title: Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 13. prosinca 2016.#Sovena Portugal - Consumer Goods, SA protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Međunarodna registracija u kojoj je naznačena Europska unija – Verbalni žig FONTOLIVA – Raniji nacionalni verbalni žig FUENOLIVA – Relativni razlog za odbijanje – Valjanost registracije ranijeg žiga – Podnošenje novih činjenica i dokaza Općem sudu – Stvarna uporaba ranijeg žiga – Ovlast izmjene – Članak 8. stavak 1. točka (b), članak 42. stavci 2. i 3. i članci 65. i 76. Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-24/16.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (drugo vijeće)
      13. prosinca 2016. (
            *1
         )
      „Žig Europske unije — Postupak povodom prigovora — Međunarodna registracija u kojoj je naznačena Europska unija — Verbalni žig FONTOLIVA — Raniji nacionalni verbalni žig FUENOLIVA — Relativni razlog za odbijanje — Valjanost registracije ranijeg žiga — Podnošenje novih činjenica i dokaza Općem sudu — Stvarna uporaba ranijeg žiga — Ovlast izmjene — Članak 8. stavak 1. točka (b), članak 42. stavci 2. i 3. i članci 65. i 76. Uredbe (EZ) br. 207/2009“
      U predmetu T‑24/16,

         Sovena Portugal – Consumer Goods, SA, sa sjedištem u Algésu (Portugal), D. Martins Pereira, odvjetnik,
      tužitelj,
      protiv

         Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO), koji zastupa L. Rampini, u svojstvu agenta,
      tuženik,
      druga stranka u postupku pred žalbenim vijećem EUIPO‑a bila je

         Mueloliva, SL, sa sjedištem u Córdobi (Španjolska),
      povodom tužbe protiv odluke drugog žalbenog vijeća EUIPO‑a od 4. studenoga 2015. (predmet R 1813/2014‑2), koja se odnosi na postupak povodom prigovora između društava Mueloliva i Sovena Portugal – Consumer Goods,
      OPĆI SUD (drugo vijeće),
      u sastavu, tijekom vijećanja: S. Gervasoni, u svojstvu predsjednika, L. Madise (izvjestitelj) i Z. Csehi, suci,
      tajnik: E. Coulon,
      uzimajući u obzir tužbu podnesenu tajništvu Općeg suda 21. siječnja 2016.,
      uzimajući u obzir odgovor na tužbu podnesen tajništvu Općeg suda 14. travnja 2016.,
      uzimajući u obzir da glavne stranke nisu podnijele zahtjev za određivanje rasprave unutar tri tjedna od kad su stranke obaviještene o zatvaranju pisanog dijela postupka i da je odlučio, primjenom članka 106. stavka 3. svojeg Poslovnika, odlučiti o tužbi bez provođenja usmenog dijela postupka,
      donosi sljedeću
      Presudu
      Okolnosti spora

               1

               Tužitelj, Sovena Portugal – Consumer Goods, SA, je Uredu Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) na osnovi Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Europske unije (SL 2009., L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.) podnio prijavu za međunarodnu registraciju u kojoj je naznačena Europska unija, koja se temelji na međunarodnoj registraciji br. 1107792, od 19. siječnja 2012., za verbalni žig FONTOLIVIA.

               2

               Proizvodi za koje je zatražena registracija potpadaju pod razred 29. Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga radi registracije žigova od 15. lipnja 1957., kako je revidiran i izmijenjen, a koji odgovara sljedećem opisu: „Jestiva ulja i masti; maslinovo ulje”.

               3

               Međunarodna registracija bila je objavljena u Glasniku žigova Zajednice br. 49/2012 od 9. ožujka 2012.

               4

               Društvo Mueloliva, SL, nositelj isključive licencije žiga, podnijelo je 26. studenoga 2012. na temelju članka 41. i članka 156. stavka 1. Uredbe br. 207/2009 prigovor na registraciju prijavljenog žiga.

               5

               Prigovor se temeljio na ranijem španjolskom verbalnom žigu FUENOLIVA, prijavljenom 15. veljače 1975. i registriranom 16. prosinca 1977., koji označuje „djevičansko maslinovo ulje” iz razreda 29.

               6

               Prigovor je istaknut iz razloga navedenog u članku 8. stavku 1. točki (b) Uredbe br. 207/2009.

               7

               Odjel za prigovore usvojio je 14. svibnja 2014. prigovor, pri čemu je utvrdio da postoji vjerojatnost dovođenja u zabludu između suprotstavljenih žigova u smislu članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009.

               8

               Dana 14. srpnja 2014., tužitelj je podnio žalbu EUIPO‑u protiv odluke odjela za prigovore na temelju članaka 58. do 64. Uredbe br. 207/2009.

               9

               Drugo žalbeno vijeće EUIPO‑a odbilo je žalbu odlukom od 4. studenoga 2015. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka). Najprije je utvrdilo, da je društvo Mueloliva, na zahtjev tužitelja u tom smislu, podnijelo dokaz o stvarnoj uporabi ranijeg španjolskog verbalnog žiga FUENOLIVA za „djevičanska maslinova ulja” u Španjolskoj u razdoblju od pet godina od 9. rujna 2007. do 8. rujna 2012. (u daljnjem tekstu: relevantno razdoblje). U svezi s tim se oslonilo na račune, ispise logističkih podataka, etikete, dvije komparativne studije i novinske članke, koje je podnijelo društvo Mueloliva te je provelo cjelokupnu ocjenu tih dokaza, pri čemu je priznalo da neki od njih nisu datirani ili nisu datirani u relevantnom razdoblju (točke 14. do 32. pobijane odluke). Žalbeno je vijeće zatim utvrdilo, u okviru ocjene vjerojatnosti dovođenja u zabludu između suprotstavljenih žigova, da je relevantna javnost šira španjolska javnost s prosječnim stupnjem pozornosti prilikom kupovine jestivih ulja i masti (točke 37. do 40. pobijane odluke). Žalbeno vijeće navelo je da se stranke slažu da su proizvodi obuhvaćeni suprotstavljenim verbalnim žigovima istovjetni ili vrlo slični (točke 41. i 42. pobijane odluke). Uspoređujući suprotstavljene znakove, uočilo je da se oba sastoje od riječi od devet slova te da imaju zajednički izraz „oliva”, koji i sâm ima mali razlikovni karakter s obzirom na to da se odnosi na proizvode od maslina ili koji sadržavaju maslinovo ulje. Stoga je utjecaj te riječi na ocjenu vjerojatnosti dovođenja u zabludu između suprotstavljenih žigova ograničen (točke 46. do 48. pobijane odluke). Žalbeno vijeće još je dodalo da na vizualnoj razini razlika samo dvaju slova od njih devet, koji tvore verbalne elemente suprotstavljenih žigova, nije dostatna, s obzirom na zajednički izraz „oliva”, kako bi se izbjegao opći dojam sličnosti. Na fonetskoj razini, verbalni elementi bili su slični, a iako se na pojmovnoj razini zajednički izraz „oliva” odnosio na masline i maslinove ulje, oba se elementa, „fuen” i „font”, odnose na španjolsku riječ „fuente”, što znači fontana ili izvor, koja uzrokuje barem sličnost, ako ne i istovjetnost između suprotstavljenih žigova (točke 49. do 51. pobijane odluke). Uzimajući u obzir sva ranija razmatranja, žalbeno vijeće stoga je smatralo da u okolnostima ovog predmeta postoji vjerojatnost dovođenja u zabludu između suprotstavljenih žigova (točke 52. do 57. pobijane odluke).

         Zahtjevi stranaka

               10

               Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        u cijelosti poništi pobijanu odluku;

                        —

                        „izmijeni pobijanu odluku na temelju razloga iz ove tužbe” i „odobri zaštitu” u Europskoj uniji za međunarodni žig FONTOLIVA;

                        —

                        naloži EUIPO‑u snošenje troškova, uključujući i one nastale u postupku pred njim;

                        —

                        naloži društvu Mueloliva snošenje troškova nastalih u postupku pred EUIPO‑om.

               11

               EUIPO od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        tužbu u cijelosti odbije;

                        —

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

         Pravo
      Dopuštenost drugog dijela zahtjeva

               12

               Drugi dio zahtjeva tužitelja treba razumjeti tako da se zahtjeva da Opći sud, s jedne strane, odbije prigovor društva Mueloliva i, s druge strane, prihvati zahtjev za zaštitu u Europskoj uniji. Zapravo se s njim želi postići da Opći sud izmijeni pobijanu odluku u smislu članka 65. stavka 3. Uredbe br. 207/2009 i donese odluku koju je trebalo donijeti žalbeno vijeće u skladu s odredbama Uredbe br. 207/2009. Međutim, u skladu s člankom 64. stavkom 1. iste uredbe, kako navodi EUIPO, žalbeno vijeće može izvršavati samo ovlasti iz nadležnosti odjela čija je odluka predmet žalbe ili predmet vratiti tom odjelu na ponovno odlučivanje. Međutim, u predmetnom slučaju, odluku koja se pobija pred žalbenim vijećem donio je odjel za prigovore koji je nadležan odlučivati o prigovoru te, po potrebi, ako je prigovor osnovan, odbiti prijavu za zaštitu u Europskoj uniji na temelju međunarodne registracije ili registracije žiga Europske unije, ali koji nije nadležan udovoljiti navedenoj prijavi. Osim toga, treba napomenuti da uzimajući u obzir, s jedne strane, postupak registracije propisan odredbama glave IV. Uredbe br. 207/2009, koji najprije predviđa početno ispitivanje ispitivača, posebno ispitivanje apsolutnih razloga za odbijanje, a zatim, ako je rezultat tog ispitivanja povoljan, objavu prijave za registraciju kako bi se omogućili možebitni prigovori na temelju relativnih razloga za odbijanje i, s druge strane, odredbe članka 59. te uredbe koje se odnose na osobe koje imaju pravo podnijeti žalbu, prema kojima „[s]vaka stranka u postupku u kojem je donesena odluka kojom nije udovoljeno njezinim zahtjevima, može podnijeti žalbu”, žalbeno vijeće nikad neće moći obaviti registraciju. Ono može donijeti odluku samo u okviru žalbe protiv prve odluke donesene nakon nepovoljnog rezultata početnog ispitivanja ispitivača, pri čemu se, ako odluči u korist žalitelja, postupak mora nastaviti objavom prijave za registraciju ili u okviru postupka protiv odluke odjela za prigovore, pri čemu, kao što je već navedeno, također neće moći sâmo udovoljiti prijavi za registraciju. Dakle, također ni Opći sud nije nadležan za odlučivanje o zahtjevu za izmjenu, kojim se zahtijeva da se u tom smislu izmijeni odluka žalbenog vijeća (vidjeti u tom smislu presudu od 12. travnja 2011., Euro‑Information/OHIM (EURO AUTOMATIC PAYMENT), T‑28/10, EU:T:2011:158, t. 13.).

               13

               Stoga drugi zahtjev tužitelja, u dijelu u kojem zahtijeva od Općeg suda da odobri zaštitu u Europskoj uniji, treba odbaciti kao nedopušten. Suprotno tomu, dopušten je u dijelu u kojem se zahtijeva odbijanje prigovora društva Mueloliva (vidjeti u tom smislu presudu od 26. rujna 2014., Koscher + Würtz/OHIM – Kirchner & Wilhelm (KW SURGICAL INSTRUMENTS), T‑445/12, EU:T:2014:829, t. 15., 18. i 40.).

         Meritum

               14

               Tužitelj u prilog tužbi u biti ističe dva tužbena razloga. Prvi se odnosi na povredu članka 42. stavaka 2. i 3. Uredbe br. 207/2009 u vezi s člankom 15. stavcima 1. i 2. te uredbe, i ukazuje na nedostatnost dokaza stvarne uporabe ranijeg nacionalnog žiga FUENOLIVA. Drugi tužbeni razlog odnosi se na povredu članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009 i sastoji se od dva dijela. Kao prvo, tužitelj tvrdi da kad je žalbeno vijeće potvrdilo utemeljenost prigovora, registracija ranijeg nacionalnog žiga FUENOLIVA, na kojoj se temeljio prigovor, nije bila produljena. Kao drugo, tužitelj tvrdi da ne postoji vjerojatnost dovođenja u zabludu između suprotstavljenih žigova. Iz tih razloga, zaključuje tužitelj, prigovor protiv registracije njegova žiga nije osnovan.

               15

               Najprije je potrebno razmotriti prvi dio drugog tužbenog razloga.

         Prvi dio drugog tužbenog razloga

               16

               Tužitelj tvrdi, da je nakon donošenja pobijane odluke saznao, da nositelj ranijeg španjolskog žiga FUENOLIVA nije bio produljio njegovu registraciju, prije nego li je žalbeno vijeće donijelo pobijanu odluku. Navodi, da je prvotna prijava za registraciju bila podnesena 15. veljače 1975. i da španjolsko pravo propisuje da je registracija valjana 10 godina od datuma kad je podnesena prijava te da je stoga registracija trebala biti produljena 15. veljače 2015. Ažuriranje upisa predmetnog žiga, od 2. prosinca 2015., koju je napravila Oficina Española de Patentes y Marcas (Španjolski ured za patente i žigove), ukazuje da je istek njegove registracije bio utvrđen 26. studenoga 2015.

               17

               Pozivajući se na presudu od 13. rujna 2006., MIP Metro/OHIM – Tesco Stores (METRO) (T‑191/04, EU:T:2006:254) i ističući da je Opći sud u toj presudi naveo da žalbeno vijeće izvršava, osim u slučaju vraćanja odjelu na ponovno odlučivanje, nadležnosti odjela koje je donijelo odluku protiv koje je podnesena žalba, i da sâmo ne smije donijeti nezakonitu odluku u trenutku kad odlučuje, tužitelj tvrdi da žalbeno vijeće nije moglo potvrditi utemeljenost prigovora.

               18

               Tužitelj dodaje, da je početkom siječnja 2016. bila podnesena nova prijava za registraciju španjolskog žiga FUENOLIVA za maslinovo ulje, u ime društva Fuentes Lopez, SL, bez obznanjivanja je li taj podnositelj prijave povezan s društvom Mueloliva.

               19

               EUIPO navodi da je pobijana odluka dostavljena 5. studenoga 2015., dakle prije nego li je Španjolski ured za patente i žigove 2. prosinca 2015. objavio istek registracije ranijeg španjolskog žiga FUENOLIVA, i da iz dokaza podnesenih odjelu za prigovore i žalbenom vijeću nije proizlazilo da registracija tog žiga neće biti produljena, za razliku od okolnosti predmeta u kojemu je bila donesena presuda od 13. rujna 2006., METRO (T‑191/04, EU:T:2006:254), u kojem podnositelj prigovora nije dostavio dokaze o produljenju registracije svojeg žiga, iako ga je to zatražio odjel za prigovore. Prema mišljenju EUIPO‑a, registracija ranijeg španjolskog žiga FUENOLIVA bila je još valjana kad je žalbeno vijeće donijelo odluku.

               20

               Treba napomenuti da stranke različito tumače nacionalno pravo u pogledu trajanja valjanosti registracije žiga. EUIPO očito smatra da je registracija žiga pri Španjolskom uredu za patente i žigove valjana dokle god nije objavljen istek valjanosti (u ovom slučaju, 2. prosinca 2015.), dok tužitelj smatra da registracija španjolskog žiga prestaje biti valjana, ako nije produljena, istekom razdoblja valjanosti od 10 godina (u ovom slučaju, 15. veljače 2015.). Ta razlika u tumačenju, međutim, nije od značaja za ovaj slučaj.

               21

               Kao što to proizlazi iz ustaljene sudske prakse, zakonitost pobijanog akta treba ocijeniti u skladu s činjenicama i pravom koji postoje na dan kada je taj akt donesen (presude od 7. veljače 1979., Francuska/Komisija, 15/76 i 16/76, EU:C:1979:29, t. 7. i 8.; od 17. listopada 1989., Dow Benelux/Komisija, 85/87, EU:C:1989:379, t. 49.; rješenje od 7. veljače 2013., Majtczak/Feng Shen Technology i OHIM, C‑266/12 P, neobjavljeno, EU:C:2013:73, t. 45.; i presuda od 21. siječnja 2016., Laboratorios Ern/OHIM – michelle menard (Lenah.C), T‑802/14, neobjavljena, EU:T:2016:25, t. 15.).

               22

               Dakle, čak i da se pretpostavi da je registracija ranijeg nacionalnog žiga FUENOLIVA još uvijek bila valjana pri donošenju pobijane odluke, iako još samo par tjedana, neovisno o pitanju tereta dokaza u tim okolnostima, žalbeno vijeće nije moglo ništa drugo doli osloniti se na tu premisu radi donošenja pobijane odluke, pri čemu Opći sud sada ne može uzeti u obzir naknadnu okolnost isteka registracije ranijeg nacionalnog žiga FUENOLIVA, niti se može osloniti na to radi proglašavanja obustave postupka (vidjeti, u tom smislu i po analogiji, rješenje od 8. svibnja 2013., Cadila Healthcare/OHIM, C‑268/12 P, neobjavljeno, EU:C:2013:296, t. 32. i 33.; presude od 4. studenoga 2008., Group Lottuss/OHIM – Ugly (COYOTE UGLY), T‑161/07, neobjavljena, EU:T:2008:473, t. 49. i 50., i od 8. listopada 2014., Fuchs/OHIM – Les Complices (Zvijezda u krugu), T‑342/12, EU:T:2014:858, t. 24.).

               23

               Ako se pretpostavi, kao što to tužitelj tvrdi, da je valjanost registracije ranijeg španjolskog žiga FUENOLIVA istekla prije donošenja pobijane odluke, treba stvarno priznati, kao što je to utvrđeno presudom od 13. rujna 2006., METRO (T‑191/04, EU:T:2006:254, t. 32.), da funkciju utvrđivanja podrijetla ranijeg žiga ne može ugroziti drugi žig koji je bio registriran tek po isteku valjanosti registracije ranijeg žiga te da nije moguć nikakav sukob u slučaju kada ne postoji razdoblje supostojanja oba žiga. Međutim, treba imati na umu, kako je utvrđeno u presudi od 12. prosinca 2002., eCopy/OHIM (ECOPY) (T‑247/01, EU:T:2002:319, t. 46.) i u presudi od 13. rujna 2010., KUKA Roboter/OHIM (Shade of orange) (T‑97/08, EU:T:2010:396, t. 11.), da zakonitost odluke žalbenog vijeća nije moguće osporavati pozivajući se na nove činjenice pred Općim sudom, osim ako se ne dokaže da je žalbeno vijeće trebalo po službenoj dužnosti uzeti u obzir te činjenice u upravnom postupku prije donošenja svoje odluke.

               24

               Budući da ni tužitelj ni društvo Mueloliva nisu postavili pitanje isteka valjanosti registracije ranijeg nacionalnog žiga FUENOLIVA, niti su u postupku pred žalbenim vijećem predložili dokaze u svezi s tim, potrebno je ispitati je li vijeće trebalo razmotriti to pitanje po službenoj dužnosti.

               25

               Prvo, treba se prisjetiti da članak 41. stavak 3. Uredbe br. 207/2009 i pravilo 19. stavak 1. i stavak 2. točka (a) podtočka ii. Uredbe Komisije (EZ) br. 2868/95 od 13. prosinca 1995. o provedbi Uredbe Vijeća (EZ) br. 40/94 o žigu Zajednice (SL 1995., L 303, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 84.) između ostalog propisuju da podnositelj prigovora mora u roku koji odredi EUIPO podnijeti dokaz o postojanju, valjanosti i opsegu zaštite svojeg ranijeg znaka i osobito, u pogledu ranijeg žiga koji nije već registrirani žig Europske unije, presliku odgovarajuće potvrde o registraciji i, ovisno o slučaju, potvrdu o zadnjem produljenju registracije kojom se dokazuje da razdoblje zaštite žiga traje dulje od gore navedenog vremenskog roka koji određuje EUIPO i svako produljenje tog razdoblja ili jednakovrijedne dokumente koje je izdalo tijelo pred kojim je žig registriran. S obzirom na naslov i položaj gore navedenih regulatornih odredbi u okviru svih postupovnih odredbi koje se primjenjuju na žig Europske unije (u glavi IV., „Postupak registracije”, odjeljak 4., „Primjedbe trećih strana i prigovor”, Uredbe br. 207/2009 i u Glavi II., „Postupak povodom prigovora i dokaz o uporabi”, Uredbe br. 2868/95), i također s obzirom na članak 132. stavak 1. Uredbe br. 207/2009, u skladu s kojim je odjel za prigovore nadležan za donošenje odluka o prigovoru na prijavu za registraciju žiga Europske unije, kada se u predmetnim regulatornim odredbama spominje „rok koji odredi EUIPO”, treba smatrati da je to rok koji je odredio odjel za prigovore nakon početka postupka povodom prigovora.

               26

               Drugo, iako žalbena vijeća koja odlučuju o žalbama protiv odluka odjela za prigovore izvršavaju njihovu nadležnost meritornog odlučivanja, postupovni okvir koji se primjenjuje pred žalbenim vijećima nije jednak onomu koji se primjenjuje pred odjelima za prigovore. Dakle, dok je pred odjelom za prigovore podnositelj prigovora dužan na temelju pravila 19. stavka 2. točke (a) podtočke ii. Uredbe br. 2868/95, podnijeti dokaz, u roku za dostavu dokaza u prilog prigovoru koji odredi odjel za prigovore, da je valjanost registracije ranijeg žiga traje dulje od tog roka, treba navesti da postupovna pravila koja se primjenjuju pred žalbenim vijećima ne sadržavaju usporedive odredbe.

               27

               Među postupovnim odredbama koje se primjenjuju pred žalbenim vijećima, a odnose se na načelo kontradiktornosti te razloge, argumente i činjenice koji se podnose, članak 76. Uredbe br. 207/2009, koji je pod Glavom IX. te uredbe, naslovljen „Postupak”, dio odjeljka 1., koji se odnosi na opće postupovne odredbe koje se primjenjuju na različite instance EUIPO‑a, a odnose se na ispitivanje činjenica po službenoj dužnosti, propisuje:
               „1.   U postupcima koji se pred njim vode, [EUIPO] po službenoj dužnosti ispituje činjenice; međutim u postupcima koji se odnose na relativne razloge za odbijanje registracije, [EUIPO] to ispitivanje ograničava na činjenice, dokaze i argumente te zahtjeve što su ih podnijele stranke.
               2.   [EUIPO] ne mora uzeti u obzir činjenice ili dokaze koje predmetne stranke nisu pravodobno podnijele.”

               28

               Osim toga, pravilo 50. stavak 1., prvi podstavak Uredbe br. 2868/95, koji je pod Glavom X. „Žalbe” te uredbe, propisuje da „[o]sim ako je drukčije propisano, odredbe koje se odnose na postupke koje primjenjuje odjel koji je donio odluku protiv koje se ponosi žalba, primjenjuju se na žalbene postupke mutatis mutandis”. Međutim, treći podstavak istog stavka sadržava sljedeću suprotnu odredbu:
               „Ako je žalba uložena protiv odluke Odjela za prigovore, žalbeno vijeće ograničuje svoje ispitivanje žalbe na činjenice i dokaze podnesene u roku koji odredi Odjel za prigovore sukladno s Uredbom i ovim pravilima, osim ako žalbeno vijeće smatra da se u obzir trebaju uzeti dodatne i dopunske činjenice i dokazi sukladno s člankom [76. stavkom 2. Uredbe br. 207/2009].”

               29

               Ni iz gore navedenih odredbi, ni iz drugih primjenjivih postupovnih odredbi ne proizlazi da bi žalbeno vijeće koje odlučuje o žalbi protiv odluke odjela za prigovore, koji je odlučio o relativnom razlogu za odbijanje registracije, moralo po službenoj dužnosti razmotriti pitanje prestanka valjanosti registracije ranijeg žiga po isteku roka koji je odjel za prigovore odredio podnositelju prigovora za podnošenje dokaza o toj valjanosti.

               30

               Osim toga, nijednu od tih odredbi nije moguće tumačiti tako da podnositelju prigovora nalažu da na vlastitu inicijativu podnese dokaz da je registracija ranijeg žiga valjana do odluke žalbenog vijeća (vidjeti, po analogiji presudu od 29. srpnja 2010., Anheuser‑Busch/OHIM, C‑214/09 P, EU:C:2010:456, t. 56. do 69.).

               31

               Međutim, utvrđenja iz gornjih točaka 29. i 30. ne utječu na mogućnost da podnositelj prijave žiga, na koji se odnosi prigovor, pred žalbenim vijećem tvrdi da podnositelj prigovora nije podnio dokaz da je registracija ranijeg žiga ostala valjana u razumnom razdoblju u pogledu postupka pred žalbenim vijećem, kako bi potaknuo podnositelja prigovora da na to odgovori, te žalbeno vijeće da uzme u obzir tu okolnost, osobito s obzirom na postupovne odredbe gore navedene u točkama 27. i 28.

               32

               Međutim, kao što je to već navedeno, iz spisa je razvidno da tužitelj pred žalbenim vijećem nije postavio pitanje održavanja valjanosti registracije ranijeg nacionalnog žiga FUENOLIVA, iako je bila blizu 2015. godina u kojoj bi navedena registracija istekla te bi je trebalo po potrebi produljiti, te je čak već i počela, i iako ga je tajništvo žalbenog vijeća dopisom od 4. veljače 2015. obavijestilo o primjedbama društva Mueloliva u odgovoru i pri tome navelo da vijeće koje razmatra žalbu smatra da može riješiti spor na temelju sadržaja spisa i da zato replika nije predviđena. Tužitelj je tada još mogao postaviti pitanje održavanja valjanosti, pozivajući se na članak 76. stavak 2. Uredbe br. 207/2009, koji propisuje da „[EUIPO] ne mora uzeti u obzir činjenice ili dokaze koje predmetne stranke nisu pravodobno podnijele”.

               33

               Te odredbe tumačile su se na način da stranke općenito mogu, ako nije drukčije određeno, podnositi činjenice i dokaze pred EUIPO‑om i nakon isteka rokova koji vrijede za takvo podnošenje u skladu s odredbama Uredbe br. 207/2009, i da EUIPO‑u ništa ne zabranjuje da uzme u obzir takve činjenice i dokaze, koji su kasno navedeni ili podneseni, možda prvi put pred žalbenim vijećem (presuda od 18. srpnja 2013., New Yorker SHK Jeans/OHIM, C‑621/11 P, EU:C:2013:484, t. 30.; vidjeti također presudu od 11. prosinca 2014., CEDC International/OHIM – Underberg (Oblik vlati trave u boci), T‑235/12, EU:T:2014:1058, t. 44. i navedenu sudsku praksu). Doista, kao što je gore navedeno u točki 28., pravilo 50. stavak 1. Uredbe br. 2868/95 propisuje posebno uređenje kada je žalba podnesena protiv odluke odjela za prigovore. Iako prvi podstavak tog stavka uspostavlja načelo da se odredbe koje se odnose na postupke koje primjenjuje odjel koji je donio odluku protiv koje se podnosi žalba primjenjuju na žalbene postupke mutatis mutandis, njegov treći podstavak odstupa od tog načela u pogledu žalbi podnesenih protiv odluke odjela za prigovore, propisujući da žalbeno vijeće ograničuje svoje ispitivanje žalbe na činjenice i dokaze podnesene u roku koji odredi odjel za prigovore osim ako žalbeno vijeće smatra da se u obzir trebaju uzeti dodatne i dopunske činjenice i dokazi sukladno s člankom 76. stavkom 2. Uredbe br. 207/2009. U tim okolnostima bi stoga žalbeno vijeće, da mu je to bilo ranije predloženo za razmatranje, moglo smatrati da treba razmotriti pitanje valjanosti registracije ranijeg nacionalnog žiga FUENOLIVA zbog mogućnosti njegova skorog isteka (vidjeti, u tom smislu, presudu od 3. listopada 2013., Rintisch/OHIM, C‑120/12 P, EU:C:2013:638, t. 32.).

               34

               Stoga, u smislu utvrđenja iz gornjih točaka 29. i 30., žalbeno se vijeće ne može kritizirati što nije uzelo u obzir moguće neproduljenje registracije ranijeg nacionalnog žiga FUENOLIVA, na čemu se temelji prigovor, kada je usvojilo pobijanu odluku, ne uzimajući u obzir konačni datum isteka valjanosti te registracije prema španjolskom pravu.

               35

               Na temelju navedenog, prvi dio drugog tužbenog razloga treba odbiti.

         Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 42. stavaka 2. i 3. Uredbe br. 207/2009 u vezi s člankom 15. stavcima 1. i 2. te uredbe

               36

               Tužitelj tvrdi da su odjel za prigovore i žalbeno vijeće pogrešno procijenili dokaze koje je podnijelo društvo Mueloliva da bi dokazalo stvarnu uporabu ranijeg španjolskog žiga FUENOLIVA u Španjolskoj u razdoblju od pet godina prije objave međunarodne registracije u kojoj je naznačena Europska unija, za žig FONTOLIVA. Tužitelj se pozvao na nekoliko načela, koja su radi ispitivanja stvarne uporabe ranijeg žiga Europske unije ustanovljena sudskom praksom sudova Unije, posebno se pozivajući na presudu od 11. ožujka 2003., Ansul (C‑40/01, EU:C:2003:145), i tvrdi da dokazi koje je podnijelo društvo Mueloliva obuhvaćaju deset računa, dva ispisa logističkih podataka, tri vrste etikete, dva izvatka iz komparativnih studija i novinske članke. Posebno ističe, da je jedan od novinskih članaka bio objavljen 2004., a ne u relevantnom razdoblju, da etikete nemaju datuma, iako bi ih mogle imati jer su namijenjene za prehrambene proizvode, da nije moguće datirati izvadak iz jedne od komparativnih studija koji je osim toga napisan na španjolskom i nije bio u cijelosti (za razliku od drugih dokumenata) preveden na jezik postupka, to jest engleski, iako je bio ručno izmijenjen tako da je uključivao djelomične prijevode i da stoga nije bilo moguće razumjeti njegov kontekst ni točan sadržaj, da deset računa iz 2010. i 2011. nisu uzastopni te da ništa ne dokazuje da su se drugi računi koji su bili izdani između tih deset računa odnosili na prodaju pod ranijim španjolskim žigom FUENOLIVA, da su osim toga tri od deset računa sadržavala naznaku „FUE” a ne onu ranijeg španjolskog žiga FUENOLIVA, dok je na drugim računima također naznačen žig FUENSOL, da ispisi logističkih podataka ne sadržavaju ni datum, ni primatelja, da se druga komparativna studija, iz 2007., stvarno odnosi na raniji španjolski žig FUENOLIVA, ali ničim objektivno ne ukazuje da je maslinovo ulje stvarno prodavano pod tim žigom te osim toga navodi cijenu od 2,55 EUR po litri koja je drukčija od cijena navedenih u računima iz 2010. i 2011., koje se kreću od 1,74 EUR do 1,94 EUR po litri. Tužitelj iz toga zaključuje da jedini relevantni dokazni materijali, to jest sedam računa, suprotno onomu što su utvrdili odjel za prigovore i žalbeno vijeće, nisu dovoljni da dokažu da „iako su količine male [...], to je nadoknađeno činjenicom da je uporaba bila relativno stalna” [neslužbeni prijevod]. Naprotiv, prema mišljenju tužitelja, iz priložene dokumentacije razvidna je samo poneka uporaba ranijeg nacionalnog žiga FUENOLIVA nekoliko mjeseci u 2010. i jedan mjesec u 2011., iako je maslinovo ulje svakodnevni prehrambeni proizvod, jeftin i uglavnom se prodaje u velikim količinama. Stoga, u ovom slučaju nikako nije potvrđena situacija utvrđena u sudskoj praksi, u kojoj međuovisnost između čimbenika koje treba uzeti u obzir prilikom odlučivanja o stvarnoj uporabi ranijeg žiga može omogućiti da se takva uporaba prizna ako je mala količina proizvoda na tržištu pod tim žigom nadoknađena intenzivnom ili postojanom uporabom žiga.

               37

               EUIPO smatra da je računima koje je podnijelo društvo Mueloliva dokazano da je u Španjolskoj pod ranijim španjolskim žigom FUENOLIVA između 22. ožujka 2010. i 31. listopada 2011. bilo prodano 3500 jedinica maslinova ulja, što je po njemu dostatan dokaz o stvarnoj uporabi tog žiga u relevantnom razdoblju, pogotovo što su između tih računa sigurno bili izdani i drugi računi. Dokazi bez datuma i dokazi iz razdoblja koje nije relevantno, potkrepljuju taj zaključak. Dakle, etikete, koje obično nemaju datum, potvrđuju uporabu ranijeg španjolskog žiga FUENOLIVA te dokazi iz razdoblja koje nije relevantno omogućuju bolju ocjenu situacije. EUIPO dodaje da primjedbe u pogledu dokaza koji nisu bili prevedeni na jezik postupka, u dijelu u kojem se odnose na nepostojanje prijevoda, nisu dopuštene pred Općim sudom jer su bile iznesene prvi put pred njim i jer, u svakom slučaju, pravilo 22. stavak 6. Uredbe br. 2868/95 ovlašćuje EUIPO da od podnositelja prigovora zahtijeva prijevod dokaza o stvarnoj uporabi ranijeg žiga – koji su bili podneseni na drugim jezicima – na jezik postupka povodom prigovora ili da taj prijevod ne zahtijeva. U ovom slučaju, sporni dokumenti očito su razumljivi za ocjenu stvarne uporaba ranijeg španjolskog žiga FUENOLIVA.

               38

               Treba podsjetiti da je iz članka 42. stavaka 2. i 3. Uredbe br. 207/2009, u svezi s uvodnom izjavom 10. te uredbe, i iz pravila 22. stavka 3. Uredbe br. 2868/95 razvidno da je ratio legis zahtjeva prema kojem mora postojati stvarna uporaba ranijeg žiga kako bi mogla poslužiti za prigovor protiv prijave žiga Europske unije smanjivanje broja sukoba između dvaju žigova, osim ako postoji opravdani ekonomski razlog za nepostojanje stvarne uporabe ranijeg žiga, a koji proizlazi iz stvarne uloge žiga na tržištu. Međutim, svrha tih odredbi nije ni ocjena gospodarskog uspjeha ni nadzor ekonomske strategije nekog poduzetnika ni ograničavanje zaštite žigova samo na njihovu količinski značajnu tržišnu uporabu (vidjeti presudu od 17. siječnja 2013., Reber/OHIM – Wedi & Hofmann (Walzer Traum), T‑355/09, neobjavljena, EU:T:2013:22, t. 25. i navedenu sudsku praksu).

               39

               Žig je u stvarnoj uporabi ako se rabi sukladno svojoj osnovnoj funkciji koja se sastoji u jamčenju istovjetnosti podrijetla proizvoda ili usluga za koje je registriran kako bi stvorio ili sačuvao tržište za te proizvode ili usluge, iz čega su isključene uporabe simbolične naravi čiji je jedini cilj osiguranje prava zajamčenih žigom (vidjeti, po analogiji, presudu od 11. ožujka 2003., Ansul, C‑40/01, EU:C:2003:145, t. 43.). Štoviše, uvjet stvarne uporabe ranijeg žiga zahtijeva da žig bude rabljen javno i prema van onako kako je zaštićen na relevantnom području (presuda od 8. srpnja 2004., Sunrider/OHIM – Espadafor Caba (VITAFRUIT), T‑203/02, EU:T:2004:225, t. 39.; vidjeti također, u tom smislu i po analogiji, presudu od 11. ožujka 2003., Ansul, C‑40/01, EU:C:2003:145, t. 37.).

               40

               Ocjena karaktera stvarne uporabe ranijeg žiga treba uzeti u obzir sve činjenice i okolnosti koje su prikladne za utvrđivanje kakva je doista njegova tržišna uporaba, osobito imajući u vidu onu koja se smatra opravdanom u relevantnom ekonomskom sektoru kako bi se održali ili stvorili dijelovi tržišta u korist proizvoda ili usluga koji su zaštićeni žigom, prirodu tih proizvoda ili usluga, karakteristike tržišta te opseg i učestalost uporabe žiga (presuda od 8. srpnja 2004., VITAFRUIT, T‑203/02, EU:T:2004:225, t. 40.; vidjeti također, po analogiji, presudu od 11. ožujka 2003., Ansul, C‑40/01, EU:C:2003:145, t. 43.).

               41

               Što se tiče opsega uporabe ranijeg žiga, valja osobito uzeti u obzir tržišni volumen ukupne uporabe, s jedne strane, te trajanje razdoblja uporabe kao i njezinu učestalost, s druge strane (presude od 8. srpnja 2004., VITAFRUIT, T‑203/02, EU:T:2004:225, t. 41., i od 8. srpnja 2004., MFE Marienfelde/OHIM – Vétoquinol (HIPOVITON), T‑334/01, EU:T:2004:223, t. 35.).

               42

               Radi ispitivanja u konkretnom slučaju, je li uporaba ranijeg žiga stvarna, potrebno je učiniti sveobuhvatnu ocjenu imajući u vidu sve relevantne faktore konkretnog slučaja. Ta ocjena obuhvaća određenu međuovisnost faktora koji su uzeti u obzir. Stoga, manji volumen proizvoda koji su stavljeni na tržište pod navedenim žigom može biti nadoknađen snažnim intenzitetom ili velikom konstantom u vremenu uporabe tog žiga i obrnuto. Ostvareni promet i opseg prodaje proizvoda pod ranijim žigom ne može se procijeniti u apsolutnim iznosima, ali mora biti u svezi s drugim relevantnim čimbenicima, kao što su obujam gospodarske djelatnosti, kapaciteti proizvodnje ili stavljanja na tržište ili stupanj diverzifikacije poduzetnika koji rabi žig, kao i karakteristike proizvoda ili usluga na relevantnom tržištu. Stoga nije nužno da je uporaba ranijeg žiga uvijek kvantitativno značajna da bi se smatrala stvarnom (presude od 8. srpnja 2004., VITAFRUIT, T‑203/02, EU:T:2004:225, t. 42., i od 8. srpnja 2004., HIPOVITON, T‑334/01, EU:T:2004:223, t. 36.). Čak i minimalna uporaba može, dakle, biti dovoljna da bi se smatrala stvarnom, pod uvjetom da je se u predmetnom gospodarskom sektoru smatra opravdanom za održavanje ili stvaranje tržišnih udjela za proizvode ili usluge zaštićene žigom (vidjeti, u tom smislu, presudu od 11. svibnja 2006., Sunrider/OHIM, C‑416/04 P, EU:C:2006:310, t. 70. i 72.).

               43

               Međutim, stvarna uporaba žiga ne može se dokazati pomoću vjerojatnosti ili pretpostavke, nego se mora temeljiti na konkretnim i objektivnim dokazima koji dokazuju učinkovitu i dostatnu uporabu žiga na predmetnom tržištu (presude od 12. prosinca 2002., Kabushiki Kaisha Fernandes/OHIM – Harrison (HIWATT), T‑39/01, EU:T:2002:316, t. 47., i od 6. listopada 2004., Vitakraft‑Werke Wührmann/OHIM – Krafft (VITAKRAFT), T‑356/02, EU:T:2004:292, t. 28.).

               44

               U ovom slučaju, neposredni dokazi o stavljanju na tržište maslinova ulja pod ranijim španjolskim žigom FUENOLIVA tijekom relevantnog razdoblja, koje je podnijelo društvo Mueloliva, ograničeni su na sedam računa s cjelovitom naznakom žiga. Na ostala tri podnesena računa naznačeno je „Oliva intenso 15 x 1 PET CUAD FUE”, što ne potvrđuje da se ta naznaka, niti s tim povezana šifra proizvoda, odnosi na maslinovo ulje pod žigom FUENOLIVA. Na sedam računa s cjelovitom naznakom ranijeg španjolskog žiga FUENOLIVA kronološki su navedeni datumi 22. ožujka, 6. travnja, 8. travnja, 12. travnja, 11. lipnja i 1. rujna 2010. te 6. veljače 2011. Osim zadnjeg, svi su naslovljeni na istog trgovca na veliko. Prvih šest odnosi se na 28050 litara ulja FUENOLIVA SABOR INTENSO, sedmi pak na 14040 litara istog ulja, ali u drugom pakiranju. Stoga se neposredni dokazi odnose na račune za razdoblje kraće od jedne godine, za količinu od približno 42000 litara. Te prodaje same po sebi nisu dostatne za dokazivanje stvarne uporabe ranijeg španjolskog žiga FUENOLIVA. Koncentrirane su u relativno kratkom razdoblju i količina u pitanju je mala za proizvođača maslinova ulja poput društva Mueloliva, koje kontrolira 1,5 % nacionalnog tržišta i 6 % regionalnog tržišta (u Andaluziji), kako je razvidno iz jednog od novinskih članaka koje je sâmo podnijelo u svojem prigovoru. Štoviše, društvo Mueloliva je račune koje je podnijelo opisalo kao „sažet primjer” u odgovoru na tužiteljeve primjedbe pred odjelom za prigovore, koji je pak potvrdio da „opseg prodaje na tim računima nije [bio] velik”. U vezi s tim treba napomenuti, kao što je to istaknuo tužitelj, da je maslinovo ulje prehrambeni proizvod široke potrošnje, koji se stalno prodaje i da se u tom kontekstu, s obzirom na veličinu društva Mueloliva, takvu uporabu ranijeg španjolskog žiga FUENOLIVA ne može smatrati stvarnom uporabom za održavanje ili stvaranje tržišnog udjela. Argument EUIPO‑a da je podnesene račune moguće dopuniti drugim računima, ne može osporiti tu ocjenu. U skladu s člankom 42. stavkom 2. Uredbe br. 207/2009, podnositelj prigovora mora, na zahtjev podnositelja prijave za registraciju novog žiga, podnijeti dokaz stvarne uporabe ranijeg žiga koji opravdava prigovor protiv te registracije. Međutim, u ovom slučaju, društvo Mueloliva nije podnijelo nikakve nove račune osim onih koji su u spisu, unatoč kritikama tužitelja o njihovoj nedostatnosti iz njegova očitovanja odjelu za prigovore od 20. siječnja 2014. i iz njegova dopunskog podneska žalbenom vijeću od 15. rujna 2014.

               45

               Drugi dokazi, koje je podnijelo društvo Mueloliva, da bi dokazalo stvarnu uporabu ranijeg španjolskog žiga FUENOLIVA tijekom relevantnog razdoblja, su slabi. Podneseni ispisi logističkih podataka i etikete ne predstavljaju ozbiljan dokaz javne i vanjske uporabe ranijeg žiga, za razliku od, primjerice, fotografija boca koje bi bile označene etiketama objavljenim u katalozima ili prospektima. U jednoj od komparativnih studija, u biti procjeni utjecaja na okoliš, u kojoj je navedeno maslinovo ulje pod žigom FUENOLIVA, u pogledu naznake poljoprivredne proizvodnje naveden je datum 5. travnja 2001., dakle datum značajno udaljen od relevantnog razdoblja. Druga komparativna studija u kojoj je navedeno maslinovo ulje pod žigom FUENOLIVA, u biti usporedba cijena koju je izradilo društvo za zaštitu potrošača, ima datum 5. studeni 2007. Ta se studija može smatrati dokazom o stvarnoj uporabi ranijeg španjolskog žiga FUENOLIVA na početku relevantnog razdoblja. Članak objavljen na mrežnoj stranici navedenog društva za zaštitu potrošača koji daje komentar te studije ne sadržava nikakav dodatni dokaz. Članak iz siječnja 2008., koji je bio objavljen na mrežnoj stranici strukovnog udruženja, po sadržaju je komentar gore navedene studije te također ne sadržava nikakav dodatni dokaz. U novinskom članku od 15. travnja 2004., u kojem je obrađena promjena vlasničke strukture društva Mueloliva, stvarno je naveden žig FUENOLIVA kao dio portfelja žigova podnositelja prigovora, međutim, taj je članak, s jedne strane, bio objavljen mnogo prije relevantnog razdoblja, a s druge strane, iz njega nije razvidna stvarna uporaba ranijeg španjolskog žiga FUENOLIVA. Posljednje, u izvatku mrežne stranice singapurske vlade koja je namijenjena zdravoj prehrani i kojoj je teško utvrditi datum nastanka, iako sadržava komentar iz travnja 2012. i drugi komentar iz veljače 2013, stvarno je, među mnogim uljima i mastima, navedeno i ulje Pomace Olive Oil ‑1L, iako ne sadržava naznaku uporabe ranijeg španjolskog žiga FUENOLIVA za djevičansko maslinovo ulje u Španjolskoj, što je proizvod i područje za koje treba dokazati stvarnu uporabu tog ranijeg žiga.

               46

               Iz gore navedenog proizlazi da opipljivi dokazi o uporabi ranijeg španjolskog žiga FUENOLIVA u relevantnom razdoblju, koji bi mogli opravdati prigovor protiv međunarodne registracije u kojoj je naznačena Europska unija, za žig FONTOLIVA, dokazuju samo da je raniji španjolski žig FUENOLIVA bio u uporabi krajem 2007., pri čemu se ne navode prodane količine, i od ožujka 2010. do veljače 2011., za prodane manje količine. Dokazi koje je podnijelo društvo Mueloliva, uzeti u obzir zajedno, stoga ne omogućuju utvrđivanje, suprotno zaključku odjela za prigovore, koji je potvrdilo žalbeno vijeće, relativno stalne uporabe ranijeg žiga, koja bi nadoknadila mali opseg prodaje proizvoda pod tim žigom.

               47

               Iz navedenog proizlazi da društvo Mueloliva nije dokazalo stvarnu uporabu ranijeg španjolskog žiga FUENOLIVA u Španjolskoj za djevičansko maslinovo ulje u relevantnom razdoblju s obzirom na kriterije gore navedene u točkama 38. do 43., osobito s obzirom na male količine za koje je bilo dokazano da su bile tržene pod tim žigom i na nestabilnost predmetne prodaje tijekom relevantnog razdoblja u odnosu na kapacitet podnositelja prigovora za proizvodnju maslinova ulja i karakteristike tog prehrambenog proizvoda široke potrošnje. Prvi je tužbeni razlog tužitelja stoga osnovan.

               48

               Pobijanu odluku zato treba poništiti, pri čemu ne treba razmatrati drugi dio drugog tužbenog razloga tužitelja.

               49

               Štoviše, u pogledu zahtjeva tužitelja da Opći sud izmijeni pobijanu odluku, iako Opći sud ne može na temelju ovlasti izmjene u skladu s člankom 65. stavkom 3. Uredbe br. 207/2009 ocjenjivati ono o čemu žalbeno vijeće još nije zauzelo stajalište, ta se ovlast može izvršiti u situacijama u kojima Opći sud može na temelju već utvrđenih činjeničnih i pravnih elemenata, a nakon što je ispitao ocjenu žalbenog vijeća, donijeti odluku koju je žalbeno vijeće trebalo donijeti (presuda od 5. srpnja 2011., Edwin/OHIM, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, t. 72.).

               50

               Budući da je u ovom slučaju društvo Mueloliva već imalo dovoljno prilika da 2013. i 2014. odjelu za prigovore i žalbenom vijeću podnese dokaze o stvarnoj uporabi ranijeg španjolskog žiga FUENOLIVA tijekom relevantnog razdoblja te da se žalbeno vijeće očitovalo u svezi s tim, kao i s obzirom na to da nedostatak dokaza o takvoj uporabi omogućava odbijanje prigovora, Opći je sud odlučio da u skladu s člankom 65. stavkom 3. Uredbe br. 207/2009 izmijeni pobijanu odluku i odbije prigovor.

         Troškovi

               51

               Sukladno članku 134. stavku 1. Poslovnika Općeg suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da EUIPO u biti nije uspio u postupku, valja mu naložiti snošenje troškova sukladno tužiteljevu zahtjevu.

               52

               Štoviše, tužitelj je zahtijevao da se EUIPO‑u i društvu Mueloliva naloži snošenje troškova postupka pred EUIPO‑om.

               53

               U tom pogledu treba podsjetiti da se sukladno članku 190. stavku 2. Poslovnika Općeg suda, nužni troškovi koji su strankama nastali pred žalbenim vijećem smatraju troškovima čiju je naknadu moguće tražiti. Međutim, to se ne odnosi na troškove u postupku pred odjelom za prigovore.

               54

               Zato zahtjevu tužitelja, u dijelu u kojem se odnosi na troškove postupka pred odjelom za prigovore, nije moguće udovoljiti. Nasuprot tomu, što se tiče nužnih troškova koji su tužitelju nastali u postupku pred žalbenim vijećem, i EUIPO‑u i društvu Mueloliva nalaže se snošenje polovice tih troškova.

               Slijedom navedenoga,
               OPĆI SUD (drugo vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Poništava se odluka drugog žalbenog vijeća Ureda Europske Unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) od 4. studenoga 2015. (predmet R 1813/2014‑2).

                           2.

                           Odbija se prigovor koji je podnijelo društvo Mueloliva, SL, protiv međunarodne registracije u kojoj je naznačena Europska unija, za verbalni žig FONTOLIVA, koju je prijavila Sovena Portugal – Consumer Goods, SA.

                           3.

                           U preostalom dijelu tužba se odbija.

                           4.

                           EUIPO će snositi vlastite troškove i troškove društva Sovena Portugal – Consumer Goods u postupku pred Općim sudom.

                           5.

                           EUIPO i društvo Mueloliva snose svaki polovicu nužnih troškova društva koje zahtijeva društvo Sovena Portugal – Consumer Goods u postupku pred žalbenim vijećem EUIPO‑a.

                           S. Gervasoni

                           L. Madise

                           Z. Csehi

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 13. prosinca 2016.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 9. rujna 2010.#Now Pharm AG protiv Europske komisije.#Predmet T-74/08.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 16. lipnja 2015.#Silicium España Laboratorios, SL protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak za proglašenje žiga ništavim – Verbalni žig Zajednice LLRG5 – Apsolutni razlog za odbijanje – Zla vjera nositelja žiga Zajednice – Članak 52. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-306/13.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 2012. listopad 18.#Purely Creative Ltd i drugi protiv Office of Fair Trading.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division).#Predmet C-428/11.


title: Presuda Suda (šesto vijeće) od 21. prosinca 2016.#Daniel Bowman protiv Pensionsversicherungsanstalt.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Oberster Gerichtshof.#Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Direktiva 2000/78/EZ – Jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja – Članak 2. stavci 1. i 2. – Diskriminacija na temelju dobi – Kolektivni ugovor – Produžetak roka za napredovanje iz prvog u drugi stupanj tablice plaća – Neizravno nejednako postupanje na temelju dobi.#Predmet C-539/15.

text:
         PRESUDA SUDA (šesto vijeće)
      21. prosinca 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Socijalna politika — Povelja Europske unije o temeljnim pravima — Direktiva 2000/78/EZ — Jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja — Članak 2. stavci 1. i 2. — Diskriminacija na temelju dobi — Kolektivni ugovor — Produžetak roka za napredovanje iz prvog u drugi stupanj tablice plaća — Neizravno nejednako postupanje na temelju dobi“
      U predmetu C‑539/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a koji je uputio Oberster Gerichtshof (Vrhovni sud, Austrija) odlukom od 24. rujna 2015., koju je Sud zaprimio 15. listopada 2015., u postupku

         Daniel Bowman

      protiv

         Pensionsversicherungsanstalt,

      SUD (šesto vijeće),
      u sastavu: E. Regan, predsjednik vijeća, A. Arabadjiev (izvjestitelj) i S. Rodin, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za D. Bowmana, P. Ringhofer, Rechtsanwalt,

               —

               za Pensionsversicherungsanstalt, J. Milchram, A. Ehm i T. Mödlagl, Rechtsanwälte,

               —

               za Europsku komisiju, B.-R. Killmann i D. Martin, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 21. i 28. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) kao i članka 2. stavaka 1. i 2., članka 6. i članka 1. Direktive Vijeća 2000/78/EZ od 27. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja (SL 2000., L 303, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 69.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Daniela Bowmana i Pensionsversicherungsanstalt (agencija za mirovinsko osiguranje, u daljnjem tekstu: uprava), u vezi s odlukom potonje koja se temelji na odredbi kolektivnog ugovora koja propisuje rok za napredovanje iz prvog u drugi stupanj tablice plaća koji je puno dulji od onoga koji se primjenjuje na naredne stupnjeve.

         Pravni okvir

         Direktiva 2000/78

               3

               Prema članku 1. Direktive 2000/78 „svrha ove Direktive je utvrditi opći okvir za borbu protiv diskriminacije na temelju vjere ili uvjerenja, invaliditeta, dobi ili spolnog opredjeljenja u vezi sa zapošljavanjem i obavljanjem zanimanja, kako bi se u državama članicama ostvarila primjena načela jednakog postupanja.”

               4

               Članak 2. te direktive propisuje:

                        „1.

                        Za potrebe ove Direktive ‚načelo jednakog postupanja’ znači nepostojanje bilo kakve izravne ili neizravne diskriminacije na temelju bilo kojeg od razloga iz članka 1.

                        2.

                        Za potrebe stavka 1.:

                                 (a)

                                 smatra se da se radi o izravnoj diskriminaciji u slučaju kada se prema jednoj osobi postupa lošije nego prema drugoj osobi ili je došlo do takvog postupanja ili je moglo doći do takvog postupanja u sličnim situacijama, zbog bilo kojeg od razloga iz članka 1.;

                                 (b)

                                 smatra se da se radi o neizravnoj diskriminaciji u slučaju kada kakva naizgled neutralna odredba, mjerilo ili postupanje dovede u neravnopravan položaj osobe određene vjere ili uvjerenja, invaliditeta, dobi ili spolnog opredjeljenja [spolne orijentacije], u usporedbi s ostalim osobama, osim u sljedećim slučajevima:

                                          i.

                                          ako su ta odredba, mjerilo ili postupanje objektivno opravdani legitimnim ciljem, a sredstva za postizanje tog cilja su primjerena i nužna; […]

                                    […]”

               5

               Članak 6. stavak 1. iste direktive, naslovljen „Opravdano različito postupanje na temelju dobi” propisuje:
               „Neovisno o članku 2. stavku 2., države članice mogu predvidjeti da se različito postupanje na temelju dobi neće smatrati diskriminacijom, ako su, u kontekstu nacionalnog prava, te razlike objektivno i razumno opravdane legitimnim ciljem, uključujući legitimnu politiku zapošljavanja, tržište rada i strukovno obrazovanje te ako su načini ostvarivanja tog cilja primjereni i nužni.
               Takvo različito postupanje može, između ostalog, uključivati:

                        (a)

                        postavljanje posebnih uvjeta za pristup zapošljavanju i strukovnom osposobljavanju, za zapošljavanje i obavljanje zanimanja, uključujući uvjete u pogledu otkaza i naknada za rad, za mlade osobe, starije radnike i osobe koje su dužne skrbiti o drugima, radi poticanja njihove strukovne integracije ili osiguranja njihove zaštite;

                        (b)

                        određivanje minimalnih uvjeta u pogledu dobi, radnog iskustva ili godina provedenih u službi za pristup zapošljavanju ili određenim prednostima vezanim uz zaposlenje;

                  […]”

         Austrijsko pravo

               6

               Prije 80. izmjene tog kolektivnog ugovora Dienstordnung A für die Angestellten bei den Sozialversicherungsträgern Österreichs (režim A primjenjiv na zaposlenike austrijskih agencija za osiguranje socijalne sigurnosti, u daljnjem tekstu: DO.A) propisivao je:
               „Članak 13.: Razdoblja službe koja treba uzeti u obzir kod razvrstavanja u tablice plaća

                        1.

                        Kod razvrstavanja u tablice plaća (članak 40.) treba uzeti u obzir sljedeća razdoblja službe koju je zainteresirana osoba navršila nakon što je napunila 18 godina:

                  […]
               Članak 40.: Razvrstavanje u tablice plaća; napredovanje

                        1.

                        Zaposlenici […] se razvrstavaju u 1. stupanj platnog razreda (rang) u skladu s odredbama članaka 37. do 39. Ako trebaju biti uračunata razdoblja službe u skladu s člankom 13., na razvrstavanje se primjenjuje analogijom stavak 3.

                        2.

                        […] Razdoblja koja je zainteresirana osoba navršila prije nego što je napunila 18 godina nisu razdoblja službe koja se uzimaju u obzir za razvrstavanje u tablicu plaća. […]

                        3.

                        […] [Z]aposlenik napreduje u idući stupanj svojeg platnog razreda (ranga) nakon svake dvije navršene godine službe (napredovanje po starosti).

                  […]”

               7

               Nakon 80. izmjene DO.A‑e, kojom je također usvojena prijelazna odredba za radnike zaposlene prije 1. siječnja 2011., te odredbe glase:
               „Članak 13.: Razdoblja koja treba uračunati kod razvrstavanja u tablice plaća

                        1.

                        Kod razvrstavanja u tablici plaća (članak 40.) valja uračunati sljedeća razdoblja službe, navršena nakon 30. lipnja godine u kojoj je navršeno ili će biti navršeno devet školskih godina nakon što je zainteresirana osoba započela prvi stupanj školskog obrazovanja.

                  […]

                        2a.

                        do ukupno najviše tri godine

                  […]

                        b)

                        razdoblje navršeno u školi […] koje ne prelazi minimalno opće obvezno školsko obrazovanje koje se primjenjuje na to razdoblje studiranja u skladu sa zakonodavstvom o školskom obrazovanju, ali najviše tri godine;

                  […]
               „Članak 40.: Razvrstavanje u tablice plaća; napredovanje

                        1.

                        Zaposlenici se razvrstavaju u 1. stupanj platnog razreda (ranga) […]. Ako trebaju biti uračunata razdoblja službe u skladu s člankom 13., na razvrstavanje se analogijom primjenjuje stavak 3.

                  […]

                        3.

                        Zaposlenik(ca) ostaje u 1. stupnju pet godina; od sljedećeg stupnja prelazi u viši stupanj svojeg platnog razreda (ranga) nakon svake dvije navršene godine službe (napredovanje po starosti).

                  […]”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               8

               D. Bowman, rođen 28. srpnja 1961., zaposlen je u službi uprave od 1. travnja 1988. na temelju privatnopravnog ugovora o radu. Na taj ugovor primjenjuje se DO.A, tj. kolektivni ugovor. Njegova plaća računa se na temelju razvrstavanja provedenog u trenutku njegova zapošljavanja a da mu pritom nisu bila uračunata ispunjena razdoblja školovanja. D. Bowman je od tada proveo dvije godine u višem stupnju, u skladu s odredbama DO.A‑e i primio povećanje plaće u skladu sa svojim napredovanjem.

               9

               U odnosu na zaposlenike uprave koji nisu bili napunili 18 godina na dan svojeg zapošljavanja, prije 80. izmjene članak 40. stavak 2. DO.A‑e propisivao je da se oni mlađi od 16, 17 i 18 godina razvrstavaju u pripadajući stupanj a, b i c platnog razreda koji se primjenjuje na temelju članka 37. DO.A‑e. Tek nakon što su ti isti zaposlenici napunili 18 godina, prešli su u prvi stupanj u koji su bili razvrstani svi zaposlenici uprave koji su bili zaposleni nakon navršenih 18 godina, ali istovremeno nisu imali koristi od prethodnih razdoblja usporedivih s razdobljima aktivnosti. Također, nije se moglo uračunati nijedno razdoblje obrazovanja. Nadalje, plaća predviđena za stupnjeve a, b i c bila je uvelike niža od one predviđene za prvi stupanj. Ista aktivnost ili funkcija bila je dakle različito plaćena, ovisno o dobi u kojoj je bila obavljana.

               10

               Članak 40. stavak 2. stavljen je izvan snage 80. izmjenom DO.A‑e i nije bio zamijenjen, tako da su stupnjevi a, b i c bili brisani. Razvrstavanje svakog zaposlenika uprave koji prije dana svojeg zapošljavanja nije ispunio razdoblja koja su trebala biti uzeta u obzir radi izračuna njegova karijernog puta provodi se nakon te izmjene neovisno o dobi koju je taj zaposlenik navršio u vrijeme stupanja u službu. Takav zaposlenik izravno je razvrstan u prvi stupanj. Novi režim nije izmijenio plaću koja pripada potonjem stupnju dotičnog platnog razreda, tako da su svi zaposlenici u dobi od najmanje 18 godina dobili znatno povećanje plaće koje je, sukladno odgovarajućem platnom razredu, iznosilo od 100 do 200 EUR mjesečno.

               11

               Nakon 80. izmjene DO.A‑e napredovanje u drugi stupanj moglo je uslijediti tek po proteku pet godina. Nadalje, napredovanje u iduće stupnjeve bilo je moguće svaki put nakon napunjene dvije godine službe. Ta dvogodišnja napredovanja okončavaju se s 18. stupnjem, a sljedeće napredovanje predviđeno je po isteku četiri godine. Nakon toga takozvanog „dodatka na dob” nije predviđeno daljnje napredovanje.

               12

               Prije zapošljavanja u službi uprave D. Bowman školovao se u austrijskoj državnoj gimnaziji od 1. rujna 1976. do 30. lipnja 1979., odnosno dvije godine i deset mjeseci. Nakon što je 80. izmjena DO.A‑e otvorila mogućnost uračunavanja razdobljâ školovanja, D. Bowman je 17. svibnja 2012. podnio zahtjev za ponovni izračun razdoblja školovanja koja su prethodila njegovu stupanju u službu uprave radi određivanja datuma napredovanja u skladu s člankom 13. DO.A‑e, u verziji koja proistječe iz 80. izmjene tog kolektivnog ugovora. Slijedom navedenog, D. Bowman je od uprave zahtijevao plaćanje bruto iznosa od 3655,20 EUR, uvećanog za kamate i troškove i buduće isplate plaće koja bi odgovarala razvrstavanju u platni razred F, rang I, stupanj 17. te određivanje 1. listopada 2012. kao datuma svojeg idućeg napredovanja.

               13

               Uprava je 27. svibnja 2012. odlučila da, u skladu s DO.A‑om u verziji primjenjivoj nakon njezine 80. izmjene, karijerno napredovanje D. Bowmana može biti ispunjeno u najviše tri godine, ali da iz njega ne može proizaći nikakvo povećanje platnog razreda ni izmjena datuma za napredovanje zato što, nakon te izmjene, do napredovanja u drugi stupanj može doći samo po okončanju pet godina a ne dvije godine, kako je bilo predviđeno dotad.

               14

               Arbeits- und Sozialgericht Wien (Radni i socijalni sud u Beču, Austrija) usvojio je tužbu koju je D. Bowman uložio protiv te odluke uprave. Taj sud smatrao je da produljenje roka za napredovanje iz prvog u drugi stupanj predstavlja neizravnu diskriminaciju na temelju dobi.

               15

               Oberlandesgericht Wien (Visoki zemaljski sud u Beču, Austrija) usvojio je žalbu protiv te odluke Arbeits- und Sozialgericht Wien (Radni i socijalni sud u Beču) koju je uložila uprava. Žalbeni sud je smatrao da je mogućnost uračunavanja razdoblja školovanja usvojena 80. izmjenom DO.A‑e, u isto vrijeme kao i mjera kojom je omogućeno produljenje roka za napredovanje iz prvog stupnja u drugi stupanj, i da se prema D. Bowmanu postupalo na isti način kao prema drugim radnicima, kako prije tako i nakon te izmjene, tako da on nije bio diskriminiran na temelju dobi.

               16

               D. Bowman je pred sudom koji je uputio zahtjev, Oberster Gerichtshof (Vrhovni sud, Austrija), protiv te presude uložio reviziju. Taj sud se pita je li produljenje roka za napredovanje iz prvog u drugi stupanj koje je uvela DO.A neizravna diskriminacija na temelju dobi. Napominje osobito da 80. izmjena DO.A‑e nema za cilj dokinuti ranije nejednako postupanje, nego omogućiti vrednovanje karijere putem uračunavanja prethodnih razdoblja. Iako produljenje roka za napredovanje iz prvog stupnja u drugi stupanj može stvarati neizravnu razliku u postupanju na temelju dobi, ona svejedno može biti opravdana.

               17

               U tim uvjetima Oberster Gerichtshof (Vrhovni sud) odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
               „Treba li članak 21. Povelje o temeljnim pravima, u vezi s člankom 2. stavcima 1. i 2. kao i s člankom 6. stavkom 1. Direktive 2000/78/EZ te člankom 28. Povelje, tumačiti na način da:

                        (a)

                        pravilo kolektivnog ugovora, koje za razdoblja aktivnosti ostvarena na početku karijere predviđa dulje razdoblje potrebno za napredovanje i tako otežava prelazak u sljedeći stupanj, predstavlja neizravno različito postupanje na temelju dobi,

                  i, u slučaju potvrdnog odgovora, treba li ga tumačiti na način

                        (b)

                        da je takvo uređenje primjereno i nužno s obzirom na kratko radno iskustvo na početku karijere?”

         O prethodnom pitanju

               18

               Sud koji je uputio zahtjev u biti pita trebaju li se članak 21. Povelje kao i članak 2. stavci 1. i 2. te članak 6. stavak 1. Direktive 2000/78 tumačiti na način da im se protivi nacionalni kolektivni ugovor, kao što je onaj u pitanju u glavnom postupku, na temelju kojega zaposlenik, koji ima koristi od toga da se u svrhu njegova razvrstavanja u stupanj tablice plaća uračunavaju razdoblja školovanja, mora zadovoljiti rok za napredovanje iz prvog u drugi stupanj tablice plaća koji je puno dulji od onoga koji se primjenjuje između sljedećih stupnjeva.

               19

               Najprije je potrebno podsjetiti da, prilikom usvajanja mjera što ulaze u područje primjene Direktive 2000/78, koja u području zapošljavanja i obavljanja zanimanja konkretizira načelo nediskriminacije na temelju dobi, a koje se nalazi u članku 21. Povelje, države članice i socijalni partneri moraju djelovati uz poštovanje te direktive (vidjeti u tom smislu presudu od 13. rujna 2011., Prigge i dr., C‑447/09, EU:C:2011:573, t. 48., i od 11. studenoga 2014., Schmitzer, C‑530/13, EU:C:2014:2359, t. 23.).

               20

               Treba prije svega ispitati dovodi li kolektivni ugovor, kao što je onaj u pitanju u glavnom postupku, do različitog postupanja na temelju dobi, u smislu članka 2. stavka 1. Direktive 2000/78. U tom pogledu valja podsjetiti da, u skladu s tom odredbom, „načelo jednakog postupanja” znači nepostojanje svake izravne ili neizravne diskriminacije na temelju bilo kojeg od razloga iz članka 1. te direktive. Njezin članak 2. stavak 2. točka (a) pobliže određuje da se za potrebe primjene stavka 1. tog članka radi o izravnoj diskriminaciji kada se prema nekoj osobi postupa lošije nego prema drugoj ili kada je došlo do takvog postupanja ili je moglo doći do takvog postupanja u sličnim situacijama zbog bilo kojeg od razloga iz članka 1. iste direktive. U skladu s člankom 2. stavkom 2. točkom (b) Direktive 2000/78, neizravna diskriminacija na temelju dobi postoji u slučaju kada kakva naizgled neutralna odredba, mjerilo ili postupanje dovede u neravnopravan položaj osobe određene dobi u usporedbi s ostalim osobama, osim ako ta odredba, mjerilo ili postupanje nisu objektivno opravdani legitimnim ciljem, a sredstva za postizanje tog cilja su primjerena i nužna.

               21

               Što se tiče razdobljâ školovanja koja su predmet glavnog postupka, iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da, za razliku od režima koji je prethodio 80. izmjeni DO.A‑e, režim uspostavljen tom izmjenom omogućava njihovo uračunavanje ako prelaze minimalno opće obvezno školovanje koje se primjenjuje na to razdoblje studiranja u skladu sa zakonodavstvom o školskom obrazovanju, ali najviše tri godine.

               22

               Usto, ako je nakon 80. izmjene DO.A‑e rok za napredovanje iz prvog u drugi stupanj tablice plaća produljen za tri godine, napredovanje u tablici plaća odvija se dalje na temelju navršenih godina službe.

               23

               Iz toga slijedi da, kao što je istaknuo sud koji je uputio zahtjev, kolektivni ugovor, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, na temelju kojega zaposlenici koji imaju koristi od toga da se u svrhu njihova razvrstavanja u stupnjeve tablice plaća uračunavaju razdoblja školovanja moraju zadovoljiti rok za napredovanje iz prvog u drugi stupanj tablice plaća koji je puno dulji od onoga koji se primjenjuje na više stupnjeve, ne dovodi do izravnog različitog postupanja na temelju dobi u odnosu na njih.

               24

               Što se tiče pitanja dovodi li takav kolektivni ugovor do neizravne diskriminacije na temelju dobi, kao što ističe sud koji je uputio zahtjev, valja ispitati stavlja li se njime, premda je sročen na neutralan način, u nepovoljniji položaj mnogo veći broj osoba određene dobi ili određene dobne skupine.

               25

               U predmetnom slučaju 80. izmjena DO.A‑e rezultirala je time da se za svako napredovanje u drugi stupanj zahtijeva razdoblje službe od napunjenih pet godina, dok do napredovanja od tog stupnja dalje dolazi svaki put nakon dvije godine službe.

               26

               S tim u vezi valja navesti da se razmatranje suda koji je uputio zahtjev zasniva na premisi da se određivanje roka za napredovanje iz prvog u drugi stupanj tablice plaća, koji je puno dulji od onoga koji se primjenjuje na prijelaz u sljedeće stupnjeve, tiče ponajprije novih radnika koje je zaposlila uprava i koji se ne mogu uspješno pozvati na razdoblja koja su prethodila njihovu stupanju u službu radi razvrstavanja u stupnjeve tablice plaća. Skupinu radnika s nižim plaćama općenito čine mlađe osobe, tako da se, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku, ne može isključiti da režim uspostavljen 80. izmjenom DO.A‑e stavlja u nepovoljniji položaj mlađe radnike u pogledu plaća.

               27

               Valja navesti da se u predmetnom slučaju postojanje neizravnog različitog postupanja ne može zasnivati samo na toj tvrdnji.

               28

               Zapravo, iz spisa priloženog Sudu, s jedne strane, proizlazi da je režimom uspostavljenim 80. izmjenom DO.A‑e predviđeno da razvrstavanje zaposlenika uprave u stupnjeve tablice plaća ovisi osobito, kao što proizlazi iz točke 21. ove presude, o ispunjenim razdobljima školovanja. Ta razdoblja školovanja mogu biti uračunata radi navedenog razvrstavanja neovisno o dobi zaposlenika u trenutku zapošljavanja. Stoga se takav režim zasniva na kriteriju koji nije ni neraskidivo ni neizravno povezan s dobi radnika (vidjeti, po analogiji, presudu od 7. lipnja 2012., Tyrolean Airways Tiroler Luftfahrt Gesellschaft, C‑132/11, EU:C:2012:329, t. 29.).

               29

               S druge strane, valja navesti da se ne čini da situacija D. Bowmana, zbog kojeg je sud koji je uputio zahtjev postavio ovo pitanje, odgovara onoj radnika na početku profesionalnog iskustva koji se ne može pozvati na korisna razdoblja službe jer se on može, kao što proizlazi iz spisa koji je priložen Sudu, pozvati na određeno razdoblje školovanja kao i na gotovo trideset godina službe u upravi.

               30

               Prema tome, premda će se na mladog radnika koji je nedavno zaposlen i koji posjeduje malo radnog iskustva, a koji zahtijeva da mu se uračunaju razdoblja školovanja radi razvrstavanja u stupnjeve tablice plaća, u konkretnom slučaju primjenjivati produžetak roka za napredovanje u okviru prvog stupnja, kao što pokazuje situacija D. Bowmana, na starijeg radnika koji se može pozvati na značajno razdoblje službe u upravi i koji postavlja identičan zahtjev bit će jednako tako i na istoj osnovi, potencijalno ili retroaktivno, primjenjiv isti produžetak.

               31

               Stoga, kao što proizlazi iz odgovora uprave na pisano pitanje Suda, kolektivni ugovor poput onoga u glavnom postupku, u dijelu u kojem predviđa uračunavanje razdobljâ školovanja i produžetak roka za napredovanje u okviru prvog stupnja tablice plaća, primjenjuje se na isti način na sve radnike koji podnose zahtjev za takvo uračunavanje, što uključuje i retroaktivnu primjenu na radnike koji su već dosegnuli više stupnjeve.

               32

               Iz toga slijedi da, kao što je istaknuo sud koji je uputio zahtjev, kolektivni ugovor, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, na temelju kojega zaposlenici koji imaju koristi od toga da se u svrhu njihova razvrstavanja u stupnjeve tablice plaća uračunavaju razdoblja školovanja moraju zadovoljiti rok za napredovanje iz prvog u drugi stupanj tablice plaća koji je puno dulji od onoga koji se primjenjuje na više stupnjeve, ne dovodi do izravnog različitog postupanja na temelju dobi u odnosu na njih.

               33

               Slijedom toga, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da članak 2. stavke 1. i 2. Direktive 2000/78 treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni kolektivni ugovor poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, na temelju kojega zaposlenik koji ima koristi od toga da se u svrhu njegova razvrstavanja u stupnjeve tablice plaća uračunavaju razdoblja školovanja mora zadovoljiti produljeni rok za napredovanje iz prvog u drugi stupanj tablice plaća ako se to produljenje primjenjuje na sve zaposlenike koji imaju koristi od uračunavanja tih razdoblja, što uključuje i retroaktivnu primjenu na radnike koji su već dosegnuli više stupnjeve.

         Troškovi

               34

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (šesto vijeće) odlučuje:

                     Slijedom toga, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da članak 2. stavke 1. i 2. Direktive Vijeća 2000/78/EZ od 27. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni kolektivni ugovor poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, na temelju kojega zaposlenik koji ima koristi od toga da se u svrhu njegova razvrstavanja u stupnjeve tablice plaća uračunavaju razdoblja školovanja, mora zadovoljiti produljeni rok za napredovanje iz prvog u drugi stupanj tablice plaća ako se to produljenje primjenjuje na sve zaposlenike koji imaju koristi od uračunavanja tih razdoblja, što uključuje i retroaktivnu primjenu na radnike koji su već dosegnuli više stupnjeve.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 28. travnja 2015.#Volkswagen AG protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni).#Žig Zajednice – Prijava verbalnog žiga Zajednice EXTRA – Žig koji se sastoji od reklamnog slogana – Apsolutni razlog za odbijanje – Nedostatak razlikovnog karaktera – Članak 7. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-216/14.


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 9. studenoga 2016.#Sabrina Wathelet protiv Garage Bietheres & Fils SPRL.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Cour d'appel de Liège.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 1999/44/EZ – Prodaja robe široke potrošnje i jamstva za takvu robu – Područje primjene – Pojam ‚trgovac’ – Posrednik – Iznimne okolnosti.#Predmet C-149/15.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      9. studenoga 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Direktiva 1999/44/EZ — Prodaja robe široke potrošnje i jamstva za takvu robu — Područje primjene — Pojam ‚trgovac’ — Posrednik — Iznimne okolnosti“
      U predmetu C‑149/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Cour d’appel de Liège (Žalbeni sud u Liègeu, Belgija), odlukom od 16. ožujka 2015., koju je Sud zaprimio 30. ožujka 2015., u postupku

         Sabrina Wathelet

      protiv

         Garage Bietheres & Fils SPRL,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: J. L. da Cruz Vilaça, predsjednik vijeća, M. Berger (izvjestiteljica), A. Borg Barthet, E. Levits i F. Biltgen, suci,
      nezavisni odvjetnik: H. Saugmandsgaard Øe,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za belgijsku vladu, J. Van Holm i J.-C. Halleux, u svojstvu agenata,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i J. Kemper, u svojstvu agenata,

               —

               za austrijsku vladu, C. Pesendorfer, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, D. Roussanov i G. Goddin, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 7. travnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 1. stavka 2. točke (c) Direktive 1999/44/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 25. svibnja 1999. o određenim aspektima prodaje robe široke potrošnje i o jamstvima za takvu robu (SL 1999., L 171, str. 12.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 22., str. 17.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Sabrine Wathelet i Autokuće Bietheres & Fils SPRL (u daljnjem tekstu: Autokuća Bietheres) u vezi s prodajom rabljenog vozila.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodna izjava 9. Direktive 1999/44 glasi kako slijedi:
               „[…] trgovac treba imati slobodu da, u skladu s nacionalnim pravom, iskoristi pravne lijekove protiv proizvođača, prethodnog trgovca u istom ugovornom lancu ili bilo kojeg drugog posrednika, osim ako se odrekao toga prava; budući da ova Direktiva ne utječe na načelo slobode sklapanja ugovora između trgovca, proizvođača, prethodnog prodavača ili bilo kojeg drugog posrednika; budući da pravila koja određuju protiv koga i kako trgovac može ostvariti zaštitu svojih prava treba odrediti nacionalnim pravom.”

               4

               Članak 1. stavak 1. Direktive 1999/44 propisuje:
               „Svrha je ove Direktive približavanje zakona i drugih propisa država članica u odnosu na određene aspekte prodaje robe široke potrošnje i povezana jamstva radi osiguranja minimalne razine zaštite potrošača u kontekstu unutarnjeg tržišta.”

               5

               Članak 1. stavak 2. točka (c) Direktive 1999/44 definira pojam „trgovac” kao „bilo koja fizička ili pravna osob[a] koja, prema ugovoru, prodaje robu široke potrošnje u okviru svoje poslovne ili profesionalne djelatnosti”.

               6

               Članak 2. stavak 1. Direktive 1999/44 određuje:
               „Trgovac mora potrošaču isporučiti robu koja je u skladu s prodajnim ugovorom.”

               7

               Članak 4. navedene direktive pod naslovom „Pravo na zaštitu prava [Pravo regresa]” propisuje:
               „Kada je utvrđena odgovornost zadnjeg trgovca prema potrošaču za neusklađenost do koje je došlo zbog postupka ili propusta proizvođača, prethodnog trgovca u istom ugovornom lancu ili bilo kojeg posrednika, zadnji trgovac ima pravo pokrenuti postupak za zaštitu svojih prava [pravo regresa] protiv odgovorne osobe ili odgovornih osoba u ugovornom lancu. Odgovorna osoba ili odgovorne osobe protiv kojih zadnji trgovac može pokrenuti postupak za zaštitu svojih prava [ostvarivati pravo regresa, uključujući odgovarajuće postupke] i na koji način određuje [i načine ostvarivanja tog prava određuju] se nacionalnim pravom.”

               8

               U članku 8. Direktive 1999/44, pod naslovom „Nacionalno pravo i minimalna zaštita”, navodi se:
               „1.   Prava koja proizlaze iz ove Direktive izvršavaju se ne dovodeći u pitanje ostala prava na koja se potrošač može pozivati prema nacionalnim pravilima koja uređuju ugovornu i neugovornu odgovornost.
               2.   Države članice mogu usvojiti ili zadržati na snazi i strože odredbe, spojive s Ugovorom u području na koje se odnosi ova Direktiva, kako bi zajamčile višu razinu zaštite potrošača.”

         Belgijsko pravo

               9

               Člankom 1649.a Građanskog zakonika propisano je:
               „§ 1. Ovaj odjeljak primjenjuje se na ugovore o prodaji robe široke potrošnje između trgovca i potrošača.
               § 2. Za potrebe primjene ovog odjeljka:
               […]
               2° ‚trgovac’: znači bilo koja fizička ili pravna osobu koja prodaje robu široke potrošnje u okviru svoje poslovne ili profesionalne djelatnosti.”

         Činjenice spora i prethodno pitanje

               10

               S. Wathelet je u travnju 2012. kao potrošač kupila rabljeno vozilo u Autokući Bietheres. Na ime prodajne cijene za to vozilo S. Wathelet platila je navedenoj autokući svotu od 4000 eura. Pritom joj ta autokuća nije uručila ni dokaz o plaćanju ni prodajni račun.

               11

               Autokuća Bietheres dala je navedeno vozilo na tehnički pregled o vlastitom trošku. Također je i nadležnom belgijskom tijelu podnijela zahtjev za registraciju vozila, čiji trošak je snosila S. Wathelet.

               12

               U srpnju 2012., i prije nego što je primila račun, predmetno se vozilo pokvarilo pa ga je S. Wathelet dala na popravak Autokući Bietheres. Autokuća je procijenila da je riječ o kvaru motora.

               13

               Kada je S. Wathelet željela preuzeti popravljeno vozilo, uručen joj je račun za troškove popravka u iznosu od 2000 eura. S. Wathelet ga je odbila podmiriti smatrajući da navedene troškove treba snositi Autokuća Bietheres kao prodavatelj toga vozila.

               14

               Tom prigodom je S. Wathelet saznala da ta autokuća uopće nije bila vlasnik njezina vozila i da ga nije ni prodala za svoj račun, nego za račun M.-C. Donckels, također fizičke osobe. Naime, Autokuća Bietheres je nastupila samo kao posrednik.

               15

               Sud koji je uputio zahtjev utvrdio je da M.-C. Donckels nije primila cijeli iznos prodajne cijene jer je Autokuća Bietheres zadržala iznos od 800 eura za popravke koje je izvršila kako bi vozilo stavila na prodaju.

               16

               Dopisom od 17. studenoga 2012., koji je uputila S. Wathelet, Autokuća Bietheres potvrdila je da je u predmetnoj prodaji sudjelovala kao posrednik. Usto je izjavila da je kvar motora uobičajeni rizik kupoprodaje vozila između fizičkih osoba. Zbog toga je Autokuća izjavila da vozilo i dalje neće vratiti S. Wathelet sve dok im ona ne plati ukupni iznos računa za popravak. Autokuća Bietheres je uz svoj dopis poslala i potvrdu o primitku 4000 eura, na kojoj je rukom bilo dopisano ime i prezime privatnog vlasnika i S. Wathelet kao kupca, ali na tom dokumentu nije bilo potpisa M.-C. Donckels.

               17

               Autokuća Bietheres tužila je S. Wathelet u prosincu 2012. pred Tribunalom de première instance de Verviers (Prvostupanjski sud u Verviersu, Belgija) zahtijevajući od nje plaćanje računa za popravak u iznosu od 2000 eura, uvećano za zakonske zatezne kamate.

               18

               Zahtjevom koji je podnijela pred Tribunal de première instance de Verviers (Prvostupanjski sud u Verviersu, Belgija), S. Wathelet je podnijela protutužbu kojom je zahtijevala raskid ugovora o prodaji i vraćanje iznosa od 4000 eura, uvećano za kamate kao i naknadu štete u iznosu od 2147,46 eura. S. Wathelet je također osporavala osnovanost tužbenog zahtjeva Autokuće Bietheres.

               19

               Tribunal de première instance de Verviers (Prvostupanjski sud u Verviersu, Belgija) naložio je S. Wathelet plaćanje računa za popravak, uvećano za kamate, a njezinu protutužbu je odbio. S. Wathelet je protiv te presude podnijela žalbu sudu koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku.

               20

               Taj je sud utvrdio da je S. Wathelet „potrošač” u smislu belgijskog Građanskog zakonika i da je prema istom propisu vozilo „roba široke potrošnje”. Također je utvrdio da Autokuća Bietheres prodaje robu široke potrošnje u okviru svoje poslovne ili profesionalne djelatnosti.

               21

               Nasuprot tomu, Autokuća Bietheres osporava navod da je stranka spornog ugovora, naglašavajući da je vlasnica, M.-C. Donckels, vozilo dala u komisijsku prodaju u njihovoj poslovnoj jedinici pa je stoga riječ o kupoprodaji između fizičkih osoba.

               22

               Međutim, sud koji je uputio zahtjev tvrdi da postoje vrlo vjerojatne, točne i podudarne indicije da S. Wathelet nije bila obaviještena o tome da je riječ o kupoprodaji između fizičkih osoba.

               23

               U tim je okolnostima Cour d’appel de Liège (Žalbeni sud u Liègeu, Belgija) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li pojam‚trgovca’ robe široke potrošnje iz članka 1649.a belgijskog Građanskog zakonika, unesenog Zakonom od 1. rujna 1994. naslovljenim‚Zakon o zaštiti potrošača u slučaju prodaje robe široke potrošnje’, kojim se u belgijsko pravo prenosi Direktiva 1999/44 o određenim aspektima prodaje robe široke potrošnje i o jamstvima za takvu robu, tumačiti na način da se on ne odnosi samo na poslovnog subjekta koji u svojstvu prodavatelja prenosi vlasništvo robe široke potrošnje na potrošača, nego i na poslovnog subjekta koji djeluje kao posrednik za privatnog prodavatelja, neovisno o tome dobiva li za to naknadu ili ne i neovisno o tome je li potencijalnog kupca obavijestio o tome da je prodavatelj pojedinac?”

         O prethodnom pitanju

               24

               Uvodno valja istaknuti da iz spisa proizlazi da je vlasnik rabljenog vozila bila M.-C. Donckels, a ne Autokuća Bietheres, i da je zato bila riječ o kupoprodaji između fizičkih osoba s obzirom na to da je Autokuća Bietheres sudjelovala samo kao posrednik.

               25

               Nadalje, sud koji je uputio zahtjev utvrdio je da je prodajna cijena, nakon odbitka troškova popravka radi stavljanja na prodaju, isplaćena vlasnici vozila. Usto, ništa iz spisa ne upućuje na to da vlasnica vozila nije ovlastila Autokuću Bietheres za prodaju.

               26

               Prema tome, u glavnom postupku, Autokuća Bietheres sudjelovala je u prodaji robe široke potrošnje kao poslovni subjekt, nastupajući za račun vlasnice stvari – fizičke osobe koja je dala ovlaštenje za tu prodaju.

               27

               Stoga valja provjeriti uživa li u tim okolnostima zaštitu zajamčenu Direktivom 1999/44 potrošač koji je kupio robu široke potrošnje na način da se posrednik može smatrati trgovcem u smislu navedene direktive.

               28

               S tim u vezi, treba istaknuti da prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda iz zahtjeva za ujednačenu primjenu prava Unije proizlazi da, ako neka odredba tog prava ne upućuje na pravo država članica u pogledu određenog pojma, treba mu dati autonomno i ujednačeno tumačenje u cijeloj Europskoj uniji, koje treba postići vodeći računa o kontekstu odredbe i zadanom cilju predmetnog propisa (vidjeti u tom smislu presude od 18. listopada 2011., Brüstle, C‑34/10, EU:C:2011:669, t. 25., i od 15. listopada 2015., Axa Belgium, C‑494/14, EU:C:2015:692, t. 21. i navedenu sudsku praksu).

               29

               Budući da se u članku 1. stavku 2. točki (c) Direktive 1999/44 pojam „trgovac” definira bez upućivanja na nacionalna prava u pogledu značenja koje treba dati tom pojmu, radi primjene te direktive valja smatrati da navedena odredba sadržava autonoman pojam prava Unije koji se mora ujednačeno tumačiti na cijelom njezinu području.

               30

               Usto, premda se izraz „trgovac” ili „prodavatelj” nalazi i u drugim aktima prava Unije, posebna definicija iz članka 1. stavka 2. točke (c) Direktive 1999/44 može se pronaći samo u toj direktivi. Slijedom toga, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 43. svojeg mišljenja, riječ je o pojmu koji treba tumačiti s obzirom na zadane ciljeve te direktive, kao i s obzirom na posebnu ulogu „trgovca” u sklopu te direktive.

               31

               Članak 1. stavak 2. točka (c) Direktive 1999/44 definira pojam trgovca kao „bilo koja fizička ili pravna osob[a] koja, prema ugovoru, prodaje robu široke potrošnje u okviru svoje poslovne ili profesionalne djelatnosti”.

               32

               Valja utvrditi da je tako definiran pojam „prodavatelj” objektivnog karaktera (vidjeti analogijom presudu od 3. rujna 2015., Costea, C‑110/14, EU:C:2015:538, t. 21., i rješenje od 19. studenoga 2015., C‑74/15, Tarcâu, EU:C:2015:772, t. 27.) koji se temelji na elementima poput postojanja „ugovora”, prodaje „robe široke potrošnje” i postojanja „poslovne ili profesionalne djelatnosti”.

               33

               Taj pojam doista ne upućuje na pojam posrednika. Još općenitije, u Direktivi 1999/44 nema definicije pojma „posrednik” iako se on javlja i u uvodnoj izjavi 9. i u članku 4. te direktive. Zato njezin predmet u sklopu ugovora o kupoprodaji ne obuhvaća odgovornost posrednika prema potrošaču.

               34

               Međutim, kao što je to u biti naveo nezavisni odvjetnik u točki 51. svojeg mišljenja, takvo utvrđenje ne isključuje mogućnost da se pojam „trgovac” u smislu članka 1. stavka 2. točke (c) Direktive 1999/44 tumači na način da obuhvaća poslovni subjekt koji djeluje za račun pojedinca ako prema potrošaču nastupa kao prodavatelj robe široke potrošnje, na temelju ugovora i u okviru svoje poslovne ili profesionalne djelatnosti. Naime, taj poslovni subjekt mogao bi dovesti u zabludu potrošača, držeći ga u pogrešnom uvjerenju da nastupa u svojstvu prodavatelja‑vlasnika stvari.

               35

               U tom pogledu, valja istaknuti da se u tekstu članka 1. stavka 2. točke (c) Direktive 1999/44 ništa ne protivi takvom tumačenju.

               36

               Kao drugo, važno je utvrditi da teleološko tumačenje članka 1. stavka 2. točke (c) Direktive 1999/44, s obzirom na njezinu svrhu da jamči visoku razinu zaštite potrošača (presuda od 3. listopada 2013., Duarte Hueros, C‑32/12, EU:C:2013:637, t. 25.), može potkrijepiti tumačenje te odredbe poput onog predloženog u točki 34. ove presude.

               37

               Naime, u skladu s člankom 2. stavkom 1. i člankom 3. Direktive 1999/44, trgovac je dužan potrošaču isporučiti stvar koja je u skladu s prodajnim ugovorom i, u slučaju da stvar ima neki nedostatak, popraviti je ili zamijeniti sukladno stavku 3. potonje odredbe. Prema tome, članak 1. stavak 2. točka (c) navedene direktive definira krug osoba protiv kojih potrošač može istaknuti svoja prava koja ima na temelju te direktive. Slijedom toga, upoznavanje potrošača s identitetom prodavatelja, a posebno s tim je li riječ o pojedincu ili poslovnom subjektu, nužno je kako bi potonji mogao uživati zaštitu koju ima na temelju Direktive 1999/44.

               38

               Ako dakle, u okolnostima poput onih u glavnom postupku, poslovni subjekt za pojedinca nastupa u svojstvu posrednika, potrošačevo neznanje u pogledu svojstva u kojem taj poslovni subjekt nastupa u prodaji lišilo bi ga njegovih prava zajamčenih Direktivom 1999/44, koja su prema njezinu članku 7. stavku 1. prisilnog karaktera.

               39

               U tom pogledu, kako bi se u okviru Direktive 1999/44 osigurala učinkovita zaštita potrošača, on obavezno mora biti obaviješten o tome da je vlasnik pojedinac. To tumačenje može navedenoj direktivi dati koristan učinak i sukladno je sudskoj praksi Suda prema kojoj su sustav zaštite koji provode direktive Unije u području zaštite potrošača počiva na ideji da se potrošač nalazi u slabijem položaju u odnosu na prodavatelja ili pružatelja što se tiče pregovaračke snage i razine informacija (presuda od 4. lipnja 2015., Faber, C‑497/13, EU:C:2015:357, t. 42.).

               40

               Naime, između potrošača i profesionalnog posrednika postoji značajna neravnoteža u pogledu informacija, osobito ako potrošač nije obaviješten o tome da je pojedinac zapravo vlasnik stvari koja se prodaje.

               41

               Zato u okolnostima poput onih u glavnom postupku, u kojima se potrošača, s obzirom na to kako se prodaja obavlja, lako može dovesti u zabludu, potonjemu treba mu dati pojačanu zaštitu. Stoga odgovornost trgovca u skladu s Direktivom 1999/44 mora biti moguće proširiti na posrednika koji nastupajući prema potrošaču stvara opasnost od toga da ga dovede u zabludu, držeći ga u uvjerenju da je vlasnik stvari koja se prodaje.

               42

               Suprotno tumačenje, prema kojem bi poslovni subjekt koji djeluje u svojstvu posrednika u svakom slučaju bio isključen iz područja primjene članka 1. stavka 2. točke (c) Direktive 1999/44, nanijelo bi štetu općem cilju regulative Unije u području zaštite potrošača, zaštićenom člankom 169. UFEU‑a, a to je osigurati visoku razinu zaštite potrošača, a time i njihova povjerenja.

               43

               Na trećem mjestu, što se tiče pitanja posrednikove naknade za sudjelovanje u poslu, valja utvrditi da ta naknada načelno nije obuhvaćena područjem primjene Direktive 1999/44 s obzirom na to da je ona predmet ugovornog odnosa između vlasnika koji nije poslovni subjekt i posrednika. Zato, kao što su to istaknule austrijska vlada i Europska komisija, prima li poslovni subjekt koji djeluje u svojstvu posrednika naknadu za svoje sudjelovanje u poslu ili ne nije značajno za zaključak treba li ga smatrati „trgovcem” u smislu članka 1. stavka 2. točke (c) Direktive 1999/44.

               44

               Nadležni nacionalni sud treba provjeriti može li se u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku smatrati da je poslovni subjekt „trgovac” u smislu članka 1. stavka 2. točke (c) Direktive 1999/44 ako nije uredno obavijestio potrošača da nije vlasnik dotične stvari, što podrazumijeva da taj sud mora uzeti u obzir sve okolnosti slučaja (vidjeti analogijom presudu od 4. lipnja 2015., Faber, C‑497/13, EU:C:2015:357, t. 38. i 39.). U tom pogledu mogu biti značajni, među ostalim, razina uključenosti i intenzitet napora koje je posrednik uložio prilikom prodaje, okolnosti u kojima je stvar predstavljena potrošaču i njegovo ponašanje, sve kako bi se utvrdilo je li on mogao shvatiti da posrednik djeluje za račun pojedinca.

               45

               Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, pojam „trgovac” u smislu članka 1. stavka 2. točke (c) Direktive 1999/44 treba tumačiti na način da obuhvaća i poslovnog subjekta koji nastupajući kao posrednik za račun pojedinca nije uredno obavijestio potrošača‑kupca o tome da je pojedinac vlasnik stvari koja se prodaje, što sud koji je uputio zahtjev treba provjeriti, vodeći računa o svim okolnostima konkretnog slučaja. Navedeno tumačenje ne ovisi o tome prima li posrednik naknadu za sudjelovanje u poslu ili ne.

         Troškovi

               46

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                     Pojam „trgovac” u smislu članka 1. stavka 2. točke (c) Direktive 1999/44 Europskog parlamenta i Vijeća od 25. svibnja 1999. o određenim aspektima prodaje robe široke potrošnje i o jamstvima za takvu robu treba tumačiti na način da obuhvaća i poslovnog subjekta koji nastupajući kao posrednik za račun pojedinca nije uredno obavijestio potrošača‑kupca o tome da je pojedinac vlasnik stvari koja se prodaje, što sud koji je uputio zahtjev treba provjeriti, vodeći računa o svim okolnostima konkretnog slučaja. Navedeno tumačenje ne ovisi o tome prima li posrednik naknadu za sudjelovanje u poslu ili ne.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski