title: Presuda Suda (peto vijeće) od 14. siječnja 2016.#Europska komisija protiv Kraljevine Belgije.#Povreda obveze države članice – Članak 343. UFEU‑a – Protokol o povlasticama i imunitetima Europske unije – Članak 3. – Porezna oslobođenja – Région de Bruxelles‑Capitale – Doprinosi za opskrbu električnom energijom i plinom.#Predmet C-163/14.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      14. siječnja 2016. (
            *1
         )
      „Povreda obveze države članice — Članak 343. UFEU‑a — Protokol o povlasticama i imunitetima Europske unije — Članak 3. — Porezna oslobođenja — Région de Bruxelles‑Capitale — Doprinosi za opskrbu električnom energijom i plinom“
      U predmetu C‑163/14,
      povodom tužbe zbog povrede obveze na temelju članka 258. UFEU‑a, podnesene 4. travnja 2014.,

         Europska komisija, koju zastupaju F. Clotuche‑Duvieusart i I. Martínez del Peral, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
      tužitelj,
      protiv

         Kraljevine Belgije, koju zastupaju J.-C. Halleux, S. Vanrie i T. Materne, u svojstvu agenata, uz asistenciju G. Block, D. Remy i H. Delahaije, odvjetnici,
      tuženik,
      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik četvrtog vijeća, u svojstvu predsjednika petog vijeća, D. Šváby, A. Rosas, E. Juhász (izvjestitelj) i C. Vajda, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
      tajnik: C. Strömholm, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 23. travnja 2015.,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 2. srpnja 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Europska komisija tužbom traži od Suda utvrđenje da je Kraljevina Belgija povrijedila svoje obveze prema članku 3. podstavku drugom Protokola od 8. travnja 1965. o povlasticama i imunitetima Europske unije, koji je početno bio priložen Ugovoru o osnivanju jedinstvenog Vijeća i jedinstvene Komisije Europskih zajednica (SL 1967., 152., str. 13.), a zatim na temelju Lisabonskog ugovora, UEZ‑u, UFEU‑u i UEZAE‑u kao Protokol br. 7 (u daljnjem tekstu: Protokol), jer nije oslobodila institucije Europske unije od plaćanja doprinosa utvrđenih u članku 26. Uredbe o uređenju tržišta električnom energijom u Région de Bruxelles‑Capitale i članku 20. Uredbe o uređenju tržišta plinom u Région de Bruxelles‑Capitale, kako su izmijenjene, i jer je odbila povrat navedenih doprinosa koje je ubrala Région de Bruxelles‑Capitale (u daljnjem tekstu: sporni doprinosi).

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               2

               Na temelju članka 28. podstavka prvog Ugovora o osnivanju jedinstvenog Vijeća i jedinstvene Komisije Europskih zajednica, a nakon stupanja na snagu Lisabonskog ugovora, na temelju članka 343. UFEU‑a, Unija na državnom području država članica uživa povlastice i imunitete koji su joj potrebni za obavljanje njezinih zadaća, prema uvjetima utvrđenima Protokolom.

               3

               Članak 3. Protokola propisuje:
               „Unija, njezina imovina, prihodi i ostala dobra oslobođeni su od svih neposrednih poreza.
               Vlade država članica, kad god je to moguće, poduzimaju odgovarajuće mjere za doznačivanje ili povrat iznosa posrednih poreza ili poreza na prodaju uključenih u cijenu pokretnina ili nekretnina kada Unija za svoje službene potrebe obavlja veće kupnje čija cijena uključuje takve poreze. Međutim, primjena navedenih odredaba ne smije imati za posljedicu narušavanje tržišnog natjecanja unutar Unije.
               Ne odobravaju se oslobođenja u odnosu na poreze i davanja koji se plaćaju samo kao naknade za javne komunalne usluge.“

         Belgijsko pravo

               4

               Prvotni izričaj Uredbe Région de Bruxelles‑Capitale od 19. srpnja 2001. o uređenju tržišta električnom energijom u Région de Bruxelles‑Capitale, koja je stupila na snagu 1. siječnja 2003. (Moniteur belge od 17. studenoga 2001., str. 39135., u daljnjem tekstu: uredba „električna energija“), predviđao je u članku 26.:
               „§ 1.   Fizička ili pravna osoba, u daljnjem tekstu obveznik, koja posjeduje odobrenje za opskrbu koje je izdano na temelju članka 21., dužna je plaćati mjesečnu naknadu.
               § 2.   Naknada dospijeva 1. siječnja obračunskog razdoblja. Naknada je plativa do 31. ožujka obračunskog razdoblja.
               § 3.   Naknada se računa na temelju snage koja se krajnjim klijentima koji ispunjavaju uvjete čini dostupnom putem mreže, priključaka i izravnih vodova napona do 70 kV i manje, na potrošačkim mjestima smještenima u Région de Bruxelles‑Capitale. Snaga koja se čini dostupnom klijentima visokonaponske mreže jednaka je snazi priključka. Ona je jednaka maksimalnoj snazi izraženoj u kVa koja se čini dostupnom na temelju ugovora o priključku. U slučaju da ne postoji takva odredba u ugovoru o priključku ili u slučaju da iskorištena snaga premašuje maksimalnu snagu koja se čini dostupnom na temelju ugovora o priključku, snaga priključka jednaka je maksimalnoj snazi izraženoj u kVa, iskorištenoj tijekom prethodnih 36 mjeseci, pomnožena s faktorom 1,2.
               Klijentima niskonaponske mreže čini se dostupnom snaga, izražena u kVa, koja je određena s obzirom na jačinu njihovih osigurača. Usporedna tablica nominalnih jačina osigurača i snage priložena je ovoj uredbi.
               § 4   Mjesečna naknada za visoki napon utvrđuje se u iznosu od 0,67 eura po kVa.
               Mjesečna naknada za niski napon utvrđuje se prema sljedećoj ljestvici:

                        1°

                        Dostupna snaga koja je niža ili jednaka 1,44 kVa: 0,00 eura;

                        2°

                        Dostupna snaga između:
                        1,44 i 6,00 kVa: 0,60 eura;
                        6,01 i 9,60 kVa: 0,96 eura;
                        9,61 i 12,00 kVa: 1,20 eura;
                        12,01 i 36,00 kVa: 2,40 eura;
                        36,01 i 56,00 kVa: 4,80 eura;
                        56,01 i 100,00 kVa: 7,80 eura;
                        Taj se iznos usklađuje na godišnjoj razini s indeksom potrošačkih cijena u Kraljevini. [...]

                  § 5   Vlada utvrđuje mjere za provedbu ovog članka. Vlada može, među ostalim, naložiti upravitelju distribucijske mreže, upravitelju regionalne mreže za prijenos i korisnicima izravnih vodova da joj dostave podatke koji su korisni za naplatu naknade.
               Vlada može zadužiti upravitelja distribucijske mreže da obveznicima uputi poziv na plaćanje naknade. Poziv osobito sadržava naznaku obračunskog razdoblja, obračunsku osnovicu, stopu, rok za plaćanje i način plaćanja. Međutim, činjenica slanja ili izostanka slanja tog poziva ne utječe na prava i obveze obveznika.
               § 6   Naknada se naplaćuje i potražuje u skladu s pravilima koja su predviđena u Poglavlju VI. Uredbe od 23. srpnja 1992. o regionalnom porezu koji tereti korisnike izgrađenih nekretnina i nositelje stvarnih prava na određenim nekretninama. Međutim, rok za plaćanje naknade utvrđuje se u skladu sa stavkom 3. ovog članka.
               § 7   Prihod od naknade dodjeljuje se upravitelju distribucijske mreže radi pokrivanja troškova pružanja javne usluge iz članka 24. [odredba je naknadno izmijenjena proširivanjem kruga osoba kojima se dodjeljuje prihod od naknade i navođenjem načina raspodjele tog prihoda].
               § 8   Naknada dospijeva od siječnja 2004.
               § 9   Troškove povezane s pružanjem javne usluge iz članka 24. koji premašuju iznos naplaćene naknade na temelju ovog članka snosi upravitelj distribucijske mreže s osnove troškova iskorištavanja. Utjecaj tih troškova na tarife uređuje savezno zakonodavstvo.
               [...]“

               5

               Članak 26. uredbe „električna energija“ izmijenjen je više puta, a posljednji put uredbom od 20. srpnja 2011. (Moniteur belge od 10. kolovoza 2011.) i uredbom od 21. prosinca 2012. o postupku oporezivanja u Région de Bruxelles‑Capitale (Moniteur belge od 8. veljače 2013.). Stavak 2. tog članka trenutačno glasi kako slijedi:
               „Naknada dospijeva prvog dana svakog mjeseca. Naknada je plativa do 15-og dana sljedećeg mjeseca. Obveznik je oslobođen od naknade za snagu koja se čini dostupnom klijentima za njihovu željezničku, tramvajsku ili metro mrežu [...]“

               6

               Nastavno na te izmjene, ljestvica troškova iz navedenog članka 26. stavka 4. neznatno je promijenjena.

               7

               Članak 24. uredbe „električna energija“, na koji upućuje članak 26. stavak 7. te uredbe, navodi javne usluge za koje je zadužen upravitelj mreže i glasi:
               „Upravitelj distribucijske mreže zadužen je za pružanje javnih usluga utvrđenih u točkama 1. do 5. kako slijedi:

                        1°

                        Dostupnost neprekidne minimalne opskrbe električnom energijom kućanstava pod pretpostavkama utvrđenima u uredbi od 11. srpnja 1991.

                        2°

                        Opskrbu električnom energijom po posebnoj socijalnoj tarifi osobama i pod pretpostavkama utvrđenima u saveznom zakonodavstvu.

                        3°

                        Informiranje, predstavljanje i činjenje dostupnim opreme, usluga i financijske pomoći za promicanje racionalnog korištenja električne energije u korist svih kategorija krajnjih klijenata, neovisno o tome ispunjavaju li ili ne ispunjavaju uvjete. U tu svrhu upravitelj distribucijske mreže utvrđuje u suradnji sa službom trogodišnji program racionalnog korištenja električne energije.

                        4°

                        Ovisno o slučaju, preuzimanje u okvirima vlastitih potreba kvalitetne kogeneracijske električne energije koja nije samostalno potrošena ili isporučena trećim osobama.

                        5°

                                 a)

                                 Izgradnju, održavanje i obnovu uređaja javne rasvjete na cestama i zajedničkim javnim površinama, uz poštovanje ovlasti zajednica utvrđenih u članku 135. novog zakona o zajednicama, u skladu s trogodišnjim programom koji svaka zajednica utvrđuje zajedničkim sporazumom s upraviteljem distribucijske mreže;

                                 b)

                                 Opskrbu takvih uređaja električnom energijom.

                        6°

                        Organizaciju službe pučkog pravobranitelja i informiranje kućanstava o cijeni i uvjetima opskrbe električnom energijom.“

               8

               Gore navedene zadaće naknadno su izmijenjene, posljednji put uredbom od 20. srpnja 2011. (Moniteur belge od 10. kolovoza 2011.). Te su zadaće trenutačno definirane na sljedeći način:
               „Članak 24.
               § 1.   Upravitelj distribucijske mreže i opskrbljivači odgovorni su, svaki u dijelu koji se na njih odnosi, za obveze javne usluge kako su definirane u točkama 1. do 2. u nastavku:

                        1°

                        dostupnost neprekidne minimalne opskrbe električnom energijom kućanstava pod pretpostavkama utvrđenima u Poglavlju IV.a;

                        2°

                        opskrbu električnom energijom po posebnoj socijalnoj tarifi osobama i pod pretpostavkama utvrđenima u saveznom zakonodavstvu i u Poglavlju IV.a;

                  § 2.   Institut je zadužen za obveze javne usluge koje se odnose na promicanje racionalnog korištenja električne energije informiranjem, predstavljanjem i činjenjem dostupnim opreme, usluga i financijske pomoći u korist svih kategorija krajnjih klijenata i lokalnih opskrbljivača koji pokrivaju sve ili dio potreba svojih klijenata elektranom koja je smještena unutar uskog i ograničenog zemljopisnog područja i koja je zatim priključena na glavno zajedničko brojilo i/ili privatnu mrežu u kojoj opskrbljuju […]
               Članak 24.a
               Upravitelj distribucijske mreže zadužen je i za pružanje sljedećih zadaća javne usluge:

                        1°

                        preuzimanje u okvirima vlastitih potreba proizvedene zelene električne energije koja nije samostalno potrošena ili isporučena trećim osobama;

                        2°

                        isključivu zadaću izgradnje, održavanja i obnove uređaja javne rasvjete na cestama i zajedničkim javnim površinama, uz poštovanje ovlasti utvrđenih u članku 135. novog zakona o zajednicama, u skladu s trogodišnjim programom koji svaka zajednica utvrđuje zajedničkim sporazumom s upraviteljem distribucijske mreže odnosno nastavno na zahtjeve za dodatnim radovima, kao i opskrbu tih uređaja električnom energijom uz davanje prednosti proizvodnim uređajima koji koriste izvore obnovljive energije ili kvalitetnim kogeneracijama u cilju unapređenja energetske učinkovitosti i dobitaka u potrošnji. [...]

                        3°

                        ulogu opskrbljivača zadnjeg izbora i uspostavu usluge praćenja za klijente koji su mu preneseni u okviru te uloge;

                        4°

                        informiranje kućanstava i poslovnih klijenata koji su priključeni na niski napon o cijenama i uvjetima priključenja te o opskrbi;

                        5°

                        difuziju putem internetski dostupnog poslužitelja informacija o različitim mjerama prijama kućanstava koje preuzima upravitelj distribucijske mreže u okviru svoje uloge opskrbljivača zadnjeg izbora;

                        6°

                        godišnje slanje Brugelu [briselski regulator za tržišta plina i električne energije] izvješća o kvaliteti prijama koji se nudi kućanstvima u okviru njegove uloge opskrbljivača zadnjeg izbora;

                        7°

                        slanje Brugelu godišnjeg izvješća o programu nastojanja kojima upravitelj distribucijske mreže jamči sprečavanje svake diskriminacijske prakse. Brugel dostavlja to izvješće i svoje mišljenje vladi te ga objavljuje.

                        8°

                        U slučaju potrošnje električne energije u distribucijskoj mreži, opskrbu električnom energijom za privremene praznične događaje na javnim putovima s obzirom na tehničke i financijske uvjete koji su utvrđeni u ili na temelju tehničkog pravilnika mreže.“

               9

               Uredba Région de Bruxelles‑Capitale od 1. travnja 2004. o uređenju tržišta plinom u Région de Bruxelles‑Capitale, koja se odnosi na naknade za javne putove u području plina i električne energije i o izmjeni Uredbe od 19. srpnja 2001. o uređenju tržišta električnom energijom u Région de Bruxelles‑Capitale (Moniteur belge od 26. travnja 2004., str. 34281.), propisuje doprinos za opskrbu plinom koji se naplaćuje od 1. srpnja 2004. (u daljnjem tekstu: uredba „plin“). U svojoj početnoj verziji, članak 20. te uredbe propisivao je:
               „Troškove povezane sa zadaćama javne usluge iz članka 18. snosi upravitelj distribucijske mreže s osnove troškova iskorištavanja. Utjecaj tih troškova na tarife uređuje savezno zakonodavstvo.“

               10

               Navedeni članak 20. uredbe „plin“ stavljen je izvan snage Uredbom od 20. srpnja 2011. o izmjeni uredbe „plin“ (Moniteur belge od 10. kolovoza 2011.) te je zamijenjen člankom 20.p koji propisuje:
               „§ 1.   Fizička ili pravna osoba, u daljnjem tekstu obveznik, koja posjeduje odobrenje za opskrbu koje je izdano na temelju članka 15., dužna je plaćati mjesečnu naknadu.
               § 2.   Naknada dospijeva prvog dana svakog mjeseca. Naknada je plativa do 15-og dana sljedećeg mjeseca.
               § 3.   Pod uvjetima iz podstavka 2. naknada se računa na temelju veličine plinomjera koje iskorištava upravitelj mreže na mjestima potrošnje kod krajnjih klijenata u Région de Bruxelles‑Capitale. Veličina plinomjera određuje se najvećim protokom plina izraženim u kubičnom metru po satu za koji je plinomjer dizajniran. Kod krajnjih klijenata koji su opremljeni plinomjerom veličine 6 ili 10 m3/h, naknada također uzima u obzir posljednju valjanu standardiziranu godišnju potrošnju izračunatu u skladu s MIG‑om primjenjivim u Bruxelles‑Capitale.
               § 4.   Mjesečna naknada iznosi:

                        1.

                        0,2 eura za plinomjer veličine 6 ili 10 m3/h kada je posljednja standardizirana izračunata godišnja potrošnja niža ili jednaka 5000 kWh;

                        2.

                        0,7 eura za plinomjer veličine 6 ili 10 m3/h kada je posljednja standardizirana izračunata godišnja potrošnja viša od 5000 kWh;

                        3.

                        1,7 eura za plinomjer veličine 16 m3/h;

                        4.

                        4,2 eura za plinomjer veličine 25m3/h;

                        5.

                        8,4 eura za plinomjer veličine 40m3/h;

                        6.

                        21 euro za plinomjer veličine 65m3/h;

                        7.

                        29,2 eura za plinomjer veličine 100m3/h;

                        8.

                        37,5 eura za plinomjer veličine 160m3/h;

                        9.

                        54,2 eura za plinomjer veličine veće od 160m3/h;

                  Gore navedeni iznosi usklađuju se na godišnjoj razini s indeksom potrošačkih cijena u Kraljevini. [...]
               § 5.   Vlada utvrđuje mjere za provedbu ovog članka. Vlada može, među ostalim, naložiti upravitelju mreže i korisnicima izravnih vodova da joj dostave podatke koji su korisni za naplatu naknade.
               Vlada može zadužiti upravitelja distribucijske mreže da obveznicima uputi poziv na plaćanje naknade. Poziv osobito sadržava naznaku obračunskog razdoblja, obračunsku osnovicu, stopu, rok za plaćanje i način plaćanja. Međutim, činjenica slanja ili izostanka slanja tog poziva ne utječe na prava i obveze obveznika.
               § 6.   Naknada se naplaćuje i potražuje u skladu s pravilima koja su predviđena u člancima [13. do 19.], 22. i 23. Uredbe o postupku oporezivanja u Région de Bruxelles‑Capitale.
               § 7.   Prihod od naknade dodjeljuje se fondovima iz točaka 15. i 16. članka 2. Uredbe od 12. prosinca 1991. o uspostavi proračunskih fondova prema sljedećoj raspodjeli:

                        1°

                        5% ,Fond za energetske smjernice‘ [...];

                        2°

                        95% ,Fond za energetsku politiku‘.

                  § 8   Naknada dospijeva od siječnja 2012.“

               11

               Zadaće javne usluge za koju je zadužen upravitelj plinske mreže utvrđene su u članku 18. uredbe „plin“ koji je u svojoj početnoj verziji propisivao:
               „Upravitelj mreže zadužen je za sljedeće zadaće javne usluge:

                        1°

                        opskrbu plinom po posebnoj socijalnoj tarifi osobama i pod pretpostavkama utvrđenima u saveznom zakonodavstvu;

                        2°

                        prevenciju i intervenciju u slučaju prekida opskrbe plinom kako je propisano u uredbi od 11. ožujka 1999.;

                        3°

                        prevenciju radi osiguranja maksimalne sigurnosti korištenja plina u kućanstvima;

                        4°

                        organizaciju službe pučkog pravobranitelja i aktivnost informiranja kućanstava o cijeni i uvjetima opskrbe plinom;

                        5°

                        informiranje, predstavljanje i činjenje dostupnim opreme, usluga i financijske pomoći za promicanje racionalnog korištenja plina u korist svih kategorija krajnjih klijenata, neovisno o tome ispunjavaju li ili ne ispunjavaju uvjete. U tu svrhu upravitelj distribucijske mreže utvrđuje u suradnji sa službom trogodišnji program racionalnog korištenja plina.“

               12

               Od kolovoza 2011. te su zadaće javne usluge utvrđene kako slijedi:
               „Članak 18.
               § 1. Upravitelj distribucijske mreže i opskrbljivači odgovorni su, svaki u dijelu koji se na njih odnosi, za zadaće i obveze javne usluge kako su definirane u točkama 1. do 3. u nastavku:

                        1°

                        dostupnost neprekidne minimalne opskrbe plinom kućanstava pod pretpostavkama utvrđenima u Poglavlju V.a;

                        2°

                        opskrbu plinom po posebnoj socijalnoj tarifi osobama i pod pretpostavkama utvrđenima u saveznom zakonodavstvu i u Poglavlju V.a;

                        3°

                        besplatnu uslugu prevencije opasnosti u korištenju prirodnog plina kućanstvima koja to zatraže. Vlada utvrđuje sadržaj i uvjete obavljanja te zadaće.

                  Članak 18.a
               Upravitelj distribucijske mreže zadužen je i za sljedeće zadaće:

                        1°

                        organizaciju službe praćenja odnosa s potrošačima i davanje informacija o cijeni i uvjetima priključenja kućanstvima;

                        2°

                        promicanje racionalnog korištenja plina informiranjem, predstavljanjem i činjenjem dostupnim opreme, usluga i financijske pomoći zajednicama i drugim krajnjim klijentima.

                  [...]“

               13

               Članak 9. Uredbe kralja od 29. veljače 2004. o općoj tarifnoj strukturi i temeljnim načelima i postupcima u području tarifa i usklađenosti upravitelja distribucijskih mreža prirodnog plina aktivnih na belgijskom državnom području (Moniteur belge od 11. ožujka 2004.) glasi:
               „Računi za tarife sadržavaju tarifne stavke u vezi s porezima, naknadama, nadoplatama, doprinosima i pristojbama. Te stavke nisu tarife u smislu članaka 3. do 8. ove uredbe, nego moraju biti uključene u račune korisnicima mreže. One, ovisno o slučaju, obuhvaćaju:

                        1°

                        nadoplate, naknade ili pristojbe radi financiranja obveza javne usluge, kod kojih se razlikuju socijalne mjere, mjere za racionalno korištenje energije i mjere za korištenje obnovljivih izvora energije i kvalitetnih kogeneracijskih uređaja [...]“

               14

               Članak 1. Uredbe kralja od 3. travnja 2003. o računima za opskrbu električnom energijom i plinom (Moniteur belge od 2. svibnja 2003.) propisuje:
               „Obračunski računi koji su nakon očitanja brojila potrošnje električne energije upućeni krajnjim klijentima priključenima na niskonaponsku mrežu, odnosno nakon očitanja plinomjera, krajnjim klijentima čija je godišnja potrošnja niža ili jednaka 60.000 kWh, moraju sadržavati barem sljedeće podatke:
               [...]

                        10.

                        detalje izračuna iznosa za plaćanje;

                        11.

                        primjenjivu tarifu za prijenos;

                        12.

                        primjenjivu tarifu za distribuciju;

                        13.

                        naknade koje ubiru sve javne vlasti razvrstane po kategorijama;

                  [...]“

               15

               Savezni zakon od 29. travnja 1999. o uređenju tržišta električnom energijom propisuje u članku 22.a:
               „§ 1.   Savezni doprinos za nadoknadu gubitka prihoda zajednica koji nastaje zbog liberalizacije tržišta električnom energijom utvrđuje se svake godine na sljedećoj osnovi: [...]
               [...]
               § 4.   Doprinos naveden u prethodnim stavcima ubiru upravitelji distribucijske mreže.
               Upravitelji distribucijske mreže mogu u obliku dodatka, povrh tarifa za priključak u dotičnoj distribucijskoj mreži koje se primjenjuju na obveznike s obzirom na mjesto potrošnje, prenijeti na svoje klijente savezni doprinos namijenjen za nadoknadu gubitka prihoda zajednica zbog liberalizacije tržišta električnom energijom, koji je pak mogu naplatiti svojim klijentima, sve do trenutka dok se dodatak u konačnici ne naplati od onoga koji je MWh potrošio za svoju vlastitu uporabu.“

               16

               Članak 3. Uredbe ministra od 13. svibnja 2005. o provedbi navedenog članka 22.a (Moniteur belge od 18. svibnja 2005., str. 23450.) propisuje:
               „Savezni doprinos iz članka 22.a zakona opskrbljivači mjesečno naplaćuju krajnjim klijentima na sljedeći način: [...]“.

         Činjenice spora i predsudski postupak

               17

               Nakon stupanja na snagu uredbi „električna energija“ i „plin“, opskrbljivač električnom energijom i plinom Electrabel SA (u daljnjem tekstu: Electrabel), naplaćuje Unijinim institucijama sa sjedištem u Bruxellesu doprinose za opskrbu električnom energijom i plinom koji se od 1. srpnja 2004. zasebno iskazuju na računima pod naslovom „regionalni doprinosi“.

               18

               Od kolovoza 2004. Unijine institucije postavljaju upit o naravi tih doprinosa, kao i o naravi saveznih doprinosa istovjetnog sadržaja za plin i električnu energiju. Smatrajući da su sporni doprinosi posredni porezi, Komisija je dopisom od 28. srpnja 2005. zatražila od belgijskih saveznih tijela, kao i od tijelâ Région de Bruxelles‑Capitale, oslobođenje i povrat plaćenih naknada te je od tog datuma obustavila plaćanje Electrabelu regionalnih i saveznih doprinosa.

               19

               Dopisima od 3. ožujka 2006., 20. prosinca 2007. i 18. travnja 2008. savezna tijela odobrila su zatraženo oslobođenje od saveznih doprinosa, smatrajući da ih se moglo smatrati porezom na prodaju koji je uključen u cijenu.

               20

               Komisija je u rujnu 2008. ipak platila iznose regionalnih doprinosa te ih je nastavila plaćati kako bi se izbjeglo isključenje od Electrabela, koji je te iznose bio dužan plaćati upravitelju mreže Sibelgi koji je bio jedini upravitelj mreža električne energije i plina za zajednice u Région de Bruxelles‑Capitale.

               21

               Dopisom od 3. siječnja 2007. nadležni ministar u Région de Bruxelles‑Capitale odgovorio je da ne može udovoljiti zahtjevu Komisije od 28. srpnja 2005. jer je doprinos za električnu energiju bio protučinidba za određenu uslugu koju je Komisija koristila, ili ju je mogla koristiti, te da uredba „električna energija“ Komisiju ne podvrgava nikakvoj poreznoj obvezi jer se ta uredba odnosila samo na nositelje ovlaštenja za opskrbu, odnosno u ovom slučaju Electrabel.

               22

               Dopisom od 21. prosinca 2007. nadležni ministar u Région de Bruxelles‑Capitale izložio je razloge zbog kojih ne dijeli Komisijino stajalište prema kojem se većina usluga navedenih u članku 24. uredbe „električna energija“ nije mogla isporučivati Komisiji. Što se tiče naravi predmetnog doprinosa, ministar je uputio na presudu Komisija/Belgija (C‑437/04, EU:C:2007:178) te je naglasio da se doprinos iz članka 26. uredbe „električna energija“, za razliku od saveznog doprinosa, odnosi samo na nositelje ovlaštenja za opskrbu te da njegovo ugovorno ili ekonomsko prenošenje s nositeljâ ovlaštenja za opskrbu na njihove klijente ne može dovesti do oslobođenja.

               23

               Komisija je 27. lipnja 2008. uputila prvo pismo opomene Kraljevini Belgiji na koje je potonja odgovorila 9. rujna 2008.

               24

               U odgovoru na dopis od 10. studenoga 2008. kojim je Komisija službeno zatražila od nadležnog ministra u Région de Bruxelles‑Capitale povrat iznosa plaćenih s osnove spornih doprinosa, potonji nije udovoljio tom zahtjevu smatrajući da je riječ o ugovornim odnosima između Unijinih institucija i opskrbljivača Electrabel.

               25

               Nastavno na to stajalište, Komisija je belgijskim vlastima uputila 15. travnja 2009. dopunsko pismo opomene kojim je navela da je primjenom članka 26. uredbe „električna energija“ i članka 20. uredbe „plin“ na Unijine institucije povrijeđen porezni imunitet koji uživaju institucije na temelju članka 3. Protokola. Komisija je u biti navela da su sporni doprinosi posredni porezi te da njihovo prebacivanje na krajnje klijente ne proizlazi iz ugovorne odredbe o kojoj se slobodno pregovara s opskrbljivačima energije. Komisija je također navela da su ti doprinosi imali narav poreza, a ne pristojbi jer nisu ispunjavali uvjete koje je utvrdila sudska praksa Suda, a kako bi ih se smatralo „naknad[ama] za javne komunalne usluge“ u smislu članka 3. podstavka drugog Protokola.

               26

               Dopisom od 10. lipnja 2009. nadležni ministar u Région de Bruxelles‑Capitale osporio je tu Komisijinu analizu tvrdeći u biti da predmetni doprinosi slijede ciljeve financiranja zadaća javne usluge koje su povezane s okolišnom politikom, da su Unijine institucije koristile ili su mogle koristiti veći broj usluga na koje se odnose uredbe „električna energija“ i „plin“ te da Unijine institucije nisu dužnice spornih doprinosa, nego su im oni jednostavno stavljeni na teret ugovorima koji ih vezuju s opskrbljivačima električne energije i plina.

               27

               Dopisom od 27. veljače 2012. Komisija je Kraljevini Belgiji uputila obrazloženo mišljenje na temelju članka 258. UFEU‑a na koje su belgijske vlasti odgovorile dopisom od 23. travnja 2012. u kojem su ponovile ranije izneseno stajalište.

               28

               S obzirom na to da Komisija nije prihvatila argumentaciju Kraljevine Belgije, odlučila je predmet uputiti Sudu.

               29

               Usporedno s postupkom utvrđenja povrede obveze koji je pokrenut pred Sudom, Unijine institucije su na nacionalnoj razini pokrenule upravni i sudski postupak radi povrata iznosa spornih doprinosa za koje smatraju da su neopravdano plaćeni.

         O tužbi

         Primjena članka 3. podstavka drugog Protokola

      Argumentacija stranaka

               30

               Što se tiče naravi spornih doprinosa, Komisija navodi da je u skladu sa sudskom praksom Suda, Sud dužan kvalificirati namet, porez, naknadu ili davanje u odnosu na pravo Unije s obzirom na objektivna obilježja nameta neovisno o kvalifikaciji danoj u nacionalnom pravu (Bautiaa i Société française maritime, C‑197/94 i C‑252/94, EU:C:1996:47, t. 39. i navedena sudska praksa).

               31

               Bitno obilježje posrednog poreza jest da se on ubire prilikom troška ili potrošnje, a neposredan porez primjenjuje se na prihod ili imetak. Doista, oporezivi događaj spornih doprinosa jest sâmo posjedovanje ovlaštenja ili licencije za opskrbu električnom energijom i plinom, a što ni na koji način nije povezano s imovinom ili prihodom opskrbljivača električnom energijom odnosno upravitelja plinske mreže. Taj je oporezivi događaj u stvarnosti neodvojivo povezan s potrošnjom električne energije ili plina, s obzirom na snagu koja se čini dostupnom krajnjem klijentu. To je uostalom očito iz činjenice da se iznos tih doprinosa izračunava na temelju te snage.

               32

               Stoga su sporni doprinosi posredne naknade u smislu članka 3. podstavka drugog Protokola koje ulaze u cijenu potrošnje električne energije i plina koja se naplaćuje Unijinim institucijama. U tom je pogledu nevažno tko je formalno porezni „obveznik“ s obzirom na njegovu kvalifikaciju. Usto, činjenica da propisom nije određena obveza prebacivanja ne pretvara porez na potrošnju u neposredan porez na prihod ili imetak.

               33

               Komisija tvrdi da su u ovom slučaju ispunjene druge pretpostavke za primjenu članka 3. podstavka drugog Protokola. Naime, električnu energiju i plin valja izjednačiti s nematerijalnim dobrima koje je Unija kupovala u velikim količinama za službenu uporabu.

               34

               Kraljevina Belgija smatra da se porezni imunitet predviđen u Protokolu odnosi samo na nacionalne propise koji „nameću“ neposredne ili posredne poreze Unijinim institucijama te da, nasuprot tomu, imunitet nije primjenjiv kada ugovorne odredbe prebacuju na te institucije teret koji je slobodno ugovoren s njihovim suugovarateljima.

               35

               U ovom slučaju uredba „električna energija“ određuje kao obveznika doprinosa za električnu energiju nositelja licencije za opskrbu, a uredba „plin“ određuje kao obveznika doprinosa za plin upravitelja distribucijske mreže. Posljedično, s obzirom na to da Unijine institucije nisu utvrđene obveznice, na njih se ne može primijeniti porezni imunitet iz članka 3. Protokola, tim više što nijedna zakonska ili podzakonska odredba ne nameće utvrđenim obveznicima da ugovornim putem prebace sporne doprinose na svoje klijente. Usto, nijedna situacija na tržištu u kojoj svi opskrbljivači prebacuju sporne doprinose na svoje krajnje klijente ne može posljedično stvoriti porezni imunitet Unijinih institucija (presuda Komisija/Belgija, C‑437/04,- EU:C:2007:178, t. 53. i 58.).

               36

               Prema mišljenju Kraljevine Belgije, moguće posljedice spornih doprinosa ne mogu ih preoblikovati u posredne poreze u odnosu na Unijine institucije s obzirom na to da postoji ugovorni odnos između Unijinih institucija i njihova opskrbljivača, što je dostatan dokaz da se ne može prihvatiti kvalifikacija „poreza“ u odnosu na te institucije. Nadalje, nevažno je kvalificiraju li se sporni doprinosi kao „neposredni porezi“ ili „posredni porezi“ s obzirom na to da je kao zakonski obveznik izričito utvrđen suugovaratelj Unijinih institucija. Stoga sporni doprinosi nisu obuhvaćeni područjem primjene članka 3. Protokola.

               37

               Usto, treba razlikovati sporne doprinose i savezna davanja uvedena saveznim zakonom od 29. travnja 1999. s obzirom na to da su u članku 22.a stavku 4. toga zakona krajnji klijenti izričito određeni kao obveznici saveznih davanja.

         Ocjena Suda

               38

               Valja podsjetiti da je Sud presudio da članak 3. Protokola u svojem prvom i drugom podstavku utvrđuje dva različita režima imuniteta, ovisno o tome je li riječ o neposrednim ili posrednim porezima, te da je ta različitost režima bitna za ocjenu imuniteta (vidjeti u tom smislu presudu Komisija/Belgija, C‑437/04, EU:C:2007:178, t. 36. do 38., kao i navedenu sudsku praksu).

               39

               Nesporno je u ovom slučaju da se sporni doprinosi ne primjenjuju na prihod ili imetak u smislu sudske prakse Suda (vidjeti u tom smislu presudu Komisija/Belgija, C‑437/04, EU:C:2007:178, t. 44.). Usto, valja navesti da opskrbljivači električnom energijom i plinom uključuju sporne doprinose u račune koji se odnose na tu opskrbu koji se šalju Unijinim institucijama. Stoga te doprinose treba smatrati posrednim naknadama koje su obuhvaćene člankom 3. drugim podstavkom Protokola.

               40

               U tom pogledu treba naglasiti da zaključci do kojih je došao Sud u presudi Komisija/Belgija (C‑437/04, EU:C:2007:178) nisu primjenjivi u ovom predmetu. Naime, u predmetu koji je doveo do te presude radilo se o neposrednom porezu koji je nametnut nositeljima stvarnih prava na nekretninama i koji se ugovorno prebacivao na Unijine institucije kao najmoprimce.

               41

               Što se tiče uvjeta primjene članka 3. podstavka drugog Protokola nije sporno da je opskrba električnom energijom i plinom Unijinih institucija sa sjedištem u Région de Bruxelles‑Capitale predmet značajnih kupnji, koji se koriste za službenu uporabu tih institucija i koji su neophodni za njihovo redovno djelovanje. Ni iz jednog elementa spisa koji je upućen Sudu ne proizlazi da bi učinak primjene tih odredaba bilo narušavanje tržišnog natjecanja.

               42

               Prema mišljenju Kraljevine Belgije, čak i kad bi se sporne doprinose kvalificiralo kao „posredne poreze“, članak 3. podstavak drugi Protokola ne bi bio primjenjiv s obzirom na to da predmetni nacionalni propisi ne određuju Unijine institucije kao obveznice tih doprinosa.

               43

               U tom pogledu valja navesti, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točkama 59. i 60. svojeg mišljenja, da iz teksta članka 3. podstavka drugog Protokola ne proizlazi da nacionalni propis mora odrediti Uniju kao obveznicu posrednih naknada, u ovom slučaju spornih doprinosa, a kako bi imunitet predviđen u toj odredbi bio primjenjiv. Naime, ta odredba zahtijeva samo da su te posredne naknade „uključen[e] u cijenu pokretnina ili nekretnina“ i da te cijene „uključuj[u]“ takve naknade.

               44

               Osim toga valja primijetiti da se, primjerice, u sustavu poreza na dodanu vrijednost, na koji se članak 3. podstavak drugi Protokola često primjenjuje, kao obveznik u načelu ne određuje krajnji potrošač nego opskrbljivač dobrima ili pružatelj usluga.

               45

               Stoga primjena članka 3. podstavka drugog Protokola nije podređena pretpostavci da su Unijine institucije u predmetnom nacionalnom propisu određene kao obveznice.

               46

               Usto, Kraljevina Belgija tvrdi da se imunitet predviđen u članku 3. podstavku drugom Protokola primjenjuje samo ako se predmetni posredni porez prebacuje na Unijine institucije na temelju primjenjivog nacionalnog zakonodavstva.

               47

               Takva pretpostavka također se ne nalazi u tekstu razmatrane odredbe.

               48

               Međutim, iz naravi i bitnih obilježja predmetnog poreznog režima proizlazi da je razmatrana posredna naknada zamišljena i utvrđena u cilju prebacivanja na krajnjeg potrošača.

               49

               U ovom slučaju više elemenata upućuje na to.

               50

               Valja navesti da je predmetni nacionalni propis detaljno utvrdio glavne elemente spornih doprinosa, kao što su to obračunska osnovica i njihova stopa, upućivanjem na potrošnju i krajnje klijente.

               51

               Članak 26. stavak 3. uredbe „električna energija“ predviđa da se doprinos za električnu energiju računa na temelju snage koja se čini dostupnom krajnjim klijentima. Također, članak 20.p stavak 3. uredbe „plin“ predviđa da se doprinos za plin izračunava na temelju veličine plinomjera smještenih kod krajnjih klijenata.

               52

               Usto, članak 26. stavak 4. uredbe „električna energija“, kako je izmijenjena, i članak 20.p stavak 4. uredbe „plin“, konkretno utvrđuju naknade koje se ubiru mjesečno. U skladu s potonjom odredbom, te naknade uzimaju u obzir i posljednju godišnju potrošnju.

               53

               Članak 9. Uredbe kralja od 29. veljače 2004. i članak 1. Uredbe kralja od 3. travnja 2003. predviđaju da se u računima za opskrbu električnom energijom i plinom koji se upućuju krajnjim klijentima obuhvate te posebno i zasebno navedu svi porezi, naknade i doprinosi koje ubiru sve javne vlasti.

               54

               Članak 26. stavak 2. uredbe „električna energija“, kako je izmijenjena, propisuje da je obveznik oslobođen od doprinosa za električnu energiju za snagu koja se čini dostupnom klijentima za njihovu željezničku, tramvajsku ili metro mrežu. Iz toga slijedi da je Région de Bruxelles‑Capitale namjeravala dodijeliti poreznu prednost pružateljima te vrste djelatnosti, što znači da je zakonodavac pošao od premise da predmetnu posrednu naknadu snosi krajnji potrošač i da su je pružatelji predmetnih mreža dužni platiti ako ne postoji takvo oslobođenje.

               55

               Te ocjene nisu osporene činjenicom da članak 22.a saveznog zakona od 29. travnja 1999. izričito predviđa mogućnost prebacivanja saveznog doprinosa na krajnjeg potrošača. Naime, različito postupanje s obzirom na oslobođenje od savezne naknade i regionalne naknade, koje su usporedive naravi, može predstavljati neusklađenost u poreznom sustavu te države članice.

               56

               Naposljetku, valja navesti da je u skladu s tekstom članka 3. podstavka drugog Protokola moguće doznačivanje ili povrat spornih doprinosa.

               57

               S obzirom na prethodna razmatranja valja utvrditi da sporni doprinosi i njihova primjena ispunjavaju pretpostavke predviđene u članku 3. podstavku drugom Protokola.

         Primjena članka 3. podstavka trećeg Protokola

      Argumentacija stranaka

               58

               Komisija navodi da se sporne doprinose ne može kvalificirati „samo kao naknade za javne komunalne usluge“ u smislu članka 3. podstavka trećeg Protokola. Naime, u skladu sa sudskom praksom Suda, doprinos može biti samo naknada za javne komunalne usluge u smislu te odredbe jedino ako se takve usluge pružaju, ili se barem mogu pružati, onima koji su ih dužni plaćati (presuda AGF Belgium, C‑191/94, EU:C:1996:144, t. 26.). Usto, kvalifikacija naknade kao „naknade za javn[u] komunaln[u] uslug[u]“ zahtijevala bi postojanje neposredne i proporcionalne veze između stvarnog troška te usluge i naknade koju plaća korisnik (presuda Europska komisija, C‑199/05, EU:C:2006:678, t. 25.). Te dvije pretpostavke nisu ispunjene u ovom slučaju.

               59

               Što se tiče prve od tih pretpostavki, Komisija tvrdi, kad je riječ o doprinosima za električnu energiju, da su belgijska tijela u svojim odgovorima na pisma opomene i obrazloženo mišljenje navele tri zadaće koje Unijine institucije koriste ili bi mogle koristiti, odnosno programe promicanja racionalnog korištenja električne energije, preuzimanje električne energije proizvedene kogeneracijom i javnu rasvjetu.

               60

               U odnosu na prvu od tih zadaća, koja obuhvaća dodjeljivanje premija, nije moguće takav program smatrati takvom uslugom. Kad je riječ o drugoj zadaći, u kojoj upravitelj mreže preuzima električnu energiju proizvedenu kogeneracijom, Unijine institucije ne obavljaju djelatnosti pružatelja naplatnih usluga ili djelatnosti. U odnosu na treću zadaću koja se odnosi na javnu rasvjetu, radi se o javnoj komunalnoj usluzi koja je namijenjena ne samo Unijinim institucijama, nego svakoj osobi na ulicama Bruxellesa, neovisno o tomu je li ona krajnji klijent opskrbljivača električnom energijom. Međutim, doprinos se može kvalificirati „naknad[om] za javn[u] komunaln[u] uslug[u]“ jedino pod uvjetom da predstavlja protučinidbu za posebno utvrđenu uslugu koja je pružena, ili koja bi mogla biti pružena, onomu koji je dužan platiti taj doprinos.

               61

               Što se tiče doprinosa za plin, Unijine institucije nemaju koristi od zadaća navedenih u člancima 18. i 18.a uredbe „plin“ jer se te zadaće odnose samo na kućanstva, na osobe koje koriste posebnu socijalnu tarifu i na zajednice.

               62

               Kad je riječ o drugoj pretpostavci koju je postavila sudska praksa Suda, Komisija navodi da se doprinos za električnu energiju računa prorata prema snazi koja se čini dostupnom krajnjem klijentu pa ne postoji nikakva povezanost između iznosa koji plaćaju Unijine institucije i troška navodnih usluga koje su im pružene. Komisija u tom pogledu upućuje na primjer javne rasvjete: veliki potrošači električne energije, koji plaćaju viši doprinos, ne koriste više javne rasvjete nego drugi potrošači. Što se tiče doprinosa za plin, on se računa prorata u odnosu na potrošene kilovat‑sate pa na taj način nema nikakve neposredne i proporcionalne veze između stvarnog troška usluge i naknade koju plaća korisnik.

               63

               Kraljevina Belgija, koja se oslanja na presudu AGF Belgium (C‑191/94, EU:C:1996:144, t. 25. i 26.), navodi da javne komunalne usluge koje su povezane sa spornim doprinosima ispunjavaju prvu pretpostavku koju je u tom pogledu uspostavila sudska praksa Suda, odnosno da ih je moguće pružati Unijinim institucijama. Konkretno, programi racionalnog korištenja električne energije i plina obuhvaćaju elemente, posebice premije, koje Unijine institucije mogu koristiti provodeći mjere energetske učinkovitosti. Kraljevina Belgija navodi u tom pogledu tablicu koja navodi iznose premija koje su Unijine institucije koristile tijekom posljednjih godina.

               64

               Također, navedene institucije mogu koristiti mjere koje se odnose na preuzimanje električne energije proizvedene kogeneracijom s obzirom na to da raspolažu odgovarajućim postrojenjima. Ista razmatranja vrijede i u odnosu na uslugu javne rasvjete koju mogu koristiti Unijine institucije. Neovisno o činjenici da ni Protokol ni sudska praksa Suda ne zahtijevaju da se usluge „posebno“ pružaju korisnicima, dio javne rasvjete u Région de Bruxelles‑Capitale posebno su odabrale Unijine institucije te je ona prilagođena njihovim posebnim zahtjevima.

               65

               U ovom je slučaju ispunjena i druga pretpostavka koju je utvrdila sudska praksa Suda. Naime, sporni doprinosi računaju se s obzirom na kapacitet koji je čini dostupnim korisnicima mreže, što pokazuje povezanost između iznosa tih doprinosa i pružene usluge. Čini se da je kriterij dostupnog kapaciteta jedini učinkovit, osobito u odnosu na javnu rasvjetu čije je korištenje vrlo teško mjeriti.

         Ocjena Suda

               66

               Iz sudske prakse Suda proizlazi da su dvije pretpostavke nužne kako bi se smatralo da posredna naknada kao što su to sporni doprinosi predstavlja samo naknadu za javne komunalne usluge u smislu članka 3. podstavka trećeg Protokola. Prema prvoj od tih pretpostavki, takve se usluge moraju pružati, ili se barem moraju moći pružati, onima koji su dužni plaćati takvu posrednu naknadu (presuda AGF Belgium, C‑191/94, EU:C:1996:144, t. 26.). Prema drugoj pretpostavci, treba postojati neposredna i proporcionalna veza između stvarnog troška te usluge i naknade koju korisnik plaća (presuda Europska zajednicaC‑199/05, EU:C:2006:678, t. 25.). Te dvije pretpostavke su kumulativne.

               67

               Valja navesti, s jedne strane, da predmetni nacionalni propis točno utvrđuje u člancima 24. i 24.a uredbe „električna energija“, kao i u člancima 18. i 18.a uredbe „plin“, zadaće javne usluge koje se moraju financirati prihodima iz spornih doprinosa.

               68

               Međutim, kao što to priznaje sâma Kraljevina Belgija, Unijinim institucijama ne mogu se pružati sve usluge koje su obuhvaćene tim zadaćama. To su, među ostalima, dostupnost neprekidne minimalne opskrbe električnom energijom i plinom za potrošnju kućanstava i opskrba tim dvama proizvodima po posebnoj socijalnoj tarifi. Kraljevina Belgija priznaje da Unijine institucije mogu imati koristi od samo tri zadaće, odnosno preuzimanja električne energije proizvedene kogeneracijom, promicanja racionalnog korištenja električne energije i plina te javne rasvjete.

               69

               S druge strane, kao što to proizlazi iz predmetnog nacionalnog propisa, iznosi koji proizlaze iz spornih doprinosa trebaju pokrivati troškove svih zadaća javne usluge, koje su predviđene tim propisom.

               70

               Stoga treba navesti da sporni doprinosi koje plaćaju Unijine institucije služe i za financiranje zadaća javne usluge koje te institucije ne mogu koristiti. Posljedično, iz same te činjenice proizlazi da prva pretpostavka navedena u točki 66. ove presude nije ispunjena kao i da, što se tiče druge pretpostavke, ne postoji neposredna i proporcionalna veza između iznosa spornih doprinosa i stvarnih troškova javnih usluga predviđenih nacionalnim propisom.

               71

               Valja navesti da takva veza ne postoji ni u odnosu na tri zadaće javne usluge koje Unijine institucije mogu koristiti.

               72

               Naime, obračunska osnovica spornih doprinosa nije dovoljno povezana s uobičajenim mjernim jedinicama koje se primjenjuju za mjerenje električne energije proizvedene kogeneracijom, koja može biti kilovat‑sat, ili za mjerenje javne rasvjete, koja može biti dimenzija osvijetljenog područja ili s mjernom jedinicom za količinu svjetlosne energije.

               73

               Na taj način, iako Unijine institucije mogu biti korisnice određenih javnih komunalnih usluga, predmetni nacionalni propis ne omogućava utvrđenje u kojoj mjeri.

               74

               Stoga u ovom slučaju ne postoji neposredna i proporcionalna veza, koju zahtijeva sudska praksa Suda, između stvarnog troška zadaća javne usluge, koje su predviđene nacionalnim propisom, i spornih doprinosa koje Unijine institucije moraju plaćati kao korisnice tih usluga.

               75

               Stoga valja utvrditi da je Kraljevina Belgija povrijedila obveze koje je dužna ispuniti na temelju članka 3. podstavka drugog Protokola time što Unijinim institucijama nije odobrila oslobođenje od doprinosa utvrđenih u članku 26. uredbe „električna energija“ i članku 20. uredbe „plin“, kako su izmijenjene, te protivljenjem povratu tih doprinosa koje je na taj način ubrala Région de Bruxelles‑Capitale.

         Troškovi

               76

               Sukladno članku 138. stavku 1. Poslovnika Suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Komisija postavila zahtjev da se Kraljevini Belgiji naloži snošenje troškova i da je povreda obveze utvrđena, Kraljevini Belgiji nalaže se snošenje troškova.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Kraljevina Belgija povrijedila je obveze koje je dužna ispuniti na temelju članka 3. podstavka drugog Protokola od 8. travnja 1965. o povlasticama i imunitetima Europske unije, koji je početno bio priložen Ugovoru o osnivanju jedinstvenog Vijeća i jedinstvene Komisije Europskih zajednica, a zatim na temelju Lisabonskog ugovora, UEZ‑u, UFEU‑u i UEZAE‑u kao Protokol br. 7, time što institucijama Europske unije nije odobrila oslobođenje od doprinosa utvrđenih u članku 26. Uredbe o uređenju tržišta električnom energijom u Région de Bruxelles‑Capitale i članku 20. Uredbe o uređenju tržišta plinom u Région de Bruxelles‑Capitale, kako su izmijenjene, te protivljenjem povratu tih doprinosa koje je na taj način ubrala Région de Bruxelles‑Capitale.

                           2.

                           Kraljevini Belgiji nalaže se snošenje troškova.

                     Potpisi

            (
            *1
         )   Jezik postupka: francuski


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 14. ožujka 2014. # Italmobiliare SpA protiv Europske komisije. # Predmet T-305/11.


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 21. listopada 2015.#Vasilka Ivanova Gogova protiv Ilije Dimitrova Ilieva.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Varhoven kasatsionen sad.#Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Nadležnost, priznavanje i izvršenje sudskih odluka u bračnim sporovima i u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću – Uredba (EZ) br. 2201/2003 – Područje primjene – Članak 1. stavak 1. točka (b) – Dodjela, izvršavanje, prijenos, ograničenje ili oduzimanje roditeljske odgovornosti – Članak 2. – Pojam ,roditeljske odgovornosti' – Spor između roditelja o putovanju njihova djeteta i izdavanju osobnih dokumenata – Prorogacija nadležnosti – Članak 12. – Pretpostavke – Prihvaćanje nadležnosti sudova pred kojima se vode postupci – Neupuštanje tuženika u postupak – Neosporavanje nadležnosti od strane tuženikovog zastupnika kojeg su po službenoj dužnosti odredili sudovi pred kojima se vode postupci.#Predmet C-215/15.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      21. listopada 2015. (
            *
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Pravosudna suradnja u građanskim stvarima — Nadležnost, priznavanje i izvršenje sudskih odluka u bračnim sporovima i u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću — Uredba (EZ) br. 2201/2003 — Područje primjene — Članak 1. stavak 1. točka (b) — Dodjela, izvršavanje, prijenos, ograničenje ili oduzimanje roditeljske odgovornosti — Članak 2. — Pojam ,roditeljske odgovornosti' — Spor između roditelja o putovanju njihova djeteta i izdavanju osobnih dokumenata — Prorogacija nadležnosti — Članak 12. — Pretpostavke — Prihvaćanje nadležnosti sudova pred kojima se vode postupci — Neupuštanje tuženika u postupak — Neosporavanje nadležnosti od strane tuženikova zastupnika kojeg su po službenoj dužnosti odredili sudovi pred kojima se vode postupci“
      U predmetu C‑215/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Vrhoven kasacionen sad (Vrhovni kasacijski sud, Bugarska), odlukom od 11. svibnja 2015., koju je Sud zaprimio istoga dana, u postupku

         Vasilka Ivanova Gogova

      protiv

         Ilije Dimitrova Ilieva,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik trećeg vijeća, u svojstvu predsjednika četvrtog vijeća, J. Malenovský, M. Safjan, A. Prechal i K. Jürimäe (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: I. Illéssy, administrator,
      uzimajući u obzir odluku predsjednika Suda od 3. srpnja 2015. da se ovaj predmet vodi po ubrzanom postupku, predviđenom u članku 23.a Statuta Suda Europske unije i članku 105. Poslovnika Suda,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 9. rujna 2015.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za češku vladu, J. Vláčil, u svojstvu agenta,

               —

               za španjolsku vladu, M. A. Sampol Pucurull, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, S. Petrova i M. Wilderspin, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 1. stavka 1. točke (b), članka 2. podstavka 7., članka 8. stavka 1. i članka 12. stavka 1. točke (b) Uredbe Vijeća (EZ) br. 2201/2003 od 27. studenoga 2003. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u bračnim sporovima i u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću, kojom se stavlja izvan snage Uredba (EZ) br. 1347/2000 (SL L 338, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 133.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između V. I. Gogove i I. D. Ilieva, u svezi s produljenjem putovnice njihova djeteta.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               U uvodnim izjavama 5. i 12. Uredbe br. 2201/2003 navedeno je:

                        „5.

                        S ciljem osiguravanja jednakosti svakog djeteta, ova se Uredba odnosi na sve odluke o roditeljskoj odgovornosti, uključujući mjere za zaštitu djeteta, neovisno o bilo kakvoj vezi s bračnim predmetom.

                  [...]

                        12.

                        Nadležnost u predmetima povezanim s roditeljskom odgovornošću, utvrđena ovom Uredbom, temelji se u svjetlu zaštite interesa djeteta, posebno na kriteriju blizine. To znači da bi u prvome redu trebala biti nadležna država članica u kojoj dijete ima uobičajeno boravište, osim u određenim slučajevima mijenjanja djetetova boravišta ili u skladu sa sporazumom između nositelja roditeljske odgovornosti.“

               4

               Članak 1. te uredbe, naslovljen „Područje primjene“, predviđa:
               „1.   Ova se Uredba primjenjuje, bez obzira na prirodu suda, u građanskim stvarima koje se odnose na:
               [...]

                        (b)

                        dodjelu, izvršavanje, prijenos, ograničenje ili oduzimanje roditeljske odgovornosti

                  2.   Stvari iz stavka 1. točke (b) mogu se odnositi na:

                        (a)

                        pravo na roditeljsku skrb i pravo na kontakt s djetetom;

                        (b)

                        skrbništvo, odgajateljstvo i slične institute;

                        (c)

                        određivanje i dužnosti svake osobe ili tijela koje brine o djetetu i njegovoj imovini, koje ga zastupa i koje mu pomaže;

                        (d)

                        smještaj djeteta kod udomitelja ili u ustanovu;

                        (e)

                        mjere zaštite djeteta koje se odnose na upravljanje, čuvanje ili raspolaganje djetetovom imovinom.

                  3.   Ova se Uredba ne primjenjuje na:

                        (a)

                        utvrđivanje ili osporavanje veze između roditelja i djeteta;

                        (b)

                        odluke o posvajanju, pripremne mjere za posvajanje ili poništavanje ili pobijanje posvajanja;

                        (c)

                        ime i prezime djeteta;

                        (d)

                        emancipaciju;

                        (e)

                        obveze uzdržavanja;

                        (f)

                        određivanje upravitelja imovinom ili nasljeđivanje;

                        (g)

                        mjere poduzete kao rezultat kaznenih djela koja su počinila djeca.“

               5

               Članak 2. podstavak 7. definira izraz „roditeljska odgovornost“ kao „prava i obveze koje se odnose na dijete ili njegovu imovinu, koja su sudskom odlukom dodijeljena fizičkoj ili pravnoj osobi, primjenom prava ili sporazumom s pravnim učinkom. Ovaj izraz uključuje i prava roditeljske skrbi i odgoja djeteta te prava na kontakt s djetetom.“

               6

               Članak 8. te uredbe, naslovljen „Opća nadležnost“, glasi:
               „1.   Sudovi države članice nadležni su u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću prema djetetu koje ima uobičajeno boravište u državi članici u trenutku pokretanja postupka.
               2.   Stavak 1. podložan je primjeni odredaba članaka 9., 10. i 12.“

               7

               Članak 12. Uredbe br. 2201/2003, naslovljen „Prorogacija nadležnosti“, određuje:
               „1.   Sudovi države članice, nadležni prema odredbama članka 3. za rješavanje zahtjeva za razvod, zakonsku rastavu ili poništaj braka, nadležni su i za sve predmete koji se odnose na roditeljsku odgovornost povezanu s takvim zahtjevom ako:

                        (a)

                        barem jedan od bračnih drugova ima roditeljsku odgovornost prema djetetu;
                        i

                        (b)

                        ako su bračni drugovi i nositelji roditeljske odgovornosti izričito ili na neki drugi nedvosmisleni način prihvatili nadležnost sudova u trenutku pokretanja postupka pred sudom te ako je to u interesu djeteta.

                  [...]
               3.   Sudovi države članice nadležni su za roditeljsku odgovornost u postupcima, osim onih iz stavka 1., ako:

                        (a)

                        postoji bitna veza djeteta i te države članice, posebno zbog činjenice da jedan od nositelja roditeljske odgovornosti ima uobičajeno boravište u toj državi članici ili da je dijete državljanin te države članice;
                        i

                        (b)

                        su nadležnost sudova izričito ili na neki drugi nedvosmisleni način prihvatile sve stranke u postupku u trenutku pokretanja postupka pred sudom, a to je i u interesu djeteta.

                  [...]“

               8

               Članak 16. te uredbe, naslovljen „Pokretanje postupka pred sudom“, određuje:
               „1.   Smatra se da je pred sudom pokrenut postupak:

                        (a)

                        u trenutku u kojemu je pismeno kojim se pokreće postupak, ili jednakovrijedno pismeno, predano sudu, pod uvjetom da osoba koja pokreće postupak nije nakon toga propustila poduzeti radnje koje je morala poduzeti u vezi s dostavom pismena protustranci;
                        ili

                        (b)

                        ako pismeno mora biti dostavljeno prije njegova podnošenja sudu, u trenutku u kojemu ga je primilo tijelo ovlašteno za dostavu, pod uvjetom da osoba koja pokreće postupak nije nakon toga propustila poduzeti radnje koje je morala poduzeti kako bi pismeno bilo predano sudu.“

         Bugarsko pravo

      Zakon o bugarskim osobnim ispravama

               9

               Članak 45. stavak 1. Zakona o bugarskim osobnim ispravama (Zakon za blgarskite lični dokumenti) određuje da zahtjev za putovnicu za maloljetnike podnose osobno njihovi roditelji.

               10

               Na temelju članka 78. stavka 1. navedenog zakona, u vezi s člankom 76. stavkom 9. tog zakona, ministar unutarnjih poslova ili, prema potrebi, osoba koju on u tu svrhu ovlasti može zabraniti djetetu da napusti teritorij Republike Bugarske, osim ako nije izdana pisana suglasnost u obliku javnobilježničkog akta kojom roditelji dopuštaju svojem djetetu da putuje.

         Obiteljski zakonik

               11

               Članak 127. Obiteljskog zakonika (Semeen kodeks) propisuje:
               „1.   Pitanja u vezi s putovanjem djeteta u inozemstvo i izdavanjem osobnih isprava koje su potrebne za tu svrhu roditelji uređuju sporazumno.
               2.   Ako roditelji ne postignu sporazum u skladu sa stavkom 1., spor rješava rajonen sad prema trenutačnom boravištu djeteta.
               3.   Postupak pred sudom pokreće se na zahtjev jednog roditelja. Sud saslušava drugog roditelja, osim ako bez valjanog razloga ne pristupi. Sud može po službenoj dužnosti prikupljati dokaze.
               [...]“

         Zakonik o parničnom postupku

               12

               Članak 47. Zakonika o parničnom postupku (Graždanski procesualen kodeks) glasi:
               „1.   Kada nije moguće pronaći tuženika na adresi naznačenoj u spisu, a ni osobu koja je suglasna primiti priopćenje, dostavljač će zalijepiti obavijest na vrata ili na poštanski sandučić dotične osobe, a ako nema pristup do njih, na vanjska vrata ili na vidno mjesto oko njih. Ako ima pristup poštanskom sandučiću, dostavljač će i ondje ostaviti obavijest.
               2.   U obavijesti će se naznačiti da je pismeno ostavljeno u tajništvu suda ako dostavu obavlja službenik suda ili javni ovršitelj, odnosno na općini ako dostavu obavlja njezin službenik, kao i to da se može preuzeti u roku od dva tjedna od dana kada je obavijest ostavljena.
               3.   Ako tuženik ne pristupi kako bi preuzeo pismeno, sud nalaže tužitelju da pruži informacije o njegovoj prijavljenoj adresi, osim u slučajevima iz članka 40. stavka 2. i članka 41. stavka 1. u kojima priopćenje treba priložiti u spis. Ako naznačena adresa ne odgovara trajnoj ili sadašnjoj adresi stranke, taj sud nalaže da se dostava obavi na sadašnju ili trajnu adresu, u skladu sa stavcima 1. i 2.
               4.   Ako dostavljač utvrdi da tuženik ne živi na naznačenoj adresi, sud nalaže tužitelju da pruži informacije o njegovoj prijavljenoj adresi, neovisno o ostavljanju obavijesti prema stavku 1.
               5.   Smatra se da je dostava izvršena istekom roka za preuzimanje pismena kod tajništva suda ili na općini.
               6.   Nakon što utvrdi da je dostava uredno izvršena, sud nalaže da se priopćenje priloži u spis i imenuje posebni zastupnik na trošak tužitelja.“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               13

               Iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da su V. I. Gogova i I. D. Iliev u vrijeme nastanka činjenica iz glavnog postupka imali desetogodišnje dijete. To dijete, bugarski državljanin, živi s majkom u Milanu (Italija). Roditelji, oboje bugarski državljani, žive odvojeno. I. D. Iliev također živi u Italiji.

               14

               V. I. Gogova željela je produžiti putovnicu svojeg djeteta s obzirom na to da je istekla 5. travnja 2012., kako bi, među ostalim, s njom putovalo u Bugarsku.

               15

               U skladu s bugarskim pravom, odluka o putovanju malodobnog djeteta i dobivanju putovnice na njegovo ime donosi se na temelju sporazuma roditelja. Nadalje, zahtjev za putovnicu za to dijete trebaju podnijeti oba roditelja zajedno nadležnim upravnim tijelima.

               16

               Budući da I. D. Iliev nije surađivao s tužiteljicom u glavnom postupku u svezi s izdavanjem nove putovnice na ime njihova djeteta, V. I. Gogova podnijela je zahtjev pred Rajonen sad na Petrič (Općinski sud u Petriču, Bugarska), tražeći od tog suda da razriješi neslaganje između nje i I. D. Ilieva glede mogućnosti da njihovo dijete putuje izvan nacionalnog teritorija i izdavanja nove putovnice.

               17

               U nemogućnosti dostave I. D. Ilievu akta kojim se pokreće postupak, kojeg nije bilo moguće pronaći na njegovoj prijavljenoj adresi, navedeni je sud odredio zastupnika ad litem da ga zastupa, na temelju članka 47. stavka 6. Zakonika o parničnom postupku. Taj zastupnik nije osporio nadležnost bugarskih sudova te je izjavio da spor treba riješiti u djetetovom interesu.

               18

               Rješenjem od 10. studenoga 2014. Rajonen sad na Petrič (Općinski sud u Petriču) utvrdio je da se zahtjev V. I. Gogove temelji na članku 127.a Obiteljskog zakonika i odnosi na obiteljsku odgovornost za dijete, u smislu članka 8. Uredbe br. 2201/2003. Utvrdivši da dijete o kojemu je riječ uobičajeno boravi u Italiji, taj se sud proglasio nenadležnim za odlučivanje o tom zahtjevu te je okončao postupak.

               19

               V. I. Gogova podnijela je žalbu protiv tog rješenja pred Okržen sad Blagoevgrad (Okružni sud u Blagoevgradu, Bugarska). Taj je sud, s jedne strane, potvrdio navedeno rješenje i, s druge strane, utvrdio da nije bilo „prorogacije nadležnosti“ bugarskih sudova, u smislu članka 12. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 2201/2003. Naime, prema mišljenju tog suda, iako I. D. Iliev nije osporavao nadležnost tih sudova, on je sudjelovao u postupku samo posredstvom zastupnika određenog po službenoj dužnosti u njegovoj odsutnosti.

               20

               Tužitelj u glavnom postupku podnio je stoga žalbu pred Vrhoven kasacionen Sad (Vrhovni kasacijski sud). Taj sud smatra da odluka o toj žalbi ovisi, kao prvo, o tome jesu li sudski postupak predviđen u članku 127.a stavku 2. Obiteljskog zakona, koji omogućuje da se sudskom odlukom nadomjesti nedostatak pristanka jednog roditelja glede putovanja njihova djeteta izvan nacionalnog teritorija, i izdavanje putovnice na njegovo ime obuhvaćeni Uredbom br. 2201/2003, tako da nadležnost sudova treba odrediti na temelju odredaba te uredbe. Posebice, postavlja se pitanje odnosi li se takav postupak na „roditeljsku odgovornost“ u smislu članka 2. stavka 7. te uredbe. Prema mišljenju tog suda, u tom je okviru također potrebno utvrditi primjenjuje li se ta uredba na taj postupak s obzirom na to da, u skladu s bugarskim pravom, sudsku odluku donesenu u okviru navedenog postupka treba dostaviti bugarskim upravnim tijelima kako bi dijete o kojemu je riječ bilo ovlašteno putovati izvan nacionalnog teritorija ili kako bi mu se izdala putovnica.

               21

               Kao drugo, sud koji je uputio zahtjev pita može li se, u ovom slučaju, nadležnost bugarskih sudova temeljiti na članku 12. stavku 1. točki (b) Uredbe br. 2201/2003 s obzirom na činjenicu da zastupnik kojeg su ti sudovi imenovali kao zastupnika I. D. Ilieva nije osporio njihovu nadležnost za odlučivanje u glavnom postupku.

               22

               U tim je okolnostima Vrhoven kasacionen sad (Vrhovni kasacijski sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Je li u slučaju zakonom propisane mogućnosti građanskoga suda da odlučuje u sporu između roditelja o putovanju njihova djeteta u inozemstvo i izdavanju osobnih isprava – a materijalno pravo koje se primjenjuje propisuje zajedničko izvršavanje tih roditeljskih prava u odnosu na dijete – riječ o postupku koji se odnosi na ,dodjelu, izvršavanje, prijenos, ograničenje ili oduzimanje roditeljske odgovornosti' u smislu članka 1. stavka 1. točke (b) u vezi s člankom 2. točkom 7. Uredbe Vijeća (EZ) br. 2201/2003 o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u bračnim sporovima i u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću, na koji se primjenjuje članak 8. stavak 1. Uredbe br. 2201/2003?

                        2.

                        Postoje li razlozi za uspostavljanje međunarodne nadležnosti u građanskim sporovima o roditeljskoj odgovornosti kada odluka zamjenjuje pravnu činjenicu koja je važna za upravni postupak koji se odnosi na dijete, a mjerodavno pravo propisuje da se taj postupak treba provesti u određenoj državi članici Europske unije?

                        3.

                        Treba li pretpostaviti da postoji prorogacija nadležnosti u skladu s člankom 12. stavkom 1. točkom (b) Uredbe br. 2201/2003 ako zastupnik druge stranke u kasacijskom postupku nije prigovorio nadležnosti suda, ali on nije opunomoćen nego ga je imenovao sud zbog poteškoća prilikom obavještavanja druge strane u kasacijskom postupku radi njezina sudjelovanja u sporu osobno ili preko opunomoćenog zastupnika?“

         Postupak pred Sudom

               23

               Na traženje suda koji je uputio zahtjev, nadležno je vijeće ispitalo potrebu odlučivanja o predmetu po hitnom postupku predviđenom člankom 107. Poslovnika Suda. Navedeno je vijeće, saslušavši nezavisnog odvjetnika, odlučilo ne udovoljiti tom zahtjevu.

               24

               Rješenjem Gogova (C‑215/15, EU:C:2015:466) predsjednik Suda odlučio je ovaj predmet provesti po ubrzanom postupku predviđenom člankom 23.a Statuta Suda Europske unije i člankom 105. stavkom 1. Poslovnika Suda.

         O prethodnim pitanjima

         Prvo i drugo pitanje

               25

               Svojim prvim i drugim pitanjem, koja treba ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev pita, u biti, spada li tužba kojom jedan od roditelja zahtijeva od suda da nadomjesti suglasnost drugog roditelja za putovanje djeteta izvan države članice njegova boravišta i izdavanje putovnice na ime tog djeteta u materijalno područje primjene Uredbe br. 2201/2003, iako odluku donesenu po toj tužbi trebaju uzeti u obzir tijela države članice čije je navedeno dijete državljanin u okviru upravnog postupka za izdavanje te putovnice.

               26

               Glede glavnog područja primjene Uredbe br. 2201/2003, iz članka 1. stavka 1. točke (b) te uredbe proizlazi da se primjenjuje, bez obzira na prirodu suda, u građanskim stvarima koje se odnose na, među ostalim, dodjelu, izvršavanje, prijenos, ograničenje ili oduzimanje roditeljske odgovornosti. U tom okviru, pojam „građanskih stvari“ ne treba tumačiti restriktivno, nego kao autonomni pojam prava Unije kojime su osobito obuhvaćeni svi zahtjevi, mjere ili odluke u području „roditeljske odgovornosti“, u smislu te uredbe, u skladu s ciljem navedenim u njezinoj uvodnoj izjavi 5. (vidjeti u tom smislu presudu C, C‑435/06, EU:C:2007:714, t. 46. do 51.).

               27

               S tim u svezi, u članku 2. podstavku 7. pojam „roditeljska odgovornost“ predmet je široke definicije, u smislu da obuhvaća sva prava i obveze koji se odnose na dijete ili njegovu imovinu, koji su sudskom odlukom dodijeljeni fizičkoj ili pravnoj osobi, primjenom prava ili sporazumom s pravnim učinkom (presude C, C‑435/06, EU:C:2007:714, t. 49. i C, C‑92/12 PPU, EU:C:2012:255, t. 59.). Nadalje, iako članak 1. stavak 2. Uredbe sadrži popis područja obuhvaćenih navedenim propisom pod „roditeljskom odgovornosti“, taj popis nije iscrpan, već samo indikativan, što je vidljivo iz upotrebe izraza „uključuje i“ (presude C, C‑435/06, EU:C:2007:714, t. 30. i C., C‑92/12 PPU, EU:C:2012:255, t. 63.).

               28

               Da bi se utvrdilo ulazi li zahtjev u područje primjene Uredbe br. 2201/2003, potrebno je usredotočiti se na njegov predmet (vidjeti, po analogiji, glede pojma „status ili pravna sposobnost fizičkih osoba“ u smislu članka 1. stavka 2. Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001., L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.) presudu Schneider, C‑386/12, EU:C:2013:633, t. 29. i 30. te glede pojma „socijalna sigurnost“ u smislu te odredbe, presudu Baten, C‑271/00, EU:C:2002:656, t. 46. i 47.).

               29

               Glede tužbe poput one u glavnom postupku, iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da sudac u okviru te tužbe mora odlučiti o potrebi da dijete o kojemu je riječ dobije putovnicu i o pravu roditelja tužitelja da podnese zahtjev vezan za tu putovnicu te da putuje u inozemstvo s tim djetetom bez suglasnosti drugog roditelja. Prema tome, takav postupak odnosi se na ostvarivanje „roditeljske odgovornosti“ nad navedenim djetetom, u smislu članka 1. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 2201/2003, u vezi s njezinim člankom 2. podstavkom 7.

               30

               Nadalje, valja utvrditi da tužba poput one u glavnom postupku nije obuhvaćena nijednom od iznimaka iscrpno navedenih u članku 1. stavku 3. te uredbe.

               31

               Iz toga slijedi da takav postupak spada u područje primjene Uredbe br. 2201/2003.

               32

               Taj zaključak ne može dovesti u pitanje sama činjenica da se zahtjev poput onoga u glavnom postupku odnosi na određenu odluku u svezi s djetetom, a ne na sve načine izvršavanja roditeljske odgovornosti. Naime, kao što je istaknuto u točkama 26. i 27. ove presude, taj se propis primjenjuje na sve odluke u tom području, bilo da se odnose na određeni aspekt te odgovornosti ili da općenito određuju njegovo izvršavanje.

               33

               Isto tako, činjenica da odluku donesenu po toj tužbi trebaju uzeti u obzir tijela države članice čije je dijete državljanin, u ovom slučaju Republike Bugarske, u okviru upravnog postupka za izdavanje putovnice na ime tog djeteta, ne može dovesti do drukčijeg tumačenja Uredbe br. 2201/2003.

               34

               U tom smislu, dovoljno je napomenuti da, u svakom slučaju, postupak poput glavnog postupka ne uključuje izravno izdavanje putovnice, već je njegov jedini učinak omogućiti jednoj od osoba koje izvršavaju roditeljsku odgovornost nad djetetom o kojemu je riječ da podnese zahtjev za putovnicu u ime djeteta bez sudjelovanja, prisutnosti ili pristanka druge osobe koja izvršava tu odgovornost, ne dovodeći u pitanje ostale zahtjeve za izdavanje takve isprave predviđene bugarskim pravom.

               35

               S obzirom na gore navedeno, odgovor na prvo i drugo pitanje jest da tužba kojom jedan od roditelja zahtijeva od suda da nadomjesti suglasnost drugog roditelja za putovanje djeteta izvan države članice njegova boravišta i izdavanje putovnice na ime tog djeteta spada u materijalno područje primjene Uredbe br. 2201/2003, iako odluku donesenu po toj tužbi trebaju uzeti u obzir tijela države članice čije je navedeno dijete državljanin u okviru upravnog postupka za izdavanje te putovnice.

         Treće pitanje

               36

               Treće pitanje odnosi se na tumačenje članka 12. stavka 1. Uredbe br. 2201/2003. Ta odredba predviđa da su, pod određenim uvjetima, sudovi države članice, pred kojima se vodi postupak povodom zahtjeva za razvod, zakonsku rastavu ili poništaj braka, nadležni i za sve predmete koji se odnose na roditeljsku odgovornost povezanu s takvim zahtjevom.

               37

               Ni iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku ni iz očitovanja podnesenih Sudu ne proizlazi da se u ovom slučaju pred sudom koji je uputio zahtjev vodi postupak povodom zahtjeva koji se odnosi na bračne sporove.

               38

               Međutim, članak 12. stavak 3. Uredbe br. 2201/2003 uspostavlja pravilo o prorogaciji nadležnosti omogućujući sudovima države članice koji nisu sudovi uobičajenog boravišta djeteta da odlučuju o zahtjevima u području roditeljske odgovornosti u vezi s tim djetetom, iako pred izabranim sudom nije u tijeku nijedan drugi postupak (vidjeti u tom smislu presudu L, C‑656/13, EU:C:2014:2364, t. 45. i 52.).

               39

               Stoga treće pitanje valja razumjeti kao da se njime želi utvrditi, u biti, treba li članak 12. stavak 3. točku (b) Uredbe br. 2201/2003 tumačiti na način da se može smatrati da su nadležnost sudova pred kojima je pokrenut postupak za rješavanje zahtjeva u području roditeljske odgovornosti „izričito ili na neki drugi nedvosmisleni način prihvatile sve stranke u postupku“, u smislu te odredbe, isključivo na temelju toga što zastupnik ad litem, koji zastupa tuženika, a kojeg su po službenoj dužnosti odredili ti sudovi zbog nemogućnosti obavještavanja tuženika o aktu kojim se pokreće postupak, nije osporavao nadležnost tih sudova.

               40

               U skladu s odredbama članka 12. stavka 3. točke (b) Uredbe br. 2201/2003, u vezi s njezinim člankom 16., sudovi države članice mogu temeljiti svoju nadležnost na toj prvoj odredbi pod uvjetom da se utvrdi da su tu nadležnost sudova izričito ili na neki drugi nedvosmisleni način prihvatile sve stranke u postupku, najkasnije u trenutku u kojemu je akt kojim se pokreće postupak ili jednakovrijedan akt podnesen izabranom sudu (vidjeti u tom smislu presudu L, C‑656/13, EU:C:2014:2364, t. 56.).

               41

               Štoviše, u skladu s uvodnom izjavom 12. Uredbe br. 2201/2003, proizlazi da osnova za nadležnost predviđena u njezinu članku 12. stavku 3. odstupa od kriterija blizine, prema kojem o tužbama u području roditeljske odgovornosti u svezi s tim djetetom u prvome redu trebaju odlučivati sudovi države članice u kojoj dijete ima uobičajeno boravište, o čemu govori članak 8. stavak 1. te uredbe. Kao što je nezavisni odvjetnik naveo u točki 64. svojega stajališta, svrha te iznimke je priznavanje određene autonomije strankama u području roditeljske odgovornosti. Uvjet koji se odnosi na to da sve stranke u postupku trebaju na nedvosmislen način prihvatiti nadležnost sudova pred kojima je pokrenut postupak treba, dakle, strogo tumačiti.

               42

               S tim u svezi, treba istaknuti, s jedne strane, da takvo prihvaćanje pretpostavlja a minima da je tuženiku poznato da je protiv njega pokrenut postupak pred tim sudovima. Naime, iako takvo znanje samo po sebi ne znači prihvaćanje nadležnosti sudova pred kojima je pokrenut postupak, za odsutnog tuženika kojem nije dostavljena tužba kojom se pokreće postupak i koji ne zna da je protiv njega pokrenut postupak ne može se smatrati da je prihvatio tu nadležnost (vidjeti, po analogiji, glede članka 24. Uredbe br. 44/2001, presudu A, C‑112/13, EU:C:2014:2195, t. 54.).

               43

               S druge strane, o volji tuženika u glavnom postupku ne može se zaključiti iz postupanja zastupnika ad litem kojega su odredili navedeni sudovi u odsutnosti toga tuženika. Budući da taj zastupnik nema kontakt s tuženikom, on ne može od tuženika dobiti sve informacije nužne za prihvaćanje ili osporavanje nadležnosti tih sudova s punom sviješću o relevantnim okolnostima (vidjeti u tom smislu presudu A, C‑112/13, EU:C:2014:2195, t. 55.).

               44

               Iz toga slijedi da se, u situaciji poput one u glavnom postupku, ne može smatrati da su nadležnost sudova pred kojima je pokrenut postupak „izričito ili na neki drugi nedvosmisleni način prihvatile sve stranke u postupku“, u smislu članka 12. stavka 3. Uredbe br. 2201/2003.

               45

               Takvo tumačenje ne može se dovesti u pitanje pravom na pristup pravosuđu ili načelima pravne sigurnosti i korisnog učinka Uredbe br. 2201/2003, suprotno onomu što španjolska vlada tvrdi pred Sudom. U tom smislu, ta vlada tvrdi, u biti, da bi nemogućnost za tužitelja da dobije konačnu odluku o svojem zahtjevu zbog poteškoća u obavještavanju tuženika o postupku dovela do uskraćivanja pravne zaštite protivno pravu i gore navedenim načelima.

               46

               Tumačenje usvojeno u stavku 44. ove presude ne oduzima tužitelju, u situaciji poput one u glavnom postupku, mogućnost dobivanja sudske odluke, ako je to potrebno, donesene u odsutnosti tuženika, od sudova države članice u kojoj dijete o kojemu je riječ ima uobičajeno boravište, nadležnima na temelju članka 8. Uredbe br. 2201/2003. Takvo tumačenje ne može, dakle, dovesti do uskraćivanja pravne zaštite.

               47

               Slijedom toga, odgovor na treće pitanje jest da članak 12. stavak 3. točku (b) Uredbe br. 2201/2003 treba tumačiti na način da se ne može smatrati da su nadležnost sudova pred kojima je pokrenut postupak za rješavanje zahtjeva u području roditeljske odgovornosti „izričito ili na neki drugi nedvosmisleni način prihvatile sve stranke u postupku“, u smislu te odredbe, isključivo na temelju toga što zastupnik ad litem, koji zastupa tuženika, a kojeg su po službenoj dužnosti odredili ti sudovi zbog nemogućnosti obavještavanja tuženika o aktu kojim se pokreće postupak, nije osporavao nadležnost tih sudova.

         Troškovi

               48

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Tužba kojom jedan od roditelja zahtijeva od suda da nadomjesti suglasnost drugog roditelja za putovanje djeteta izvan države članice njegova boravišta i izdavanje putovnice na ime tog djeteta spada u materijalno područje primjene Uredbe br. 2201/2003 od 27. studenoga 2003. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u bračnim sporovima i u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću, kojom se stavlja izvan snage Uredba (EZ) br. 1347/2000, iako odluku donesenu po toj tužbi trebaju uzeti u obzir tijela države članice čije je navedeno dijete državljanin u okviru upravnog postupka za izdavanje te putovnice.

                           2.

                           Članak 12. stavak 3. točku (b) Uredbe br. 2201/2003 treba tumačiti na način da se ne može smatrati da su nadležnost sudova pred kojima je pokrenut postupak za rješavanje zahtjeva u području roditeljske odgovornosti „izričito ili na neki drugi nedvosmisleni način prihvatile sve stranke u postupku“, u smislu te odredbe, isključivo na temelju toga što zastupnik ad litem, koji zastupa tuženika, a kojeg su po službenoj dužnosti odredili ti sudovi zbog nemogućnosti obavještavanja tuženika o aktu kojim se pokreće postupak, nije osporavao nadležnost tih sudova.

                     Potpisi

            (
            *
         )   Jezik postupka: bugarski


Presuda Suda (deveto vijeće) od 14. srpnja 2016.#Sea Handling SpA, u stečaju, prije Sea Handling SpA protiv Europske komisije.#Žalba – Pravo pristupa javnosti dokumentima institucija Europske unije – Uredba (EZ) br. 1049/2001 – Članak 4. stavak 2. treća alineja – Izuzeća od prava na pristup dokumentima – Pogrešno tumačenje – Obveza obrazlaganja – Dokumenti koji se odnose na postupak nadzora državnih potpora – Zaštita svrhe inspekcije, istraga i revizija – Opća pretpostavka primjene izuzeća na pravo pristupa svim dokumentima iz upravnog spisa – Doseg pretpostavke povjerljivosti – Zahtjev za pristup pritužbi koja je dovela do istražnog postupka – Odbijanje pristupa – Prevladavajući javni interes.#Predmet C-271/15 P.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 14. ožujka 2014. # Holcim (Deutschland) AG i Holcim Ltd protiv Europske komisije. # Predmet T-293/11.