title: Presuda Suda (peto vijeće) od 17. svibnja 2018.#Karel de Grote – Hogeschool Katholieke Hogeschool Antwerpen VZW protiv Susan Romy Jozef Kuijpers.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Vredegerecht te Antwerpen.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 93/13/EEZ – Nepoštene odredbe u potrošačkim ugovorima – Ispitivanje je li ugovor obuhvaćen područjem primjene te direktive koje provodi nacionalni sud po službenoj dužnosti – Članak 2. točka (c) – Pojam ,prodavatelj (robe) ili pružatelj (usluge)’ – Ustanova visokog obrazovanja koja se uglavnom financira iz javnih sredstava – Ugovor o planu beskamatne otplate u ratama upisnine i dijela troškova studijskog putovanja.#Predmet C-147/16.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      17. svibnja 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 93/13/EEZ – Nepoštene odredbe u potrošačkim ugovorima – Ispitivanje je li ugovor obuhvaćen područjem primjene te direktive koje provodi nacionalni sud po službenoj dužnosti – Članak 2. točka (c) – Pojam ‚prodavatelj (robe) ili pružatelj (usluge)’ – Ustanova visokog obrazovanja koja se uglavnom financira iz javnih sredstava – Ugovor o planu beskamatne otplate u ratama upisnine i dijela troškova studijskog putovanja”
      U predmetu C‑147/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio vredegerecht te Antwerpen (Mirovni sud u Antwerpenu, Belgija), odlukom od 10. ožujka 2016., koju je Sud zaprimio 14. ožujka 2016., u postupku

         Karel de Grote – Hogeschool Katholieke Hogeschool Antwerpen VZW

      protiv

         Susan Romy Jozef Kuijpers,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: J. L. da Cruz Vilaça, predsjednik vijeća, E. Levits, A. Borg Barthet, M. Berger (izvjestiteljica) i F. Biltgen, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 9. ožujka 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za belgijsku vladu, J. Van Holm, M. Jacobs, L. Van den Broeck i J.-C. Halleux, u svojstvu agenata, uz asistenciju P. Cambieja i B. Zammitta, stručnjaka,

               –

               za austrijsku vladu, G. Eberhard, u svojstvu agenta,

               –

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               –

               za Europsku komisiju, M. van Beek i D. Roussanov, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 30. studenoga 2017.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima (SL 1993., L 95, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 24.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Karel de Grote – Hogeschool Katholieke Hogeschool Antwerpen VZW, slobodne obrazovne ustanove sa sjedištem u Antwerpenu (Belgija) (u daljnjem tekstu: KdG), i Susane Romy Jozef Kuijpers u vezi s njezinim povratom upisnine i troškova povezanih sa studijskim putovanjem, uvećanih za kamate, kao i plaćanjem naknade štete.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               U desetoj uvodnoj izjavi Direktive 93/13 propisuje se:
               „budući da je djelotvorniju zaštitu potrošača moguće postići usvajanjem ujednačenih zakonskih propisa u području nepoštenih ugovornih odredaba; budući da bi se ti propisi trebali primjenjivati na sve ugovore koji se zaključuju između prodavača ili pružatelja i potrošača; budući da zbog toga iz područja primjene ove Direktive treba, između ostalog, isključiti ugovore koji se odnose na zapošljavanje, ugovore koji se odnose na nasljedna prava, ugovore koji se odnose na prava iz obiteljskog zakona i ugovore koji se odnose na osnivanje i ustrojavanje trgovačkih društava ili na ugovore o partnerstvu”.

               4

               Četrnaesta uvodna izjava te direktive glasi kako slijedi:
               „budući da se države članice ipak moraju osigurati da se isključi mogućnost pojave nepoštenih ugovornih odredaba, posebno zato što se ova Direktiva primjenjuje također i na obrte, poduzeća i profesije [javne naravi]”.

               5

               U skladu s člankom 1. stavkom 1. navedene direktive:
               „Svrha ove Direktive je uskladiti zakone i druge propise država članica koji se odnose na nepoštene odredbe u ugovorima koji se sklapaju između prodavatelja robe ili pružatelja usluga i potrošača.”

               6

               U članku 2. Direktive 93/13 navodi se:
               „Za potrebe ove Direktive izraz:
               […]

                        (b)

                        ‚potrošač’ znači svaka fizička osoba koja u ugovorima obuhvaćenima ovom Direktivom nastupa za potrebe izvan okvira svojeg obrta, poduzeća i profesije;

                        (c)

                        ‚prodavatelj (robe) ili pružatelj (usluge)’ znači svaka fizička ili pravna osoba koja u ugovorima obuhvaćenima ovom Direktivom nastupa u okviru svojeg obrta, poduzeća i profesije, bez obzira na to je li u javnom ili privatnom vlasništvu.”

               7

               U članku 3. te direktive propisuje se:
               „1.   Ugovorna odredba o kojoj se nisu vodili pojedinačni pregovori smatra se nepoštenom ako u suprotnosti s uvjetom o dobroj vjeri, na štetu potrošača prouzroči znatniju neravnotežu u pravima i obvezama stranaka, proizašlih iz ugovora.
               2.   Uvijek se smatra da se o nekoj odredbi nije pojedinačno pregovaralo ako je ona sastavljena unaprijed pa potrošač nije mogao utjecati na njezin sadržaj, posebno u kontekstu unaprijed formuliranog standardnog ugovora.
               Činjenica da se o određenim aspektima neke odredbe ili o nekoj određenoj odredbi pregovaralo ne isključuje primjenu ovog članka na ostatak ugovora ako opća ocjena ugovora ukazuje na to da se ipak radi o unaprijed formuliranom standardnom ugovoru.
               Kad god prodavatelj robe ili pružatelj usluga izjavi da se o nekoj standardnoj odredbi pojedinačno pregovaralo, teret dokaza je na njemu.
               3.   Prilog sadrž[ava] indikativan i netaksativni popis odredaba koje se mogu smatrati nepoštenima.”

               8

               U članku 6. stavku 1. navedene direktive određuje se:
               „Države članice utvrđuju da u ugovoru koji je prodavatelj robe ili pružatelj usluge sklopio s potrošačem prema nacionalnom pravu nepoštene odredbe nisu obvezujuće za potrošača, a da ugovor u tim uvjetima i dalje obvezuje stranke ako je u stanju nastaviti važiti i bez tih nepoštenih odredaba.”

            Belgijsko pravo

               9

               Direktiva 93/13 prenesena je u belgijsko pravo člancima 73. do 78. Weta betreffende marktpraktijken en consumentenbescherming (Zakon o tržišnim praksama i zaštiti potrošača) od 6. travnja 2010. (Belgisch Staatsblad od 12. travnja 2010., str. 20803.). Ti su članci zatim stavljeni izvan snage, a njihov je sadržaj preuzet u člancima VI.83 do VI.87 Wetboeka van economisch recht (Trgovački zakonik).

               10

               Člankom VI.83 Trgovačkog zakonika propisano je da se njegove odredbe o nepoštenim odredbama primjenjuju samo na ugovore sklopljene između poduzetnika i potrošača.

               11

               Člankom I.1 stavkom 1. tog zakonika „poduzetnik” je definiran kao „svaka fizička ili pravna osoba koja dugoročno ostvaruje gospodarski cilj, uključujući svako udruživanje takvih osoba”.

               12

               Iz odluke kojom se upućuje zahtjev proizlazi da je Zakonom o tržišnim praksama i zaštiti potrošača u Trgovački zakonik uveden pojam „poduzetnik” umjesto pojma „prodavatelj”.

               13

               Članak 806. Gerechtelijk Wetboeka (Zakonik o sudovima) glasi kako slijedi:
               „U presudi zbog izostanka sud će prihvatiti tužbene zahtjeve odnosno razloge obrane prisutne stranke, osim u mjeri u kojoj bi sudski postupak ili zahtjevi ili razlozi mogli biti suprotni javnom poretku”.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               14

               Dana 3. veljače 2014. S. Kuijpers, u to vrijeme studentica na KdG‑u, bila je dužna toj ustanovi platiti ukupan iznos od 1546 eura s osnove, u jednom dijelu, upisnine za akademske godine 2012./2013. i 2013./2014. te, u drugom dijelu, troškova povezanih sa studijskim putovanjem.

               15

               Budući da S. Kuijpers svoj dug nije mogla platiti u jednom obroku, ona i KdG studievoorzieningsdienst (u daljnjem tekstu: odjel KdG Stuvo) sklopili su pisani ugovor o plaćanju prema planu beskamatne otplate u ratama. U skladu s tim ugovorom, odjel KdG Stuvo trebao je S. Kuijpers predujmiti iznos koji joj je bio potreban za plaćanje njezina duga KdG‑u, a ona je odjelu KdG Stuvo bila obvezna mjesečno plaćati iznos od 200 eura tijekom sedam mjeseci počevši od 25. veljače 2014. Također je bilo predviđeno da se preostali dug, odnosno iznos od 146 eura, plati 25. rujna 2014.

               16

               Usto, u ugovoru je bila sadržana odredba primjenjiva u slučaju neplaćanja, koja je glasila kako slijedi:
               „Ako iznos zajma ne bude pravodobno otplaćen (u cijelosti ili djelomično), kamata od 10 % godišnje plaća se automatski i bez opomene te se obračunava na nepodmireni dug od sljedećeg dana nakon dana dospijeća u slučaju da dug ne bude namiren. U tom se slučaju također plaća naknada za pokrivanje troškova naplate duga, koja se ovim ugovorom određuje u iznosu od 10 % nepodmirenog duga, a najmanje 100 eura.”

               17

               Unatoč primitku opomene odjela KdG Stuvo, S. Kuijpers nije ispunila svoju obvezu plaćanja.

               18

               Dana 27. studenoga 2015. KdG je podnio tužbu protiv S. Kuijpers pred Vredegerechtom te Antwerpen (Mirovni sud u Antwerpenu, Belgija) kako bi joj se naložilo da mu plati iznos dugovane glavnice od 1546 eura, pripadajuće zatezne kamate po stopi od 10 % računajući od 25. veljače 2014., odnosno 269,81 euro, i naknadu za pokrivanje troškova naplate duga u iznosu od 154,60 eura. S. Kuijpers nije pristupila glavnoj raspravi i nije bila zastupana pred tim sudom.

               19

               Djelomičnom presudom od 4. veljače 2016. sud koji je uputio zahtjev prihvatio je KdG‑ov zahtjev u pogledu iznosa dugovane glavnice. U pogledu kamata i naknade za pokrivanje troškova naplate duga sud koji je uputio zahtjev naložio je preotvaranje glavne rasprave te je pozvao KdG da podnese očitovanja o mogućem pokretanju prethodnog postupka pred Sudom.

               20

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da je on na temelju članka 806. Zakonika o sudovima dužan prihvatiti KdG‑ov zahtjev s obzirom na to da S. Kuijpers nije pristupila glavnoj raspravi, osim u slučaju kada bi postupak ili taj zahtjev bili suprotni javnom poretku.

               21

               U tom se pogledu sud koji je uputio zahtjev kao prvo pita može li on u okviru postupka donošenja presude zbog izostanka ispitati po službenoj dužnosti ulazi li ugovor na kojem se temelji KdG‑ov zahtjev u područje primjene nacionalnog propisa kojim se provodi Direktiva 93/13. Naime, nije sigurno je li u Belgiji propis o nepoštenim odredbama dio javnog poretka. Stoga taj sud dvoji o usklađenosti nacionalnih postupovnih pravila s tom direktivom, s obzirom na to da im je protivno takvo ispitivanje.

               22

               Kao drugo, sud koji je uputio zahtjev pita se ulazi li ugovor sklopljen između KdG‑a i S. Kuijpers u područje primjene nacionalnog propisa o nepoštenim odredbama. U vezi s time sud koji je uputio zahtjev dvoji o usklađenosti tog propisa s Direktivom 93/13 jer se tim zakonom područje primjene navedene direktive ne utvrđuje s obzirom na ugovore sklopljene između potrošača i „prodavatelja (robe) ili pružatelja (usluge)”, nego s obzirom na ugovore sklopljene između potrošača i „poduzetnika”. U svakom slučaju, navedeni sud se pita treba li obrazovnu ustanovu poput KdG‑a, čije je financiranje uglavnom osigurano javnim sredstvima, smatrati „poduzetnikom” i/ili „prodavateljem (robe) ili pružateljem (usluge)” kada studentu odobri plan beskamatne otplate u ratama, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku.

               23

               U tim okolnostima vredegerecht te Antwerpen (Mirovni sud u Antwerpenu) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Kada se pred sudom pokreće postupak radi izvršenja ugovora protiv potrošača i kada je taj sud na temelju nacionalnih postupovnih pravila ovlašten ispitati po službenoj dužnosti samo je li tužbeni zahtjev protivan pravilima javnog poretka, može li nacionalni sud isto tako po službenoj dužnosti ispitati i utvrditi, čak i u slučaju izostanka, je li predmetni ugovor obuhvaćen područjem primjene Direktive [93/13], kako je prenesena u belgijsko pravo?

                        2.

                        Može li se slobodna obrazovna ustanova koja potrošaču pruža subvencionirane usluge obrazovanja u okviru ugovora o pružanju tih usluga uz naplatu upisnine, uvećane eventualno za iznose namijenjene naknadi troškova te obrazovne ustanove, smatrati poduzetnikom u smislu prava Unije?

                        3.

                        Je li ugovor o pružanju subvencioniranih usluga obrazovanja sklopljen između potrošača i slobodne subvencionirane obrazovne ustanove obuhvaćen područjem primjene Direktive [93/13] te treba li se u okviru ugovora o pružanju tih usluga obrazovanja slobodna obrazovna ustanova koja potrošačima pruža subvencionirane obrazovne usluge smatrati pružateljem usluga u smislu te direktive?”

         O prethodnim pitanjima

            Prvo pitanje

               24

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li Direktivu 93/13 tumačiti na način da nacionalni sud, koji donosi odluku zbog izostanka i koji je u skladu s nacionalnim postupovnim pravilima ovlašten ispitati po službenoj dužnosti neusklađenost između odredbe na kojoj se temelji zahtjev i nacionalnih pravila javnog poretka, može, pa čak i mora, ispitati po službenoj dužnosti ulazi li ugovor koji sadržava tu odredbu u područje primjene te direktive.

               25

               Iz odluke kojom se upućuje zahtjev proizlazi da je to pitanje povezano s člankom 806. Zakonika o sudovima u belgijskom pravu kojim se nacionalnom sudu koji donosi odluku zbog izostanka nalaže prihvaćanje tužbenih zahtjeva odnosno razloga obrane prisutne stranke, osim ako su sudski postupak odnosno ti zahtjevi ili razlozi suprotni javnom poretku. Dakle, nacionalni sud koji donosi odluku zbog izostanka može po službenoj dužnosti ispitati samo razloge koji se odnose na javni poredak. Međutim, budući da nije sigurno je li belgijski propis o nepoštenim odredbama dio javnog poretka, taj sud dvoji o tome može li po službenoj dužnosti ispitati, među ostalim, ulazi li ugovor poput onoga o kojemu je riječ u glavnom postupku u područje primjene Direktive 93/13.

               26

               Kako bi se odgovorilo na postavljeno pitanje, valja podsjetiti da se prema ustaljenoj sudskoj praksi zaštitni sustav koji se provodi Direktivom 93/13 temelji na stajalištu da se potrošač nalazi u podređenom položaju u odnosu na prodavatelja robe ili pružatelja usluga u pogledu kako pregovaračke moći tako i razine informiranosti, što je situacija koja dovodi do toga da potrošač pristaje na uvjete koje je prethodno sastavio prodavatelj robe ili pružatelj usluge, pri čemu taj potrošač ne može utjecati na njihov sadržaj (presude od 9. studenoga 2010., VB Pénzügyi Lízing, C‑137/08, EU:C:2010:659, t. 46. i navedena sudska praksa; od 21. veljače 2013., Banif Plus Bank, C‑472/11, EU:C:2013:88, t. 19. i navedena sudska praksa i od 7. prosinca 2017., Banco Santander, C‑598/15, EU:C:2017:945, t. 36. i navedena sudska praksa).

               27

               Sud je također presudio da se, s obzirom na takav podređeni položaj, člankom 6. stavkom 1. te direktive propisuje da nepoštene odredbe nisu obvezujuće za potrošače. Kao što to proizlazi iz sudske prakse, radi se o odredbi s obvezujućim učinkom kojoj je cilj formalnu ravnotežu koju ugovor uspostavlja između prava i obveza suugovaratelja zamijeniti stvarnom ravnotežom koja će između njih ponovno uspostaviti ravnopravnost (presude od 9. studenoga 2010., VB Pénzügyi Lízing, C‑137/08, EU:C:2010:659, t. 47. i navedena sudska praksa; od 21. veljače 2013., Banif Plus Bank, C‑472/11, EU:C:2013:88, t. 20. i navedena sudska praksa i od 26. siječnja 2017., Banco Primus, C‑421/14, EU:C:2017:60, t. 41. i navedena sudska praksa).

               28

               Radi osiguranja zaštite propisane navedenom direktivom, Sud je naglasio da se neravnopravnost između potrošača i prodavatelja robe ili pružatelja usluga može ispraviti samo pozitivnom intervencijom neovisnom o samim ugovornim strankama (presude od 9. studenoga 2010., VB Pénzügyi Lízing, C‑137/08, EU:C:2010:659, t. 48. i navedena sudska praksa; od 21. veljače 2013., Banif Plus Bank, C‑472/11, EU:C:2013:88, t. 21. i navedena sudska praksa i od 14. travnja 2016., Sales Sinués i Drame Ba, C‑381/14 i C‑385/14, EU:C:2016:252, t. 23. i navedena sudska praksa).

               29

               Sud je s obzirom na ta razmatranja presudio da je nacionalni sud u okviru svojih dužnosti na temelju odredaba Direktive 93/13 dužan ispitati po službenoj dužnosti nepoštenost ugovorne odredbe i na taj način nadomjestiti postojeću neravnotežu između potrošača i prodavatelja robe ili pružatelja usluga (vidjeti u tom smislu presude od 26. listopada 2006., Mostaza Claro, C‑168/05, EU:C:2006:675, t. 38. i od 21. veljače 2013., Banif Plus Bank, C‑472/11, EU:C:2013:88, t. 22. i 24. i navedenu sudsku praksu).

               30

               Međutim, ta obveza nacionalnog suda podrazumijeva i obvezu ispitivanja ulazi li ugovor koji sadržava odredbu na kojoj se temelji zahtjev u područje primjene te direktive (vidjeti u tom smislu presudu od 9. studenoga 2010., VB Pénzügyi Lízing, C‑137/08, EU:C:2010:659, t. 49. i analogijom presudu od 4. lipnja 2015., Faber, C‑497/13, EU:C:2015:357, t. 46.). Naime, ispitivanje po službenoj dužnosti nepoštenosti odredaba predmetnog ugovora nužno podrazumijeva prethodno sudsko ispitivanje ulazi li taj ugovor u područje primjene navedene direktive.

               31

               Te se obveze nacionalnog suda moraju smatrati nužnima za osiguranje djelotvorne zaštite potrošača, kako je zajamčena Direktivom 93/13, osobito imajući u vidu nezanemarivu opasnost da potrošač ne poznaje svoja prava odnosno da se susreće s poteškoćama u njihovu ostvarivanju (vidjeti u tom smislu presudu od 26. listopada 2006., Mostaza Claro, C‑168/05, EU:C:2006:675, t. 28. i navedenu sudsku praksu i rješenje od 16. studenoga 2010., Pohotovosť, C‑76/10, EU:C:2010:685, t. 42.).

               32

               Dakle, zaštita koja se Direktivom 93/13 pruža potrošačima obuhvaća slučajeve u kojima potrošač, koji je s prodavateljem robe ili pružateljem usluga sklopio ugovor koji sadržava nepoštenu odredbu, propusti navesti, s jedne strane, činjenicu da taj ugovor ulazi u područje primjene te direktive i, s druge strane, nepoštenost predmetne odredbe, bilo da ne poznaje svoja prava bilo da je odvraćen od njihova ostvarivanja zbog povezanih troškova sudskog postupka (vidjeti u tom smislu presudu od 26. listopada 2006., Mostaza Claro, C‑168/05, EU:C:2006:675, t. 29. i navedenu sudsku praksu i rješenje od 16. studenoga 2010., Pohotovosť, C‑76/10, EU:C:2010:685, t. 43.).

               33

               Kad je riječ o provedbi navedenih obveza nacionalnog suda koji donosi odluku zbog izostanka, valja podsjetiti da s obzirom na to da u tom području ne postoji pravni propis Unije, postupovno uređenje osiguranja zaštite prava pojedinca na osnovi prava Unije ulazi u nacionalni pravni poredak država članica na temelju njihove postupovne autonomije. Međutim, to uređenje ne smije biti nepovoljnije od uređenja sličnih situacija podvrgnutih nacionalnom pravu (načelo ekvivalentnosti) niti oblikovano na način da učini praktično nemogućim ili pretjerano otežanim ostvarivanje prava dodijeljenih potrošačima pravnim poretkom Unije (načelo djelotvornosti) (vidjeti analogijom presudu od 30. svibnja 2013., Asbeek Brusse i de Man Garabito, C‑488/11, EU:C:2013:341, t. 42. i navedenu sudsku praksu).

               34

               Što se tiče načela ekvivalentnosti na koje implicitno upućuje prvo prethodno pitanje i o kojem je u ovom slučaju jedino riječ, valja naglasiti da je članak 6. stavak 1. Direktive 93/13 odredba s obvezujućim učinkom, kao što se na to podsjeća u točki 27. ove presude (presuda od 30. svibnja 2013., Asbeek Brusse i de Man Garabito, C‑488/11, EU:C:2013:341, t. 43. i navedena sudska praksa).

               35

               Osim toga, Sud je smatrao da se, s obzirom na narav i važnost javnog interesa na kojem se zasniva zaštita koja se potrošačima osigurava tom direktivom, njezin članak 6. treba smatrati pravnim pravilom ekvivalentnim nacionalnim pravilima koja unutar nacionalnog pravnog poretka imaju status pravnih pravila javnog poretka. Valja smatrati da ta kvalifikacija obuhvaća sve odredbe direktive koje su neophodne za ostvarenje cilja zadanog navedenim člankom 6. (presuda od 30. svibnja 2013., Asbeek Brusse i de Man Garabito, C‑488/11, EU:C:2013:341, t. 44. i navedena sudska praksa).

               36

               Iz toga proizlazi da kada je prema nacionalnim postupovnim pravilima nacionalni sud nadležan ispitati po službenoj dužnosti neusklađenost zahtjeva s nacionalnim pravilima javnog poretka, što je prema navodima iz zahtjeva za prethodnu odluku u belgijskom pravosudnom sustavu slučaj kada sud donosi odluku zbog izostanka, on također mora izvršiti tu nadležnost radi ispitivanja po službenoj dužnosti ulaze li, s obzirom na kriterije iz Direktive 93/13, sporna odredba na kojoj se temelji taj zahtjev i ugovor u kojem je ona sadržana u područje primjene te direktive i, ovisno o slučaju, nepoštenosti te odredbe (vidjeti analogijom presudu od 30. svibnja 2013., Asbeek Brusse i de Man Garabito, C‑488/11, EU:C:2013:341, t. 45.).

               37

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo postavljeno pitanje valja odgovoriti da Direktivu 93/13 treba tumačiti na način da nacionalni sud, koji donosi odluku zbog izostanka i koji je u skladu s nacionalnim postupovnim pravilima ovlašten ispitati po službenoj dužnosti neusklađenost između odredbe na kojoj se temelji zahtjev i nacionalnih pravila javnog poretka, mora ispitati po službenoj dužnosti ulazi li ugovor koji sadržava tu odredbu u područje primjene te direktive i, ovisno o slučaju, moguću nepoštenost navedene odredbe.

            Drugo i treće pitanje

               38

               Svojim drugim i trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita, s jedne strane, treba li se slobodna obrazovna ustanova, poput KdG‑a, koja potrošaču pruža subvencionirane usluge obrazovanja za koje naplaćuje samo upisninu eventualno uvećanu za iznose namijenjene naknadi troškova te obrazovne ustanove, smatrati poduzetnikom u smislu prava Unije. S druge strane, taj sud pita je li ugovor o pružanju tih usluga obrazovanja, koji je sklopljen između potrošača i takve ustanove, obuhvaćen Direktivom 93/13 te treba li se u okviru tog ugovora ta ustanova smatrati „prodavateljem (robe) ili pružateljem (usluge)” u smislu te direktive.

               39

               Uvodno valja podsjetiti da se Direktiva 93/13, u skladu sa svojim člankom 1., ne primjenjuje na ugovore sklopljene između „poduzetnika” i potrošača, nego na ugovore sklopljene između „prodavatelja (robe) ili pružatelja (usluge)” i potrošača, pa u okviru glavnog postupka ne treba utvrđivati treba li se obrazovna ustanova poput KdG‑a smatrati „poduzetnikom” u smislu prava Unije.

               40

               Osim toga, iz spisa kojim raspolaže Sud proizlazi da je belgijski zakonodavac u članku VI.83 Trgovačkog zakonika uporabio pojam „poduzetnik” kako bi se u nacionalni pravni poredak prenio pojam „prodavatelj (robe) ili pružatelj (usluge)” iz članka 2. točke (c) Direktive 93/13.

               41

               U tom pogledu valja podsjetiti da su, sukladno ustaljenoj sudskoj praksi Suda, nacionalni sudovi prilikom primjene nacionalnog prava dužni, koliko je to moguće, tumačiti ga u skladu s tekstom i ciljem Direktive 93/13 kako bi se postigao njome zadani rezultat i postupilo u skladu s trećim stavkom članka 288. UFEU‑a. Ta obveza usklađenog tumačenja nacionalnog prava svojstvena je sustavu UFEU‑a jer omogućuje nacionalnim sudovima da u okviru svojih nadležnosti osiguraju potpunu učinkovitost prava Unije prilikom rješavanja sporova koji se pred njima vode (vidjeti, analogijom, presudu od 21. travnja 2016., Radlinger i Radlingerová, C‑377/14, EU:C:2016:283, t. 79. i navedenu sudsku praksu).

               42

               Iz toga proizlazi da nacionalni sud mora u okviru glavnog postupka pojam „poduzetnik”, kako se uporabljuje u belgijskom pravu, tumačiti usklađeno s pojmom „prodavatelj (robe) ili pružatelj (usluge)” u smislu Direktive 93/13 i, osobito, definicijom u njezinu članku 2. točki (c).

               43

               Usto, iz spisa kojim raspolaže Sud također proizlazi da je u ugovoru o kojem je riječ u glavnom postupku, koji su potpisali KdG i S. Kuijpers, predviđen plan beskamatne otplate u ratama iznosa koji je ona dugovala za upisninu i troškove povezane sa studijskim putovanjem.

               44

               U tom smislu drugo i treće pitanje, koja valja razmotriti zajedno, treba shvatiti na način da sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li se slobodna obrazovna ustanova, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, koja je s jednom od svojih studentica ugovorila pomoć u plaćanju iznosa koji je ona dugovala za upisninu i troškove povezane sa studijskim putovanjem, smatrati u okviru tog ugovora „prodavateljem (robe) ili pružateljem (usluge)” u smislu članka 2. točke (c) Direktive 93/13, pa da je stoga navedeni ugovor obuhvaćen područjem primjene te direktive.

               45

               U tom pogledu valja podsjetiti da se Direktiva 93/13, kao što to proizlazi iz njezina članka 1. stavka 1. i članka 3. stavka 1., primjenjuje na odredbe „ugovora koji se sklapaju između prodavatelja (robe) ili pružatelja (usluge) i potrošača” o kojima se „nisu vodili pojedinačni pregovori”.

               46

               Kao što se to navodi u desetoj uvodnoj izjavi Direktive 93/13, ujednačeni zakonski propisi u području nepoštenih ugovornih odredaba moraju se primjenjivati na „sve ugovore“ koji se zaključuju između „prodavatelja (robe) ili pružatelja (usluge)” i „potrošača”, kako su definirani člankom 2. točkama (b) i (c) te direktive.

               47

               U skladu s člankom 2. točkom (c) Direktive 93/13, pojam „prodavatelj (robe) ili pružatelj (usluge)” označava svaku fizičku ili pravnu osobu koja u ugovorima obuhvaćenima navedenom direktivom nastupa u okviru svojeg obrta, poduzeća i profesije, bez obzira na to je li u javnom ili privatnom vlasništvu.

               48

               Iz samog teksta te odredbe proizlazi da je zakonodavac Unije namjeravao široko tumačiti pojam „prodavatelj (robe) ili pružatelj (usluge)” (vidjeti u tom smislu presudu od 30. svibnja 2013., Asbeek Brusse i de Man Garabito, C‑488/11, EU:C:2013:341, t. 28. i navedenu sudsku praksu).

               49

               Naime, kao prvo, uporaba izraza „svaka” u navedenoj odredbi upućuje na to da se svaka fizička ili pravna osoba mora smatrati „prodavateljem (robe) ili pružateljem (usluge)” u smislu Direktive 93/13 ako nastupa u okviru svojeg obrta, poduzeća i profesije.

               50

               Kao drugo, ta se odredba odnosi na svaki obrt, poduzeće i profesiju, „bez obzira na to je li u javnom ili privatnom vlasništvu”. Stoga, kao što se to navodi u četrnaestoj uvodnoj izjavi, Direktiva 93/13 primjenjuje se i na obrte, poduzeća i profesije javne naravi (vidjeti u tom smislu presudu od 15. siječnja 2015., Šiba, C‑537/13, EU:C:2015:14, t. 25).

               51

               Iz toga slijedi da se člankom 2. točkom (c) Direktive 93/13 iz njezina područja primjene ne isključuju ni tijela koja obavljaju djelatnost od općeg interesa ni ona koja imaju status javnopravnih tijela (vidjeti analogijom presudu od 3. listopada 2013., Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs, C‑59/12, EU:C:2013:634, t. 32.). Usto, kao što je to navela nezavisna odvjetnica u točki 57. svojeg mišljenja, s obzirom na to da se javne usluge i djelatnosti od općeg interesa često obavljaju na neprofitnoj osnovi, činjenica da je organizacija profitne ili neprofitne naravi nebitna je za definiciju „prodavatelja (robe) ili pružatelja (usluge)” u smislu te odredbe.

               52

               Osim toga, iz teksta članka 2. točke (c) Direktive 93/13 proizlazi da je za kvalifikaciju dotične osobe kao „prodavatelja (robe) ili pružatelja (usluge)” nužno da ona nastupa „u okviru svojeg obrta, poduzeća i profesije”. U članku 2. točki (b) te direktive propisuje se da pojam „potrošač” označava svaku fizičku osobu koja u ugovorima obuhvaćenima navedenom direktivom nastupa „za potrebe izvan okvira svojeg obrta, poduzeća i profesije”.

               53

               Slijedom toga, Direktiva 93/13 određuje ugovore na koje se primjenjuje upućivanjem na svojstvo ugovornih stranaka, odnosno ovisno o tome nastupaju li one ili ne u okviru svojeg obrta, poduzeća i profesije (presude od 30. svibnja 2013., Asbeek Brusse i de Man Garabito, C‑488/11, EU:C:2013:341, t. 30. i od 3. rujna 2015., Costea, C‑110/14, EU:C:2015:538, t. 17. i navedena sudska praksa).

               54

               Taj kriterij odgovara ideji, na koju se već podsjetilo u točki 26. ove presude, na kojoj počiva zaštitni sustav koji se provodi tom direktivom, a to je stajalište da se potrošač nalazi u podređenom položaju u odnosu na prodavatelja robe ili pružatelja usluga u pogledu kako pregovaračke moći tako i razine informiranosti, što je situacija koja dovodi do toga da potrošač pristaje na uvjete koje je prethodno sastavio prodavatelj robe ili pružatelj usluge, pri čemu taj potrošač ne može utjecati na njihov sadržaj (presude od 30. svibnja 2013., Asbeek Brusse i de Man Garabito, C‑488/11, EU:C:2013:341, t. 31. i od 3. rujna 2015., Costea, C‑110/14, EU:C:2015:538, t. 18. i navedena sudska praksa).

               55

               Iz toga proizlazi da je pojam „prodavatelj (robe) ili pružatelj (usluge)” u smislu članka 2. točke (c) Direktive 93/13 funkcionalni pojam koji podrazumijeva ispitivanje ulazi li ugovorni odnos u okvir aktivnosti koje osoba profesionalno obavlja (vidjeti analogijom rješenje od 27. travnja 2017., Bachman, C‑535/16, neobjavljeno, EU:C:2017:321, t. 36. i navedenu sudsku praksu).

               56

               U ovom slučaju belgijska i austrijska vlada tvrde da se KdG, kao ustanova visokog obrazovanja koja se uglavnom financira iz javnih sredstava, ne može smatrati „poduzetnikom” prema smislu tog pojma u pravu tržišnog natjecanja Unije i stoga ni „prodavateljem (robe) ili pružateljem (usluge)” u smislu Direktive 93/13 jer usluga obrazovanja koju ona pruža nije „usluga” u smislu članka 57. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presudu od 7. prosinca 1993., Wirth, C‑109/92, EU:C:1993:916, t. 16. i 17.).

               57

               U tom pogledu iz spisa kojim raspolaže Sud proizlazi da se u svakom slučaju glavni postupak ne odnosi izravno na obrazovnu zadaću ustanove kao što je to KdG. Naprotiv, radi se o usluzi koju ta ustanova pruža dodatno i sporedno u odnosu na svoju djelatnost obrazovanja i koja se odnosi na to da se ugovorom nudi plan beskamatne otplate u ratama iznosa koji joj duguje studentica. Doista, takva usluga po svojoj naravi predstavlja pomoć u plaćanju postojećeg duga te se u biti radi o ugovoru o kreditu.

               58

               Stoga, pod uvjetom da sud koji je uputio zahtjev provjeri elemente navedene u prethodnoj točki, valja smatrati da ustanova poput KdG‑a pružanjem u okviru navedenog ugovora takve dodatne i sporedne usluge u odnosu na svoju djelatnost obrazovanja djeluje kao „prodavatelj (robe) ili pružatelj (usluge)” u smislu Direktive 93/13.

               59

               Zaštitni cilj koji se nastoji ostvariti tom direktivom potvrđuje to tumačenje. Naime, u okviru ugovora poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku u načelu postoji neravnopravnost između obrazovne ustanove i studenta zbog asimetričnosti informiranosti i stručnih znanja stranaka. Naime, takva ustanova raspolaže trajnom organizacijom i stručnim znanjima kojima student, djelujući u privatne svrhe, ne mora nužno raspolagati kada je uzgredno suočen s takvim ugovorom.

               60

               S obzirom na sva prethodna razmatranja i podložno provjerama koje mora izvršiti sud koji je uputio zahtjev, na drugo i treće postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 2. točku (c) Direktive 93/13 treba tumačiti na način da se slobodna obrazovna ustanova, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, koja je s jednom od svojih studentica ugovorila pomoć u plaćanju iznosa koji je ona dugovala za upisninu i troškove povezane sa studijskim putovanjem, treba u okviru tog ugovora smatrati „prodavateljem (robe) ili pružateljem (usluge)” u smislu te odredbe, pa je stoga navedeni ugovor obuhvaćen područjem primjene te direktive.

         Troškovi

               61

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Direktivu Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima treba tumačiti na način da nacionalni sud, koji donosi odluku zbog izostanka i koji je u skladu s nacionalnim postupovnim pravilima ovlašten ispitati po službenoj dužnosti neusklađenost između odredbe na kojoj se temelji zahtjev i nacionalnih pravila javnog poretka, mora ispitati po službenoj dužnosti ulazi li ugovor koji sadržava tu odredbu u područje primjene te direktive i, ovisno o slučaju, moguću nepoštenost navedene odredbe.

                           2.

                           Podložno provjerama koje mora izvršiti sud koji je uputio zahtjev, članak 2. točku (c) Direktive 93/13 treba tumačiti na način da se slobodna obrazovna ustanova, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, koja je s jednom od svojih studentica ugovorila pomoć u plaćanju iznosa koje je ona dugovala za upisninu i troškove povezane sa studijskim putovanjem, treba u okviru tog ugovora smatrati „prodavateljem (robe) ili pružateljem (usluge)” u smislu te odredbe, pa je stoga navedeni ugovor obuhvaćen područjem primjene te direktive.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 17. svibnja 2018.#Šiaulių regiono atliekų tvarkymo centras i „Ecoservice projektai“ UAB.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Lietuvos Aukščiausiasis Teismas.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2004/18/EZ – Provedba postupaka za sklapanje ugovora o javnoj nabavi radova, robe i usluga – Postojanje veza među ponuditeljima koji su podnijeli odvojene ponude u istom postupku – Obveze ponuditelja, javnog naručitelja i nacionalnog suda.#Predmet C-531/16.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      17. svibnja 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2004/18/EZ – Provedba postupaka za sklapanje ugovora o javnoj nabavi radova, robe i usluga – Postojanje veza među ponuditeljima koji su podnijeli odvojene ponude u istom postupku – Obveze ponuditelja, javnog naručitelja i nacionalnog suda”
      U predmetu C‑531/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Vrhovni sud Litve), odlukom od 11. listopada 2016., koju je Sud zaprimio 18. listopada 2016., u postupku

         Šiaulių regiono atliekų tvarkymo centras,

      „Ecoservice projektai” UAB, prethodno „Specializuotas transportas” UAB
      uz sudjelovanje:

         „VSA Vilnius” UAB,

         „Švarinta” UAB,

         „Specialus autotransportas” UAB,

         „Ecoservice” UAB,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, C. Vajda, E. Juhász (izvjestitelj), K. Jürimäe i C. Lycourgos, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Campos Sánchez‑Bordona,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Šiaulių regiono atliekų tvarkymo centras, L. Songaila, advokatas,

               –

               za „Ecoservice projektai” UAB, J. Elzbergas, advokatas, uz asistenciju V. Mitrauskas,

               –

               za „VSA Vilnius” UAB, D. Krukonis, advokatas,

               –

               za „Švarinta” UAB, K. Smaliukas, advokatas,

               –

               za litavsku vladu, D. Kriaučiūnas, G. Taluntytė i R. Butvydytė, u svojstvu agenata,

               –

               za češku vladu, M. Smolek, T. Müller i J. Vláčil, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, A. Tokár i A. Steiblytė, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 22. studenoga 2017.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 45., 56. i 101. UFEU‑a, članka 2. Direktive 2004/18/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima [javnoj nabavi radova], ugovora o javnoj nabavi robe te ugovora o javnim uslugama [javnoj nabavi usluga] (SL 2004., L 134, str. 114.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 1., str. 156.) i članka 1. stavka 1. trećeg podstavka te članka 2. stavka 1. točke (b) Direktive Vijeća 89/665/EEZ od 21. prosinca 1989. o usklađivanju zakona i drugih propisa u odnosu na primjenu postupaka kontrole na sklapanje ugovora o javnoj nabavi robe i javnim radovima (SL 1989., L 395, str. 33.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 6., str. 3. i ispravak SL 2016., L 63, str. 44.), kako je izmijenjena Direktivom 2007/66/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. prosinca 2007. (SL 2007., L 335, str. 31.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 9., str. 198.) (u daljnjem tekstu: Direktiva 89/665).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između društva „VSA Vilnius” UAB i Šiaulių regiono atliekų tvarkymo centras (Centar za gospodarenje otpadom u regiji Šiauliai, Litva) povodom sklapanja ugovora o javnoj nabavi s tim centrom, a čiji je predmet usluga prikupljanja komunalnog otpada općine Šiauliai i njegova odvoza na lokaciju gospodarenja.

         Pravni okvir

            Direktiva 89/665

               3

               Direktiva 89/665 u članku 1. stavku 1. trećem podstavku određuje:
               „Države članice poduzimaju mjere potrebne da osiguraju da, vezano uz ugovore koji spadaju u područje primjene Direktive 2004/18/EZ, odluke koje donose javni naručitelji mogu biti učinkovito preispitane i, posebno, što je hitnije moguće u skladu s uvjetima navedenim u člancima 2. do 2.f ove Direktive, zbog toga što se takvim odlukama krši pravo [Unije] u području javne nabave ili nacionalna pravila u kojima je preneseno to pravo.”

               4

               Sukladno članku 2. stavku 1. točki (b) te direktive:
               „Države članice osiguravaju da mjere poduzete u vezi s postupcima pravne zaštite navedenim u članku 1. uključuju ovlasti da:
               […]

                        (b)

                        se ukinu ili se osigura ukidanje nezakonito donesenih odluka, uključujući uklanjanje diskriminirajućih tehničkih, ekonomskih ili financijskih specifikacija u pozivu na dostavu ponuda, dokumentaciji za nadmetanje ili bilo kojem drugom dokumentu vezanom uz postupak sklapanja ugovora;

                  […]”

            Direktiva 2004/18

               5

               Članak 2. Direktive 2004/18 glasi kako slijedi:
               „Javni naručitelji se prema gospodarskim subjektima ponašaju jednako i nediskriminirajuće i djeluju na transparentan način”.

               6

               Članak 45. stavak 2. te direktive određuje:
               „Gospodarski subjekt može biti isključen iz sudjelovanja u ugovoru ako je taj gospodarski subjekt:

                        (a)

                        u stečaju ili je u postupku likvidacije, ako njegovim poslovima upravlja sud, ako je u nagodbi s vjerovnicima, ako je obustavio poslovne aktivnosti ili je u bilo kakvoj istovrsnoj situaciji koja proizlazi iz sličnog postupka prema nacionalnim zakonima i propisima;

                        (b)

                        predmetom postupaka za objavu stečaja, naloga za prisilnu likvidaciju ili upravljanja od strane suda ili nagodbe s vjerovnicima ili bilo kakvog sličnog postupka prema nacionalnim zakonima i propisima;

                        (c)

                        pravomoćnom presudom osuđen za djelo koje se tiče njegovog profesionalnog postupanja;

                        (d)

                        bio kriv za težak profesionalni propust kojeg javni naručitelj može dokazati na bilo koji način;

                        (e)

                        nije ispunio obaveze vezane uz plaćanje doprinosa za socijalno osiguranje u skladu sa zakonskim odredbama zemlje u kojoj ima poslovni nastan ili onima koje su na snazi u državi javnog naručitelja;

                        (f)

                        nije ispunio obaveze koje se tiču plaćanja poreza u skladu sa zakonskim odredbama zemlje u kojoj ima poslovni nastan ili onima koje su na snazi u državi javnog naručitelja;

                        (g)

                        je kriv za ozbiljno lažno prikazivanje činjenica pri dostavljanju potrebnih podataka sukladno odredbama ovog odjeljka ili nije dostavio takve podatke.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               7

               Centar za gospodarenje otpadom u regiji Šiauliai objavio je 9. srpnja 2015. poziv za nadmetanje u otvorenom postupku javne nabave usluge prikupljanja komunalnog otpada u općini Šiauliai te njegova odvoza na lokaciju gospodarenja.

               8

               Ponude su podnijela četvorica ponuditelja, odnosno društva „Specializuotas transportas” UAB (u daljnjem tekstu: ponuditelj B), „Ekonovus” UAB, „Specialus autotransportas” UAB (u daljnjem tekstu: ponuditelj A) i zajednica gospodarskih subjekata koja se sastoji od društava VSA Vilnius i „Švarinta” UAB.

               9

               Ponuditelji A i B su društva kćeri društva „Ecoservice” UAB koje u njima drži 100 % i 98,12 % udjela. Upravljačka tijela ponuditelja A i B sastavljena su od istih fizičkih osoba.

               10

               Nacionalno zakonodavstvo koje se primjenjivalo u trenutku objave poziva za nadmetanje nije izričito propisivalo obvezu da ponuditelj objavi svoje veze s drugim subjektima koji sudjeluju u istom postupku javne nabave, kao ni obvezu javnog naručitelja da provjeri, ocijeni ili uzme u obzir te veze u svojim odlukama. Ni u dokumentaciji za nadmetanje nisu bile propisane takve obveze.

               11

               Međutim, ponuditelj B uz svoju je ponudu priložio izjavu pod prisegom u kojoj je istaknuo da u postupku javne nabave sudjeluje samostalno i neovisno o svim drugim gospodarskim subjektima koji bi mogli biti s njime povezani te je od javnog naručitelja zahtijevao da sve druge subjekte smatra njegovim konkurentima. Također se obvezao podnijeti, ako javni naručitelj to od njega bude zahtijevao, popis s njime povezanih subjekata.

               12

               Javni naručitelj je 24. rujna 2015. odbio ponudu ponuditelja A zbog toga što motori dvaju njegovih vozila za prikupljanje otpada nisu odgovarali traženoj razini kvalitete. Ponuditelj A nije osporavao tu odluku.

               13

               Javni naručitelj je 22. listopada 2015. obavijestio ponuditelje o rangiranju ponuda i sklapanju ugovora s ponuditeljem B.

               14

               Društvo VSA Vilnius, koje je rangirano odmah iza ponuditelja B, podnijelo je pritužbu javnom naručitelju pozivajući se na neprimjereno ocjenjivanje ponuda ponuditelja te na povredu načela jednakog postupanja i transparentnosti. Tvrdilo je da su ponuditelji A i B djelovali kao zajednica povezanih poduzetnika, da su njihove ponude bile varijante i da je, s obzirom na to da je poziv na nadmetanje zabranjivao podnošenje varijanti, javni naručitelj trebao odbiti njihove ponude.

               15

               Nakon što je javni naručitelj odbio prihvatiti njegovu pritužbu, društvo VSA Vilnius podnijelo je tužbu Šiaulių apygardos teismas (Okružni sud u Šiauliaiju, Litva). Presudom od 18. siječnja 2016. taj sud poništio je odluke javnog naručitelja o rangiranju ponuda i sklapanju ugovora s ponuditeljem B. Lietuvos apeliacinis teismas (Žalbeni sud Litve) potvrdio je tu presudu 5. travnja 2016.

               16

               Ti prvostupanjski i žalbeni sudovi ocijenili su da javni naručitelj, iako je znao za vezu između ponuditelja A i B, nije ništa poduzeo kako bi utvrdio utjecaj te veze na postojanje stvarnog tržišnog natjecanja između tih ponuditelja. Iako nacionalno zakonodavstvo ne propisuje takvu obvezu, s obzirom na to da su ponuditelji A i B znali za sudjelovanje onog drugog u postupku javne nabave, morali su javnom naručitelja obavijestiti o svojoj objaviti svoju povezanosti. Izjava pod prisegom koju je priložio ponuditelj B nedostatna je za utvrđenje da je ta obveza valjano ispunjena.

               17

               Slijedom toga, VSA Vilnius i ponuditelj B pokrenuli su postupak pred sudom koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku.

               18

               U tim je okolnostima Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Vrhovni sud Litve) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li slobodno kretanje osoba i usluga predviđeno člankom 45. odnosno člankom 56. UFEU‑a, načela jednakog postupanja prema gospodarskim subjektima i transparentnosti iz članka 2. Direktive 2004/18 i načelo slobodnog i poštenog tržišnog natjecanja među gospodarskim subjektima koje proizlazi iz ranije navedenih načela (uzetih zajedno ili odvojeno, ali bez ograničavanja na te odredbe) razumjeti i tumačiti na način da:
                        ako su povezani ponuditelji čije gospodarske, upravljačke, financijske ili druge veze mogu pobuditi sumnju u njihovu neovisnost i zaštitu povjerljivih informacija ili im mogu osigurati (moguće) preduvjete da budu u prednosti naspram drugih ponuditelja, odlučili podnijeti odvojene (neovisne) ponude u okviru istog postupka javne nabave, trebaju li u svakom slučaju o tim vezama koje među njima postoje obavijestiti javnog naručitelja, čak i ako on to od njih posebno ne zahtijeva, neovisno o tome je li ta obveza predviđena nacionalnim pravom u području javne nabave ili nije?

                        2.

                        Ako je odgovor na prvo pitanje:

                                 (a)

                                 potvrdan (to jest ponuditelji u svakom slučaju moraju objaviti svoje veze javnom naručitelju), je li okolnost da ta dužnost nije ispunjena u tom slučaju ili da nije valjano ispunjena dovoljna da javni naručitelj zaključi ili žalbeno tijelo (sud) odluči da povezani ponuditelji koji su podnijeli odvojene ponude sudjeluju u istom postupku javne nabave a da se stvarno tržišno ne natječu (fiktivno tržišno natjecanje)?

                                 (b)

                                 niječan (to jest ponuditelji nemaju nikakvu dodatnu obvezu – osim one predviđene zakonima ili uvjetima postupka javne nabave – da objave svoje veze), snosi li javni naručitelj rizik sudjelovanja tih povezanih gospodarskih subjekata i rizik posljedica koje iz toga proizlaze ako javni naručitelj nije tu obvezu utvrdio u dokumentaciji za nadmetanje?

                        3.

                        Neovisno o odgovoru na prvo pitanje i s obzirom na presudu od 12. ožujka 2015., eVigilo (C‑538/13, EU:C:2015:166), treba li pravne odredbe na koje se poziva u prvom pitanju te članak 1. stavak 1. treći podstavak i članak 2. stavak 1. točku (b) Direktive 89/665 (uzeti zajedno ili odvojeno, ali bez ograničavanja na te odredbe) razumjeti i tumačiti na način da:

                                 (a)

                                 ako tijekom postupka javne nabave javnom naručitelju na bilo koji način postane jasno da postoje značajne veze između određenih ponuditelja, taj javni naručitelj treba se, neovisno o vlastitoj ocjeni te činjenice ili drugih okolnosti (na primjer formalne i suštinske razlike između ponuda ponuditelja, svečanog obvezivanja ponuditelja da će se pošteno natjecati na tržištu s drugim ponuditeljima itd.), odvojeno obratiti povezanim ponuditeljima i od njih zatražiti da razjasne je li i na koji način njihova osobna situacija spojiva sa slobodnim i poštenim tržišnim natjecanjem među ponuditeljima?

                                 (b)

                                 ako javni naručitelj ima takvu obvezu, ali je ne izvrši, ima li dovoljno temelja da sud utvrdi da je on postupao nezakonito jer nije osigurao transparentnost i objektivnost postupka i jer nije zatražio dokaze od podnositelja zahtjeva ili donio odluku na vlastitu inicijativu o mogućem utjecaju osobne situacije povezanih subjekata na ishod postupka javne nabave?

                        4.

                        Treba li pravne odredbe iz trećeg pitanja i članak 101. stavak 1. UFEU‑a (uzeti zajedno ili odvojeno, ali bez ograničavanja na te odredbe), u skladu s presudama od 12. ožujka 2015., eVigilo (C‑538/13, EU:C:2015:166); od 21. siječnja 2016., Eturas i dr. (C‑74/14, EU:C:2016:42), i od 21. srpnja 2016., VM Remonts i dr. (C‑542/14, EU:C:2016:578), razumjeti i tumačiti na način da:

                                 (a)

                                 kada ponuditelj (tužitelj) postane svjestan odbijanja ponude s najnižom cijenom koju je podnio jedan od povezanih ponuditelja u postupku javne nabave (ponuditelj A) i da je drugi ponuditelj (ponuditelj B) bio uspješan, i također s obzirom na druge okolnosti povezane s tim ponuditeljima i njihovim sudjelovanjem u postupku javne nabave (činjenica da ponuditelji A i B imaju isti upravni odbor; činjenica da imaju isto društvo majku, koje nije sudjelovalo u postupku javne nabave; činjenica da ponuditelji A i B nisu javnog naručitelja obavijestili o svojim vezama i nisu dostavili dodatna pojašnjenja o tim vezama, među ostalim jer ih se o tome nije pitalo; [okolnost] da je ponuditelj A u svojoj ponudi dostavio kontradiktorne informacije o usklađenosti predloženih prijevoznih sredstava (vozila za prikupljanje otpada) s EURO V uvjetom iz poziva na nadmetanje; činjenica da ponuditelj koji je podnio ponudu s najnižom cijenom koja je odbijena zbog svojih nedostatnosti, prvo, nije osporavao odluku javnog naručitelja i, drugo, podnio je žalbu na odluku prvostupanjskog suda kojom je potvrđena zakonitost odbijanja njegove ponude; itd.) i kada, s obzirom na sve navedene okolnosti javni naručitelj nije ništa poduzeo, je li samo to dovoljno da se prihvati zahtjev upućen žalbenom tijelu da proglasi nezakonitim postupanje javnog naručitelja koji nije osigurao transparentnost i objektivnost postupka i nije zahtijevao od tužitelja da podnese konkretne dokaze o nepoštenom postupanju ponuditelja A i B?

                                 (b)

                                 ponuditelji A i B nisu dokazali javnom naručitelju da su stvarno i pošteno sudjelovali u postupku javne nabave samo zato što je ponuditelj B svojevoljno podnio izjavu o poštenom sudjelovanju, ponuditelj B je primijenio standarde kvalitetnog upravljanja za sudjelovanje u javnoj nabavi i, dodatno, ponude ponuditelja A i B nisu bile formalno i suštinski jednake?

                        5.

                        Može li se članak 101. UFEU‑a i sudska praksa Suda kojom se tumači ta odredba u načelu primijeniti na ocjenu postupanja povezanih gospodarskih subjekata (koji imaju zajedničko društvo majku) koji odvojeno sudjeluju u istom postupku javne nabave čija vrijednost doseže onu međunarodne javne nabave, i kada sjedište javnog naručitelja koji je objavio javnu nabavu i mjesto gdje bi se usluge trebale pružati nisu jako udaljeni od druge države članice (Republika Latvija), s obzirom na, među ostalim, svojevoljno podnošenje izjave jednog od tih gospodarskih subjekata da će se pošteno natjecati?”

         O prethodnim pitanjima

               19

               Kao prvo, valja navesti da se u okviru prethodnih pitanja sud koji je uputio zahtjev poziva na članke 45. i 56. UFEU‑a a da ipak nije objasnio u kojoj je mjeri potrebno tumačenje tih članaka u svrhu pružanja odgovora na navedena pitanja. Osim toga, kao što proizlazi iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, Direktiva 2004/18 relevantna je za rješenje spora u glavnom postupku. U tim okolnostima nije potrebno izvršiti tumačenje članaka 45. i 56. UFEU‑a.

            Prvo i drugo pitanje

               20

               Svojim prvim i drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku nastoji u biti saznati treba li članak 2. Direktive 2004/18 tumačiti na način da u slučaju nepostojanja izričitog pravila ili posebne odredbe u pozivu ili dokumentaciji za nadmetanje kojom se uređuju uvjeti provedbe postupka javne nabave međusobno povezani ponuditelji moraju na vlastitu inicijativu prilikom podnošenja odvojenih ponuda u istom postupku javnog naručitelja obavijestiti o svojoj povezanosti.

               21

               U tom pogledu valja najprije podsjetiti da pravo Unije, osobito Direktiva 2004/18, ne propisuje opću zabranu da međusobno povezani poduzetnici podnose ponude prilikom provedbe postupka javne nabave. Nadalje, iz sudske prakse proizlazi da bi, s obzirom na interes Unije da se u postupku javne nabave osigura najšire moguće sudjelovanje ponuditelja, bilo protivno učinkovitoj primjeni prava Unije međusobno povezanim poduzetnicima sustavno uskraćivati pravo sudjelovanja u istom postupku javne nabave (vidjeti u tom smislu presudu od 19. svibnja 2009., Assitur, C‑538/07, EU:C:2009:317, t. 26. i 28.).

               22

               Sud je također istaknuo da zajednice poduzetnika mogu imati razne oblike i ciljeve, ne isključujući mogućnost da kontrolirani poduzetnici uživaju određenu autonomiju u oblikovanju svoje trgovinske politike i gospodarskih djelatnosti, posebno kad je riječ o sudjelovanju na javnim natječajima. Uostalom, veze između poduzetnika iz iste grupe mogu biti uređene posebnim odredbama, primjerice ugovorne naravi, koje mogu jamčiti neovisnost i povjerljivost prilikom izrade ponuda koje će oni istodobno predati u okviru istog postupka javne nabave (presuda od 19. svibnja 2009., Assitur, C‑538/07, EU:C:2009:317, t. 31.).

               23

               Nadalje, kad je riječ o tome jesu li ponuditelji, u slučaju nepostojanja izričitog pravila ili posebne odredbe u pozivu ili dokumentaciji za nadmetanje kojima se uređuju uvjeti za provedbu postupka javne nabave, ipak obvezni obavijestiti javnog naručitelja o svojim uzajamnim vezama, valja navesti da je Sud presudio da načela transparentnosti i jednakog postupanja koja uređuju sve postupke javne nabave zahtijevaju da su materijalni i formalni uvjeti za sudjelovanje u postupku prethodno jasno definirani i javno objavljeni, osobito obveze koje terete ponuditelje, kako bi oni točno mogli poznavati uvjete natječaja i biti sigurni da isti zahtjevi vrijede za sve natjecatelje (presuda od 2. lipnja 2016., Pizzo, C‑27/15, EU:C:2016:404, t. 37. i navedena sudska praksa).

               24

               Međutim, nametanje obveze ponuditeljima da na vlastitu inicijativu objave svoje veze s drugim ponuditeljima, iako takva obveza ne postoji ni u primjenjivom nacionalnom pravu ni u pozivu ili dokumentaciji za nadmetanje, ne čini jasno definiran uvjet u smislu sudske prakse navedene u prethodnoj točki. Naime, u tom slučaju, ponuditeljima bi bilo teško utvrditi točan doseg takve obveze, tim više što nije uvijek moguće, zbog same naravi postupka javne nabave, poznavati identitet svih ponuditelja u istom postupku prije isteka roka za dostavu ponuda.

               25

               Nadalje, valja pojasniti da ako ne postoji obveza ponuditeljâ da javnog naručitelja obavijeste o svojim eventualnim vezama s drugim ponuditeljima, javni naručitelj mora ponudu predmetnog ponuditelja tijekom cijelog postupka smatrati valjanom ponudom koja je u skladu s odredbama Direktive 2004/18 ako ne postoje indicije da su ponude koje su podnijeli povezani ponuditelji usklađene ili dogovorene.

               26

               S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo i drugo pitanje valja odgovoriti tako da članak 2. Direktive 2004/18 treba tumačiti na način da u slučaju nepostojanja izričitog pravila ili posebne odredbe u pozivu ili dokumentaciji za nadmetanje kojima se uređuju uvjeti za provedbu postupka javne nabave povezani ponuditelji koji podnose odvojene ponude u istom postupku nisu obvezni javnog naručitelja na vlastitu inicijativu obavijestiti o svojoj povezanosti.

            Treće, četvrto i peto pitanje

               27

               Svojim trećim i četvrtim pitanjem sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku želi u biti znati primjenjuje li se članak 101. UFEU‑a u okolnostima poput onih u glavnom postupku i treba li članak 2. Direktive 2004/18, članak 1. stavak 1. treći podstavak te članak 2. stavak 1. točku (b) Direktive 89/665 tumačiti tako da je javni naručitelj, kad raspolaže elementima koji dovode u sumnju samostalnu narav ponuda koje su podnijeli određeni ponuditelji, obvezan provjeriti, u slučaju potrebe zahtijevajući dodatne informacije od tih ponuditelja, jesu li njihove ponude doista samostalne i, ako nisu, može li pasivnost javnog naručitelja ugroziti postupak javne nabave koji je u tijeku.

               28

               Što se tiče članka 101. UFEU‑a, valja podsjetiti da se taj članak ne primjenjuje kada sporazume ili djelovanja koje zabranjuje provode poduzetnici koji čine gospodarsku cjelinu (vidjeti u tom smislu presude od 4. svibnja 1988., Bodson, 30/87, EU:C:1988:225, t. 19., i od 11. travnja 1989., Saeed Flugreisen i Silver Line Reisebüro, 66/86, EU:C:1989:140, t. 35.). Ipak, na sudu koji je uputio zahtjev je da provjeri čine li ponuditelji A i B gospodarsku cjelinu.

               29

               U slučaju da predmetna društva ne čine gospodarsku cjelinu, pri čemu društvo majka nema odlučujući utjecaj na svoja društva kćeri, valja napomenuti da bi, u svakom slučaju, načelo jednakog postupanja iz članka 2. Direktive 2004/18 bilo povrijeđeno kad bi povezani ponuditelji mogli podnijeti usklađene ili dogovorene, odnosno nesamostalne ponude, koje bi im tako mogle donijeti neopravdane prednosti u odnosu na druge ponuditelje a da pritom nije potrebno ispitati čini li podnošenje takvih ponuda također postupanje protivno članku 101. UFEU‑a.

               30

               Posljedično tomu, kako bi se odgovorilo na treće, četvrto i peto pitanje, u ovom predmetu nije potrebno primijeniti i protumačiti članak 101. UFEU‑a.

               31

               Kad je riječ o obvezama koje, na temelju navedenog članka 2. Direktive 2004/18, snose javni naručitelji, Sud je već presudio da je javnim naručiteljima dana aktivna uloga u primjeni načela provedbe postupka javne nabave navedenih u tom članku (vidjeti u tom smislu presudu od 12. ožujka 2015., eVigilo, C‑538/13, EU:C:2015:166, t. 42.).

               32

               Budući da ta dužnost javnih naručitelja odgovora samoj bîti direktiva o postupcima provedbe javne nabave, Sud je presudio da je javni naručitelj u svakom slučaju dužan ispitati postoje li sukobi interesa stručnjaka javnog naručitelja i poduzeti prikladne mjere za njihovo sprečavanje, otkrivanje i otklanjanje (presuda od 12. ožujka 2015., eVigilo, C‑538/13, EU:C:2015:166, t. 43.).

               33

               Ta sudska praksa se, s obzirom na ono što je utvrđeno u točki 29. ove presude, može primijeniti na situacije poput one u glavnom postupku koje karakterizira sudjelovanje povezanih ponuditelja u jednom natječaju. Stoga javni naručitelj koji je upoznat s objektivnim elementima kojima se dovodi u sumnju samostalnost ponude mora ispitati sve relevantne okolnosti koje su dovele do podnošenja predmetne ponude kako bi spriječio, otkrio i otklonio sve elemente koji mogu ugroziti postupak javne nabave, uključujući, ovisno o slučaju, da od stranaka zahtijeva da dostave određene informacije i dokaze (vidjeti analogijom presudu od 12. ožujka 2015., eVigilo, C‑538/13, EU:C:2015:166, t. 44.).

               34

               Kad je riječ o dokazima na temelju kojih se može utvrditi da su ponude povezanih ponuditelja samostalne ili da to nisu, iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da se sud koji je uputio zahtjev među ostalim pita može li se svaka vrsta dokaza uzeti u obzir ili se u obzir mogu uzeti samo izravni dokazi u okviru sudskog postupka.

               35

               Međutim, članak 1. stavak 1. treći podstavak i članak 2. stavak 1. točka (b) Direktive 89/665, na koje upućuju treće i četvrto pitanje, samo zahtijevaju, među ostalim, da države članice uspostave brze i učinkovite pravne lijekove u području provedbe postupaka javne nabave. Ni te odredbe Direktive 89/665 ni bilo koja druga odredba te direktive ili Direktive 2004/18 ne sadržavaju pravila kojima se uređuje izvođenje i ocjena dokaza o povredi pravila o provedbi postupaka javne nabave u Uniji.

               36

               U skladu s ustaljenom sudskom praksom, u nedostatku propisa Unije u tom pogledu, na svakoj je državi članici da utvrdi pravila upravnog i sudskog postupka koja trebaju osigurati zaštitu prava koja pojedinci uživaju na temelju prava Unije. Ta postupovna pravila, međutim, ne smiju biti nepovoljnija od onih koja uređuju slična pravna sredstva predviđena za zaštitu prava koja se uživaju na temelju nacionalnog pravnog poretka (načelo ekvivalentnosti) i u praksi ne smiju onemogućavati ili pretjerano otežavati ostvarivanje prava koja dodjeljuje pravni poredak Unije (načelo djelotvornosti) (presuda od 12. ožujka 2015., eVigilo, C‑538/13, EU:C:2015:166, t. 39. kao i navedena sudska praksa).

               37

               Kad je riječ o stupnju dokaza koji se zahtijeva da bi se utvrdilo postojanje ponuda koje nisu samostalne, načelo djelotvornosti zahtijeva da povreda pravila o provedbi postupka javne nabave Unije može biti dokazana ne samo izravnim dokazima, već i indicijama, pod uvjetom da su objektivne i podudarne i da povezani ponuditelji mogu podnijeti dokaz o suprotnom (vidjeti analogijom presudu od 21. siječnja 2016., Eturas i dr., C‑74/14, EU:C:2016:42, t. 37.).

               38

               Kad je riječ o predmetu poput onog u glavnom postupku, utvrđenje da su veze između ponuditelja utjecale na sadržaj njihovih ponuda podnesenih u okviru istog postupka u načelu je dostatna da javni naručitelj ne može te ponude uzeti u obzir jer ponude povezanih ponuditelja moraju biti podnesene potpuno samostalno. Nasuprot tomu, samo utvrđenje odnosa kontrole između predmetnih poduzetnika, zbog imovinskih odnosa ili glasačkih prava koja se mogu izvršavati na redovnim skupštinama, nije dostatno da bi javni naručitelj mogao automatski odbaciti te ponude iz postupka javne nabave a da pritom ne provjeri je li takav odnos imao konkretan utjecaj na neovisnost navedenih ponuda (vidjeti analogijom presudu od 19. svibnja 2009., Assitur, C‑538/07, EU:C:2009:317, t. 32.).

               39

               Na sudu koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku je da izvrši provjere i ocjene koje su potrebne u pogledu činjenica iz glavnog postupka kao i u pogledu okolnosti iznesenih u točki (a) četvrtog pitanja te dokazne vrijednosti svojevoljne izjave ponuditelja koja se spominje u točki (b) tog istog pitanja. Ako taj sud nakon tih provjera i ocjena zaključi da ponude o kojima je riječ u glavnom postupku nisu bile podnesene samostalno, valja podsjetiti da članak 2. Direktive 2004/18 treba tumačiti na način da mu se protivi sklapanje ugovora s ponuditeljima koji su podnijeli takve ponude.

               40

               S obzirom na prethodna razmatranja, na treće, četvrto i peto pitanje valja odgovoriti tako da članak 2. Direktive 2004/18 treba tumačiti na način da kad javni naručitelj raspolaže elementima kojima se dovodi u pitanje samostalnost ponuda koje su podnijeli određeni ponuditelji, on mora provjeriti, ako je potrebno zahtijevajući dodatne informacije od tih ponuditelja, jesu li njihove ponude doista samostalne. Ako se pokaže da te ponude nisu samostalne, članku 2. Direktive 2004/18 protivi se sklapanje ugovora s ponuditeljima koji su podnijeli takvu ponudu.

         Troškovi

               41

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                     Članak 2. Direktive 2004/18/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima [javnoj nabavi radova], ugovora o javnoj nabavi robe te ugovora o javnim uslugama [javnoj nabavi usluga] (SL 2004., L 134, str. 114.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 1., str. 156.) treba tumačiti na način da:

                           –

                              u nedostatku izričitog pravila ili posebne odredbe u pozivu ili dokumentaciji za nadmetanje kojima se uređuju uvjeti provedbe postupka javne nabave, povezani ponuditelji koji podnose odvojene ponude u istom postupku nisu dužni na vlastitu inicijativu obavijestiti javnog naručitelja o svojim vezama;

                           –

                              kad javni naručitelj raspolaže elementima kojima se dovodi u pitanje samostalnost ponuda koje su podnijeli određeni ponuditelji, on mora provjeriti, ako je potrebno zahtijevajući dodatne informacije od tih ponuditelja, jesu li njihove ponude doista samostalne. Ako se pokaže da te ponude nisu samostalne, članku 2. Direktive 2004/18 protivi se sklapanje ugovora s ponuditeljima koji su podnijeli takvu ponudu.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: litavski