title: presuda od 13. prosinca 1979., Hauer (44/79, EU:C:1979:290)

text:
PRESUDA SUDA13. prosinca 1979.(*)„Zabrana sadnje novih nasada vinograda“U predmetu C‑44/79,povodom
 zahtjeva za prethodnu odluku koji je na temelju članka 177. Ugovora o
EEZ-u uputio Verwaltungsgericht (upravni sud) u Neustadt an der
Weinstrasseu (Njemačka), u postupku Liselotte Hauer, s prebivalištem u Bad Dürkheimu,protivLand Rheinland-Pfalz (savezna zemlja Porajnje-Falačka),koji
 se odnosi na tumačenje članka 2. Uredbe Vijeća br. 1162/76 od 17.
svibnja 1976. o mjerama predviđenim za prilagodbu vinogradarskog
potencijala tržišnim uvjetima, izmijenjene i dopunjene Uredbom Vijeća
br. 2776/78 od 23. studenoga 1978. [neslužbeni prijevod], uzimajući u
obzir članak 1. Gesetz ueber Massnahmen auf dem Gebiete der
Weinwirtschaft – Weinwirtschaftsgesetz (njemački zakon o mjerama u
proizvodnji vina), SUD,u
 sastavu: H. Kutscher, predsjednik, A. O'Keeffe i A. Touffait,
predsjednici vijeća, J. Mertens de Wilmars, P. Pescatore, Mackenzie
Stuart, G. Bosco, T. Koopmans i O. Due, suci, nezavisni odvjetnik: F. Capotorti,tajnik: A. Van Houtte,donosi sljedećuPresudu1      Odlukom
 od 14. prosinca 1978., koju je Sud zaprimio 20. ožujka 1979.,
Verwaltungsgericht iz Neustadt an der Weinstrassea (Njemačka) postavio
je Sudu, na temelju članka 177. Ugovora o EEZ-u, dva prethodna pitanja
koja se odnose na tumačenje Uredbe Vijeća br. 1162/76 od 17. svibnja
1976. o mjerama predviđenim za prilagodbu vinogradarskog potencijala
tržišnim uvjetima (SL, br. L 135, str. 32.), izmijenjene i dopunjene
Uredbom Vijeća br. 2776/78 od 23. studenoga 1978. (SL, br. L 333, str.
1.). 2      Iz
 spisa predmeta proizlazi da je 6. lipnja 1975. tužiteljica u glavnom
postupku zatražila od nadležnog upravnog tijela savezne zemlje
Porajnja-Falačke izdavanje dozvole za sadnju vinove loze na čestici
zemljišta u svojem vlasništvu u regiji Bad Dürkheim. Zahtjev za
izdavanje dozvole prvobitno je odbijen iz razloga što se, prema
odredbama njemačkog zakonodavstva primjenjivog na tu materiju, konkretno
 zakona kojim se uređuje proizvodnja vina (Weinwirtschaftsgesetz), od
10. ožujka 1977. odnosna čestica zemljišta ne može smatrati
odgovarajućom za uzgoj vinove loze. Dana 22. siječnja 1976. tužiteljica u
 glavnom postupku uložila je prigovor protiv te odluke. Tijekom vremena u
 kojem je navedeni prigovor bio u rješavanju pred nadležnim upravnim
tijelom, usvojena je Uredba br. 1162/76 od 17. svibnja 1976., u čijem je
 članku 2. propisana zabrana svih novih nasada vinove loze u razdoblju
od 3 godine. Sljedećeg 21. listopada nadležno tijelo odbilo je prigovor
navodeći dva razloga: s jedne strane neodgovarajuće zemljište i s druge
strane zabranu nasada na temelju navedene Uredbe Zajednice. 3      Tužiteljica
 je pokrenula spor pred Verwaltungsgerichtom. Na temelju stručnih
mišljenja o vrstama grožđa koje se mogu uzgajati na istom području te
uzimajući u obzir sporazum postignut s vlasnicima drugih čestica
zemljišta susjednih tužiteljičinu, nadležno je tijelo prihvatilo da se
tužiteljičino zemljište može smatrati odgovarajućim za uzgoj vinove loze
 u skladu s minimalnim uvjetima koje postavlja nacionalno zakonodavstvo.
 Posljedično, nadležno je tijelo najavilo da će izdati dozvolu nakon
proteka razdoblja zabrane sadnje novih nasada koju je naložila Uredba
Zajednice. Nakon toga spor među strankama zasniva se isključivo na
pitanjima koja se odnose na pravo Zajednice. 4      Tužiteljica
 u glavnom postupku smatra da je dozvola koju je tražila morala biti
izdana jer je zahtjev podnesen znatno prije stupanja na snagu Uredbe br.
 1162/76 te da u njezinom slučaju odredbe te Uredbe nisu bile
primjenjive. Čak i pod pretpostavkom da bi Uredba bila primjenjiva u
slučaju zahtjeva podnesenih prije njezina stupanja na snagu, prema
tužiteljičinu mišljenju na odredbe navedene Uredbe u njezinom se slučaju
 ne može pozivati na njezinu štetu jer bi to bilo protivno njezinom
pravu vlasništva i pravu na slobodu obavljanja zanimanja koje jamče
članci 12. i 14. Grundgesetza (Temeljnog zakona Savezne Republike
Njemačke).5      U svrhu razrješenja ovog spora Verwaltungsgericht je postavio dva pitanja kako slijedi: 1.
 Treba li Uredbu Vijeća br. 1162/76 od 17. svibnja 1976., izmijenjenu i
dopunjenu Uredbom Vijeća br. 2776/78 od 23. studenoga 1978. (SL, br. L
333, str. 1.), tumačiti u smislu da se njezin članak 2. stavak 1.
primjenjuje i na zahtjeve za izdavanje dozvola za sadnju novih nasada
vinove loze kao vinograda koji su bili podneseni prije stupanja na snagu
 navedene Uredbe?2. U slučaju potvrdnog
odgovora na prvo pitanje, treba li članak 2. stavak 1. Uredbe br.
1162/76 tumačiti u smislu da se zabrana izdavanja dozvola za sadnju
novih nasada koju predviđa ‒ ne uzimajući u obzir izuzeća predviđena
člankom 2. stavkom 2. Uredbe ‒ primjenjuje općenito, odnosno neovisno o
pitanju pogodnosti zemljišta koje je uređeno člankom 1. stavkom 1.
drugom rečenicom i stavkom 2. Weinwirtschaftsgesetza (njemački zakon
kojim se uređuje proizvodnja vina)?Prvo pitanje (vremensko važenje Uredbe br. 1162/76) 6      Tužiteljica
 u glavnom postupku navodi da je njezin zahtjev, koji je podnesen
nadležnom upravnom tijelu 6. lipnja 1975., u normalnim okolnostima
trebao biti riješen u njezinu korist prije stupanja na snagu uredbe
Zajednice, da je upravni postupak imao uobičajeni tijek te da je upravno
 tijelo bez odgode prepoznalo činjenicu da je njezina čestica zemljišta
pogodna za uzgoj vinove loze u skladu s nacionalnim propisima.
Tužiteljica smatra da se ta okolnost mora uzeti u obzir prilikom
utvrđivanja vremenskog važenja uredbe Zajednice, to više što uzgoj
predmetnog vinograda ne bi imao nikakav znatniji utjecaj na uvjete
tržišta, uzimajući u obzir protek vremena između sadnje i prvog uroda.7      Argumenti
 koje je navela tužiteljica u glavnom predmetu ne mogu se podržati.
Doista, članak 2. stavak 1. podstavak 2. Uredbe br. 1162/76 izričito
navodi da države članice ne mogu više izdavati dozvole za nove nasade
„od dana stupanja na snagu ove Uredbe“. Predviđajući akt kojim se
dopušta sadnja, ova odredba isključuje mogućnost uzimanja u obzir
trenutka u kojem je podnesen zahtjev. Svrha je ove odredbe osigurati
trenutačan učinak Uredbe, do te mjere da se za vrijeme razdoblja zabrane
 onemogućuje provedba prava na sađenje ili ponovno sađenje stečenih
prije stupanja Uredbe na snagu.8      Kako
 je navedeno u šestoj uvodnoj izjavi preambule, u vezi sa zadnje
navedenom odredbom, zabrana nove sadnje obrazložena je „nepobitnim
javnim interesom“, sukladno kojem je potrebno zaustaviti razvoj
pretjerane proizvodnje vina u Zajednici te ponovno uspostaviti ravnotežu
 na tržištu i spriječiti stvaranje strukturnih viškova. Očiti je cilj
Uredbe br. 1162/76 trenutačno zaustaviti širenje postojećih vinograda.
Stoga nije moguće dopustiti iznimke u korist zahtjeva podnesenih prije
stupanja na snagu ove Uredbe.9      Stoga
 je odgovor na prvo pitanje da Uredbu Vijeća br. 1162/76 od 17. svibnja
1976., izmijenjenu i dopunjenu Uredbom Vijeća br. 2776/78 od 23.
studenoga 1978., treba tumačiti u smislu da se njezin članak 2. stavak
1. primjenjuje jednako i na zahtjeve za izdavanje dozvola za sadnju
novih nasada vinove loze podnesene prije stupanja na snagu prve Uredbe. Drugo pitanje (materijalno važenje Uredbe br. 1162/76) 10      Verwaltungsgericht
 u drugom pitanju Sudu pita primjenjuje li se zabrana nove sadnje
navedena u članku 2. stavku 1. općenito, to jest obuhvaća li i zemljišta
 koja su u skladu s mjerilima nacionalnog zakonodavstva prepoznata kao
pogodna za uzgoj kulture vinove loze.11      U
 tom pogledu, tekst uredbe u članku 2. izričito navodi da su zabranjeni
„svi novi nasadi“, ne praveći razliku između kvalitete odnosnog tla.
Kako iz teksta tako i iz ciljeva Uredbe br. 1162/76 proizlazi da zabrana
 treba obuhvatiti nove nasade neovisno o prirodi tla i njegovoj
klasifikaciji prema nacionalnom zakonodavstvu. Cilj je Uredbe, kao što
proizlazi iz druge uvodne izjave preambule, zaustaviti pretjeranu
proizvodnju vina u Europi i uspostaviti kratkoročnu i dugoročnu
ravnotežu tržišta. Samo članak 2. stavak 2. Uredbe predviđa određene
iznimke od opće zabrane iz stavka 2. istog članka, ali se ni jedna od
tih iznimaka neupitno ne primjenjuje u ovom slučaju.12      Stoga
 je odgovor na drugo pitanje da članak 2. stavak 1. Uredbe br. 1162/76
treba tumačiti u smislu da se zabrana izdavanja dozvole za nove nasade,
ne uzimajući u obzir iznimke predviđene u članku 2. stavku 2. Uredbe,
primjenjuje općenito, to jest konkretno neovisno o pitanju je li
zemljište prema odredbama nacionalnog propisa pogodno ili nepogodno za
uzgoj vinove loze.Jamstvo temeljnih prava u pravnom poretku Zajednice13      Verwaltungsgericht
 u svom zahtjevu za prethodnu odluku navodi da bi se, u slučaju da
Uredbu br. 1162/76 treba tumačiti u smislu da propisuje opću zabranu,
uključujući i zemljišta pogodna za uzgoj kultura vinove loze, ta odredba
 eventualno mogla smatrati neprimjenjivom u Saveznoj Republici Njemačkoj
 iz razloga što postoji sumnja u njezinu sukladnost s temeljnim pravima
koja jamče članci 12. i 14. Temeljnog zakona, a koji se odnose na pravo
vlasništva i slobodu obavljanja zanimanja.14      Kako
 je Sud već potvrdio u svojoj presudi od 1. prosinca 1970.
Internationale Handelsgesellschaft (Recueil 1970., str. 1125.),
pitanje koje se odnosi na eventualnu povredu temeljnih prava aktom
institucija Zajednice može se procjenjivati samo u okviru samog prava
Zajednice. Uvođenje posebnih kriterija procjene koji bi proizlazili iz
zakonodavstva ili ustavnog poretka određene države članice povrijedilo
bi materijalno jedinstvo i učinkovitost prava Zajednice, što bi
neizbježno dovelo do rušenja jedinstva zajedničkog tržišta te ugrozilo
koheziju Zajednice.15      Sud je također u gore navedenoj presudi, kao i u kasnijoj presudi Nold (Recueil
 1974., str. 491.), naglasio da temeljna prava čine sastavni dio općih
načela prava kojima on jamči poštovanje; da se u očuvanju tih prava Sud
treba voditi zajedničkim ustavnim tradicijama država članica, tako da se
 u Zajednici ne dopuštaju mjere koje nisu sukladne temeljnim pravima
priznatim u ustavima država članica; da međunarodni instrumenti za
zaštitu ljudskih prava u kojima su države članice sudjelovale ili su im
pristupile također mogu dati smjernice koje treba slijediti u okviru
prava Zajednice. Ovaj koncept naknadno je potvrđen zajedničkom
deklaracijom Europskog parlamenta, Vijeća i Komisije od 5. travnja 1977.
 u kojoj se, podsjećajući na praksu Suda, te institucije u jednom
dijelu pozivaju na prava zajamčena ustavima država članica i u drugom
dijelu na Europsku konvenciju za zaštitu ljudskih prava i temeljnih
sloboda od 4. studenoga 1950. (SL 1977, br. C 103, str. 1.).16      U
 tim okolnostima dvojbe koje pokazuje Verwaltungsgericht o sukladnosti
odredaba Uredbe br. 1162/76 s propisima koji se odnose na zaštitu
temeljnih prava treba shvatiti kao da se postavljaju pitanja valjanosti
Uredbe u pogledu prava Zajednice. U tom smislu potrebno je razlikovati, s
 jedne strane, eventualnu povredu prava vlasništva i, s druge strane,
eventualno ograničavanje slobode obavljanja zanimanja.Pitanje o pravu vlasništva17      Pravo
 vlasništva zajamčeno je u pravnom poretku Zajednice u skladu s
konceptima zajedničkim ustavima država članica, a koji se jednako
ogledaju i u prvom Protokolu uz Europsku konvenciju za zaštitu ljudskih
prava.18      Članak 1. toga Protokola navodi:„Svaka
 fizička ili pravna osoba ima pravo na mirno uživanje svojega
vlasništva. Nitko se ne smije lišiti svoga vlasništva, osim u javnom
interesu, i to samo uz uvjete predviđene zakonom i općim načelima
međunarodnog prava. Prethodne odredbe,
međutim, ni na koji način ne umanjuju pravo države da primijeni zakone
koje smatra potrebnima da bi uredila upotrebu vlasništva u skladu s
općim interesom ili za osiguranje plaćanja poreza ili drugih doprinosa
ili kazni.“19      Ova
 odredba, osim što potvrđuje poštovanje prava vlasništva, predviđa i dva
 načina moguće povrede prava vlasništva, s obzirom na to je li povreda u
 tome da se vlasnika lišilo njegovog prava vlasništva ili da ga se
ograničilo u upotrebi istoga. U ovom slučaju nije sporno da se zabrana
nove sadnje ne može smatrati aktom kojim se vlasnika lišava vlasništva
jer mu ostaje sloboda raspolaganja njegovom imovinom i mogućnost
koristiti se njome za sve druge namjene koje nisu zabranjene. S druge
strane, nema sumnje da ova zabrana ograničava upotrebu vlasništva. U tom
 pogledu, drugi podstavak članka 1. Protokola sadržava važnu naznaku u
smislu da priznaje pravo države „da primijeni zakone koje smatra
potrebnima da bi uredila upotrebu vlasništva u skladu s općim
interesom“. Time Protokol u načelu priznaje zakonitost ograničenja prava
 upotrebe vlasništva, istodobno svodeći ograničenja samo na ona koja su
ocijenjena „nužnima“ kako bi država očuvala „opći interes“. Ova odredba,
 međutim, ne daje dovoljno precizan odgovor na pitanje koje je postavio
Verwaltungsgericht.20      Da
 bi se odgovorilo na ovo pitanje, potrebno je proučiti elemente koji
proizlaze iz ustavnih pravila i prakse devet država članica. Jedan od
prvih zaključaka koji se nameće u tom pogledu jest da ta pravila i
praksa omogućuju zakonodavcu reguliranje upotrebe privatnog vlasništva u
 općem interesu. U tu svrhu, određeni ustavi pozivaju se na obveze
svojstvene institutu vlasništva (njemački Temeljni zakon – Grundgesetz,
članak 14. podstavak 2. prva rečenica), društvenu funkciju (talijanski
ustav, članak 42. podstavak 2.), podređenost upotrebe vlasništva
zahtjevima općeg dobra (njemački Temeljni zakon – Grundgesetz, članak
14. podstavak 2. druga rečenica i irski ustav, članak 43.2.2°), ili
socijalnu pravdu (irski ustav, članak 43.2.1). U mnogim zakonodavnim
aktima svih država članica konkretno je izražena društvena funkcija
prava vlasništva. U svim državama članicama može se naći zakonodavstvo
koje se odnosi na poljoprivredno gospodarstvo i šumarstvo, uređenje
voda, zaštitu okoliša te prostorno i urbanističko uređenje kojim se
nameću ograničenja, katkad znatna, upotrebe nekretnina.21      Konkretnije,
 u svim državama Zajednice koje se bave proizvodnjom vina postoje
obvezujući propisi, iako različite strogosti, koji se odnose na sadnju
vinograda, te izbor vrsta i metode uzgoja vinove loze. Ni u jednoj od
odnosnih država ove se odredbe u načelu ne smatraju nesukladnima s
poštovanjem prava vlasništva.22      Stoga
 je dopušteno tvrditi, uzimajući u obzir ustavne koncepte zajedničke
državama članicama i ustaljenu zakonodavnu praksu u različitim
područjima, da se ograničenja sadnje novih nasada vinove loze koja
postavlja Uredba br. 1162/76 u načelu ne mogu osporavati. Riječ je o
vrsti ograničenja koja je poznata i priznata kao legitimna, u istom ili
sličnom obliku, u ustavnim porecima svih država članica.23
 Ovaj zaključak, međutim, ne rješava problem koji je postavio
Verwaltungsgericht. Čak i ako nije moguće osporavati, u načelu,
mogućnost Zajednice da ograniči upotrebu prava vlasništva u okviru
zajedničke organizacije tržišta i za svrhu strukturalne politike, i
dalje je potrebno ispitati odgovaraju li sporne odredbe doista cilju
općeg interesa Zajednice i predstavljaju li, u pogledu zadanog cilja,
nerazmjerno i nedopustivo miješanje u pravo vlasništva, dovodeći u
pitanje samu bit prava vlasništva. U tom je smislu i prigovor
tužiteljice u glavnom postupku, koja navodi da bi samo politika
kvalitete kao cilj davala zakonodavcu pravo ograničiti upotrebu prava
vlasništva nad vinogradom, što bi značilo da ona ima neosporivo pravo od
 trenutka kad se utvrdi da je njezino zemljište svugdje pogodno za uzgoj
 vinove loze. Stoga valja ispitati koji je cilj uredbe koju se osporava
te ocijeniti postoji li razumna veza između mjera koje predviđa uredba i
 cilja koji slijedi Zajednica.24      Odredbe
 Uredbe br. 1162/76 moraju se razmatrati u kontekstu zajedničke
organizacije tržišta vina, usko povezano sa strukturnom politikom koju
na tom području predviđa Zajednica. Ciljevi te politike navedeni su u
Uredbi br. 816/70 od 28. travnja 1970. o dodatnim odredbama na području
zajedničke organizacije tržišta vina (SL L 99, str. 1.), koja je osnova
za spornu Uredbu, i u Uredbi br. 337/79 od 5. veljače 1979. o
zajedničkoj organizaciji tržišta vina (SL L 54, str. 1.), kojom se
kodificiraju sve odredbe kojima se uređuje zajednička organizacija
tržišta. Glava III. te Uredbe odnosi se na „pravila o proizvodnji i
nadzoru razvoja nasada“, i zapravo stvara pravni okvir u tom području.
Drugi čimbenik koji dopušta prepoznavanje politike Zajednice u tom
području jest Rezolucija Vijeća od 21. travnja 1975. koja se odnosi na
nove smjernice za uravnoteženje tržišta stolnog vina (SL C 90, str. 1.).25      Iz
 svih ovih akata proizlazi da se politika koju je započela i djelomično
provela Zajednica sastoji od zajedničke organizacije tržišta povezane sa
 strukturnim poboljšanjem u području vinarstva. U okviru smjernica iz
članka 39. Ugovora o EEZ-u, ta aktivnost teži ostvarenju dvostrukog
cilja, koji je, s jedne strane, ustanoviti održivu ravnotežu na tržištu
vina s cijenama profitabilnima za proizvođače i pravednima za potrošače,
 a s druge strane postići poboljšanje kvalitete vina na tržištu. Kako bi
 se postigla ta dva cilja, količinska ravnoteža i poboljšanje kvalitete,
 pravila Zajednice koja se odnose na tržište vina predvidjela su široku
lepezu intervencija koje se primjenjuju i za proizvodnju i za prodaju
vina.26      U
 tom pogledu potrebno je posebno uputiti na odredbe članka 17. Uredbe
br. 816/70, ponovno i dodatno razrađene u članku 31. Uredbe br. 337/79,
koje predviđaju da države članice utvrde prethodne planove sadnje i
proizvodnje, koordinirane u okviru obveznog plana Zajednice. U svrhu
provedbe toga plana mogu se donositi mjere koje se odnose na sadnju,
ponovnu sadnju, vađenje i prestanak uzgoja vinograda. 27      U
 tom kontekstu donesena je Uredba br. 1162/76. Iz preambule te Uredbe i
gospodarskih okolnosti u kojima je donesena, obilježenih stvaranjem
stalnih viškova proizvodnje nakon berbe 1974., proizlazi da ta Uredba
ima dvostruku funkciju: s jedne strane, mora omogućiti zaustavljanje
stalnog rasta viškova; s druge strane, mora institucijama Zajednice
osigurati vrijeme potrebno za provedbu strukturne politike podrške
proizvodnji visoke kvalitete, uz poštovanje posebnosti i potreba
različitih vinorodnih regija u Zajednici, kroz odabir zemljišta, kultura
 i vrsta vinove loze, kao i uređenje načina proizvodnje.28      U
 svrhu ispunjenja te dvostruke namjene Vijeće je Uredbom br. 1162/76
propisalo opću zabranu nove sadnje, uz neke strogo ograničene iznimke,
ne praveći razliku prema kvaliteti tla. Treba napomenuti da, općenito,
mjera koju je uvelo Vijeće ima privremeni karakter. Svrha joj je hitno
djelovati u konjunkturnoj situaciji koju karakteriziraju viškovi,
istodobno pripremajući trajne strukturne mjere.29      U
 tom pogledu sporna mjera ne stvara nikakva ograničenja u izvršavanju
prava vlasništva. Uzgoj novih vinograda u situaciji trajne pretjerane
proizvodnje nema nikakvog učinka s gospodarskog aspekta osim povećavanja
 obujma viškova; nadalje, takvo proširenje u toj fazi stvara rizik
otežavanja provedbe strukturne politike na razini Zajednice u situaciji
kada se ta politika zasniva na kriterijima odabira zemljišta za uzgoj
vinove loze strožim nego u nacionalnim zakonodavstvima.30      Stoga
 treba zaključiti da je ograničenje upotrebe prava vlasništva kroz
zabranu sadnje novih nasada vinove loze, koje je na ograničeno vrijeme
uvela Uredba br. 1162/76, opravdano općim interesom koji slijedi
Zajednica i ne znači povredu prava vlasništva kako ga prepoznaje i štiti
 pravni poredak Zajednice.Pitanje slobode obavljanja profesionalnih aktivnosti 31      Tužiteljica
 u glavnom postupku tvrdi da zabrana nove sadnje propisana Uredbom br.
1162/76 krši njezina temeljna prava jer je učinak te zabrane ograničenje
 njezine slobode obavljanja profesionalne aktivnosti koja je
iskorištavanje vinograda.32      Kako
 je Sud već presudio u presudi Nold od 14. svibnja 1974., točno je da
ustavni poretci mnogih država članica jamče pravo na slobodno obavljanje
 profesionalne aktivnosti, ali je pravo koje se jamči daleko od
apsolutnog te ga treba razmatrati u smislu društvene funkcije zaštićenih
 aktivnosti. U ovom slučaju potrebno je istaknuti da sporna mjera
Zajednice ni na jedan način ne utječe na pristup zanimanju vinogradara
ni na slobodu obavljanja tog zanimanja na površinama trenutačno
namijenjenima uzgoju vinogradarskih kultura. U mjeri u kojoj zabrana
novih nasada utječe na slobodu obavljanja vinogradarskog zanimanja, ovo
ograničenje samo je posljedica ograničenja upotrebe prava vlasništva,
tako da se ta dva ograničenja spajaju. Ograničavanje slobode obavljanja
zanimanja vinogradara, ukoliko doista postoji, može se opravdati istim
razlozima kao i ograničavanje upotrebe prava vlasništva.33      Iz
 navedenog proizlazi da razmatranje Uredbe br. 1162/76, s obzirom na
dvojbe koje je izrazio Verwaltungsgericht, nije pokazalo ni jedan
element koji bi utjecao na valjanost te uredbe zbog suprotnosti
zahtjevima koji proizlaze iz zaštite temeljnih prava Zajednice. Troškovi1        Troškovi
 Vlade Savezne Republike Njemačke, Vijeća i Komisije Europskih zajednica
 koji su podnijeli očitovanja Sudu ne nadoknađuju se. 2        Budući
 da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog
postupka pred Verwaltungsgerichtom u Neustadt an der Weinstraßeu, na tom
 je sudu da odluči o troškovima postupka.Slijedom navedenog,SUDu
 odgovoru na pitanja koja je postavio Verwaltungsgericht u Neustadt an
der Weinstraßeu svojim zahtjevom od 14. prosinca 1978. odlučuje:1.      Uredbu
 Vijeća br. 1162/76 od 17. svibnja 1976. o mjerama predviđenima za
prilagodbu vinogradarskog potencijala tržišnim uvjetima (SL, br. L 135,
str. 32.), izmijenjenu i dopunjenu Uredbom Vijeća br. 2776/78 od 23.
studenoga 1978. (SL, br. L 333, str. 1.), kojom se drugi put mijenja
Uredba br. 1162/76, treba tumačiti u smislu da se njezin članak 2.
stavak 1. primjenjuje jednako i na zahtjeve za izdavanje dozvola za
sadnju novih nasada vinove loze  podnesene prije stupanja na snagu
uredbe. 2.      Članak
 2. stavak 1. Uredbe br. 1162/76 treba tumačiti u smislu da se zabrana
izdavanja dozvole za nove nasade, ne uzimajući u obzir iznimke
predviđene u članku 2., stavku 2. Uredbe, primjenjuje općenito, to jest
konkretno neovisno o pitanju je li zemljište prema odredbama nacionalnog
 propisa pogodno ili nepogodno za uzgoj vinove loze.KutscherO´Keeffe      TouffaitMertens de WilmarsPescatore      Mackenzie Stuart      BoscoKoopmansDueObjavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu, 13. prosinca 1979.Tajnik       PredsjednikA. Van Houtte       H. Kutscher* Jezik postupka: njemački.


Presuda Suda od 9. veljače 1999. # Regina protiv Secretary of State for Employment, ex parte Nicole Seymour-Smith i Laura Perez. # Zahtjev za prethodnu odluku: House of Lords - Ujedinjena Kraljevina. # Predmet C-167/97.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 17. lipnja 1998. # Kathleen Hill i Ann Stapleton protiv The Revenue Commissioners i Department of Finance. # Zahtjev za prethodnu odluku: Labour Court, Dublin - Irska. # Dužnosnici. # Predmet C-243/95.


Presuda Suda (treće vijeće) 17. prosinca 2009.#M protiv Europska agencija za ocjenu medicinskih proizvoda.#Predmet C-197/09 RX-II.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 8. prosinca 2011.#Deutsche Post AG protiv Europske komisije.#Nedopuštenost.#Predmet T-421/07.


Presuda Suda (treće vijeće) od 9. ožujka 2006.#Siegfried Aulinger protiv Bundesrepublik Deutschland.#Zahtjev za prethodnu odluku: Oberlandesgericht Köln - Njemačka.#Predmet C-371/03.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 12. listopada 2004.#Komisija Europskih zajednica protiv Portugalske Republike.#Povreda obveze države članice.#Predmet C-55/02.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 29. svibnja 1997.#Kazneni postupak protiv Paul Denuit.#Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunal de première instance de Bruxelles - Belgija.#Direktiva 89/552/EEZ.#Predmet C-14/96.


Presuda Suda (treće vijeće) od 13. rujna 2007.#Land Oberösterreich i Republika Austrija protiv Komisije Europskih zajednica.#Žalba - Direktiva 2001/18/EZ.#Spojeni predmeti C-439/05 P i C-454/05 P.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 6. lipnja 1990. # Hauptzollamt Frankfurt am Main-Ost protiv Deutsche Olivetti GmbH. # Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesfinanzhof - Njemačka. # Carinska vrijednost. # Predmet C-17/89.


Presuda Suda (peto vijeće) od 7. siječnja 2004. # The Queen, na zahtjev Delene Wells protiv Secretary of State for Transport, Local Government and the Regions. # Zahtjev za prethodnu odluku: High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Administrative Court) - Ujedinjena Kraljevina. # Direktiva 85/337/EEZ. # Predmet C-201/02.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 14. prosinca 1989. # Schweizerische Lactina Panchaud AG protiv Bundesamt für Ernährung und Forstwirtschaft. # Zahtjev za prethodnu odluku: Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Njemačka. # Poljoprivreda. # Predmet C-346/88.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 21. siječnja 1993. # Deutsche Shell AG protiv Hauptzollamt Hamburg-Harburg. # Zahtjev za prethodnu odluku: Finanzgericht Hamburg - Njemačka. # Predmet C-188/91.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 29. rujna 2011. # adidas AG protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Postupak povodom prigovora. # Predmet T-479/08.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 18. prosinca 2008.#Sopropé - Organizações de Calçado Lda protiv Fazenda Pública.#Zahtjev za prethodnu odluku: Supremo Tribunal Administrativo - Portugal.#Predmet C-349/07.


Presuda Suda od 28. travnja 1998. # Raymond Kohll protiv Union des caisses de maladie. # Zahtjev za prethodnu odluku: Cour de cassation - Veliko Vojvodstvo Luksemburg. # Slobodno pružanje usluga. # Predmet C-158/96.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 4. lipnja 1992. # Wünsche Handelsgesellschaft International GmbH & Co. KG protiv Hauptzollamt Hamburg-Jonas. # Zahtjev za prethodnu odluku: Finanzgericht Hamburg - Njemačka. # Carinska vrijednost. # Predmet C-21/91.


Presuda Suda od 6. studenog 1979. # Gaetano Toffoli i drugi protiv Regione Veneto. # Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunale amministrativo regionale per il Veneto - Italija. # Predmet 10/79.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 18. prosinca 2008.#Wienstrom GmbH protiv Bundesminister für Wirtschaft und Arbeit.#Zahtjev za prethodnu odluku: Verwaltungsgerichtshof - Austrija.#Predmet C-384/07.


title: Presuda Suda od 14. srpnja 1994. # Paola Faccini Dori protiv Recreb Srl. # Zahtjev za prethodnu odluku: Giudice conciliatore di Firenze - Italija. # Predmet C-91/92.

text:
PRESUDA SUDA14. srpnja 1994.(*)„Zaštita potrošača – Prodaja od vrata do vrata“U predmetu C‑91/92,povodom
 zahtjeva koji je na temelju članka 177. Ugovora o EEZ-u Sudu uputio
Giudice conciliatore di Firenze (Italija) s ciljem da u sporu koji se
vodi pred tim sudom izmeđuPaole Faccini DoriiRecreb Srl,pribavi
 prethodnu odluku o tumačenju Direktive Vijeća 85/577/EEZ od 20.
prosinca 1985. za zaštitu potrošača u pogledu ugovora sklopljenih izvan
poslovnih prostorija (SL L 372, str. 31.) (SL, posebno izdanje na
hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 13., str. 3.),SUD,u
 sastavu: O. Due, predsjednik, G. F. Mancini, J. C. Moitinho de Almeida,
 M. Diez de Velasco i D. A. O. Edward, predsjednici vijeća, C. N.
Kakouris, R. Joliet, (izvjestitelj), F. A. Schockweiler, G. C. Rodríguez
 Iglesias, F. Grévisse, M. Zuleeg, P. J. G. Kapteyn i J. L. Murray,
suci,nezavisni odvjetnik: C. O. Lenz,tajnik: H. von Holstein, zamjenik tajnika,uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:za Paolu Faccini Dori, Vinicio Premuroso, odvjetnik u Milanu, i Annalisa Premuroso i Paolo Soldani Benzi, odvjetnici u Firenci,za Recreb Srl, Michele Trovato, odvjetnik u Rimu, i Anna Rita Alessandro, odvjetnica u Firenci,za njemačku vladu, Ernst Röder, Ministerialrat u Saveznom ministarstvu gospodarstva, i Claus-Dieter Quassowski, Regierungsdirektor u istom ministarstvu, u svojstvu agenata,za
 grčku vladu, Vasileios Kontolaimos, pomoćnik pravnog savjetnika u
Državnoj pravnoj službi i Panagiotis Athanasoulis, pravni savjetnik
prvog stupnja u Državnoj pravnoj službi, u svojstvu agenata,za
 talijansku vladu, Luigi Ferrari Bravo, voditelj Službe za diplomatske
sporove Ministarstva vanjskih poslova, u svojstvu agenta, uz asistenciju
 Marcella Contija, avvocato dello Stato,za Komisiju Europskih zajednica, Lucio Gussetti, Pravna služba, u svojstvu agenta,uzimajući u obzir odgovore koje su na pisana pitanja Suda podnijeli:za njemačku vladu, Ernst Röder i Claus-Dieter Quassowski,za
 francusku vladu, Jean-Pierre Puissochet, ravnatelj Uprave za pravne
poslove Ministarstva vanjskih poslova, i Catherine de Salins, savjetnica
 u istom ministarstvu, u svojstvu agenata,uzimajući u obzir izvještaj za raspravu,saslušavši
 usmena očitovanja danske vlade, koju je zastupao Jørgen Molde, pravni
savjetnik u Ministarstvu vanjskih poslova, u svojstvu agenta, njemačke
vlade koju su zastupali Ernst Röder i Claus Dieter Quassowski, u
svojstvu agenata, grčke vlade koju su zastupali Vasileois Kontolaimos i
Panagiotis Athanasoulis, u svojstvu agenata, francuske vlade koju je
zastupala Catherine de Salins, u svojstvu agentice, talijanske vlade
koju je zastupao Luigi Ferrari Bravo, u svojstvu agenta, uz asistenciju
Iva Braguglie, avvocato dello Stato, nizozemske vlade koju je
zastupao Ton Heukels, zamjenik pravnog savjetnika u Ministarstvu
vanjskih poslova, vlade Ujedinjene Kraljevine koju je zastupao J. E.
Collins, u svojstvu agenta, uz asistenciju Derricka Wyatta, barrister, i Komisije koju je zastupao Lucio Gussetti, u svojstvu agenta, na raspravi održanoj 16. ožujka 1993.,saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 9. veljače 1994.,donosi sljedećuPresudu1        Giudice
 conciliatore di Firenze (Italija) postavio je, rješenjem od 24.
siječnja 1992. koje je Sud zaprimio 18. ožujka 1992., na temelju članka
177. Ugovora o EEZ-u, pitanje koje se, kao prvo, odnosi na tumačenje
Direktive Vijeća 85/577/EEZ od 20. prosinca 1985. za zaštitu potrošača u
 pogledu ugovora sklopljenih izvan poslovnih prostorija (SL L 372, str.
31., u daljnjem tekstu: Direktiva o ugovorima sklopljenim izvan
poslovnih prostorija) i, kao drugo, na mogućnost pozivanja na tu
Direktivu u sporu između trgovca i potrošača. 2        Pitanje
 je postavljeno u okviru spora između Paole Faccini Dori iz Monze
(Italija) i Recreb Srl (u daljnjem tekstu: Recreb).3        Iz
 rješenja kojim je sud uputio zahtjev proizlazi da je društvo
Interdiffusion Srl sklopilo 19. siječnja 1989. na glavnoj željezničkoj
stanici u Milanu (Italija), tj. izvan svojih poslovnih prostorija,
ugovor o pohađanju tečaja engleskog jezika na daljinu s P. Faccini Dori,
 a da ona sama to nije prethodno zatražila.4        Nekoliko
 dana kasnije P. Faccini Dori obavijestila je preporučenim pismom od 23.
 siječnja 1989. to društvo da otkazuje svoju narudžbu. Ono joj je 3.
lipnja 1989. odgovorilo da je svoje potraživanje ustupilo Recrebu. P.
Faccini Dori je 24. lipnja 1989. potvrdila Recrebu u pisanom obliku da
je opozvala svoj prihvat pozivajući se posebice na pravo na raskid
predviđeno Direktivom o ugovorima sklopljenim izvan poslovnih
prostorija. 5        Kao
 što proizlazi iz uvodnih izjava Direktive, njen je cilj poboljšavanje
zaštite potrošača i otklanjanje razlika između nacionalnih
zakonodavstava o zaštiti potrošača koje se mogu odraziti na
funkcioniranje zajedničkog tržišta. U uvodnoj izjavi 4. Direktive navodi
 se da je kod ugovora sklopljenih izvan poslovnih prostorija trgovca,
trgovac u pravilu taj koji pokreće pregovore za sklapanje ugovora, a na
što potrošač ni na koji način nije pripremljen i stoga često biva time
iznenađen. Potrošač u većini slučajeva nije u mogućnosti usporediti
kvalitetu i cijenu ponude s drugim ponudama. Prema istoj uvodnoj izjavi
taj element iznenađenja općenito postoji ne samo kod ugovora sklopljenih
 prodajom od vrata do vrata nego i kod drugih oblika ugovora koji se na
inicijativu trgovca sklapaju izvan njegovih poslovnih prostorija. Cilj
Direktive je, kao što proizlazi iz njene uvodne izjave 5., da se
potrošaču dodijeli pravo na raskid u razdoblju ne kraćem od sedam dana
kako bi mu se omogućilo da procijeni obveze koje proizlaze iz ugovora. 6        Recreb
 je 30. lipnja 1989. zatražio od Guidice conciliatore di Firenze da P.
Facinni Dori naloži da mu plati ugovoreni iznos, uvećan za kamate i
troškove. 7        Rješenjem
 od 20. studenoga 1989. Giudice conciliatore di Firenze naložio je P.
Faccini Dori plaćanje tih iznosa. Ona je protiv tog rješenja uložila
prigovor pred istim sudom. Ponovno je istaknula da je raskinula ugovor u
 skladu s uvjetima propisanim Direktivom.8        Nesporno
 je međutim da Italija u vrijeme nastanka činjenica predmetnog spora
nije bila poduzela nikakve mjere za prenošenje Direktive iako je rok za
njeno prenošenje bio istekao 23. prosinca 1987. Italija je naime
Direktivu prenijela tek putem decreto legislativo br. 50 od 15. siječnja
 1992. (GURI, Supplemento ordinario, br. 27. od 3. veljače 1992., str.
24.), koji je stupio na snagu 3. ožujka 1992. 9        Sud
 koji je uputio zahtjev dvoji o tome može li, bez obzira na to što
Italija u vrijeme nastanka činjenica predmetnog spora nije prenijela
Direktivu, primijeniti njezine odredbe.10      Stoga je Sudu postavio sljedeće prethodno pitanje:„Može
 li se Direktivu Vijeća 85/577/EEZ od 20. prosinca 1985. smatrati
dovoljno preciznom i detaljnom i, ako je odgovor na to pitanje potvrdan,
 je li ona mogla, u razdoblju između isteka roka od 24 mjeseca koji je
državama članicama bio određen za usklađivanje s tom Direktivom i datuma
 na koji se talijanska država s Direktivom uskladila, proizvesti učinke u
 odnosima između pojedinaca i talijanske države i u međusobnim odnosima
između pojedinaca?“11      Valja
 istaknuti da se Direktivom o ugovorima sklopljenim izvan poslovnih
prostorija državama članicama nalaže donošenje određenih pravila kojima
bi se uredili pravni odnosi između trgovaca i potrošača. Uzimajući u
obzir prirodu spora u kojem je jedna stranka potrošač, a druga trgovac,
pitanje koje je postavio nacionalni sud otvara dva problema koja valja
razmotriti zasebno. Prvi se odnosi na bezuvjetnost i dovoljnu preciznost
 odredaba Direktive o pravu na raskid. Drugi se tiče mogućnosti
pozivanja, u sporovima između pojedinaca, na neprenesenu Direktivu koja
državama članicama nalaže donošenje određenih pravila koja za cilj imaju
 upravo uređivanje odnosa između pojedinaca. Bezuvjetnost i dovoljna preciznost odredaba Direktive o pravu na raskid12      U
 skladu s člankom 1. stavkom 1. Direktiva se primjenjuje na ugovore
sklopljene između trgovca koji isporučuje robu ili pruža usluge i
potrošača bilo za vrijeme aktivnosti organiziranih od strane trgovca
izvan njegovih poslovnih prostorija ili za vrijeme posjeta trgovca
potrošaču u njegovom domu ili na njegovom radnom mjestu ako do posjeta
nije došlo na izričit zahtjev potrošača. 13      Prema
 čl. 2. Direktive „potrošač“ znači fizičku osobu koja, u transakcijama
obuhvaćenim tom Direktivom, djeluje za potrebe za koje se može smatrati
da su izvan njezine poslovne aktivnosti ili profesije, a „trgovac“ znači
 fizičku ili pravnu osobu koja u toj transakciji djeluje u okviru svoje
poslovne aktivnosti ili profesije.14      Te
 su odredbe dovoljno precizne tako da nacionalnom sudu omogućavaju da
utvrdi tko su obveznici ispunjenja tih obveza, a tko su njihovi
ovlaštenici. U tom pogledu nije potrebna nikakva posebna provedbena
mjera. Nacionalni sud može se ograničiti na ispitivanje je li ugovor bio
 sklopljen pod okolnostima koje su opisane u Direktivi i je li sklopljen
 između trgovca i potrošača u smislu Direktive.15      Člankom
 4. Direktive se, u svrhu zaštite potrošača koji je sklopio ugovor pod
takvim okolnostima, propisuje da je trgovac dužan u pisanom obliku
obavijestiti potrošača o njegovom pravu na raskid ugovora te pritom
navesti ime i adresu osobe u odnosu na koju se to pravo može
ostvarivati. Tim se člankom također dodaje da se, u slučaju iz članka 1.
 stavka 1., potrošaču takva obavijest mora dati u trenutku sklapanja
ugovora. Na kraju se precizira obveza država članica da u svojim
nacionalnim zakonodavstvima predvide odgovarajuće mjere zaštite
potrošača za slučaj kada obavijest o kojima je riječ nije dana. 16      Nadalje,
 člankom 5. stavkom 1. Direktive propisuje se da potrošač mora imati
pravo odreći se učinaka svog obvezivanja slanjem obavijesti o raskidu u
roku ne kraćem od sedam dana računajući od trenutka u kojem ga je
trgovac, u skladu s postupkom i uvjetima propisanim nacionalnim
zakonodavstvom, obavijestio o njegovim pravima. Stavkom 2. precizira se
da davanje te obavijesti o raskidu ima učinak oslobađanja potrošača od
svih obveza koje proizlaze iz ugovora.17      Kad
 je riječ o zaštiti potrošača u slučaju nedavanja obavijesti od strane
trgovca, državama članicama se člancima 4. i 5. doduše daje određena
margina prosudbe pri određivanju roka i postupka za raskid. Međutim, to
nema utjecaja na preciznost i bezuvjetnost odredaba Direktive o kojima
je riječ u glavnom postupku. Ta margina prosudbe ne isključuje mogućnost
 određivanja minimalne razine prava. U tom pogledu, iz članka 5.
proizlazi da se raskid mora priopćiti u roku ne kraćem od sedam dana
računajući od trenutka u kojem je potrošač od trgovca primio traženu
obavijest. Moguće je dakle odrediti minimalnu razinu zaštite koja mora
biti pružena u svakom slučaju.18      Što
 se tiče prvog istaknutog problema, nacionalnom sudu valja odgovoriti da
 su članak 1. stavak 1., članak 2. i članak 5. Direktive bezuvjetni i
dovoljno precizni u pogledu određivanja ovlaštenikâ i najkraćeg roka u
kojem se raskid mora priopćiti. Mogućnost pozivanja na odredbe Direktive o pravu na raskid u sporu između potrošača i trgovca19      Kod
 drugog problema na koji je ukazao nacionalni sud riječ je, preciznije, o
 pitanju mogu li potrošači na samoj Direktivi temeljiti pravo na raskid u
 odnosu na trgovce s kojima su sklopili ugovor i to pravo isticati pred
nacionalnim sudom ako u propisanim rokovima nisu donesene mjere za
prenošenje Direktive.20      Ustaljena
 je sudska praksa Suda, počevši od presude donesene 26. veljače 1986.,
Marshall (152/4, Recueil, str. 723., točka 48.), da direktiva ne
može stvarati obveze za pojedinca te se stoga protiv njega nije moguće
pozivati na direktivu kao takvu.21      Nacionalni
 sud ukazao je na to da bi ograničavanje učinaka direktiva koje su
bezuvjetne i dovoljno precizne, ali nisu prenesene, na odnose između
državnih tijela i pojedinaca dovelo do toga da bi taj normativni akt
imao to svojstvo samo u odnosima između određenih pravnih subjekata, dok
 je u talijanskom pravnom sustavu, kao uostalom i u pravnom sustavu
svake moderne države zasnovane na načelu zakonitosti, država pravni
subjekt kao i svaki drugi. Ukoliko bi mogućnost pozivanja na Direktivu
postojala samo u odnosu na državu, to bi bilo jednako sankciji zbog
propuštanja donošenja zakonodavnih mjera za prenošenje kao da je riječ o
 odnosu isključivo privatne naravi.22      U
 tom je pogledu dovoljno utvrditi, kao što proizlazi iz gore navedene
presude od 26. veljače 1986., Marshall (točke 48. i 49.), da se sudska
praksa o mogućnosti pozivanja na direktive protiv državnih tijela
temelji na obvezujućem karakteru direktive koji joj se priznaje člankom
189. i koji postoji samo u odnosu na „svaku državu članicu kojoj je
direktiva upućena“. Tom se sudskom praksom nastoji spriječiti situacija u
 kojoj „država može izvući korist iz svog nepoštivanja prava Zajednice“.23      Bilo
 bi naime neprihvatljivo da se država kojoj je zakonodavac Zajednice
naložio donošenje određenih pravila kojima bi uredila svoje odnose ili
odnose državnih tijela s pojedincima, i kojima bi se pojedincima
dodijelila određena prava, može pozivati na neispunjenje svojih obveza s
 ciljem uskraćivanja tih prava pojedincima. U tom smislu Sud je potvrdio
 da se protiv države (ili državnih tijela) moguće pozivati na određene
odredbe direktiva o sklapanju ugovora o javnim nabavama (vidjeti presudu
 od 22. lipnja 1989., Fratelli Costanzo, 103/88, Recueil, str. 1839.) i direktiva o usklađivanju poreza na promet (vidjeti presudu od 19. siječnja 1982., Becker, 8/81, Recueil, str. 53.).24      Širiti
 tu sudsku praksu na područje odnosa između pojedinaca značilo bi
priznati Zajednici ovlast da s izravnim učinkom utvrđuje obveze na teret
 pojedinaca, iako ona tu ovlast ima samo prilikom donošenja uredaba. 25      Iz
 toga slijedi da potrošač ne može, ako u propisanim rokovima nisu
donesene mjere za prenošenje Direktive, temeljiti na samoj Direktivi
pravo na raskid u odnosu na trgovca s kojim je sklopio ugovor niti može
to pravo isticati pred nacionalnim sudom.26      Međutim,
 valja podsjetiti da se prema ustaljenoj sudskoj praksi, koja svoje
začetke ima u presudi od 10. travnja 1984., Von Colson i Kamann (14/83, Recueil,
 str. 1891., točka 26.), obveza država članica na postizanje rezultata,
koju nameće direktiva, te njihova dužnost na temelju članka 5. Ugovora
da poduzmu sve odgovarajuće mjere, opće ili posebne, potrebne da se
osigura ispunjenje te obveze, odnosi na sva tijela država članica,
uključujući i sudove kad je riječ o stvarima koje potpadaju u njihovu
nadležnost. Kao što proizlazi iz presuda suda od 13. studenog 1990.,
Marleasing (C-106/89, Recueil, str. I-4135., točka 8.), i od 16. prosinca 1993., Wagner Miret (C-334/92, Recueil,
 str. I-6911., točka 20.), nacionalni sud koji prilikom primjene
nacionalnog prava mora tumačiti to pravo − neovisno o tome je li riječ
odredbama donesenim prije ili odredbama donesenim nakon direktive -
obvezan je svoje tumačenje u najvećoj mogućoj mjeri uskladiti s tekstom i
 svrhom direktive kako bi ostvario njome propisani rezultat i na taj
način poštovao obvezu iz članka 189. stavka 3. Ugovora. 27      Valja
 osim toga podsjetiti da prema presudi od 19. studenoga 1991.,
Francovich i dr. (C-6/90 i C-9/90, Recueil, str. I-5357., točka 39.),
pravo Zajednice, za slučaj da putem tumačenja nije moguće postići
rezultat propisan direktivom, utvrđuje obvezu država članica da
pojedincima nadoknade štetu koju su im prouzročile neprenošenjem
direktive, uz uvjet da su ispunjene tri pretpostavke. Ponajprije,
direktiva mora imati za cilj dodjeljivanje prava pojedincima. Potom mora
 biti moguće odrediti sadržaj tih prava na temelju odredaba direktive.
Napokon, mora postojati uzročno-posljedična veza između povrede obveze
države i pretrpljene štete. 28      Dodjeljivanje
 prava pojedincima nedvojbeno je cilj Direktive o ugovorima sklopljenim
izvan poslovnih prostorija i jednako je tako sigurno da se minimalni
sadržaj tih prava može odrediti na temelju samih odredaba Direktive
(vidjeti točku 17. ove presude).29      Ako
 bi dakle nastala šteta i ako bi ta šteta bila prouzročena povredom
obveze koju država ima, dužnost nacionalnog suda bila bi da, u okviru
nacionalnog prava o odgovornosti za štetu, osigura oštećenom potrošaču
ostvarivanje naknade štete.30      Što
 se tiče drugog problema na koji je ukazao nacionalni sud i s obzirom na
 prethodna razmatranja, ovdje valja odgovoriti da potrošači ne mogu na
samoj Direktivi temeljiti pravo na raskid u odnosu na trgovce s kojima
su sklopili ugovor i ne mogu to pravo isticati pred nacionalnim sudom
ako u propisanim rokovima nisu donesene mjere za prenošenje Direktive.
Nacionalni sud je međutim dužan prilikom primjene odredaba nacionalnog
prava donesenih bilo prije ili nakon donošenja Direktive te odredbe u
najvećoj mogućoj mjeri tumačiti u skladu s tekstom i svrhom direktive. Troškovi31      Troškovi
 podnošenja očitovanja Sudu danske, njemačke, grčke, francuske,
talijanske, nizozemske vlade i vlade Ujedinjene Kraljevine kao i
troškovi Komisije Europskih zajednica ne nadoknađuju se. Budući da ovaj
postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred
nacionalnim sudom, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka.Slijedom navedenog,SUDodlučujući o pitanju koje mu je postavio Giudice conciliatore di Firenze, rješenjem od 24. siječnja 1992., odlučuje:1.      Članak
 1. stavak 1., članak 2. i članak 5. Direktive Vijeća 85/577/EEZ od 20.
prosinca 1985. za zaštitu potrošača u pogledu ugovora sklopljenih izvan
poslovnih prostorija su bezuvjetni i dovoljno precizni u pogledu
određivanja ovlaštenikâ i najkraćeg roka u kojem se raskid mora
priopćiti.2.      Ako
 u propisanim rokovima nisu donesene mjere za prenošenje Direktive
85/577, potrošači ne mogu na samoj Direktivi temeljiti pravo na raskid u
 odnosu na trgovce s kojima su sklopili ugovor i ne mogu to pravo
isticati pred nacionalnim sudom. Nacionalni sud je međutim dužan
prilikom primjene odredaba nacionalnog prava donesenih bilo prije ili
nakon donošenja Direktive te odredbe u najvećoj mogućoj mjeri tumačiti u
 skladu s tekstom i svrhom te direktive.PotpisiDueManciniMoitinho de AlmeidaDíez de VelascoEdward      KakourisJolietSchockweilerRodríguez IglesiasGrévisseZuleeg      KapteynMurrayObjavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu, 14. srpnja 1994.Tajnik       PredsjednikR. Grass       O. Due* Jezik postupka: talijanski.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 16. siječnja 2014. # Optilingua Holding SA protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-538/12.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 5. listopada 2004.#CaixaBank France protiv Ministère de l'Économie, des Finances et de l'Industrie.#Zahtjev za prethodnu odluku: Conseil d'État - Francuska.#Predmet C-442/02.


Presuda Službeničkog suda (sudac pojedinac) od 15. listopada 2014. # Evert Anton De Bruin protiv Europskog parlamenta. # Predmet F-15/14.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 18. ožujka 2010. # Grupo Promer Mon Graphic, SA protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-9/07.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 15. listopada 2014.#Skysoft Computersysteme GmbH protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Zajednice SKYSOFT – Raniji verbalni žig Zajednice SKY – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T‑262/13.


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 22. rujna 2016.#Microsoft Mobile Sales International Oy, prije Nokia Italia SpA i dr. protiv Ministero per i beni e le attività culturali (MiBAC) i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Consiglio di Stato.#Zahtjev za prethodnu odluku – Usklađivanje zakonodavstava – Intelektualno vlasništvo – Autorsko pravo i srodna prava – Direktiva 2001/29/EZ – Isključivo pravo reproduciranja – Iznimke i ograničenja – Članak 5. stavak 2. točka (b) – Iznimka privatnog reproduciranja – Pravična naknada – Sklapanje privatnopravnih sporazuma za određivanje kriterija za izuzimanje od plaćanja pravične naknade – Povrat naknade koji može tražiti isključivo krajnji korisnik.#Predmet C-110/15.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      22. rujna 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Usklađivanje zakonodavstava — Intelektualno vlasništvo — Autorsko pravo i srodna prava — Direktiva 2001/29/EZ — Isključivo pravo reproduciranja — Iznimke i ograničenja — Članak 5. stavak 2. točka (b) — Iznimka privatnog reproduciranja — Pravična naknada — Sklapanje privatnopravnih sporazuma za određivanje kriterija za izuzimanje od plaćanja pravične naknade — Povrat naknade koji može tražiti isključivo krajnji korisnik“
      U predmetu C‑110/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Consiglio di Stato (Državno vijeće, Italija), odlukom od 4. prosinca 2014., koju je Sud zaprimio 2. ožujka 2015., u postupku

         Microsoft Mobile Sales International Oy, ranije Nokia Italia SpA,

         Hewlett‑Packard Italiana Srl,

         Telecom Italia SpA,

         Samsung Electronics Italia SpA,

         Dell SpA,

         Fastweb SpA,

         Sony Mobile Communications Italy SpA,

         Wind Telecomunicazioni SpA,

      protiv

         Ministero per i beni e le attività culturali (MIBAC),

         Società italiana degli autori ed editori (SIAE),

         Istituto per la tutela dei diritti degli artisti interpreti esecutori (IMAIE), u likvidaciji,

         Associazione nazionale industrie cinematografiche audiovisive e multimediali (ANICA),

         Associazione produttori televisivi (APT),

      uz sudjelovanje:

         Assotelecomunicazioni (Asstel),

         Vodafone Omnitel NV,

         H3G SpA,

         Movimento Difesa del Cittadino,

         Assoutenti,

         Adiconsum,

         Cittadinanza Attiva,

         Altroconsumo,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič (izvjestitelj), predsjednik vijeća, C. Toader, A. Rosas, A. Prechal i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: L. Carrasco Marco, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 24. veljače 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Microsoft Mobile Sales International Oy, ranije Nokia Italia SpA, G. Cuonzo i Vincenzo Cerulli Irelli, avvocati,

               —

               za Hewlett‑Packard Italiana Srl, A. Clarizia i M. Quattrone, avvocati,

               —

               za Telecom Italia SpA, F. Lattanzi i E. Stajano, avvocati,

               —

               za Samsung Electronics Italia SpA, S. Cassamagnaghi, P. Todaro i E. Raffaelli, avvocati,

               —

               za Dell SpA, L. Mansani i F. Fusco, avvocati,

               —

               za Sony Mobile Communications Italy SpA, G. Cuonzo, kao i Vincenzo i Vittorio Cerulli Irelli, avvocati,

               —

               za Wind Telecomunicazioni SpA, B. Caravita di Toritto, S. Fiorucci i R. Santi, avvocati,

               —

               za Società italiana degli autori ed editori (SIAE), M. Siragusa i M. Mandel, avvocati,

               —

               za Assotelecomunicazioni (Asstel), M. Libertini, avvocato,

               —

               za Altroconsumo, G. Scorza, D. Reccia i M. Salvati, avvocati,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju A. Vitalea i S. Fiorentina, avvocati dello Stato,

               —

               za francusku vladu, D. Colas i D. Segoin, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, V. Di Bucci i J. Samnadda, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 4. svibnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 5. stavka 2. točke (b) Direktive 2001/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2001. o usklađivanju određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu (SL 2001., L 167, str. 10.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 119.).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru više sporova između, s jedne strane, društava koja proizvode i prodaju osobito osobna računala, snimače, medije za pohranjivanje, mobilne telefone i fotografske aparate i, s druge strane, Ministero per i beni e le attività culturali e del turismo (Ministarstvo za kulturna dobra i aktivnosti i turizam, Italija, u daljnjem tekstu: MIBAC), la Società italiana degli autori ed editori (Talijansko društvo autora i izdavača, u daljnjem tekstu: SIAE), l’Istituto per la tutela dei diritti degli artisti interpreti esecutori (Zavod za zaštitu prava autora i izvođača), u likvidaciji, l’Associazione nazionale industrie cinematografiche audiovisive e multimediali (Nacionalno udruženje kinematografa, audiovizualne industrije i multimedije) i l’Associazione produttori televisivi (Udruženje televizijskih proizvođača), zbog „pravične naknade” koja se plaća, posredovanjem SIAE‑a, autorima intelektualnih djela rada za privatno reproduciranje radi osobne uporabe tih djela.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodne izjave 31., 35. i 38. Direktive 2001/29 određuju:

                        „(31)

                        Pravedna ravnoteža prava i interesa između različitih kategorija nositelja prava, kao i između različitih kategorija nositelja prava i korisnika predmeta zaštite mora biti osigurana. [...]

                  [...]

                        (35)

                        U određenim slučajevima iznimaka ili ograničenja, nositelji prava trebali bi dobiti pravičnu naknadu koja bi im na odgovarajući način nadoknadila uporabu njihovih zaštićenih djela ili drugih predmeta zaštite. Pri određivanju oblika, detaljnih rješenja i moguće visine takve primjerene naknade, trebalo bi uzeti u obzir okolnosti svakog pojedinog slučaja. Pri ocjenjivanju tih okolnosti, vrijedan kriterij mogla bi biti šteta koja se nositeljima prava nanosi dotičnom radnjom. [...]

                  [...]

                        (38)

                        Državama članicama treba biti dopušteno da predvide iznimku ili ograničenje prava reproduciranja za određene tipove reproduciranja audio, vizualnog i audiovizualnog materijala za privatnu uporabu, uz pravičnu naknadu. To može uključivati uvođenje ili produljenje primjene sustava naknade za naknađivanje štete nositelju prava. [...]”

               4

               Članak 2. Direktive 2001/29, naslovljen „Pravo reproduciranja”, propisuje:
               „Države članice moraju predvidjeti isključivo pravo davanja ovlaštenja ili zabrane za izravno ili neizravno, privremeno ili trajno reproduciranje bilo kojim sredstvima i u bilo kojem obliku, u cijelosti ili u dijelovima:

                        (a)

                        autorima, njihovih djela;

                        (b)

                        umjetnicima izvođačima, fiksacija njihovih izvedbi;

                        (c)

                        proizvođačima fonograma, njihovih fonograma;

                        (d)

                        proizvođačima prvih fiksiranja filmova, izvornika i primjeraka njihovih filmova;

                        (e)

                        organizacijama za radiodifuziju, fiksacija njihovih radiodifuzijskih emitiranja, bez obzira na to jesu li ta emitiranja prenesena putem žice ili putem zraka, uključujući kabelom ili satelitom.”

               5

               Članak 5. te direktive, naslovljen „Iznimke i ograničenja”, u stavku 2. točki (b) predviđa:
               „Države članice mogu predvidjeti iznimke ili ograničenja prava reproduciranja predviđenog člankom 2. u sljedećim slučajevima:
               [...]

                        (b)

                        u odnosu na reproduciranje na bilo koji medij koje je učinila fizička osoba za privatnu uporabu i u svrhu koja nije ni izravno ni neizravno komercijalna, uz uvjet da nositelji prava dobiju pravičnu naknadu, pri čemu se uzima u obzir primjena ili neprimjena tehničkih mjera iz članka 6. na djelo ili na drugi predmet zaštite;

                  [...]”

         Talijansko pravo

               6

               Direktiva 2001/29 prenesena je u talijanski pravni poredak decretom legislativo n. 68 – Attuazione della direttiva 2001/29/CE sull’armonizzazione di taluni aspetti del diritto d’autore e dei diritti connessi nella società dell’informazione (Zakonodavni dekret br. 68 o provedbi Direktive 2001/29/EZ o usklađivanju određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu) od 9. travnja 2003. (redovni dodatak GURI‑ju br. 87 od 14. travnja 2003.), kojim je izmijenjen legge n. 633 – Protezione del diritto d’autore e di altri diritti connessi al suo esercizio (Zakon br. 633 o zaštiti autorskih prava i prava koja se odnose na njihovu provedbu) od 22. travnja 1941. (u daljnjem tekstu: LDA ) na način da su u taj zakon dodani članci 71.e, 71.f i 71.g, koji se odnose na „privatno reproduciranje za osobnu uporabu”.

               7

               Članak 71.e stavak 1. LDA‑a propisuje:
               „Dopušteno je privatno reproduciranje fonograma i videograma na bilo koji medij koju su učinile fizičke osobe isključivo za privatnu uporabu, pod uvjetom da svrha tog reproduciranja nije stjecanje profita te da nije izravno ili neizravno komercijalna, u skladu s tehničkim mjerama iz članka 102.d.”

               8

               Članak 71.f LDA‑a određuje:
               „1.   Autori i proizvođači fonograma te prvotni proizvođač audiovizualnih djela, izvođači i proizvođači videograma i njihovi pravni sljednici imaju pravo na naknadu za privatno reproduciranje fonograma i videograma navedeno u članku 71.e. U pogledu uređaja koji su isključivo namijenjeni za analogno ili digitalno snimanje fonograma ili videograma, ta se naknada plaća kao postotak cijene koju krajnji potrošač plati maloprodavatelju, a koji se, u pogledu višenamjenskih uređaja i medija, izračunava na temelju uređaja i medija s karakteristikama koje su istovjetne onima unutarnje komponente koja služi snimanju ili, ako to nije moguće, kao fiksni iznos za svaki pojedini uređaj i medij. U pogledu medija za snimanje audio i video sadržaja, kao što su analogni mediji, digitalni mediji, unutarnja ili vanjska memorija, koji su namijenjeni snimanju fonograma ili videograma, naknada se plaća kao iznos koji odgovara kapacitetu snimanja koji imaju ti mediji. U pogledu sustava za snimanje na daljinu, naknadu iz ovog stavka mora platiti osoba koja pruža uslugu, a ta naknada mora odgovarati naknadi koja se primi za tu uslugu.
               2.   Naknada iz stavka 1. određuje se, u skladu s pravom [Unije] te, u svakom slučaju, vodeći računa o pravima reproduciranja, uredbom ministra za kulturnu baštinu i aktivnosti [MIBAC] koja će se usvojiti do 31. prosinca 2009., nakon konzultacija sa […] sektorskim udruženjima koja predstavljaju većinu proizvođača uređaja i medija navedenih u stavku 1. Pri određivanju naknade u obzir će se uzeti primjena ili neprimjena tehničkih mjera iz članka 102.d te različiti učinci digitalnog reproduciranja u usporedbi s analognim reproduciranjem. Uredba će se ažurirati svake tri godine.
               3.   Naknadu su obvezne plaćati sve osobe koje radi stjecanja profita proizvode ili uvoze na državno područje uređaje i medije navedene u stavku 1. Te osobe moraju [SIAE‑u] svaka tri mjeseca podnijeti prijavu u evidenciju obavljene prodaje i dugovane naknade, koje su dužni odmah platiti. Ako naknada ne bude plaćena, prodavatelj uređaja i medija za snimanje solidarno je odgovoran za isplatu. [...]”

               9

               Članak 71.g LDA‑a propisuje:
               „1.   Naknada iz članka 71.f za uređaje koji su namijenjeni snimanju fonograma plaća se [SIAE‑u], koji, nakon što namiri svoje troškove, osigurava isplatu te naknade u jednakim udjelima autorima i proizvođačima fonograma, uključujući posredstvom sektorskih i strukovnih udruženja s najviše članova.
               2.   Proizvođač fonograma bez odgode, a najkasnije u roku od 6 mjeseci, dotičnim izvođačima plaća 50 % naknade koju je primio na temelju stavka 1. ovog članka.
               3.   Naknada iz članka 71.f za uređaje koji su namijenjeni snimanju videograma plaća se [SIAE‑u], koji, nakon što namiri svoje troškove, uključujući posredstvom sektorskih i strukovnih udruženja s najviše članova, osigurava isplatu 30-postotnog udjela naknade autorima, a ostalih 70 % u jednakim udjelima proizvođačima audiovizualnih djela, proizvođačima videograma i ostalim umjetnicima izvođačima. Polovica naknade plaćene izvođačima služit će za financiranje aktivnosti i ciljeva opisanih u članku 7. stavku 2. Zakona br. 93 od 5. veljače 1992.”

               10

               U skladu s člankom 71.f stavkom 2. LDA‑a, MIBAC je 30. prosinca 2009. donio Decreto relativo alla determinazione del compenso per la riproduzione privata di fonogrammi e di videogrammi (Uredba o određivanju naknade za privatno reproduciranje fonograma i videograma, u daljnjem tekstu: Uredba od 30. prosinca 2009.), koji sadržava samo jedan članak, prema kojem „tehnički prilog, koji čini sastavni dio [te] uredbe, utvrđuje iznos naknade za privatno reproduciranje fonograma i videograma, na temelju članka 71.f [LDA‑a]”.

               11

               Članak 2. tehničkog priloga Uredbe od 30. prosinca 2009. (u daljnjem tekstu: tehnički prilog) navodi iznose naknade za privatno reproduciranje, pružajući popis 26 kategorija proizvoda i s njima povezanih iznosa naknada.

               12

               Članak 4. tehničkog priloga propisuje:
               „1.   [SIAE] promiče protokole za učinkovitiju primjenu ovih odredbi, osobito u svrhu predviđanja objektivnih i subjektivnih iznimaka, poput, primjerice, u pogledu poslovne uporabe uređaja i medija ili u pogledu određenih uređaja i medija za videoigre. Ti se provedbeni protokoli usvajaju u sporazumu s obveznicima naknade za privatno reproduciranje ili s njihovim sektorskim udruženjima.
               2.   Sporazumi koji prethode ovim odredbama ostaju na snazi do usvajanja protokola iz stavka 1.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               13

               Tužitelji u glavnom postupku proizvode i prodaju osobna računala, snimače, medije za pohranjivanje, mobilne telefone i fotografske aparate.

               14

               Ti su tužitelji pred Tribunale amministrativo regionale del Lazio (Regionalni upravni sud Lacija, Italija) podnijeli tužbu za poništenje Uredbe od 30. prosinca 2009. U prilog svojoj tužbi ističu da je odnosni nacionalni propis protivan pravu Unije, osobito zato što naknadu za privatno reproduciranje nameće osobama čije postupanje ima svrhu koja se očito razlikuje od svrhe privatnog reproduciranja, a osobito pravnim osobama i osobama koje postupaju u profesionalne svrhe. Oni također ističu diskriminatoran karakter delegiranja ovlasti koje je MIBAC dodijelio SIAE‑u, tijelu zaduženom za kolektivno upravljanje autorskim pravima u Italiji, s obzirom na to da nacionalni propis daje tom tijelu ovlast određivanja osoba koje treba izuzeti od plaćanja naknade za privatno reproduciranje kao i onih koje imaju pristup postupku povrata te naknade, kada je ona već plaćena.

               15

               Tribunale amministrativo regionale del Lazio (Regionalni upravni sud Lacija) odbio je zahtjeve tužiteljâ.

               16

               Tužitelji u glavnom postupku podnijeli su žalbu protiv odluke kojom se odbija njihova tužba pred Consiglio di Stato (Državno vijeće, Italija), koji je, s obzirom na dvojbe glede tumačenja članka 5. stavka 2. točke (b) Direktive 2001/29 u tom kontekstu, odlučio prekinuti postupak te uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Protivi li se pravu Unije, a osobito uvodnoj izjavi 31. i članku 5. stavku 2. točki (b) Direktive 2001/29, nacionalni propis (preciznije članak 71.e LDA‑a, u vezi s člankom 4. tehničkog priloga) koji predviđa da, kada se mediji i uređaji kupuju u svrhu koja se očito razlikuje od svrhe privatnog reproduciranja – odnosno isključivo za poslovnu uporabu – određivanje kriterija za izuzeće ex ante od naknade za privatno reproduciranje bude podvrgnuto privatnom pregovaranju, ili ‚slobodnom dogovaranju’, osobito u skladu s ‚provedbenim protokolima’ iz navedenog članka 4., a da pritom nisu propisana opća pravila niti bilo kakvo jamstvo jednakog postupanja prema SIAE‑u i obveznicima plaćanja naknade ili njihovih sektorskih i strukovnih udruženja?

                        2.

                        Protivi li se pravu Unije, a osobito uvodnoj izjavi 31. i članku 5. stavku 2. točki (b) Direktive 2001/29, nacionalni propis (preciznije članak 71.e talijanskog Zakona o autorskom pravu, u vezi s Uredbom od 30. rujna 2009. i uputama SIAE‑a o povratu) koji predviđa da, u slučaju kada se mediji i uređaji kupuju u svrhu koja se očito razlikuje od svrhe privatnog reproduciranja (odnosno isključivo za poslovnu uporabu), naknadu može zatražiti samo krajnji korisnik, a ne proizvođač medija i uređaja?”

         O prethodnim pitanjima

         Dopuštenost

               17

               SIAE smatra da prvo pitanje nije dopušteno, s obzirom na to da je ono trebalo biti riješeno tumačenjem nacionalnog prava u skladu s pravom Unije, prema kojem se za uređaje i medije namijenjene snimanju koje kupuju subjekti koji nisu fizičke osobe isključivo za profesionalne svrhe ne plaća naknada za privatno reproduciranje.

               18

               U tom pogledu valja podsjetiti da je prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, u okviru suradnje između njega i nacionalnih sudova uspostavljene u članku 267. UFEU‑a, isključivo na nacionalnom sudu pred kojim se vodi postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da, uvažavajući posebnosti predmeta, ocijeni nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu. Posljedično, s obzirom na to da se postavljena pitanja odnose na tumačenje ili ocjenu valjanosti određenog pravnog pravila Unije, Sud je u načelu dužan donijeti meritornu odluku (vidjeti osobito presude od 21. listopada 2010., Padawan, C‑467/08, EU:C:2010:620, t. 21. i od 12. studenoga 2015., Hewlett‑Packard Belgium, C‑572/13, EU:C:2015:750, t. 24.).

               19

               Sud može odbiti zahtjev za prethodnu odluku koji je podnio nacionalni sud samo ako je očito da tumačenje prava Unije koje se traži nema nikakve veze sa stvarnošću ili predmetom glavnog spora, ako je problem hipotetske naravi ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima nužnima da na koristan način odgovori na pitanja koja su mu postavljena (vidjeti osobito presude od 16. lipnja 2015., Gauweiler i dr., C‑62/14, EU:C:2015:400, t. 25. i od 8. rujna 2015., Taricco i dr., C‑105/14, EU:C:2015:555, t. 30.).

               20

               Međutim, to ovdje nije slučaj, s obzirom na to da prvo pitanje postavljeno Sudu, koje se odnosi na tumačenje prava Unije, nije nimalo hipotetske naravi i da postoji veza sa stvarnim stanjem predmeta u glavnom postupku jer se to pitanje odnosi na tumačenje odredaba prava Unije koje sud koji je uputio zahtjev smatra odlučujućima za odluku koju će donijeti u glavnom postupku, posebno kad je riječ o načinu izuzimanja od plaćanja naknade za privatno reproduciranje kada se mediji i uređaji kupuju u svrhu koja se očito razlikuje od svrhe privatnog reproduciranja.

               21

               SIAE tvrdi da je drugo pitanje također nedopušteno, s obzirom na to da je istovjetno pitanjima o kojima je Sud već zauzeo stav.

               22

               Takav prigovor nedopuštenosti treba odbiti. Naime, pod pretpostavkom da je postavljeno pitanje materijalno istovjetno pitanju koje je već bilo predmet prethodne odluke u analognom slučaju, takva okolnost ni na koji način ne sprečava nacionalni sud da Sudu postavi prethodno pitanje te ne može tako postavljeno pitanje učiniti nedopuštenim (vidjeti u tom smislu presude od 6. listopada 1982., Cilfit i dr., 283/81, EU:C:1982:335, t. 13. i 15.; od 2. travnja 2009., Pedro IV Servicios, C‑260/07, EU:C:2009:215, t. 31. i od 26. studenoga 2014., Mascolo i dr., C‑22/13, C‑61/13, C‑63/13 i C‑418/13, EU:C:2014:2401, t. 49.).

               23

               Iz toga slijedi da su postavljena pitanja dopuštena.

         O meritumu

               24

               Svojim pitanjima, koja treba ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li pravo Unije, posebno članak 5. stavak 2. točku (b) Direktive 2001/29, tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis poput onoga u glavnom postupku, koji, s jedne strane, izuzimanje od plaćanja naknade za privatno reproduciranje proizvođača i uvoznika uređaja i medija namijenjenih uporabi koja se očito razlikuje od privatnog reproduciranja uvjetuje sklapanjem sporazuma između tijela koje ima zakonski monopol zastupanja interesa autora djela i obveznika naknade ili njihovih sektorskih udruženja i, s druge strane, predviđa da povrat takve naknade, kada je ona neosnovano plaćena, može zahtijevati samo krajnji korisnik tih uređaja i medija.

               25

               Treba podsjetiti, kao prvo, da, u skladu s člankom 5. stavkom 2. točkom (b) Direktive 2001/29, države članice mogu predvidjeti iznimke ili ograničenja isključivog prava reproduciranja predviđenog njezinim člankom 2. u odnosu na reproduciranje na bilo koji medij koje je ostvarila fizička osoba za privatnu uporabu i u svrhu koja nije ni izravno ni neizravno komercijalna, uz uvjet da nositelji tog prava dobiju pravičnu naknadu, pri čemu se uzimaju u obzir tehničke mjere iz članka 6. navedene direktive.

               26

               Kao što to proizlazi iz uvodnih izjava 35. i 38. Direktive 2001/29, njezin članak 5. stavak 2. točka (b) odražava volju zakonodavca Europske unije da uspostavi poseban sustav naknade koji se primjenjuje kada postoji šteta nanesena nositeljima prava, koja u načelu stvara obvezu da im se „nadoknad[i]” ili „nakna[di] štet[a]” (presuda od 9. lipnja 2016., EGEDA i dr., C‑470/14, EU:C:2016:418, t. 19. i navedena sudska praksa).

               27

               Budući da odredbe Direktive 2001/29 ne uređuju izričito različite elemente sustava pravične naknade, države članice raspolažu širokom marginom prosudbe za određivanje koga treba osloboditi te naknade. Isto vrijedi i kad je riječ o određivanju oblika, načina i eventualne razine te naknade (vidjeti u tom smislu presudu od 11. srpnja 2013., Amazon.com International Sales i dr., C‑521/11, EU:C:2013:515, t. 20. i navedenu sudsku praksu).

               28

               Kao što to proizlazi iz sudske prakse Suda, da bi bila u skladu s člankom 5. stavkom 2. točkom (b) Direktive 2001/29, pravična naknada, a prema tome i sustav na kojem počiva, mora biti povezana sa štetom učinjenom nositeljima prava zbog ostvarivanja privatnih reproduciranja (vidjeti u tom smislu presudu od 5. ožujka 2015., Copydan Båndkopi, C‑463/12, EU:C:2015:144, t. 21. i navedenu sudsku praksu).

               29

               Stoga je sustav financiranja pravične naknade u skladu sa zahtjevima „pravedne ravnoteže” iz uvodne izjave 31. Direktive 2001/29 – između prava i interesa, s jedne strane, autora, koji su korisnici pravične naknade, i, s druge strane, korisnika predmeta zaštite – samo ako se odnosni uređaji i mediji za reproduciranje mogu koristiti u svrhu privatnog reproduciranja i stoga prouzročiti štetu autoru zaštićenog djela. Stoga, s obzirom na te zahtjeve, postoji nužna povezanost između primjene naknade za privatno umnožavanje u pogledu navedene opreme, uređaja i medija za digitalno reproduciranje i njihove uporabe u svrhu privatnog reproduciranja (vidjeti u tom smislu presudu od 21. listopada 2010., Padawan, C‑467/08, EU:C:2010:620, t. 52.).

               30

               Kao drugo, treba podsjetiti da je Sud već presudio da, kada je štetu nositelju isključivog prava reproduciranja prouzročila osoba koja ostvaruje za svoju privatnu uporabu reproduciranje zaštićenog djela bez prethodnog ovlaštenja nositelja prava, onda je ta osoba u načelu dužna popraviti pretrpljenu štetu financiranjem pravične naknade koja mora biti plaćena tom nositelju (presude od 21. listopada 2010., Padawan, C‑467/08, EU:C:2010:620, t. 45.; od 16. lipnja 2011., Stichting de Thuiskopie, C‑462/09, EU:C:2011:397, t. 26. i od 11. srpnja 2013., Amazon.com International Sales i dr., C‑521/11, EU:C:2013:515, t. 23.).

               31

               Sud je, međutim, priznao da, s obzirom na praktične teškoće povezane s identificiranjem privatnih korisnika i njihovim obvezivanjem na obeštećivanje nositeljâ isključivog prava reproduciranja za štetu koju im čine, države članice mogu, u cilju financiranja pravične naknade, uvesti „naknadu za privatno reproduciranje” koja nije na teret dotičnih privatnih osoba, nego onih koje raspolažu opremom, uređajima i medijima za digitalno reproduciranje i koje ih na tom temelju pravno ili činjenično stavljaju na raspolaganje privatnim osobama. U okviru takvog sustava osobe koje raspolažu navedenom opremom dužne su platiti naknadu za privatno reproduciranje (vidjeti u tom smislu presude od 21. listopada 2010., Padawan, C‑467/08, EU:C:2010:620, t. 46.; od 16. lipnja 2011., Stichting de Thuiskopie, C‑462/09, EU:C:2011:397, t. 27. i od 11. srpnja 2013., Amazon.com International Sales i dr., C‑521/11, EU:C:2013:515, t. 24.).

               32

               Stoga države članice mogu pod određenim uvjetima bez razlikovanja primijeniti naknadu za privatno reproduciranje u pogledu medija za pohranjivanje koji mogu služiti za reproduciranje, uključujući pretpostavku u kojoj njihova konačna uporaba nije obuhvaćena člankom 5. stavkom 2. točkom (b) Direktive 2001/29 (vidjeti presudu od 5. ožujka 2015., Copydan Båndkopi, C‑463/12, EU:C:2015:144, t. 44.).

               33

               U tom pogledu Sud je pojasnio da – s obzirom na to da navedeni sustav omogućava obveznicima plaćanja da prenesu iznos naknade za privatno reproduciranje na cijenu stavljanja na raspolaganje te iste opreme, uređaja i medija za reproduciranje ili na cijenu pružene usluge reproduciranja – trošak navedene naknade u konačnici snosi privatni korisnik koji plaća tu cijenu, i to u skladu s „pravednom ravnotežom” iz uvodne izjave 31. Direktive 2001/29 koju treba postići između interesâ nositelja isključivog prava reproduciranja i onih korisnika predmeta zaštite (vidjeti u tom smislu presude od 16. lipnja 2011., Stichting de Thuiskopie, C‑462/09, EU:C:2011:397, t. 28. i od 11. srpnja 2013., Amazon.com International Sales i dr., C‑521/11, EU:C:2013:515, t. 25.).

               34

               Ipak, Sud je smatrao da je sustav koji se odnosi na primjenu takve naknade usklađen s člankom 5. stavkom 2. točkom (b) Direktive 2001/29 samo ako je njegova provedba opravdana praktičnim teškoćama i ako obveznici raspolažu pravom na povrat te naknade kad ne postoji obveza njezina plaćanja (vidjeti u tom smislu presude od 11. srpnja 2013., Amazon.com International Sales i dr., C‑521/11, EU:C:2013:515, t. 31. i od 5. ožujka 2015., Copydan Båndkopi, C‑463/12, EU:C:2015:144, t. 45.).

               35

               U tom pogledu sustav naknade za privatno reproduciranje osobito može biti opravdan u slučaju nužnosti uklanjanja nemogućnosti utvrđivanja krajnjih korisnika ili praktičnih teškoća u vezi s tim utvrđivanjem ili drugih sličnih teškoća (presuda od 5. ožujka 2015., Copydan Båndkopi, C‑463/12, EU:C:2015:144, t. 46. i navedena sudska praksa).

               36

               Međutim, iz sudske prakse Suda proizlazi da se navedena naknada u svakom slučaju ne može primjenjivati na isporuku opreme, uređaja i medija za reproduciranje osobama koje nisu fizičke osobe, u svrhe koje očito nisu povezane s reproduciranjem za privatnu uporabu (presuda od 5. ožujka 2015., Copydan Båndkopi, C‑463/12, EU:C:2015:144, t. 47. i navedena sudska praksa).

               37

               Osim toga, takav sustav mora predvidjeti i pravo na povrat naknade za privatno reproduciranje koje je djelotvorno i ne čini povrat plaćene naknade pretjerano otežanim. U tom pogledu, opseg, učinkovitost, raspoloživost, javnost i jednostavnost korištenja pravom na povrat moraju omogućiti uklanjanje mogućih neravnoteža stvorenih sustavom naknade za privatno reproduciranje radi rješavanja utvrđenih praktičnih teškoća (vidjeti u tom smislu presude od 11. srpnja 2013., Amazon.com International Sales i dr., C‑521/11, EU:C:2013:515, t. 36. i od 5. ožujka 2015., Copydan Båndkopi, C‑463/12, EU:C:2015:144, t. 52.).

               38

               Pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev potrebno je ispitati uzimajući u obzir ta razmatranja.

               39

               Kao prvo, treba istaknuti da sustav pravične naknade o kojem je riječ u glavnom postupku predviđa, kao što to proizlazi iz članka 71.e stavka 1. LDA‑a, da se naknada za privatno reproduciranje sastoji od dijela cijene koju krajnji korisnik plaća maloprodavatelju za dotične uređaje i medije, čiji se iznos određuje ovisno o njihovu kapacitetu pohranjivanja. Sukladno članku 71.e stavku 3. LDA‑a, tu naknadu obvezne su plaćati sve osobe koje radi stjecanja dobiti proizvode ili uvoze na talijansko državno područje takve uređaje i medije.

               40

               U tom je pogledu nesporno da odnosni propis u glavnom postupku ne predviđa odredbu opće primjenjivosti koja bi izuzimala od plaćanja naknade za privatno reproduciranje proizvođače i izvoznike koji dokažu da su uređaje i medije kupile osobe koje nisu fizičke osobe u svrhe koje očito nisu povezane s reproduciranjem za privatnu uporabu.

               41

               Međutim, iz sudske prakse Suda navedene u točki 36. ove presude proizlazi da se navedena naknada ne može primjenjivati na isporuku takve opreme.

               42

               Naime, kao što je to bilo upozoreno u točki 29. ove presude, sustav financiranja pravične naknade nije u skladu sa zahtjevima „pravedne ravnoteže” iz uvodne izjave 31. Direktive 2001/29 jer se uređaji i mediji za reprodukciju mogu koristiti u svrhu privatnog reproduciranja.

               43

               Točno je, kao što to ističe talijanska vlada, da tehnički prilog u članku 4. predviđa da SIAE mora „promicati” protokole, „osobito u svrhu predviđanja objektivnih i subjektivnih iznimaka, poput, primjerice, u pogledu poslovne uporabe uređaja i medija ili u pogledu određenih uređaja i medija za videoigre”, pri čemu se one moraju usvojiti u sporazumu s obveznicima naknade za privatno reproduciranje ili s njihovim sektorskim udruženjima.

               44

               Međutim, Sud podsjeća da se iznimke predviđene u članku 5. Direktive 2001/29 moraju primjenjivati uz poštovanje načela jednakog postupanja, koje je opće načelo prava Unije propisano u članku 20. Povelje Europske unije o temeljnim pravima i koje, prema ustaljenoj sudskoj praksi, zahtijeva da se u usporedivim situacijama ne postupa na različit način i da se u različitim situacijama ne postupa na jednak način, osim ako je takvo postupanje objektivno opravdano (presuda od 5. ožujka 2015., Copydan Båndkopi, C‑463/12, EU:C:2015:144, t. 31. i 32. i navedena sudska praksa).

               45

               Države članice stoga ne mogu predvidjeti oblike pravične naknade koji dovode do neopravdane nejednakosti postupanja između različitih kategorija gospodarskih subjekata koji prodaju usporedivu robu na koju se odnosi iznimka privatnog reproduciranja ili između različitih kategorija korisnika predmeta zaštite (presuda od 5. ožujka 2015., Copydan Båndkopi, C‑463/12, EU:C:2015:144, t. 33. i navedena sudska praksa).

               46

               U ovom slučaju treba zaključiti da propis o kojem je riječ u glavnom postupku ne omogućuje u svakom slučaju jamčenje jednakog postupanja prema proizvođačima i uvoznicima koji su obveznici naknade za privatno reproduciranje, a koji se mogu naći u usporedivim situacijama.

               47

               Naime, kao prvo, taj propis, kao što je to navedeno u točki 40. ove presude, ne predviđa odredbe opće primjenjivosti kojima bi se izuzelo od plaćanja naknade za privatno reproduciranje proizvođače i uvoznike koji dokažu da su uređaje i medije kupile osobe koje nisu fizičke osobe, u svrhe koje očito nisu povezane s reproduciranjem za privatnu uporabu, i ograničen je na uvođenje obveze putem SIAE‑a, čija je obveza samo „promicati” protokole o sklapanju sporazuma s osobama koje moraju plaćati naknadu za privatno reproduciranje. Slijedi da se s proizvođačima i uvoznicima koji se nalaze u usporedivim situacijama može postupati na različit način, ovisno o tome jesu li ili nisu sklopili protokol o sporazumu sa SIAE‑om.

               48

               Nadalje, navedeni propis, a osobito članak 4. tehničkog priloga, ne predviđa objektivne i transparentne kriterije koje osobe koje su obveznici plaćanja pravične naknade ili njihova sektorska udruženja moraju zadovoljiti u cilju sklapanja takvog protokola o sporazumu, s obzirom na to da je ta odredba ograničena na spominjanje, kao primjera, iznimke „u pogledu poslovne uporabe uređaja i medija ili u pogledu određenih uređaja i medija za videoigre”, pri čemu iznimke u praksi mogu nadalje, prema odredbama istog tog članka, biti objektivnog ili subjektivnog karaktera.

               49

               Konačno, s obzirom na to da je zaključivanje tih protokola prepušteno slobodnom pregovaranju između, s jedne strane, SIAE‑a i, s druge strane, osoba koje su obveznici plaćanja pravične naknade ili njihovih sektorskih udruženja, treba zaključiti, čak i ako su ti protokoli sklopljeni sa svim osobama koje mogu zahtijevati izuzimanje od plaćanja naknade za privatno reproduciranje, da ne postoji jamstvo da će se prema proizvođačima i uvoznicima koji se nalaze u usporedivim situacijama postupati na jednak način, s obzirom na to da su takvi ugovori posljedica privatnopravnog pregovaranja.

               50

               Nadalje, elementi istaknuti u točkama 47. do 49. ove presude sprečavaju da se smatra da dotični nacionalni propis u glavnom postupku može jamčiti da će na djelotvoran način i osobito uz poštovanje načela pravne sigurnosti biti zadovoljen zahtjev iz točke 44. ove presude.

               51

               Kao drugo, kao što to proizlazi iz teksta drugog prethodnog pitanja i očitovanja podnesenih Sudu, postupak povrata, koji je SIAE razradio i koji se nalazi u „uputama” dostupnima na njegovim internetskim stranicama, predviđa da povrat može tražiti samo krajnji korisnik koji nije fizička osoba. Nasuprot tomu, povrat ne može tražiti proizvođač ili uvoznik medija i uređaja.

               52

               U tom pogledu dovoljno je zaključiti, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 58. i 59. svojeg mišljenja – iako je Sud u svojoj presudi od 5. ožujka 2015., Copydan Båndkopi (C‑463/12, EU:C:2015:144, t. 55.) smatrao da se pravu Unije ne protivi sustav pravičnih naknada prema kojem samo krajnji korisnici uređaja ili medija mogu zahtijevati povrat – da je takav sustav sukladan pravu Unije samo pod uvjetom da se obveznici naknade mogu izuzeti od nje ako dokažu da su dotične uređaje i medije isporučili osobama koje nisu fizičke osobe u svrhe koje se očito razlikuju od svrhe privatnog reproduciranja.

               53

               Međutim, to ovdje nije slučaj, kao što to proizlazi iz razmatranja u točkama 39. do 49. ove presude.

               54

               Nadalje, treba podsjetiti da, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 31. Direktive 2001/29, treba održati pravednu ravnotežu između nositelja prava i korisnika predmeta zaštite. Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, sustav pravične naknade stoga mora imati mehanizme, osobito u pogledu povrata, s ciljem ispravljanja svake situacije „pretjerane naknade” na štetu ove ili one kategorije korisnika koja nije u skladu sa zahtjevom navedenim u toj uvodnoj izjavi (vidjeti prema analogiji presudu od 12. studenoga 2015., Hewlett‑Packard Belgium, C‑572/13, EU:C:2015:750, t. 85. i 86.).

               55

               U ovom slučaju, s obzirom na to da sustav pravične naknade o kojem je riječ u glavnom postupku ne predviđa dostatna jamstva za izuzimanje od plaćanja naknade proizvođača i uvoznika koji dokažu da su uređaji i mediji kupljeni u svrhe koje očito nisu povezane s reproduciranjem za privatnu uporabu, taj bi sustav u svakom slučaju, kao što je to istaknuto u točki 37. ove presude, trebao predvidjeti pravo na povrat naknade koje je djelotvorno i ne čini povrat plaćene naknade pretjerano otežanim. Međutim, pravo na povrat predviđeno sustavom pravične naknade o kojem je riječ u glavnom postupku ne može se smatrati djelotvornim jer je nesporno da nije dostupno fizičkim osobama, čak i ako su kupile uređaje i medije u svrhe koje očito nisu povezane s reproduciranjem za privatnu uporabu.

               56

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti da pravo Unije, posebno članak 5. stavak 2. točku (b) Direktive 2001/29, treba tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis poput onoga u glavnom postupku, koji, s jedne strane, izuzimanje od plaćanja naknade za privatno reproduciranje proizvođača i uvoznika uređaja i medija namijenjenih uporabi koja se očito razlikuje od privatnog reproduciranja uvjetuje sklapanjem sporazuma između tijela koje ima zakonski monopol zastupanja interesa autora djela i obveznika naknade ili njihovih sektorskih udruženja i, s druge strane, predviđa da povrat takve naknade, kada je ona neosnovano plaćena, može zahtijevati samo krajnji korisnik tih uređaja i medija.

         Zahtjev za vremensko ograničenje učinaka presude

               57

               U svojim pisanim očitovanjima SIAE je zatražio od Suda da ograniči vremenski učinak ove presude, u slučaju da zaključi da se članku 5. stavku 2. točki (b) Direktive 2001/29 protivi nacionalni propis poput onoga u glavnom postupku.

               58

               U prilog svojem zahtjevu SIAE skreće pozornost Suda, kao prvo, na teške gospodarske posljedice koje bi presuda s takvim utvrđenjem mogla imati za SIAE, budući da su naknade, osim dijela koji SIAE drži radi pokrivanja troškova koji proizlaze iz njegove aktivnosti ubiranja naknada, već bile podijeljene nositeljima prava. Kao drugo, ne postoji dvojba da je SIAE postupio u dobroj vjeri i u punom uvjerenju da je nacionalni propis o kojem je riječ u glavnom postupku bio u cijelosti usklađen s pravom Unije, pri čemu je to uvjerenje bilo osnaženo činjenicom da, unatoč njegovoj dugotrajnoj primjeni, Komisija, koja je s tim propisom bila dobro upoznata, nikada nije imala primjedbe kad je riječ o njegovoj usklađenosti s pravom Unije.

               59

               U tom pogledu valja podsjetiti na to da, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, tumačenje nekog pravnog pravila prava Unije koje potonji daje izvršavajući nadležnost koju mu dodjeljuje članak 267. UFEU‑a pojašnjava i precizira značenje i doseg tog pravnog pravila, onako kako ono treba ili je trebalo biti shvaćeno i primijenjeno od stupanja na snagu. Iz toga proizlazi da tako tumačeno pravno pravilo sudac može i mora primijeniti čak i na pravne odnose koji su se pojavili i nastali prije presude o zahtjevu za tumačenje ako su usto ispunjeni uvjeti koji omogućuju iznošenje spora o primjeni spomenutog pravnog pravila pred nadležne sudove (vidjeti osobito presude od 17. veljače 2005., Linneweber i Akritidis, C‑453/02 i C‑462/02, EU:C:2005:92, t. 41.; od 6. ožujka 2007., Meilicke i dr., C‑292/04, EU:C:2007:132, t. 34. i od 27. veljače 2014., Transportes Jordi Besora, C‑82/12, EU:C:2014:108, t. 40).

               60

               Sud samo iznimno može, primjenjujući opće načelo pravne sigurnosti svojstveno pravnom poretku Unije, biti doveden u situaciju da ograniči mogućnost da se zainteresirane osobe pozovu na odredbu koju je protumačio s ciljem dovođenja u pitanje pravnih odnosa ustanovljenih u dobroj vjeri. Da bi se takvo ograničenje moglo uvesti, moraju biti ispunjena dva osnovna kriterija – dobra vjera zainteresiranih osoba i opasnost od ozbiljnih poremećaja (vidjeti osobito presude od 10. siječnja 2006., Skov i Bilka, C‑402/03, EU:C:2006:6, t. 51.; od 3. lipnja 2010., Kalinchev, C‑2/09, EU:C:2010:312, t. 50. i od 27. veljače 2014., Transportes Jordi Besora, C‑82/12, EU:C:2014:108, t. 41.).

               61

               Točnije, Sud je pribjegavao tom rješenju samo u vrlo jasno određenim okolnostima, primjerice kada je postojala opasnost od teških ekonomskih učinaka koji bi osobito bili posljedica velikog broja pravnih odnosa nastalih u dobroj vjeri na temelju propisa za koji se smatralo da je valjano na snazi i kada se činilo da su pojedinci i nacionalne vlasti bili poticani na to da usvoje praksu koja nije u skladu s pravom Unije zbog objektivne i značajne nesigurnosti u pogledu dosega odredbi prava Unije, nesigurnosti kojoj je mogla pridonijeti i sama praksa koju su usvojile druge države članice ili Komisija (presuda od 27. veljače 2014., Transportes Jordi Besora, C‑82/12, EU:C:2014:108, t. 42. i navedena sudska praksa).

               62

               U ovom slučaju, što se tiče prvog kriterija, treba zaključiti da je u presudi od 21. listopada 2010., Padawan (C‑467/08, EU:C:2010:620, t. 53.) Sud već odlučio o sukladnosti s pravom Unije sustava koji predviđa primjenu bez razlike naknade za privatno reproduciranje u pogledu svih vrsta uređaja i medija za digitalno reproduciranje, uključujući i u slučaju kada su ih stekle osobe koje nisu fizičke osobe, u svrhe koje očito nisu povezane s reproduciranjem za privatnu uporabu. U tim okolnostima, SIAE ne može nikako tvrditi da se našao u uvjerenju da je dotični propis u glavnom postupku bio sukladan pravu Unije zbog nepostojanja Komisijinih primjedbi kad je riječ o usklađenosti tog zakonodavstva s pravom Unije.

               63

               U svakom slučaju, što se tiče drugog kriterija, treba zaključiti da SIAE nije dokazao postojanje ozbiljnih poremećaja, s obzirom na to da je naznačeno samo da su naknade već u cijelosti podijeljene nositeljima prava te da „vjerojatno neće biti u mogućnosti povratiti te iznose”.

               64

               Stoga nema razloga za vremensko ograničavanje učinaka ove presude.

         Troškovi

               65

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                     Pravo Europske unije, posebno članak 5. stavak 2. točku (b) Direktive 2001/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2001. o usklađivanju određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu, treba tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis poput onoga u glavnom postupku, koji, s jedne strane, izuzimanje od plaćanja naknade za privatno reproduciranje proizvođača i uvoznika uređaja i medija namijenjenih uporabi koja se očito razlikuje od privatnog reproduciranja uvjetuje sklapanjem sporazuma između tijela koje ima zakonski monopol zastupanja interesa autora djela i obveznika naknade ili njihovih sektorskih udruženja i, s druge strane, predviđa da povrat takve naknade, kada je ona neosnovano plaćena, može zahtijevati samo krajnji korisnik tih uređaja i medija.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 10. siječnja 2006.#Ministero dell'Economia e delle Finanze protiv Cassa di Risparmio di Firenze SpA, Fondazione Cassa di Risparmio di San Miniato i Cassa di Risparmio di San Miniato SpA.#Zahtjev za prethodnu odluku: Corte suprema di cassazione - Italija.#Članci 87. i 88. UEZ-a - Nedopuštenost - Članci 12., 43. i 56. UEZ-a.#Predmet C-222/04.


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 29. rujna 2016.#Universal Protein Supplements Corp. protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Prijava figurativnog žiga Europske unije s prikazom bodibildera – Apsolutni razlog za odbijanje – Deskriptivni karakter – Članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-335/15.