title: Presuda Suda (deveto vijeće) od 11. srpnja 2018.#COBRA SpA protiv Ministero dello Sviluppo Economico.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Consiglio di Stato.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 1999/5/EZ – Priznavanje uzajamne sukladnosti radijske opreme i telekomunikacijske terminalne opreme – Postojanje usklađenih normi – Potreba da se proizvođač obrati prijavljenom tijelu – Stavljanje identifikacijskog broja prijavljenog tijela.#Predmet C-192/17.

text:
         PRESUDA SUDA (deveto vijeće)
      11. srpnja 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 1999/5/EZ – Priznavanje uzajamne sukladnosti radijske opreme i telekomunikacijske terminalne opreme – Postojanje usklađenih normi – Potreba da se proizvođač obrati prijavljenom tijelu – Stavljanje identifikacijskog broja prijavljenog tijela”
      U predmetu C‑192/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Consiglio di Stato (Državno vijeće, Italija), odlukom od 23. veljače 2017., koju je Sud zaprimio 13. travnja 2017., u postupku

         COBRA SpA

      protiv

         Ministero dello Sviluppo economico,

      SUD (deveto vijeće),
      u sastavu: C. Vajda (izvjestitelj), predsjednik vijeća, K. Jürimäe i C. Lycourgos, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju P. Garofolija, avvocato dello Stato,

               –

               za Europsku komisiju, G. Gattinara i D. Kukovec, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive 1999/5/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 9. ožujka 1999. o radijskoj opremi i telekomunikacijskoj terminalnoj opremi i o uzajamnom priznavanju njihovesukladnosti (SL 1999., L 91, str. 10.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 39., str. 40.), kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 596/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 18. lipnja 2009. (SL 2009., L 188, str. 14.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 3., str. 185.; u daljnjem tekstu: Direktiva 1999/5).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društva COBRA SpA i Ministero dello Sviluppo economico (ministarstvo gospodarskog razvoja, u daljnjem tekstu: MISE) u vezi s nepostojanjem identifikacijskog broja prijavljenog tijela na uređajima koje proizvodi društvo COBRA i na njihovim pakiranjima.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               Direktiva 1999/5 stavljena je izvan snage i zamijenjena, s učinkom od 13. lipnja 2016., Direktivom 2014/53/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 16. travnja 2014. o usklađivanju zakonodavstava država članica o stavljanju na raspolaganje radijske opreme na tržištu i stavljanju izvan snage Direktive 1999/5/EZ (SL 2014., L 153, str. 62.). Uzimajući u obzir vrijeme nastanka činjenica iz glavnog postupka, ovo prethodno pitanje se ipak ispituje s obzirom na Direktivu 1999/5.

               4

               Uvodne izjave 14., 27. i 32. Direktive 1999/5 određivale su:

                        „(14)

                        budući da treba voditi brigu o tome da radijska oprema i telekomunikacijska terminalna oprema ne predstavljaju opasnost za zdravlje koja se može izbjeći;

                  […]

                        (27)

                        budući da je u javnom interesu imati usklađene norme na europskoj razini u vezi s projektiranjem i proizvodnjom radijske opreme i telekomunikacijske terminalne opreme; budući da udovoljavanje takvim usklađenim normama predstavlja pretpostavku usklađenosti s osnovnim zahtjevima; budući da su dopušteni i drugi načini prikazivanja usklađenosti s osnovnim zahtjevima;

                  […]

                        (32)

                        budući da radijskoj opremi i telekomunikacijskoj terminalnoj opremi, koja udovoljava relevantnim bitnim zahtjevima, treba dopustiti slobodan promet; budući da takvoj opremi treba dopustiti da bude stavljena u funkciju u onu svrhu za koju je namijenjena; budući da stavljanje u funkciju može biti podložno odobrenju uporabe radiofrekvencijskog spektra te pružanja te usluge”.

               5

               Članak 1. te direktive, naslovljen „Područje primjene i cilj”, u stavku 1. određivao je:
               „Ovom se Direktivom utvrđuje regulatorni okvir za stavljanje na tržište, slobodno kretanje i stavljanje u funkciju radijske opreme i telekomunikacijske terminalne opreme u Zajednici.”

               6

               Članak 2. spomenute direktive, naslovljen „Definicije”, određivao je:
               „Za potrebe ove Direktive:
               […]

                        (c)

                        ‚radijska oprema’ znači proizvod, ili njegova odgovarajuća
                        sastavnica, što je sposoban komunicirati odašiljanjem i/ili
                        primanjem radijskih valova, rabeći spektar dodijeljen zemaljskim/svemirskim radijskim komunikacijama;

                  […]

                        (h)

                        ‚usklađena norma’ znači tehnička specifikacija koju je donijelo priznato tijelo za normiranje, prema mandatu koji mu je povjerila Komisija, u skladu s postupcima iz Direktive 98/34/EZ [Europskog parlamenta i Vijeća od 22. lipnja 1998. o utvrđivanju postupka osiguravanja informacija u području tehničkih normi i propisa (SL 1998., L 204, str. 37.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 42., str. 58.)] u svrhu uspostavljanja europskog zahtjeva, čije poštovanje nije obvezno.”

               7

               Stavak 1. članka 3. iste direktive, naslovljenog „Bitni zahtjevi”, određivao je:
               „Sljedeći bitni zahtjevi primjenjuju se na sve uređaje:

                        (a)

                        zaštita zdravlja i sigurnosti korisnika i bilo koje druge osobe, uključujući ciljeve koji se odnose na sigurnosne zahtjeve sadržane u Direktivi [Vijeća] 73/23/EEZ [od 19. veljače 1973. o usklađivanju zakonodavstava država članica u odnosu na električnu opremu namijenjenu za uporabu unutar određenih naponskih granica (SL 1973., L 77, str. 29.)], ali bez primjene naponskih ograničenja;

                        (b)

                        zaštitni zahtjevi u vezi s elektromagnetskom kompatibilnošću, sadržanom u Direktivi [Vijeća] [89/336/EEZ od 3. svibnja 1989. o usklađivanju zakonodavstava država članica u odnosu na elektromagnetsku kompatibilnost (SL 1989., L 139, str. 19.)].”

               8

               Članak 5. Direktive 1999/5, naslovljen „Usklađene norme”, u svojem stavku 1. predviđao je:
               „Ako uređaj udovoljava odgovarajućim usklađenim normama ili njihovim dijelovima, čiji su referentni brojevi objavljeni u Službenom listu Europskih zajednica, države članice će pretpostaviti kako je on u skladu s onim bitnim zahtjevima iz članka 3. koji su obuhvaćeni gore navedenim usklađenim normama ili njihovim dijelovima.”

               9

               Članak 7. te direktive, naslovljen „Stavljanje u pogon i pravo priključenja”, u stavku 1. propisivao je:
               „Države članice dopustit će stavljanje u pogon uređaja u svrhu za koju je namijenjen u slučaju kada on udovoljava odgovarajućim bitnim zahtjevima iz članka 3. te drugim mjerodavnim odredbama ove Direktive.”

               10

               Članak 10. te direktive, naslovljen „Postupci ocjenjivanja sukladnosti”, određivao je:
               „1.   Postupci ocjenjivanja sukladnosti utvrđeni ovim člankom provode se kako bi se prikazala sukladnost uređaja sa svim relevantnim bitnim zahtjevima utvrđenim u članku 3.
               […]
               3.   Telekomunikacijska terminalna oprema, koja ne rabi spektar dodijeljen zemaljskim/svemirskim radijskim komunikacijama, kao i prijemni dijelovi radijske opreme podložni su postupcima opisanima u bilo kojem od priloga II., IV. ili V. prema izboru proizvođača.
               4.   Ako je proizvođač primijenio usklađene norme iz članka 5. stavka 1., radijska oprema koja nije unutar područja primjene stavka 3. podložna je postupcima opisanima u bilo kojem od priloga III., IV. ili V. prema izboru proizvođača.
               5.   Ako proizvođač nije primijenio usklađene norme iz članka 5. stavka 1., odnosno ako je primijenio samo dio njih, radijska oprema koja nije unutar područja primjene stavka 3. ovog članka podložna je postupcima opisanima bilo u prilozima IV. ili V. prema izboru proizvođača.
               […]”

               11

               U skladu s člankom 11. te direktive, naslovljenim „Prijavljena tijela i nadzorna tijela”:
               „1.   Države članice obavješćuju Komisiju o tijelima koja su odredile za provedbu mjerodavnih zadaća iz članka 10. Države članice primjenjuju kriterije navedene u Prilogu VI. pri određivanju dotičnih tijela.
               2.   Države članice obavješćuju Komisiju o tijelima osnovanima na svom teritoriju, koja će provoditi poslove nadzora koji su povezani s djelovanjem ove Direktive.
               […]”

               12

               Članak 12. Direktive 1999/5, naslovljen „Oznaka ‚CE’” u stavku 1. predviđao je:
               „Uređaj koji udovoljava svim relevantnim bitnim zahtjevima bit će označen oznakom sukladnosti CE iz Priloga VII. Ona se stavlja pod odgovornošću proizvođača, njegovog ovlaštenog predstavnika u Zajednici, odnosno osobe odgovorne za stavljanje tog uređaja na tržište.
               Ako se koriste postupci utvrđeni u Prilogu III., IV. ili V., uz oznaku se navodi i identifikacijski broj prijavljenog tijela iz članka 11. stavka 1. Osim toga, radijska oprema mora biti dodatno označena razredom opreme, ako joj je takav razred dodijeljen. Bilo koja druga oznaka može se staviti na dotičnu opremu pod uvjetom da se na taj način ne smanji vidljivost i čitljivost oznake CE.”

               13

               Prilog III. toj direktivi, koji se odnosi na postupak ocjenjivanja sukladnosti iz članka 10. stavka 4. (Unutarnja kontrola proizvodnje i posebna ispitivanja uređaja), određivao je:
               „Ovaj se Prilog sastoji od Priloga II. i sljedećih dodatnih zahtjeva:
               Za svaku vrstu uređaja sva bitna radijska ispitivanja mora proizvesti proizvođač samostalno ili se ona provode u njegovo ime. Prijavljeno tijelo koje je odabrao proizvođač odlučuje koja se bitna radijska ispitivanja moraju provesti, osim u slučaju kada su ta radijska ispitivanja utvrđena usklađenim normama. Prijavljeno tijelo mora uzeti u obzir prethodne odluke koje su donijela prijavljena tijela koja su zajedno djelovala.
               Proizvođač ili njegov ovlašteni zastupnik s poslovnim nastanom u Zajednici, odnosno osoba odgovorna za stavljanje uređaja na tržište moraju dati izjavu da su provedena ta ispitivanja i da uređaj udovoljava bitnim zahtjevima te tijekom procesa proizvodnje moraju staviti identifikacijski broj prijavljenog tijela.”

               14

               U skladu s točkom 3. Priloga VII. toj direktivi, koji se odnosi na označivanje opreme iz članka 12. stavka 1. te direktive, oznaka „CE” mora se staviti na proizvod ili na njegovu natpisnu pločicu. Osim toga, mora se staviti na omot za pakiranje, ako postoji, kao i na pripadajuću dokumentaciju.

            Talijansko pravo

               15

               Decreto legislativo n. 269 – Attuazione della direttiva 1999/5/CE riguardante le apparecchiature radio, le apparecchiature terminali di telecomunicazione ed il reciproco riconoscimento della loro conformità (Zakonodavna uredba br. 269 o provedbi Direktive 1999/5/EZ o radijskoj opremi i telekomunikacijskoj terminalnoj opremi i o uzajamnom priznavanju njihove sukladnosti) od 9. svibnja 2001. (Redovni dodatak GURI‑ju br. 156 od 7. srpnja 2001., u daljnjem tekstu: Zakonodavna uredba br. 269/2001), u verziji koja je bila na snazi na datum nastanka činjenica u glavnom postupku predviđala je u članku 11. stavku 3. da su „[t]elekomunikacijska terminalna oprema, koja ne rabi spektar dodijeljen zemaljskim/svemirskim radijskim komunikacijama, kao i prijemni dijelovi radijske opreme podložni […] postupcima ocjenjivanja sukladnosti opisanima u prilogu II., IV. ili V. ove uredbe prema izboru proizvođača”.

               16

               U skladu s člankom 11. stavkom 4. Zakonodavne uredbe „[a]ko je proizvođač primijenio usklađene norme iz članka 5. stavka 1., radijska oprema koja nije predviđena stavkom 3. podložna je postupcima opisanima u prilogu III., IV. ili V. prema izboru proizvođača”.

               17

               Članak 13. te zakonodavne uredbe određivao je da će „[u]ređaj koji udovoljava svim relevantnim bitnim zahtjevima iz članka 3. bit[i] označen oznakom sukladnosti „CE” iz priloga VII. Ona se stavlja pod odgovornošću proizvođača, njegovog ovlaštenog predstavnika u Europskoj uniji, odnosno osobe odgovorne za stavljanje tog uređaja na tržište. Ako se koriste postupci utvrđeni u prilogu III., IV. ili V. ovoj uredbi, uz oznaku se navodi i identifikacijski broj prijavljenog tijela iz članka 12. stavka 1.”

               18

               U prilogu III. te zakonodavne uredbe predviđalo se da „za svaku vrstu uređaja, bitna radijska ispitivanja provodi proizvođač samostalno ili se ona provode po njegovu nalogu. Prijavljeno tijelo koje je odabrao proizvođač odlučuje koja se bitna radijska ispitivanja moraju provesti, osim u slučaju kada su ta radijska ispitivanja utvrđena usklađenim normama”.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               19

               COBRA je poduzetnik u sektoru potrošačke elektronike koji pod markom „Pascal” proizvodi repetitor za kućanstva koji se postavlja uz izvor audio ili video signala, hvata signal s tog izvora te ga šalje u svrhu slušanja ili gledanja na televizijski prijamnik smješten do 100 metara udaljenosti. To se slanje koristi radijskim spektrom pa je ono stoga radiofrekvencijski prijenos.

               20

               MISE je nadležan za nadzor tih vrsta uređaja u Italiji. Prilikom nadzora provedenog 18. svibnja 2011. utvrdio je da na primjercima uređaja te marke koji su bili dostupni za prodaju javnosti identifikacijski broj prijavljenog tijela, u smislu Direktive 1999/5, nije bio otisnut ni na uređaju ni na njegovu pakiranju, nego se samo nalazio u uputama za uporabu uz uređaj.

               21

               Smatrajući da se taj navod mora nalaziti na samom uređaju u cilju poštovanja zahtjeva predviđenih Direktivom 1999/5 i Zakonodavnom uredbom br. 269/2001, kojom je ona prenesena u talijansko pravo, MISE je proveo administrativnu zapljenu uređaja koje je ocijenio nepravilnim i COBRI odredio sankciju. Osim toga, odlukom od 22. lipnja 2011. tom je društvu naložio da osigura sukladnost zaplijenjenih uređaja i uređaja koji su već bili stavljeni na talijansko tržište.

               22

               COBRA je podnijela tužbu protiv te odluke Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Regionalni upravni sud u Laciju, Italija) i istaknula da se ta odluka temelji na pogrešnom tumačenju Direktive 1999/5 i osobito njezina priloga III. drugog stavka. Taj je sud odbio tužbu smatrajući da Direktiva 1999/5 i Zakonodavna uredba br. 269/2001 zahtijevaju da se naznači prijavljeno tijelo odgovorno za ispravnost nadzora sukladnosti na uređajima marke Pascal o kojima je riječ. COBRA je zatim podnijela žalbu u kasacijskom postupku Consigliu di Stato (Državno vijeće, Italija) pred kojim je ponovno istaknula neusklađenost predmetne odluke s Direktivom 1999/5.

               23

               Consiglio di Stato (Državno vijeće) utvrđuje da su predmetni uređaji obuhvaćeni područjem primjene Direktive 1999/5 zato što su radijska oprema u smislu članka 10. stavka 4. te direktive. Ističe da se prema članku 5. navedene direktive za uređaje koji udovoljavaju usklađenim normama pretpostavlja kako su u skladu s bitnim zahtjevima iz njezina članka 3. Nadalje, navodi očitu nedosljednost u Direktivi 1999/5 u pogledu sukladnosti radijske opreme s bitnim zahtjevima iz članka 3. te direktive. Prema članku 12. stavku 1. drugom podstavku te direktive, uređaj koji udovoljava svim relevantnim bitnim zahtjevima bit će označen oznakom sukladnosti „CE” iz njezina priloga VII., ali je ta odredba također predviđala da, ako se provodi postupak iz priloga III. te direktive, uz tu oznaku treba navesti i identifikacijski broj prijavljenog tijela. S druge strane, prema mišljenju Consiglia di Stato (Državno vijeće), iz tog priloga III. proizlazi da, ako su bitna radijska ispitivanja koja treba provesti određena u usklađenim normama, nije potrebno uz oznaku „CE” navesti i identifikacijski broj prijavljenog tijela.

               24

               Consiglio di Stato (Državno vijeće) smatra da je nelogično i protivno načelima proporcionalnosti i primjerenosti nametanje intervencije prijavljenog tijela ako postoje usklađene norme na europskoj razini. Takav pristup potvrđuje napomena s objašnjenjem Komisije o tumačenju Direktive 1999/5, prema kojoj proizvođač koji ih je poštovao ne mora na proizvodu navesti broj prijavljenog tijela ako se u usklađenim normama navode sva bitna tehnička ispitivanja za radijsku opremu.

               25

               U tim je okolnostima Consiglio di Stato (Državno vijeće) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li Direktivu [1999/5] tumačiti na način da se proizvođač – koji primjenjuje postupak predviđen u drugom stavku priloga III., kada postoje usklađene norme kojima se određuju bitna radijska ispitivanja koja se moraju provesti – mora obratiti prijavljenom tijelu i stoga uz oznaku „CE” (koja potvrđuje usklađenost s bitnim zahtjevima iz iste direktive) navesti i identifikacijski broj tog tijela?

                        2.

                        U slučaju pozitivnog odgovora na prvo pitanje, mora li proizvođač – nakon što je primijenio postupak iz drugog stavka priloga III. [Direktivi 1999/5], kada postoje usklađene norme kojima se određuju bitna radijska ispitivanja koja se moraju provesti, i koji se u svakom slučaju svojevoljno obratio prijavljenom tijelu zahtijevajući da mu potvrdi popis navedenih ispitivanja – uz oznaku „CE” koja potvrđuje usklađenost s bitnim zahtjevima [te direktive] navesti i identifikacijski broj prijavljenog tijela?

                        3.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na drugo pitanje, mora li proizvođač – nakon što je primijenio postupak iz drugog stavka priloga III. [Direktivi 1999/5], kada postoje usklađene norme kojima se određuju bitna radijska ispitivanja koja se moraju provesti, i koji se u svakom slučaju naknadno svojevoljno obratio prijavljenom tijelu zahtijevajući da mu potvrdi popis navedenih ispitivanja, te koji je uz proizvod svojevoljno naveo identifikacijski broj prijavljenog tijela – staviti identifikacijski broj tijela na proizvod i na njegovo pakiranje?”

         O prethodnim pitanjima

            Uvodna očitovanja

               26

               Kao prvo valja utvrditi da iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje nije posve razvidan postupak koji slijedi tužitelj iz glavnog postupka za ocjenjivanje sukladnosti predmetnog uređaja s bitnim zahtjevima iz članka 3. Direktive 1999/5. Drugo pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev temelji se, međutim, na premisi prema kojoj se proizvođač obratio prijavljenom tijelu, ali samo zahtijevajući da mu potvrdi popis bitnih radijskih ispitivanja koja treba provesti u okviru usklađenih normi. Stoga sudu koji je uputio zahtjev valja odgovoriti na temelju te premise, pri čemu je na njemu da provjeri njezinu točnost.

               27

               Kao drugo, valja navesti da se u skladu s člankom 1. stavkom 1. Direktive 1999/5 ona primjenjuje na radijsku opremu kako je definirana u njezinu članku 2. točki (c). Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je predmetni uređaj radijska oprema u smislu te potonje odredbe.

            Prvo pitanje

               28

               Prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 12. stavak 1. drugi podstavak Direktive 1999/5 tumačiti na način da se proizvođač radijske opreme, kada primjenjuje postupak predviđen u drugom stavku priloga III. toj direktivi i primjenjuje usklađene norme za određivanje bitnih radijskih ispitivanja iz tog stavka, mora obratiti prijavljenom tijelu iz članka 11. stavka 1. te direktive i stoga uz oznaku „CE” navesti i identifikacijski broj tog tijela.

               29

               Kada je riječ o tumačenju odredaba prava Unije, valja voditi računa ne samo o njihovu tekstu, nego i o kontekstu u kojemu se one nalaze te o ciljevima propisa kojih su dio (presude od 19. rujna 2000., Njemačka/Komisija, C‑156/98, EU:C:2000:467, t. 50.; od 25. listopada 2011., eDate Advertising i dr., C‑509/09 i C‑161/10, EU:C:2011:685, t. 54., i od 26. srpnja 2017., Jafari, C‑646/16, EU:C:2017:586, t. 73.).

               30

               S tim u vezi, na temelju samog teksta članka 12. stavka 1. drugog podstavka Direktive 1999/5 moglo bi se zaključiti da stavljanje oznake „CE” na radijskoj opremi zahtijeva da se uz tu oznaku navede i identifikacijski broj prijavljenog tijela, iz članka 11. stavka 1. te direktive, u slučaju korištenja postupkom ocjenjivanja sukladnosti iz priloga III. toj direktivi.

               31

               Međutim, uzimajući u obzir upućivanje izvršeno u tom članku 12. stavku 1. drugom podstavku, na postupak ocjenjivanja sukladnosti iz tog priloga III., za potrebe jezičnog tumačenja te odredbe valja uputiti na tekst spomenutog priloga III.

               32

               S tim u vezi, iz teksta predmetnog priloga, na koji upućuje taj članak 12. stavak 1. drugi podstavak, proizlazi da se intervencija prijavljenog tijela tijekom postupka ocjenjivanja sukladnosti koji predviđa ne zahtijeva u svim okolnostima.

               33

               Naime, kao prvo, u okviru tog postupka ocjenjivanja, bitna radijska ispitivanja provodi ili sam „proizvođač” ili se „provode u njegovo ime”. Kao drugo, u tom prilogu određuje se da „prijavljeno tijelo koje je odabrao proizvođač odlučuje koja se bitna radijska ispitivanja moraju provesti, osim u slučaju kada su ta radijska ispitivanja utvrđena usklađenim normama”.

               34

               Tako iz teksta priloga III. Direktivi 1999/5 proizlazi da sukladnost uređaja s bitnim zahtjevima, koji su, prema članku 10. stavku 1. te direktive, oni iz članka 3. navedene direktive, može utvrditi sam proizvođač ako provede sva bitna radijska ispitivanja određena u usklađenim normama. Stoga prema samim izrazima tog priloga taj postupak ocjenjivanja ne zahtijeva u svim okolnostima intervenciju prijavljenog tijela, ni pri izboru bitnih radijskih ispitivanja ni pri provođenju tih ispitivanja.

               35

               Iz toga proizlazi da ako je proizvođač primijenio usklađene norme u slučaju provođenja postupka ocjenjivanja sukladnosti iz priloga III. Direktivi 1999/5, tekst članka 12. stavka 1. drugog podstavka navedene direktive 1999/5, s obzirom na tekst njezina priloga III., treba tumačiti na način da ne zahtijeva intervenciju prijavljenog tijela i stoga da se uz stavljanje oznake „CE” na radijskoj opremi ne zahtijeva navođenje identifikacijskog broja tog tijela.

               36

               Takvo tumačenje potvrđuje kontekst članka 12. stavka 1. drugog podstavka Direktive 1999/5.

               37

               Naime, drukčijim tumačenjem nametnula bi se intervencija prijavljenog tijela u situaciji u kojoj se sukladnost predmetne radijske opreme s bitnim zahtjevima iz članka 3. navedene direktive već pretpostavlja.

               38

               S tim u vezi, članak 10. Direktive 1999/5 predviđa postupke ocjenjivanja kako bi se utvrdila sukladnost uređaja s bitnim zahtjevima iz njezina članka 3. Navedeni članak 10. u stavku 4. određuje da je, ako je proizvođač primijenio usklađene norme, radijska oprema podložna postupcima ocjenjivanja iz priloga III., IV. ili V. te direktive prema izboru proizvođača. Međutim, kao što je to navedeno u točki 34. ove presude, postupak ocjenjivanja iz priloga III. navedenoj direktivi ne zahtijeva intervenciju prijavljenog tijela u svim okolnostima.

               39

               Osim toga, članak 5. stavak 1. Direktive 1999/5 predviđa da ako uređaj udovoljava „usklađenim normama” određenima u članku 2. točki (h) te direktive kao „tehničk[e] specifikacij[e] koje je donijelo priznato tijelo za normiranje […], u svrhu uspostavljanja europskog zahtjeva, čije poštovanje nije obvezno”, iz toga proizlazi također pretpostavka sukladnosti s bitnim zahtjevima.

               40

               Ta pretpostavka potvrđena je i uvodnom izjavom 27. Direktive 1999/5, koja određuje da „udovoljavanje takvim usklađenim normama predstavlja pretpostavku usklađenosti s osnovnim zahtjevima” i da „su dopušteni i drugi načini prikazivanja usklađenosti s osnovnim zahtjevima”, i prilogom III. navedene direktive, koji proizvođača oslobađa obveze da se obrati prijavljenom tijelu za postupak koji predviđa ako je sukladnost uređaja ocijenjena primjenom usklađenih normi.

               41

               Budući da se sukladnost uređaja s bitnim zahtjevima pretpostavlja ako su primijenjene usklađene norme i, uzimajući u obzir tumačenje iz točke 34. ove presude, prema kojoj intervencija prijavljenog tijela nije potrebna ako je proizvođač radijske opreme primijenio te norme, proizvođaču koji je primijenio usklađene norme ne može se nametnuti u okviru primjene postupka ocjenjivanja iz priloga III. Direktivi 1999/5 da se obrati prijavljenom tijelu i stoga da uz oznaku „CE” stavljenu na radijskoj opremi navede i identifikacijski broj tog tijela.

               42

               To tumačenje članka 12. stavka 1. drugog stavka Direktive 1999/5 i priloga III. toj direktivi u skladu je, među ostalim, s ciljem koji slijedi navedena direktiva. Naime, iz uvodnih izjava 14. i 32. te direktive proizlazi da je njezin cilj osigurati slobodno kretanje robe ograničavajući prepreke tom slobodnom kretanju na nacionalne zahtjeve koji su nužni i proporcionalni, istodobno pazeći na to da radijska oprema ne predstavlja opasnost za zdravlje koja se može izbjeći.

               43

               S tim u vezi, u skladu sa svojim člankom 1., Direktiva 1999/5 tako utvrđuje regulatorni okvir za stavljanje na tržište, slobodno kretanje i stavljanje u funkciju takve opreme u Uniji. Članak 7. te direktive predviđa da će države članice dopustiti stavljanje u pogon takvog uređaja u svrhu za koju je namijenjen u slučaju kada on „udovoljava odgovarajućim bitnim zahtjevima”. Ti zahtjevi određeni su člankom 3. Direktive 1999/5 i, među ostalim, obuhvaćaju, zaštitu zdravlja i sigurnosti korisnika.

               44

               Dakle, kao što je to utvrđeno u točkama 39. i 40. ove presude, članak 5. Direktive 1999/5 utvrđuje pretpostavku prema kojoj su bitni zahtjevi iz članka 3. te direktive ispunjeni ako uređaj udovoljava usklađenim normama. Stoga u takvoj situaciji intervencija prijavljenog tijela nije potrebna da bi se osiguralo da ta oprema ne predstavlja opasnost za zdravlje koja se može izbjeći i prema tome nije potrebna radi zaštite zdravlja i sigurnosti korisnika.

               45

               To je tumačenje potvrđeno činjenicom da se funkcija prijavljenog tijela, kako je određena člankom 11. stavkom 1. Direktive 1999/5, sastoji samo u provedbi „mjerodavnih zadaća” koje se obuhvaćene postupcima ocjenjivanja predviđenima člankom 10. te direktive, a ne u potvrđivanju sukladnosti svih uređaja s bitnim zahtjevima sadržanima u njezinu članku 3.

               46

               Osim toga, osim analizom teksta, konteksta članka 12. stavka 1. drugog podstavka Direktive 1999/5 i njezina cilja, tumačenje iz točke 35. ove presude potvrđeno je i Komisijinom napomenom s objašnjenjem o tumačenju Direktive 1999/5. Iz dijela te napomene naslovljenog „Ambiguity in Annex III to the Directive” proizlazi da ako usklađene norme navode bitna tehnička radijska ispitivanja za radio opremu, proizvođač koji im je udovoljio ne mora na toj opremi navesti identifikacijski broj prijavljenog tijela. Navedena napomena naglašava da prijavljeno tijelo ne intervenira u postupak sukladnosti iz priloga III. Direktivi 1999/5 ako je proizvođač primijenio usklađene norme i stoga se obveza propisana u članku 12. stavku 1. drugom podstavku te direktive ne primjenjuje ako je navedeni proizvođač primijenio usklađene norme.

               47

               S obzirom na prethodna razmatranja na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 12. stavak 1. drugi podstavak Direktive 1999/5 treba tumačiti na način da se proizvođač radijske opreme, kada primjenjuje postupak predviđen u drugom stavku priloga III. toj direktivi i primjenjuje usklađene norme za određivanje bitnih radijskih ispitivanja iz tog stavka, ne mora obratiti prijavljenom tijelu iz članka 11. stavka 1. te direktive i stoga uz oznaku „CE” ne mora navesti i identifikacijski broj tog tijela.

            Drugo pitanje

               48

               Drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 12. stavak 1. drugi podstavak Direktive 1999/5 tumačiti na način da proizvođač radijske opreme, koji je primijenio postupak iz priloga III. toj direktivi pri čemu je primijenio usklađene norme kojima se određuju bitna radijska ispitivanja koja se moraju provesti, mora uz oznaku „CE” navesti i identifikacijski broj prijavljenog tijela kojem se svojevoljno obratio zahtijevajući da mu potvrdi popis bitnih radijskih ispitivanja sadržanih u navedenim usklađenim normama.

               49

               Uzimajući u obzir odgovor dan na prvo pitanje, takav proizvođač ne mora uz oznaku „CE” navesti i identifikacijski broj prijavljenog tijela kada se tom tijelu svojevoljno obratio zahtijevajući da mu potvrdi popis bitnih radijskih ispitivanja sadržanih u navedenim usklađenim normama.

               50

               Naime, budući da se proizvođač, kada primjenjuje postupak za ocjenjivanje sukladnosti iz drugog stavka priloga III. Direktivi 1999/5 i primjenjuje usklađene norme kojima se određuju bitna radijska ispitivanja iz tog stavka, ne mora obratiti prijavljenom tijelu i stoga ne mora uz oznaku „CE” navesti i identifikacijski broj tog tijela, iz toga slijedi da proizvođač ne može biti dužan uz oznaku „CE” navesti i identifikacijski broj tog tijela kada mu se svojevoljno obratio.

               51

               Takvo tumačenje potvrđuje činjenica da bi, kao što je to istaknula Komisija u svojim pisanim očitovanjima, u slučaju kad prijavljeno tijelo nije odgovorno za izbor radijskih ispitivanja, obveza navođenja njegova identifikacijskog broja bila besmislena s obzirom na ocjene iz točke 40. ove presude.

               52

               S obzirom na prethodna razmatranja na drugo pitanje valja odgovoriti tako da članak 12. stavak 1. drugi podstavak Direktive 1999/5 treba tumačiti na način da proizvođač radijske opreme, koji je primijenio postupak iz priloga III. toj direktivi pri čemu je primijenio usklađene norme kojima se određuju bitna radijska ispitivanja koja se moraju provesti, ne mora uz oznaku „CE” navesti i identifikacijski broj prijavljenog tijela kojem se svojevoljno obratio zahtijevajući da mu potvrdi popis bitnih radijskih ispitivanja sadržanih u navedenim usklađenim normama.

            Treće pitanje

               53

               Uzimajući u obzir odgovore na prvo i drugo pitanje, na treće pitanje nije potrebno odgovoriti.

         Troškovi

               54

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (deveto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 12. stavak 1. drugi podstavak Direktive 1999/5/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 9. ožujka 1999. o radijskoj opremi i telekomunikacijskoj terminalnoj opremi i o uzajamnom priznavanju njihove
                           sukladnosti, kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 596/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 18. lipnja 2009., treba tumačiti na način da se proizvođač radijske opreme, kada primjenjuje postupak predviđen u drugom stavku priloga III. toj direktivi i primjenjuje usklađene norme za određivanje bitnih radijskih ispitivanja iz tog stavka, ne mora obratiti prijavljenom tijelu iz članka 11. stavka 1. te direktive i stoga uz oznaku „CE” ne mora navesti i identifikacijski broj tog tijela.

                           2.

                           Članak 12. stavak 1. drugi podstavak Direktive 1999/5, kako je izmijenjena Uredbom br. 596/2009, treba tumačiti na način da proizvođač radijske opreme, koji je primijenio postupak iz priloga III. toj direktivi pri čemu je primijenio usklađene norme kojima se određuju bitna radijska ispitivanja koja se moraju provesti, ne mora uz oznaku „CE” navesti i identifikacijski broj prijavljenog tijela kojem se svojevoljno obratio zahtijevajući da mu potvrdi popis bitnih radijskih ispitivanja sadržanih u navedenim usklađenim normama.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski


title: Presuda Suda (deseto vijeće) od 11. srpnja 2018.#SIA „E LATS” protiv Valsts ieņēmumu dienests.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputila Augstākā tiesa.#Zahtjev za prethodnu odluku – Oporezivanje – Porez na dodanu vrijednost – Direktiva 2006/112/EZ – Članak 311. stavak 1. točka 1. – Poseban sustav za rabljenu robu – Pojam ‚rabljena roba’ – Roba koja sadržava dragocjene kovine ili drago kamenje koje trgovac preprodaje – Prerada te robe nakon prodaje – Prikupljanje dragocjenih kovina i dragog kamenja – Pojam ‚dragocjene kovine ili drago kamenje’.#Predmet C-154/17.

text:
         PRESUDA SUDA (deseto vijeće)
      11. srpnja 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Oporezivanje – Porez na dodanu vrijednost – Direktiva 2006/112/EZ – Članak 311. stavak 1. točka 1. – Poseban sustav za rabljenu robu – Pojam ‚rabljena roba’ – Roba koja sadržava dragocjene kovine ili drago kamenje koje trgovac preprodaje – Prerada te robe nakon prodaje – Prikupljanje dragocjenih kovina i dragog kamenja – Pojam ‚dragocjene kovine ili drago kamenje’”
      U predmetu C‑154/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Augstākā tiesa (Vrhovni sud, Latvija), odlukom od 21. ožujka 2017., koju je Sud zaprimio 27. ožujka 2017., u postupku

         SIA „E LATS”

      protiv

         Valsts ieņēmumu dienests,

      SUD (deseto vijeće),
      u sastavu: E. Levits, predsjednik vijeća, A. Borg Barthet i F. Biltgen (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Bobek,
      tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 25. siječnja 2018.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za SIA „E LATS”, Ņ. Podvinska, advokāte, i J. Lagzdiņš, advokāts,

               –

               za latvijsku vladu, I. Kucina i J. Davidoviča, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, L. Lozano Palacios i E. Kalniņš, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 10. travnja 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 311. stavka 1. točke 1. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL 2006., L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.; u daljnjem tekstu: Direktiva o PDV‑u).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društva SIA „E LATS” (u daljnjem tekstu: E LATS) i Valsts ieņēmumu dienestsa (Porezna uprava, Latvija) vezano uz plaćanje poreza na dodanu vrijednost (PDV), konkretno uz primjenu sustava oporezivanja marže kod prodaje stvari sačinjenih od, primjerice, zlata, srebra i dragog kamenja.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               U uvodnoj izjavi 51. Direktive o PDV‑u određuje se:
               „Primjereno je prihvatiti sustav oporezivanja Zajednice koji bi se primjenjivao na rabljenu robu, umjetnine, antikvitete i kolekcionarske predmete, radi sprečavanja dvostrukog oporezivanja i narušavanja tržišnog natjecanja između poreznih obveznika.”

               4

               Sukladno članku 1. stavku 2. te direktive:
               „Načelo zajedničkog sustava PDV‑a podrazumijeva primjenu na robu i usluge općeg poreza na potrošnju koji je točno razmjeran cijeni roba i usluga, bez obzira na broj transakcija koje se odvijaju u postupku proizvodnje i distribucije prije faze u kojoj se porez obračunava.
               Pri svakoj transakciji se PDV, izračunat na temelju cijene robe ili usluga po stopi koja se primjenjuje na takvu robu ili usluge, obračunava po odbitku iznosa PDV‑a koji otpada izravno na pojedine troškovne komponente.
               […]”

               5

               Glava XII. Direktive o PDV‑u, naslovljena „Posebne odredbe”, sadržava poglavlje 4., pod naslovom „Posebna odredba za rabljenu robu, umjetnine, kolekcionarske predmete i antikvitete”, kojim su obuhvaćeni članci 311. do 343. te direktive.

               6

               Sukladno članku 311. stavku 1. točkama 1. i 5. Direktive o PDV‑u:
               „Za potrebe ovog poglavlja i ne dovodeći u pitanje druge odredbe Zajednice, primjenjuju se sljedeće definicije:

                        1.

                        ‚rabljena roba’ znači materijalna pokretna stvar koja je prikladna za daljnje korištenje u stanju u kojem jest ili nakon popravka, osim umjetnina, kolekcionarskih predmeta ili antikviteta, te [osim] dragocjenih kovina ili dragog kamenja […] kako su [ih] definirale države članice;

                  […]

                        5.

                        ‚oporezivi preprodavatelj’ znači porezni obveznik koji, u okviru svoje gospodarske djelatnosti i s ciljem preprodaje, kupuje ili primjenjuje u svrhu svog poslovanja, ili uvozi rabljenu robu, umjetnine, kolekcionarske predmete ili antikvitete, bilo da taj porezni obveznik djeluje za sebe ili za račun druge osobe, u skladu s ugovorom prema kojemu se plaća provizija na kupnju ili prodaju.”

            Latvijsko pravo

               7

               Člankom 138. Pievienotās vērtības nodokļa likums (Zakon o porezu na dodanu vrijednost; u daljnjem tekstu: Zakon o PDV‑u) u Latviji je uveden poseban sustav PDV‑a za transakcije koje se odnose na rabljenu robu, umjetnine, kolekcionarske predmete ili antikvitete, s ciljem osiguravanja prenošenja u unutarnje pravo posebnog sustava PDV‑a predviđenog, među ostalim, člankom 311. Direktive o PDV‑u.

               8

               Latvijski je zakonodavac rabljenu robu definirao kao uporabljenu materijalnu imovinu koja je prikladna za daljnju uporabu iste vrste u stanju u kojem se nalazi ili nakon popravka, uz iznimku umjetničkih djela, kolekcionarskih ili antiknih predmeta te dragocjenih kovina i dragog kamenja. Međutim, pod pojam rabljene robe spadaju predmeti koji sadrže dragocjene kovine ili drago kamenje, ako je prodavatelj iz članka 138. stavka 4. Zakona o PDV‑u tu robu isporučio ili prenio na preprodavatelja.

               9

               Sukladno člancima 183. i 184. Ministru kabineta 2013. gada 3. Janvāra noteikumi Nr. 17 „Pievienotās vērtības nodokļa likuma normu piemērošanas kārtība un atsevišķas prasības pievienotās vērtības nodokļa maksāšanai un administrēšanai” (Uredba Vijeća ministara br. 17 od 3. siječnja 2013. o postupku primjene odredaba Zakona o PDV‑u i određenim uvjetima za plaćanje i primjenu poreza na dodanu vrijednost), djelima koja sadrže dragocjene kovine ili drago kamenje treba smatrati predmete koji su navedeni u poglavljima 71., 82., 83., 90. ili 96. Kombinirane nomenklature u tekstu koji je bio na snazi u trenutku kad su se dogodile činjenice. U ta poglavlja među ostalim spadaju prstenje, narukvice, ogrlice, broševi, naušnice, satni lanci i privjesci.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               10

               E LATS je društvo koje je obveznik PDV‑a. Ono nudi zajmove privatnim osobama koje nisu obveznici PDV‑a u zamjenu za založene predmete od dragocjenih kovina i predmete koji sadržavaju zlato i/ili srebro, primjerice ogrlice, privjeske, vjenčano i drugo prstenje, jedaći pribor ili stomatološki materijal.

               11

               E LATS je nepovraćene založene predmete prodao drugim trgovcima, obveznicima PDV‑a, klasificirajući ih prema vrsti i stupnju čistoće. Na te je transakcije primijenio posebni sustav PDV‑a, tako da je PDV platio samo na razliku između kupovne i prodajne cijene predmeta od dragocjenih kovina.

               12

               Porezna uprava je u E LATS‑u provela nadzor PDV‑a te je zaključila da je to društvo preprodavalo predmete od dragocjenih kovina kao otpad, a ne kao rabljenu robu. Budući da se u tim okolnostima nije primjenjivao poseban sustav PDV‑a iz članka 138. Zakona o PDV‑u, porezna uprava je odlučila E LATS‑u naložiti plaćanje dodatnog iznosa PDV‑a.

               13

               Tužbu koju je E LATS podnio protiv te odluke Administratīvā apgabaltiesa (Regionalni upravni sud, Latvija) je odbila s obrazloženjem da je E LATS predmete od zlata ili srebra preprodao kao otpad, a ne kao rabljenu robu, te da stoga nije bilo osnove za primjenu maržnog sustava iz članka 138. Zakona o PDV‑u.

               14

               U prilog svojoj žalbi u kasacijskom postupku pred Augstākā tiesa (Vrhovni sud, Latvija) E LATS je među ostalim tvrdio da primjena maržnog sustava ne može ovisiti o pitanju je li on znao za upotrebu, dakle preprodaju ili preradu, koju će kupac primijeniti na prodanu robu te da nije logično zaključiti da pregrupiranje draguljarskih predmeta mora imati za posljedicu njihovu prekvalifikaciju iz „rabljene robe” u „otpad”.

               15

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da stvari o kojima je riječ u glavnom postupku, koje su bile ustupljene isključivo s ciljem prikupljanja dragocjenih kovina i dragog kamenja koje sadržavaju, ne spadaju pod pojam „rabljena roba” iz članka 311. stavka 1. točke 1. Direktive o PDV‑u, nego pod pojam „dragocjene kovine i drago kamenje” sadržan u toj odredbi. Također smatra da ta odredba državama članicama ne daje diskrecijsku ovlast u tom pogledu. Međutim, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, Sud se još nije izjasnio o takvom tumačenju navedene odredbe i njezino je tumačenje od presudne važnosti za rješavanje predmeta.

               16

               U tim je okolnostima Augstākā tiesa (Vrhovni sud) odlučila prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 311. stavak 1. točku 1. Direktive o PDV‑u tumačiti na način da se rabljeni proizvodi koje je kupio preprodavatelj, a sadržavaju dragocjene kovine ili drago kamenje (kao u predmetnom slučaju) i preprodaju se prvenstveno radi uzimanja tih kovina ili kamenja, mogu smatrati rabljenom robom?

                        2.

                        Ako je odgovor na prvo pitanje potvrdan, je li radi ograničenja primjene tog posebnog sustava relevantno to što je preprodavatelju poznata daljnja namjera kupca da uzme dragocjene kovine ili drago kamenje sadržane u tim rabljenim proizvodima ili su pak relevantne objektivne značajke transakcije (količina robe, pravni status druge strane u transakciji itd.)?”

         O prethodnim pitanjima

               17

               Dvama pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita treba li članak 311. stavak 1. točku 1. Direktive o PDV‑u tumačiti na način da pojam „rabljena roba” obuhvaća rabljene stvari koje sadržavaju dragocjene kovine ili drago kamenje i koje su preprodane radi prikupljanja tih kovina ili dragog kamenja.

               18

               U skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, prilikom tumačenja odredbe prava Unije, valja voditi računa ne samo o njezinu tekstu nego i o njezinu kontekstu i ciljevima koji se nastoje postići propisima kojih je ona dio i osobito o kontekstu nastanka tih propisa (presuda od 17. travnja 2018., Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, t. 44.).

               19

               Što se tiče, kao prvo, teksta članka 311. stavka 1. točke 1. Direktive o PDV‑u, treba podsjetiti da se prema toj odredbi „rabljenom robom” smatra „materijalna pokretna stvar koja je prikladna za daljnje korištenje u stanju u kojem jest ili nakon popravka, osim umjetnina, kolekcionarskih predmeta ili antikviteta, te [osim] dragocjenih kovina ili dragog kamenja […] kako su [ih] definirale države članice”.

               20

               Prema tome, da bi se stvar mogla smatrati rabljenom robom u smislu navedene odredbe, ona mora ispunjavati nekoliko uvjeta, tj., prije svega, mora biti materijalna pokretna stvar, zatim, mora biti prikladna za daljnje korištenje u stanju u kojem jest ili nakon popravka i, konačno, ne smije spadati u kategoriju umjetnina, kolekcionarskih predmeta ili antikviteta, ni dragocjenih kovina ili dragog kamenja.

               21

               Kada je riječ o prvom i drugom uvjetu, valja podsjetiti da je Sud već zaključio da pojam „rabljena roba” u smislu članka 311. stavka 1. točke 1. Direktive o PDV‑u ne isključuje materijalne pokretne stvari koje su prikladne za daljnje korištenje u stanju u kojem jesu ili nakon popravka, a koje potječu iz druge robe u koju su bile uključene kao njezini sastavni dijelovi, te da kvalifikacija „rabljene robe” zahtijeva samo da je rabljena roba zadržala značajke koje je imala dok je bila nova i da se zbog te činjenice može dalje koristiti u stanju u kojem jest ili nakon popravka (vidjeti u tom smislu presudu od 18. siječnja 2017., Sjelle Autogenbrug, C‑471/15, EU:C:2017:20, t. 31. i 32.).

               22

               Što se tiče trećeg uvjeta, važno je reći da, iako je točno da se sukladno članku 311. stavku 1. točki 1. Direktive o PDV‑u umjetnine, kolekcionarski predmeti ili antikviteti ne mogu smatrati „rabljenom robom”, na te se predmete, za razliku od dragocjenih kovina i dragog kamenja, ipak može primijeniti sustav oporezivanja marže koju ostvari preprodavatelj kao porezni obveznik, što predstavlja sustav iznimki u odnosu na opći sustav iz Direktive o PDV‑u (vidjeti u tom smislu presudu od 18. svibnja 2017., Litdana, C‑624/15, EU:C:2017:389, t. 24.).

               23

               Nadalje, treba reći da se u članku 311. stavku 1. točki 1. Direktive o PDV‑u izričito spominju dragocjene kovine i drago kamenje kao takvi, no u njemu nema izričitog upućivanja na predmete koji sadržavaju dragocjene kovine ili drago kamenje, a prikladni su za „daljnje korištenje” u smislu te iste odredbe, kako je tumači Sud.

               24

               Kao drugo, što se tiče konteksta u koji ulazi članak 311. stavak 1. točka 1. Direktive o PDV‑u, bitno je podsjetiti da je navedeni članak 311. jedini članak u odjeljku 1., naslovljenom „Definicije”, koji je dio poglavlja 4. Direktive o PDV‑u posvećenog posebnim odredbama koje se primjenjuju na rabljenu robu, umjetnine, kolekcionarske predmete i antikvitete, pri čemu te odredbe predstavljaju iznimku od općeg sustava Direktive o PDV‑u pa se stoga moraju primjenjivati samo u onoj mjeri u kojoj je to potrebno za postizanje njihova cilja (vidjeti u tom smislu presudu od 8. prosinca 2005., Jyske Finans, C‑280/04, EU:C:2005:753, t. 35.).

               25

               No budući da se nijedna odredba navedenog poglavlja 4. ne odnosi na dragocjene kovine ili drago kamenje, ni na predmete koji sadržavaju takve kovine ili kamenje, nikakav zaključak nije moguće izvući iz konteksta u koji ulazi članak 311. stavak 1. točka 1. Direktive o PDV‑u radi utvrđivanja u kojoj mjeri predmeti sačinjeni od dragocjenih kovina i/ili dragog kamenja mogu potpadati pod pojam „rabljene robe” u smislu te odredbe.

               26

               Valja se stoga, kao treće, pozvati na cilj članka 311. stavka 1. točke 1. Direktive o PDV‑u.

               27

               U tom pogledu valja prije svega podsjetiti da navedena odredba sadržava definicije koje se primjenjuju na maržni sustav i da je iz uvodne izjave 51. Direktive o PDV‑u razvidno da je cilj maržnog sustava spriječiti dvostruko oporezivanje i narušavanje tržišnog natjecanja između poreznih obveznika u području rabljene robe, umjetnina, kolekcionarskih predmeta ili antikviteta (presuda od 18. svibnja 2017., Litdana, C‑624/15, EU:C:2017:389, t. 25.).

               28

               Nadalje, kao što je to nezavisni odvjetnik naveo u točkama 49. do 55. svojeg mišljenja, isključivanje dragocjenih kovina i dragog kamenja iz maržnog sustava temelji se na činjenici da vrijednost koju treba pridati dragocjenim kovinama i dragom kamenju ne proizlazi samo iz njihove korisnosti kao sirovine za proizvodnju drugih stvari, već joj se ponajprije može pridati funkcija unutarnje vrijednosti. Dakle, čak i ako nije potrebno da budu uključeni ili prerađeni u proizvod koji ima posebnu funkciju, te kovine ili drago kamenje imaju vlastitu funkciju, a to je da predstavljaju financijsku vrijednost moja se može ostvariti na tržištu dragocjenih kovina i dragog kamenja. Osim toga, ta se unutarnja vrijednost ne gubi jer navedene kovine i drago kamenje mogu biti predmet daljnje uporabe u više navrata, zahvaljujući činjenici da se ti materijali mogu lako prikupiti i preraditi a da pritom zadrže svoju vrijednost.

               29

               Konačno, iz konteksta nastanka Direktive Vijeća 94/5/EZ od 14. veljače 1994. o dopuni zajedničkog sustava poreza na dodanu vrijednost i izmjeni Direktive 77/388/EEZ – Posebne odredbe za rabljenu robu, umjetnine, kolekcionarske predmete i antikvitete (SL 1994., L 60, str. 16.), kojom je u Šestu direktivu Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena osnovica za razrezivanje (SL 1977., L 145, str. 1.), uveden članak 26.a čiji je tekst isti kao tekst članka 311. stavka 1. točke 1. Direktive o PDV‑u, proizlazi da je zakonodavac u određenoj mjeri želio omogućiti da se na predmete koji sadržavaju dragocjene kovine ili drago kamenje primjenjuje spomenuti maržni sustav.

               30

               Naime, u Prijedlogu direktive [COM (88) 846 final] Europska komisija predložila je da se u navedeni sustav uključe „predmeti […] od zlata ili druge dragocjene kovine ili ukrašeni dragim kamenjem, kad vrijednost navedenih materijala u njihovu sastavu ne prelazi 50 % prodajne cijene tih predmeta”, čime je uvedeno razlikovanje između, s jedne strane, dragocjenih metala i dragog kamenja i, s druge strane, predmeta sačinjenih od tih materijala, primjerice nakita.

               31

               Međutim, kao što je to nezavisni odvjetnik naveo u točkama 45. do 48. svojeg mišljenja, u konačnoj verziji članka 26.a Šeste direktive 77/388 nedostaje bilo kakvo spominjanje predmeta koji sadržavaju dragocjene kovine ili drago kamenje te se iz maržnog sustava isključuju samo „dragocjene kovine i drago kamenje” kao takvi, pri čemu definicija što treba podrazumijevati pod „dragocjenim kovinama i dragim kamenjem” ovisi o državama članicama.

               32

               No iako je dakle zakonodavac Unije državama članicama ostavio ovlast definiranja pojma „dragocjene kovine i drago kamenje”, ta ovlast definiranja ima, prema sudskoj praksi Suda, ograničenje u zabrani dovođenja u pitanje ne samo sâmog teksta iznimke koju je zakonodavac Unije predvidio, prihvaćajući definiciju koja je toliko široka da bi pojam „rabljene robe” lišio svojeg sadržaja (vidjeti u tom smislu osobito presude od 28. lipnja 2007., JP Morgan Fleming Claverhouse Investment Trust i The Association of Investment Trust Companies, C‑363/05, EU:C:2007:391, t. 21., i od 13. ožujka 2014., ATP PensionService, C‑464/12, EU:C:2014:139, t. 41.), nego i ciljeva Direktive o PDV‑u i načela fiskalne neutralnosti koje podrazumijeva zajednički sustav PDV‑a (vidjeti u tom smislu presudu od 13. ožujka 2014., ATP PensionService, C‑464/12, EU:C:2014:139, t. 42.).

               33

               Slijedom toga, da bi mogao ući u kategoriju „rabljene robe” u smislu članka 311. stavka 1. točke 1. Direktive o PDV‑u na koju se može primijeniti poseban maržni sustav, a ne u kategoriju „dragocjenih kovina i dragog kamenja” isključenih iz primjene tog sustava, predmet sačinjen od takvih kovina ili dragog kamenja mora imati funkciju koja se razlikuje od funkcije svojstvene materijalima od kojih je sačinjen, mora zadržati tu funkciju te biti prikladan za daljnju uporabu u stanju u kojem se nalazi ili nakon popravka.

               34

               Naprotiv, kao što je to nezavisni odvjetnik naveo u točki 72. svojeg mišljenja, ako predmet nema funkciju koja se razlikuje od funkcije svojstvene materijalima od kojih je sačinjen ili ako takvu drugu funkciju nije sposoban ispunjavati, posebni maržni sustav na njega se ne može primjenjivati zato što više nije u istom gospodarskom ciklusu i bit će koristan samo ako ga se preradi u novi predmet koji će imati novi gospodarski ciklus, slijedom čega nestaje rizik od dvostrukog oporezivanja koji je razlog uvođenja maržnog sustava.

               35

               Među čimbenicima o kojima treba voditi računa pri utvrđivanju ulazi li u određenom slučaju stvar koja je predmet preprodaje u kategoriju „rabljene robe” ili u kategoriju „dragocjenih kovina i dragog kamenja” nalaze se sve objektivne okolnosti u kojima je obavljena transakcija preprodaje. Naime, kao što proizlazi iz sudske prakse Suda, pojmovi prihvaćeni u Direktivi o PDV‑u objektivne su naravi i primjenjuju se neovisno o ciljevima i rezultatima konkretnih transakcija (vidjeti u tom smislu presudu od 6. srpnja 2006., Kittel i Recolta Recycling, C‑439/04 i C‑440/04, EU:C:2006:446, t. 41.).

               36

               Uzimanje u obzir čimbenika kao što je namjera poreznog obveznika koji sudjeluje u transakciji stoga je, osim u iznimnim slučajevima, u suprotnosti s ciljevima zajedničkog sustava PDV‑a glede osiguravanja pravne sigurnosti i olakšavanja mjera povezanih s primjenom PDV‑a kroz uzimanje u obzir objektivne naravi konkretne transakcije (presuda od 6. srpnja 2006., Kittel i Recolta Recycling, C‑439/04 i C‑440/04, EU:C:2006:446, t. 42. i navedena sudska praksa).

               37

               S druge strane, kako je to nezavisni odvjetnik naveo u točkama 78. i 82. svojeg mišljenja, čimbenici kao što su predstavljanje dotičnih predmeta, metoda procjene njihove vrijednosti i metoda obračunavanja cijene, tj. u rasutom stanju (bruto/težina) ili na komad, predstavljaju objektivne karakteristike koje se valjano mogu uzeti u obzir.

               38

               S tim u vezi važno je dodati da, budući da porezna osnovica utvrđena prema maržnom sustavu treba proizlaziti iz obračuna koji omogućuje provjeru jesu li ispunjeni svi uvjeti za primjenu tog sustava (presuda od 18. siječnja 2017., Sjelle Autogenbrug, C‑471/15, EU:C:2017:20, t. 43.), poslovne knjige preprodavatelja koji je obveznik poreza i s njima povezani računi mogu, osim u iznimnim slučajevima, pružiti objektivne informacije o predmetnoj transakciji i prodanim predmetima.

               39

               Slijedom svih navedenih razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti da članak 311. stavak 1. točku 1. Direktive o PDV‑u treba tumačiti na način da pojam „rabljena roba” ne obuhvaća rabljene stvari koje sadržavaju dragocjene kovine ili drago kamenje ako te stvari više ne mogu ispunjavati svoju prvotnu funkciju te su zadržale samo funkcije svojstvene tim kovinama ili dragom kamenju, a na nacionalnom sudu je da to provjeri uzimajući u obzir sve relevantne objektivne okolnosti svakog pojedinog slučaja.

         Troškovi

               40

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (deseto vijeće) odlučuje:

                     Članak 311. stavak 1. točku 1. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost treba tumačiti na način da pojam „rabljena roba” ne obuhvaća rabljene stvari koje sadržavaju dragocjene kovine ili drago kamenje ako te stvari više ne mogu ispunjavati svoju prvotnu funkciju te su zadržale samo funkcije svojstvene tim kovinama ili dragom kamenju, a na nacionalnom sudu je da to provjeri uzimajući u obzir sve relevantne objektivne okolnosti svakog pojedinog slučaja.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: latvijski


title: Presuda Suda (deseto vijeće) od 11. srpnja 2018.#Ángel Somoza Hermo i Ilunión Seguridad SA protiv Esabe Vigilancia SA i Fondo de Garantia Salarial (Fogasa).#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal Superior de Justicia de Galicia.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2001/23/EZ – Članak 1. stavak 1. – Prijenos poduzeća – Članak 3. stavak 1. – Zaštita prava zaposlenika – Preuzimanje ugovora o radu na temelju odredaba kolektivnog ugovora – Kolektivni ugovor kojim se prenositelja i preuzimatelja poduzeća oslobađa obveze solidarne odgovornosti za obveze, uključujući one koje se odnose na plaće, nastale iz ugovorâ o radu prije prijenosa tog poduzeća.#Predmet C-60/17.

text:
         PRESUDA SUDA (deseto vijeće)
      11. srpnja 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2001/23/EZ – Članak 1. stavak 1. – Prijenos poduzeća – Članak 3. stavak 1. – Zaštita prava zaposlenika – Preuzimanje ugovora o radu na temelju odredaba kolektivnog ugovora – Kolektivni ugovor kojim se prenositelja i preuzimatelja poduzeća oslobađa obveze solidarne odgovornosti za obveze, uključujući one koje se odnose na plaće, nastale iz ugovorâ o radu prije prijenosa tog poduzeća”
      U predmetu C‑60/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunal Superior de Justicia de Galicia (Visoki sud Galicije, Španjolska), odlukom od 30. prosinca 2016., koju je Sud zaprimio 6. veljače 2017., u postupku

         Ángel Somoza Hermo,

         Ilunión Seguridad SA

      protiv

         Esabe Vigilancia SA,

         Fondo de Garantía Salarial (Fogasa),

      SUD (deseto vijeće),
      u sastavu: E. Levits, predsjednik vijeća, A. Borg Barthet (izvjestitelj) i M. Berger, suci,
      nezavisni odvjetnik: E. Tanchev,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Á. Somozu Herma, X. Castro Martínez, abogado,

               –

               za španjolsku vladu, A. Gavela Llopis, u svojstvu agenta,

               –

               za Europsku komisiju, M. Kellerbauer i J. Rius, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 1. stavka 1. i članka 3. stavka 1. Direktive Vijeća 2001/23/EZ od 12. ožujka 2001. o usklađivanju zakonodavstava država članica u odnosu na zaštitu prava zaposlenika kod prijenosa poduzeća, pogona ili dijelova poduzeća ili pogona (SL 2001., L 82, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 151.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Ángela Somoze Herma i društva Ilunión Seguridad SA, s jedne strane, te društva Esabe Vigilancia SA i Fondo de Garantía Salarial (Fogasa), s druge strane, u vezi s isplatom Á. Somozi Hermu zaostataka plaće i dodatnih socijalnih davanja za razdoblje od 2010. do 2012.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               Direktiva 2001/23 kodificira Direktivu Vijeća 77/187/EEZ od 14. veljače 1977. o usklađivanju prava država članica o zaštiti prava zaposlenika u slučaju prijenosa poduzeća, pogona ili dijelova poduzeća ili pogona (SL 1977., L 61, str. 26.), kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 98/50/EZ od 29. lipnja 1998. (SL 1998., L 201, str. 88.).

               4

               Uvodna izjava 3. Direktive 2001/23 glasi:
               „Treba osigurati zaštitu zaposlenika u slučaju promjene poslodavca, posebno kako bi se osigurala zaštita njihovih prava.”

               5

               Uvodna izjava 8. te direktive glasi:
               „Radi pravne sigurnosti i transparentnosti trebalo je pojasniti pravni koncept prijenosa s obzirom na sudsku praksu Suda. Takvo pojašnjenje nije promijenilo opseg Direktive 77/187/EEZ kako ga tumači Sud.”

               6

               Članak 1. stavak 1. podstavci (a) i (b) Direktive 2001/23 određuje:

                        „(a)

                        Ova se Direktiva primjenjuje na svaki prijenos poduzeća, pogona ili dijela poduzeća ili pogona na drugog poslodavca, koji je posljedica ugovornog prijenosa, pripajanja ili spajanja poduzeća.

                        (b)

                        Podložno podstavku (a) i sljedećim odredbama ovog članka, prijenosom se u smislu ove Direktive smatra prijenos gospodarskog subjekta koji zadržava svoj identitet, znači organizirano grupiranje resursa koje ima za cilj obavljanje gospodarske djelatnosti, bez obzira na to je li ta djelatnost glavna ili sporedna.”

               7

               U skladu s člankom 3. Direktive 2001/23:
               „1.   Prava i obveze prenositelja, koja na dan prijenosa proizlaze iz postojećeg ugovora o radu ili radnog odnosa, na temelju takvog prijenosa prenose se na preuzimatelja.
               Države članice mogu odrediti da su od dana prijenosa prenositelj i preuzimatelj solidarno odgovorni u pogledu obveza koje su nastale prije dana prijenosa na temelju ugovora o radu ili radnog odnosa koji je postojao na dan prijenosa.
               […]
               3.   Nakon prijenosa, preuzimatelj nastavlja poštovati odredbe i uvjete dogovorene kolektivnim ugovorima pod istim uvjetima koji se prema tom ugovoru primjenjuju na prenositelja, do dana ukidanja ili isteka kolektivnog ugovora ili stupanja na snagu ili primjene drugog kolektivnog ugovora.
               Države članice mogu ograničiti razdoblje poštovanja takvih odredbi i uvjeta, pod uvjetom da nije kraće od jedne godine.

                        (a)

                        Osim ako države članice ne odluče drukčije, stavci 1. i 3. se ne primjenjuju na prava zaposlenika na davanja za slučaj starosti, invalidska davanja ili davanja za nadživjele članove obitelji na temelju dodatnog mirovinskog sustava u poduzeću ili između poduzeća, koji postoji izvan zakonskih okvira sustava socijalnog osiguranja u državama članicama.

                        (b)

                        Čak i kad države članice u skladu s podstavkom (a) ne određuju da se u vezi s takvim pravima primjenjuju stavci 1. i 3., moraju donijeti potrebne mjere kojima štite interese zaposlenika i osoba koje u vrijeme prijenosa više nisu zaposlene u poduzeću prenositelja, u vezi s pravima na davanja za slučaj starosti, uključujući davanja za nadživjele članove obitelji, koje su dobili ili će ih dobiti po dodatnim sustavima iz podstavka (a).”

               8

               Članak 8. te direktive propisuje:
               „Ova Direktiva ne utječe na pravo država članica da primijene ili donesu zakone ili druge propise koji su povoljniji za zaposlenike ili da promiču ili dopuste kolektivne ugovore ili ugovore između socijalnih partnera koji su povoljniji za zaposlenike.”

            Španjolsko pravo

               9

               Pravila o pravima zaposlenika u slučaju prijenosa poduzeća definirana su Real Decretom Legislativo 1/1995 por el que se aprueba el texto refundido de la Ley del Estatuto de los Trabajadores (Kraljevski zakonodavni dekret 1/1995 kojim se potvrđuje izmijenjeni tekst Zakona o radu) od 24. ožujka 1995. (BOE br. 75 od 29. ožujka 1995., str. 9654.), u verziji koja proizlazi iz Zakona 12/2001 od 9. srpnja 2001. (BOE br. 164 od 10. srpnja 2001., str. 24890.; u daljnjem tekstu: Zakon o radu).

               10

               Članak 44. Zakona o radu određuje:
               „1.   Prijenos poduzeća, radnog centra ili neovisne proizvodne jedinice tog poduzeća ne znači sam po sebi kraj radnog odnosa; na novog poslodavca prelaze prava i obveze prethodnog poslodavca koji postoje na temelju ugovora o radu i socijalne sigurnosti, što uključuje obveze u vezi s mirovinama pod uvjetima koje predviđa posebno primjenjivo zakonodavstvo te općenito sve obveze u području dodatne socijalne zaštite koje je preuzeo prenositelj.
               2.   Za potrebe ovog članka, prijenosom poduzeća smatra se prijenos gospodarskog subjekta koji zadržava svoj identitet, pod kojim se podrazumijeva organizirano grupiranje resursa radi obavljanja gospodarske djelatnosti, bila ona glavna ili sporedna.
               3.   Ne dovodeći u pitanju odredbe zakonodavstva o socijalnoj sigurnosti, u slučaju prijenosa aktom inter vivos, prenositelj i preuzimatelj su tri godine solidarno odgovorni za neispunjene obveze nastale iz ugovora o radu prije prijenosa.”

               11

               Članak 14. Convenio colectivo estatal de las empresas de seguridad (Državni kolektivni ugovor za zaštitarska društva, BOE br. 99 od 25. travnja 2013., str. 31668.; u daljnjem tekstu: Kolektivni ugovor za zaštitarska društva) propisuje:
               „S obzirom na posebne značajke i okolnosti djelatnosti koje zahtijevaju mobilnost zaposlenika s jednog radnog mjesta na drugo, ovom se odredbom želi zajamčiti stabilnost zaposlenja zaposlenika iz tog sektora, ali ne stabilnost radnog mjesta, na temelju sljedećeg provedbenog propisa koji se primjenjuje na nadzorne službe, sigurnosne sustave, osobnu zaštitu i osobne usluge tjelesne zaštite u ruralnom području:

                        A)

                        Provedbeni propis

                  Ako poduzeće iz bilo kojeg razloga prestane biti ugovaratelj za pružanje usluga javnim ili privatnim klijentima zbog raskida ugovora o pružanju usluga, novo poduzeće pružatelj usluga u svakom je slučaju dužno preuzeti ugovore zaposlenika iz tog ugovora i s tog radnog mjesta, bez obzira na vrstu njihova ugovora ili zaposlenja, ako se utvrdi da zaposlenici iz tog ugovora imaju stvarni minimalni radni staž od sedam mjeseci koji neposredno prethode datumu preuzimanja ugovora radnika iz tog ugovora, pri čemu to razdoblje uključuje opravdanu odsutnost zaposlenika preuzete službe utvrđenu u člancima 45., 46. i 50. ovog kolektivnog ugovora, situacije privremene nesposobnosti i disciplinske suspenzije, iz bilo kojeg razloga, uz izričitu iznimku neplaćenih dopusta propisanih člankom 48., osim za zaposlenike zaposlene zbog konkretne zadaće ili usluge.
               […]

                        B)

                        Obveze poduzeća koja prestaju pružati uslugu i poduzeća ugovaratelja

                        B.1

                        Poduzeće koje prestaje biti ugovaratelj: poduzeće koje prestaje pružati uslugu:

                  […]
               3.   je kao jedini i isključivi dužnik obvezno osigurati:

                        a)

                        dospjela plaćanja i isplate za rad obavljen do prestanka ugovora kao i

                        b)

                        isplatu na temelju svih prava, uključujući plaćene dopuste, s obzirom na to da za novo poduzeće ugovaratelja preuzimanje ima za posljedicu isključivo zadržavanje radnih mjesta predmetnih zaposlenika.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               12

               Á. Somoza Hermo radio je kao zaštitar za društvo Esabe Vigilancia, poduzeće kojemu je bilo dodijeljeno obavljanje usluge nadzora u Museo de las Peregrinaciones de Santiago de Compostela (Muzej hodočašća u Santiagu de Composteli, Španjolska), koji djeluje u sklopu Conselleríje de Cultura de la Xunta de Galicia (Ministarstvo kulture Galicije, Španjolska).

               13

               Dana 16. listopada 2012. ta je usluga nadzora dodijeljena društvu Vigilancia Integrada SA (u daljnjem tekstu: VINSA), koje je postalo društvo Ilunión Seguridad, a koje je, pak, počevši od tog datuma, preuzelo obveze iz ugovora o radu zaposlenika poduzeća kojemu je prethodno bio dodijeljen ugovor za obavljanje te usluge, među kojima je bio i Á. Somoza Hermo.

               14

               Društvo VINSA s tim u vezi obavijestilo je Á. Somozu Herma da mu, u skladu s Kolektivnim ugovorom za zaštitarska društva, zaostatke plaće i dodatne socijalne doprinose koje je društvo Esabe Vigilancia dodijelilo za razdoblje od 2010. do 2012., a još nisu isplaćeni, mora isplatiti potonje društvo.

               15

               Budući da su ta dva poduzeća Á. Somozi Hermu odbila isplatiti zahtijevane iznose, on je podnio tužbu Juzgadu de lo Social no 3 de Santiago de Compostela (Radni sud u Santiagu de Composteli, Španjolska) kako bi mu se ti iznosi isplatili.

               16

               Taj je sud djelomično prihvatio taj zahtjev te je društvima Esabe Vigilancia i VINSA naložio solidarnu isplatu dugova za koje je smatrao da nisu zastarjeli na temelju članka 44. stavka 1. Zakona o radu.

               17

               Društvo VINSA protiv presude tog suda uložilo je žalbu pred Tribunalom Superior de Justicia de Galicia (Visoki sud Galicije, Španjolska) tvrdeći da primjenjiva odredba nije članak 44. Zakona o radu, nego članak 14. Kolektivnog ugovora za zaštitarska društva, koji obvezuje poduzeće ugovaratelja da preuzme prava i obveze poduzeća prenositelja koja proizlaze iz ugovorâ o radu. To društvo tvrdi da ga preuzimanje obvezuje isključivo na to da preuzme obveze proizišle iz ugovora o radu počevši od datuma dodjele ugovora te ga oslobađa obveza koje prethode tom datumu.

               18

               I Á. Somoza Hermo protiv te presude uložio je žalbu Tribunalu Superior de Justicia de Galicia (Visoki sud Galicije) u vezi sa zahtjevima za isplatu zaostataka plaće koji nisu bili prihvaćeni.

               19

               Sud koji je uputio zahtjev podsjeća na to da je Tribunal Supremo (Vrhovni sud, Španjolska) u presudi od 7. travnja 2016. presudio da se članak 14. Kolektivnog ugovora za zaštitarska društva odnosi na vremensko sljedništvo dvaju poduzeća koja pružaju privatnu zaštitarsku uslugu. To sljedništvo uključuje preuzimateljevo obvezno preuzimanje zaposlenika bivšeg poduzeća.

               20

               Tako, u skladu s tom presudom, u slučaju sljedništva ugovaratelja, do preuzimanja na temelju članka 44. Zakona o radu ne dolazi ako nema prijenosa imovine ili osoblja u sektorima u kojima je djelatnost uglavnom radno intenzivna. Prema tome, u takvim slučajevima do preuzimanja dolazi na temelju primjenjivog kolektivnog ugovora. Stoga preuzimanje zaposlenika prijašnjeg poduzeća ne odgovara slučaju prijenosa osoblja koji proizlazi iz činjenice da novo društvo ugovaratelj dragovoljno preuzima većinu zaposlenika koji su pružali predmetne usluge. Upravo suprotno, u tim slučajevima do prijenosa osoblja dolazi zbog poštovanja odredaba primjenjivog kolektivnog ugovora. Naime, novo poduzeće ugovaratelj svoje je osoblje moglo rasporediti na obavljanje predmetnih usluga, ali je ipak, na temelju tog kolektivnog ugovora, dužno preuzeti zaposlenike koje je na obavljanje tih usluga rasporedilo prijašnje poduzeće ugovaratelj.

               21

               Tribunal Supremo (Vrhovni sud) smatrao je da se sudska praksa Suda iz presude od 24. siječnja 2002., Temco (C‑51/00, EU:C:2002:48) ne protivi takvom zaključku, s obzirom na to da preuzimanje propisano Kolektivnim ugovorom za zaštitarska društva ne proizlazi iz situacije koja ulazi u područje primjene Direktive 2001/23 ili članka 44. Zakona o radu. Naime, odnos između članka 44. Zakona o radu i članka 14. Kolektivnog ugovora za zaštitarska društva odnos je komplementarnosti ili mirnog suživota jer se propisima iz kolektivnog ugovora, kojima je uređena drukčija situacija, pravna norma poboljšava primjenom jednog od učinaka koji su zakonski propisi predvidjeli za vlastito područje primjene.

               22

               Sud koji je uputio zahtjev stoga je u biti u dvojbi u pogledu pitanja ulazi li u područje primjene Direktive 2001/23 preuzimanje prava i obveza, u kontekstu djelatnosti koja je uglavnom radno intenzivna, nakon prijenosa ugovora o pružanju usluga na temelju kolektivnog ugovora kojim je predviđeno da je poduzeće preuzimatelj dužno preuzeti osoblje poduzeća kojemu je prethodno bio dodijeljen ugovor. Ako ulazi, taj sud pita je li sukladna s člankom 3. stavkom 1. te direktive odredba primjenjivog kolektivnog ugovora kojom se isključuje solidarna odgovornost prenositelja i preuzimatelja u pogledu poštovanja ugovornih obveza nastalih iz ugovorâ o radu prije prijenosa predmetne usluge.

               23

               U tim je okolnostima Tribunal Superior de Justicia de Galicia (Visoki sud Galicije) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Primjenjuje li se članak 1. stavak 1. Direktive […] 2001/23 […] kada poduzeće prestane biti ugovaratelj za pružanje usluga klijentu zbog raskida ugovora o pružanju usluga u vezi s djelatnosti koja je uglavnom radno intenzivna (nadzor zgrade), i kada novo poduzeće ugovaratelj preuzima većinu osoblja raspoređenog za pružanje te usluge, ako se to preuzimanje ugovora o radu odvija na temelju odredaba kolektivnog ugovora [za zaštitarska društva]?

                        2.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje, ako zakonodavstvo države članice doneseno kako bi prenijelo Direktivu 2001/23, primjenom članka 3. stavka 1. te direktive, propisuje da nakon datuma prijenosa prenositelj i preuzimatelj odgovaraju solidarno za obveze, uključujući one koje se odnose na plaće, nastale iz ugovora o radu prije dana prijenosa, je li tumačenje prema kojemu se ta solidarna odgovornost za ranije obveze ne primjenjuje kada je novo poduzeće ugovaratelj obvezno preuzeti većinu radne snage sukladno odredbama kolektivnog ugovora [za zaštitarska društva] i kada taj ugovor isključuje tu solidarnu odgovornost za obveze nastale prije prijenosa, sukladno navedenom članku 3. stavku 1. te direktive?”

         O prethodnim pitanjima

            Prvo pitanje

               24

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 1. stavak 1. Direktive 2001/23 tumačiti na način da se ta direktiva primjenjuje na situaciju u kojoj je naručitelj raskinuo ugovor o pružanju usluga nadzora zgrade sklopljen s poduzećem te u svrhu pružanja te usluge sklopio novi ugovor s drugim poduzećem koje na temelju kolektivnog ugovora preuzima znatan dio zaposlenika, u smislu njihova broja i stručnosti, a koje je prvo poduzeće rasporedilo na obavljanje te usluge, kada je predmetna djelatnost uglavnom radno intenzivna.

               25

               U skladu sa svojim člankom 1. stavkom 1. podstavkom (a), Direktiva 2001/23 primjenjuje se na svaki prijenos poduzeća, pogona ili dijela poduzeća ili pogona na drugog poslodavca koji je posljedica ugovornog prijenosa, pripajanja ili spajanja poduzeća.

               26

               U tom smislu iz ustaljene sudske prakse proizlazi da se doseg te odredbe ne može ocjenjivati isključivo na temelju tekstualnog tumačenja. Zbog različitih jezičnih verzija te direktive i razlika između nacionalnih zakonodavstava u pogledu pojma ugovornog prijenosa, Sud je tom pojmu dao dovoljno fleksibilno tumačenje kako bi se ispunio cilj te direktive, a koji je, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 3., zaštita zaposlenika u slučaju promjene poslodavca (presuda od 20. siječnja 2011., CLECE, C‑463/09, EU:C:2011:24, t. 29. i navedena sudska praksa).

               27

               Naime, na temelju ustaljene sudske prakse Suda, područje primjene Direktive 2001/23 obuhvaća sve slučajeve promjena, u okviru ugovornih odnosa, fizičkih ili pravnih osoba odgovornih za rad poduzeća koje ugovaraju obveze poslodavca u odnosu na zaposlenike. Stoga za primjenu Direktive 2001/23 nije nužno da postoje izravni ugovorni odnosi između prenositelja i preuzimatelja, tako da se prijenos može obaviti posredstvom treće osobe (presuda od 19. listopada 2017., Securitas, C‑200/16, EU:C:2017:780, t. 23. i navedena sudska praksa).

               28

               Iz toga slijedi da nepostojanje ugovorne veze između dvaju poduzeća kojima je uzastopce dodijeljeni predmetni nadzor zgrade nema utjecaja na pitanje je li Direktiva 2001/23 primjenjiva na situaciju kakva je ona iz glavnog postupka (vidjeti u tom smislu presudu od 19. listopada 2017., Securitas, C‑200/16, EU:C:2017:780, t. 24.).

               29

               Važno je podsjetiti i na to da se, sukladno članku 1. stavku 1. podstavku (b) Direktive 2001/23, kako bi se ta direktiva primjenjivala, prijenos mora odnositi na „gospodarsk[i] subjekt […] koji zadržava svoj identitet, znači organizirano grupiranje resursa koje ima za cilj obavljanje gospodarske djelatnosti, bez obzira na to je li ta djelatnost glavna ili sporedna”.

               30

               Kako bi se utvrdilo je li taj uvjet doista ispunjen, valja razmotriti sve činjenice koje karakteriziraju predmetnu transakciju, među kojima osobito one o kojoj je vrsti poduzeća ili pogona riječ, je li došlo do prijenosa materijalne imovine poput zgrada i pokretnina, kolika je vrijednost materijalne imovine u trenutku prijenosa, je li novi poslodavac preuzeo većinu zaposlenika, jesu li preuzeti korisnici usluge kao i stupanj sličnosti između djelatnosti koje su se obavljale prije i poslije prijenosa te trajanje eventualnog prekida u njihovu obavljanju. Te elemente treba ocijeniti u okviru ocjene svih okolnosti slučaja pa se zato oni ne mogu promatrati odvojeno (presuda od 19. listopada 2017., Securitas, C‑200/16, EU:C:2017:780, t. 26. i navedena sudska praksa).

               31

               Konkretno, Sud je smatrao da nacionalni sud prilikom ocjene činjenica koje karakteriziraju predmetnu transakciju mora osobito voditi računa o vrsti poduzeća ili pogona o kojem je riječ (presude od 26. studenoga 2015., Aira Pascual i Algeposa Terminales Ferroviarios, C‑509/14, EU:C:2015:781, t. 33. i od 19. listopada 2017., Securitas, C‑200/16, EU:C:2017:780, t. 27.).

               32

               Iz navedenoga proizlazi da je važnost pojedinih kriterija za postojanje prijenosa u smislu Direktive 2001/23 nužno različita s obzirom na djelatnost koja se obavlja, to jest s obzirom na načine proizvodnje ili metode rada u poduzeću, pogonu ili dijelu pogona o kojem je riječ (presuda od 19. listopada 2017., Securitas, C‑200/16, EU:C:2017:780, t. 28. i navedena sudska praksa).

               33

               Sud je prethodno istaknuo da gospodarski subjekt u pojedinim sektorima može djelovati bez znatne materijalne ili nematerijalne imovine, tako da zadržavanje identiteta takvog subjekta nakon transakcije koje je taj subjekt predmet ne može, logički gledano, ovisiti o njezinu prijenosu (presuda od 20. siječnja 2011., CLECE, C‑463/09, EU:C:2011:24, t. 35. i navedena sudska praksa).

               34

               Sud je tako presudio da, s obzirom na to da u pojedinim sektorima u kojima je djelatnost uglavnom radno intenzivna skupina zaposlenika koji trajno obavljaju zajedničku djelatnost može biti gospodarski subjekt, takav subjekt može zadržati svoj identitet nakon prijenosa kada novi poslodavac ne samo što nastavi s obavljanjem predmetne djelatnosti nego i preuzme znatan dio zaposlenika, u smislu njihova broja i stručnosti, a koje je njegov prethodnik posebno rasporedio na obavljanje te zadaće. U tom slučaju novi poslodavac, naime, preuzima strukturiranu cjelinu imovine koja mu omogućuje redovito obavljanje djelatnosti ili nekih djelatnosti poduzeća prenositelja (presuda od 20. siječnja 2011., CLECE, C‑463/09, EU:C:2011:24, t. 36. i navedena sudska praksa).

               35

               Tako se djelatnost nadzora muzeja, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, koja ne zahtijeva upotrebu posebne materijalne imovine, može smatrati djelatnošću koja je uglavnom radno intenzivna te stoga skupina zaposlenika koji trajno obavljaju zajedničku djelatnost nadzora može, ako nema drugih faktora proizvodnje, predstavljati gospodarski subjekt. Međutim, potrebno je i da identitet potonjeg bude zadržan nakon predmetne transakcije (vidjeti po analogiji presudu od 20. siječnja 2011., CLECE, C‑463/09, EU:C:2011:24, t. 39.).

               36

               S tim u vezi, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je društvo VINSA radi obavljanja djelatnosti nadzora Muzeja hodočašća u Santiagu de Composteli koje je prethodno bilo dodijeljeno društvu Esabe Vigilancia preuzelo zaposlenike koje je potonje društvo rasporedilo na obavljanje tih djelatnosti.

               37

               Iz toga slijedi da identitet gospodarskog subjekta poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koji je uglavnom radno intenzivan, može biti zadržan ako je većinu zaposlenika tog subjekta preuzeo navodni preuzimatelj.

               38

               Usto, iako španjolska vlada u svojim pisanim očitovanjima tvrdi da je društvo VINSA na preuzimanje osoblja društva Esabe Vigilancia bilo obvezano kolektivnim ugovorom, takva okolnost u svakom slučaju ne utječe na činjenicu da se prijenos odnosi na gospodarski subjekt. Nadalje, treba naglasiti da je svrha Kolektivnog ugovora za zaštitarska društva ista kao i svrha Direktive 2001/23 te da se kolektivni ugovor, kad je riječ u preuzimanju dijela osoblja, izričito odnosi na slučaj nove dodjele ugovora poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku (vidjeti u tom smislu presudu od 24. siječnja 2002., Temco, C‑51/00, EU:C:2002:48, t. 27.).

               39

               Stoga na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 1. stavak 1. Direktive 2001/23 treba tumačiti na način da se ta direktiva primjenjuje na situaciju u kojoj je naručitelj raskinuo ugovor o pružanju usluga nadzora zgrade sklopljen s poduzećem te u svrhu pružanja te usluge sklopio novi ugovor s drugim poduzećem koje na temelju kolektivnog ugovora preuzima znatan dio zaposlenika, u smislu njihova broja i stručnosti, a koje je prvo poduzeće rasporedilo na obavljanje te usluge, pod uvjetom da tu transakciju prati prijenos gospodarskog subjekta između dvaju predmetnih poduzeća,

            Drugo pitanje

               40

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 3. stavak 1. drugi podstavak Direktive 2001/23 tumačiti na način da mu se protivi to da prenositelj i preuzimatelj predmetnog gospodarskog subjekta na temelju kolektivnog ugovora budu oslobođeni obveze solidarne odgovornosti za obveze, uključujući one koje se odnose na plaće, nastale iz ugovorâ o radu prije prijenosa tog subjekta.

               41

               Članak 3. stavak 1. prvi podstavak Direktive 2001/23 utvrđuje načelo prema kojem se prenositeljevi prava i obveze koji na dan prijenosa proizlaze iz postojećeg ugovora o radu ili radnog odnosa na temelju takvog prijenosa prenose na preuzimatelja. Drugi podstavak tog članka 3. stavka 1. propisuje da države članice mogu odrediti da su od dana prijenosa prenositelj i preuzimatelj solidarno odgovorni u pogledu obveza koje su nastale prije dana prijenosa na temelju ugovora o radu ili radnog odnosa koji je postojao na dan prijenosa.

               42

               S tim u vezi, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da članak 44. stavak 3. Zakona o radu propisuje da su, u slučaju prijenosa aktom inter vivos, prenositelj i preuzimatelj tri godine solidarno odgovorni za neispunjene obveze nastale iz ugovora o radu prije prijenosa. Kolektivnim ugovorom za zaštitarska društva nije predviđena takva solidarna odgovornost.

               43

               U svojim pisanim očitovanjima španjolska vlada tvrdi da je Sud nenadležan za razmatranje drugog pitanja. Naime, s obzirom na način na koji ga je sud koji je uputio zahtjev sročio, Sud njegovim razmatranjem ne bi proveo tumačenje članka 3. stavka 1. drugog podstavka Direktive 2001/23, nego bi odlučivao o međusobnoj usklađenosti pojedinih nacionalnih odredaba. Međutim, Sud nije nadležan za odlučivanje o usklađenosti takvih odredaba.

               44

               S tim u vezi treba podsjetiti na to da je prema ustaljenoj sudskoj praksi nadležnost Suda ograničena na ispitivanje odredaba prava Unije. Zadaća je nacionalnog suda ocijeniti doseg nacionalnih odredaba i način na koji se one moraju primijeniti (rješenje od 23. svibnja 2011., Rossius i Collard, C‑267/10 i C‑268/10, neobjavljeno, EU:C:2011:332, t. 15.).

               45

               U ovom slučaju, s obzirom na izričaj tog pitanja, treba utvrditi da se ono zapravo odnosi na razmatranje usklađenosti odredbe kolektivnog ugovora s odredbom nacionalnog prava. Takvo razmatranje, koje podrazumijeva ocjenu pitanjâ hijerarhije normi u domaćem pravu, nije u nadležnosti Suda.

               46

               Iz toga slijedi da Sud nije nadležan za davanje odgovora na drugo pitanje koje je uputio Tribunal Superior de Justicia de Galicia (Visoki sud Galicije).

         Troškovi

               47

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (deseto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 1. stavak 1. Direktive Vijeća 2001/23/EZ od 12. ožujka 2001. o usklađivanju zakonodavstava država članica u odnosu na zaštitu prava zaposlenika kod prijenosa poduzeća, pogona ili dijelova poduzeća ili pogona treba tumačiti na način da se ta direktiva primjenjuje na situaciju u kojoj je naručitelj raskinuo ugovor o pružanju usluga nadzora zgrade sklopljen s poduzećem te u svrhu pružanja te usluge sklopio novi ugovor s drugim poduzećem koje na temelju kolektivnog ugovora preuzima znatan dio zaposlenika, u smislu njihova broja i stručnosti, a koje je prvo poduzeće rasporedilo na obavljanje te usluge, pod uvjetom da tu transakciju prati prijenos gospodarskog subjekta između dvaju predmetnih poduzeća.

                           2.

                           Sud Europske unije nije nadležan za davanje odgovora na drugo pitanje koje je uputio Tribunal Superior de Justicia de Galicia (Visoki sud Galicije, Španjolska) odlukom od 30. prosinca 2016.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: španjolski