title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 27. ožujka 2014.#UPC Telekabel Wien GmbH protiv Constantin Film Verleih GmbH i Wega Filmproduktionsgesellschaft mbH.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Oberster Gerichtshof.#Zahtjev za prethodnu odluku – Usklađivanje zakonodavstava – Autorsko pravo i srodna prava – Informacijsko društvo – Direktiva 2001/29/EZ – Internetska stranica koja stavlja na raspolaganje javnosti kinematografska djela bez pristanka nositeljâ srodnog prava – Članak 8. stavak 3. – Pojam ,posrednikâ čije usluge koristi treća strana za povredu autorskog prava ili srodnog prava’ – Pružatelj pristupa internetu – Sudski nalog upućen pružatelju pristupa internetu kojim mu se zabranjuje da svojim klijentima daje pristup jednoj internetskoj stranici – Stavljanje u ravnotežu temeljnih prava.#Predmet C‑314/12.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑314/12,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Oberster Gerichtshof (Austrija), odlukom od 11. svibnja 2012., koju je Sud zaprimio 29. lipnja 2012., u postupku
            UPC Telekabel Wien GmbH
            protiv
            Constantin Film Verleih GmbH,
            Wega Filmproduktionsgesellschaft mbH,
            SUD (četvrto vijeće),
            u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, K. Lenaerts, potpredsjednik Suda u svojstvu suca četvrtog vijeća, M. Safjan, J. Malenovský (izvjestitelj) i A. Prechal, suci,
            nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
            tajnik: A. Impellizzeri, administratorica,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 20. lipnja 2013.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za UPC Telekabel Wien GmbH, M. Bulgarini i T. Höhne, Rechtsanwälte ,
            – za Constantin Film Verleih GmbH i Wega Filmproduktionsgesellschaft mbH, A. Manak i N. Kraft, Rechtsanwälte ,
            – za austrijsku vladu, A. Posch, u svojstvu agenta,
            – za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju W. Ferrante, avvocato dello Stato ,
            – za nizozemsku vladu, C. Schillemans i C. Wissels, u svojstvu agenata,
            – za vladu Ujedinjene Kraljevine, L. Christie, u svojstvu agenta, uz asistenciju S. Malynicza, barrister ,
            – za Europsku komisiju, J. Samnadda i F. W. Bulst, u svojstvu agenata,
            saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 26. studenoga 2013.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 5. stavaka 1. i 2. točke (b) te članka 8. stavka 3. Direktive 2001/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2001. o usklađivanju određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu (SL L 167, str. 10.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 119.) kao i određenih temeljnih prava u pravu Unije.
            2. Zahtjev je upućen u okviru spora između UPC Telekabel Wien GmbH (u daljnjem tekstu: UPC Telekabel) i Constantin Film Verleih GmbH (u daljnjem tekstu: Constantin Film) te Wega Filmproduktionsgesellschaft mbH (u daljnjem tekstu: Wega) u vezi sa zahtjevom da se UPC Telekabelu naloži zabrana davanja pristupa svojim klijentima jednoj internetskoj stranici koja stavlja na raspolaganje javnosti određene filmove Constantin Filma i Wege bez njihovog pristanka.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. Uvodne izjave 9. i 59. Direktive 2001/29 glase:
            „(9) Svako usklađivanje autorskog prava i srodnih prava mora se temeljiti na visokoj razini zaštite, budući da su takva prava ključna za intelektualno stvaralaštvo. [...] Intelektualno vlasništvo je stoga priznato kao sastavni dio vlasništva.
            [...]
            (59) U digitalnom okruženju, osobito, treće strane za radnje povrede sve više koriste usluge posrednika. U mnogim su slučajevima takvi posrednici u najboljem položaju da prekinu takve radnje povrede. Stoga, ne dovodeći u pitanje bilo koje druge raspoložive sankcije i pravna sredstva, nositelji prava trebali bi imati mogućnost tražiti izdavanje sudskog naloga protiv posrednika koji u mreži omogućuje trećoj stranci povredu nad zaštićenim djelom ili drugim predmetom zaštite. [...] Uvjeti i načini koji se odnose na takve sudske naloge trebali bi se prepustiti nacionalnom pravu država članica.“
            4. Članak 1. spomenute direktive, naslovljen „Područje primjene“, u svom stavku 1. propisuje:
            „Ova se Direktiva odnosi na pravnu zaštitu autorskog i srodnih prava u okviru unutarnjeg tržišta, s posebnim naglaskom na informacijsko društvo.“
            5. Članak 3. iste direktive, naslovljen „Pravo priopćavanja autorskog djela javnosti i pravo stavljanja drugih predmeta zaštite na raspolaganje javnosti“, u svom stavku 2. predviđa:
            „Države članice moraju predvidjeti isključivo pravo davanja ovlaštenja ili zabrane za stavljanje na raspolaganje javnosti, žicom ili bežičnim putem, tako da im pripadnici javnosti mogu pristupiti s mjesta i u vrijeme koje sami odaberu:
            [...]
            c) proizvođačima prvih fiksiranja filmova, izvornika i umnoženih primjeraka njihovih filmova;
            [...]“
            6. Članak 8. Direktive 2001/29, naslovljen „Sankcije i pravna sredstva“, u svom stavku 3. navodi:
            „Države članice osiguravaju nositeljima prava mogućnost podnošenja zahtjeva za izdavanje sudskog naloga protiv posrednika čije usluge koristi treća strana za povredu autorskog prava ili srodnog prava.“
            Austrijsko pravo
            7. Članak 18a stavak 1. Zakona o autorskom pravu (Urheberrechtsgesetz) od 9. travnja 1936. (BGBl. 111/1936), kako je izmijenjen novim Zakonom o autorskom pravu iz 2003. (Urheberrechtsgesetz‑Novelle 2003, BGBl. I, 32/2003, u daljnjem tekstu: UrhG), glasi kako slijedi:
            „Autor ima isključivo pravo stavljanja djela na raspolaganje javnosti žicom ili bežičnim putem na način koji svakome omogućava pristup tom djelu na mjestu i u vrijeme njegova izbora.“
            8. Članak 81. stavci 1. i 1a UrhG‑a propisuje:
            „1. Svaka osoba kojoj je povrijeđeno isključivo pravo dodijeljeno ovim zakonom ili koja sumnja na takvu povredu može podnijeti tužbu radi zabrane činjenja povrede. Postupak se također može pokrenuti protiv vlasnika poduzeća ako je povreda počinjena ili ako postoji opasnost od njezinog počinjenja od strane njegovih zaposlenika ili opunomoćenika tijekom djelatnosti njegovog poduzeća; članak 81. stavak 1a primjenjuje se mutatis mutandis .
            1a. Ako počinitelj takve povrede ili osoba za koju postoji sumnja da će počiniti takvu povredu koristi u tu svrhu usluge posrednika, protiv potonjeg također se može podnijeti tužba radi zabrane činjenja povrede na temelju stavka 1. [...]“
            9. Članak 355. stavak 1. Zakonika o postupcima ovrhe propisuje:
            „Postupak prisilne ovrhe protiv osobe kojoj se zabranjuje činjenje ili nalaže trpljenje činjenja predviđa da za svaku povredu počinjenu nakon što je obveza postala ovršiva sud koji postupa u ovrsi osim izvršenja obveze određuje i novčanu kaznu ako postoji takav zahtjev. Za svaku daljnju povredu sud koji postupa u ovrsi određuje na temelju zahtjeva dodatnu novčanu kaznu ili kaznu zatvora od najviše jedne godine. […]“
            10. Iz objašnjenja suda koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da se, u cilju oslobođenja od odgovornosti, adresat zabrane može u postupku prisilne ovrhe pozivati na to da je poduzeo sve mjere koje su se od njega mogle očekivati radi onemogućavanja nastupanja zabranjenog rezultata.
            Glavni postupak i prethodna pitanja
            11. Constantin Film i Wega, društva za kinematografsku proizvodnju, nakon što su utvrdili da jedna internetska stranica nudi preuzimanje ili gledanje streaminga određenih filmova koje su proizveli, a bez njihovog pristanka, na temelju članka 81. stavka 1a UrhG‑a zatražili su izdavanje sudskog naloga u postupku privremene pravne zaštite kojim se pružatelju pristupa internetu UPC Telekabelu zabranjuje da svojim klijentima daje pristup predmetnoj internetskoj stranici u mjeri u kojoj ta stranica bez njihovog pristanka stavlja na raspolaganje javnosti kinematografska djela za koja oni imaju srodna prava.
            12. Sudskim nalogom od 13. svibnja 2011. Handelsgericht Wien (Austrija) zabranio je UPC Telekabelu da svojim klijentima daje pristup spornoj internetskoj stranici. Tu je zabranu trebalo izvršiti osobito blokiranjem naziva domene i postojeće IP adrese (internetski protokol) te stranice kao i svake druge njezine IP adrese o kojoj bi to društvo moglo imati spoznaju.
            13. U lipnju 2011. sporna internetska stranica obustavila je svoju aktivnost nastavno na akciju njemačkih policijskih snaga protiv svojih korisnika.
            14. Sudskim nalogom od 27. listopada 2011. prizivni sud Oberlandesgericht Wien (Austrija) djelomično je preinačio sudski nalog prvostupanjskog suda koji je pogrešno odredio način na koji je UPC Telekabel trebao provesti blokiranje sporne internetske stranice i na taj način izvršiti sudski nalog. U donošenju tog zaključka Oberlandesgericht Wien smatrao je, kao prvo, da članak 81. stavak 1a UrhG‑a treba tumačiti s obzirom na članak 8. stavak 3. Direktive 2001/29. Nadalje, smatrao je da se UPC Telekabel davanjem pristupa svojim klijentima sadržajima koji su nezakonito stavljeni na mrežu treba smatrati posrednikom čije su se usluge koristile za povredu srodnog prava pa su, dakle, Constantin Film i Wega imali pravo tražiti izdavanje sudskog naloga protiv tog društva. Međutim, kad je riječ o zaštiti autorskog prava, Oberlandesgericht Wien smatrao je da je UPC Telekabel moguće obvezati jedino obvezom rezultata, odnosno na zabranu davanja pristupa svojim klijentima spornoj internetskoj stranici, ali ne i načinom provedbe.
            15. UPC Telekabel uložio je žalbu u reviziji pred Oberster Gerichtshof (Austrija).
            16. U prilog svojoj žalbi, UPC Telekabel osobito navodi to da se korištenje njegovih usluga ne može smatrati povredom autorskog prava ili srodnog prava u smislu članka 8. stavka 3. Direktive 2001/29 jer nije imao nikakve trgovačke odnose s korisnicima spornih internetskih stranica i nije utvrđeno da su njegovi vlastiti klijenti postupali na nezakonit način. U svakom slučaju, UPC Telekabel navodi da je tehnički moguće zaobići sve različite mjere blokiranja koje se mogu primijeniti, a neke su i preskupe.
            17. U tim je uvjetima Oberster Gerichtshof odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
            „1. Treba li članak 8. stavak 3. Direktive 2001/29 […] tumačiti na način da osoba koja na internetu stavlja na raspolaganje javnosti predmet zaštite bez ovlaštenja nositelja prava [u smislu članka 3. stavka 2. Direktive 2001/29] koristi usluge pružatelja pristupa [internetu] kojim se služe osobe koje pristupaju tim predmetima zaštite?
             U slučaju da je odgovor na prvo pitanje negativan:
            2. Jesu li reproduciranje za privatnu uporabu [u smislu članka 5. stavka 2. točke (b) Direktive 2001/29] i prolazno ili popratno reproduciranje [u smislu članka 5. stavka 1. Direktive 2001/29] zakoniti samo ako je primjerak koji služi za reprodukciju bio potpuno zakonito reproduciran, emitiran ili stavljen na raspolaganje javnosti?
            U slučaju potvrdnog odgovora na prvo ili drugo pitanje, tj. u slučaju kad se mora donijeti sudski nalog protiv pružatelja pristupa [internetu] u skladu s člankom 8. stavkom 3. Direktive 2001/29:
            3. Je li vrlo općenita zabrana (tj. bez propisivanja konkretnih mjera) pružatelju pristupa [internetu] da svojim klijentima daje pristup internetskoj stranici za čiji cjelokupan ili značajan dio sadržaja nositelj prava nije dao ovlaštenje usklađena s pravom Unije i osobito s potrebom ravnoteže temeljnih prava dotičnih stranaka kad pružatelj pristupa može, dokazavši da je poduzeo sve razumne mjere, izbjeći periodične penale kojima se kažnjava povreda te zabrane?
            U slučaju negativnog odgovora na treće pitanje:
            4. Je li nametanje konkretnih mjera pružatelju pristupa [internetu] radi otežavanja pristupa njegovih klijenata internetskoj stranici čiji je sadržaj nezakonito stavljen na raspolaganje usklađeno s pravom Unije i osobito s potrebom ravnoteže temeljnih prava dotičnih stranaka kad se te mjere, koje zahtijevaju značajna sredstva, mogu lako zaobići bez posebnih tehničkih znanja?“
            O prethodnim pitanjima
            Dopuštenost prethodnih pitanja
            18. Kao prvo valja navesti da okolnost da internetska stranica o kojoj je riječ u glavnom postupku više nije aktivna ne čini prethodna pitanja nedopuštenima.
            19. Naime, na temelju ustaljene sudske prakse, u okviru postupka prema članku 267. UFEU‑a, koji je utemeljen na jasnoj podjeli uloga između nacionalnih sudova i Suda, na samom je nacionalnom sucu pred kojim se vodi postupak i koji sam snosi odgovornost za sudsku odluku koju mora donijeti da, ovisno o pojedinostima predmeta, ocijeni nužnost i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu (vidjeti u tom smislu presudu od 14. ožujka 2013., Aziz, C‑415/11, t. 34.).
            20. Sud može odbaciti zahtjev koji je postavio nacionalni sud samo kada na očit način proizlazi da traženo tumačenje prava Unije nema nikakav odnos sa stvarnošću ili predmetom glavnog postupka, kada je problem hipotetske naravi ili kada Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima koji su potrebni kako bi se na koristan način odgovorilo na pitanja koja su mu postavljena (gore navedena presuda Aziz, t. 35.).
            21. Međutim, u glavnom postupku to nije slučaj, s obzirom na to da iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da na temelju austrijskog prava sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku svoju odluku treba donijeti na temelju činjenica izloženih u prvostupanjskoj odluci, tj. u trenutku kad je internetska stranica o kojoj je riječ u glavnom postupku još bila dostupna.
            22. Iz prethodno navedenog proizlazi da je zahtjev za prethodnu odluku dopušten.
            Prvo pitanje
            23. Sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku svojim prvim pitanjem u biti pita treba li članak 8. stavak 3. Direktive 2001/29 tumačiti na način da osoba koja na internetskoj stranici stavlja na raspolaganje javnosti predmete zaštite bez ovlaštenja nositelja prava, u smislu članka 3. stavka 2. te direktive, koristi usluge pružatelja pristupa internetu pomoću kojeg osobe pristupaju tim predmetima zaštite, a koji bi se smatrao posrednikom u smislu članka 8. stavka 3. Direktive 2001/29.
            24. Kao prvo, valja navesti da je u glavnom postupku nesporno da su predmeti zaštite stavljeni na raspolaganje korisnicima internetske stranice bez pristanka nositelja prava iz članka 3. stavka 2.
            25. S obzirom na to da prema toj odredbi nositelji prava uživaju isključivo pravo davanja ovlaštenja ili zabrane za stavljanje na raspolaganje javnosti, valja navesti da stavljanje na raspolaganje javnosti predmeta zaštite na internetskoj stranici koje je izvršeno bez pristanka nositelja prava predstavlja povredu autorskog prava i srodnih prava.
            26. Radi uklanjanja predmetne povrede pravâ, članak 8. stavak 3. Direktive 2001/29 daje nositeljima pravâ mogućnost podnošenja zahtjeva za izdavanje sudskog naloga protiv posrednikâ čije usluge koristi treća strana za povredu njihovih prava.
            27. Naime, kao što to navodi uvodna izjava 59. Direktive 2001/29, za radnje povrede sve se više koriste usluge posrednika, a u mnogim slučajevima takvi su posrednici u najboljem položaju da prekinu takve radnje povrede.
            28. U predmetnom slučaju Handelsgericht Wien, a zatim Oberlandesgericht Wien naložili su UPC Telekabelu, pružatelju pristupa internetu kojem je upućen sudski nalog o kojem je riječ u glavnom postupku, da prekine povredu pravâ Constantin Filma i Wege.
            29. Međutim, UPC Telekabel osporava mogućnost da ga se kvalificira kao posrednika čije se usluge koriste za povredu autorskog prava ili srodnog prava u smislu članka 8. stavka 3. Direktive 2001/29.
            30. U tom pogledu iz uvodne izjave 59. Direktive 2001/29 proizlazi da se izraz „posrednik“, koji se koristi u članku 8. stavku 3. te direktive, odnosi na svaku osobu koja u mreži omogućuje trećoj stranci povredu nad zaštićenim djelom ili drugim predmetom zaštite.
            31. S obzirom na cilj koji slijedi Direktiva 2001/29, kao što to osobito proizlazi iz njezine uvodne izjave 9., a to je jamčenje nositeljima pravâ visoke razine zaštite, tako korišten pojam povrede treba shvatiti na način da obuhvaća predmet zaštite koji je na internetu stavljen na raspolaganje javnosti bez ovlaštenja nositeljâ pravâ o kojima je riječ.
            32. Nadalje, imajući u vidu da je pružatelj pristupa internetu subjekt kojeg obvezuje, iz razloga što on to čini mogućim davanjem pristupa mreži, svako omogućavanje jednom od svojih klijenata i trećoj strani izvršenje povrede na internetu (vidjeti u tom smislu rješenje od 19. veljače 2009., LSG‑Gesellschaft zur Wahrnehmung von Leistungsschutzrechten, C‑557/07, Zb., str. I‑1227., t. 44.), valja smatrati da je pružatelj pristupa internetu kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, koji omogućava svojim klijentima pristupanje predmetima zaštite koje je treća strana stavila na raspolaganje javnosti na internetu, posrednik čije se usluge koriste za povredu autorskog prava ili srodnog prava u smislu članka 8. stavka 3. Direktive 2001/29.
            33. Takav zaključak potvrđuje cilj koji slijedi Direktiva 2001/29. Naime, isključenje pružateljâ pristupa internetu iz područja primjene članka 8. stavka 3. Direktive 2001/29 značajno bi smanjilo zaštitu nositeljâ pravâ kojoj teži ta direktiva (vidjeti u tom smislu gore navedeno rješenje LSG‑Gesellschaft zur Wahrnehmung von Leistungsschutzrechten, t. 45.).
            34. Navedeni zaključak ne može se dovesti u pitanje prigovorom prema kojem bi za primjenu članka 8. stavka 3. Direktive 2001/29 bilo nužno postojanje ugovorne veze između pružatelja pristupa internetu i osobe koja je počinila povredu autorskog prava ili srodnog prava.
            35. Naime, ni iz teksta navedenog članka 8. stavka 3. ni iz bilo koje druge odredbe Direktive 2001/29 ne proizlazi da bi bio potreban poseban odnos između osobe koja povređuje autorsko pravo ili srodno pravo i posrednika. Nadalje, postojanje takvog zahtjeva ne može se zaključiti ni iz ciljeva koje slijedi ta direktiva, s obzirom na to da bi priznanje takvog zahtjeva smanjilo pravnu zaštitu priznatu predmetnim nositeljima prava, a cilj navedene direktive upravo je jamčenje potonjima visoke razine zaštite kako proizlazi osobito iz njezine uvodne izjave 9.
            36. Zaključak do kojeg je Sud došao u točki 30. ove presude nije obezvrijeđen ni tvrdnjom da za izdavanje sudskog naloga protiv pružatelja pristupa internetu nositelji autorskog prava ili srodnog prava moraju pokazati da određeni klijenti navedenog pružatelja na internetskoj stranici o kojoj je riječ stvarno pristupaju predmetima zaštite stavljenima na raspolaganje javnosti bez ovlaštenja nositeljâ pravâ.
            37. Naime, Direktiva 2001/29 zahtijeva da je cilj mjera koje su države članice obvezne poduzeti radi usklađivanja s tom direktivom ne samo prestanak nego i prevencija povreda autorskog prava i srodnih prava (vidjeti u tom smislu presude od 24. studenoga 2011., Scarlet Extended, C‑70/10, Zb., str. I‑11959., t. 31. i od 16. veljače 2012., SABAM, C‑360/10, t. 29.).
            38. Takav preventivni učinak pretpostavlja da nositelji autorskog prava ili srodnog prava mogu djelovati, a da ne moraju utvrditi da klijenti pružatelja pristupa internetu stvarno pristupaju predmetima zaštite stavljenima na raspolaganje javnosti bez ovlaštenja navedenih nositelja.
            39. Tim više je tako s obzirom na to da postojanje radnje stavljanja djela na raspolaganje javnosti zahtijeva samo da je navedeno djelo stavljeno na raspolaganje javnosti, a nije odlučujuće jesu li osobe koje čine tu javnost imale ili nisu imale stvaran pristup tom djelu (vidjeti u tom smislu presudu od 7. prosinca 2006., SGAE, C‑306/05, Zb., str. I‑11519., t. 43.).
            40. S obzirom na prethodno navedeno, na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 8. stavak 3. Direktive 2001/29 treba tumačiti na način da osoba koja stavlja na raspolaganje javnosti na internetskoj stranici predmete zaštite bez ovlaštenja nositelja pravâ, u smislu članka 3. stavka 2. te direktive, koristi usluge pružatelja pristupa internetu pomoću kojeg osobe pristupaju tim predmetima zaštite, a kojeg treba smatrati posrednikom u smislu članka 8. stavka 3. Direktive 2001/29.
            Drugo pitanje
            41. S obzirom na dani odgovor na prvo pitanje, nije potrebno odgovoriti na drugo pitanje.
            Treće pitanje
            42. Sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku svojim trećim pitanjem u biti pita treba li temeljna prava priznata pravom Unije tumačiti na način da se protive zabrani pružatelju pristupa internetu, putem sudskog naloga, da daje svojim klijentima pristup internetskoj stranici koja čini dostupnima predmete zaštite bez ovlaštenja nositeljâ pravâ, a da taj sudski nalog pobliže ne određuje koje mjere taj pružatelj pristupa mora poduzeti i koji može, dokazavši da je poduzeo sve razumne mjere, izbjeći periodične penale kojima se kažnjava povreda navedenog sudskog naloga.
            43. U tom pogledu, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 59. Direktive 2001/29, nacionalnim pravom uređeni su načini koji se odnose na sudske naloge koje trebaju osigurati države članice na temelju članka 8. stavka 3. te direktive, poput uvjeta koje je potrebno ispuniti i mjerodavnog postupka.
            44. S obzirom na navedeno, ta nacionalna pravila i njihova primjena od strane nacionalnih sudova trebaju poštovati ograničenja koja proizlaze iz Direktive 2001/29 kao i iz izvora prava na koje upućuje njezina uvodna izjava 3. (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu Scarlet Extended, t. 33. i navedenu sudsku praksu).
            45. U cilju ocjene usklađenosti sudskog naloga kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, izdanog na temelju članka 8. stavka 3. Direktive 2001/29, s pravom Unije treba, dakle, osobito uzeti u obzir zahtjeve koji proizlaze iz zaštite primjenjivih temeljnih prava, a to u skladu s člankom 51. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu Scarlet Extended, t. 41.).
            46. Sud je već presudio da, kad je suprotstavljeno više temeljnih prava, na državama članicama je da prilikom prenošenja direktive skrbe o tome da se temelje na njezinom tumačenju koje omogućava osiguravanje pravedne ravnoteže između primjenjivih temeljnih prava zaštićenih pravnim poretkom Unije. Nadalje, prilikom provedbe mjera za prenošenje te direktive na tijelima i sudovima država članica je ne samo da tumače svoje nacionalno pravo na način koji je u skladu s navedenom direktivom nego i da skrbe da se ne temelje na njezinom tumačenju koje bi bilo u sukobu s navedenim temeljnim pravima ili drugim općim načelima prava Unije kao što je načelo proporcionalnosti (vidjeti u tom smislu presudu od 29. siječnja 2008., Promusicae, C‑275/06, Zb., str. I‑271., t. 68.).
            47. U predmetnom slučaju valja navesti da sudski nalog kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, izdan na temelju članka 8. stavka 3. Direktive 2001/29, načelno suprotstavlja, kao prvo, autorska prava i srodna prava koja su dio prava intelektualnog vlasništva te su stoga zaštićena na temelju članka 17. stavka 2. Povelje, kao drugo, slobodu poduzetništva koju na temelju članka 16. Povelje uživaju gospodarski subjekti kao što su pružatelji pristupa internetu i, kao treće, slobodu informiranja korisnikâ interneta, čija je zaštita osigurana člankom 11. Povelje.
            48. Što se tiče slobode poduzetništva, valja navesti da izdavanje sudskog naloga kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku ograničava tu slobodu.
            49. Naime, pravo slobode poduzetništva osobito sadrži pravo svakog poduzetnika da se u granicama odgovornosti koju snosi za vlastite radnje slobodno koristi gospodarskim, tehničkim i financijskim resursima kojima raspolaže.
            50. Štoviše, sudski nalog kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku stavlja na svog adresata ograničenje koje sužava slobodno korištenje resursima kojima raspolaže, s obzirom na to da ga obvezuje poduzeti mjere koje za njega mogu predstavljati bitan trošak, imati znatan utjecaj na organizaciju njegovih djelatnosti ili zahtijevati teška i složena tehnička rješenja.
            51. Međutim, takav sudski nalog ne povređuje samu bit prava slobode poduzetništva pružatelja pristupa internetu, kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku.
            52. S jedne strane, sudski nalog kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku prepušta svom adresatu utvrđenje konkretnih mjera za ostvarenje traženog rezultata na način da on može izabrati provedbu mjera koje će biti najprilagođenije resursima i kapacitetima kojima raspolaže i koje će biti usklađene s drugim obvezama i izazovima s kojima se suočava prilikom obavljanja svoje djelatnosti.
            53. S druge strane, takav sudski nalog omogućava svom adresatu oslobođenje od odgovornosti ako dokaže da je poduzeo sve razumne mjere. Štoviše, očit je učinak te mogućnosti oslobođenja to da adresat tog sudskog naloga nije obvezan poduzeti nesnošljive žrtve, što je osobito opravdano imajući u vidu činjenicu da on nije autor povrede temeljnog prava intelektualnog vlasništva koja je uzrokovala navedeni sudski nalog.
            54. U tom pogledu, sukladno načelu pravne sigurnosti, adresat sudskog naloga kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku mora imati mogućnost navesti pred sucem, kad su poznate mjere izvršenja koje je poduzeo i prije, ako je primjenjivo, donošenja odluke kojom mu se određuje sankcija, da su poduzete mjere bile uistinu one koje su se od njega mogle očekivati radi onemogućavanja nastupanja zabranjenog rezultata.
            55. S obzirom na navedeno, kad adresat sudskog naloga kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku odabere mjere koje će poduzeti radi provedbe sudskog naloga, on mora skrbiti o poštovanju temeljnog prava korisnikâ interneta na slobodu informiranja.
            56. U tom pogledu mjere koje poduzima pružatelj pristupa internetu moraju biti strogo ciljane u smislu da moraju služiti prekidanju povrede autorskog prava ili srodnog prava od treće strane, a da time nisu pogođeni korisnici interneta koji koriste usluge tog pružatelja za zakonito pristupanje informacijama. U protivnom bi miješanje navedenog pružatelja u slobodu informiranja navedenih korisnika bilo neopravdano s obzirom na cilj koji se slijedi.
            57. Nacionalni sudovi moraju imati mogućnost provjere je li to slučaj. Doista, kod sudskog naloga kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku valja navesti da, ako pružatelj pristupa internetu poduzme mjere koje mu omogućavaju ostvarenje naložene zabrane, nacionalni sudovi neće imati mogućnost izvršiti takav nadzor u postupku ovrhe ako u vezi s tim ne postoji prigovor. Nadalje, da se temeljna prava priznata pravom Unije ne bi protivila izdavanju sudskog naloga kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, nužno je da nacionalna postupovna pravila predvide mogućnost da se korisnici interneta pred sucem pozovu na svoja prava kad su poznate mjere izvršenja koje je poduzeo pružatelj pristupa internetu.
            58. Što se tiče prava intelektualnog vlasništva, prvo treba navesti da je moguće da izvršenje sudskog naloga kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku ne rezultira potpunom obustavom povreda prava intelektualnog vlasništva zainteresiranih osoba.
            59. Naime, s jedne strane, kao što je utvrđeno, adresat takvog sudskog naloga ima mogućnost oslobođenja od svoje odgovornosti i na taj način neusvajanja određenih mjera koje su možda ostvarive, ako se one ne mogu okarakterizirati kao razumne.
            60. S druge strane, moguće je da ne postoji ili da u praksi nije ostvariva tehnika koja bi u potpunosti omogućavala prestanak povreda prava intelektualnog vlasništva, a što bi imalo kao posljedicu to da je određene poduzete mjere, ako je takav slučaj, moguće zaobići na jedan ili drugi način.
            61. Valja navesti da iz članka 17. stavka 2. Povelje nipošto ne proizlazi da je pravo intelektualnog vlasništva nedodirljivo i da je stoga potrebno osigurati njegovu zaštitu na apsolutan način (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu Scarlet Extended, t. 43.).
            62. S obzirom na navedeno, mjere koje poduzima adresat sudskog naloga kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku tijekom njegovog izvršenja trebaju biti dovoljno učinkovite kako bi osigurale stvarnu zaštitu temeljnog prava o kojem je riječ, tj. da kao svoj učinak imaju sprečavanje ili barem otežavanje neovlaštenih pristupanja predmetima zaštite i ozbiljno obeshrabrenje korisnikâ interneta koji za pristupanje tim predmetima stavljenima im na raspolaganje uz povredu navedenog temeljnog prava koriste usluge adresata tog sudskog naloga.
            63. Dakle, iako mjere poduzete radi izvršenja sudskog naloga kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku ne mogu dovesti, ako je primjenjivo, do potpunog prestanka povreda prava intelektualnog vlasništva, ne može ih se zbog toga smatrati neusklađenima sa zahtjevom pravedne ravnoteže svih primjenjivih temeljenih prava, u skladu s člankom 52. stavkom 1. Povelje, ali to pod uvjetom da, s jedne strane, poduzete mjere ne lišavaju nepotrebno korisnike interneta mogućnosti zakonitog pristupanja raspoloživim informacijama i, s druge strane, da imaju za učinak sprečavanje ili barem otežavanje neovlaštenih pristupanja predmetima zaštite i ozbiljno obeshrabrenje korisnikâ interneta koji za pristupanje tim predmetima stavljenima im na raspolaganje uz povredu prava intelektualnog vlasništva koriste usluge adresata tog sudskog naloga.
            64. S obzirom na prethodna razmatranja, na treće pitanje valja odgovoriti da temeljna prava priznata pravom Unije treba tumačiti na način da se ne protive tome da se pružatelju pristupa internetu sudskim nalogom zabrani da svojim klijentima daje pristup internetskoj stranici koja stavlja na mrežu predmete zaštite bez ovlaštenja nositeljâ pravâ, kad taj sudski nalog ne određuje pobliže koje mjere taj pružatelj pristupa mora poduzeti i kad taj pružatelj može izbjeći periodične penale kojima se kažnjava povreda navedenog sudskog naloga ako dokaže da je poduzeo sve razumne mjere, ali pod uvjetom da, s jedne strane, poduzete mjere ne lišavaju nepotrebno korisnike interneta mogućnosti da zakonito pristupaju raspoloživim informacijama i, s druge strane, da te mjere imaju za učinak sprečavanje ili barem otežavanje neovlaštenih pristupanja predmetima zaštite te da ozbiljno obeshrabruju korisnike interneta koji za pristupanje predmetima koji su im stavljeni na raspolaganje uz povredu prava intelektualnog vlasništva koriste usluge adresata tog istog sudskog naloga, a što je na nacionalnim tijelima i sudovima da provjere.
            Četvrto pitanje
            65. S obzirom na odgovor na treće pitanje, nije potrebno odgovoriti na četvrto pitanje.
            Troškovi
            66. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:
            1. Članak 8. stavak 3. Direktive 2001/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2001. o usklađivanju određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu treba tumačiti na način da osoba koja stavlja na raspolaganje javnosti na internetskoj stranici predmete zaštite bez ovlaštenja nositeljâ pravâ, u smislu članka 3. stavka 2. te direktive, koristi usluge pružatelja pristupa inter netu pomoću kojeg osobe pristupaju tim predmetima zaštite, a kojeg treba smatrati posrednikom u smislu članka 8. stavka 3. Direktive 2001/29.
            2. Temeljna prava priznata pravom Unije treba tumačiti na način da se ne protive tome da se pružatelju pristupa internetu sudskim nalogom zabrani da svojim klijentima daje pristup internetskoj stranici koja stavlja na mrežu predmete zaštite bez ovlaštenja nositeljâ pravâ, kad taj sudski nalog ne određuje pobliže koje mjere taj pružatelj pristupa mora poduzeti i kad taj pružatelj može izbjeći periodične penale kojima se kažnjava povreda navedenog sudskog naloga ako dokaže da je poduzeo sve razumne mjere, ali pod uvjetom da, s jedne strane, poduzete mjere ne lišavaju nepotrebno korisnike interneta mogućnosti da zakonito pristupaju raspoloživim informacijama i, s druge strane, da te mjere imaju za učinak sprečavanje ili barem otežavanje neovlaštenih pristupanja predmetima zaštite te da ozbiljno obeshrabruju korisnike interneta koji za pristupanje predmetima koji su im stavljeni na raspolaganje uz povredu prava intelektualnog vlasništva koriste usluge adresata tog istog sudskog naloga, a što je na nacionalnim tijelima i sudovima da provjere.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 3. travnja 2008.#K. D. Chuck protiv Raad van Bestuur van de Sociale Verzekeringsbank.#Zahtjev za prethodnu odluku: Rechtbank te Amsterdam - Nizozemska.#Predmet C-331/06.


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 7. travnja 2016.#Postupak koji je pokrenuo Degano Trasporti Sas di Ferrucio Degano & C.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunale di Udine.#Zahtjev za prethodnu odluku – Oporezivanje – PDV – Članak 4. stavak 3. UEU‑a – Direktiva 2006/112/EZ – Nesolventnost – Postupak nagodbe s vjerovnicima – Djelomična isplata dugova s osnove PDV‑a.#Predmet C-546/14.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      7. travnja 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Oporezivanje — PDV — Članak 4. stavak 3. UEU‑a — Direktiva 2006/112/EZ — Nesolventnost — Postupak nagodbe s vjerovnicima — Djelomična isplata dugova s osnove PDV‑a“
      U predmetu C‑546/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunale di Udine (sud u Udinama, Italija), odlukom od 30. listopada 2014., koju je Sud zaprimio 28. studenoga 2014., u postupku koji je pokrenuo

         Degano Trasporti Sas di Ferruccio Degano & C., u stečaju,
      uz sudjelovanje:

         Pubblico Ministero presso il Tribunale di Udine,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, C. Toader, A. Rosas, A. Prechal i E. Jarašiūnas (izvjestitelj), suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Degano Trasporti Sas di Ferruccio Degano & C., u stečaju, P. Bregalanti, avvocato,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju G. De Bellis, avvocato dello Stato,

               —

               za španjolsku vladu, A. Gavela Llopis, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, par F. Tomat, A. Caeiros i Mme L. Lozano Palacios, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 14. siječnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 4. stavka 3. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.; u daljnjem tekstu: Direktiva o PDV‑u).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru zahtjeva za nagodbu s vjerovnicima koji je podnio Degano Trasporti Sas di Ferruccio Degano & C., u stečaju (u daljnjem tekstu: Degano Trasporti), pred Tribunale di Udine (sud u Udinama, Italija).

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Na temelju članka 2. stavka 1. točke (c) Direktive o PDV‑u, podliježe porezu na dodanu vrijednost (u daljnjem tekstu: PDV) isporuka robe i pružanje usluga uz naknadu na teritoriju određene države članice koje obavlja porezni obveznik koji djeluje kao takav, kao i uvoz robe.

               4

               Članak 250. stavak 1. Direktive o PDV‑u propisuje:
               „Svaki porezni obveznik dužan je podnijeti prijavu PDV‑a, u kojoj se navode svi podaci koji su potrebni za izračun poreza za koji je nastala obveza obračuna i odbitaka, te ukoliko je to potrebno za utvrđivanje osnovice za razrez, ukupna vrijednost transakcija koje se odnose na takav porez i odbitke, te vrijednost svake izuzete transakcije.”

               5

               U skladu s člankom 273. prvim podstavkom Direktive o PDV‑u:
               „Države članice mogu propisati i druge obveze koje smatraju potrebnima da bi osigurale pravilnu naplatu PDV‑a, te da bi spriječile utaju, uz poštovanje jednakog postupanja s domaćim transakcijama i transakcijama koje obavljaju porezni obveznici između država članica, te pod uvjetom da te obveze u trgovini između država članica ne uzrokuju formalnosti povezane s prelaskom preko granice.”

         Talijansko pravo

               6

               Kraljevska zakonodavna uredba br. 267 o odredbama koje uređuju stečaj, nagodbu s vjerovnicima, upravljanje poslovima od strane suda i prisilnu upravnu likvidaciju (Regio Decreto no 267 recante „Disciplina del fallimento, del concordato preventivo, dell’amministrazione controllata e della liquidazione coatta amministrativa”), od 16. ožujka 1942. (GURI br. 81, od 6. travnja 1942.), u verziji primjenjivoj na činjenice u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Stečajni zakon), u svojem članku 160. i pratećim člancima uređuje postupak nagodbe s vjerovnicima.

               7

               Tim postupkom, čija je svrha izbjeći proglašenje stečaja, trgovac koji se nalazi u stanju krize ili nesolventnosti predlaže svojim vjerovnicima da stavi svoju imovinu na raspolaganje kako bi se u potpunosti isplatile povlaštene tražbine i djelomično isplatile neosigurane tražbine. Nagodba može međutim predvidjeti djelomičnu isplatu određenih kategorija povlaštenih tražbina pod uvjetom da neovisni stručnjak potvrdi da se u slučaju stečaja trgovaca prema njima ne bi bolje postupalo.

               8

               Postupak nagodbe s vjerovnicima, u kojem sudjeluje državni odvjetnik, pokreće se zahtjevom trgovca pred nadležnim sudom. Taj sud najprije odlučuje o dopuštenosti zahtjeva nakon što je provjerio da su sve pravne pretpostavke za nagodbu s vjerovnicima ispunjene. Zatim se vjerovnike kojima dužnik ne predlaže cjelokupnu isplatu njihovih tražbina poziva na glasovanje o prijedlogu nagodbe, koji trebaju prihvatiti vjerovnici s pravom glasa koji predstavljaju većinu svih tražbina koje oni imaju. Naposljetku, ako je većina postignuta, sud potvrđuje nagodbu nakon što, po potrebi, odluči o prigovorima vjerovnika koji se ne slažu s prijedlogom nagodbe i ponovno provjeri jesu li sve pravne pretpostavke ispunjene. Tako potvrđena nagodba ima obvezujuću pravnu snagu prema svim vjerovnicima.

               9

               Pored toga, članak 182ter Stečajnog zakona, naslovljen „Porezna nagodba”, predviđa da dužnik može putem plana iz članka 160. tog zakona predložiti djelomično plaćanje ili plaćanje s odgodom poreza i sporednih tražbina porezne uprave, kao i doprinosa i podrednih tražbina tijela za obvezno socijalno osiguranje, što se tiče dijelova tražbina koji nisu osigurani, čak i ako nisu upisani u porezni registar, osim poreza koji predstavljaju vlastita sredstva Europske unije. Međutim, kad je riječ o PDV‑u i pridržanom, ali neplaćenom porezu, prijedlog dužnika može predviđati isključivo plaćanje s odgodom.

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               10

               Degano Trasporti je 22. svibnja 2014. podnio zahtjev pred sudom koji je uputio prethodni zahtjev kako bi mu se dopustilo pokretanje postupka nagodbe s vjerovnicima. Navodeći da se nalazi u krizi, Degano Trasporti tako želi likvidirati svoju imovinu kako bi u potpunosti mogao ispuniti tražbine određenih povlaštenih vjerovnika i platiti određeni postotak dugova koje ima prema neosiguranim vjerovnicima i nekim povlaštenim vjerovnicima na nižem stupnju prvenstva, kojima prema njegovu mišljenju ni u kojem slučaju ne bi mogle biti isplaćene sve njihove tražbine ako se pokrene stečajni postupak. Među potonjim tražbinama je dug s osnove PDV‑a za koji Degano Trasporti predlaže da ga djelomično isplati, pritom ne vezujući taj prijedlog za sklapanje porezne nagodbe.

               11

               Sud koji je uputio zahtjev, odlučujući o dopuštenosti zahtjeva Degana Trasporti, među ostalim navodi da članak 182. Stečajnog zakona zabranjuje ugovaranje, u sklopu porezne nagodbe, djelomičnog plaćanja tražbina države u području PDV‑a, koje se smatraju povlaštenim tražbinama na 19. mjestu prvenstva i dopušta samo plaćanje tih tražbina s odgodom.

               12

               Taj sud navodi da, u skladu sa sudskom praksom Corte suprema di cassazione (Vrhovni kasacijski sud, Italija), ta zabrana, iako je propisana člankom 182ter Stečajnog zakona koji uređuje poreznu nagodbu, vrijedi za sve slučajeve i od nje se ne može derogirati, čak ni u okviru prijedloga nagodbe s vjerovnicima. Takvo tumačenje nacionalnog prava se prema tom sudu nameće s obzirom na pravo Unije, osobito članak 4. stavak 3. UEU‑a i Direktivu o PDV‑u, kako su protumačeni u presudama Komisija/Italija (C‑132/06, EU:C:2008:412), Komisija/Italija (C‑174/07, EU:C:2008:704) i Belvedere Costruzioni (C‑500/10, EU:C:2012:186).

               13

               Sud koji je uputio zahtjev se međutim pita sprječava li ustvari obveza država članica da poduzmu sve zakonodavne i upravne mjere primjerene za osiguravanje naplate cjelokupnog PDV‑a, koju predviđa pravo Unije, da se koristi kolektivni postupak koji nije stečaj, u okviru kojega nesolventni poduzetnik likvidira svu svoju imovinu kako bi ispunio svoje tražbine i namjerava podmiriti svoj dug s osnove PDV‑a u najmanje onom iznosu koji bi isplatio u slučaju stečaja.

               14

               U tim je okolnostima Tribunale di Udine (sud u Udinama) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li načela i pravila iz članka 4. stavka 3. UEU‑a i Direktive o PDV‑u, koja su već protumačena u presudama Suda Europske unije u predmetu Komisija/Italija (C‑132/06, EU:C:2008:412), u predmetu Komisija/Italija (C‑174/07, EU:C:2008:704) i u predmetu Belvedere Costruzioni (C‑500/10, EU:C:2012:186) također tumačiti na način da isključuju nacionalni propis (odnosno, za potrebe slučaja o kojem je riječ u glavnom postupku, tumačenje članka 162. i članka 182ter Stečajnog zakona) prema kojem je dopušten prijedlog nagodbe s vjerovnicima koji u okviru likvidacije dužnikove imovine predviđa plaćanje samo dijela duga prema državi s osnove PDV‑a kada ne dođe do porezne nagodbe i kada, na temelju ocjene neovisnog stručnjaka i nakon formalnog sudskog nadzora, za taj dug nije predvidivo plaćanje višeg iznosa u slučaju stečaja?”

         O prethodnom pitanju

               15

               S obzirom na to da je nacionalni sud uputio ovaj zahtjev u stadiju ispitivanja dopuštenosti zahtjeva koji mu je podnesen, dok kontradiktorni dio postupka nagodbe s vjerovnicima počinje tek nakon potvrđenja takve nagodbe, kad manjinski vjerovnici mogu podnositi prigovore, uvodno je potrebno navesti da ti elementi ne predstavljaju prepreku nadležnosti Suda za odlučivanje o ovom zahtjevu za prethodnu odluku.

               16

               Naime, nacionalni sudovi ovlašteni su obratiti se Sudu ako je pred njima u tijeku spor i ako trebaju odlučiti u postupku s ciljem donošenja odluke sudske naravi (presude Grillo Star Fallimento, C‑443/09, EU:C:2012:213, t. 21., kao i Torresi, C‑58/13 i C‑59/13, EU:C:2014:2088, t. 19.) i izbor najprimjerenijeg trenutka za upućivanje prethodnog pitanja potpada pod njihovu isključivu nadležnost (vidjeti u tom smislu presude X, C‑60/02, EU:C:2004:10, t. 28., i AGM‑COS.MET, C‑470/03, EU:C:2007:213, t. 45.).

               17

               Prema tome, Sud je nadležan za odlučivanje o ovom zahtjevu za prethodnu odluku, iako ga je nacionalni sud uputio u stadiju nekontradiktornog ispitivanja dopuštenosti zahtjeva koji mu je podnesen, a kojim se želi otvoriti postupak nagodbe s vjerovnicima čija je svrha da, kao što to proizlazi iz nacionalnih postupovnih pravila iznesenih u točki 8. ove presude, ako je dopušten, dovede do odluke sudske naravi, donesene uz sudjelovanje državnog odvjetnika, nakon što sud, ovisno o slučaju, odluči o prigovorima koje su podnijeli manjinski vjerovnici.

               18

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita je li članku 4. stavku 3. UEU‑a, kao i članku 2., članku 250. stavku 1. i članku 273. Direktive o PDV‑u protivan nacionalni propis, poput onoga u glavnom postupku, tumačen na način da nesolventni trgovac može pred sudom podnijeti zahtjev za otvaranje postupka nagodbe s vjerovnicima kako bi otplatio svoje dugove likvidacijom svoje imovine, u kojoj predlaže samo djelomično plaćanje duga s osnove PDV‑a tvrdeći na temelju stručnog mišljenja neovisnog stručnjaka da taj dug ne bi bio u većoj mjeri podmiren u slučaju stečaja tog trgovca.

               19

               U tom pogledu valja podsjetiti da iz članka 2., članka 250. stavka 1. i članka 273. Direktive o PDV‑u, kao i iz članka 4. stavka 3. proizlazi da države članice imaju obvezu poduzimanja svih zakonodavnih i upravnih mjera primjerenih za osiguravanje naplate cjelokupnog PDV‑a koji se plaća na njihovu teritoriju (presude Komisija/Italija, C‑132/06, EU:C:2008:412, t. 37.; Belvedere Costruzioni, C‑500/10, EU:C:2012:186, t. 20.; Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, t. 25., i WebMindLicenses, C‑419/14, EU:C:2015:832, t. 41.).

               20

               Unutar zajedničkog sustava PDV‑a države članice su obvezne osigurati usklađenost s obvezama kojima su podložni porezni obveznici i u tom pogledu uživaju određenu mjeru slobode, među ostalim, u načinu na koji upotrebljavaju raspoloživa sredstva (presude Komisija/Italija, C‑132/06, EU:C:2008:412, t. 38., i Belvedere Costruzioni, C‑500/10, EU:C:2012:186, t. 21.).

               21

               Ta sloboda je ipak ograničena obvezom osiguravanja učinkovitog ubiranja vlastitih sredstava Unije i time da se tako ne stvaraju znatne razlike u načinu postupanja prema poreznim obveznicima, bilo to u okviru jedne ili svih država članica. Direktiva o PDV‑u mora se tumačiti u skladu s načelom fiskalne neutralnosti svojstvenom zajedničkom sustavu PDV‑a, prema kojem se prema gospodarskim subjektima koji izvršavaju jednake transakcije ne smije postupati različito pri ubiranju PDV‑a. Svako postupanje država članica u pogledu ubiranja PDV‑a mora biti u skladu s tim načelom (vidjeti u tom smislu presude Komisija/Italija, C‑132/06, EU:C:2008:412, t. 39.; Komisija/Njemačka, C‑539/09, EU:C:2011:733, t. 74. i Belvedere Costruzioni, C‑500/10, EU:C:2012:186, t. 22.).

               22

               Vlastita sredstva Unije, prema članku 2. stavku 1. Odluke Vijeća 2007/436/EZ, Euratom od 7. lipnja 2007. o sustavu vlastitih sredstava Europskih zajednica (SL L 163, str. 17.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 15., str. 141.), posebice uključuju prihode od primjene jedinstvene stope u svim državama članicama na usklađene osnovice za procjenu PDV‑a utvrđene u skladu s pravilima Unije. Tako postoji izravna veza između ubiranja prihoda od PDV‑a u skladu s primjenjivim pravom Unije te dostupnih odgovarajućih sredstava PDV‑a za proračun Unije jer svaki manjak u ubiranju prvospomenutog potencijalno uzrokuje smanjenje drugospomenutog (presuda Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, t. 26. i navedena sudska praksa).

               23

               S obzirom na te elemente, potrebno je ispitati je li dopuštanje djelomičnog plaćanja tražbine s osnove PDV‑a od strane nesolventnog trgovca, u okviru postupka nagodbe s vjerovnicima, poput onog predviđenog nacionalnim propisom u pitanju u glavnom postupku, protivno obvezi država članica da osiguraju naplatu cjelokupnog PDV‑a koji se plaća na njihovu teritoriju i učinkovito ubiranje vlastitih sredstava Unije.

               24

               U tom pogledu je potrebno utvrditi da, kao što je to nezavisna odvjetnica istaknula u točkama 38. do 42. svojeg mišljenja, nagodba s vjerovnicima, kako ju je opisao sud koji je uputio zahtjev i kako je izložena u točkama 6. do 8. ove presude, podvrgnuta je strogim pretpostavkama za primjenu čija je svrha pružiti jamstva posebice što se tiče podmirenja povlaštenih tražbina, dakle i tražbina s osnove PDV‑a.

               25

               Prema tome, postupak nagodbe s vjerovnicima podrazumijeva da nesolventni trgovac likvidira svu svoju imovinu kako bi podmirio svoje dugove. Ako je ta imovina nedostatna za ispunjenje svih tražbina, djelomična isplata povlaštene tražbine može se dopustiti samo ako neovisni stručnjak potvrdi da ta tražbina u slučaju stečaja dužnika ne bi bila ispunjena u većoj mjeri. Čini se da se slijedom toga u postupku nagodbe s vjerovnicima može utvrditi da se, zbog nesolventnosti trgovca, predmetnoj državi članici njezina tražbina s osnove PDV‑a ne može isplatiti u većoj mjeri.

               26

               Nadalje, uzimajući u obzir da se prijedlog nagodbe s vjerovnicima stavlja na glasovanje svih vjerovnika kojima dužnik ne predlaže namirenje svih njihovih tražbina i da taj prijedlog moraju odobriti vjerovnici s pravom glasa koji predstavljaju većinu svih tražbina koje oni imaju, postupak nagodbe s vjerovnicima daje državi članici mogućnost da glasuje protiv prijedloga djelomične isplate duga s osnove PDV‑a, osobito ako se ne slaže s mišljenjem neovisnog stručnjaka.

               27

               Naposljetku, ako se neovisno o tom negativnom glasanju navedeni prijedlog usvoji, s obzirom na to da nagodbu s vjerovnicima mora potvrditi sud pred kojim je pokrenut postupak, nakon što je on, ovisno o slučaju, odlučio o prigovorima vjerovnika koji se ne slažu s prijedlogom nagodbe, postupak nagodbe s vjerovnicima omogućuje predmetnoj državi članici da se podnošenjem prigovora još jednom usprotivi nagodbi koja predviđa djelomično plaćanje duga s osnove PDV‑a i navedenom sudu da provede nadzor.

               28

               S obzirom na te uvjete, dopuštanje djelomičnog plaćanja duga s osnove PDV‑a od strane nesolventnog trgovca, u okviru postupka nagodbe s vjerovnicima koji, za razliku od mjera o kojima je bila riječ u predmetima u kojima su donesene presude Komisija/Italija (C‑132/06, EU:C:2008:412) i Komisija/Italija (C‑174/07, EU:C:2008:704) na koje upućuje sud koji je uputio zahtjev, ne predstavlja opći i sveobuhvatni otpis od naplate PDV‑a, nije protivno obvezi država članica da osiguraju naplatu cjelokupnog PDV‑a koji se plaća na njihovu teritoriju i učinkovito ubiranje vlastitih sredstava Unije.

               29

               Slijedom toga, na postavljeno pitanje treba odgovoriti tako da članku 4. stavku 3. UEU‑a, kao i članku 2., članku 250. stavku 1. i članku 273. Direktive o PDV‑u nije protivan nacionalni propis, poput onoga u glavnom postupku, tumačen na način da nesolventni trgovac može pred sudom podnijeti zahtjev za otvaranje postupka nagodbe s vjerovnicima kako bi otplatio svoje dugove likvidacijom svoje imovine, u kojoj predlaže samo djelomično plaćanje duga s osnove PDV‑a tvrdeći na temelju stručnog mišljenja neovisnog stručnjaka da taj dug ne bi bio u većoj mjeri podmiren u slučaju stečaja tog trgovca.

         Troškovi

               30

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                     Članku 4. stavku 3. UEU‑a, kao i članku 2., članku 250. stavku 1. i članku 273. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost nije protivan nacionalni propis, poput onoga u glavnom postupku, tumačen na način da nesolventni trgovac može pred sudom podnijeti zahtjev za otvaranje postupka nagodbe s vjerovnicima kako bi otplatio svoje dugove likvidacijom svoje imovine, u kojoj predlaže samo djelomično plaćanje duga s osnove PDV‑a tvrdeći na temelju stručnog mišljenja neovisnog stručnjaka da taj dug ne bi bio u većoj mjeri podmiren u slučaju stečaja tog trgovca.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski


Presuda Suda od 13. svibnja 1981. # SpA International Chemical Corporation protiv Amministrazione delle finanze dello Stato. # Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunale civile e penale di Roma - Italija. # Predmet 66/80.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 08. svibnja 2013.#Kreshnik Ymeraga i drugi protiv Ministre du Travail, de l'Emploi et de l'Immigration.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Cour administrative.#Predmet C-87/12.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 16. srpnja 2014. # Endoceutics, Inc. protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-324/13.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 28. rujna 2016.#Ana Isabel Pinto Eliseu Baptista Lopes Canhoto protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Europske unije CITRUS SATURDAY – Raniji nacionalni verbalni žig CITRUS – Zakašnjelo podnošenje dokumenata – Diskrecijska ovlast dodijeljena člankom 76. stavkom 2. Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Pravilo 19. i pravilo 20. stavak 1. Uredbe (EZ) br. 2868/95.#Predmet T-400/15.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 15. rujna 2016.#European Dynamics Luxembourg SA i Evropaïki Dynamiki - Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE protiv Europske komisije.#Javna nabava usluga – Postupak javne nabave – Pružanje vanjskih usluga razvoja, istraživanja i potpore informacijskim sustavima (ESP DESIS III) – Rangiranje ponuditelja u postupku prema kaskadnom sustavu – Obveza obrazlaganja – Izuzetno niske ponude – Načelo slobodnog tržišnog natjecanja – Izvanugovorna odgovornost.#Predmet T-698/14.


Presuda Prvostupanjskog suda (drugo vijeće) od 26. studenog 2008.#Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske protiv Komisije Europskih zajednica.#EFSJP.#Predmet T-278/06.


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 8. lipnja 2017.#Postupak koji je pokrenuo Mircea Florian Freitag.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Amtsgericht Wuppertal.#Zahtjev za prethodnu odluku – Građanstvo Unije – Članak 21. UFEU‑a – Sloboda kretanja i boravka na području država članica – Osoba s državljanstvom države članice prebivališta i države članice rođenja – Promjena prezimena u državi članici rođenja u kojoj nema uobičajeno boravište – Ime koje odgovara rođenom imenu – Zahtjev za upis tog imena u evidenciju osobnih stanja države članice prebivališta – Odbijanje tog zahtjeva – Razlog – Činjenica da ime nije stečeno tijekom uobičajenog boravka – Postojanje drugih postupaka za priznanje istog imena predviđenih nacionalnim pravom.#Predmet C-541/15.

text:
PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
8. lipnja 2017.(*)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Građanstvo Unije – Članak 21. UFEU‑a – Sloboda kretanja i boravka na području država članica – Osoba s državljanstvom države članice prebivališta i države članice rođenja – Promjena prezimena u državi članici rođenja u kojoj nema uobičajeno boravište – Ime koje odgovara rođenom imenu – Zahtjev za upis tog imena u evidenciju osobnih stanja države članice prebivališta – Odbijanje tog zahtjeva – Razlog – Činjenica da ime nije stečeno tijekom uobičajenog boravka – Postojanje drugih postupaka za priznanje istog imena predviđenih nacionalnim pravom”
U predmetu C‑541/15,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Amtsgericht Wuppertal (Općinski sud u Wuppertalu, Njemačka), odlukom od 24. rujna 2015., koju je Sud zaprimio 16. listopada 2015., u postupku koji je pokrenuo

Mircea Florian Freitag

uz sudjelovanje:

Angele Freitag,

Vice Pavela,

Stadt Wuppertal,

Oberbürgermeister der Stadt Wuppertal,

SUD (drugo vijeće),
u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, A. Prechal, A. Rosas (izvjestitelj), C. Toader i E. Jarašiūnas, suci,
nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
tajnik: R. Schiano, administrator,
uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 15. rujna 2016.,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–        za njemačku vladu, M. Hellmann, T. Henze i J. Mentgen, u svojstvu agenata,
–        za portugalsku vladu, L. Inez Fernandes, M. Figueiredo i M. Castelo‑Branco, u svojstvu agenata,
–        za rumunjsku vladu, A. Wellman i M. R. H. Radu, u svojstvu agenata,
–        za Europsku komisiju, E. Montaguti i M. G. von Rintelen, u svojstvu agenata,
saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 24. studenoga 2016.,
donosi sljedeću

Presudu

1        Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 18. i 21. UFEU‑a.

2        Zahtjev je upućen u okviru postupka koji je Mircea Florian Freitag pokrenuo radi priznanja promjene prezimena u ono koje je zakonito stekao u Rumunjskoj i njezina upisa u evidenciju osobnih stanja u Njemačkoj.
 Pravni okvir

 Mjerodavne odredbe Uvodnog zakona za Građanski zakonik

3        Člankom 5. stavkom 1. prvom i drugom rečenicom Einführungsgesetza zum Bürgerlichen Gesetzbuch (Uvodni zakon za Građanski zakonik) od 21. rujna 1994. (BGBl. 1994. I, str. 2494. i ispravak BGBl. 1997. I, str. 1061.), u verziji koja se primjenjuje na činjenice u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: EGBGB), pod naslovom „Osobni status”, određeno je:
„Kada se upućuje na pravo države čije državljanstvo ima određena osoba i kada ta osoba ima više državljanstava, valja primijeniti pravo države s kojom ta osoba ima najužu vezu, osobito zbog njezina uobičajenog boravišta ili životnog tijeka. Ako je navedena osoba također njemački državljanin, taj pravni status ima prednost.”

4        Člankom 10. stavkom 1. EGBGB‑a, pod naslovom „Ime”, predviđeno je:
„Ime osobe uređeno je pravom države čiji je ta osoba državljanin.”

5        U članku 48. EGBGB‑a, pod naslovom „Izbor imena stečenog u drugoj državi članici Unije”, navodi se:
„Ako se njemačko pravo primjenjuje na ime osobe, ona izjavom u matičnom uredu može odabrati ime koje je stečeno tijekom uobičajenog boravka u drugoj državi članici i upisano u matične knjige, ako se to očito ne protivi osnovnim načelima njemačkog prava. Izbor imena ima retroaktivan učinak od datuma upisa u matične knjige druge države članice, osim ako osoba izričito izjavi da izbor imena treba imati učinak samo pro futuro. Izjava treba biti ovjerena ili biti dio javne isprave. [...]”
 Zakon o promjeni imena

6        U njemačkom je pravu promjena imena uređena javnim pravom, konkretno postupkom predviđenim Gesetzom über die Änderung von Familiennamen und Vornamen (NamÄndG) (Zakon o promjeni prezimena i imena) od 5. siječnja 1938. (RGBl. 1938. I, str. 9.), kako je izmijenjen člankom 54. Zakona od 17. prosinca 2008. (BGBl. 2008. I, str. 2586.) (u daljnjem tekstu: Zakon o promjeni imena).

7        Članak 1. Zakona o promjeni imena glasi:
„Prezime njemačkog državljanina ili apatrida koji ima stalno ili uobičajeno boravište [u Njemačkoj] može se promijeniti na njegov zahtjev.”

8        Člankom 3. stavkom 1. tog zakona određuje se:
„Prezime je moguće promijeniti samo ako je ta promjena opravdana važnim razlogom.”

9        U skladu s člankom 3. stavkom 2. Zakona o promjeni imena, okolnosti konkretnog slučaja, koje su relevantne za donošenje odluke, moraju se ocijeniti po službenoj dužnosti.

10      Prema članku 5. stavku 1. Zakona o promjeni imena zahtjev za promjenu prezimena mora se podnijeti nižem upravnom tijelu u čijem okrugu podnositelj ima prebivalište ili boravište.

11      Točka 27. stavak 1. Allgemeine Verwaltungsvorschrifta zum Gesetz über die Änderung von Familiennamen und Vornamen (NamÄndVwV) (Opća administrativna uredba o Zakonu o promjeni prezimena i imena) od 11. kolovoza 1980., kako je posljednje izmijenjen administrativnom uredbom od 11. veljače 2014. (BAnz. AT od 18. veljače 2014., B2) (u daljnjem tekstu: Uredba o Zakonu o promjeni imena) glasi:
„Ime osoba detaljno je i – načelno – iscrpno uređeno relevantnim odredbama građanskog prava. Cilj promjene imena, koja je obuhvaćena javnim upravnim pravom, jest otkloniti štetne učinke u određenom slučaju. Promjena imena izvanredne je naravi. Slijedom toga, ponajprije treba provjeriti može li se zadani cilj ostvariti izjavom o promjeni imena prema građanskom pravu ili rješenjem skrbničkog suda.”

12      U točki 28. te uredbe navodi se:
„Prezime je moguće promijeniti samo ako je ta promjena opravdana važnim razlogom. Postoji važan razlog ako opravdani interes podnositelja zahtjeva [...] za promjenom imena preteže nad eventualno suprotstavljenim opravdanim interesima drugih sudionika [...] i nad načelima koja dolaze do izražaja u zakonskim odredbama o korištenju imenom, uključujući društveno‑organizacijsku funkciju imena i javni interes za zadržavanjem prenesenog imena [...]”

13      Prema točki 31. navedene uredbe:
„Ako odvagivanje interesa koje treba izvršiti u skladu s točkom 28. pokaže da preteže opravdani interes podnositelja zahtjeva za promjenom prezimena i da zato postoji važan razlog za promjenu njegova imena, načelno treba prihvatiti zahtjev. Elementi već uzeti u obzir pri odvagivanju radi utvrđivanja važnog razloga ne mogu se više uzeti u obzir kao diskrecijski razlozi. Ako ne postoji važan razlog koji opravdava promjenu imena, zahtjev se odbija.”

14      Točkom 49. Uredbe o Zakonu o promjeni imena predviđeno je:
„Ako se njemački državljanin, koji također ima državljanstvo neke druge države, u skladu s pravom navedene druge države, koristi prezimenom koje je različito od onoga kojim se na temelju prava dužan koristiti na državnom području primjene zakona, ta nedosljednost pri korištenju imenom može se otkloniti zamjenom prezimena koje se mora nositi na državnom području primjene zakona prezimenom kojim se mora koristiti na temelju prava druge države. Nasuprot tomu, u slučaju odustajanja od drugog prezimena, dotičnu osobu valja uputiti tijelima druge države čije državljanstvo također ima.”

15      Ako nadležno upravno tijelo odbije promjenu imena, protiv takve odluke o odbijanju dostupna su upravna pravna sredstva. Ako pak nadležno upravno tijelo prihvati zahtjev za promjenu prezimena, to tijelo među ostalim osigurava da promjena imena bude ažurirana ili zabilježena u evidenciji osobnih stanja.
 Glavni postupak i prethodno pitanje

16      Tužitelj u glavnom postupku rođen je 25. travnja 1986. u Rumunjskoj s prezimenom Pavel. Dijete je Angele Freitag i Vice Pavela, rumunjskih državljana i ima rumunjsko državljanstvo.

17      Nakon razvoda roditelja njegova se majka udala za njemačkog državljanina M. Freitaga.

18      Sudskom je odlukom od 21. svibnja 1997. M. Freitag posvojio tužitelja u glavnom postupku koji je tako stekao njemačko državljanstvo i otada ima prezime Freitag.

19      Odlukom okružnog vijeća u Brașovu (Rumunjska) od 9. srpnja 2013. prezime tužitelja u glavnom postupku na njegov je zahtjev ponovno promijenjeno u Pavel. Tijekom postupka za promjenu imena u Rumunjskoj, tužitelj u glavnom postupku imao je uobičajeno boravište u Njemačkoj.

20      Zatim se obratio Standesamtu der Stadt Wuppertal (matični ured Grada Wuppertala, Njemačka) pri čemu je predočio svoju novu rumunjsku putovnicu izdanu na prezime Pavel te je zatražio da se promjena imena prizna i u njemačkom pravu i da se izvrši odgovarajući upis u tom smislu u evidenciju građanskih stanja.

21      Budući da su matični ured u Wuppertalu i Oberbürgermeister der Stadt Wuppertal (gradonačelnik Grada Wuppertala, Njemačka) u svojstvu nižeg nadzornog tijela matičnog ureda imali sumnje u pogledu mogućnosti upisa naknadnog akta u evidenciju građanskih stanja, to su pitanje prepustili ocjeni Amtsgerichta Wuppertal (Općinski sud u Wuppertalu, Njemačka).

22      Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, s obzirom na to da je tijekom postupka za promjenu imena u Rumunjskoj tužitelj u glavnom postupku imao uobičajeno boravište u Njemačkoj, ne može se primijeniti članak 48. EGBGB‑a jer se tom odredbom mogućnost odabira imena stečenog u drugoj državi članici Unije na temelju izjave u matičnom uredu uvjetuje time da predmetno ime mora biti stečeno tijekom uobičajenog boravka u toj drugoj državi članici, a u ovom slučaju taj uvjet nije ispunjen.

23      Sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da nije moguća ni analogna primjena članka 48. EGBGB‑a. Iz dokumenata koji se odnose na zakonodavni postupak proizlazi da je zakonodavac među ostalim želio provesti zahtjeve koji proizlaze iz presude od 14. listopada 2008., Grunkin i Paul (C‑353/06, EU:C:2008:559) i da je bio svjestan činjenice da ta odredba ne obuhvaća sve slučajeve razlika u prezimenima koji mogu nastati.

24      Slijedom toga, sud koji je uputio zahtjev postavlja pitanje zahtijevaju li članci 18. i 21. UFEU‑a priznanje promjene imena obavljeno u drugoj državi članici kada dotična osoba nema uobičajeno boravište u toj drugoj državi članici, nego s tom državom ima drukčiju vezu zbog dvojnog državljanstva.

25      U tim je okolnostima Amtsgericht Wuppertal (Općinski sud u Wuppertalu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Treba li članke 18. i 21. UFEU‑a tumačiti na način da tijela jedne države članice imaju obvezu priznati promjenu imena državljanina navedene države članice, kada je on istovremeno i državljanin druge države članice te je u toj državi članici promjenom imena koja nije povezana s promjenom obiteljskopravnog statusa (ponovno) stekao svoje prvotno prezime dobiveno pri rođenju, iako do stjecanja imena nije došlo dok je državljanin imao uobičajeno boravište u drugoj državi članici i stečeno je na temelju njegova zahtjeva?”
 O prethodnom pitanju

 Uvodne napomene

26      Uvodno valja napomenuti da se u vezi sa svojim pitanjem protivi li se člancima 18. i 21. UFEU‑a to što nadležna tijela jedne države članice odbijaju priznati prezime koje je državljanin te države članice zakonito stekao u drugoj državi članici čiji je također državljanin sud, ali u njoj nije imao uobičajeno boravište, sud koji je uputio zahtjev poziva na članak 48. EGBGB‑a.

27      Valja istaknuti da u svojem zahtjevu taj sud spominje postojanje zasebnog, javnopravnog postupka predviđenog Zakonom o promjeni imena, a na temelju kojeg se upravnom tijelu može podnijeti zahtjev za promjenu imena, što također naglašavaju njemačka vlada i Europska komisija.

28      Prema navodima njemačke vlade, taj je postupak prema Zakonu o promjeni imena primjenjiv na situaciju poput one tužitelja u glavnom postupku, s obzirom na to da on – iako je članak 48. EGBGB na njega načelno primjenjiv – ne ispunjava pretpostavku uobičajenog boravka u drugoj državi članici, koja se zahtijeva tom odredbom. Prema mišljenju njemačke vlade, postupak na temelju Zakona o promjeni imena osobi u situaciji poput one tužitelja u glavnom postupku omogućava da stekne pravo služiti se imenom koje je stekla prema pravu druge države članice podnošenjem odgovarajućeg zahtjeva nadležnom upravnom tijelu.

29      U okviru postupka suradnje između nacionalnih sudova i Suda, dužnost je Suda da nacionalnom sucu pruži koristan odgovor koji će mu omogućiti da riješi spor koji se pred njim vodi. U tom smislu, Sud će po potrebi preoblikovati pitanja koja su mu postavljena (vidjeti osobito presudu od 19. rujna 2013., Betriu Montull (C‑5/12, EU:C:2013:571, t. 40.).

30      U tim okolnostima, valja smatrati da sud koji je uputio zahtjev postavljenim pitanjem u biti želi znati treba li članke 18. i 21. UFEU‑a tumačiti na način da im je protivno to što matični ured jedne države članice odbija priznati i upisati u evidenciju građanskih stanja ime koje je državljanin te države članice zakonito stekao u drugoj državi članici čiji je također državljanin, a koje odgovara njegovu rođenom imenu, i to na temelju odredbe nacionalnog prava koja mogućnost traženja takvog upisa na temelju izjave u matičnom uredu uvjetuje time da je navedeno ime stečeno tijekom uobičajenog boravka u toj drugoj državi članici, dok druge odredbe nacionalnog prava istom državljaninu omogućavaju da zahtjev za promjenu imena podnese drugom tijelu koje je ovlašteno rješavati o tom zahtjevu po slobodnoj ocjeni.

31      Valja podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, članak 21. UFEU‑a ne obuhvaća samo pravo slobodnog kretanja i boravka na području država članica nego i zabranu svake diskriminacije na temelju državljanstva. Slijedom toga, situaciju tužitelja u glavnom postupku valja ispitati samo s obzirom na tu odredbu (presuda od 12. svibnja 2011., Runevič-Vardyn i Wardyn (C‑391/09, EU:C:2011:291, t. 65.; vidjeti analogijom presudu od 2. lipnja 2016., Bogendorff von Wolffersdorff (C‑438/14, EU:C:2016:401, t. 34.).
 Područje primjene prava Unije

32      Uvodno, valja ispitati je li situacija tužitelja u glavnom postupku obuhvaćena materijalnim područjem primjene prava Unije, a posebno pravilima kojima je uređeno ostvarivanje prava građanina Unije na slobodno kretanje i koja zabranjuju diskriminaciju.

33      Iz ustaljene sudske prakse proizlazi da, iako su prema trenutačnom stanju prava Unije pravila koja uređuju upis prezimena i imena osobe u evidencije o građanskim stanjima u nadležnosti država članica, one ipak prilikom izvršavanja te nadležnosti moraju poštovati pravo Unije i osobito odredbe UFEU‑a koje se odnose na slobodu priznatu svakom građaninu Unije da se kreće i boravi na državnom području država članica (vidjeti presude od 2. listopada 2003. Garcia Avello, C‑148/02, EU:C:2003:539, t. 25.; od 14. listopada 2008., Grunkin i Paul, C‑353/06, EU:C:2008:559, t. 16.; od 22. prosinca 2010., Sayn‑Wittgenstein, C‑208/09, EU:C:2010:806, t. 38. i 39.; od 12. svibnja 2011., Runevič-Vardyn i Wardyn, C‑391/09, EU:C:2011:291, t. 63. i od 2. lipnja 2016., Bogendorff von Wolffersdorff, C‑438/14, EU:C:2016:401, t. 32.).

34      Prema ustaljenoj sudskoj praksi, povezanost s pravom Unije postoji u pogledu osoba koje su državljani jedne države članice, a zakonito borave na državnom području druge države članice (presuda od 2. listopada 2003. Garcia Avello, C‑148/02, EU:C:2003:539, t. 27.). To je slučaj s tužiteljem u glavnom postupku koji ima rumunjsko državljanstvo i boravi na području Savezne Republike Njemačke, čiji je također državljanin.
 Postojanje ograničenja slobodnom kretanju u smislu članka 21. UFEU‑a

35      Valja podsjetiti da je Sud opetovano presuđivao da nacionalni propis koji određene svoje građane dovodi u nepovoljniji položaj samo zbog činjenice da su izvršavali svoju slobodu kretanja i boravka u drugoj državi članici čini ograničenje sloboda priznatih člankom 21. stavkom 1. UFEU‑a svakom građaninu Unije (presude od 14. listopada 2008., Grunkin i Paul, C‑353/06, EU:C:2008:559, t. 21.; od 22. prosinca 2010., Sayn‑Wittgenstein, C‑208/09, EU:C:2010:806, t. 53.; od 12. svibnja 2011., Runevič-Vardyn i Wardyn, C‑391/09, EU:C:2011:291, t. 68. i od 2. lipnja 2016., Bogendorff von Wolffersdorff, C‑438/14, EU:C:2016:401, t. 36.).

36      Iz sudske prakse Suda također proizlazi da odbijanje tijela države članice da državljaninu te države koji je izvršavao svoje pravo na slobodno kretanje i koji je državljanin i druge države članice priznaju ime kako mu je određeno u potonjoj državi članici može biti prepreka izvršavanju prava na slobodno kretanje i boravak na državnom području država članica zajamčenog člankom 21. UFEU‑a. Naime, razlike u dvama imenima koja se primjenjuju na istu osobu mogu dovesti do zabuna i nepovoljnosti (vidjeti u tom smislu presudu od 2. lipnja 2016., Bogendorff von Wolffersdorff, C‑438/14, EU:C:2016:401, t. 37.).

37      U tom pogledu valja podsjetiti da mnoge radnje u svakodnevnom životu, kako u javnoj tako i u privatnoj sferi, zahtijevaju predočavanje dokaza o identitetu te, što se tiče obitelji, dokaza o naravi obiteljskih veza koje postoje između različitih članova (presude od 12. svibnja 2011., Runevič-Vardyn i Wardyn, C‑391/09, EU:C:2011:291, t. 73. i od 2. lipnja 2016., Bogendorff von Wolffersdorff, C‑438/14, EU:C:2016:401, t. 43.).

38      Za osobu koja je državljanin dviju država članica, kao što je to slučaj tužitelja u glavnom postupku, postoji konkretna opasnost da će zbog toga što se služi dvama različitim prezimenima – Pavel i Freitag – morati otklanjati sumnje u svoj identitet kao i u vjerodostojnost dokumenata koje podnosi ili u istinitost u njima sadržanih podataka, što je, kako je presudio Sud, okolnost koja čini prepreku izvršavanju prava koje proizlazi iz članka 21. UFEU‑a (vidjeti presude od 22. prosinca 2010., Sayn‑Wittgenstein, C‑208/09, EU:C:2010:806, t. 70. i od 2. lipnja 2016., Bogendorff von Wolffersdorff, C‑438/14, EU:C:2016:401, t. 40.).

39      Slijedom toga, to što matični ured jedne države članice odbija priznati i u evidenciju građanskih stanja upisati ime koje je državljanin te države članice zakonito stekao u drugoj državi članici čiji je također državljanin, pozivajući se na odredbu nacionalnog prava koja mogućnost zahtijevanja takvog upisa na temelju izjave u matičnom uredu uvjetuje time da je navedeno ime stečeno tijekom uobičajenog boravka u toj drugoj državi članici, može biti prepreka izvršavanju prava na slobodno kretanje i boravak na državnom području država članica zajamčenog člankom 21. UFEU‑a.

40      Međutim, budući da njemačko pravo sadržava i druge pravne temelje za provedbu promjene imena na zahtjev dotične osobe, to jest relevantne odredbe Zakona o promjeni imena, njemačka vlada ističe da nema prepreke slobodnom kretanju osoba do koje bi moglo doći zbog razlike u prezimenima. Naime, iako članak 3. stavak 1. Zakona o promjeni imena uvjetuje takvu promjenu dokazivanjem važnog razloga, iz točke 49. Uredbe o Zakonu o promjeni imena proizlazi da je, kada je riječ o njemačkim državljanima s dvojnim državljanstvom, uklanjanje razlike u prezimenima takav važan razlog. Zato u situaciji poput one u glavnom postupku dotična osoba može ishoditi priznanje imena koje je zakonito dobila u drugoj državi članici podnošenjem zahtjeva nadležnom upravnom tijelu na temelju Zakona o promjeni imena.

41      U tom pogledu, kako bi se smatralo da je propis poput onoga njemačkog o osobnom imenu u cijelosti u skladu s pravom Unije, odredbe ili interni postupak u kojem je moguće podnijeti zahtjev za promjenu imena ne smiju onemogućavati ili pretjerano otežavati ostvarivanje prava dodijeljenih člankom 21. UFEU‑a. Načelno, sa stajališta prava Unije nije bitno na temelju koje nacionalne odredbe ili u koje internom postupku tužitelj može ostvariti prava u pogledu svojeg imena.

42      Naime, u nedostatku propisa Unije o promjeni prezimena na nacionalnom je pravnom poretku svake države članice da uredi pravila nacionalnog prava koja su namijenjena osiguranju zaštite pravâ koja pojedinci imaju na temelju prava Unije, pod uvjetom da, s jedne strane, ta pravila nisu manje povoljna od onih koja se odnose na prava koja proizlaze iz nacionalnog pravnog poretka (načelo ekvivalentnosti) i, s druge strane, da u praksi ne onemogućavaju ili pretjerano otežavaju ostvarivanje pravâ koja su dodijeljena pravnim poretkom Unije (načelo djelotvornosti) (vidjeti osobito analogijom presude od 12. rujna 2006., Eman i Sevinger, C‑300/04, EU:C:2006:545, t. 67.; od 3. srpnja 2014., Kamino International Logistics i Datema Hellmann Worldwide Logistics, C‑129/13 i C‑130/13, EU:C:2014:2041, t. 75. i od 8. ožujka 2017., Euro Park Service, C‑14/16, EU:C:2017:177, t. 36.).

43      Na sudu je koji je uputio zahtjev da ocijeni može li sam dati učinak pravima dodijeljenima člankom 21. UFEU‑a i priznati pravo na priznanje imena stečenog u okolnostima poput onih o kojima je riječ u glavnom predmetu ili pak, ako je primjenjivo, tužitelj u glavnom postupku mora pokrenuti javnopravni postupak predviđen Zakonom o promjeni imena.

44      Kao što je naglašeno u točki 40. ove presude, njemačka vlada tvrdi da je uklanjanje razlike u prezimenima „važan razlog” u smislu članka 3. stavka 1. Zakona o promjeni imena. Usto, to što nadležna njemačka tijela raspolažu diskrecijskom ovlašću navodno ne dovodi u pitanje ostvarivanje prava osobe poput tužitelja u glavnom postupku na temelju članka 21. UFEU‑a.

45      U tom pogledu valja naglasiti da nadležna tijela diskrecijsku ovlast moraju primjenjivati na način koji osigurava puni učinak članka 21. UFEU‑a.

46      Osobito je važno da postupak promjene imena predviđen njemačkim pravom pruža jamstva da se postojanje „važnog razloga” može utvrditi u okolnostima poput onih o kojima je riječ u glavnom predmetu, u kojima dotična osoba s drugom državom članicom ima drukčiju poveznicu od uobičajenog boravka, poput primjerice državljanstva, sve kako bi se ostvarilo priznanje imena stečenog u drugoj državi članici.

47      Stoga na upućeno pitanje valja odgovoriti da članak 21. UFEU‑a treba tumačiti na način da mu je protivno to što matični ured jedne države članice odbija priznati i u evidenciju građanskih stanja upisati ime koje je državljanin te države članice zakonito stekao u drugoj državi članici čiji je također državljanin, a koje odgovara njegovu rođenom imenu, i to pozivajući se na odredbu nacionalnog prava koja mogućnost zahtijevanja takvog upisa na temelju izjave u matičnom uredu uvjetuje time da je navedeno ime stečeno tijekom uobičajenog boravka u toj drugoj državi članici, osim ako u nacionalnom pravu postoje druge odredbe koje djelotvorno omogućavaju priznanje navedenog imena.
 Troškovi

48      Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

Članak 21. UFEU‑a treba tumačiti na način da mu je protivno to što matični ured jedne države članice odbija priznati i u evidenciju građanskih stanja upisati ime koje je državljanin te države članice zakonito stekao u drugoj državi članici čiji je također državljanin, a koje odgovara njegovu rođenom imenu, i to pozivajući se na odredbu nacionalnog prava koja mogućnost zahtijevanja takvog upisa na temelju izjave u matičnom uredu uvjetuje time da je navedeno ime stečeno tijekom uobičajenog boravka u toj drugoj državi članici, osim ako u nacionalnom pravu postoje druge odredbe koje djelotvorno omogućavaju priznanje navedenog imena.

Potpisi

*      Jezik postupka: njemački