title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 2. lipnja 2016.#Eurogate Distribution GmbH protiv Hauptzollamt Hamburg-Stadt i DHL Hub Leipzig GmbH protiv Hauptzollamt Braunschweig.#Zahtjevi za prethodnu odluku koje je uputio Finanzgericht Hamburg.#Zahtjev za prethodnu odluku – Porez na dodanu vrijednost – Postupak carinskog skladištenja – Postupak vanjskog provoza – Nastanak carinskog duga zbog neispunjenja obveze – Obveza obračuna poreza na dodanu vrijednost.#Spojeni predmeti C-226/14 i C-228/14.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      2. lipnja 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Porez na dodanu vrijednost — Postupak carinskog skladištenja — Postupak vanjskog provoza — Nastanak carinskog duga zbog neispunjenja obveze — Obveza obračuna poreza na dodanu vrijednost“
      U spojenim predmetima C‑226/14 i C‑228/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Finanzgericht Hamburg (Financijski sud u Hamburgu, Njemačka), odlukama od 18. veljače 2014., koje je Sud zaprimio 8. i 12. svibnja 2014., u postupcima

         Eurogate Distribution GmbH

      protiv

         Hauptzollamt Hamburg‑Stadt (C‑226/14),
      i

         DHL Hub Leipzig GmbH

      protiv

         Hauptzollamt Braunschweig (C‑228/14),
      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: A. Tizzano, potpredsjednik Suda, u svojstvu predsjednika prvog vijeća, F. Biltgen, A. Borg Barthet (izvjestitelj), M. Berger i S. Rodin, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Campos Sánchez‑Bordona,
      tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 11. studenoga 2015.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Eurogate Distribution GmbH i DHL Hub Leipzig GmbH, U. Schrömbges, Rechtsanwalt,

               —

               za Hauptzollamt Hamburg‑Stadt, J. Thaler, u svojstvu agenta,

               —

               za Hauptzollamt Braunschweig, F. Zimmerer, u svojstvu agenta,

               —

               za helensku vladu, K. Georgiadis i K. Karavasili, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, M. Owsiany‑Hornung kao i M. Wasmeier i A. Caeiros, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 12. siječnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje članaka 204. i 236. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice (SL 1992., L 302, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 2., str. 110.), kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 648/2005 Europskog parlamenta i Vijeća od 13. travnja 2005. (SL 2005., L 117, str. 13.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 17., str. 137., u daljnjem tekstu: Carinski zakonik), članka 7., članka 10. stavka 3. drugog podstavka i članka 17. stavka 2. točke (a) Šeste direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet – zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena porezna osnovica (SL 1977., L 145, str. 1.), kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 2004/66/EZ od 26. travnja 2004. (SL 2004., L 168, str. 35.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 1., str. 152., u daljnjem tekstu: Šesta direktiva), kao i članaka 30. i 61. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL 2006., L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120., u daljnjem tekstu: Direktiva o PDV‑u).

               2

               Zahtjevi su upućeni u okviru spora između, s jedne strane, Eurogate Distributiona GmbH (u daljnjem tekstu: Eurogate) i Hauptzollamta Hamburg‑Stadt (glavna carinarnica grada Hamburga, Njemačka) te, s druge strane, DHL‑a Hub Leipzig GmbH (u daljnjem tekstu: DHL) i Hauptzollamta Braunschweig (glavna carinarnica u Braunschweigu, Njemačka), zbog obveze plaćanja poreza na dodanu vrijednost (PDV) kojoj su ti poduzetnici bili podvrgnuti zbog nastanka carinskog duga na temelju članka 204. Carinskog zakonika.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Činjenice u glavnom postupku dogodile su se tijekom 2006. i 2011. Slijedom toga, Šesta direktiva primjenjuje se u predmetu C‑226/14, a Direktiva o PDV‑u u predmetu C‑228/14.

         Šesta direktiva

               4

               Članak 2. Šeste direktive propisuje:
               „Podliježu porezu na dodanu vrijednost:
               [...]

                        2.

                        uvoz robe.” [neslužbeni prijevod]

               5

               Članak 7. navedene direktive glasi:
               „1.   ‚Uvoz robe’ znači:

                        (a)

                        ulazak u Zajednicu robe koja ne ispunjava uvjete iz članaka [23. i 24. UEZ‑a] ili, ako se radi o robi iz [Ugovora o EZUČ-u], koja nije u slobodnom prometu;

                        (b)

                        ulazak u Zajednicu robe koja dolazi iz trećeg teritorija, osim robe iz točke (a).

                  2.   Mjesto uvoza robe je država članica na čijem teritoriju se nalazi roba prilikom ulaska u Zajednicu.
               3.   Odstupajući od stavka 2., kada se od svojeg ulaska u Zajednicu roba iz stavka 1. točke (a) stavlja u jedan od postupaka iz članka 16. stavka 1.B točaka (a), (b), (c) i (d), u postupak privremenog uvoza uz potpuno izuzeće od uvoznih carina ili u postupak vanjskog provoza, mjesto uvoza takve robe je država članica na čijem teritoriju roba prestaje biti obuhvaćena tim postupcima.
               Isto tako, kada se od ulaska u Zajednicu roba iz stavka 1. točke (b) stavlja u jedan od postupaka iz članka 33.a stavka 1. točke (b) ili (c), mjesto uvoza robe je država članica na čijem teritoriju roba prestaje biti obuhvaćena tim postupcima.” [neslužbeni prijevod]

               6

               Članak 10. stavak 3. iste direktive određuje:
               „Oporezivi događaj nastaje i obveza obračuna PDV‑a nastupa prilikom uvoza robe. Kada se roba od svojeg ulaska u Zajednicu stavlja u jedan od postupaka iz članka 7. stavka 3., oporezivi događaj nastaje i obveza obračuna PDV‑a nastupa tek kad roba prestane biti obuhvaćena tim postupcima.”
               [...]” [neslužbeni prijevod]

               7

               Članak 17. Šeste direktive glasi:
               „1.   Pravo na odbitak nastaje u trenutku kad nastaje obveza obračuna poreza koji se može odbiti.
               2.   Ako se roba i usluge koriste u svrhu oporezovanih transakcija poreznog obveznika, porezni obveznik ima pravo odbiti sljedeće od PDV‑a koji je dužan platiti:

                        (a)

                        [PDV] koji se mora platiti ili koji je plaćen za isporuku robe ili usluga koje je za njega izvršio ili će ih izvršiti drugi porezni obveznik;

                        (b)

                        [PDV] koji se mora platiti ili koji je plaćen vezano uz uvoz robe;

                  [...]” [neslužbeni prijevod]

               8

               U skladu s člankom 21. navedene direktive:
               „[PDV] se plaća:
               [...]

                        2.

                        pri uvozu je PDV dužna platiti osoba ili osobe koje država članica uvoza odredi ili prizna kao osobe koje su odgovorne za plaćanje poreza.“ [neslužbeni prijevod]

         Direktiva o PDV‑u

               9

               Članak 2. stavak 1. Direktive o PDV‑u glasi:
               „Sljedeće transakcije podliježu PDV‑u:
               [...]

                        (d)

                        uvoz robe.”

               10

               Članak 9. stavak 1. te direktive određuje:
               „‚Porezni obveznik’ znači svaka osoba koja samostalno provodi gospodarsku aktivnost na bilo kojem mjestu, bez obzira na svrhu ili rezultate te aktivnosti.
               [...]”

               11

               Članak 30. navedene direktive propisuje:
               „‚Uvoz robe’ znači ulazak u Zajednicu robe koja nije u slobodnom prometu u smislu članka 24. Ugovora.
               Uz transakciju iz prvog stavka, ulazak u Zajednicu robe koja je u slobodnom prometu, a koja dolazi iz trećeg teritorija koji čini dio carinskog područja Zajednice, smatra se uvozom robe.”

               12

               Članak 60. Direktive o PDV‑u određuje:
               „Mjesto uvoza robe je država članica na čijem teritoriju se nalazi roba prilikom ulaska u Zajednicu.”

               13

               Članak 61. te direktive glasi:
               „Odstupajući od odredaba članka 60., kada se pri ulasku u Zajednicu roba koja nije u slobodnom optjecaju stavlja u jedan od postupaka ili jednu od situacija iz članka 156., ili u postupak privremenog uvoza uz potpuno izuzeće od uvoznih carina, ili u postupak vanjskog provoza, mjesto uvoza takve robe je država članica na čijem teritoriju roba prestaje biti obuhvaćena tim postupcima ili situacijama.
               Isto tako, kada se prilikom ulaska u Zajednicu roba koja je u slobodnom optjecaju stavlja u jedan od postupaka ili jednu od situacija iz članaka 276. i 277., mjesto uvoza robe je država članica na čijem teritoriju roba prestaje biti obuhvaćena tim postupcima ili situacijama.”

               14

               Članak 70. navedene direktive određuje:
               „Oporezivi događaj nastaje i obveza obračuna PDV‑a nastupa prilikom uvoza robe.”

               15

               U skladu s člankom 71. stavkom 1. iste direktive:
               „Kada se roba prilikom ulaska u Zajednicu stavlja u jedan od postupaka ili situacija iz članaka 156., 276. i 277., ili u postupak privremenog uvoza na koji se primjenjuje potpuno izuzeće od uvozne carine, ili u postupak vanjskog provoza, oporezivi događaj nastaje i nastupa obaveza obračuna PDV‑a tek kad roba prestane biti obuhvaćena tim postupcima ili situacijama.”

               16

               Članak 167. Direktive o PDV‑u propisuje:
               „Pravo na odbitak nastaje u trenutku kad nastaje obveza obračuna poreza koji se može odbiti.”

               17

               Članak 168. te direktive određuje:
               „Ako se roba i usluge koriste u svrhu oporezovanih transakcija poreznog obveznika, porezni obveznik ima pravo, u državi članici u kojoj provodi predmetne transakcije, odbiti sljedeće od PDV‑a koji je dužan platiti:

                        (a)

                        PDV koji se mora platiti ili koji je plaćen u toj državi članici za isporuku robe ili usluga koje je za njega izvršio ili će ih izvršiti drugi porezni obveznik;

                  [...]

                        (e)

                        PDV koji se mora platiti ili koji je plaćen vezano uz uvoz robe u tu državu članicu.”

               18

               Članak 201. navedene direktive propisuje:
               „Pri uvozu je PDV dužna platiti osoba ili osobe koje država članica uvoza odredi ili prizna kao osobe koje su odgovorne za plaćanje poreza.”

         Carinski zakonik

               19

               Člankom 4. točkama 7. i 10. Carinskog zakonika propisano je:
               „Za potrebe ovog Zakonika, primjenjuju se sljedeće definicije:

                        7)

                        ‚Roba Zajednice’ znači roba koja je:

                                 —

                                 u potpunosti dobivena u carinskom području Zajednice pod uvjetima iz članka 23. i koja ne sadrži robu uvezenu iz zemalja ili područja koja ne čine dio carinskog područja Zajednice. Ne smatra se da roba dobivena od robe stavljene u suspenzivni postupak ima status [robe] Zajednice u slučajevima od posebnoga gospodarskog značaja određenim u skladu s postupkom odbora,

                                 —

                                 uvezena iz zemalja ili područja koji ne čine dio carinskog područja Zajednice, a koja je bila puštena u slobodni promet,

                                 —

                                 dobivena ili proizvedena u carinskom području Zajednice iz robe koja se spominje samo u drugoj alineji ili iz robe koja se spominje u prvoj i drugoj alineji;

                  [...]

                        (10)

                        ‚Uvozne carine’ znači:

                                 —

                                 carine i davanja s istovrsnim učinkom kao i carine, a koja se plaćaju na uvoz robe;

                  [...]”

               20

               U skladu s člankom 79. tog zakonika:
               „Puštanjem u slobodni promet roba koja nije roba Zajednice stječe status robe Zajednice.
               [...]”

               21

               Članak 89. stavak 1. navedenog zakonika predviđa:
               „Suspenzivni postupak s gospodarskim učinkom završava se kad se odobri novi carinski dopušteni postupak ili uporaba, bilo za robu koja je bila stavljena u taj postupak, ili za dobivene ili prerađene proizvode.”

               22

               Članak 91. Carinskog zakonika određuje:
               „1.   Postupak vanjskog provoza dopušta kretanje robe od jednog do drugog mjesta unutar carinskog područja Zajednice, i to:

                        (a)

                        robe koja nije roba Zajednice, a ne podliježe plaćanju uvoznih carina i drugih davanja ili mjerama trgovinske politike;

                  [...]
               2.   Kretanje iz stavka 1. ovog članka odvija se:

                        (a)

                        pod pokrićem postupka vanjskog provoza Zajednice,

                  [...]”

               23

               Članak 92. tog zakonika glasi:
               „1.   Postupak vanjskog provoza završava i obveze nositelja ispunjene su podnošenjem robe i odgovarajućih isprava odredišnoj carinarnici u skladu s odredbama predmetnog postupka.
               2.   Carinska tijela okončavaju postupak vanjskog provoza kada, na temelju usporedbe podataka raspoloživih u polaznoj carinarnici s onima raspoloživima u odredišnoj carinarnici, mogu utvrditi da je postupak pravilno proveden.” [neslužbeni prijevod].

               24

               U skladu s člankom 96. navedenog zakonika:
               „1.   Glavni obveznik je nositelj postupka vanjskog provoza Zajednice. Glavni obveznik je odgovoran za:

                        (a)

                        predaju robe odredišnoj carinarnici u nepromijenjenom stanju i do propisanog roka te uz poštivanje mjera koje su donijela carinska tijela radi osiguranja istovjetnosti robe;

                        (b)

                        poštivanje odredaba koje se odnose na postupak provoza Zajednice.

                  2.   Neovisno o obvezi glavnog obveznika iz stavka 1., prijevoznik ili primatelj robe koji primi robu znajući da je roba u postupku provoza Zajednice također je odgovoran za predaju robe odredišnoj carinarnici u nepromijenjenom stanju i do propisanog roka te uz poštivanje mjera koje su donijela carinska tijela radi osiguranja istovjetnosti robe.”

               25

               Članak 98. stavak 1. istog zakonika predviđa:
               „Postupak carinskog skladištenja odobrava smještaj u carinskom skladištu:

                        (a)

                        robe koja nije roba Zajednice, a da ta roba pritom ne podliježe uvoznim carinama ili mjerama trgovinske politike;

                  [...]”

               26

               Članak 105. Carinskog zakonika glasi:
               „Osoba, koju imenuju carinska tijela‚ dužna je voditi evidenciju o robi koja se nalazi u postupku carinskog skladištenja u obliku kojeg odobre ta tijela. Evidencija robe nije potrebna ako javno skladište vode carinska tijela.
               [...]”

               27

               Članak 204. tog zakonika određuje:
               „1.   Uvozni carinski dug nastaje:

                        (a)

                        neispunjavanjem jedne od obveza koja za robu koja podliježe uvoznim carinama proizlazi iz njezinog privremenog smještaja ili uporabe carinskog postupka u koji je roba stavljena,
                        ili

                        (b)

                        neispunjavanjem uvjeta za stavljanje robe u odgovarajući postupak ili za odobravanje smanjene ili nulte stope uvozne carine uslijed uporabe robe u posebne svrhe,
                        u slučajevima različitim od [onih] navedenih u članku 203., osim ako se utvrdi da navedeni propusti nisu bitno utjecali na pravilnu provedbu privremenog smještaja ili određenog carinskog postupka.

                  2.   Carinski dug nastaje u trenutku kad prestane ispunjavanje obveze zbog čijeg neispunjenja nastaje carinski dug ili u trenutku kad je roba bila stavljena u određeni carinski postupak, ako se naknadno utvrdi da nije bio ispunjen jedan od propisanih uvjeta za njezino stavljanje u taj postupak ili za odobravanje smanjene ili nulte stope uvozne carine uslijed uporabe robe u posebne svrhe.
               3.   Dužnik je osoba od koje se s obzirom na okolnosti slučaja zahtijeva da ispuni obveze koje proizlaze iz privremenog smještaja ili stavljanja u odgovarajući carinski postupak robe koja podliježe plaćanju uvoznih carina ili da ispuni uvjete za stavljanje robe u određeni postupak.”

               28

               U skladu s člankom 236. navedenog zakonika:
               „1.   Uvozne ili izvozne carine vraćaju se do iznosa za koji se dokaže da u trenutku plaćanja iznos tih carina nije bio zakonski utemeljen ili da je iznos uknjižen protivno članku 220. stavku 2.
               Uvozne ili izvozne carine otpuštaju se do iznosa za koji se dokaže da u trenutku knjiženja iznos tih carina nije bio zakonski utemeljen ili da je iznos uknjižen protivno članku 220. stavku 2.
               Povrat ili otpust ne odobrava se kad su činjenice koje su dovele do plaćanja ili knjiženja iznosa koji nije zakonski utemeljen rezultat prijevarnog postupanja određene osobe.
               2.   Uvozne ili izvozne carine vraćaju se ili otpuštaju nakon podnošenja zahtjeva carinarnici u roku od tri godine od dana kad je o iznosu tih carina obaviješten dužnik.
               Rok će se produljiti ako osoba pruži dokaz da je bila spriječena podnijeti zahtjev u navedenom roku zbog nepredviđenih okolnosti ili više sile.
               Ako sama carinska tijela u ovom roku otkriju postojanje jedne od nepravilnosti iz stavka 1. podstavaka prvog i drugog, ona vraćaju ili opraštaju dug po službenoj dužnosti.”

         Provedbena uredba

               29

               Članak 866. Uredbe Komisije (EEZ) br. 2454/93 od 2. srpnja 1993. o utvrđivanju odredaba za provedbu Uredbe br. 2913/92 (SL 1993., L 268, str. 32.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 1., str. 3., u daljnjem tekstu: Provedbena uredba) određuje:
               „Ne dovodeći u pitanje odredbe kojima se utvrđuju određene zabrane ili ograničenja koja se mogu primjenjivati na predmetnu robu, ako je uvozni carinski dug nastao sukladno člancima 202., 203., 204. ili 205. [Carinskog] zakonika i ako su uvozne carine plaćene, navedena roba smatra se robom Zajednice i za nju nije potrebno podnositi deklaraciju za puštanje u slobodni promet.”

         Njemačko pravo

               30

               Članak 1. Umsatzsteuergesetza (Zakon o porezu na promet) od 21. veljače 2005. (BGBl. 2005. I, str. 386.), u verziji primjenjivoj na činjenice u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: UStG), određuje:
               „(1)   Sljedeće transakcije podliježu porezu:

                        1.

                        isporuke i druge usluge koje u okviru svoje poslovne djelatnosti poduzetnik obavlja uz naknadu na njemačkom državnom području.

                  [...]

                        4.

                        uvoz robe u Njemačku [...] (porez na promet pri uvozu).

                  [...]”

               31

               Članak 5. UStG‑a predviđa:
               „[...]

                        (2)

                        Savezno Ministarstvo financija može uredbom naložiti izuzeće ili smanjenje poreza [...]

                  [...]

                        5.

                        za robu koja je samo privremeno uvezena kako bi nakon toga u postupku carinskog nadzora bila ponovno izvezena;

                  [...]

                        (3)

                        Savezno Ministarstvo financija može uredbom naložiti potpuno ili djelomično vraćanje ili otpuštanje poreza na promet pri uvozu analogno primjenjujući uvjete propisa Vijeća ili Komisije Europskih zajednica vezanih uz vraćanje ili otpuštanje uvoznih carina.

                  [...]”

               32

               Članak 13. UStG‑a glasi:
               „(1)   Porez nastaje

                        1.

                        Za isporuke i druge usluge [...]

                  [...]
               (2)   Članak 21. stavak 2. primjenjuje se na porez na promet pri uvozu.
               [...]”

               33

               Članak 15. stavak 1. UStG‑a određuje:
               „Poduzetnik može odbiti sljedeće iznose pretporeza:

                        1.

                        Porez koji se po zakonu duguje za isporuke i druge usluge koje je za njega izvršio drugi poduzetnik;

                        2.

                        Porez na promet pri uvozu koji je nastao za robu koje je za njega uvezena na temelju članka 1. stavka 1. točke 4.;

                  [...]”

               34

               U skladu s člankom 21. UStG‑a:
               „(1)   Porez na promet pri uvozu je porez na potrošnju u smislu Općeg poreznog zakonika (Abgabenordnung).
               (2)   Carinska pravila analogno se primjenjuju na porez na promet pri uvozu; osim pravila vezanih uz unutarnju proizvodnju u sustavu vraćanja i onih vezanih uz vanjsku proizvodnju.
               [...]”

               35

               Članak 1. stavak 2. Einfuhrumsatzsteuer‑Befreiungsverordnunga (Savezna uredba o izuzeću od poreza na promet pri uvozu) od 11. kolovoza 1992. (BGBl. 1992. I, str. 1526.), u verziji primjenjivoj na činjenice u glavnom postupku (BGBl. 2004. I, str. 21.), propisuje:
               „Podložno članku 11., od poreza na promet pri uvozu izuzet je privremeni uvoz robe koja

                        1.

                        se na temelju članaka 137. do 144. Carinskog zakonika može uvesti uz izuzeće od uvoznih carina iz članka 4. točke 10. Carinskog zakonika [...]

                  [...]
               analognom primjenom gore navedenih pravila i uz njih vezanih provedbenih pravila; osim pravila vezanih uz privremenu primjenu Carinskog zakonika u slučaju djelomičnog izuzeća od uvoznih carina iz članka 4. točke 10.”

         Glavni postupci i prethodna pitanja

         Predmet C‑226/14

               36

               Eurogateu je od 2006. godine dopušteno upravljati privatnim carinskim skladištem. Evidencija robe vezana uz to skladište vodi se s pomoću informatičkog programa.

               37

               Kao držatelj carinskog skladišta Eurogate je u svoje privatno carinsko skladište unio robu svojih klijenata koja nije roba Zajednice u svrhu njezina ponovnog slanja izvan područja Europske unije. Prilikom odvoza navedene robe iz carinskog skladišta, sastavljane su carinske deklaracije za njezin ponovni izvoz.

               38

               Prilikom carinskog nadzora 31. siječnja 2007. utvrđeno je da su iznošenja sporne robe bila upisana u evidenciju robe tek po isteku roka od 11 do 126 dana, to jest na datum koji je prema članku 105. prvom stavku Carinskog zakonika, u vezi s člankom 529. stavkom 1. i člankom 530. stavkom 3. Provedbene uredbe, nastupio prekasno.

               39

               Rješenjem od 1. srpnja 2008. Hauptzollamt Hamburg‑Stadt zahtijevao je plaćanje carina i PDV‑a pri uvozu za robu koja je nepravodobno upisana u evidenciju robe. Eurogate je osporio to rješenje.

               40

               Nakon otpuštanja dijela navedenih carina rješenjem od 11. kolovoza 2009., Hauptzollamt Hamburg‑Stadt za carine koje je još trebalo platiti odlukom od 8. prosinca 2009. odbio je kao neosnovanu pritužbu Eurogatea, uz obrazloženje da su se nepravodobni upisi u evidenciju robe trebali smatrati povredom njegovih obveza u okviru postupka carinskog skladištenja i da je slijedom toga ta povreda dovela do nastanka carinskog duga na temelju članka 204. stavka 1. Carinskog zakonika.

               41

               Eurogate je Finanzgerichtu Hamburg (Financijski sud u Hamburgu, Njemačka) podnio tužbu za poništenje rješenja od 1. srpnja 2008., kako je izmijenjeno rješenjem od 11. kolovoza 2009. i potvrđeno odlukom od 8. prosinca 2009., osobito ističući da nepravodobni upisi iznošenja iz carinskog skladišta u evidenciju robe ne predstavljaju povredu njegovih obveza u smislu članka 204. stavka 1. točke (a) Carinskog zakonika, s obzirom na to da se ta obveza upisa, koja proizlazi iz zajedničke primjene odredaba članka 105. Carinskog zakonika i članka 530. stavka 3. Provedbene uredbe, mora izvršiti tek nakon okončanja postupka carinskog skladištenja.

               42

               Pitanje utvrđenja carina postavljeno je Sudu u predmetu u kojem je donesena presuda od 6. rujna 2012., Eurogate Distribution (C‑28/11, EU:C:2012:533).

               43

               U točki 35. te presude Sud je naveo da članak 204. stavak 1. točku (a) Carinskog zakonika treba tumačiti na način da, u slučaju robe koja nije roba Zajednice, neispunjenje obveze upisivanja njezina iznošenja iz carinskog skladišta u evidenciju robe koja je u tu svrhu predviđena, i to najkasnije u trenutku tog iznošenja, dovodi do nastanka carinskog duga za tu robu, čak i ako je ona ponovno izvezena.

               44

               Kad je riječ o PDV‑u pri uvozu, Eurogate osporava porezno rješenje koje se odnosi na taj porez zato što, neovisno o nastanku carinskog duga, uvjeti ubiranja PDV‑a pri uvozu nisu ispunjeni, s obzirom na to da predmetna roba nije uključena u gospodarske tokove Unije.

               45

               Hauptzollamt Hamburg‑Stadt na taj je argument odgovorio da nastanak carinskog duga također dovodi do nastanka duga po osnovi PDV‑a pri uvozu, s obzirom na to da nacionalno zakonodavstvo u području poreza na promet i propisi Unije u području PDV‑a upućuju na carinsko pravo.

               46

               U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev podsjeća na to da to obrazloženje odgovara sudskoj praksi njemačkih sudova, tako da bi na temelju toga tužbu trebalo odbiti jer nije ispunjen nijedan od uvjeta za izuzeće od poreza pri uvozu navedenih u članku 5. UStG‑a i članku 1. stavku 2. Savezne uredbe o izuzeću od poreza na promet pri uvozu, u verziji primjenjivoj na činjenice u glavnom postupku.

               47

               Međutim, sud koji je uputio zahtjev pita se, s jedne strane, mora li se PDV pri uvozu nužno platiti u slučaju nastanka uvoznog carinskog duga na temelju članka 204. Carinskog zakonika i, s druge strane, može li držatelj carinskog skladišta, poput tužitelja u glavnom postupku, u ovom slučaju biti odgovoran za plaćanje PDV‑a.

               48

               U tim je okolnostima Finanzgericht Hamburg (Financijski sud u Hamburgu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Protivi li se odredbama Šeste direktive ubiranje PDV‑a pri uvozu za predmete koji su ponovno izvezeni kao roba koja nije roba Zajednice, ali za koje je nastao carinski dug zbog povrede obveze iz članka 204. Carinskog zakonika, koja se u ovom slučaju sastojala od nepravodobnog ispunjenja obveze upisa iznošenja robe iz carinskog skladišta u za to predviđene evidencije robe, i to najkasnije u trenutku njezina iznošenja?
                        U slučaju negativnog odgovora na prvo pitanje:

                        2.

                        Nalažu li u takvim slučajevima odredbe Šeste direktive ubiranje PDV‑a pri uvozu za predmetnu robu ili ipak postoji određeni manevarski prostor za države članice?
                        i

                        3.

                        Je li držatelj carinskog skladišta koji na temelju ugovora o pružanju usluga predmet iz treće zemlje uskladišti u svojem carinskom skladištu a da njime ne može raspolagati osoba odgovorna za plaćanje PDV‑a pri uvozu koji je uslijed njegove povrede obveze nastao u skladu s člankom 10. stavkom 3. drugim podstavkom Šeste direktive u vezi s člankom 204. stavkom 1. Carinskog zakonika i kada se predmet ne koristi u svrhe njegovih oporezovanih transakcija u smislu članka 17. stavka 2. točke (a) Šeste direktive?”

         Predmet C‑228/14

               49

               Postupak vanjskog provoza T 1 pokrenut je 5. siječnja 2011. u vezi s robom koja nije roba Zajednice. Nakon pokretanja postupka, robu je trebalo u određenom roku, a najkasnije 12. siječnja 2011., prevesti u Makao (Kina) prolazeći kroz carinarnicu zračne luke Hannover (Njemačka) ili Leipzig (Njemačka). DHL, koji je u smislu članka 96. stavka 2. Carinskog zakonika prijevoznik, propustio je predati robu carinarnici zračne luke Leipzig prije njezina slanja u Makao.

               50

               Postupak provoza nije se mogao okončati na temelju članka 366. stavka 2. Provedbene uredbe jer nisu podneseni zatraženi dokumenti.

               51

               Hauptzollamt Braunschweig (glavna carinarnica u Braunschweigu) 8. kolovoza 2011. uputio je DHL‑u, na temelju članka 204. stavka 1. točke (a) Carinskog zakonika, porezno rješenje kojim je osobito utvrđen PDV pri uvozu u iznosu od 6002,01 euro. Nikakva pritužba nije podnesena.

               52

               DHL je 29. veljače 2012. na temelju članka 236. Carinskog zakonika zatražio vraćanje PDV‑a pri uvozu plaćenog u povodu navedenog poreznog rješenja.

               53

               Odlukama od 28. ožujka 2012. i od 5. srpnja 2012. Hauptzollamt Braunschweig (glavna carinarnica u Braunschweigu) odbio je zahtjev za vraćanje uvoznih carina i DHL‑ovu pritužbu.

               54

               DHL je Finanzgerichtu Hamburg (Financijski sud u Hamburgu) podnio tužbu ističući da se nikakav PDV ne može ubirati na robu u provozu koja nije uključena u njemačke gospodarske tokove.

               55

               U tim je okolnostima Finanzgericht Hamburg (Financijski sud u Hamburgu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Smatra li se da se PDV pri uvozu koji se odnosi na predmete koji su pod carinskim nadzorom ponovno izvezeni kao roba koja nije roba Zajednice, ali za koje je zbog neispunjavanja obveze iz članka 204. Carinskog zakonika, koja se u ovom slučaju sastojala od propuštanja pravodobnog okončanja postupka vanjskog provoza Zajednice podnošenjem robe nadležnoj carinarnici prije njezina prijenosa u treću zemlju, nastao carinski dug, ne mora platiti po zakonu u smislu članka 236. stavka 1. Carinskog zakonika u vezi s odredbama Direktive o PDV‑u, u svim onim slučajevima kada se osobom odgovornom za plaćanje smatra osoba koja je bila dužna ispuniti povrijeđenu obvezu a da pritom nije bila ovlaštena raspolagati tim predmetima?”

               56

               Rješenjem predsjednika Suda od 14. listopada 2014. predmeti C‑226/14 i C‑228/14 spojeni su u svrhu usmenog i pisanog dijela postupka te donošenja presude.

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje u predmetu C‑226/14

               57

               Svojim prvim pitanjem u predmetu C‑226/14 sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 7. stavak 3. Šeste direktive tumačiti na način da se PDV na robu koja je ponovno izvezena kao roba koja nije roba Zajednice mora platiti u slučaju kada je carinski dug nastao isključivo na temelju članka 204. Carinskog zakonika.

               58

               Najprije valja podsjetiti da, u skladu s člankom 2. Šeste direktive, PDV‑u podliježu uvoz robe kao i isporuka robe i usluga koje obavlja porezni obveznik koji djeluje kao takav na teritoriju države članice u zamjenu za plaćanje.

               59

               Najprije valja provjeriti je li roba poput one u glavnom postupku uvezena u smislu članka 2. točke 2. Šeste direktive.

               60

               U skladu s člankom 7. stavkom 1. točkom (a) Šeste direktive, „uvoz robe” znači ulazak u Uniju robe koja ne ispunjava uvjete iz članaka 23. i 24. UEZ‑a.

               61

               Članak 7. stavak 3. Šeste direktive određuje da je, kada se od ulaska u Uniju takva roba stavlja u jedan od postupaka iz članka 16. stavka 1.B točaka (a) do (d) te direktive, mjesto uvoza takve robe država članica na čijem teritoriju roba prestaje biti obuhvaćena tim postupcima.

               62

               U ovom slučaju roba o kojoj je riječ u glavnom postupku, koja dolazi iz treće zemlje, stavljena je u postupak carinskog skladištenja države članice prije nego što je ponovno izvezena iz carinskog područja.

               63

               Slijedom toga, ta je roba od svojeg ulaska u Uniju do dana ponovnog izvoza stavljena u jedan od postupaka iz članka 16. stavka 1.B točke (c) Šeste direktive.

               64

               Valja podsjetiti da je Sud u točki 35. presude od 6. rujna 2012., Eurogate Distribution (C‑28/11, EU:C:2012:533) naveo da, u slučaju robe koja nije roba Zajednice, neispunjavanje obveze upisa njezina iznošenja iz carinskog skladišta u evidenciju robe koja je u tu svrhu predviđena, i to najkasnije u trenutku njezina izlaza iz carinskog skladišta, dovodi do nastanka carinskog duga za tu robu na temelju članka 204. stavka 1. točke (a) Carinskog zakonika, čak i ako je ista roba ponovno izvezena.

               65

               Međutim, u glavnom predmetu nije sporno da je neispunjavanje navedene obveze bilo utvrđeno nakon ponovnog izvoza predmetne robe. Slijedom toga, ta je roba bila obuhvaćena postupkom carinskog skladištenja sve do svojeg ponovnog izvoza te nije sporno da nije postojao nikakav rizik da će ona ući u gospodarske tokove Unije. Naime, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 97. svojeg mišljenja, dug po osnovi PDV‑a mogao bi se dodati carinskom dugu ako nezakonito postupanje koje je dovelo do tog duga omogućuje pretpostavku da je predmetna roba ušla u gospodarske tokove Unije i da je, dakle, mogla biti predmet potrošnje, stvarajući tako događaj koji dovodi do plaćanja PDV‑a.

               66

               Stoga, budući da je roba o kojoj je riječ u glavnom postupku bila obuhvaćena tim postupkom na datum svojeg ponovnog izvoza, čak i ako se ona stvarno nalazila na području Unije, ne može se smatrati da je bila predmet „uvoza” u smislu članka 2. točke 2. Šeste direktive (vidjeti u tom smislu presudu od 8. studenoga 2012., Profitube, C‑165/11, EU:C:2012:692, t. 46.).

               67

               Slijedom toga, s obzirom na to da u vrijeme nastanka činjenica u glavnom postupku nije bilo uvoza, predmetna roba nije podlijegala PDV‑u na temelju članka 2. točke 2. Šeste direktive (presuda od 8. studenoga 2012., Profitube, C‑165/11, EU:C:2012:692, t. 48.).

               68

               Kako je to pravilno istaknula Europska komisija, presuda od 15. svibnja 2014., X (C‑480/12, EU:C:2014:329) ne može dovesti u pitanje taj odgovor. U predmetu u kojem je donesena ta presuda primijenjen je članak 866. Provedbene uredbe, koji predviđa da se, ako je uvozni carinski dug nastao osobito sukladno člancima 203. ili 204. Carinskog zakonika i ako su uvozne carine plaćene, predmetna roba smatra robom Zajednice i za nju nije potrebno podnositi deklaraciju za puštanje u slobodan promet.

               69

               Međutim, kako je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 84. svojeg mišljenja, područje primjene navedenog članka 866. ograničeno je na robu koja se nalazi na carinskom području Unije, osim one koja je ponovno izvezena. Međutim, iz točke 65. ove presude proizlazi da je roba o kojoj je riječ u glavnom postupku već napustila carinsko područje Unije i da stoga nije mogla biti uključena u njezine gospodarske tokove.

               70

               Slijedom toga, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točkama 86. i 87. svojeg mišljenja, članak 866. Provedbene uredbe ne bi se mogao primijeniti na glavni predmet jer je carinski dug koji se odnosi na robu o kojoj je riječ u glavnom postupku, koja je neprekidno ostala u suspenzivnom postupku, nastao tek nakon njezina ponovnog izvoza. Naime, ta roba prestala je biti obuhvaćena postupkom carinskog skladištenja isključivo zato što je ponovno izvezena, pri čemu nije došlo ni do kakvog uvoza.

               71

               S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo pitanje u predmetu C‑226/14 valja odgovoriti da članak 7. stavak 3. Šeste direktive treba tumačiti na način da se na robu koja je ponovno izvezena kao roba koja nije roba Zajednice ne mora platiti PDV ako je ona na datum svojeg ponovnog izvoza bila obuhvaćena postupcima predviđenima tom odredbom, ali je zbog ponovnog izvoza prestala biti obuhvaćena tim postupcima, i to čak i ako je carinski dug nastao isključivo na temelju članka 204. Carinskog zakonika.

         Drugo i treće pitanje u predmetu C‑226/14

               72

               Uzimajući u obzir odgovor na prvo pitanje u predmetu C‑226/14, u tom predmetu nije potrebno odgovarati na drugo i treće pitanje.

         Pitanje u predmetu C‑228/14

               73

               Pitanjem u predmetu C‑228/14 sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 236. stavak 1. Carinskog zakonika, u vezi s odredbama Direktive o PDV‑u, tumačiti na način da se smatra da se PDV pri uvozu za robu koja je pod carinskim nadzorom ponovno izvezena kao roba koja nije roba Zajednice, ali u odnosu na koju je carinski dug nastao zbog neispunjavanja obveze iz članka 204. Carinskog zakonika, po zakonu ne mora platiti ako je osoba koja se smatra odgovornom za plaćanje ona koja je bila dužna ispuniti povrijeđenu obvezu a da pritom nije bila ovlaštena raspolagati tom robom.

               74

               Najprije valja podsjetiti da se u predmetu C‑228/14 primjenjuje Direktiva o PDV‑u. Međutim, s obzirom na to da odredbe te direktive koje se primjenjuju na taj predmet odgovaraju člancima Šeste direktive koji se primjenjuju na predmet C‑226/14, valja mutatis mutandis uputiti na analizu koju je Sud obavio u točkama 58. do 61. ove presude kako bi se prethodno provjerilo mora li se PDV doista platiti.

               75

               U tom pogledu roba o kojoj je riječ u glavnom postupku, koja dolazi iz treće zemlje, stavljena je u postupak vanjskog provoza prije nego što je ponovno izvezena iz carinskog područja.

               76

               Slijedom toga, ta je roba od svojeg ulaska u Uniju stavljena u jedan od postupaka iz članka 61. prvog stavka Direktive o PDV‑u.

               77

               Iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da je neispunjavanje obveze okončavanja postupka vanjskog provoza podnošenjem robe o kojoj je riječ u glavnom postupku nadležnoj carinarnici prije njezina prijenosa u treću zemlju dovelo do nastanka carinskog duga na temelju članka 204. stavka 1. točke (a) Carinskog zakonika, što stranke glavnog postupka ne osporavaju. Međutim, valja utvrditi da je stoga navedena roba, koja je ponovno izvezena a da nije ušla u gospodarske tokove Unije, ostala u postupku vanjskog provoza do datuma svojeg ponovnog izvoza.

               78

               Dakle, budući da je roba o kojoj je riječ u glavnom postupku bila obuhvaćena tim postupkom na datum svojeg ponovnog izvoza, čak i ako se ona stvarno nalazila na području Unije, ne može se smatrati da je bila predmet „uvoza” u smislu članka 2. stavka 1. točke (d) Direktive o PDV‑u (vidjeti u tom smislu presudu od 8. studenoga 2012., Profitube, C‑165/11, EU:C:2012:692, t. 46.).

               79

               Slijedom toga, s obzirom na to da u vrijeme nastanka činjenica u glavnom postupku nije bilo uvoza, predmetna roba nije podlijegala PDV‑u na temelju članka 2. stavka 1. točke (d) Direktive o PDV‑u (presuda od 8. studenoga 2012., Profitube, C‑165/11, EU:C:2012:692, t. 48.).

               80

               Iz toga slijedi da, s obzirom na to da nije nastao događaj koji dovodi do plaćanja PDV‑a, to jest uvoz, u skladu s člankom 2. stavkom 1. točkom (d) Direktive o PDV‑u, više se ne postavlja pitanje identiteta osobe odgovorne za njegovo plaćanje.

               81

               Usto, Sud je već presudio da članak 4. točku 10. Carinskog zakonika treba tumačiti na način da uvozne carine ne uključuju PDV koji treba naplatiti za uvoz robe (presuda od 29. srpnja 2010., Pakora Pluss, C‑248/09, EU:C:2010:457, t. 47.).

               82

               Slijedom toga, članak 236. stavak 1. Carinskog zakonika, koji predviđa vraćanje uvozne carine do iznosa za koji se dokaže da u trenutku plaćanja nije bio zakonski utemeljen, ne može uključivati vraćanje PDV‑a.

               83

               S obzirom na prethodna razmatranja, na pitanje postavljeno u predmetu C‑228/14 valja odgovoriti da članak 236. stavak 1. Carinskog zakonika, u vezi s odredbama Direktive o PDV‑u, treba tumačiti na način da u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku ne postoji osoba odgovorna za plaćanje PDV‑a, s obzirom na to da se na robu koja je ponovno izvezena kao roba koja nije roba Zajednice PDV ne mora platiti ako je ona bila obuhvaćena carinskim postupcima predviđenima člankom 61. Direktive o PDV‑u, i to čak i ako je carinski dug nastao isključivo na temelju članka 204. Carinskog zakonika. Članak 236. tog zakonika treba tumačiti na način da se on ne može primijeniti u situacijama koje se odnose na vraćanje PDV‑a.

         Troškovi

               84

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 7. stavak 3. Šeste direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet – zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena porezna osnovica, kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 2004/66/EZ od 26. travnja 2004., treba tumačiti na način da se na robu koja je ponovno izvezena kao roba koja nije roba Zajednice ne mora platiti porez na dodanu vrijednost ako je ona na datum svojeg ponovnog izvoza bila obuhvaćena postupcima predviđenima tom odredbom, ali je zbog ponovnog izvoza prestala biti obuhvaćena tim postupcima, i to čak i ako je carinski dug nastao isključivo na temelju članka 204. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice, kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 648/2005 Europskog parlamenta i Vijeća od 13. travnja 2005.

                           2.

                           Članak 236. stavak 1. Uredbe br. 2913/92, kako je izmijenjena Uredbom br. 648/2005, u vezi s odredbama Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost, treba tumačiti na način da u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku ne postoji osoba odgovorna za plaćanje poreza na dodanu vrijednost, s obzirom na to da se na robu koja je ponovno izvezena kao roba koja nije roba Zajednice porez na dodanu vrijednost ne mora platiti ako je ona bila obuhvaćena carinskim postupcima predviđenima člankom 61. te direktive, i to čak i ako je carinski dug nastao isključivo na temelju članka 204. Uredbe br. 2913/92, kako je izmijenjena Uredbom br. 648/2005. Članak 236. te uredbe treba tumačiti na način da se on ne može primijeniti u situacijama koje se odnose na vraćanje poreza na dodanu vrijednost.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Suda (drugo vijeće) od 13. studenog 2008.#Komisija Europskih zajednica protiv Francuske Republike.#Predmet C-214/07.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 6. listopada 2010.#Base NV i drugi protiv Ministerraad.#Zahtjev za prethodnu odluku: Grondwettelijk Hof - Belgija.#Predmet C-389/08.


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 23. siječnja 2014.#Enrico Petillo i Carlo Petillo protiv Unipol Assicurazioni SpA.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunale di Tivoli.#Obvezno osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila – Direktive 72/166/EEZ, 84/5/EEZ, 90/232/EEZ i 2009/103/EEZ – Prometna nezgoda – Nematerijalna šteta – Naknada štete – Nacionalne odredbe koje za prometne nezgode uvode posebne načine izračuna koji su za žrtve nepovoljniji od onih predviđenih općim sustavom građanskopravne odgovornosti – Usklađenost s tim direktivama.#Predmet C‑371/12.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      23. siječnja 2014. (
            *1
         )
      „Obvezno osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila — Direktive 72/166/EEZ, 84/5/EEZ, 90/232/EEZ i 2009/103/EEZ — Prometna nezgoda — Nematerijalna šteta — Naknada štete — Nacionalne odredbe koje za prometne nezgode uvode posebne načine izračuna, koji su za žrtve nepovoljniji od onih predviđenih općim sustavom građanskopravne odgovornosti — Usklađenost s tim direktivama“
      U predmetu C‑371/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunale di Tivoli (Italija), odlukom od 20. lipnja 2012., koju je Sud zaprimio 3. kolovoza 2012., u postupku
      Enrico Petillo,
      Carlo Petillo
      protiv
      Unipol Assicurazioni SpA,
      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, J. L. da Cruz Vilaça, G. Arestis, J.-C. Bonichot i A. Arabadjiev (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: A. Impellizzeri, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 3. srpnja 2013.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Unipol Assicurazioni SpA, A. Frignani i G. Ponzanelli, avvocati,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze, J. Kemper i F. Wannek, u svojstvu agenata,

               —

               za vladu Helenske Republike, L. Pnevmatikou, u svojstvu agenta,

               —

               za španjolsku vladu, S. Centeno Huerta, u svojstvu agenta,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju M. Santora, avvocato dello Stato,

               —

               za latvijsku vladu, I. Kalniņš i I. Ņesterova, u svojstvu agenata,

               —

               za litavsku vladu, D. Kriaučiūnas, R. Janeckaitė i A. Svinkūnaitė, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, E. Montaguti i K.-P. Wojcik, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 9. listopada 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive Vijeća 72/166/EEZ od 24. travnja 1972. o usklađivanju zakona država članica u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila i izvršenje obveze osiguranja od takve odgovornosti (SL L 103, str. 1., u daljnjem tekstu: Prva direktiva), Druge direktive Vijeća 84/5/EEZ od 30. prosinca 1983. o usklađivanju zakona država članica u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila (SL 1984, L 8, str. 17.), kako je izmijenjena Direktivom 2005/14/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2005. (SL L 149, str. 14., u daljnjem tekstu: Druga direktiva), Treće direktive Vijeća 90/232/EEZ od 14. svibnja 1990. o usklađivanju zakona država članica u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila (SL L 129, str. 33.), kako je izmijenjena Direktivom 2005/14 (u daljnjem tekstu: Treća direktiva), i Direktive 2009/103/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. rujna 2009. u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila i izvršenje obveze osiguranja od takve odgovornosti (SL L 263, str. 11.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 7., str. 114.).

               2

               Taj je zahtjev upućen u okviru spora između Enrica i Carla Petille, s jedne strane, i Unipol Assicurazioni SpA (u daljnjem tekstu: Unipol), s druge strane, radi naknade štete koju je pretrpio Enrico Petillo uslijed prometne nezgode, a koju potražuju od Unipola na ime građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila .

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članak 1. Prve direktive glasi:
               „Za potrebe ove direktive:
               [...]

                        2.

                        oštećena osoba znači svaka osoba koja ima pravo na naknadu štete u vezi sa štetom ili ozljedom prouzročenom vozilima;

                  [...]“ [neslužbeni prijevod]

               4

               U smislu članka 3. stavka 1. navedene direktive:
               „Svaka država članica poduzima sve potrebne mjere [...] kako bi građanskopravna odgovornost u pogledu upotrebe vozila koja se uobičajeno nalaze na njezinu području bila pokrivena osiguranjem. Opseg pokrivene odgovornosti i uvjeti osiguravateljnog pokrića određuju se na temelju tih mjera.“ [neslužbeni prijevod]

               5

               Članak 1. stavci 1. i 2. Druge direktive određuju:
               „1.   Osiguranje iz članka 3. stavka 1. [Prve direktive] obvezno pokriva i oštećenje stvari i tjelesne ozljede.
               2.   Ne dovodeći u pitanje bilo kakva viša jamstva koja države članice mogu propisati, svaka država članica zahtijeva da to osiguranje bude obvezno najmanje u pogledu sljedećih iznosa:

                        (a)

                        kod tjelesne ozljede minimalan iznos pokrića od 1 milijun eura po žrtvi ili 5 milijuna eura po odštetnom zahtjevu, bez obzira na broj žrtava;

                        (b)

                        kod oštećenja stvari 1 milijun eura po odštetnom zahtjevu, bez obzira na broj žrtava.

                  Ako je potrebno, države članice mogu utvrditi prijelazno razdoblje do najviše pet godina računajući od dana provedbe direktive [2005/14], u kojem trebaju prilagoditi svoje minimalne iznose pokrića iznosima predviđenim u ovom stavku.
               Države članice koje odrede takvo prijelazno razdoblje o tome obavješćuju Komisiju i navode trajanje prijelaznog razdoblja.
               U roku od trideset mjeseci od dana provedbe Direktive [2005/14], države članice povećavaju jamstva najmanje do jedne polovine razina predviđenih ovim stavkom.“ [neslužbeni prijevod]

               6

               Članak 1. Treće direktive, među ostalim, predviđa da „osiguranje iz članka 3. stavka 1. [Prve direktive] pokriva odgovornost za tjelesne ozljede svih putnika osim vozača, nastale upotrebom vozila“.

               7

               Članak 1a. Treće direktive određuje:
               „Osiguranje iz članka 3. stavka 1. [Prve direktive] obuhvaća tjelesne ozljede i oštećenje stvari pješaka, biciklista i drugih nemotoriziranih korisnika ceste koji, kao posljedica prometne nezgode u kojoj je sudjelovalo motorno vozilo, u skladu s nacionalnim građanskim pravom imaju pravo na naknadu štete. Ovaj članak ne dovodi u pitanje građanskopravnu odgovornost kao ni visinu naknade štete.“ [neslužbeni prijevod]

               8

               Sukladno članku 30. Direktive 2009/103, ona je stupila na snagu dvadesetog dana od dana objave u Službenom listu Europske unije, odnosno 7. listopada 2009.

         Talijansko pravo

               9

               Članak 139. Zakonske uredbe br. 209 od 7. rujna 2005. koja uspostavlja zakonik o privatnim osiguranjima (uobičajeni dodatak GURI‑ju br. 239 od 13. listopada 2005.), kako je izmijenjen uredbom ministra od 17. lipnja 2011. (GURI br. 147 od 27. lipnja 2011., u daljnjem tekstu: Zakonik o privatnim osiguranjima), predviđa:
               „1.   Šteta zbog trajnog narušenja zdravlja kod lakših tjelesnih ozljeda nastalih uslijed nezgoda uzrokovanih upotrebom motornih vozila i plovila naknađuje se sukladno sljedećim kriterijima i u sljedećem opsegu:

                        (a)

                        na ime trajnog narušenja zdravlja za posljedice jednake ili niže od [9%] u iznosu koji se na više nego proporcionalan način povećava u vezi sa svakim postotnim bodom invaliditeta; taj se iznos utvrđuje tako da se na svaki postotni bod invaliditeta primjenjuje mjerodavan koeficijent sukladno međuodnosu izloženoj u stavku 6. Na taj način određeni iznos smanjuje se s povećanjem starosti osobe u omjeru od [0,5%] za svaku godinu starosti počevši od jedanaeste godine. Vrijednost prvog postotnog boda iznosi [759,04 eura];

                        (b)

                        na ime privremenog narušenja zdravlja predviđen je iznos od [44,28 eura] za svaki dan potpune nesposobnosti; u slučaju privremene nesposobnosti niže od [100%], iznos odgovara postotku nesposobnosti koji je priznat za svaki pojedini dan.

                  2.   Za potrebe stavka 1., tjelesnim oštećenjem smatra se privremena ili trajna povreda fizičkog i/ili psihičkog integriteta osobe koju je moguće sudsko‑medicinski vještačiti i koja negativno utječe na svakodnevne aktivnosti te na aspekte života oštećenika koji se odnose na dinamiku njegovih odnosa, neovisno o eventualnim posljedicama na njegovu mogućnost stjecanja zarade.
               3.   Sudac može, pravičnom i obrazloženom ocjenom oštećenikovih subjektivnih prilika, iznos naknade štete zbog narušenja zdravlja koji se naknađuje u smislu stavka 1. povisiti za najviše jednu petinu.
               4.   Uredbom predsjednika Republike, nakon odluke Vijeća ministara, na prijedlog ministra zdravlja, uz suglasnost ministra rada i socijalne politike, ministra pravosuđa i ministra proizvodnih aktivnosti, utvrdit će se posebna tablica umanjenja fizičkog i/ili psihičkog integriteta od jednog do devet stupnjeva invaliditeta.
               5.   Iznosi iz stavka 1. ažuriraju se jednom godišnje dekretom ministra proizvodnih aktivnosti u skladu s izmjenom nacionalnog indeksa potrošačkih cijena za obitelji radnika i zaposlenika koji utvrđuje Istituto nazionale di statistica (ISTAT).
               6.   Radi utvrđenja iznosa iz stavka 1. točke (a), na invaliditet od 1 postotnog boda primjenjuje se množitelj 1,0; na invaliditet od 2 postotna boda primjenjuje se množitelj 1,1; na invaliditet od 3 postotna boda primjenjuje se množitelj 1,2; na invaliditet od 4 postotna boda primjenjuje se množitelj 1,3; na invaliditet od 5 postotnih bodova primjenjuje se množitelj 1,5; na invaliditet od 6 postotnih bodova primjenjuje se množitelj 1,7; na invaliditet od 7 postotnih bodova primjenjuje se množitelj 1,9; na invaliditet od 8 postotnih bodova primjenjuje se množitelj 2,1; na invaliditet od 9 postotnih bodova primjenjuje se množitelj 2,3.“

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               10

               Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da je 21. rujna 2007. vozilo kojim je upravljao Mauro Recchioni sa stražnje strane udarilo vozilo Carla Petilla, kojim je upravljao Enrico Petillo. Uslijed toga Enrico Petillo zadobio je tjelesne ozljede.

               11

               C. Petillo i E. Petillo podnijeli su Tribunale di Tivoli tužbu protiv Unipola, osiguratelja M. Recchionija, kako bi se utvrdila isključiva odgovornost M. Recchionija za prouzročenje navedene prometne nezgode i da se Unipolu naloži plaćanje iznosa od 3350 eura na ime pretrpljene imovinske štete, uz već isplaćen iznos od 6700 eura, kao i ukupnog iznosa od 14155,37 eura na ime neimovinske štete koju je pretrpio Enrico Petillo, umjesto iznosa od 2700 eura koji je već isplaćen.

               12

               Stav je suda koji je uputio zahtjev da talijansko pravo člankom 2043. Građanskog zakonika za imovinsku štetu i člankom 2059. tog zakonika za neimovinsku štetu predviđa pravo na potpunu naknadu štete uzrokovane kvazi‑deliktom.

               13

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi talijanskih sudova, neimovinska šteta sastoji se od narušenja zdravlja nastalog uslijed povrede fizičkog i/ili psihičkog integriteta, psihološke štete nastale zbog duševnih boli koje je uzrokovala navedena povreda i preostale štete do koje je došlo zbog nemogućnosti obavljanja uobičajenih i svakodnevnih aktivnosti, osobito zbog nemogućnosti iznadprosječnog osobnog ispunjenja.

               14

               Corte constituzionale u presudi iz 2003. smatrao je da neimovinska šteta ima jedinstvenu strukturu i da se ne dijeli na kategorije ili posebne dijelove. Međutim, sudska praksa nastavlja razlikovati sastavne dijelove navedene u prethodnoj točki ove presude. Usto, talijanski pravni sustav prepušta sucu procjenu te štete.

               15

               Međutim, u cilju ograničenja troškova usluga osiguranja, talijanski je zakonodavac u članku 139. Zakonika o privatnim osiguranjima predvidio poseban sustav određivanja iznosa koje treba isplatiti na ime neimovinske štete koju su pretrpjele žrtve prometnih nezgoda u cestovnom prometu ili u pomorskim nezgodama. Taj sustav predviđa ograničenja u vezi s kriterijima procjene koji se primjenjuju na druge sporove i ograničava mogućnost suca da u predmetnom slučaju iznos naknade štete povisi za petinu iznosa koji je određen na temelju članka 139. Zakonika o privatnim osiguranjima.

               16

               Sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da bi se, u slučaju da je uzrokovana na drugi način, a ne prometnom nezgodom, neimovinska šteta koju je pretrpio Enrico Petillo, u smislu primjenjivog talijanskog zakonodavstva i sudske prakse, procijenila na sljedeći način:

                        —

                        narušenje zdravlja od 4% prouzročeno osobi koja u trenutku nezgode ima 21 godinu: 5407,55 eura;

                        —

                        privremeni potpuni invaliditet u trajanju od 10 dana, privremeni djelomični invaliditet od 50% tijekom 20 dana i od 25% tijekom 10 dana: 2250,00 eura, i

                        —

                        psihološka šteta, koja odgovara jednoj trećini narušenja zdravlja: 2252,00 eura,

                  što ukupno iznosi 10210,00 eura na ime neimovinske štete, uz iznos od 445,00 eura na ime liječničkih troškova.

               17

               Međutim, s obzirom na to da je predmetna šteta nastala zbog prometne nezgode, iznos koji treba isplatiti primjenom članka 139. Zakonika o privatnim osiguranjima treba procijeniti na sljedeći način:

                        a)

                        narušenje zdravlja od 4% prouzročeno osobi koja u trenutku nezgode ima 21 godinu: 3729,92 eura, i

                        b)

                        privremeni potpuni invaliditet u trajanju od 10 dana, privremeni djelomični invaliditet od 50% tijekom 20 dana i od 25% tijekom 10 dana: 996,00 eura,

                  što ukupno iznosi 4725,00 eura na ime neimovinske štete, uz iznos od 445,00 eura na ime liječničkih troškova. Naime, naknada psihološke štete isključena je ako nije predviđena Zakonikom o privatnim osiguranjima, iako u tom smislu postoji tendencija da se razvije sudska praksa koja je povoljnija za žrtve.

               18

               Iznosi određeni primjenom različitih metoda izračuna u odnosu na istu štetu razlikuju se za 5485,00 eura. Usto, članak 139. Zakonika o privatnim osiguranjima ne daje nacionalnom sucu nikakvu mogućnost da svoju procjenu prilagodi predmetnom slučaju, s obzirom na to da on mora primijeniti jednostavan izračun koji ograničava njegovu ovlast da pravično presudi.

               19

               Pozivajući se, među ostalim, na presudu Suda EFTA‑e od 20. lipnja 2008., Celina Nguyen/The Norwegian State (E-8/07, izvješće Suda EFTA‑e 2008., str. 224.), Tribunale di Tivoli sumnja u usklađenost nacionalnog zakonodavstva s Prvom, Drugom i Trećom direktivom kao i Direktivom 2009/103, koje za naknadu štete nastale zbog prometne nezgode u cestovnom prometu ne isključuje osiguranje neimovinske štete, ali ne dopušta naknadu psihološke štete i ograničava naknadu štete zbog narušenja psihičkog i/ili fizičkog integriteta, u odnosu na ono što je dopušteno na području naknade štete prema ustaljenoj sudskoj praksi nacionalnih sudova.

               20

               Sud koji je uputio zahtjev posebno smatra da članak 139. Zakonika o privatnim osiguranjima ne poštuje načelo potpune naknade neimovinske štete, poštovanje kojeg ni na koji način ne smije biti ograničeno prirodom događaja koji je uzrokovao oštećenja tjelesnog integriteta.

               21

               U tim je okolnostima Tribunale di Tivoli odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Je li nacionalnom zakonodavcu države članice u svjetlu [Prve, Druge i Treće direktive] i [Direktive] 2009/103/EZ, koje uređuju obvezno osiguranje na području građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila, dopušteno da obvezujućim pravnim kriterijima procjene, koji se primjenjuju samo na prometne nezgode, predvidi stvarno ograničenje (s kvantitativne točke gledišta) odgovornosti za neimovinsku štetu za koju odgovaraju osobe (osiguravajuća društva) koje su u smislu tih istih direktiva dužne jamčiti obvezno osiguranje za štetu nastalu upotrebom vozila?“

         O dopuštenosti zahtjeva za prethodnu odluku

               22

               Unipol i talijanska vlada osporavaju dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku. Smatraju da sud koji je uputio zahtjev ne obrazlaže zašto bi traženo tumačenje prava Unije bilo korisno za rješavanje spora u glavnom postupku. Nadalje, smatraju da zahtjev za prethodnu odluku ne sadrži obrazloženje u pogledu izbora odredbi prava Unije tumačenje kojih se zahtijeva kao ni u pogledu veze koja postoji između tih odredbi i nacionalnog zakonodavstva primjenjivog u glavnom postupku.

               23

               U tom smislu dovoljno je navesti da iz činjeničnog i pravnog okvira izloženog u zahtjevu za prethodnu odluku, kako je dopunjen u odgovoru na zahtjev za pojašnjenje koji je Sud na temelju članka 101. svog Poslovnika poslao sudu koji je uputio zahtjev, kao i izloženih razloga koji su naveli sud koji je uputio zahtjev na to da Sudu postavi predmetno prethodno pitanje proizlazi da bi odgovor na to pitanje bio koristan za rješavanje spora koji se pred njim vodi te da je stoga to pitanje dopušteno.

         O prethodnom pitanju

               24

               Najprije je potrebno navesti da se, kako to s pravom ističu njemačka i španjolska vlada, uzimajući u obzir datum nezgode koja je povod glavnom postupku, Direktiva 2009/103 ne primjenjuje ratione temporis na činjenice u glavnom postupku. Usto, Treća direktiva ne primjenjuje se ratione materiae na taj spor jer E. Petillo i C. Petillo nemaju nijedno od njome predviđenih obilježja posebno osjetljivih žrtava. Prethodno pitanje stoga treba shvatiti na način da se njime zahtijeva isključivo tumačenje Prve i Druge direktive.

               25

               Stoga treba smatrati da sud koji je uputio zahtjev svojim pitanjem u biti pita treba li članak 3. stavak 1. Prve direktive i članak 1. stavke 1. i 2. Druge direktive tumačiti na način da im je protivno nacionalno zakonodavstvo, poput onoga u glavnom postupku, koje predviđa poseban sustav naknade nematerijalne štete nastale uslijed lakših tjelesnih ozljeda prouzročenih nezgodama u cestovnom prometu, ograničavajući naknadu za tu štetu u odnosu na ono što je dopušteno na području naknade istovjetne štete nastale uslijed drugih uzroka, a ne tim nezgodama.

               26

               U tom smislu treba podsjetiti da uvodne izjave Prve i Druge direktive upućuju na to da su one s jedne strane usmjerene na to da osiguraju slobodno kretanje, kako motornih vozila koja se uobičajeno nalaze na području Unije tako i osoba koje se u njima nalaze, te s druge strane da osiguraju da žrtve nezgoda koje su uzrokovala navedena motorna vozila imaju pravo na usporedivo postupanje bez obzira na to u kojem se dijelu područja Unije dogodila nezgoda (presuda od 23. listopada 2012., Marques Almeida, C‑300/10, t. 26. i navedena sudska praksa).

               27

               Prva direktiva, kako je precizirana i dopunjena Drugom direktivom, stoga nalaže državama članicama da jamče kako je građanskopravna odgovornost u pogledu upotrebe motornih vozila koja se uobičajeno nalaze na njihovom području pokrivena osiguranjem i precizira, među ostalim, vrste šteta koje to osiguranje treba pokrivati (presuda od 24. listopada 2013., Haasová, C‑22/12, t. 38.).

               28

               Bez obzira na to, treba podsjetiti da je obveza osiguravateljnog pokrića građanskopravne odgovornosti za štetu uzrokovanu trećima motornim vozilima različita od opsega naknade te štete na ime građanskopravne odgovornosti osiguranika. Naime, dok je prva definirana i zajamčena propisima Unije, druga je u biti uređena nacionalnim pravom (presuda od 24. listopada 2013., Drozdovs, C‑277/12, t. 30.).

               29

               U tom pogledu Sud je već presudio da posebno iz cilja Prve i Druge direktive kao i iz njihovih tekstova proizlazi da njihova svrha nije usklađenje sustava građanskopravne odgovornosti država članica te da države članice, prema sadašnjem stanju prava Unije, ostaju slobodne odrediti sustav građanskopravne odgovornosti koji se primjenjuje na nezgode izazvane upotrebom motornih vozila (gore navedena presuda Marques Almeida, t. 29. i navedena sudska praksa).

               30

               Slijedom toga i osobito uzimajući u obzir članak 1. točku 2. Prve direktive, prema sadašnjem stanju prava Unije, države članice u načelu ostaju slobodne u okviru svojih sustava građanskopravne odgovornosti odrediti, posebno, koja se šteta uzrokovana motornim vozilima treba naknaditi, opseg naknade te štete i osobe koje imaju pravo na navedenu naknadu (gore navedene presude Haasová, t. 41. i Drozdovs, t. 32.).

               31

               Međutim, Sud je istaknuo da države članice moraju jamčiti da građanskopravna odgovornost u pogledu upotrebe motornih vozila koja se primjenjuje prema njihovom nacionalnom pravu bude pokrivena osiguranjem sukladno odredbama, među ostalim, Prve i Druge direktive (gore navedena presuda Marques Almeida, t. 30. i navedena sudska praksa).

               32

               Također, iz sudske prakse Suda proizlazi da države članice trebaju izvršavati svoje nadležnosti na tom području poštujući pravo Unije te da odredbe nacionalnog prava koje uređuju naknadu štete kod nezgoda izazvanih motornim vozilima ne mogu lišiti, među ostalim, Prvu i Drugu direktivu njihova korisnog učinka (gore navedena presuda Marques Almeida, t. 31. i navedena sudska praksa).

               33

               Iz toga slijedi da je sloboda kojom raspolažu države članice kod određivanja koje su štete pokrivene kao i uvjeta obveznog osiguranja ograničena, među ostalim, Drugom direktivom, s obzirom na to da je ona učinila pokriće određenih šteta obveznim utvrđujući minimalne iznose tog pokrića. Među tim su štetama, pokriće kojih je obvezno, i tjelesne ozljede, kako je to precizirano člankom 1. Druge direktive (gore navedene presude Haasová, t. 46. i Drozdovs t. 37.).

               34

               Pojam tjelesnih ozljeda obuhvaća svaku štetu, u mjeri u kojoj je njezina naknada na ime građanskopravne odgovornosti osiguranika predviđena nacionalnim pravom koje se primjenjuje na spor, koja je nastala povredom integriteta osobe, što uključuje kako fizičke tako i psihičke boli (gore navedene presude Haasová, t. 47. i Drozdovs, t. 38.).

               35

               Stoga u štetu koja treba biti naknađena sukladno Prvoj i Drugoj direktivi ulazi nematerijalna šteta naknada koje je na ime građanskopravne odgovornosti osiguranika predviđena nacionalnim pravom koje se primjenjuje na spor (gore navedene presude Haasová, t. 50. i Drozdovs, t. 41.).

               36

               U predmetnom slučaju, kao prvo, iz spisa koji je podnesen Sudu proizlazi da, u okolnostima poput onih koje su dovele do gore navedene presude Marques Almeida, nacionalni propisi o kojima je riječ u glavnom postupku nastoje odrediti opseg prava žrtve na naknadu štete na ime građanskopravne odgovornosti osiguranika i ne ograničavaju pokriće osiguranja za građanskopravnu odgovornost.

               37

               Naime, prema prikazu koji je načinio sud koji je uputio zahtjev, talijansko pravo s jedne strane člankom 2059. Građanskog zakonika propisuje temelj prava na naknadu nematerijalne štete izazvane prometnim nezgodama i, s druge strane, člankom 139. Zakonika o privatnim osiguranjima propisuje načine određivanja opsega prava na naknadu štete, bez obzira na to radi li se o tjelesnim oštećenjima nastalima uslijed lakše ozljede uzrokovane posebno takvim nezgodama.

               38

               Usto, u odgovoru na zahtjev za pojašnjenje koji mu je uputio Sud na temelju članka 101. svojeg Poslovnika, sud koji je uputio zahtjev pojasnio je, što je talijanska vlada potvrdila tijekom saslušanja pred Sudom, da sukladno talijanskom pravu građanskopravna odgovornost osiguranika za nematerijalnu štetu koju osobe pretrpe zbog prometne nezgode ne može prijeći iznose pokrivene obveznim osiguranjem u smislu članka 139. Zakonika o privatnim osiguranjima.

               39

               Stoga valja uzeti u obzir, s jedne strane, da navedeni nacionalni propisi pripadaju u nacionalno materijalno pravo građanskopravne odgovornosti na koje upućuju Prva i Druga direktiva (vidjeti analogijom gore navedenu presudu Haasová, t. 58.) i, s druge strane, da oni ne ograničavaju pokriće građanskopravne odgovornosti osiguranika (vidjeti analogijom gore navedenu presudu Marques Almeida, t. 35.).

               40

               Treba dodati da, u odnosu na obvezno osiguravateljno pokriće oštećenja stvari i tjelesnih ozljeda predviđeno člankom 3. stavkom 1. Prve direktive, nijedan element u spisu ne upućuje na to da nacionalni propisi o kojima je riječ ne predviđaju iznose koji su u skladu s minimalnim iznosima utvrđenima člankom 1. Druge direktive.

               41

               Kao drugo, treba provjeriti imaju li ti nacionalni propisi za posljedicu da automatski isključuju ili da neproporcionalno ograničavaju pravo žrtve na naknadu štete temeljem obveznog osiguranja građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila.

               42

               U tom pogledu, kako je to naveo nezavisni odvjetnik u točkama 69. do 74. kao i 82. i 83. svoga mišljenja, iz sudske prakse navedene u točkama 30. do 32. ove presude proizlazi da Prva i Druga direktiva ne nameću državama članicama izbor posebnog sustava za određivanje opsega prava žrtve na naknadu štete na ime građanskopravne odgovornosti osiguranika.

               43

               Dakle, tim se direktivama u načelu ne protive ni nacionalno zakonodavstvo koje nacionalnim sudovima nameće obvezujuće kriterije za određivanje nematerijalne štete koju treba naknaditi ni posebni sustavi prilagođeni posebnostima prometnih nezgoda, iako neki od tih sustava za pojedine nematerijalne štete predviđaju nepovoljniji način određivanja opsega prava na naknadu štete za žrtve nezgoda koje nisu nastale upotrebom automobila.

               44

               Posebno, okolnost da su pri procjeni iznosa naknade nematerijalne štete nastale zbog lakše ozljede neki elementi izračuna koji se primjenjuje na području naknade štete žrtvama nezgoda koje nisu nastale upotrebom automobila izuzeti ili ograničeni ne utječe na usklađenost takvog nacionalnog zakonodavstva s gore navedenim direktivama, s obzirom na to da nacionalno zakonodavstvo ne dovodi do automatskog isključenja ili neproporcionalnog ograničavanja prava žrtve na naknadu štete (u tom smislu vidjeti presudu od 9. lipnja 2011., Ambrósio Lavrador i Olival Ferreira Bonifácio, C‑409/09, str. I‑4955., t. 29. i gore navedenu presudu Marques Almeida, t. 32.).

               45

               U predmetnom slučaju spis koji je podnesen Sudu ne sadrži nijedan element koji bi upućivao na postojanje takvog automatskog isključenja ili takvog neproporcionalnog ograničavanja. Naime, iz tog spisa prije svega proizlazi da je dosuđena naknada štete, zatim da je najrestriktivnija metoda izračuna primjenjiva samo na štete nastale zbog lakših tjelesnih ozljeda i, konačno, da je iznos dobiven tim izračunom proporcionalan, među ostalim, težini zadobivenih ozljeda i trajanju prouzročenog invaliditeta. Navedeni sustav ujedno omogućava sucu da prilagodi iznos naknade štete koju treba dosuditi tako da primijeni povećanje koje može desegnuti jednu petinu izračunatog iznosa.

               46

               Imajući u vidu sva prethodna razmatranja, treba ustvrditi da se u predmetnom slučaju ne povrjeđuje jamstvo, koje predviđa pravo Unije, da građanskopravna odgovornost u pogledu upotrebe motornih vozila određena primjenjivim nacionalnim pravom bude pokrivena osiguranjem sukladnim, među ostalim, Prvoj i Drugoj direktivi (u tom smislu vidjeti gore navedenu presudu Marques Almeida, t. 38. i navedenu sudsku praksu).

               47

               Slijedom toga, na postavljeno pitanje treba odgovoriti da članak 3. stavak 1. Prve direktive i članak 1. stavke 1. i 2. Druge direktive treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalno zakonodavstvo, poput onoga u glavnom postupku, koje predviđa poseban sustav naknade nematerijalne štete nastale zbog lakših tjelesnih ozljeda uzrokovanih prometnim nezgodama u cestovnom prometu, ograničavajući naknadu navedene štete u odnosu na ono što je dopušteno na području naknade istovjetne štete uzrokovane na drukčiji način, a ne tim nezgodama.

         Troškovi

               48

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                     Članak 3. stavak 1. Direktive Vijeća 72/166/EEZ od 24. travnja 1972. o usklađivanju zakona država članica u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila i izvršenje obveze osiguranja od takve odgovornosti i članak 1. stavke 1. i 2. Druge direktive Vijeća 84/5/EEZ od 30. prosinca 1983. o usklađivanju zakona država članica u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila, kako je izmijenjena Direktivom 2005/14/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2005., treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalno zakonodavstvo, poput onoga u glavnom postupku, koje predviđa poseban sustav naknade nematerijalne štete nastale zbog lakših tjelesnih ozljeda uzrokovanih prometnim nezgodama u cestovnom prometu, ograničavajući naknadu navedene štete u odnosu na ono što je dopušteno na području naknade istovjetne štete uzrokovane na drukčiji način, a ne tim nezgodama.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski


Presuda Suda (veliko vijeće) od 16. prosinca 2008.#Masdar (UK) Ltd protiv Komisije Europskih zajednica.#Žalba.#Predmet C-47/07 P.


Presuda Suda od 15. veljače 2001.#Nachi Europe GmbH protiv Hauptzollamt Krefeld.#Zahtjev za prethodnu odluku: Finanzgericht Düsseldorf - Njemačka.#Predmet C-239/99.


Presuda Suda (treće vijeće) od 11. veljače 2010.#Fokus Invest AG protiv Finanzierungsberatung-Immobilientreuhand und Anlageberatung GmbH (FIAG).#Zahtjev za prethodnu odluku: Oberster Gerichtshof - Austrija.#Predmet C-541/08.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 18. svibnja 2006.#Land Oberösterreich protiv ČEZ as.#Zahtjev za prethodnu odluku: Oberster Gerichtshof - Austrija.#Bruxelleska konvencija.#Predmet C-343/04.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 22. studenog 2005.#Werner Mangold protiv Rüdiger Helm.#Zahtjev za prethodnu odluku: Arbeitsgericht München - Njemačka.#Direktiva 1999/70/EZ - Direktiva 2000/78/EZ - Članak 6.#Predmet C-144/04.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 6. srpnja 2016.#Mario Mozzetti protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak za proglašavanje žiga ništavim – Figurativni žig Europske unije Alfredo alla Scrofa – Raniji nacionalni verbalni žig L’ORIGINALE ALFREDO – Zahtjev za podnošenje dokaza o uporabi – Članak 57. stavak 2. Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Relativni razlog za odbijanje – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe br. 207/2009.#Predmet T-96/15.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 3. listopada 1985. # P. Capelloni i F. Aquilini protiv J. C. J. Pelkmans. # Zahtjev za prethodnu odluku: Corte suprema di Cassazione - Italija. # Bruxelleska konvencija. # Predmet 119/84.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 10. siječnja 2006.#The Queen, na zahtjev International Air Transport Association i European Low Fares Airline Association protiv Department for Transport.#Zahtjev za prethodnu odluku: High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Administrative Court) - Ujedinjena Kraljevina.#Predmet C-344/04.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 10. lipnja 2010. # Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS) protiv Tiziana Bruno i Massimo Pettini (C-395/08) i Daniela Lotti i Clara Matteucci (C-396/08). # Zahtjevi za prethodnu odluku: Corte d'appello di Roma - Italija. # Direktiva 97/81/EZ. # Spojeni predmeti C-395/08 i C-396/08.


Presuda Prvostupanjskog suda (četvrto vijeće) od 1. srpnja 2008.#AWWW GmbH ArbeitsWelt-Working World protiv Europske zaklade za poboljšanje radnih i životnih uvjeta (EUROFUND).#Predmet T-211/07.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 15. svibnja 1990. # Kongress Agentur Hagen GmbH protiv Zeehaghe BV. # Zahtjev za prethodnu odluku: Hoge Raad - Nizozemska. # Bruxelleska konvencija. # Predmet C-365/88.