se, „što se tiče konkretne države članice,
djelatnosti koje su u toj državi članici, makar i povremeno, povezane s
izvršavanjem javnih ovlasti.“43      Uzimajući
 u obzir da su sloboda poslovnog nastana i pravilo nacionalnog tretmana
od temeljnog značaja u sustavu Ugovora, odstupanjima koja su dopuštena
člankom 55. stavkom 1. ne može se dati doseg koji bi prelazio cilj zbog
kojeg je takva iznimka predviđena.44      Članak
 55. stavak 1. mora državama članicama omogućiti da strance isključe od
pristupa određenim poslovima ako su oni povezani s izvršavanjem javnih
ovlasti u sklopu jedne od samostalnih djelatnosti iz članka 52.45      Ovoj
 je svrsi potpuno udovoljeno ako je isključenje državljana drugih država
 članica ograničeno na one djelatnosti koje same po sebi predstavljaju
izravno i konkretno sudjelovanje u izvršavanju javnih ovlasti.46      Proširenje
 iznimke iz članka 55. na cijelu profesiju bilo bi dopušteno samo u
slučaju ako bi tako kvalificirane djelatnosti bile u toj mjeri povezane
da bi liberalizacija poslovnog nastana dovela do nametanja obveze
konkretnoj državi članici da dopusti državljanima drugih država članica
čak i povremeno izvršavanje javnih ovlasti.47      S
 druge strane, takvo proširenje nije dopušteno ako je u okviru
samostalne profesije od svih profesionalnih djelatnosti koje čine
cjelinu moguće izdvojiti djelatnosti koje su eventualno povezane s
obavljanjem javnih ovlasti.48      U
 nedostatku direktive koja bi bila donesena na temelju članka 57. radi
usklađivanja nacionalnih odredbi, posebice o odvjetništvu, obavljanje
odvjetništva i dalje je uređeno pravima različitih država članica.49      Stoga
 eventualnu primjenu ograničenjâ slobode poslovnog nastana predviđenih
člankom 55. stavkom 1. valja procjenjivati u odnosu na svaku državu
članicu odvojeno uzimajući u obzir mjerodavne nacionalne odredbe o
ustrojstvu i obavljanju navedene profesije.50      Pri
 takvoj ocjeni treba imati na umu da su iznimkama od načela slobode
poslovnog nastana člankom 55. postavljena ograničenja na razini
Zajednice kako bi se izbjeglo situaciju u kojoj bi države članice
jednostranim odredbama izigrale svrhu Ugovora.51      Iako
 profesionalne usluge podrazumijevaju redovne kontakte sa sudovima pa
čak i obveznu suradnju u obavljanju dužnosti, to samo po sebi ne znači
da su one povezane s izvršavanjem javnih ovlasti.52      Osobito
 se ne može smatrati da su najtipičnije odvjetničke usluge poput pravnog
 savjetovanja i pravne pomoći ili zastupanja i obrane stranaka pred
sudom, čak i ako su sudjelovanje ili pomoć odvjetnika obvezni ili su
predmet zakonskog monopola, povezane s izvršavanjem javnih ovlasti.53      Naime,
 obavljanje ovih djelatnosti ne utječe na slobodnu ocjenu suda i
slobodno obavljanje sudbene vlasti.54      Stoga
 na postavljeno pitanje valja odgovoriti na način da iznimku od slobode
poslovnog nastana predviđenu člankom 55. stavkom 1. Ugovora o EEZ-u
treba ograničiti na one djelatnosti obuhvaćene člankom 52. koje su same
po sebi izravno i konkretno povezane s izvršavanjem javnih ovlasti.55      U
 sklopu slobodne djelatnosti poput odvjetništva ne može se ni u kojem
slučaju takvima okvalificirati djelatnosti poput pravnog savjetovanja i
pomoći ili zastupanja i obrane stranaka pred sudom, čak i ako je
obavljanje takvih djelatnosti podvrgnuto zakonskoj obvezi ili je predmet
 zakonskog monopola. Troškovi56      Troškovi
 vlade Kraljevine Belgije, vlade Savezne Republike Njemačke, vlade
Irske, vlade Velikog Vojvodstva Luksemburg, vlade Kraljevine Nizozemske,
 vlade Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske te
Komisije Europskih zajednica, koji su podnijeli očitovanja Sudu, ne
nadoknađuju se.57      Budući
 da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog
postupka pred belgijskim Conseil d'État koji je uputio zahtjev, na tom
je sudu da odluči o troškovima postupka.Slijedom navedenog,SUDodgovarajući
 na pitanja koja mu je presudom od 21. prosinca 1973. podnio belgijski
Conseil d'État (upravni odjel, treće vijeće) odlučuje:1.      Nakon
 isteka prijelaznog razdoblja, članak 52. Ugovora o EEZ-u izravno je
primjenjiva odredba i to bez obzira na to što u određenom području
eventualno nisu donesene direktive predviđene člankom 54. stavkom 2. i
člankom 57. stavkom 1. Ugovora.2.      Iznimku
 od slobode poslovnog nastana predviđenu člankom 55. stavkom 1. Ugovora o
 osnivanju EEZ-a treba ograničiti na one djelatnosti koje su same po
sebi izravno i konkretno povezane s izvršavanjem javnih ovlasti. Tako se
 u sklopu slobodne djelatnosti poput odvjetništva ne može takvima
okvalificirati djelatnosti poput pravnog savjetovanja i pomoći ili
zastupanja i obrane stranaka pred sudom, čak i ako je obavljanje takvih
djelatnosti podvrgnuto zakonskoj obvezi ili je predmet zakonskog
monopola.Potpisi* Jezik postupka: francuski


Presuda Prvostupanjskog suda (šesto vijeće) od 20. svibnja 2009.#VIP Car Solutions SARL protiv Europskog parlamenta.#Tužba za naknadu štete.#Predmet T-89/07.


Presuda Suda od 30. rujna 2003. # Colegio de Oficiales de la Marina Mercante Española protiv Administración del Estado. # Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunal Supremo - Španjolska. # Sloboda kretanja radnika. # Predmet C-405/01.


title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 8. rujna 2015.#Kazneni postupak protiv Ive Taricca i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunale di Cuneo.#Zahtjev za prethodnu odluku – Kazneni postupak u vezi s kaznenim djelima u području poreza na dodanu vrijednost (PDV) – Članak 325. UFEU‑a – Nacionalno zakonodavstvo koje predviđa rokove apsolutne zastare koji mogu prouzročiti nekažnjavanje kaznenih djela – Moguća šteta za financijske interese Europske unije – Obveza nacionalnog suda da ne primijeni bilo koju odredbu domaćeg prava koja može nanijeti štetu obvezama koje države članice imaju na temelju prava Unije.#Predmet C-105/14.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑105/14,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunale di Cuneo (Italija), odlukom od 17. siječnja 2014., koju je Sud zaprimio 5. ožujka 2014., u kaznenom postupku protiv
            Ive Taricca,
            Ezija Filippija,
            Isabelle Leonetti,
            Nicole Spagnola,
            Davidea Salvonija,
            Flavija Spaccaventa,
            Goranca Anakieva,
            SUD (veliko vijeće),
            u sastavu: V. Skouris, predsjednik, K. Lenaerts, potpredsjednik, R. Silva de Lapuerta, L. Bay Larsen, T. von Danwitz i J.‑C. Bonichot, predsjednici vijeća, A. Arabadjiev, M. Safjan, D. Šváby, M. Berger (izvjestitelj), A. Prechal, E. Jarašiūnas i C. G. Fernlund, suci,
            nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
            tajnik: L. Carrasco Marco, administratorica,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 3. ožujka 2015.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za M. Anakiev, L. Sani, avvocato ,
            – za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju M. Salvatorelli i L. Ventrella, avvocati dello Stato ,
            – za njemačku vladu, T. Henze i J. Kemper, u svojstvu agenata,
            – za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,
            – za Europsku komisiju, P. Rossi i R. Lyal, u svojstvu agenata,
            saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 30. travnja 2015.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 101., 107. i 119. UFEU‑a kao i članka 158. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.).
            2. Zahtjev je upućen u okviru kaznenog postupka pokrenutog protiv I. Taricca, E. Filippija, I. Leonetti, N. Spagnola, D. Salvonija, F. Spaccaventa i G. Anakieva, (u daljnjem tekstu: okrivljenici), optuženih da su osnovali i organizirali udruženje radi počinjenja različitih kaznenih djela u području poreza na dodanu vrijednost (PDV).
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. Članak 325. UFEU‑a propisuje:
            „(1) Unija i države članice suzbijaju prijevare i sva druga nezakonita djelovanja koja nanose štetu financijskim interesima Unije pomoću mjera iz ovog članka koje djeluju kao sredstvo za odvraćanje i koje pružaju djelotvornu zaštitu u državama članicama i u svim institucijama, tijelima, uredima i agencijama Unije.
            (2) Radi suzbijanja prijevara koje štete financijskim interesima Unije države članice poduzimaju iste mjere koje poduzimaju radi suzbijanja prijevara koje nanose štetu njihovim vlastitim financijskim interesima.
            [...]“
            Konvencija o zaštiti financijskih interesa Europskih zajednica
            4. Prema preambuli Konvencije koja se temelji na članku K.3. Ugovora o Europskoj uniji, o zaštiti financijskih interesa Europskih zajednica, potpisane u Luxembourgu 26. srpnja 1995. (SL C 316, str. 48., u daljnjem tekstu: Konvencija PIF), ugovorne stranke ove konvencije, države članice Europske unije, uvjerene su „da zaštita financijskih interesa Europskih zajednica zahtijeva da svako prijevarno postupanje koje nanosi štetu predmetnim interesima dovodi do kaznenih progona“ i „u potrebu da se takvo postupanje kažnjava učinkovitim, razmjernim i odvraćajućim kaznenim sankcijama, ne dovodeći u pitanje primjenu drugih sankcija u odgovarajućim slučajevima te da se predvide, barem u teškim slučajevima, kazne zatvora [...]“. [neslužbeni prijevod]
            5. Članak 1. stavak 1. Konvencije PIF propisuje:
            „Za potrebe ove konvencije, prijevare koje nanose štetu financijskim interesima Europskih zajednica čine:
            [...]
            b) u odnosu na prihode, svako namjerno djelovanje ili propust koji se odnosi na:
            – uporabu ili predočenje lažnih, netočnih ili nepotpunih izjava ili dokumenata koje kao učinak imaju nezakonito smanjivanje sredstava općeg proračuna Europskih zajednica ili proračuna kojima upravljaju Europske zajednice ili kojima se upravlja u ime Europskih zajednica,
            – [...]“ [neslužbeni prijevod]
            6. Članak 2. stavak 1. te konvencije propisuje:
            „Svaka država članica poduzima potrebne mjere kako bi osigurala da je postupanje iz članka 1. te sudjelovanje, poticanje ili pokušaj postupanja iz članka 1. stavka 1. kažnjivo učinkovitim, razmjernim i odvraćajućim kaznenim sankcijama uključujući, barem u slučajevima teških prijevara, zatvorske kazne koje mogu dovesti do izručenja, pri čemu se teškom prijevarom smatra prijevara koja se odnosi na minimalan iznos koji se određuje u svakoj državi članici. Minimalan iznos ne smije prelaziti 50.000 eura.“ [neslužbeni prijevod]
            Direktiva 2006/112
            7. Članak 131. Direktive 2006/112 propisuje:
            „Izuzeća predviđena poglavljima 2. do 9. [glave IX. Direktive 2006/112] primjenjuju se bez dovođenja u pitanje ostalih odredaba Zajednice i u skladu s uvjetima koje države članice utvrđuju u svrhu osiguranja ispravne i izravne primjene tih izuzeća i sprečavanja eventualne utaje, izbjegavanja ili zloporabe.“
            8. Članak 138. stavak 1. te direktive propisuje:
            „Države članice dužne su izuzeti isporuku robe koju otprema ili prevozi na odredište izvan njihova teritorija ali unutar Zajednice prodavatelj ili osoba koja stječe robu, ili netko drugi u njegovo ime, za drugog poreznog obveznika ili za pravnu osobu koja nije porezni obveznik koja djeluje kao takva u državi članici osim one u kojoj otprema ili prijevoz robe započinje.“
            9. Članak 158. navedene direktive propisuje:
            „1. [...] države članice mogu osigurati postupak skladištenja osim postupka carinskog skladištenja u sljedećim slučajevima:
            a) kada je roba namijenjena prodavaonicama koje su izuzete od poreza [...];
            [...]
            2.  Kada se države članice koriste mogućnošću izuzeća iz točke (a) stavka 1., dužne su poduzeti potrebne mjere za osiguranje točne i izravne primjene ovog izuzeća i sprečavanja eventualne utaje, izbjegavanja ili zloporabe.
            [...]“
            Odluka 2007/436/EZ
            10. Članak 2. stavak 1. Odluke Vijeća 2007/436/EZ Euratom od 7. lipnja 2007. o sustavu vlastitih sredstava Europskih zajednica (SL L 163, str. 17.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 15., str. 141.) navodi kako slijedi:
            „Sljedeći prihodi čine vlastita sredstva koja se unose u opći proračun Europske unije:
            [...]
            b) [...] primjena jedinstvene stope u svim državama članicama na usklađene osnovice za procjenu PDV‑a utvrđena u skladu s pravilima Zajednice. [...]“
            Talijansko pravo
            11. Članak 157. Kaznenog zakona, kako je izmijenjen zakonom br. 251 od 5. prosinca 2005. (GURI br. 285 od 7. prosinca 2005., u daljnjem tekstu: Kazneni zakon), koji se odnosi na zastaru u kaznenom postupku, predviđa:
            „Kazneno djelo zastarijeva istekom roka koji odgovara najduljem trajanju kazne propisane zakonom, i u svakom slučaju, istekom roka koji iznosi najmanje šest godina ako je riječ o kaznenom djelu, a za prekršaj četiri godine, čak i ako je za njih zapriječena samo novčana kazna.
            [...]“
            12. U članku 158. toga zakona određuje se početak roka zastare kako slijedi:
            „Rok zastare počinje teći na dan na koji je kazneno djelo počinjeno, a kod pokušaja kaznenog djela na dan prestanka radnje počinitelja, odnosno kod trajnih kaznenih djela na dan prestanka trajanja kaznenog djela.
            [...]“
            13. Prema članku 159. navedenog zakona, koji se odnosi na pravila o mirovanju zastare:
            „Zastara miruje u svim slučajevima kada je mirovanje postupka, kaznenog postupka ili roka predviđenog za pritvor propisano posebnom zakonskom odredbom, kao i u slijedećim slučajevima:
            1) dopuštenje za progon;
            2) ustupanje predmeta drugom sudu;
            3) mirovanje postupka ili kaznenog postupka iz razloga spriječenosti stranaka i odvjetnika, ili na zahtjev okrivljenika ili njegova odvjetnika. [...]
            [...]
            Zastara počinje dalje teći na dan kada je prestao razlog za mirovanje.“
            14. Članak 160. istog zakona kojim se uređuje prekid zastare propisuje:
            „Zastara se prekida donošenjem presude ili kaznenog naloga.
            Nalozi kojima se određuju osobne sigurnosne mjere [...] [i] nalog kojim se određuje prethodno ročište [...] također prekidaju zastaru.
            Kada je zastara prekinuta, počinje ispočetka teći od dana prekida. Kada postoji više radnji kojima se zastara prekida, ona ponovno počinje teći od dana poduzimanja posljednje radnje; međutim, rokovi iz članka 157. ne mogu ni u kojem slučaju biti dulji od rokova iz članka 161. stavka 2., osim za kaznena djela propisana člankom 51. stavcima 3a. do 3c. Zakona o kaznenom postupku.“
            15. Prema članku 161. Kaznenog zakona, koji se odnosi na učinke mirovanja i prekida zastare:
            „Mirovanje i prekid zastare imaju pravne učinke na sve osobe koje su počinile kazneno djelo.
            Osim u slučaju kaznenog progona za kaznena djela iz članka 51. stavka 3. točaka (a) i (c) Zakona o kaznenom postupku, prekid zastare ni u kojem slučaju ne može dovesti do produljenja roka zastare više od jedne četvrtine njegova najduljeg propisanog trajanja [...].“
            16. Članak 416. Kaznenog zakona određuje da se kaznom zatvora do sedam godina kažnjava onaj tko organizira udruženje čija je svrha počinjenje kaznenih djela. Onog tko je samo pripadnik takvog udruženja, kažnjava se kaznom zatvora do pet godina.
            17. Prema članku 2. Zakonodavnog dekreta br. 74 koji sadržava nove odredbe o kaznenim djelima u području poreza na dohodak i poreza na dodanu vrijednost (decreto legislativo n. 74, nuova disciplina dei reati in materia di imposte sui redditi e sul valore aggiunto) od 10. ožujka 2000. (GURI br. 76 od 31. ožujka 2000., u daljnjem tekstu: DL br. 74/2000), onaj tko podnese lažnu prijavu PDV‑a korištenjem računa i drugih dokumenata koji se odnose na nepostojeće transakcije, kaznit će se kaznom zatvora od jedne godine i šest mjeseci do šest godina. Prema članku 8. DL‑a br. 74/2000 onaj tko izdaje fiktivne račune kako bi trećima omogućio izbjegavanje plaćanja PDV‑a kaznit će se istom kaznom.
            Okolnosti glavnog postupka i prethodna pitanja
            18. Protiv okrivljenika se pred Tribunale di Cuneo vodi kazneni postupak zbog sumnje da su tijekom poslovnih godina 2005. do 2009. osnovali i organizirali zločinačko udruženje s ciljem počinjenja različitih kaznenih djela u području PDV‑a. Naime, stavlja im se na teret da su upotrebljavali lažne pravne konstrukcije poput „PDV vrtuljka“, koja osobito uključuje osnivanje fiktivnih trgovačkih društava i izdavanje lažnih dokumenata pomoću kojih su nabavljali robu, u ovom slučaju boce šampanjca, bez PDV‑a. Ta operacija omogućila je Planetu Srl (u daljnjem tekstu: Planet) stjecanje proizvoda po cijeni nižoj od tržišne, koje je on potom mogao prodati svojim klijentima, narušavajući time natjecanje na tom tržištu.
            19. Planet je zaprimao račune koje bi izdala ta fiktivna društva za nepostojeće transakcije. Ta društva su međutim propustila podnijeti godišnju prijavu PDV‑a ili, kada bi je podnijeli, u svakom slučaju nisu provela odgovarajuća plaćanja. Nasuprot tomu, Planet je račune koje su izdala ta fiktivna društva knjižio u svojem računovodstvu, odbijajući pritom neopravdano PDV na temelju tih računa, i potom podnosio lažne godišnje prijave PDV‑a.
            20. Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da sud koji je uputio zahtjev – nakon što se u predmetu koji se pred njim vodi pojavilo više prethodnih postupovnih pitanja i nakon što je odbacio brojne prigovore koje su okrivljenici istaknuli tijekom prethodn og ročišta – mora donijeti, s jedne strane, odluku o obustavi postupka u odnosu na jednog od okrivljenika, G. Anakieva, s obzirom na to da su predmetna kaznena djela u odnosu na njega zastarjela. S druge strane, sud koji je uputio zahtjev mora donijeti odluku o upućivanju predmeta na suđenje u odnosu na ostale okrivljenike, te odrediti raspravu.
            21. Sud koji je uputio zahtjev navodi da je za kaznena djela koja se okrivljenicima stavljaju na teret zapriječena kazna zatvora do šest godina, na temelju članaka 2. i 8. DL‑a br. 74/2000. Nasuprot tomu, kazneno djelo zločinačkog udruženja propisano člankom 416. Kaznenog zakona, za koje okrivljenici mogu također biti proglašeni krivima, kažnjava se kaznom zatvora u trajanju do sedam godina za organizatore udruženja i do pet godina za one koji su samo pripadnici tog udruženja. Slijedi da je za organizatore zločinačkog udruženja rok zastare sedam godina, dok je šest godina za sve ostale. Posljednja radnja kojom je prekinut taj rok bilo je rješenje o određivanju prethodnog ročišta.
            22. Međutim, unatoč prekidu zastare, rok zastare na temelju članka 160. posljednjeg stavka Kaznenog zakona u vezi s člankom 161. Kaznenog zakona (u daljnjem tekstu: predmetne nacionalne odredbe), ne može biti dulji od sedam godina i šest mjeseci ili, za organizatore zločinačkog udruženja, osam godina i devet mjeseci od počinjenja kaznenog djela. Prema sudu koji je uputio zahtjev, nesporno je da će sva kaznena djela, ako već nisu, zastarjeti najkasnije 8. veljače 2018., znači prije nego što se u odnosu na okrivljenike može donijeti pravomoćna presuda. Posljedica toga mogla bi biti da okrivljenici, kojima se stavlja na teret utaja PDV‑a u iznosu od više milijuna eura, zapravo ostanu nekažnjeni zbog isteka roka zastare.
            23. Prema sudu koji je uputio zahtjev, ta se posljedica međutim mogla predvidjeti zbog postojanja pravila iz članka 160. posljednjeg stavka Kaznenog zakona u vezi s člankom 161. drugim stavkom Kaznenog zakona, koje, dopuštajući nakon prekida zastare produljenje roka zastare samo za četvrtinu njegova prvotnog trajanja, često u stvarnosti dovodi do toga da se zastara u većini kaznenih postupaka ne prekida.
            24. Međutim, kazneni postupci koji se odnose na utaju poreza, poput one za koju bi okrivljenici mogli biti proglašeni krivima, obično uključuju vrlo složene istrage, na način da postupak dugo traje već u fazi prethodnih istraživanja. Trajanje postupka, uključujući sve stupnjeve, u tim je vrstama predmeta takvo da de facto nekažnjavanje u Italiji ne predstavlja iznimku, već pravilo. Osim toga, talijanska financijska administracija obično ne može povratiti iznos poreza koji su bili predmet dotičnog kaznenog djela.
            25. U tom kontekstu, sud koji je uputio zahtjev smatra da predmetne nacionalne odredbe posredno dopuštaju nepošteno tržišno natjecanje od strane određenih gospodarskih subjekata sa sjedištem u Italiji u odnosu na poduzetnike sa sjedištem u drugim državama članicama, povrjeđujući time članak 101. UFEU‑a. Nadalje, tim se odredbama određeni poduzetnici mogu dovesti u povoljniji položaj, povrjeđujući time članak 107. UFEU‑a. Osim toga, navedenim se odredbama praktički stvara izuzeće koje nije predviđeno člankom 158. stavkom 2. Direktive 2006/112. Konačno, nekažnjavanjem počinitelja poreznih utaja povrjeđuje se vodeće načelo iz članka 119. UFEU‑a prema kojem države članice moraju osigurati zdravo stanje svojih javnih financija.
            26. Sud koji je uputio zahtjev međutim smatra da bi, u slučaju kada bi mu bilo dopušteno ne primijeniti predmetne nacionalne odredbe, bilo moguće osigurati učinkovitu primjenu prava Unije u Italiji.
            27. U tim je okolnostima Tribunale di Cuneo odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
            „1. Je li člankom 160. posljednjim stavkom Kaznenog zakona, u dijelu u kojem se nakon prekida roka zastare predviđa njegovo produljenje samo za četvrtinu, čime je omogućena zastara kaznenih djela, a time i njihova nekažnjivost bez obzira na pravodobno poduzimanje mjera kaznenog progona, prekršena odredba o zaštiti tržišnog natjecanja iz članka 101. UFEU‑a?
            2. Je li člankom 160. posljednjim stavkom Kaznenog zakona, u dijelu u kojem se nakon prekida roka zastare predviđa njegovo produljenje samo za četvrtinu, čime bez kaznenopravnih posljedica ostaju kaznena djela koja počine beskrupulozni gospodarski subjekti, Talijanska Republika uvela jedan oblik državne potpore zabranjene prema članku 107. UFEU‑a?
            3. Je li člankom 160. posljednjim stavkom Kaznenog zakona, u dijelu u kojem se nakon prekida roka zastare predviđa njegovo produljenje samo za četvrtinu, čime se omogućava da nekažnjeno prođu oni koji zloupotrebljavaju Direktivu 2006/112, Talijanska Republika neopravdano uvela dodatno izuzeće u odnosu na ona koja su taksativno navedena u članku 158. te direktive?
            4. Je li člankom 160. posljednjim stavkom Kaznenog zakona, u dijelu u kojem se nakon prekida roka zastare predviđa njegovo produljenje samo za četvrtinu, čime se odustaje od kažnjavanja djela kojima se državi oduzimaju sredstava potrebna među ostalim i za ispunjavanje obveza prema Europskoj uniji, povrijeđeno načelo zdravih javnih financija utvrđeno člankom 119. UFEU‑a?“
            O prethodnim pitanjima
            Dopuštenost pitanja
            28. G. Anakiev kao i talijanska i njemačka vlada smatraju da su pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev nedopuštena. U tom pogledu, G. Anakiev ističe da su odredbe nacionalnog prava kojima se određuju pravila zastare za porezna kaznena djela bile nedavno izmijenjene, tako da razmatranja suda koji je uputio zahtjev nemaju osnove. Njemačka i talijanska vlada smatraju, u biti, da su pitanja tumačenja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev krajnje apstraktna ili hipotetska i nemaju nikakve veze sa stvarnim stanjem ili s predmetom glavnog postupka.
            29. U tom pogledu, valja podsjetiti da je prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, u okviru suradnje između njega i nacionalnih sudova uspostavljene u članku 267. UFEU‑a, samo na nacionalnom sudu pred kojim se vodi postupak i koji treba preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će se donijeti da ocijeni, s obzirom na posebnosti predmeta, kako potrebu za prethodnom odlukom da bi mogao donijeti svoju odluku tako i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu. Stoga, čim se postavljena pitanja odnose na tumačenje prava Unije, Sud je načelno dužan donijeti odluku (vidjeti, osobito, presudu Banco Privado Português i Massa Insolvente do Banco Privado Português, C‑667/13, EU:C:2015:151, t. 34. i navedenu sudsku praksu).
            30. Slijedi da za pitanja koja se odnose na pravo Unije vrijedi pretpostavka relevantnosti. Odbijanje Suda da odluči o zahtjevu za prethodnu odluku koji je uputio nacionalni sud nije moguće, osim u slučaju kada je očito da zahtijevano tumačenje prava Unije nije vezano uz stvarno stanje ili uz predmet glavnog postupka, kada je problem hipotetske naravi ili kada Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima koji su mu potrebni da bi na postavljena pitanja pružio koristan odgovor (vidjeti, osobito, presudu Halaf, C‑528/11, EU:C:2013:342 t. 29. i navedena sudska praksa).
            31. Međutim, kao što u biti navodi nezavisna odvjetnica u točki 45. i dalje njezina mišljenja, uvjeti koji mogu navesti Sud da odbije odlučiti o postavljenim pitanjima, u ovom slučaju, očito nisu ispunjeni. Naime, podaci sadržani u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje omogućuju Sudu da sudu koji je uputio zahtjev da koristan odgovor. Osim toga, ti podaci dostatni su kako bi se zainteresiranim osobama u smislu članka 23. Statuta Suda Europske unije omogućilo da se očituju na koristan način.
            32. Osim toga, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje jasno proizlazi da pitanja postavljena Sudu nikako nisu hipotetske naravi i da postoji veza sa stvarnim stanjem predmeta u glavnom postupku, budući da se ta pitanja odnose na tumačenje više odredaba prava Unije koje sud koji je uputio zahtjev smatra odlučujućim za slijedeću odluku koju će donijeti u glavnom postupku, posebno što se tiče upućivanja predmeta određenom sastavu suda.
            33. U tim okolnostima treba utvrditi da je zahtjev za prethodnu odluku dopušten.
            Treće pitanje
            34. Svojim trećim pitanjem, koje je potrebno prvo obraditi, sud koji je uputio zahtjev u biti pita, s jedne strane, uvodi li nacionalni propis u području zastare kaznenih djela – poput onog iz predmetnih nacionalnih odredaba koji je propisivao na datum okolnosti u glavnom postupku, da radnja koja dovodi do prekida zastare u okviru kaznenog progona koji se odnosi na kaznena djela u području PDV‑a ima učinak produljenja zastarnog roka samo za četvrtinu njegova prvotnog trajanja tako da okrivljenici zapravo mogu ostati nekažnjeni – izuzeće od PDV‑a koje nije predviđeno člankom 158. Direktive 2006/12. S druge strane, u slučaju da je odgovor na to pitanje potvrdan, sud koji je uputio zahtjev pita može li ne primijeniti te odredbe.
            Usklađenost nacionalnog propisa, poput onog ustanovljenog predmetnim nacionalnim odredbama, s pravom Unije
            35. Ponajprije, treba primijetiti da iako treće pitanje upućuje na članak 158. Direktive 2006/12, iz obrazloženja odluke kojom se upućuje prethodno pitanje jasno proizlazi da tim pitanjem sud koji je uputio zahtjev želi saznati, u biti, sprječava li nacionalni propis, poput onoga ustanovljenog predmetnim odredbama, učinkovitu borbu protiv utaje PDV‑a u dotičnoj državi članici, na način koji nije u skladu s Direktivom 2006/112, kao i, općenitije, s pravom Unije.
            36. U tom pogledu, treba podsjetiti da, u području PDV‑a, iz Direktive 2006/112 u vezi s člankom 4. stavkom 3. UEU‑a proizlazi da države članice nemaju samo općenitu obvezu poduzeti sve potrebne zakonodavne i upravne mjere kojima se može osigurati cjelovita naplata PDV‑a koji se duguje na njezinu području, već se moraju, također, i boriti protiv utaje (vidjeti, u tom smislu, presudu Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, t. 25. i navedenu sudsku praksu).
            37. Osim toga, članak 325. UFEU‑a obvezuje države članice na borbu protiv nezakonitih aktivnosti koje utječu na financijske interese Unije putem odvraćajućih i učinkovitih mjera te ih posebno obvezuje na poduzimanje istih mjera radi suzbijanja prijevara koje utječu na financijske interese Unije kao što su mjere koje one poduzimaju radi suzbijanja prijevara koje su usmjerene protiv njihovih vlastitih financijskih interesa (vidjeti presudu Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, t. 26. i navedenu sudsku praksu).
            38. Sud u tom pogledu ističe da, budući da vlastiti resursi Unije uključuju, među ostalim, u skladu s člankom 2. stavkom 1. točkom (b) Odluke 2007/436, prihode od primjene jedinstvene stope na usklađenu osnovicu PDV‑a utvrđenu u skladu s pravilima Unije, postoji izravna veza između naplate prihoda od PDV‑a, poštujući primjenjivo pravo Unije, i raspoloživosti odgovarajućih prihoda PDV‑a za proračun Unije, jer svaki propust u naplati prvih može dovesti do smanjenja drugih (vidjeti presudu Åkerberg Fransson, C 617/10, EU:C:2013:105, t. 26.).
            39. Iako države članice raspolažu, zasigurno, slobodom izbora primjenjivih sankcija, koje mogu biti u obliku upravnih sankcija, kaznenih sankcija ili kombinacije tih dviju sankcija, kako bi se osigurala naplata svih prihoda od PDV‑a, i, time, zaštita financijskih interesa Unije sukladno odredbama Direktive 2006/112 i članka 325. UFEU‑a (vidjeti, u tom smislu, presudu Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, t. 34. i navedenu sudsku praksu), ipak kaznene sankcije mogu biti neophodne kako bi se na učinkovit i odvraćajući način borilo protiv teških prijevara vezanih uz PDV.
            40. Osim toga, treba podsjetiti da, na temelju članka 2. stavka 1. Konvencije PIF, države članice moraju poduzeti mjere potrebne kako bi se prijevarna postupanja koja nanose štetu financijskim interesima Unije kažnjavala učinkovitim, razmjernim i odvraćajućim sankcijama koje uključuju, barem u slučaju teških prijevara, kazne zatvora.
            41. Pojam „prijevara“ uređen je člankom 1. Konvencije PIF kao „svako namjerno djelovanje ili propust koji se odnosi na […] uporabu ili predočenje lažnih, netočnih ili nepotpunih izjava ili dokumenata koje kao učinak imaju nezakonito smanjivanje sredstava općeg proračuna [Unije] ili proračuna kojima upravlja [Unija] ili kojima se upravlja u ime [Unije]“. Taj pojam obuhvaća, stoga, prihode iz primjene jedinstvene stope na usklađenu osnovicu PDV‑a utvrđenu u skladu s pravilima Unije. Činjenica da se PDV ne naplaćuje neposredno za račun Unije ne dovodi u pitanje ovaj zaključak, budući da članak 1. Konvencije PIF ne predviđa točno takav uvjet koji bi bio protivan cilju te konvencije, a koji je pojačana borba protiv prijevara koje nanose štetu financijskim interesima Unije.
            42. U ovom slučaju, iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da nacionalni propis predviđa kaznene sankcije za kaznena djela koja čine predmet kaznenog progona u glavnom postupku, odnosno, osobito, organiziranje zločinačkog udruženja s ciljem počinjenja kaznenih djela u području PDV‑a kao i, u tom istom području, utaju u visini od više milijuna eura. Treba zaključiti da ta kaznena djela predstavljaju slučaj teške prijevare kojom se nanosi šteta financijskim interesima Unije.
            43. Iz svih razmatranja u točkama 37. i 39. do 41. ove presude proizlazi da države članice moraju voditi računa o tome da se takvi slučajevi teških prijevara kažnjavaju kaznenim sankcijama koje su učinkovitog i odvraćajućeg karaktera. Osim toga, mjere koje se u tom pogledu poduzimaju moraju biti iste kao one koje države članice poduzimaju za borbu protiv slučajeva prijevara iste težine kojima se nanosi šteta njihovim vlastitim financijskim interesima.
            44. Stoga je na nacionalnom sudu da provjeri, uzimajući u obzir sve relevantne činjenične i pravne okolnosti, omogućuju li primjenjive nacionalne odredbe, na učinkovit i odvraćajući način, sankcioniranje slučajeva teških prijevara kojima se nanosi šteta financijskim interesima Unije.
            45. U tom pogledu, treba navesti da ni sud koji je uputio zahtjev a niti zainteresirane osobe koje su podnijele svoja očitovanja Sudu nisu dovodili u pitanje odvraćajući karakter, samih po sebi, kaznenih sankcija koje je taj sud naveo, odnosno kazne zatvora u trajanju do sedam godina, niti sukladnost s pravom Unije činjenice da je talijanskim kaznenim pravom predviđen rok zastare za djela koja predstavljaju prijevaru kojom se nanosi šteta financijskim interesima Unije.
            46. Međutim, kao što proizlazi iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, predmetne nacionalne odredbe, uvodeći u slučaju prekida zastare zbog jednog od razloga navedenih u članku 160. Kaznenog zakona, pravilo na temelju kojeg rok zastare ne može ni u jednom slučaju biti produljen za više od jedne četvrtine njegova prvotnog trajanja, imaju za posljedicu, s obzirom na složenost i duljinu kaznenih postupaka koji dovode do donošenja pravomoćne presude, neutralizaciju vremenskog učinka razloga za prekid zastare.
            47. U slučaju kada bi nacionalni sud došao do zaključka da bi primjena nacionalnih odredaba u području prekida zastare imala učinak da se u značajnom broju slučajeva za djela koja predstavljaju tešku prijevaru ne izriče kazna ako su ta djela općenito zastarjela prije nego što se za njih pravomoćnom sudskom odlukom mogla izreći zakonom predviđena sankcija, trebalo bi zaključiti da se mjere predviđene nacionalnim pravom za borbu protiv prijevara i svih drugih nezakonitih aktivnosti kojima se nanosi šteta financijskim interesima Unije ne mogu smatrati učinkovitim i odvraćajućim, što nije u skladu s člankom 325. stavkom 1. UFEU‑a, člankom 2. stavkom 1. Konvencije PIF kao i Direktivom 2006/112, u vezi s člankom 4. stavkom 3. UEU‑a.
            48. Osim toga, na nacionalnom sudu je da provjeri primjenjuju li se predmetne nacionalne odredbe u slučaju utaje PDV‑a na isti način kao i u slučaju prijevare kojom se nanosi šteta financijskim interesima Talijanske Republike, kao što to zahtijeva članak 325. stavak 2. UFEU‑a. To osobito neće biti slučaj ako članak 161. drugi stavak Kaznenog zakona određuje dulji rok zastare za djela, usporediva po naravi i težini, kojima se nanosi šteta financijskim interesima Talijanske Republike. Kao što je primijetila Europska komisija tijekom rasprave pred Sudom, i pod uvjetom provjere od strane nacionalnog suda, talijansko pravo osobito ne predviđa nikakav rok apsolutne zastare što se tiče kaznenog djela udruživanja s ciljem počinjenja kaznenih djela u području trošarina na duhanske proizvode.
            Posljedice eventualne neusklađenosti predmetnih odredaba nacionalnog prava s pravom Unije i uloga nacionalnog suda
            49. U slučaju da nacionalni sud dođe do zaključka da predmetne nacionalne odredbe ne odgovaraju zahtjevima prava Unije koji se odnose na učinkovit i odvraćajući karakter mjera za borbu protiv utaje PDV‑a, na tom sudu je da osigura puni učinak prava Unije, ako je potrebno ne primjenjujući navedene odredbe i neutralizirajući time posljedice navedene u točki 46. ove presude, pri čemu on ne treba zahtijevati ili čekati prethodno ukidanje tih odredaba zakonskim putem ili u bilo kojem drugom ustavnopravnom postupku (vidjeti, u tom smislu, presude Berlusconi i dr., C‑387/02, C‑391/02 i C‑403/02, EU:C:2005:270, t. 72. i navedenu sudsku praksu, kao i Kücükdeveci, C‑555/07, EU:C:2010:21, t. 51. i navedena sudska praksa).
            50. U tom pogledu, treba istaknuti da su obveza država članica da se bore protiv nezakonitih aktivnosti kojima se nanosi šteta financijskim interesima Unije putem odvraćajućih i učinkovitih mjera, kao i njihova obveza poduzimanja istih mjera radi suzbijanja prijevara koje utječu na financijske interese Unije kao što su mjere koje one poduzimaju radi suzbijanja prijevara koje su usmjerene protiv njihovih vlastitih financijskih interesa, obveze koje su osobito propisane primarnim pravom Unije, odnosno člankom 325. stavcima 1. i 2. UFEU‑a.
            51. Ove odredbe primarnog prava Unije stvaraju državama članicama obvezu točno određenog rezultata koja nije povezana ni s jednim uvjetom što se tiče primjene pravila koja određuju, kako je navedeno u prethodnoj točki.
            52. Stoga je učinak odredaba članka 325. stavaka 1. i 2. UFEU‑a, na temelju načela nadređenosti prava Unije u njihovu odnosu s unutarnjim pravom država članica, samom činjenicom njihova stupanja na snagu, potpuna pravna neprimjenjivost svih protivnih odredaba postojećeg nacionalnog zakonodavstva (vidjeti, u tom smislu, osobito, presudu ANAFE, C‑606/10, EU:C:2012:348, t. 73. i navedenu sudsku praksu).
            53. Potrebno je dodati da ako nacionalni sud odluči neprimjeniti predmetne odredbe nacionalnog prava, on mora također osigurati poštovanje temeljnih prava zainteresiranih osoba. Naime, tako bi se tim osobama mogle nametnuti sankcije, koje bi one po svoj prilici izbjegle da su primijenjene te odredbe nacionalnog prava.
            54. U tom pogledu, više zainteresiranih osoba koje su podnijele svoja očitovanja Sudu pozvalo se na članak 49. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) kojim su propisana načela zakonitosti te proporcionalnosti kaznenih djela i kazni, prema kojima, među ostalim, nitko ne može biti proglašen krivim za kazneno djelo počinjeno činom ili propustom koje, u trenutku počinjenja, po unutrašnjem ili po međunarodnom pravu nije bilo predviđeno kao kazneno djelo.
            55. Međutim, pod uvjetom provjere od strane nacionalnog suda, učinak neprimjene predmetnih nacionalnih odredaba bi bio samo neskraćivanje općeg roka za zastaru u okviru kaznenog postupka koji je u tijeku, omogućavanje učinkovitog progona inkriminiranih radnji kao i osiguravanje, ako je potrebno, jednakog tretmana sankcija s ciljem zaštite financijskih interesa Unije i onih Talijanske Republike. Takva neprimjena nacionalnog prava ne povrjeđuje prava okrivljenika kako su zajamčena člankom 49. Povelje.
            56. Naime, okrivljenici na temelju toga ne bi bili osuđeni za čin ili propust koji, u trenutku kada je počinjen, nije predstavljao kazneno djelo kažnjivo suk ladno nacionalnom pravu (vidjeti, analogijom, presudu Niselli, C‑457/02, EU:C:2004:707, t. 30.), niti bi se na njih primijenila sankcija koja u tom trenutku nije bila predviđena tim pravom. Naprotiv, djela koja se okrivljenicima stavljaju na teret u glavnom postupku, na datum njihova počinjenja, predstavljala su isto kazneno djelo te su bila kažnjiva istim kaznenim sankcijama poput onih koje su trenutno propisane.
            57. Sudska praksa Europskog suda za ljudska prava koja se odnosi na članak 7. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950., koja određuje prava koja odgovaraju onima koja jamči članak 49. Povelje, podupire ovaj zaključak. Naime, prema toj sudskoj praksi, produženje roka zastare i njegova neposredna primjena ne ugrožavaju prava zajamčena člankom 7. navedene Konvencije, s obzirom na to da se ta odredba ne može tumačiti tako da sprječava produženje zastarnih rokova kada djela koja se stavljaju na teret nikada nisu zastarjela (vidjeti, u tom smislu, ESLJP, Coëme i drugi protiv Belgije, br. 32492/96, 32547/96, 32548/96, 33209/96 i 33210/96, točka 149., EKLJP 2000-VII; Scoppola protiv Italije (br. 2.), br. 10249/03, točka 110. i navedenu sudsku praksu, 17. rujna 2009., i OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos protiv Rusije, br. 14902/04, točke 563., 564. i 570. kao i navedenu sudsku praksu, 20. rujna 2011.).
            58. U pogledu svih prethodnih razmatranja, na treće pitanje treba odgovoriti da nacionalni propis u području zastare kaznenih djela, poput onog iz predmetnih nacionalnih odredaba, koji na datum okolnosti u glavnom postupku propisuje da radnja koja dovodi do prekida zastare u okviru kaznenog progona koji se odnosi na teške prijevare u području PDV‑a ima učinak produljenja zastarnog roka samo za četvrtinu njegova prvotnog trajanja, može nanijeti štetu obvezama država članica na temelju članka 325. stavaka 1. i 2. UFEU‑a, u slučaju da taj nacionalni propis sprječava izricanje učinkovitih i odvraćajućih sankcija u značajnom broju slučajeva teških prijevara koje štete financijskim interesima Unije ili propisuje puno duže rokove zastare za slučajeve prijevara koje štete financijskim interesima dotične države članice nego za one koje štete financijskim interesima Unije, što je na nacionalnom sudu da provjeri. Na nacionalnom sudu je da omogući puni učinak članka 325. stavaka 1. i 2. UFEU‑a ne primjenjujući, prema potrebi, odredbe nacionalnog prava koje bi mogle imati učinak sprječavanja dotične države članice u poštovanju njezinih obveza na temelju članka 325. stavaka 1. i 2. UFEU‑a.
            Prvo, drugo i četvrto pitanje
            59. Svojim prvim, drugim i četvrtim pitanjem, koja je potrebno zajedno obraditi, sud koji je uputio zahtjev pita, u biti, može li se sustav zastare koji se primjenjuje na kaznena djela počinjena u području PDV‑a – poput onoga koji predviđaju predmetne nacionalne odredbe u verziji koja je važila na datum okolnosti u glavnom postupku – ocjenjivati s obzirom na članke 101., 107. i 119. UFEU‑a.
            60. Što se tiče, prvenstveno, članka 101. UFEU‑a, isti zabranjuje sve sporazume među poduzetnicima i usklađena djelovanja koji bi mogli utjecati na trgovinu među državama članicama i koji imaju za cilj ili posljedicu sprečavanje, ograničivanje ili narušavanje tržišnog natjecanja na unutarnjem tržištu. Kao što u biti ističe nezavisna odvjetnica u točki 60. svojega mišljenja, ne može se na temelju navodne manjkave provedbe nacionalnih kaznenih odredaba u području PDV‑a zaključiti da se time nužno promiče koluzivno postupanje među poduzetnicima protivno članku 101. UFEU‑a u vezi s člankom 4. stavkom 3. UEU‑a.
            61. Kao drugo, što se tiče zabrane državnih potpora iz članka 107. UFEU‑a, treba podsjetiti da mjera kojom tijela javne vlasti određenim poduzetnicima dodjeljuju povoljniji porezni tretman, koji, iako ne uključuje prijenos državnih sredstava, stavlja korisnike u povoljniji financijski položaj od ostalih poreznih obveznika, predstavlja državnu potporu u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a (vidjeti, osobito, presudu P, C‑6/12, EU:C:2013:525, t. 18. i navedenu sudsku praksu).
            62. Međutim, iako neučinkovit i/ili neodvraćajući karakter sankcija predviđenih u području PDV‑a može eventualno omogućiti financijsku prednost dotičnim poduzetnicima, to ne može, međutim, biti pitanje primjene članka 107. UFEU‑a u ovom slučaju, s obzirom na to da sve transakcije podliježu sustavu PDV‑a i da se svako kazneno djelo počinjeno u području PDV‑a kažnjava, osim pojedinačnih slučajeva u kojima bi sustav zastare neka kaznena djela mogao lišiti kaznenih posljedica.
            63. Kao treće, što se tiče članka 119. UFEU‑a, ova odredba u svojem stavku 3. navodi, na temelju jednog od vodećih načela kojima se aktivnosti država članica moraju ravnati u okviru provedbe gospodarske i monetarne politike, načelo prema kojem države članice moraju osigurati zdrave javne financije.
            64. Međutim, treba podsjetiti da pitanje jesu li predmetne nacionalne odredbe koje mogu dovesti do nekažnjivosti određenih kaznenih dijela u području PDV‑a u skladu s navedenim načelom zdravih javnih financija ne ulazi u područje primjene članka 119. UFEU‑a s obzirom na to da je previše posredno povezano s tom obvezom država članica.
            65. Pod tim uvjetima, na prvo, drugo i četvrto postavljeno pitanje treba odgovoriti da se sustav zastare koji se primjenjuje na kaznena djela počinjena u području PDV‑a poput onoga koji predviđaju predmetne nacionalne odredbe u verziji na datum okolnosti u glavnom postupku ne može ocjenjivati s obzirom na članke 101., 107. i 119. UFEU‑a.
            Troškovi
            66. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) odlučuje:
            1. Nacionalni propis u području zastare kaznenih djela, poput onog iz članka 160. posljednjeg stavka Kaznenog zakona, kako je izmijenjen zakonom br. 251. od 5. prosinca 2005., u vezi s člankom 161. tog zakona, koji na datum okolnosti u glavnom postupku propisuje da radnja koja dovodi do prekida zastare u okviru kaznenog progona koji se odnosi na teške prijevare u području poreza na dodanu vrijednost ima učinak produljenja zastarnog roka samo za četvrtinu njegova prvotnog trajanja, može nanijeti štetu obvezama država članica na temelju članka 325. stavaka 1. i 2. UFEU‑a, u slučaju da taj nacionalni propis sprječava izricanje učinkovitih i odvraćajućih sankcija u značajnom broju slučajeva teških prijevara koje štete financijskim interesima Europske unije ili propisuje puno duže rokove zastare za slučajeve prijevara koje štete financijskim interesima dotične države članice nego za one koje štete financijskim interesima Europske unije, što je na nacionalnom sudu da provjeri. Na nacionalnom sudu je da omogući puni učinak članka 325. stavaka 1. i 2. UFEU‑a ne primjenjujući, prema potrebi, odredbe nacionalnog prava koje bi mogle imati učinak sprječavanja dotične države članice u poštovanju njezinih obveza na temelju članka 325. stavaka 1. i 2. UFEU‑a.
            2. Sustav zastare koji se primjenjuje na kaznena djela počinjena u području poreza na dodanu vrijednost poput onoga iz članka 160. posljednjeg stavka Kaznenog zakona, kako je izmijenjen zakonom br. 251. od 5. prosinca 2005., u vezi s člankom 161. tog zakona, ne može se ocjenjivati s obzirom na članke 101., 107. i 119. UFEU‑a.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 2012. ožujak 29.#Bundesanstalt für Landwirtschaft und Ernährung protiv Pfeifer & Langen Kommanditgesellschaft.#Zahtjev za prethodnu odluku, podnesena po Bundesverwaltungsgericht.#Predmet C-564/10.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 19. ožujka 2009.#Komisija Europskih zajednica protiv Savezne Republike Njemačke.#Povreda obveze države članice - Direktiva 85/73/EEZ.#Predmet C-270/07.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 25. rujna 2015.#Carsten Bopp protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Prijava figurativnog žiga Zajednice koji predstavlja osmerokutni zeleni okvir – Apsolutni razlog za odbijanje – Razlikovni karakter – Članak 7. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-209/14.