title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 14. travnja 2015.#Lourdes Cachaldora Fernández protiv Instituto Nacional de la Seguridad Social (INSS) i Tesorería General de la Seguridad Social (TGSS).#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal Superior de Justicia de Galicia.#Zahtjev za prethodnu odluku – Radnici i radnice – Jednako postupanje u području socijalne sigurnosti – Direktiva 79/7/EEZ – Članak 4. – Direktiva 97/81/EZ – Okvirni sporazum o radu s nepunim radnim vremenom koji su sklopili UNICE, CEEP i ETUC – Izračun davanja – Sustav premošćivanja razdoblja u kojemu nisu uplaćivani doprinosi – Radnici s nepunim radnim vremenom i radnici s punim radnim vremenom.#Predmet C-527/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑527/13,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunal Superior de Justicia de Galicia (Španjolska), odlukom od 10. rujna 2013., koju je Sud zaprimio 7. listopada 2013., u postupku
            Lourdes Cachaldora Fernández
            protiv
            Instituto Nacional de la Seguridad Social (INSS),
            Tesorería General de la Seguridad Social (TGSS),
            SUD (veliko vijeće),
            u sastavu: V. Skouris, predsjednik, K. Lenaerts, potpredsjednik, A. Tizzano, R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič, A. Ó Caoimh i J.‑C. Bonichot, predsjednici vijeća, A. Arabadjiev, C. Toader, M. Safjan, D. Šváby, A. Prechal, E. Jarašiūnas, C. G. Fernlund i F. Biltgen (izvjestitelj), suci,
            nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
            tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 29. rujna 2014.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za Instituto Nacional de la Seguridad Social (INSS) i Tesorería General de la Seguridad Social (TGSS), A. Lozano Mostazo i I. Pastor Merino, abogados ,
            – za španjolsku vladu, L. Banciella Rodríguez‑Miñón, u svojstvu agenta,
            – za Europsku komisiju, L. Lozano Palacios i D. Martin, u svojstvu agenata,
            saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 9. listopada 2014.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje, s jedne strane, članka 4. Direktive Vijeća 79/7/EEZ od 19. prosinca 1978. o postupnoj provedbi načela jednakog postupanja prema muškarcima i ženama u pitanjima socijalne sigurnosti (SL L 6, str. 24.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 7.) i, s druge strane, članka 5. stavka 1. točke (a) Okvirnog sporazuma o radu s nepunim radnim vremenom sklopljenog 6. lipnja 1997. (u daljnjem tekstu: Okvirni sporazum), koji je sadržan u prilogu Direktivi Vijeća 97/81/EZ od 15. prosinca 1997. o Okvirnom sporazumu o radu s nepunim radnim vremenom koji su sklopili UNICE, CEEP i ETUC (SL 1998., L 14, str. 9.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 131.), kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 98/23/EZ od 7. travnja 1998. (SL L 131, str. 10.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 7.).
            2. Zahtjev je upućen u okviru spora između L. Cachaldore Fernández, s jedne strane, i Instituto Nacional de la Seguridad Social (INSS) (Nacionalni institut za socijalnu sigurnost, u daljnjem tekstu: INSS) te Tesorería General de la Seguridad Social (TGSS) (Opći fond za socijalnu sigurnost), s druge strane, radi utvrđenja osnovice za izračun mirovine zbog trajne invalidnosti.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. Sukladno članku 2. Direktive 79/7, ona se primjenjuje na radno stanovništvo – uključujući samozaposlene osobe, radnike i samozaposlene osobe čija je djelatnost prekinuta zbog bolesti, nezgode ili nesvojevoljne nezaposlenosti kao i osobe koje traže zaposlenje – i na umirovljene ili invalidne radnike i samozaposlene osobe.
            4. Na temelju članka 3. stavka 1. navedene direktive, ona se među ostalim primjenjuje na zakonske sustave koji pružaju zaštitu od rizika invalidnosti.
            5. Članak 4. stavak 1. navedene direktive određuje:
            „Načelo jednakog postupanja znači nepostojanje svake diskriminacije na temelju spola, bilo izravne ili neizravne, prije svega s obzirom na bračni ili obiteljski status, posebno u odnosu na:
            – opseg sustava i uvjeta pristupa tim sustavima,
            – obveze uplaćivanja doprinosa i izračun doprinosa,
            – izračun davanja uključujući pripadajuća uvećanja s obzirom na bračnog druga i uzdržavanike te uvjeta koji određuju trajanje i zadržavanje prava na davanje.“
            6. Treća uvodna izjava preambule Okvirnog sporazuma glasi:
            „Ovaj se Sporazum odnosi na uvjete zapošljavanja radnika s nepunim radnim vremenom te se u njemu priznaje činjenica da o pitanjima koja se tiču obveznog socijalnog osiguranja odlučuju države članice. U okviru načela nediskriminacije, stranke potpisnice vode računa o Deklaraciji o zapošljavanju koja je donesena u prosincu 1996. na Europskom vijeću u Dublinu, u kojoj je Vijeće između ostalog naglasilo da bi sustave socijalne sigurnosti trebalo izmijeniti tako da dodatno potiču zapošljavanje ,razvijanjem sustava socijalne zaštite koji se mogu prilagoditi novim oblicima rada i pružiti odgovarajuću zaštitu ljudima koji se bave takvim poslovima'. Stranke potpisnice ovog Sporazuma smatraju da tu Deklaraciju treba provesti u djelo.“
            7. Sukladno članku 2. točki 1. Okvirnog sporazuma, on se „odnosi na radnike s nepunim radnim vremenom koji imaju ugovor o radu ili radni odnos definiran zakonom, kolektivnim ugovorom ili praksom koja je na snazi u pojedinoj državi članici.“
            8. Članak 4. točka 1. Okvirnog sporazuma propisuje:
            „Što se tiče uvjeta zapošljavanja, radnici s nepunim radnim vremenom ne smiju se tretirati na manje povoljan način od usporedivih radnika s punim radnim vremenom samo zato što rade s nepunim radnim vremenom, osim ako je različito postupanje opravdano objektivnim razlozima.“
            9. Članak 5. stavak 1. točka (a) Okvirnog sporazuma predviđa:
            „ U okviru članka 1. ovog Sporazuma i načela nediskriminacije između radnika s nepunim radnim vremenom i radnika s punim radnim vremenom:
            (a) države članice bi nakon savjetovanja sa socijalnim partnerima, u skladu s nacionalnim pravom ili praksom, trebale utvrditi i preispitati prepreke pravne ili administrativne prirode koje bi mogle ograničiti mogućnosti za rad s nepunim radnim vremenom i, ako je to primjereno, ukloniti ih“.
            Španjolsko pravo
            10. Članak 140. stavak 1. točka (a) Općeg zakona o socijalnoj sigurnosti (Ley General de la Seguridad Social), koji je potvrđen Kraljevskim zakonodavnim dekretom br. 1/1994 od 20. lipnja 1994. (BOE br. 154 od 29. lipnja 1994., str. 20658., u daljnjem tekstu: LGSS) u verziji primjenjivoj na glavni postupak, propisuje:
            „Osnovica izračuna mirovine zbog trajne invalidnosti uslijed bolesti koja nije profesionalna bolest utvrđuje se sukladno sljedećim odredbama:
            (a) Primjenjuje se kvocijent koji se dobiva dijeljenjem osnovica doprinosa koje su izvršene u korist zainteresirane osobe tijekom 96 mjeseci prije mjeseca u kojemu su nastupile okolnosti temeljem kojih se priznaje pravo.
            11. Stavak 1. treće pravilo točka (b) sedme dodatne odredbe LGSS‑a, u odnosu na osnovicu za izračun starosnih i invalidskih mirovina koja se primjenjuje na radnike s nepunim radnim vremenom, predviđa:
            „Za potrebe izračuna starosnih mirovina i mirovina zbog trajne invalidnosti uslijed bolesti koja nije profesionalna bolest, razdoblja u kojima nije postojala obveza uplate doprinosa uključena su u izračun tako da se uz osnovice koje se primjenjuju na svako razdoblje uzima u obzir najniža osnovica među osnovicama koje se primjenjuju na svako razdoblje koje odgovara broju sati rada na posljednjem radnom mjestu.“
            12. Članak 7. stavak 2. Kraljevskog dekreta br. 1131/2002 o socijalnoj sigurnosti radnika koji rade na temelju ugovora o radu s nepunim radnim vremenom i djelomičnoj mirovini (Real Decreto 1131/2002 por el que se regula la Seguridad Social de los trabajadores contratados a tiempo parcial, así como la jubilación parcial) od 31. listopada 2002. (BOE br. 284 od 27. studenoga 2002., str. 41643., u daljnjem tekstu: Kraljevski dekret br. 1131/2002), kojim su provedene odredbe stavka 1. trećeg pravila točke (b) sedme dodatne odredbe LGSS‑a, predviđa:
            „Za potrebe izračuna starosnih mirovina i mirovina zbog trajne invalidnosti uslijed bolesti koja nije profesionalna bolest ili nezgode koja nije povezana s radom, razdoblja u kojima nije postojala obveza uplate doprinosa uključena su u izračun tako da se uz osnovice koje se primjenjuju na svako razdoblje uzima u obzir najniža osnovica doprinosa koja odgovara broju sati rada koji je obavljen na temelju ugovora na dan kada je obveza plaćanja doprinosa prekinuta ili prestala.“
            Glavni postupak i prethodna pitanja
            13. L. Cachaldora Fernández uplaćivala je doprinose u španjolski sustav socijalne sigurnosti od 15. rujna 1971. do 25. travnja 2010., odnosno ukupno 5523 dana tijekom kojih je bila zaposlena s punim radnim vremenom, uz izuzetak razdoblja od 1. rujna 1998. do 28. veljače 1999., od 1. ožujka 1999. do 23. ožujka 2001. te od 24. ožujka 2001. do 23. siječnja 2002. u kojima je bila zaposlena s nepunim radnim vremenom. U razdoblju od 23. siječnja 2002. do 30. studenoga 2005. ona nije uplaćivala nikakve doprinose.
            14. Dana 21. travnja 2010. L. Cachaldora Fernández zatražila je od INSS‑a ostvarenje prava na invalidsku mirovinu.
            15. Odlukom od 29. travnja 2010. priznato joj je pravo na mirovinu zbog trajne nesposobnosti za obavljanje svoje uobičajene djelatnosti. Iznos mjesečne osnovice te mirovine bio je određen u visini od 347,03 eura, dok je primjenjivi porez bio određen u visini od 55 %. Taj je iznos određen tako da je kao referentno razdoblje uzeto razdoblje od osam godina koje je prethodilo datumu kada su nastupile okolnosti temeljem kojih se priznaje pravo, i to razdoblje od ožujka 2002. do veljače 2010., te su za razdoblje od ožujka 2002. do studenoga 2005. uzete najniže osnovice doprinosa za svaku od tih godina, osnovice na koje je primijenjen koeficijent umanjenja koji se odnosi na rad s nepunim radnim vremenom povodom kojeg su posljednji doprinosi plaćeni prije ožujka 2002.
            16. L. Cachaldora Fernández je protiv te odluke podnijela pritužbu u kojoj je istaknula da bi trebalo, za potrebe izračuna mirovine, za razdoblje od ožujka 2002. do studenoga 2005. uzeti u obzir puni iznos najnižih osnovica doprinosa koji odgovara za svaku od tih godina, a ne da se njihov iznos umanji primjenom koeficijenta koji se odnosi na rad s nepunim radnim vremenom. Prema toj metodi izračuna osnovica mirovine, što INSS nije osporio, dosegnula bi iznos od 763,76 eura.
            17. Budući da je INSS odbio navedenu žalbu zbog toga što predložena metoda izračuna nije bila sukladna članku 7. stavku 2. Kraljevskog dekreta br. 1131/2002, L. Cachaldora Fernández je protiv te odluke pokrenula sudski postupak pred Juzgado de lo Social 2 de Ourense. Presudom od 13. listopada 2010. taj je sud odbio tu tužbu te je potvrdio upravnu odluku INSS‑a, pozivajući se na članak 7. stavak 2. Kraljevskog dekreta br. 1131/2002 i na sedmu dodatnu odredbu LGSS‑a.
            18. L. Cachaldora Fernández je protiv te presude podnijela žalbu pred Tribunal Superior de Justicia de Galicia. Taj sud izražava sumnje u vezi sa sukladnošću španjolskog zakonodavstva s pravom Unije.
            19. Sud koji je uputio zahtjev se pita, kao prvo, postoji li u glavnom predmetu neizravna diskriminacija radnica u smislu Direktive 79/7. Ustvari, nacionalne odredbe o kojima se raspravlja u glavnom postupku, s obzirom na to da se u većini slučajeva odnose na radnice, imale bi negativne učinke na veći broj žena u odnosu na muškarce te postoji mogućnost da dano opravdanje, prema kojemu „uključenje razdoblja prekida [uplate doprinosa] proporcionalno razdoblju rada s nepunim radnim vremenom odgovara načelu logike i ravnoteže zadaće socijalne sigurnosti na temelju koje zaštita koju taj sustav pruža ne može nikada premašiti doprinose koji su njemu prethodno uplaćeni sukladno načelu uplate doprinosa i načelu proporcionalnosti između onoga koji izvršava uplate i onoga koji je zaštićen“, nije u skladu sa zahtjevima prava Unije.
            20. Stoga bi, s jedne strane, kriterij proporcionalnosti u odnosu na uplatu doprinosa predmetnog radnika zahtijevao da se koeficijent umanjenja, koji se odnosi na rad s nepunim radnim vremenom i koji se primjenjuje na najniže osnovice doprinosa koje se uzimaju u obzir za razdoblja prekida uplate doprinosa, izračunava polazeći od ukupnih doprinosa koje je taj radnik uplatio tijekom svoje karijere. Međutim, nacionalne odredbe o kojima se raspravlja u glavnom postupku ne predviđaju takav način izračuna, s obzirom na to da one nalažu da se zadrži koeficijent umanjenja koji se odnosi na rad s nepunim radnim vremenom koji odgovara ugovoru koji je prethodio prekidu uplate doprinosa, što bi moglo dovesti, kao što to dokazuje glavni postupak, do potpuno neproporcionalnih rezultata kada rad s nepunim radnim vremenom predstavlja samo mali dio cjelokupne karijere predmetnog radnika.
            21. S druge strane, ne može se valjano primijeniti kriterij proporcionalnosti u odnosu na uplate doprinosa u sustav premošćivanja razdoblja prekida uplate doprinosa, s obzirom na to da on ne odgovara pravilima logike uplate doprinosa, a što dokazuje činjenica da se u odnosu na razdoblja prekida uplate doprinosa uzimaju u obzir određene osnovice doprinosa koje ne ovise o ostvarenim uplatama doprinosa, već idu za tim da se isprave nepravilnosti koje nastaju tako da se kao referentno razdoblje uzima unaprijed određeno razdoblje. U konkretnom slučaju, to što je radila s nepunim radnim vremenom i plaćala doprinose, umjesto da je ostala neaktivna i da nije plaćala doprinose, nanosi štetu L. Cachaldora Fernández, s obzirom na to da je njezina invalidska mirovina umanjena.
            22. Sud koji je uputio zahtjev smatra, kao drugo, da bi nacionalne odredbe o kojima se raspravlja u glavnom postupku mogle također biti protivne Okvirnom sporazumu. Naime, s obzirom na kriterije koje je utvrdio Sud, ne može se invalidsku mirovinu o kojoj se raspravlja u glavnom postupku smatrati plaćom i, stoga, ona ne predstavlja uvjet zapošljavanja koji je podvrgnut načelu nediskriminacije radnika s nepunim radnim vremenom predviđenim u članku 4. Okvirnog sporazuma. Međutim, članak 5. stavak 1. točka (a) Okvirnog sporazuma obvezuje države članice da utvrde i preispitaju prepreke pravne ili administrativne prirode koje bi mogle ograničiti mogućnosti za rad s nepunim radnim vremenom i, ako je to primjereno, ukloniti ih. U konkretnom bi se slučaju moglo smatrati da uvjeti u kojima se, sukladno španjolskom zakonodavstvu, razdoblja prekida uplata doprinosa uzimaju u obzir, predstavljaju „prepreku pravne prirode“ radu s nepunim radnim vremenom, s obzirom na to da su radnici koji su, nakon što su izgubili zaposlenje s punim radnim vremenom, prihvatili posao s nepunim radnim vremenom, u lošijem položaju u odnosu na one koji nisu prihvatili takav posao. To, ustvari, predstavlja značajnu prepreku za prihvaćanje zaposlenja s nepunim radnim vremenom.
            23. U tim je okolnostima Tribunal Superior de Justicia de Galicia odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
            „1. Je li nacionalna norma, kao što je sedma dodatna odredba stavak 1. pravilo treće točka (b) [LGSS‑a ], koja se uglavnom odnosi na žensku populaciju i prema kojoj se premošćenje razdoblja prekida uplate doprinosa, [koji su] uključeni u referentno razdoblje za izračun doprinosne invalidske mirovine, a uslijedili su nakon zaposlenja s nepunim radnim vremenom, izračunava na temelju najnižih važećih osnovica doprinosa umanjenih za koeficijent umanjenja koji se odnosi na rad s nepunim radnim vremenom koji je prethodio razdoblju prekida uplate doprinosa, iako u slučaju rada s punim radnim vremenom ne dolazi do umanjenja, suprotna članku 4. Direktive Vijeća 79/7/EEZ od 19. prosinca 1978. o postupnoj primjeni načela jednakog postupanja prema ženama i muškarcima u pitanjima socijalne sigurnosti?
            2. Je li nacionalna norma kao što je sedma dodatna odredba stavak 1. pravilo 3. točka (b) LGSS‑a, koja se uglavnom odnosi na žensku populaciju i prema kojoj se premošćenje razdoblja prekida uplate doprinosa, [koji su] uključeni u referentno razdoblje za izračun doprinosne invalidske mirovine, a uslijedili su nakon zaposlenja s nepunim radnim vremenom, izračunava na temelju najnižih važećih osnovica doprinosa umanjenih za koeficijent umanjenja koji se odnosi na rad s nepunim radnim vremenom koji prethodi prekidu uplate doprinosa, iako u slučaju rada s punim radnim vremenom ne dolazi do umanjenja, protivna članku 5. stavku 1. točki (a) Direktive Vijeća 97/81/EZ od 15. prosinca 1997. o Okvirnom sporazumu o radu s nepunim radnim vremenom koji su sklopili UNICE, CEEP i ETUC?“
            O prethodnim pitanjima
            Prvo pitanje
            24. Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita mora li se, imajući u vidu elemente koji su izloženi u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje, članak 4. Direktive 79/7 tumačiti tako da mu se protivi nacionalni propis koji predviđa da se razdoblja prekida uplate doprinosa, koja su uključena u referentno razdoblje za izračun doprinosne invalidske mirovine i koja su nastupila nakon razdoblja rada s nepunim radnim vremenom, uzmu u obzir u visini najniže važeće osnovice doprinosa na koju je primijenjen koeficijent umanjenja koji se odnosi na taj rad, iako u slučaju rada s punim radnim vremenom takvo umanjenje nije predviđeno.
            25. U tom pogledu, iako nije sporno da pravo Unije poštuje nadležnost država članica da urede svoje sustave socijalne sigurnosti i da je, kada ne postoji usklađenost na razini Europske unije, na zakonodavstvu svake države članice da utvrdi uvjete za ostvarenje prava u području socijalne sigurnosti, i dalje su države članice, prilikom izvršenja svoje nadležnosti, dužne poštovati pravo Unije (vidjeti u tom smislu presudu Watts, C‑372/04, EU:C:2006:325, t. 92. i navedenu sudsku praksu te presudu Somova, C‑103/13, EU:C:2014:2334, t. 33. do 35. i navedenu sudsku praksu).
            26. Stoga, pravo Unije načelno ne utječe štetno na izbor španjolskog zakonodavca da kao osnovicu za izračun invalidske mirovine o kojoj se raspravlja u glavnom postupku zadrži referentno razdoblje koje je ograničeno na osam godina i da primijeni koeficijent umanjenja kada razdoblje prekida uplata doprinosa slijedi odmah nakon razdoblja rada s nepunim radnim vremenom. Međutim, u ovom predmetu potrebno je još provjeriti je li taj izbor u skladu s Direktivom 79/7.
            27. Valja najprije utvrditi da nacionalni propis kao što je onaj o kojemu se raspravlja u glavnom postupku ne predstavlja izravnu diskriminaciju na temelju spola, s obzirom na to da se primjenjuje bez razlike na radnike i na radnice. Valja stoga ispitati predstavlja li neizravnu diskriminaciju na temelju tog obilježja.
            28. U odnosu na pitanje predstavlja li propis, kao što je onaj o kojemu se raspravlja u glavnom postupku, kao što to predlaže sud koji je uputio zahtjev, neizravnu diskriminaciju, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da postoji neizravna diskriminacija na temelju spola kada primjena nacionalne mjere, iako je formulirana na neutralan način, činjenično stavlja u nepovoljniji položaj mnogo veći broj radnica u odnosu na radnike (vidjeti osobito presudu Brachner, C‑123/10, EU:C:2011:675, t. 56. i navedenu sudsku praksu te presudu Elbal Moreno, C‑385/11, EU:C:2012:746, t. 29.)
            29. U ovom predmetu valja navesti da se ocjena suda koji je uputio zahtjev temelji na dvjema premisama prema kojima se nacionalna odredba o kojoj se raspravlja u glavnom postupku odnosi na kategoriju radnika s nepunim radnim vremenom koju u velikoj većini slučajeva sačinjavaju radnice.
            30. U tom pogledu valja navesti, kao što to proizlazi iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, da se nacionalna odredba o kojoj se raspravlja u glavnom postupku primjenjuje ne samo na radnike s nepunim radnim vremenom već isključivo na radnike glede kojih je došlo do prekida plaćanja njihovih doprinosa u referentnom razdoblju od osam godina koje prethodi datumu kada su nastupile okolnosti temeljem kojih se priznaje pravo, kada razdoblje prekida slijedi odmah nakon razdoblja rada s nepunim radnim vremenom. Stoga, opći statistički podaci koji se odnose na kategoriju radnika s nepunim radnim vremenom, uzeti u svojoj ukupnosti, nisu mjerodavni kako bi se utvrdilo da je znatno veći broj žena zahvaćen tom odredbom u odnosu na broj muškaraca.
            31. Nadalje, valja navesti da, iako proizlazi da je radnica kao što je L. Cachaldora Fernández u nepovoljnijem položaju jer je u razdoblju koje je neposredno prethodilo razdoblju prekida uplate doprinosa radila s nepunim radnim vremenom, nije isključeno da su, kao što su to istaknuli INSS, španjolska vlada i Europska komisija, sukladno nacionalnom propisu o kojemu se raspravlja u glavnom postupku neki radnici s nepunim radnim vremenom u povoljnijem položaju. Ustvari, uvijek kada je posljednji ugovor koji je prethodio razdoblju radnikove neaktivnosti ugovor s punim radnim vremenom, ali su radnici u preostalom referentnom razdoblju, odnosno tijekom cijele svoje karijere, isključivo radili s nepunim radnim vremenom, oni su u povoljnijem položaju s obzirom na to da će primati višu mirovinu u odnosu na stvarno uplaćene doprinose.
            32. U tim uvjetima, na temelju statističkih podataka na kojima je sud koji je uputio zahtjev utemeljio svoje zaključke, ne može se smatrati da kategoriju radnika, koja je na temelju nacionalnog propisa o kojemu se raspravlja u glavnom postupku stavljena u nepovoljniji položaj, u većini slučaja čine radnici s nepunim radnim vremenom i, osobito, radnice.
            33. S obzirom na gornje navode, ne može se na temelju elemenata izloženih u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje smatrati da nacionalna odredba o kojoj se raspravlja u glavnom postupku pretežno stavlja u nepovoljniji položaj određenu kategoriju radnika, u konkretnom slučaju, one koji rade s nepunim radnim vremenom, osobito žene. Stoga se ta odredba ne može smatrati neizravno diskriminirajućom mjerom u smislu članka 4. stavka 1. Direktive 79/7.
            34. Stoga, valja odgovoriti na prvo pitanje na način da se članak 4. stavak 1. Direktive 79/7 mora tumačiti tako da mu se ne protivi nacionalni propis koji predviđa da se razdoblja prekida uplate doprinosa, koja su uključena u referentno razdoblje za izračun doprinosne invalidske mirovine i koja nastupaju nakon razdoblja rada s nepunim radnim vremenom, uzmu u obzir u visini najniže važeće osnovice doprinosa na koju je primijenjen koeficijent umanjenja koji se odnosi na taj posao, dok, ako se takvi prekidi dogode nakon rada s punim radnim vremenom, takvo umanjenje nije predviđeno.
            Drugo pitanje
            35. Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita mora li se članak 5. stavak 1. točka (a) Okvirnog sporazuma tumačiti tako da ulazi u njegovo područje primjene propis države članice koji predviđa da se razdoblja prekida uplate doprinosa, koja su uključena u referentno razdoblje za izračun doprinosne invalidske mirovine i koja su nastupila nakon razdoblja rada s nepunim radnim vremenom, uzmu u obzir u visini najniže važeće osnovice doprinosa na koju je primijenjen koeficijent umanjenja koji se odnosi na taj posao, dok, ako se takvi prekidi dogode nakon rada s punim radnim vremenom, takvo umanjenje nije predviđeno.
            36. U tom pogledu, valja podsjetiti, s jedne strane, da iz preambule Okvirnog sporazuma proizlazi da se on odnosi na „uvjete zapošljavanja radnika s nepunim radnim vremenom te se u njemu priznaje činjenica da o pitanjima koja se tiču obveznog socijalnog osiguranja odlučuju države članice“.
            37. S druge strane, kao što to proizlazi iz sudske prakse Suda, u pojam „uvjeti zapošljavanja“ u smislu navedenog okvirnog sporazuma ulaze i mirovine koje ovise o radnom odnosu između radnika i poslodavca, uz iznimku mirovina koje se isplaćuju iz zakonskog sustava socijalne sigurnosti, na koje više utječe socijalni poredak nego taj odnos (presuda Elbal Moreno C‑385/11, EU:C:2012:746, t. 21.).
            38. U konkretnom slučaju, na temelju svih podataka koji su dostavljeni Sudu proizlazi da mirovina o kojoj se raspravlja u glavnom postupku predstavlja mirovinu koja se isplaćuje iz zakonskog sustava socijalne zaštite. Stoga se ne može smatrati da ta mirovina, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 29. svojeg mišljenja, predstavlja uvjet zapošljavanja u smislu članka 4. točke 1. Okvirnog sporazuma i stoga ne ulazi u njegovo područje primjene.
            39. Nadalje, prihvatiti tumačenje izraza „prepreke pravne ili administrativne prirode“, koji je sadržan u članku 5. stavku 1. točki (a) Okvirnog sporazuma, na temelju kojeg bi države članice bile dužne izvan područja uvjeta zapošljavanja donositi mjere koje su povezane s mirovinom kao što je ona o kojoj se raspravlja u glavnom postupku, značilo bi nalagati im obveze u području opće socijalne politike koje se odnose na mjere koje ne ulaze u područje primjene tog okvirnog sporazuma.
            40. Osim toga, kao što je to navedeno u točkama 30. i 31. ove presude, nacionalna odredba o kojoj se raspravlja u glavnom postupku ne utječe na sve radnike s nepunim radnim vremenom, već samo na radnike glede kojih postoji razdoblje prekida plaćanja doprinosa koje slijedi odmah nakon razdoblja rada s nepunim radnim vremenom. K tomu, ona stavlja u bolji položaj radnike koji su, iako su bili zaposleni s nepunim radnim vremenom u većem dijelu svoje karijere, zaposleni s punim radnim vremenom neposredno prije nastupa razdoblja prekida plaćanja doprinosa. Imajući u vidu da je utjecaj nacionalne odredbe o kojoj se raspravlja u glavnom postupku na radnike s nepunim radnim vremenom nesigurne naravi, ista se odredba ne može smatrati pravnom preprekom koja bi mogla ograničiti mogućnosti rada s nepunim radnim vremenom.
            41. Stoga na drugo pitanje valja odgovoriti na način da se Okvirni sporazum mora tumačiti tako da ne ulazi u njegovo područje primjene propis države članice koji predviđa da se razdoblja prekida uplate doprinosa, koja su uključena u referentno razdoblje za izračun invalidske mirovine i koja su nastupila nakon razdoblja rada s nepunim radnim vremenom, uzmu u obzir u visini najniže važeće osnovice doprinosa na koju je primijenjen koeficijent umanjenja koji se odnosi na taj rad, dok, ako se takvi prekidi dogode nakon rada s punim radnim vremenom, takvo umanjenje nije predviđeno.
            Troškovi
            42. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) odlučuje:
            1. Članak 4. stavak 1. Direktive Vijeća 79/7/EEZ od 19. prosinca 1978. o postupnoj provedbi načela jednakog postupanja prema muškarcima i ženama u pitanjima socijalne sigurnosti mora se tumačiti tako da mu se ne protivi nacionalni propis koji propisuje da se razdoblja prekida uplate doprinosa, koja su uključena u referentno razdoblje za izračun invalidske mirovine i koja su nastupila nakon razdoblja rada s nepunim radnim vremenom, uzmu u obzir u visini najniže važeće osnovice doprinosa na koju je primijenjen koeficijent umanjenja koji se odnosi na taj rad, dok, ako se takvi prekidi dogode nakon rada s punim radnim vremenom, takvo umanjenje nije predviđeno.
            2. Okvirni sporazum o radu s nepunim radnim vremenom sklopljen 6. lipnja 1997., koji je sadržan u prilogu Direktivi Vijeća 97/81/EZ od 15. prosinca 1997. o Okvirnom sporazumu o radu s nepunim radnim vremenom koji su sklopili UNICE, CEEP i ETUC, kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 98/23/EZ od 7. travnja 1998., mora se tumačiti tako da ne ulazi u njegovo područje primjene propis države članice koji predviđa da se razdoblja prekida uplate doprinosa, koja su uključena u referentno razdoblje za izračun invalidske mirovine i koja su nastupila nakon razdoblja rada s nepunim radnim vremenom, uzmu u obzir u visini najniže važeće osnovice doprinosa na koju je primijenjen koeficijent umanjenja koji se odnosi na taj rad, dok, ako se takvi prekidi dogode nakon rada s punim radnim vremenom, takvo umanjenje nije predviđeno.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 13. srpnja 2004.#Komisija Europskih zajednica protiv Francuske Republike.#Povreda obveze države članice.#Predmet C-262/02.


Presuda Prvostupanjskog suda (osmo vijeće) od 11. lipnja 2009. # Victor Guedes - Indústria e Comércio, SA protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Postupak povodom prigovora. # Predmet T-151/08.


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 25. studenoga 2014. .#Ryanair Ltd protiv Europske komisije.#Državne potpore – Sektor zrakoplovstva – Irski porez na zračni prijevoz – Oslobođenje putnika u tranzitu ili na povezanim letovima – Odluka kojom se utvrđuje izostanak državne potpore – Nepokretanje formalnog istražnog postupka – Ozbiljne poteškoće – Postupovna prava zainteresiranih stranaka.#Predmet T‑512/11.


Presuda Suda (peto vijeće) od 16. siječnja 2003. # Capespan International plc protiv Commissioners of Customs & Excise. # Zahtjev za prethodnu odluku: VAT and Duties Tribunal, London - Ujedinjena Kraljevina. # Predmet C-422/00.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 12. listopada 2017.#Shields & Sons Partnership protiv The Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber).#Zahtjev za prethodnu odluku – Oporezivanje – Porez na dodanu vrijednost – Direktiva 2006/112/EZ – Članak 296. stavak 2. – Članak 299. – Zajednički sustav paušalnog oporezivanja poljoprivrednika – Isključenje iz zajedničkog sustava – Pretpostavke – Pojam ‚kategorija poljoprivrednika’.#Predmet C-262/16.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      12. listopada 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Oporezivanje – Porez na dodanu vrijednost – Direktiva 2006/112/EZ – Članak 296. stavak 2. – Članak 299. – Zajednički sustav paušalnog oporezivanja poljoprivrednika – Isključenje iz zajedničkog sustava – Pretpostavke – Pojam ‚kategorija poljoprivrednika’”
      U predmetu C‑262/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) (Viši sud, Odjel za poreze i Chancery, Ujedinjena Kraljevina), odlukom od 10. svibnja 2016., koju je Sud zaprimio 12. svibnja 2016., u postupku

         Shields & Sons Partnership

      protiv

         Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, J. Malenovský, M. Safjan, D. Šváby i M. Vilaras (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: L. Hewlett, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 15. ožujka 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Shields & Sons Partnership, G. Edwards, uz asistenciju M. C. P. Thomasa, barrister,

               –

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, G. Brown i J. Kraehling, u svojstvu agenata, uz asistenciju R. Chapmana, barrister,

               –

               za francusku vladu, D. Colas i S. Ghiandoni, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, M. Owsiany‑Hornung, R. Lyal i M. Wilderspin, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 28. lipnja 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 296. stavka 2. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL 2006., L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.; u daljnjem tekstu: Direktiva o PDV‑u).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Shields & Sons Partnership i Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (Uprava za poreze i carine, Ujedinjena Kraljevina; u daljnjem tekstu: porezna uprava) u pogledu poništenja porezne uprave izdane potvrde o sudjelovanju poljoprivrednika u zajedničkom sustavu paušalnog oporezivanja poljoprivrednika (u daljnjem tekstu: sustav paušalnog oporezivanja).

         Pravni okvir
      Pravo Unije

               3

               Glava XII. Direktive o PDV‑u definira posebne odredbe o oporezivanju porezom na dodanu vrijednost (PDV). Poglavlje 2. te glave, koje obuhvaća članke 295. do 305. te direktive, odnosi se na paušalnu odredbu.

               4

               Članak 296. Direktive o PDV‑u propisuje:
               „1.   Ako bi zbog primjene uobičajene odredbe PDV‑a ili posebne odredbe iz poglavlja 1. na poljoprivrednike moglo doći do poteškoća, države članice mogu primjenjivati na poljoprivrednike paušalnu odredbu čija je svrha nadoknada obračunatog PDV‑a na kupnju robe i usluga od strane poljoprivrednika za koje vrijedi paušalna odredba, u skladu s ovim poglavljem.
               2.   Svaka država članica može isključiti iz paušalne odredbe određene kategorije poljoprivrednika, kao i poljoprivrednike za koje nije vjerojatno da bi zbog primjene uobičajene odredbe PDV‑a ili pojednostavljenih postupaka iz članka 281. moglo doći do administrativnih poteškoća.
               3.   Svaki poljoprivrednik za kojeg vrijedi paušalna odredba može se odlučiti, uz poštivanje pravila i uvjeta koje propisuje svaka država članica, za primjenu uobičajene odredbe PDV‑a ili pojednostavljenih postupaka iz članka 281., ovisno o slučaju.”

               5

               U skladu s člankom 297. te direktive:
               „Države članice dužne su po potrebi odrediti postotke paušalne nadoknade. One mogu odrediti različite postotke za šumarstvo, za različita potpodručja poljoprivrede i za ribarstvo.
               Države članice dužne su izvijestiti Komisiju o postocima paušalne nadoknade koji su određeni u skladu s prvim stavkom, prije nego što ih počnu primjenjivati.”

               6

               Članak 298. te direktive propisuje:
               „Postoci paušalne nadoknade izračunavaju se na temelju makroekonomske statistike za poljoprivrednike za koje vrijedi paušalna odredba za protekle tri godine.
               Postotke je moguće zaokružiti na više ili na niže do najbliže točke od pola posto. Države članice također mogu smanjiti te postotke na nultu stopu.”

               7

               Članak 299. te direktive glasi:
               „Postoci paušalne nadoknade ne smiju biti određeni tako da poljoprivrednici za koje vrijedi paušalno odredba dobiju veći povrat od obračunatog pretporeza.”

         Pravo Ujedinjene Kraljevine

               8

               Članak 54. Value Added Tax Acta 1994 (Zakon iz 1994. o porezu na dodanu vrijednost, u daljnjem tekstu: Zakon iz 1994.), naslovljen „Poljoprivrednici itd.”, propisuje:

                        „1.

                        [Porezna uprava] može u skladu s odredbama koje može donijeti u svojim uredbama izdati potvrdu za potrebe ovog članka svakoj osobi koja dokaže:

                                 (a)

                                 da obavlja jednu definiranu djelatnost ili više njih,

                                 (b)

                                 da odgovara propisanom opisu i da ispunjava utvrđene pretpostavke, […]

                  […]

                        3.

                        [Porezna uprava] uredbama može utvrditi iznos uključen u naknadu koja se plaća za svaku oporezivu isporuku ili uslugu koju obavi:

                                 (a)

                                 u okviru ili za potrebe svojih djelatnosti osoba koja za relevantno razdoblje posjeduje potvrdu izdanu na temelju ovog članka,

                                 (b)

                                 tijekom razdoblja u kojem dotična osoba nije bila porezni obveznik i

                                 (c)

                                 u korist poreznog obveznika,

                  koji će se za potrebe utvrđivanja prava korisnika isporuke ili usluge na kredit predviđen člancima 25. i 26. smatrati PDV‑om na isporuke ili usluge koje pruži ta osoba.

                        4.

                        Iznos koji za potrebe odredbe donesene na temelju gornjeg stavka 3. može biti uključen u naknadu koja se plaća za svaku isporuku ili uslugu jednak je postotku, kako ga prema potrebi odlukom utvrdi Treasury, od svote koja je dodavanjem tog iznosa jednaka naknadi koja se plaća za dotičnu transakciju.

                        5.

                        Ovlast povjerena [poreznoj upravi] na temelju uredaba donesenih na temelju članka 39. da osobama obuhvaćenima tim člankom provede povrat PDV‑a koji bi za njih bio ulazni porez da su porezni obveznici u Ujedinjenoj Kraljevini obuhvaća ovlast plaćanja osobama obuhvaćenima tim člankom svota koje su jednake iznosima koji bi za njih bio ulazni porez na temelju uredaba donesenih na temelju ovog članka da su porezni obveznici u Ujedinjenoj Kraljevini, a upućivanje na povrat PDV‑a u članku [39.] ili u bilo kojoj drugoj odredbi treba tumačiti uzimajući to u obzir.

                        6.

                        Uredbe donesene na temelju ovog članka mogu utvrditi:
                        […]

                                 (b)

                                 slučajeve u kojima [porezna uprava] može poništiti potvrdu izdanu osobi i način na koji ona mora postupiti,

                  […]

                        8.

                        U skladu s ovim člankom, ‚definirana djelatnost’ znači svaka djelatnost definirana odlukom Treasuryja koju obavlja osoba koja se treba smatrati poljoprivrednikom u smislu članka 25. [Šeste direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet – zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena osnovica za razrezivanje (SL 1977., L 145, str. 1.)] (zajednički sustav paušalnog oporezivanja poljoprivrednika) zbog obavljanja te djelatnosti.”

               9

               Točka 1. dijela II. priloga Value Added Tax (Flat‑rate Scheme for Farmers) (Designated Activities) Orderu 1992 (Odluka iz 1992. o porezu na dodanu vrijednost (zajednički sustav paušalnog oporezivanja poljoprivrednika) (definirane djelatnosti)) utvrđuje uzgoj životinja kao jednu od djelatnosti koja omogućuje sudjelovanje osobe u sustavu paušalnog oporezivanja.

               10

               Value Added Tax (Flat‑rate Scheme for Farmers) (Percentage Addition) Order 1992 (Odluka iz 1992. o porezu na dodanu vrijednost (zajednički sustav paušalnog oporezivanja poljoprivrednika) (dodatni postotak)) utvrđuje na 4 % stopu paušalne naknade koja se primjenjuje na sve poljoprivrednike koji sudjeluju u tom sustavu.

               11

               Value Added Tax Regulations 1995 (Uredba iz 1995. o porezu na dodanu vrijednost) sadržava glavu XXIV., koja je donesena na temelju članka 54. Zakona iz 1994. i u kojoj se nalaze članci 202. do 211.

               12

               Članak 203. Uredbe iz 1995. o porezu na dodanu vrijednost, naslovljen „Sustav paušalnog oporezivanja”, propisuje:

                        „1.

                        [Porezna uprava] pod uvjetima iz članka 204. izdaje potvrdu svojstva paušalnog poljoprivrednika za potrebe ovog sustava paušalnog oporezivanja […]

                        2.

                        Kad osoba za relevantno razdoblje posjeduje potvrdu izdanu na temelju ovog članka (bez obzira na to je li porezni obveznik), svaka isporuka proizvoda ili usluga koju obavi u okviru ili za potrebe predmetnog dijela svoje djelatnosti mora se zanemariti s ciljem utvrđivanja je li upisana, stekla mogućnost upisivanja ili se više ne može upisati u skladu s navedenim Prilogom 1. [Zakonu iz 1994.] ili ima li pravo biti upisana, je li ga stekla ili ga više nema.”

               13

               Članak 204. te uredbe, naslovljen „Uvjeti sudjelovanja u sustavu”, propisuje:
               „Uvjeti iz članka 203. su sljedeći:

                        (a)

                        da osoba dokaže [poreznoj upravi] da obavlja jednu definiranu djelatnost ili više njih;

                        (b)

                        da tijekom triju poreznih razdoblja koja su prethodila njezinu zahtjevu za sudjelovanje osoba:

                                 i.

                                 nije bila osuđena za kazneno djelo u vezi s PDV‑om;

                                 ii.

                                 nije izravnala dugovanja u području PDV‑a kako bi izbjegla progon u skladu s člankom 152. Customs and Excise Management Acta 1979 [Zakon o carinama i trošarinama iz 1979.], kako se primjenjuje s člankom 72. stavkom 12. [Zakona iz 1994.];

                                 iii.

                                 nije bila predmet sankcije na temelju članka 60. [Zakona iz 1994.];

                        (c)

                        da osoba podnese svoj zahtjev za sudjelovanje na obrascu br. 14 predviđenom Prilogom 1. ovoj uredbi i

                        (d)

                        da osoba dokaže [poreznoj upravi] da ukupni iznosi iz članka 209. u vezi s isporukama i uslugama koje će izvršiti tijekom poreznog razdoblja koje slijedi datumu njezina uključivanja neće prijeći za 3000 [funti (GBP) (oko 3410 eura)] ili više iznos ulaznog poreza koji bi mogla prenijeti na ime kredita u tom poreznom razdoblju.”

               14

               U skladu s člankom 206. stavkom 1. točkom i. Uredbe iz 1995. o porezu na dodanu vrijednost, porezna uprava može poništiti potvrdu o sudjelovanju osobe u sustavu paušalnog oporezivanja ako to ocijeni potrebnim radi očuvanja prihoda.

               15

               Točka 7.2. VAT Noticea 700/46/12 (Obavijest o PDV‑u 700/46/12), dokumenta za koji sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da nema snagu zakona, ali za koji porezna uprava smatra da definira jednu kategoriju poljoprivrednika koji su isključeni iz sustava paušalnog oporezivanja, predviđa:
               „Morate napustiti sustav […] ako se utvrdi da kao paušalni poljoprivrednik primate povrat u iznosu znatno većem od onoga koji biste ostvarili kao porezni obveznik uobičajenog sustava PDV‑a.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               16

               Tužitelj u glavnom postupku društvo je osoba koje čine članovi iste obitelji i koje obavlja poljoprivrednu djelatnost u Sjevernoj Irskoj (Ujedinjena Kraljevina). On uzgaja stoku kupljenu od povezanog društva, Shield Livestock Limited, koju tovi prije njezine preprodaje društvu Anglo Beef Processors, koje upravlja klaonicom.

               17

               Na savjet potonjega, tužitelj u glavnom postupku zatražio je sudjelovanje u sustavu paušalnog oporezivanja, što je prihvaćeno 1. svibnja 2004. On je tako imao pravo uvećati prodajnu cijenu stoke za paušalnu stopu od 4 %, što je uvećanje koje njegovim kupcima daje pravo na odbitak. U zahtjevu za pristupanje svoj je promet procijenio na 700000 GBP (oko 795760 eura) tijekom prvog poreznog razdoblja nakon pristupanja. U obračunskom razdoblju zaključenom 30. lipnja 2003. ostvarene su prodaje u iznosu od 633718 GBP (oko 720410 eura).

               18

               Službenici porezne uprave 27. lipnja 2012. sastali su se s računovođom tužitelja u glavnom postupku kako bi utvrditi može li on nastaviti sudjelovati u sustavu paušalnog oporezivanja. Tijekom tog sastanka analizirano je nekoliko financijskih iskaza, među ostalim, izvješća o rezultatima i bilance tužitelja u glavnom postupku kao i tablica koja uspoređuje iznose koje je on primio primjenom paušalne stope od 4 % i iznose koje bi bio mogao odbiti kao ulazni porez da je bio porezni obveznik u uobičajenom sustavu PDV‑a.

               19

               Službenici porezne uprave tako su utvrdili da je za obračunska razdoblja 2004./2005. do 2011./2012. tužitelj u glavnom postupku od svojeg sudjelovanja u sustavu paušalnog oporezivanja stekao financijsku korist u iznosu od 374884,23 GBP (oko 426170 eura).

               20

               Odlukom od 15. listopada 2012. porezna uprava poništila je potvrdu o sudjelovanju tužitelja u glavnom postupku u sustavu paušalnog oporezivanja uz obrazloženje da je korist proizišla iz primjene paušalne stope naknade znatno prelazila ulazni porez koji bi on bio mogao odbiti da je bio porezni obveznik u uobičajenom sustavu PDV‑a.

               21

               Nakon pritužbe tužitelja u glavnom postupku, porezna uprava potvrdila je tu odluku.

               22

               Presudom od 8. listopada 2014. First‑tier Tribunal (Tax Chamber) (Prvostupanjski sud, Odjel za poreze, Ujedinjena Kraljevina) odbio je tužbu tužitelja u glavnom postupku, koji je podnio žalbu Upper Tribunalu (Tax and Chancery Chamber) (Viši sud, Odjel za poreze i Chancery, Ujedinjena Kraljevina).

               23

               Potonji je utvrdio da se stranke u okviru glavnog postupka spore o dvama pitanjima u vezi s tumačenjem Direktive o PDV‑u.

               24

               Prvo je pitanje jesu li slučajevi predviđeni člankom 296. stavkom 2. Direktive o PDV‑u jedini u kojima poljoprivrednik može biti isključen iz sustava paušalnog oporezivanja.

               25

               U tom smislu sud koji je uputio zahtjev ističe da tužitelj u glavnom postupku tvrdi da taj članak taksativno nabraja uvjete pod kojima država članica može isključiti poljoprivrednika iz sustava paušalnog oporezivanja jer Direktiva o PDV‑u državama članicama ne daje nikakvu diskrecijsku ovlast za isključivanje određene osobe. Prema mišljenju tužitelja u glavnom postupku, sustavom paušalnog oporezivanja treba upravljati na način da se postigne porezna neutralnost PDV‑a primjenom relevantnih odredaba Direktive o PDV‑u. Među tim odredbama spominje da članak 296. stavak 2. te direktive ne predviđa mogućnost isključivanja određenih proizvođača, nego kategorija poljoprivrednika i proizvođača za koje primjena uobičajenog sustava PDV‑a ne stvara administrativne poteškoće. Naposljetku, pojašnjava da se članak 299. Direktive o PDV‑u odnosi samo na utvrđivanje paušalnih postotaka naknade radi osiguranja da je sustav paušalnog oporezivanja ukupno gledano porezno neutralan i da taj članak ne dopušta isključivanje određenog proizvođača iz tog sustava.

               26

               Porezna uprava smatra da radi osiguranja porezne neutralnosti PDV‑a države članice sudjelovanje u sustavu paušalnog oporezivanja mogu podvrgnuti drugim uvjetima od onih koje spominje tužitelj u glavnom postupku, pod uvjetom da se ne povrijedi nijedna odredba Direktive o PDV‑u. Prema njezinu mišljenju, cilj je sustava paušalnog oporezivanja što je više moguće približiti se poreznoj neutralnosti PDV‑a na individualnoj i globalnoj razini. Ona smatra da bi omogućavanje određenim proizvođačima nastavka sudjelovanja u tom sustavu iako je korist koju iz njega izvlače prevelika značilo ugrožavanje, za poljoprivrednike uzete kao cjelinu, porezne neutralnosti PDV‑a.

               27

               Drugo pitanje za koje je sud koji je uputio zahtjev utvrdio da je među strankama u glavnom postupku sporno jest tumačenje pojma „kategorije poljoprivrednika” u smislu članka 296. stavka 2. Direktive o PDV‑u.

               28

               Tužitelj u glavnom postupku smatra da ga je porezna uprava isključila iz sustava paušalnog oporezivanja zbog njegove pojedinačne situacije, a ne zbog njegove pripadnosti nekoj od kategorija poljoprivrednika definiranih u skladu s člankom 296. stavkom 2. Direktive o PDV‑u. Međutim, tvrdi da pojam „kategorija” označava skupinu koja se može identificirati na temelju objektivnih značajki, što bi svakom poljoprivredniku omogućilo utvrđivanje s određenim stupnjem razumne sigurnosti pripada li toj skupini ili ne. U ovom slučaju porezna uprava nije dovoljno sigurno identificirala bilo kakvu skupinu proizvođača. Prihvatiti kao kategoriju poljoprivrednika u smislu tog članka 296. stavka 2. onu koju je zamislila porezna uprava značilo bi dati potonjoj diskrecijsku ovlast jer bi takva kategorija proizlazila iz pojmova koji su neprecizni ili koji toj upravi daju slobodu donošenja odluke na temelju subjektivnih čimbenika.

               29

               Porezna uprava smatra da je zamišljena kategorija dovoljno precizna kako bi bila kategorija poljoprivrednika u smislu članka 296. stavka 2. Direktive o PDV‑u i da je definirana u točki 7.2. Obavijesti o PDV‑u 700/46/12, prema kojoj se iz sustava paušalnog oporezivanja mogu isključiti poljoprivrednici za koje je bilo utvrđeno da iznos povrata koji dobivaju kao poljoprivrednici u sustavu paušalnog oporezivanja znatno prelazi iznos koji bi dobili kao porezni obveznici u uobičajenom sustavu PDV‑a. Članak 206. stavak 1. točka i. Uredbe iz 1995. o porezu na dodanu vrijednost također govori tomu u prilog.

               30

               U tim je okolnostima Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) (Viši sud, Odjel za poreze i Chancery) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Kada je riječ o zajedničkoj paušalnoj odredbi za poljoprivrednike predviđenoj poglavljem 2. glave XII. [Direktive o PDV‑u], treba li [njezin] članak 296. stavak 2. tumačiti na način da se njime uspostavlja iscrpni sustav koji obuhvaća sve slučajeve u kojima država članica može isključiti poljoprivrednika iz [sustava paušalnog oporezivanja]? Konkretnije:

                                 (a)

                                 može li država članica isključiti poljoprivrednike iz [sustava paušalnog oporezivanja] samo na temelju [tog] članka 296. stavka 2.?

                                 (b)

                                 može li država članica isključiti poljoprivrednike iz [sustava paušalnog oporezivanja] i primjenom članka 299. [Direktive o PDV‑u]?

                                 (c)

                                 daje li načelo porezne neutralnosti državi članici pravo da isključi poljoprivrednika iz [sustava paušalnog oporezivanja]?

                                 (d)

                                 imaju li države članice pravo isključiti poljoprivrednike iz [sustava paušalnog oporezivanja] na bilo kojoj drugoj osnovi?

                        2.

                        Kako treba tumačiti pojam ‚kategorije poljoprivrednika’ iz članka 296. stavka 2. [Direktive o PDV‑u]? Konkretnije:

                                 (a)

                                 mora li se kategorija poljoprivrednika u smislu te odredbe moći utvrditi na temelju objektivnih karakteristika?

                                 (b)

                                 može li kategorija poljoprivrednika u smislu te odredbe biti takva da je se može utvrditi na temelju gospodarskih razmatranja?

                                 (c)

                                 koja je razina preciznosti potrebna u svrhu utvrđivanja kategorije poljoprivrednika koje je država članica namjeravala isključiti?

                                 (d)

                                 daje li se na temelju tog pojma državi članici pravo da kao kategoriju u smislu te gore navedene odredbe smatraju ‚poljoprivrednike za koje se utvrdilo da kao sudionici sustava paušalnog oporezivanja primaju znatno viši iznos povrata od iznosa koji bi primili kada bi bili obveznici PDV‑a’?”

         O prethodnim pitanjima
      Prvo pitanje

               31

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 296. stavak 2. Direktive o PDV‑u tumačiti na način da taksativno utvrđuje sve slučajeve u kojima država članica poljoprivrednika može isključiti iz sustava paušalnog oporezivanja ili takvo isključenje mogu opravdati i članak 299. te direktive, načelo porezne neutralnosti ili drugi razlozi.

               32

               Uvodno valja istaknuti da je u glavnom postupku porezna uprava individualno poništila potvrdu o sudjelovanju tužitelja u glavnom postupku u sustavu paušalnog oporezivanja uz obrazloženje da je korist proizišla iz primjene paušalne stope naknade znatno prelazila ulazni porez koji bi on bio mogao odbiti da je bio porezni obveznik u uobičajenom sustavu PDV‑a.

               33

               Valja podsjetiti na to da je paušalno oporezivanje poseban sustav koji je iznimka od općeg sustava iz Direktive o PDV‑u i koji se stoga treba primijeniti samo kada je potreban za ostvarivanje njezina cilja (presude od 15. srpnja 2004., Harbs, C‑321/02, EU:C:2004:447, t. 27.; od 8. ožujka 2012., Komisija/Portugal, C‑524/10, EU:C:2012:129, t. 49. i od 12. listopada 2016., Nigl i dr., C‑340/15, EU:C:2016:764, t. 37.).

               34

               Jedan je od dvaju ciljeva tog sustava potreba administrativnog pojednostavnjivanja za dotične poljoprivrednike te ga treba pomiriti s namjerom nadoknade ulaznog PDV‑a koji snose poljoprivrednici prilikom kupnje robe za potrebe svojih djelatnosti (vidjeti u tom smislu presude od 8. ožujka 2012., Komisija/Portugal, C‑524/10, EU:C:2012:129, t. 50. i od 12. listopada 2016., Nigl i dr., C‑340/15, EU:C:2016:764, t. 38.).

               35

               Na prvo pitanje valja odgovoriti s obzirom na te okolnosti.

               36

               U tom smislu valja istaknuti da članak 296. stavak 2. Direktive o PDV‑u spominje samo mogućnost isključivanja iz sustava paušalnog oporezivanja određenih kategorija poljoprivrednika i proizvođača za koje primjena uobičajenog sustava PDV‑a ili pojednostavnjenog sustava predviđenog člankom 281. te direktive ne stvara administrativne poteškoće.

               37

               Međutim, ni ciljevi tog sustava paušalnog oporezivanja ni kontekst članka 296. stavka 2. Direktive o PDV‑u ne omogućuju zaključak da je zakonodavac namjeravao priznati druge razloge isključenja.

               38

               Doduše, jedan od ciljeva sustava paušalnog oporezivanja jest omogućiti poljoprivrednicima koji su u njega uključeni naknadu troškova PDV‑a koje su snosili zbog svoje djelatnosti. Međutim, rizik od pretjerane naknade PDV‑a uzet je u obzir člankom 299. te direktive s obzirom na sve paušalne poljoprivrednike. U tom smislu taj članak zabranjuje državama članicama da paušalne postotke naknade utvrde na razinama koje bi imale za učinak da paušalni poljoprivrednici dobiju veći povrat od obračunatog pretporeza.

               39

               Nadalje, članci 297. do 299. te direktive predviđaju da te postotke svaka država članica utvrđuje globalno na temelju makroekonomske statistike za poljoprivrednike za koje vrijedi paušalna odredba za protekle tri godine. Prema tome, članak 299. te direktive ne može opravdati donošenje odluke o pojedinačnom isključenju određenog poljoprivrednika iz sustava paušalnog oporezivanja s obzirom na povrat koji je ostvario primjenom tih postotaka.

               40

               Naposljetku, iako sud koji je uputio zahtjev spominje mogućnost poništavanja potvrde o sudjelovanju u sustavu paušalnog oporezivanja uz obrazloženje da bi u situaciji poput one u glavnom postupku primjena tog sustava ugrozila načelo neutralnosti PDV‑a, valja primijetiti, kao što je to učinio nezavisni odvjetnik u točki 26. svojeg mišljenja, da je Unijin zakonodavac namjerno utemeljio taj sustav na određenoj generalizaciji, odstupajući od tog načela kao što je to i mogao valjano učiniti jer porezna neutralnost u smislu tog pojma kako se pojavljuje u glavnom postupku nije autonomno pravno načelo, nego jedan od ciljeva kojima teži Direktiva o PDV‑u, a koji je osobito konkretiziran njezinim člankom 167. et seq., koji uspostavljaju načelo prava na odbitak ulaznog PDV‑a.

               41

               Nadalje, Sud je već presudio da sustav paušalnog oporezivanja načelno ne može osigurati savršenu neutralnost PDV‑a, i to zato što taj sustav samo teži pomirenju tog cilja i onog pojednostavnjenja pravila koja se primjenjuju na paušalne poljoprivrednike (vidjeti u tom smislu presudu od 8. ožujka 2012., Komisija/Portugal, C‑524/10, EU:C:2012:129, t. 53.).

               42

               U tim okolnostima ne može se smatrati suprotnim pravu Unije da poljoprivrednik koji sudjeluje u tom sustavu dobije, kao u ovom slučaju, naknade PDV‑a veće od iznosa ulaznog PDV‑a koji bi bio mogao odbiti da je bio porezni obveznik tog poreza u uobičajenom sustavu ili u pojednostavnjenom sustavu oporezivanja.

               43

               Prema tome, načelo porezne neutralnosti ne može opravdati mjeru isključivanja iz sustava paušalnog oporezivanja, poput poništenja potvrde o sudjelovanju u tom sustavu.

               44

               Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 296. stavak 2. Direktive o PDV‑u treba tumačiti na način da on taksativno predviđa sve slučajeve u kojima država članica poljoprivrednika može isključiti iz sustava paušalnog oporezivanja.

         Drugo pitanje

               45

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 296. stavak 2. Direktive o PDV‑u tumačiti na način da poljoprivrednici za koje je bilo utvrđeno da je iznos povrata koji dobivaju kao sudionici sustava paušalnog oporezivanja znatno veći od iznosa povrata koji bi dobili kao porezni obveznici u uobičajenom sustavu ili u pojednostavnjenom sustavu PDV‑a mogu činiti kategoriju poljoprivrednika u smislu te odredbe.

               46

               U tom smislu članak 296. stavak 2. Direktive o PDV‑u propisuje mogućnost isključivanja poljoprivrednika iz sustava paušalnog oporezivanja, precizirajući da se takvo isključivanje može odnositi, među ostalim, na kategorije poljoprivrednika, ali ne definirajući pojam „kategorije poljoprivrednika”.

               47

               Naravno, taj pojam upućuje na djelatnost koju obavljaju dotični poljoprivrednici, koji, kako bi činili kategoriju, moraju imati jednu zajedničku značajku ili više njih.

               48

               Ipak, s obzirom na načelo pravne sigurnosti, kategorije poljoprivrednika iz tog članka 296. stavka 2. mora na temelju objektivnih, jasnih i preciznih kriterija propisati nacionalno zakonodavstvo ili, prema potrebi, izvršno tijelo koje je na to ovlastio nacionalni zakonodavac. Nadalje, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 36. svojeg mišljenja, ti se kriteriji moraju utvrditi unaprijed, u smislu da kategorija obuhvaćena isključenjem treba biti definirana a priori i in abstracto, tako da prilikom moguće odluke o sudjelovanju u sustavu poljoprivrednik može ocijeniti pripada li on kategoriji koja je obuhvaćena isključenjem i hoće li joj i dalje pripadati.

               49

               Stoga poljoprivrednik mora moći provesti ex ante pojedinačnu analizu svoje situacije kako bi utvrdio pripada li s obzirom na objektivne kriterije utvrđene tim zakonodavstvom kategoriji proizvođača isključenoj iz sustava paušalnog oporezivanja. Nasuprot tomu, kategorija poljoprivrednika u smislu članka 296. stavka 2. Direktive o PDV‑u ne može se definirati upućivanjem na kriterij koji dotičnim osobama ne bi omogućio provedbu takve pojedinačne analize jer se u suprotnom ne bi poštovali zahtjevi jasnoće i sigurnosti pravnih situacija.

               50

               Upravo je to ovdje slučaj s kriterijem isključenja iz sustava paušalnog oporezivanja koji se temelji na konceptu „znatno većeg” iznosa.

               51

               Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da članak 296. stavak 2. Direktive o PDV‑u treba tumačiti na način da poljoprivrednici za koje je bilo utvrđeno da je iznos povrata koji dobivaju kao sudionici sustava paušalnog oporezivanja znatno veći od iznosa povrata koji bi dobili kao porezni obveznici u uobičajenom sustavu ili u pojednostavnjenom sustavu PDV‑a ne mogu činiti kategoriju poljoprivrednika u smislu te odredbe.

         Troškovi

               52

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 296. stavak 2. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost treba tumačiti na način da on taksativno predviđa sve slučajeve u kojima država članica poljoprivrednika može isključiti iz zajedničkog sustava paušalnog oporezivanja poljoprivrednika.

                           2.

                           Članak 296. stavak 2. Direktive 2006/112 treba tumačiti na način da poljoprivrednici za koje je bilo utvrđeno da je iznos povrata koji dobivaju kao sudionici zajedničkog sustava paušalnog oporezivanja poljoprivrednika znatno veći od iznosa povrata koji bi dobili kao porezni obveznici u uobičajenom sustavu ili u pojednostavnjenom sustavu poreza na dodanu vrijednost ne mogu činiti kategoriju poljoprivrednika u smislu te odredbe.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


Presuda Suda (šesto vijeće) od 21. siječnja 1992. # Nationale Raad van de Orde van Architecten protiv Ulrich Egle. # Zahtjev za prethodnu odluku: Hof van Cassatie - Belgija. # Predmet C-310/90.


Presuda Prvostupanjskog suda (peto prošireno vijeće) od 25. listopada 2007.#Ferriere Nord SpA protiv Komisije Europskih zajednica.#Predmet T-94/03.


Presuda Službeničkog suda (drugo vijeće) od 13. prosinca 2012.#AX protiv Europska središnja banka.#Spojeni predmeti F-7/11 i F-60/11.


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 27. veljače 2014. # Stichting Woonlinie i dr. protiv Europske komisije. # Žalba - Državne potpore - Sustav potpora koje se dodjeljuju stambenim društvima - Odluka o spojivosti - Obveze koje su preuzela nacionalna tijela radi usklađivanja s pravom Unije - Članak 263. stavak 4. UFEU-a - Tužba za poništenje - Pretpostavke za dopuštenost - Pravni interes - Procesna legitimacija - Korisnici na koje se odluka osobno i izravno odnosi - Pojam 'zatvoreni krug'. # Predmet C-133/12 P.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      27. veljače 2014. (
            *1
         )
      „Žalba — Državne potpore — Sustav potpora koje se dodjeljuju stambenim društvima — Odluka o spojivosti — Obveze koje su preuzela nacionalna tijela radi usklađivanja s pravom Unije — Članak 263. stavak 4. UFEU‑a — Tužba za poništenje — Pretpostavke za dopuštenost — Pravni interes — Procesna legitimacija — Korisnici na koje se odluka osobno i izravno odnosi — Pojam ‚zatvoreni krug’“
      U predmetu C‑133/12 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 29. veljače 2012.,

         Stichting Woonlinie, sa sjedištem u Woudrichemu (Nizozemska),

         Stichting Allee Wonen, sa sjedištem u Roosendaalu (Nizozemska),

         Woningstichting Volksbelang, sa sjedištem u Wijk bij Duurstedeu (Nizozemska),

         Stichting WoonInvest, sa sjedištem u Leidschendam‑Voorburgu (Nizozemska),

         Stichting Woonstede, sa sjedištem u Edeu (Nizozemska),
      koje zastupaju P. Glazener i E. Henny, advocaten,
      žalitelji,
      druga stranka u postupku je:

         Europska komisija, koju zastupaju H. van Vliet, S. Noë i S. Thomas, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
      tuženik u prvostupanjskom postupku,
      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: A. Tizzano, predsjednik vijeća, A. Borg Barthet i E. Levits (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: M. Ferreira, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 17. travnja 2013.,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 29. svibnja 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Stichting Woonlinie, Stichting Allee Wonen, Woningstichting Volksbelang, Stichting WoonInvest i Stichting Woonstede u svojoj žalbi traže da se ukine rješenje Općeg suda Europske unije od 16. prosinca 2011., Stichting Woonlinie i dr. / Komisija (T‑202/10, u daljnjem tekstu: pobijano rješenje), kojim je taj sud odbacio njihovu tužbu za djelomično poništenje Odluke Europske komisije C(2009) 9963 final od 15. prosinca 2009. o državnim potporama E 2/2005 i N 642/2009 – Nizozemska – Postojeća potpora i specifična potpora po projektima u korist stambenih društava (u daljnjem tekstu: sporna odluka).

         Okolnosti spora i sporna odluka

               2

               Opći sud je u točkama 1. do 11. pobijanog rješenja ovako izložio činjenice na kojima se zasniva spor:

                        „1.

                        Tužitelji [...] su stambena društva (woningcorporaties, u daljnjem tekstu: društva wocos) s poslovnim nastanom u Nizozemskoj. Društva wocos su neprofitne organizacije kojima je cilj stjecanje, izgradnja i iznajmljivanje stambenih objekata namijenjenih prije svega osobama slabog imovinskog stanja i ranjivim društvenim skupinama. Društva wocos se bave i drugim djelatnostima, kao što su izgradnja i iznajmljivanje stanova po višim najamninama, izgradnja stanova namijenjenih prodaji i iznajmljivanje nekretnina od općeg interesa.

                        2.

                        Nizozemska nadležna tijela Komisiji su 2002. prijavila opći sustav državnih potpora koje se isplaćuju u korist društava wocos. S obzirom na to da je Komisija smatrala da se mjere financiranja društava wocos mogu kvalificirati kao postojeće potpore, nizozemska nadležna tijela su potom povukla prijavu.

                        3.

                        Komisija je 14. srpnja 2005. uputila dopis nizozemskim nadležnim tijelima sukladno članku 17. Uredbe Vijeća (EZ) br. 659/1999 od 22. ožujka 1999. o utvrđivanju detaljnih pravila primjene članka [107. UFEU‑a] (SL L 83, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 16.), u kojemu je opći sustav državnih potpora koje se isplaćuju društvima wocos kvalificirala kao postojeće potpore (potpora E 2/2005) te je izrazila sumnju u njihovu spojivost sa zajedničkim tržištem. Komisija je ponajprije istaknula da su nizozemska nadležna tijela trebala izmijeniti svrhu javne službe koja je povjerena društvima wocos, na način da stambeni objekti za socijalno stanovanje budu namijenjeni jasno definiranoj ciljanoj skupini osoba slabog imovinskog stanja ili ranjivim društvenim skupinama. Komisija je navela da su se sve poslovne aktivnosti društava wocos trebale odvijati u tržišnim uvjetima te da ona nisu smjela koristiti državne potpore. Konačno, Komisija je napomenula da je ponuda stambenih objekata za socijalno stanovanje trebala biti prilagođena zahtjevima osoba slabog imovinskog stanja ili ranjivih društvenih skupina.

                        4.

                        Nakon upućivanja spomenutog dopisa Komisija i nizozemska nadležna tijela pokrenuli su pregovore u cilju usklađivanja programa potpora s člankom 106. stavkom 2. UFEU‑a.

                        5.

                        Dana 16. travnja 2007. nizozemska Udruga institucionalnih ulagača u nekretnine (Vereniging van Institutionele Beleggers in Vastgoed, Nederland [...]) Komisiji je podnijela pritužbu u vezi s potporama koje su dodijeljene društvima wocos. U lipnju 2009. pritužbi se pridružila Vesteda Groep BV.

                        6.

                        Nizozemska nadležna tijela su u dopisu od 3. prosinca 2009. Komisiji predložila poduzimanje mjera radi izmjene općeg sustava državnih potpora u korist društava wocos.

                        7.

                        Komisija je 15. prosinca 2009. donijela [spornu] odluku. Ona je prije svega prihvatila preuzete obveze nizozemskih nadležnih tijela u vezi s potporom E 2/2005, a u skladu s člankom 19. Uredbe br. 659/1999.

                        8.

                        Opći sustav državnih potpora koje je [Kraljevina] Nizozemska isplaćivala u korist društava wocos, a o kojima je riječ u postupku E 2/2005, sadržavao je sljedeće mjere:

                                 a)

                                 državna jamstva za zajmove koje odobrava Fond za izgradnju stambenih objekata za socijalno stanovanje;

                                 b)

                                 potpore Središnjeg stambenog fonda, potpore po projektu ili potpore za racionalizaciju u obliku kredita po povoljnijim kamatnim stopama ili direktne subvencije;

                                 c)

                                 prodaju zemljišta od strane jedinica lokalne samouprave po cijenama nižima od tržišnih;

                                 d)

                                 pravo na kredit u Bank Nederlandse Gemeenten.

                        9.

                        Komisija je u [spornoj] odluci sve navedene mjere kvalificirala kao državne potpore smatrajući pritom da nizozemski sustav financiranja stambenih objekata za socijalno stanovanje predstavlja postojeću potporu, uzevši u obzir to da je on stvoren prije stupanja na snagu Ugovora o osnivanju EZ‑a u Nizozemskoj, a kasnije reforme nisu dovele do bitnih promjena.

                        10.

                        U uvodnoj izjavi 41. [sporne] odluke Komisija navodi:
                        ‚Nizozemska nadležna tijela obvezala su se promijeniti poslovanje društava wocos i propise koji im pogoduju. Kada je riječ o različitim izmjenama, nizozemska nadležna tijela Komisiji su predstavila nacrte propisa. Nova su pravila sadržana u novoj ministarskoj uredbi, koja je na snagu stupila 1. siječnja 2010., kao i u novom Zakonu o stanovanju, koji je na snagu stupio 1. siječnja 2011. [...]‘ [neslužbeni prijevod]

                        11.

                        Komisija je ispitala spojivost potpore E 2/2005, koja se tiče sustava financiranja društava wocos, s izmjenama koje su uslijedile nakon što su nizozemska nadležna tijela preuzela obveze. Ona je u uvodnoj izjavi 72. [sporne] odluke zaključila da [su] ‚potpore koje se isplaćuju na ime djelatnosti stambenog smještaja za socijalno stanovanje, to jest one koje su vezane uz izgradnju i iznajmljivanje stambenih objekata za građane, uključujući izgradnju i održavanje pomoćne infrastrukture, […] spojive s člankom 106. stavkom 2. UFEU‑a’ [neslužbeni prijevod]. Slijedom navedenoga Komisija je prihvatila obveze koje su preuzela nizozemska nadležna tijela.“

         Postupak pred Općim sudom i pobijano rješenje

               3

               U tužbi koju su 29. travnja 2010. predali tajništvu Općeg suda tužitelji su istaknuli tužbeni zahtjev na temelju članka 263. UFEU‑a, zahtijevajući poništenje sporne odluke u dijelu u kojemu se ona odnosi na državnu potporu E 2/2005.

               4

               U prilog svom zahtjevu tužitelji su istaknuli nekoliko različitih tužbenih razloga.

               5

               Komisija je prije svega osporila dopuštenost navedenog zahtjeva tvrdeći da se sporna odluka u dijelu u kojemu se tiče potpore E 2/2005 nije odnosila osobno na tužitelje u smislu članka 263. stavka 4. UFEU‑a, ali formalno nije istaknula prigovor u tom smislu.

               6

               U tom kontekstu Opći sud je stoga odlučio da prethodno treba donijeti odluku o navedenom pitanju.

               7

               Nakon što je utvrdio da sporna odluka u dijelu u kojemu se tiče potpore E 2/2005 nije bila upućena tužiteljima i nakon što je u točki 27. pobijanog rješenja podsjetio na to da u tim okolnostima poduzeću ne može biti dopušteno pobijati Komisijinu odluku kojom se zabranjuje program sektorskih potpora ako se odluka odnosi na to poduzeće samo zato što pripada dotičnom sektoru i njegovom potencijalnom statusu korisnika navedenog programa, Opći sud je u točki 28. navedenog rješenja ustvrdio da isto vrijedi i kada je riječ o tužbi za poništenje odluke kojom je Komisija utvrdila da su izmjene unesene u dotični program potpora spojive s unutarnjim tržištem, prihvaćajući obveze koje su preuzela nadležna državna tijela.

               8

               U konkretnom slučaju Opći sud je u točkama 29. i 30. pobijanog rješenja zaključio da je status društava wocos bio odobravan prema objektivnim kriterijima, koje je mogao ispunjavati neograničen broj operatora kao potencijalnih korisnika potpore E 2/2005, o kojoj je riječ u spornoj odluci.

               9

               Opći sud je zaključio da tužitelji nisu mogli smatrati da se sporna odluka u dijelu u kojemu se tiče potpore E 2/2005 odnosi na njih osobno samo na temelju toga što imaju status društava wocos.

               10

               Opći sud se potom u točkama 36. do 48. pobijanog rješenja usredotočio na odbijanje navoda tužitelja.

               11

               On je prije svega istaknuo da se konkretni slučajevi, koji su doveli do presuda Suda na koje su se u prilog svojim navodima pozvali tužitelji, to jest do presude od 17. siječnja 1985., Piraiki‑Patraiki i dr. / Komisija (11/82, Zb., str. 207.) i do presude od 22. lipnja 2006., Belgija i Forum 187 / Komisija (C-182/03 i C-217/03, Zb., str. I-5479.), razlikuju od predmetnog slučaja iznesenog pred Općim sudom, s obzirom na to da se u te dvije presude Suda radilo o tužiteljima koji su pripadali skupini čiji se opseg više nije mogao povećavati nakon donošenja predmetnih odluka.

               12

               Opći sud potom je zaključio da tužitelji nemaju pravo kad ističu da je rizik od novog odobrenja statusa društva woco nekoj instituciji minimalan i da u trenutku donošenja sporne odluke nije bilo moguće identificirati društva wocos koja su prethodno dobila odobrenje. S tim u vezi on je podsjetio na to da mogućnost određivanja broja ili čak identiteta pravnih subjekata na koje se primjenjuje mjera samim time ne znači da se treba smatrati da se ta mjera odnosi osobno na te subjekte.

               13

               Odgovarajući na argument tužitelja prema kojemu sporna odluka ne utječe na isti način na postojeća društva wocos i na društva wocos koja će dobiti odobrenje u budućnosti, Opći sud je najprije naglasio da je utvrđeno kako će program potpora o kojemu je riječ u spornoj odluci ubuduće biti spojiv s unutarnjim tržištem. On je potom podsjetio na to da činjenica da je određeni operator ekonomski više zahvaćen mjerom nego što su to njegovi konkurenti ne omogućuje da se taj operator individualizira. Opći sud na kraju je zaključio da su tužitelji pripadali kategoriji ekonomskih operatora određenih prema objektivnim kriterijima prema kojima se nisu razlikovali.

               14

               U točki 50. pobijanog rješenja Opći sud zaključio je da se sporna odluka u dijelu u kojemu je riječ o potpori E 2/2005 nije odnosila osobno na tužitelje.

               15

               Zbog navedenih razloga Opći sud je tužbu odbacio kao nedopuštenu.

         Žalbeni zahtjev stranaka

               16

               Žalitelji u svojoj žalbi od Suda zahtijevaju da:

                        —

                        ukine pobijano rješenje,

                        —

                        predmet vrati Općem sudu na ponovno odlučivanje i

                        —

                        Komisiji naloži snošenje troškova.

               17

               Komisija od Suda traži da odbije žalbu i da žaliteljima naloži snošenje troškova.

         O žalbi

               18

               U prilog svojoj žalbi žalitelji iznose dva žalbena razloga. Prvi se zasniva na pogrešnoj primjeni materijalnog prava, pogrešnoj ocjeni relevantnih dokaza i nepostojanju obrazloženja u pogledu činjenice da je Opći sud smatrao da dopuštenost tužbe protiv sporne odluke u dijelu u kojemu se ona odnosi na potporu E 2/2005 ovisi o tome imaju li tužitelji status stvarnih ili potencijalnih korisnika. Drugi žalbeni razlog zasniva se na pogrešnoj primjeni materijalnog prava, pogrešnoj ocjeni relevantnih dokaza i nepostojanju obrazloženja u odnosu na činjenicu da je Opći sud smatrao da u pogledu sporne odluke u dijelu u kojemu se ona odnosi na potporu E 2/2005 tužitelji nisu pripadali „zatvorenom krugu“ postojećih društava wocos.

               19

               S obzirom na to da se oba žalbena razloga odnose na ocjenu Općeg suda u pogledu procesne legitimacije tužitelja, valja ih razmotriti zajedno.

         Argumentacija stranaka

               20

               Prvo, žalitelji tvrde da je Opći sud u točkama 42. i 43. pobijanog rješenja svoje zaključke pogrešno temeljio na njihovom statusu potencijalnih korisnika programa potpora izmijenjenoga kako bi im se negiralo svojstvo stranaka na koje se ta odluka osobno odnosi s obzirom na to da su bili korisnici potpore E 2/2005 prije nego što je ona izmijenjena spornom odlukom. Naime, oni tvrde da je njihov raniji položaj uvelike doveden u pitanje novim uvjetima dodjele potpora koji proizlaze iz izmjena uvedenih spornom odlukom.

               21

               S jedne strane, ako postojeći krediti odobreni na temelju starog programa s dospijećem nakon donošenja sporne odluke trebaju biti refinancirani, oni mogu biti zajamčeni samo ako društvo woco ispuni novodefinirane uvjete u okviru potpore E 2/2005.

               22

               S druge strane, ako bi se krediti odnosili na ulaganja koja su ranije bila prihvatljiva, ali nakon donošenja sporne odluke njihovo financiranje više ne može biti osigurano fondom, ta bi ulaganja po dospijeću navedenih kredita trebalo financirati vanjskim fondovima bez jamstva.

               23

               Iz toga bi slijedilo da se činjenice u slučaju tužitelja razlikuju od onih u slučaju društava wocos koja nisu imala odobrenje prije donošenja sporne odluke.

               24

               Drugo, Opći sud se oslanjao na preusku definiciju pojma „zatvoreni krug“.

               25

               Opći sud je tako u točki 44. pobijanog rješenja pogriješio kad je odbacio okolnost da u budućnosti neće biti nove institucije koja će biti priznata kao društvo woco u Nizozemskoj kvalificirajući to kao nagađanje.

               26

               Štoviše, Opći sud je pogrešno primijenio materijalno pravo kada je u točki 49. pobijanog rješenja zahtijevao da se tužitelji razlikuju od drugih društava wocos koja su postojala prije donošenja sporne odluke.

               27

               Komisija tvrdi da se obveze koje su preuzela nizozemska nadležna tijela odnose samo na razdoblje nakon donošenja sporne odluke. Stoga prvotna situacija tužitelja nije zahvaćena tom odlukom. Komisija osim toga nije tražila isplatu iznosa koji su isplaćeni na ime prvotnog programa potpore.

               28

               Komisija naglašava da su nizozemski propisi predviđali davanje odobrenja novim institucijama na temelju objektivnih kriterija. Tužitelji prema tome nužno pripadaju krugu ekonomskih operatora koji imaju mogućnost proširenja.

         Ocjena Suda

               29

               Prije svega važno je naglasiti da je sporna odluka donesena 15. prosinca 2009., odnosno nakon stupanja na snagu Ugovora iz Lisabona kojim je izmijenjen Ugovor o osnivanju EZ‑a.

               30

               Ugovor iz Lisabona je među ostalim izmjenama u članku 263. stavku 4. UFEU‑a dodao treći dio rečenice koji je ublažio pretpostavke za dopuštenost tužbi za poništenje koju su podnijele fizičke i pravne osobe protiv akata Unije. Naime, taj dio rečenice, ne uvjetujući dopuštenost tužbe za poništenje koju su podnijele fizičke i pravne osobe time da postoji osobni utjecaj, otvara i ovaj pravni lijek u pogledu regulatornih akata koji ne podrazumijevaju provedbene mjere i izravno se odnose na tužitelja (u tom smislu vidjeti presudu od 3. listopada 2013., Inuit Tapiriit Kanatami i dr. / Parlament i Vijeće, C‑583/11 P, t. 57.).

               31

               Članak 263. stavak 4. UFEU‑a stoga predviđa dva slučaja u kojima se fizičkoj ili pravnoj osobi priznaje procesna legitimacija za podnošenje tužbe protiv akta koji joj nije upućen. S jedne strane, takva tužba može se podnijeti pod uvjetom da se taj akt izravno i osobno odnosi na nju. S druge strane, ta osoba može podnijeti tužbu protiv regulatornog akta koji ne podrazumijeva provedbene mjere ako se isti izravno odnosi na nju (presuda od 19. prosinca 2013., Telefónica/Komisija, C‑274/12 P, t. 19.).

               32

               U tom kontekstu treba podsjetiti na to da kriterij, koji za dopuštenost pokretanja postupka od strane fizičke ili pravne osobe protiv odluke koja joj nije upućena postavlja pretpostavke za dopuštenost određene u članku 263. stavku 4. UFEU‑a, predstavlja apsolutnu zapreku za vođenje postupka koju su sudovi Unije dužni ispitati u svakom trenutku, čak i po službenoj dužnosti (u tom smislu vidjeti presudu od 23. travnja 2009., Sahlstedt i dr./Komisija, C-362/06 P, Zb., str. I-2903., t. 22.).

               33

               Međutim, Opći sud se u pobijanom rješenju ograničio na razmatranje odnosi li se odluka osobno na tužitelje kako bi utvrdio nedopuštenost tužbe u smislu drugog dijela rečenice članka 263. stavka 4. UFEU‑a, pri čemu je propustio analizirati dopuštenost predmetne tužbe u odnosu na druge, manje stroge, uvjete predviđene u trećem dijelu rečenice članka 263. stavka 4. UFEU‑a, a čije razmatranje nije bilo prejudicirano tvrdnjom da se odluka ne odnosi osobno na tužitelje.

               34

               Opći sud je time počinio povredu materijalnog prava.

               35

               Međutim, takva bi povreda bila irelevantna da se pokazalo da tužba tužitelja ne ispunjava pretpostavke za dopuštenost određene u trećem dijelu rečenice članka 263. stavka 4. UFEU‑a.

               36

               Sukladno gore spomenutoj odredbi, postupak za poništenje može se prije svega pokrenuti protiv regulatornih akata koji ne podrazumijevaju provedbene mjere, a odnose se izravno na tužitelja.

               37

               Sud je u tom pogledu već prije utvrdio da se, kako bi se procijenilo podrazumijeva li regulatorni akt provedbene mjere, potrebno usredotočiti na poziciju osobe koja se poziva na pravo na pokretanje postupka temeljem članka 263. stavka 4. treće alineje UFEU‑a (gore navedena presuda Telefónica/Komisija, t. 30.).

               38

               Osim toga, kako bi se provjerilo podrazumijeva li pobijani akt provedbene mjere, valja se ograničiti isključivo na predmet postupka (gore navedena presuda Telefónica/Komisija, t. 31.).

               39

               U konkretnom slučaju tužitelji s jedne strane imaju za cilj tužbom poništiti spornu odluku kojom je Komisija potvrdila da je potpora E 2/2005 spojiva sa zajedničkim tržištem, nakon što su nizozemska nadležna tijela preuzela obvezu izmijeniti program potpora čiji su korisnici bili tužitelji. Iz uvodne izjave 41. sporne odluke tako proizlazi da će se obveze implementirati donošenjem nove ministarske uredbe i novog zakona o stanovanju.

               40

               S druge strane sporna odluka ne definira specifične i konkretne posljedice izvršenja obveza nizozemskih nadležnih tijela u okviru potpore E 2/2005 na aktivnosti tužitelja. Te će se posljedice odraziti kroz akte donesene radi implementacije ministarske uredbe i novog Zakona o stanovanju, koji kao takvi podrazumijevaju provedbene mjere sadržane u spornoj odluci u smislu trećeg dijela rečenice članka 263. stavka 4. UFEU‑a.

               41

               Iz navedenog razloga, neovisno o pitanju je li sporna odluka „regulatorni akt“ u smislu gore navedene odredbe, pogreška koju je Opći sud učinio u pobijanom rješenju propuštajući razmotriti dopuštenost te tužbe i u svjetlu tih drugih pretpostavki irelevantna je s obzirom na to da tužba tužitelja nije ispunjavala pretpostavke za dopuštenost predviđene u trećem dijelu rečenice članka 263. stavka 4. UFEU‑a.

               42

               Nakon navedenih pojašnjenja valja razmotriti žalbene razloge koje su žalitelji istaknuli u prilog svojoj žalbi.

               43

               U tom pogledu sasvim je sigurno da je sporna odluka upućena jedino Kraljevini Nizozemskoj.

               44

               Kao što je Opći sud podsjetio u točki 26. pobijanog rješenja, može se smatrati da se odluka koja je upućena nekoj drugoj osobi osobno odnosi na treće osobe samo ako ih ta odluka na njih utječe samo zbog određenih osobina koje su im svojstvene ili zbog neke činjenične situacije koja ih razlikuje od bilo koje druge osobe, izdvajajući ih uslijed toga pojedinačno, poput osoba kojima je odluka upućena (presuda Suda od 15. srpnja 1963., Plaumann/Komisija, 25/62, Zb., str. 197., 223.; presuda od 29. travnja 2004., Italija/Komisija, C-298/00 P, Zb., str. I-4087., t. 36.; gore navedene presude Inuit Tapiriit Kanatami i dr./Parlament i Vijeće, t. 72., i Telefónica/Komisija, t. 46.).

               45

               U tom pogledu je točno, kao što je to Opći sud naveo u točki 29. pobijanog rješenja, da mogućnost da se s više ili manje točnosti odredi broj ili čak identitet pravnih subjekata na koje se primjenjuje neka mjera ni u kojem slučaju ne znači kako treba smatrati da se ta mjera osobno odnosi na te subjekte sve dok se njezina primjena ostvaruje na temelju objektivnih pravnih ili činjeničnih okolnosti određenih u predmetnom aktu (vidjeti gore navedenu presudu Telefónica/Komisija, t. 47.).

               46

               Međutim, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da u slučaju kad odluka dotiče skupinu osoba koje su bile određene ili odredive u trenutku donošenja tog akta i prema kriterijima koji su svojstveni članovima skupine, ta se odluka može osobno odnositi na te osobe kao na dio uskoga kruga ekonomskih operatora, a to može posebno biti slučaj kad odluka mijenja prava koja je pojedinac stekao njezinim donošenjem (u tom smislu vidjeti presudu od 13. ožujka 2008., Komisija/Infront WM, C-125/06 P, Zb., str. I-1451., t. 71. i 72. te navedenu sudsku praksu).

               47

               U konkretnom slučaju treba istaknuti da, kao što je Opći sud i konstatirao u točki 47. pobijanog rješenja, s obzirom na to da se status društava wocos odobrava prema sustavu davanja odobrenja kraljevskom uredbom, njihov je broj i identitet bio točno određen u trenutku donošenja sporne odluke.

               48

               Osim toga, nesporno je da je predmetna odluka imala za posljedicu izmjenu, počevši od 1. siječnja 2011., odnosno dana stupanja na snagu novog Zakona o stanovanju, programa potpora koji su do tog dana koristila odobrena društva wocos, i to tako da su uvjeti za obavljanje njihovih djelatnosti postali nepovoljniji nego prije, uzevši ponajprije u obzir činjenicu da je, kako su to žalitelji istakli na raspravi, prema izmijenjenom programu smanjen manevarski prostor za izbor stanara koji ispunjavaju predviđene uvjete za stambene objekte kojima upravljaju društva wocos i da je nestao jamstveni fond za zajmove koje su oni koristili.

               49

               U takvim okolnostima valja zaključiti da tužitelji pripadaju zatvorenom krugu operatora, pa su stoga individualizirani u odnosu na tu odluku u dijelu u kojemu se ona odnosi na potporu E 2/2005.

               50

               Opći sud je stoga pogrešno primijenio materijalno pravo kad je zaključio da se sporna odluka u dijelu u kojemu se tiče potpore E 2/2005 ne odnosi osobno na žalitelje.

               51

               Iz tih razmatranja slijedi da pobijano rješenje treba ukinuti s obzirom na to da je u njemu utvrđeno da se sporna odluka o potpori E 2/2005 ne odnosi osobno na žalitelje.

         O dopuštenosti tužbe pred Općim sudom

               52

               U skladu s člankom 61. stavkom 1. drugom rečenicom Statuta Suda Europske unije, ako je žalba osnovana, Sud nakon ukidanja odluke Općeg suda može konačno odlučiti o sporu ako stanje postupka to dopušta.

               53

               Iako Sud u ovom stadiju postupka nije u stanju odlučiti o pravnoj osnovanosti tužbe koja je podnesena Općem sudu, on s druge strane raspolaže dokazima koji su potrebni za donošenje konačne odluke o dopuštenosti predmetne tužbe protiv sporne odluke u dijelu u kojemu se ona tiče potpore E 2/2005.

               54

               U tom pogledu prvo valja podsjetiti na to da je tužba za poništenje koju podiže fizička ili pravna osoba dopuštena samo pod pretpostavkom da ta osoba ima interes da pobijani akt bude poništen. Taj interes pretpostavlja da poništenje odnosnog akta može samo po sebi imati pravne posljedice i da tužba tako može svojim rezultatom donijeti korist osobi koja ju je podnijela (u tom smislu vidjeti presudu od 17. rujna 2009., Komisija/Koninklijke FrieslandCampina, C-519/07 P, Zb., str. I-8495., t. 63.).

               55

               Drugo, akt čije se poništenje traži mora se sukladno drugom dijelu rečenice članka 263. stavka 4. UFEU‑a na tužitelja odnositi ne samo izravno nego i osobno, u smislu da taj akt mora izravno utjecati na pravni položaj tih stranaka te ne ostavljati tijelima nadležnima za implementaciju odnosnog akta diskrecijske ovlasti, pri čemu je ona isključivo automatskoga karaktera i proizlazi samo iz propisa Unije, bez primjene drugih posrednih pravila (u tom smislu vidjeti gore navedenu presudu Komisija/Koninklijke FrieslandCampina, t. 48. i 49.).

               56

               U konkretnom slučaju, s jedne strane, poništenje sporne odluke u dijelu u kojemu se tiče navedenog programa potpora imalo bi za posljedicu održavanje ranijih uvjeta povoljnijih za odobrena društva wocos s obzirom na to da iz točke 54. ove presude slijedi da izmjene programa potpora E 2/2005 uvjete poslovanja društava wocos čine nepovoljnijima nego prije.

               57

               Slijedom navedenoga valja zaključiti da tužitelji imaju opravdan interes da se poništi sporna odluka u dijelu u kojemu se ona odnosi na potporu E 2/2005.

               58

               S druge strane, treba podsjetiti na to da je Komisija spornu odluku donijela sukladno članku 19. stavku 1. Uredbe br. 659/1999, kako proizlazi iz uvodne izjave 74. te odluke.

               59

               No kao što je podsjetio nezavisni odvjetnik u točkama 43. do 45. svojeg mišljenja, u okviru postupka iz članka 19. stavka 1. Uredbe br. 659/1999 Komisijina odluka kojom se prihvaćaju prijedlozi države članice jest ta koja tim prijedlozima daje pravnu obvezivost.

               60

               U tom pogledu okolnost da su izmjene koje su prihvaćene spornom odlukom bile preuzete nizozemskim propisom ne može dovesti u pitanje taj navod. Naime, kao što je i spomenuo nezavisni odvjetnik u točkama 94. do 98. svojeg mišljenja, Kraljevina Nizozemska nema diskrecijske ovlasti prilikom implementacije sporne odluke.

               61

               Stoga valja zaključiti da sporna odluka u dijelu u kojemu se odnosi na potporu E 2/2005 izravno proizvodi pravne učinke na pravni položaj žalitelja.

               62

               Iz svega dosad razmotrenoga slijedi da tužbu za poništenje koju su žalitelji podnijeli Općem sudu treba proglasiti dopuštenom s obzirom na to da oni, s jedne strane, imaju pravni interes pobijati spornu odluku u dijelu u kojemu se tiče potpore E 2/2005 te da se, s druge strane, sporna odluka u dijelu u kojemu se tiče potpore E 2/2005 odnosi na njih osobno i izravno.

         Troškovi

               63

               Budući da se predmet vraća Općem sudu na ponovno odlučivanje, o troškovima ovog žalbenog postupka odlučit će se naknadno.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Ukida se rješenje Općeg suda Europske unije od 16. prosinca 2011., Stichting Woonlinie i dr. protiv Komisije (T‑202/10), u dijelu u kojemu se njime proglašava nedopuštenom tužba za poništenje koju su podnijeli Stichting Woonlinie, Stichting Allee Wonen, Woningstichting Volksbelang, Stichting WoonInvest i Stichting Woonstede protiv Odluke Europske komisije C(2009) 9963 final od 15. prosinca 2009. o državnim potporama E 2/2005 i N 642/2009 – Nizozemska – Postojeća potpora i specifična potpora po projektima u korist stambenih društava, u dijelu u kojemu se ona odnosi na program potpora E 2/2005.

                           2.

                           Tužba za poništenje iz prve točke ove izreke je dopuštena.

                           3.

                           Predmet se upućuje Općem sudu Europske unije radi donošenja odluke o meritumu tužbe za poništenje iz prve točke ove izreke.

                           4.

                           O troškovima će se odlučiti naknadno.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


Presuda Službeničkog suda (drugo vijeće) od 10. travnja 2014. # Ivo Camacho-Fernandes protiv Europske komisije. # Predmet F-16/13.


Presuda Službeničkog suda (drugo vijeće) od 19. lipnja 2013.#Charles Dieter Goetz protiv Comité des régions de l'Union européenne.#Predmet F-89/11.