title: Presuda Suda (peto vijeće) od 18. svibnja 2017.#Fondul Proprietatea SA protiv Complexul Energetic Oltenia SA.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputila Curtea de Apel Craiova.#Zahtjev za prethodnu odluku – Državne potpore – Tražbina društva u kojem većinu kapitala drži Rumunjska Država prema društvu u kojem je ta država jedini dioničar – Zamjena ispunjenja – Pojam ‚državna potpora’ – Obveza obavještavanja Europske komisije.#Predmet C-150/16.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      18. svibnja 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Državne potpore — Tražbina društva u kojem većinu kapitala drži Rumunjska Država prema društvu u kojem je ta država jedini dioničar — Zamjena ispunjenja — Pojam ‚državna potpora’ — Obveza obavještavanja Europske komisije“
      U predmetu C‑150/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Curtea de Apel Craiova (Žalbeni sud u Craiovi, Rumunjska), odlukom od 3. ožujka 2016., koju je Sud zaprimio 14. ožujka 2016., u postupku

         Fondul Proprietatea SA

      protiv

         Complexul Energetic Oltenia SA,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: J. L. da Cruz Vilaça (izvjestitelj), predsjednik vijeća, M. Berger, A. Borg Barthet, E. Levits i F. Biltgen, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Fondul Proprietatea SA, C. Dontu, D. Petrache i A. Dăscălescu, avocați,

               —

               za rumunjsku vladu, R.-H. Radu, R. Mangu, M. Bejenar, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, L. Nicolae i P. Němečková, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 107. i članka 108. stavka 3. UFEU‑a.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društva Fondul Proprietatea SA (u daljnjem tekstu: Fondul) i društva Complexul Energetic Oltenia SA (u daljnjem tekstu: CE Oltenia), u vezi s tužbom za pobijanje odluke glavne skupštine društva CE Oltenia o prihvaćanju zamjene ispunjenja tražbine koju ono ima prema društvu Electrocentrale Grup SA (u daljnjem tekstu: Electrocentrale).

         Rumunjsko pravo

               3

               Prema članku 1469. stavku 2. Codula civil (Građanski zakonik): „[i]spunjenje se sastoji od predaje iznosa novca ili izvršenja svake druge činidbe koja čini sami predmet obveze”.

               4

               Članak 1609. navedenog zakonika glasi:

                        „(1)

                        Obnova nastaje ako dužnik s vjerovnikom ugovori novu obvezu koja zamjenjuje prijašnju koja prestaje.

                        (2)

                        Obnova nastaje i ako novi dužnik zamijeni prijašnjeg kojeg vjerovnik oslobađa obveze; prijašnja obveza na taj način prestaje. U tom slučaju obnova nastaje bez suglasnosti prijašnjeg dužnika.

                        (3)

                        Obnova nastaje i ako novim ugovorom novi vjerovnik zamijeni prijašnjeg prema kojem se dužnik oslobađa obveze; prijašnja obveza prestaje”.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               5

               Društvo CE Oltenia u kojem Rumunjska Država drži 77,17 %, a Fondul 21,53 % temeljnog kapitala, bilo je vjerovnik društva Electrocentrale u kojem je Rumunjska Država jedini dioničar, u pogledu iznosa od 28709475,13 rumunjskih leua (RON) (otprilike 6,4 milijuna eura).

               6

               Glavna skupština društva CE Oltenia odobrila je 27. rujna 2013. prijenos vlasništva u svoju korist na termoelektrani Chișcani (Rumunjska), koja je dotad bila u vlasništvu društva Electrocentrale, kao zamjenu ispunjenja (u daljnjem tekstu: odluka o kojoj je riječ u glavnom postupku).

               7

               Budući da je vrijednost termoelektrane Chișcani bila procijenjena na iznos od 36810200 RON (otprilike 8,2 milijuna eura), društvo CE Oltenia podmirilo je razliku između tog iznosa i iznosa duga društva Electrocentrale plaćanjem iznosa od 8100724,87 RON (otprilike 1,8 milijuna eura). Usto je društvo CE Oltenia preuzelo 280 radnika društva Electrocentrale koji su radili u termoelektrani Chișcani i ostvarilo je u svoju korist prijenos emisijskih jedinica stakleničkih plinova.

               8

               Fondul je 24. prosinca 2013. pred prvostupanjskim sudom podnio tužbu za pobijanje odluke o kojoj je riječ u glavnom postupku. Budući da je njegova tužba za pobijanje odbijena, Fondul je uložio žalbu pred Curtea de Apel Craiova (Žalbeni sud u Craiovi, Rumunjska).

               9

               Fondul je pred tim sudom tvrdio da zamjena ispunjenja o kojoj je riječ u glavnom postupku, s obzirom na to da termoelektrana Chişcani nije bila profitabilna, društvu CE Oltenia nije pribavila nikakvu prednost i da je od toga koristi imalo samo društvo Electrocentrale, koje se oslobođeno tereta te elektrane moglo održati na tržištu opskrbe električnom energijom.

               10

               U tim je okolnostima Curtea de Apel Craiova (Žalbeni sud u Craiovi) odlučila prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Je li odluka koju je donijela glavna skupština društva CE Oltenia – pri čemu je u glasovanju sudjelovala Rumunjska Država koju je zastupala Uprava za energetiku Ministarstva gospodarstva, u svojstvu dioničara koji drži 77,17 % kapitala tog društva – kojom je to društvo odlučilo, s jedne strane, da će dug koji društvo Electrocentrale ima prema njemu u iznosu od 28709475,13 RON prestati na način da se zamjenom ispunjenja [prijenosom vlasništva na] imovini koja se sastoji od nekretnina upisanih u zemljišnoj knjizi Općine Chișcani, Okruga Brăila, pod brojem 70301, i s druge strane, da će društvu Electrocentrale platiti razliku između tržišne vrijednosti imovine i visine tražbine društva CE Oltenia, državna potpora u smislu članka 107. UFEU‑a, odnosno je li konkretno riječ o mjeri (i) financiranja države ili putem državnih sredstava, (ii) koja je selektivne naravi i (iii) može utjecati na trgovinu među državama članicama?

                        2.

                        U slučaju pozitivnog odgovora na prvo pitanje, potpada li takva potpora pod obvezu obavješćivanja iz članka 108. stavka 3. UFEU‑a?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               11

               Prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita može li u okolnostima poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku odluka društva u kojem većinski udio drži država članica, kojom to društvo radi namirenja tražbine prihvaća zamjenu ispunjenja prijenosom imovine u vlasništvu drugog društva u kojem je navedena država članica jedini dioničar i predviđa isplatu novčanog iznosa koji odgovara razlici između procijenjene vrijednosti te imovine i visine navedene tražbine, činiti državnu potporu u smislu članka 107. UFEU‑a.

               12

               Uvodno, valja istaknuti da nadležnost Europske komisije za ocjenjivanje spojivosti potpore s unutarnjim tržištem nije prepreka tomu da nacionalni sud u prethodnom postupku postavi pitanje Sudu o tumačenju pojma „potpora”. Tako Sud sudu koji je uputio zahtjev može pružiti elemente tumačenja prava Unije koji mu omogućuju da odredi može li nacionalna mjera biti kvalificirana kao „državna potpora” u smislu navedenog prava (presuda od 19. ožujka 2015., OTP Bank, C‑672/13, EU:C:2015:185, t. 30. i navedena sudska praksa).

               13

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, kvalifikacija određene nacionalne mjere „državnom potporom” u smislu članka 107. stavka 1. zahtijeva ispunjenje svih sljedećih pretpostavki. Kao prvo, mora biti riječ o državnoj intervenciji ili intervenciji putem državnih sredstava. Kao drugo, ta intervencija mora biti takva da može utjecati na trgovinu među državama članicama. Kao treće, ona mora davati prednost svojem korisniku. Kao četvrto, ona mora narušavati ili prijetiti da će narušiti tržišno natjecanje (vidjeti osobito presude od 19. prosinca 2013., Association Vent De Colère! i dr., C‑262/12, EU:C:2013:851, t. 15.; od 22. listopada 2015., EasyPay i Finance Engineering, C‑185/14, EU:C:2015:716, t. 35. i od 21. prosinca 2016, Komisija/World Duty Free Group SA i dr., C‑20/15 P i C‑21/15 P, EU:C:2016:981, t. 53.).

         Pretpostavka koja se odnosi na financiranje mjere od države ili putem državnih sredstava

               14

               Na samom početku valja istaknuti da, kako bi se prednosti mogle kvalificirati kao potpore u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a, one moraju, s jedne strane, biti izravno ili neizravno dodijeljene putem državnih sredstava i, s druge strane, one se moraju moći pripisati državi (presude od 16. svibnja 2002., Francuska/Komisija, C‑482/99, EU:C:2002:294, t. 24. i od 19. prosinca 2013., Association Vent De Colère! i dr., C‑262/12, EU:C:2013:851, t. 16.).

               15

               Kao prvo, što se tiče pretpostavke prema kojoj prednost mora biti izravno ili neizravno dodijeljena putem državnih sredstava, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da je pojam „potpora” općenitiji od pojma „subvencija” jer ne obuhvaća samo pozitivna davanja, kakva su same subvencije, nego i intervencije koje u različitim oblicima smanjuju troškove koji uobičajeno opterećuju proračun poduzetnika i koji su samim time, iako nisu subvencije u izričitom smislu riječi, iste naravi i imaju jednake učinke (vidjeti osobito presude od 10. siječnja 2006., Cassa di Risparmio di Firenze i dr., C‑222/04, EU:C:2006:8, t. 131. i od 19. ožujka 2015., OTP Bank, C‑672/13, EU:C:2015:185, t. 40.).

               16

               U tom pogledu, Sud je već presudio da članak 107. stavak 1. UFEU‑a obuhvaća sva novčana sredstva kojima se javne vlasti mogu stvarno koristiti za potporu poduzetnicima, neovisno o tome pripadaju li ta sredstva trajnoj državnoj imovini. Slijedom toga, čak i kada iznosi koji odgovaraju predmetnoj mjeri nisu u trajnom vlasništvu državne riznice, činjenica da oni cijelo vrijeme ostaju pod državnim nadzorom i tako na raspolaganju nadležnim državnim tijelima dovoljna je da bi ih se kvalificiralo kao državna sredstva (vidjeti presudu od 19. prosinca 2013., Association Vent De Colère! i dr., C‑262/12, EU:C:2013:851, t. 21. i navedenu sudsku praksu).

               17

               Što se konkretno tiče javnih poduzeća poput društva CE Oltenia, Sud je također presudio da država ostvarivanjem vladajućeg utjecaja nad takvim poduzećima može usmjeravati uporabu njihovih sredstava za financiranje, ovisno o slučaju, posebnih prednosti u korist drugim poduzetnicima (presuda od 16. svibnja 2002., Francuska/Komisija, C‑482/99, EU:C:2002:294, t. 38.).

               18

               Kao drugo, u pogledu pretpostavke u vezi s mogućnošću da se mjera potpore koju je provelo javno poduzeće pripiše državi, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da se ona može izvesti na temelju skupa indicija koje proizlaze iz okolnosti slučaja i konteksta u kojem je ta mjera provedena (presuda od 16. svibnja 2002., Francuska/Komisija, C‑482/99, EU:C:2002:294, t. 55.).

               19

               U tom pogledu, Sud je osobito uzeo u obzir činjenicu da predmetni subjekt nije mogao donijeti spornu odluku a da ne vodi računa o zahtjevima tijela javne vlasti ili da su, osim čimbenika organizacijske naravi koji su javna poduzeća putem kojih su odobrene potpore povezivali s državom, ta poduzeća morala voditi računa o uputama državnih tijela. I druge indicije mogle bi, ovisno o okolnostima, biti značajne za zaključivanje da se mjera potpore koju je provelo javno poduzeće može pripisati državi, poput, među ostalim:

                        —

                        njegove uključenosti u strukture javne uprave,

                        —

                        prirode njegovih aktivnosti i njihovo izvršavanje na tržištu u uobičajenim uvjetima tržišnog natjecanja s privatnim subjektima,

                        —

                        poduzetnikova pravnog položaja (javno pravo ili pravo trgovačkih društava),

                        —

                        stupnja nadzora koji nadležna tijela provode u pogledu upravljanja društvom

                        —

                        ili svaka druga indicija koja u konkretnom slučaju upućuje na to da su tijela javne vlasti bila uključena ili da ne postoji vjerojatnost da ona nisu bila uključena u usvajanje mjere, uzimajući također u obzir njezin opseg, sadržaj ili uvjete koje sadržava (presuda od 16. svibnja 2002., Francuska/Komisija, C‑482/99, EU:C:2002:294, t. 55. i 56.).

               20

               Sama okolnost da je javno poduzeće osnovano u obliku društva kapitala općeg prava – s obzirom na samostalnost koju mu taj pravni oblik može dati – ne može se smatrati dovoljnom za isključivanje mogućnosti da se mjera potpore koju je provelo takvo društvo, pripiše državi. Naime, položaj kontroliranja i stvarne mogućnosti izvršavanja vladajućeg utjecaja koje on podrazumijeva u praksi sprečavaju to da se unaprijed isključi svaka mogućnost da se mjera koju je provelo takvo poduzeće pripiše državi pa time i opasnost od zaobilaženja pravila Ugovora o državnim potporama, unatoč značaju koji sam po sebi može imati pravni oblik javnog poduzeća kao jedna od indicija na temelju kojih se u konkretnom slučaju može utvrditi je li država uključena ili ne (presuda od 16. svibnja 2002., Francuska/Komisija, C‑482/99, EU:C:2002:294, t. 57.).

               21

               Na sudu je koji je uputio zahtjev da provjeri čini li odluka o kojoj je riječ u glavnom postupku, s jedne strane, prednost izravno ili neizravno dodijeljenu putem državnih sredstava i, s druge strane, može li se s obzirom na indicije navedene u točkama 19. i 20. ove presude pripisati dotičnoj državi članici.

         Pretpostavka postojanja selektivne prednosti

               22

               Jedan je od sastavnih elemenata državne potpore, u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a, postojanje selektivne prednosti koja se daje određenom poduzetniku.

               23

               Fondul smatra da je zamjena ispunjenja o kojoj je riječ u glavnom postupku državna potpora dodijeljena društvu Electrocentrale, s obzirom na to da termoelektrana Chișcani, na kojoj je vlasništvo preneseno društvu CE Oltenia, nije bila profitabilna. Slijedom toga, Rumunjska Država nije djelovala u općem interesu ili u onom društva CE Oltenia, nego s isključivim ciljem prenošenja imovinske koristi društvu Electrocentrale, kako bi se ono održalo na tržištu električne energije.

               24

               U tom pogledu, valja istaknuti da zamjena ispunjenja koju je odobrilo društvo u kojem je država većinski dioničar nije nužno državna potpora.

               25

               Naime, prema ustaljenoj sudskoj praksi, pretpostavke koje mjera mora ispuniti kako bi bila obuhvaćena pojmom „potpora” u smislu članka 107. UFEU‑a nisu ispunjene ako bi poduzetnik koji je korisnik mjere istu prednost koja mu je odobrena iz državnih sredstava dobio i u okolnostima koje odgovaraju uobičajenim tržišnim uvjetima. Kada javni vjerovnik odobrava olakšice u plaćanju za dug koji određeni poduzetnik ima prema njemu, to se ocjenjivanje načelno provodi primjenom kriterija privatnog vjerovnika (vidjeti osobito presude od 24. siječnja 2013., Frucona Košice/Komisija, C‑73/11 P, EU:C:2013:32, t. 70. i 71. i od 21. ožujka 2013., Komisija/Buczek Automotive, C‑405/11 P, neobjavljena, EU:C:2013:186, t. 31. i 32.).

               26

               Takve olakšice u plaćanju čine državnu potporu u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a ako, uzimajući u obzir iznos gospodarske prednosti koja se na taj način dodjeljuje, poduzetnik korisnik te potpore očito ne bi mogao dobiti usporedive olakšice od privatnog vjerovnika koji se nalazi u situaciji najsličnijoj onoj javnog vjerovnika i koji nastoji ostvariti namirenje svojih potraživanja prema dužniku u financijskim problemima (presuda od 24. siječnja 2013., Frucona Košice/Komisija, C‑73/11 P, EU:C:2013:32, t. 72.).

               27

               Na sudu je koji je uputio zahtjev da provede sveobuhvatnu ocjenu uzimajući u obzir sve elemente koji su značajni u predmetu u glavnom postupku, i to, među ostalim, vrijednost imovine koja je bila predmet zamjene ispunjenja i iznos razlike koji je platilo društvo CE Oltenia, kako bi utvrdio da društvo Electrocentrale ne bi primilo usporedive olakšice od takvog privatnog vjerovnika (vidjeti analogijom presudu od 24. siječnja 2013., Frucona Košice/Komisija, C‑73/11 P, EU:C:2013:32, t. 73.).

         Pretpostavke utjecaja na trgovinu među državama članicama i narušavanje tržišnog natjecanja

               28

               Članak 107. Stavak 1. UFEU‑a zabranjuje potpore koje utječu na trgovinu među državama članicama i narušavaju ili prijete da će narušiti tržišno natjecanje.

               29

               Za kvalifikaciju nacionalne mjere kao državne potpore nije potrebno utvrditi stvarni utjecaj potpore na trgovinu među državama članicama i stvarno narušavanje tržišnog natjecanja, nego jedino ispitati može li ta potpora utjecati na trgovinu i narušiti tržišno natjecanje (presude od 30. travnja 2009., Komisija/Italija i Wam, C‑494/06 P, EU:C:2009:272, t. 50. i od 26. listopada 2016., Orange/Komisija, C‑211/15 P, EU:C:2016:798, t. 64.).

               30

               Međutim, utjecaj na trgovinu među državama članicama ne može biti potpuno hipotetski ili pretpostavljen. Zato valja odrediti razlog zbog kojeg dotična mjera narušava ili prijeti da će narušiti tržišno natjecanje i svojim predvidivim učincima može utjecati na trgovinu među državama članicama (vidjeti u tom smislu presudu od 30. travnja 2009., Komisija/Italija i Wam, C‑494/06 P, EU:C:2009:272, t. 64.).

               31

               Osobito ako potpora koju je država članica dodijelila ojačava položaj jednog poduzetnika u odnosu na ostale poduzetnike konkurente u trgovini unutar Unije, mora se smatrati da potpora na nju utječe (presuda od 10. siječnja 2006., Cassa di Risparmio di Firenze i dr., C‑222/04, EU:C:2006:8, t. 141.).

               32

               U tom pogledu nije nužno da poduzetnik koji je korisnik potpore sam sudjeluje u trgovini unutar Unije. Naime, kada država članica poduzetnicima dodijeli potporu, unutarnja aktivnost može se zadržati ili povećati, uz posljedicu da su mogućnosti ulaska poduzetnika osnovanih u drugim državama članicama na tržište te države članice smanjene (presuda od 14. siječnja 2015., Eventech, C‑518/13, EU:C:2015:9, t. 67.).

               33

               U pogledu pretpostavke narušavanja tržišnog natjecanja valja podsjetiti da potpore koje oslobađaju poduzetnika troškova koje bi u pravilu snosio u okviru svojeg redovnog upravljanja ili svojih uobičajenih aktivnosti, u pravilu narušavaju uvjete tržišnog natjecanja (presuda od 30. travnja 2009., Komisija/Italija i Wam, C‑494/06 P, EU:C:2009:272, t. 54.).

               34

               Nadalje, okolnost da je gospodarski sektor, poput onog energetike, bio liberaliziran na razini Unije, može odrediti stvarni ili potencijalni utjecaj potpora na tržišno natjecanje kao i njihov učinak na trgovinu među državama članicama (vidjeti u tom smislu presude od 10. siječnja 2006., Cassa di Risparmio di Firenze i dr., C‑222/04, EU:C:2006:8, t. 142. i od 5. ožujka 2015., Banco Privado Português i Massa Insolvente do Banco Privado Português, C‑667/13, EU:C:2015:151, t. 51.).

               35

               Međutim, kao što je to Komisija istaknula u svojem pisanom očitovanju, s obzirom na to da je električna energija predmet prekogranične trgovine, dodjela potpore odlukom o kojoj je riječ u glavnom postupku može utjecati na trgovinu. Takva potpora također može narušiti tržišno natjecanje na tržištu električne energije.

               36

               Na sudu je koji je uputio zahtjev da na temelju prethodnih elemenata tumačenja u sporu u glavnom postupku utvrdi jesu li ispunjene dvije dotične pretpostavke.

               37

               Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti da u okolnostima poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku odluka društva u kojem većinski udio drži država članica, kojom to društvo radi namirenja tražbine prihvaća zamjenu ispunjenja prijenosom imovine u vlasništvu drugog društva u kojem je navedena država članica jedini dioničar i predviđa isplatu novčanog iznosa koji odgovara razlici između procijenjene vrijednosti te imovine i visine navedene tražbine, može činiti državnu potporu u smislu članka 107. UFEU‑a, ako:

                        —

                        ta odluka čini prednost izravno ili neizravno dodijeljenu putem državnih sredstava i ako se može pripisati državi,

                        —

                        poduzetnik koji je korisnik potpore od privatnog vjerovnika ne bi primio usporedive olakšice i

                        —

                        navedena odluka može utjecati na trgovinu među državama članicama i narušiti tržišno natjecanje.

               38

               Na nacionalnim je sudovima da provjere jesu li te pretpostavke ispunjene.

         Drugo pitanje

               39

               Kao drugo, u slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje, sud koji je uputio zahtjev pita je li državna potpora o kojoj je riječ u glavnom postupku obuhvaćena obvezom obavještavanja iz članka 108. stavka 3. UFEU‑a.

               40

               Članak 108. stavak 3. UFEU‑a uspostavlja preventivni nadzor planova o novim potporama. Na taj način organizirana prevencija ima za cilj osigurati primjenu samo onih mjera koje su spojive s unutarnjim tržištem. Kako bi se ostvario taj cilj, provedba plana o potpori odgađa se sve dok Komisija svojom konačnom odlukom ne otkloni sumnju o njegovoj spojivosti s unutarnjim tržištem (presuda od 21. studenoga 2013., Deutsche Lufthansa, C‑284/12, EU:C:2013:755, t. 25. i 26.).

               41

               Provođenje tog sustava nadzora državnih potpora s jedne je strane na Komisiji, a s druge strane na nacionalnim sudovima, pri čemu su njihove uloge komplementarne, ali različite (presuda od 13. veljače 2014., Mediaset, C‑69/13, EU:C:2014:71, t. 19.).

               42

               Dok ocjena spojivosti mjera potpora s unutarnjim tržištem pripada isključivoj nadležnosti Komisije koja djeluje pod nadzorom sudova Unije, nacionalni sudovi do konačne odluke Komisije paze na zaštitu prava pojedinaca u slučaju eventualnog kršenja zabrane predviđene u članku 108. stavku 3. UFEU‑a od strane državnih vlasti (presuda od 21. studenoga 2013., Deutsche Lufthansa, C‑284/12, EU:C:2013:755, t. 28.).

               43

               Slijedom toga, u slučaju da odluka o kojoj je riječ u glavnom postupku čini državnu potporu u korist društva Electrocentrale, nacionalna tijela bila bi dužna obavijestiti Komisiju o toj potpori prije njezine provedbe, u skladu s člankom 108. stavkom 3. UFEU‑a.

               44

               Uzimajući u obzir sva prethodna razmatranja, na drugo upućeno pitanje valja odgovoriti da ako nacionalni sud odluku društva u kojem većinski udio drži država članica, kojom to društvo radi namirenja tražbine prihvaća zamjenu ispunjenja prijenosom imovine u vlasništvu drugog društva u kojem je navedena država članica jedini dioničar i predviđa isplatu novčanog iznosa koji odgovara razlici između procijenjene vrijednosti te imovine i visine navedene tražbine, kvalificira kao državnu potporu, tijela te države članice dužna su obavijestiti Komisiju o toj potpori prije njezine provedbe, u skladu s člankom 108. stavkom 3. UFEU‑a.

         Troškovi

               45

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           U okolnostima poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku odluka društva u kojem većinski udio drži država članica, kojom radi namirenja tražbine prihvaća zamjenu ispunjenja prijenosom imovine u vlasništvu drugog društva u kojem je ta država članica jedini dioničar i predviđa isplatu novčanog iznosa koji odgovara razlici između procijenjene vrijednosti te imovine i visine navedene tražbine, može činiti državnu potporu u smislu članka 107. UFEU‑a ako:

                                 —

                                    ta odluka čini prednost izravno ili neizravno dodijeljenu putem državnih sredstava i ako se može pripisati državi,

                                 —

                                    poduzetnik koji je korisnik potpore od privatnog vjerovnika ne bi primio usporedive olakšice i

                                 —

                                    navedena odluka može utjecati na trgovinu među državama članicama i narušiti tržišno natjecanje.

                                 —

                                    Na nacionalnim je sudovima da provjere jesu li te pretpostavke ispunjene.

                           2.

                           Ako nacionalni sud odluku društva u kojem većinski udio drži država članica, kojom to društvo radi namirenja tražbine prihvaća zamjenu ispunjenja prijenosom imovine u vlasništvu drugog društva u kojem je navedena država članica jedini dioničar i predviđa isplatu novčanog iznosa koji odgovara razlici između procijenjene vrijednosti te imovine i visine navedene tražbine, kvalificira kao državnu potporu, tijela te države članice dužna su obavijestiti Komisiju o toj potpori prije njezine provedbe, u skladu s člankom 108. stavkom 3. UFEU‑a.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: rumunjski


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 13. rujna 2017.#Kazneni postupak protiv Giorgia Fidenata i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunale di Udine.#Zahtjev za prethodnu odluku – Poljoprivreda – Genetski modificirana hrana i hrana za životinje – Hitne mjere – Nacionalna mjera koja zabranjuje uzgoj genetski modificiranog kukuruza MON 810 – Zadržavanje ili produljenje mjere – Uredba (EZ) br. 1829/2003 – Članak 34. – Uredba (EZ) br. 178/2002 – Članci 53. i 54. – Uvjeti primjene – Načelo predostrožnosti.#Predmet C-111/16.

text:
PRESUDA SUDA (treće vijeće)
13. rujna 2017.(*)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Poljoprivreda – Genetski modificirana hrana i hrana za životinje – Hitne mjere – Nacionalna mjera koja zabranjuje uzgoj genetski modificiranog kukuruza MON 810 – Zadržavanje ili produljenje mjere – Uredba (EZ) br. 1829/2003 – Članak 34. – Uredba (EZ) br. 178/2002 – Članci 53. i 54. – Uvjeti primjene – Načelo predostrožnosti”
U predmetu C‑111/16,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunale di Udine (Sud u Udinama, Italija), odlukom od 10. prosinca 2015., koju je Sud zaprimio 24. veljače 2016., u kaznenom postupku protiv

Giorgia Fidenata,

Leandra Taboge,

Luciana Taboge,

SUD (treće vijeće),
u sastavu: L. Bay Larsen (izvjestitelj), predsjednik vijeća, M. Vilaras, J. Malenovský, M. Safjan i D. Šváby, suci,
nezavisni odvjetnik: M. Bobek,
tajnik: R. Schiano, administrator,
uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 9. veljače 2017.,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–        za G. Fidenata kao i za Leandra i Luciana Tabogu, F. Longo, avvocato,
–        za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju P. Gentilija, avvocato dello Stato,
–        za vladu Helenske Republike, G. Kanellopoulos i D. Ntourntoureka, u svojstvu agenata,
–        za Europsku komisiju, C. Zadra, K. Herbout‑Borczak i C. Valero, u svojstvu agenata,
saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 30. ožujka 2017.,
donosi sljedeću

Presudu

1        Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 34. Uredbe (EZ) br. 1829/2003 Europskog parlamenta i Vijeća od 22. rujna 2003. o genetski modificiranoj hrani i hrani za životinje (SL 2003., L 268, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 30., str. 167.) te članaka 53. i 54. Uredbe (EZ) br. 178/2002 Europskog parlamenta i Vijeća od 28. siječnja 2002. o utvrđivanju općih načela i uvjeta zakona o hrani, osnivanju Europske agencije za sigurnost hrane te utvrđivanju postupaka u područjima sigurnosti hrane (SL 2002., L 31, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 7., str. 91.).

2        Zahtjev je upućen u okviru kaznenog postupka protiv Giorgia Fidenata te Leandra i Luciana Taboge u kojem im se predbacuje da su uzgajali sortu genetski modificiranog kukuruza MON 810 u suprotnosti s nacionalnim propisom koji zabranjuje taj uzgoj.
 Pravni okvir

 Uredba br. 1829/2003

3        Uvodne izjave 1. do 3. Uredbe br. 1829/2003 glase:
„(1)      Slobodan protok sigurne i zdravstveno ispravne hrane i hrane za životinje bitan je aspekt unutarnjeg tržišta i značajno doprinosi zdravlju i dobrobiti građana te njihovim socijalnim i ekonomskim interesima.
(2)      U provođenju politika Zajednice treba osigurati visoku razinu zaštite života i zdravlja ljudi.
(3)      U svrhu zaštite zdravlja ljudi i životinja, hrana i hrana za životinje koja se sastoji od genetski modificiranih organizama, koja te organizme sadrži ili je od njih proizvedena […] treba prije stavljanja na tržište u Zajednici biti podvrgnuta procjeni sigurnosti putem postupka Zajednice.”

4        U skladu s člankom 1. točkama (a) i (b) te uredbe, njezin je cilj, među ostalim, u skladu s općim načelima utvrđenima u Uredbi (EZ) br. 178/2002, predvidjeti osnovu za visoku razinu zaštite zdravlja i života ljudi, zdravlja i dobrobiti životinja, okoliša i interesa potrošača u pogledu genetski modificirane hrane i hrane za životinje uz osiguravanje učinkovitog funkcioniranja unutarnjeg tržišta i utvrditi postupke Zajednice za odobravanje i nadzor genetski modificirane hrane i hrane za životinje.

5        Članak 34. navedene uredbe, naslovljen „Hitne mjere”, propisuje:
„Ako je očito da proizvodi odobreni na temelju ili u skladu s ovom Uredbom vjerojatno mogu predstavljati ozbiljan rizik za zdravlje ljudi, životinja ili okoliš […], poduzimaju se mjere u skladu s postupcima predviđenim u članku 53. i članku 54. Uredbe [br. 178/2002].”
 Uredba br. 178/2002

6        Uvodne izjave 20. i 21. Uredbe br. 178/2002 glase:
„(20)      Na načelo predostrožnosti poziva se kako bi se osiguralo zaštitu zdravlja u Zajednici, no to može ograničiti slobodno kretanje hrane i hrane za životinje. Stoga je potrebno usvojiti jedinstvenu osnovu u čitavoj Zajednici za primjenu ovog načela.
(21)      U posebnim okolnostima u kojima postoji rizik za život ili zdravlje ljudi, ali ustraje znanstvena nesigurnost, načelo predostrožnosti predstavlja mehanizam određivanja mjera upravljanja rizikom ili drugih radnji koje osiguravaju visoku razinu zaštite zdravlja za koje se Zajednica opredijelila.”

7        U skladu s člankom 6. te uredbe:
„1.      Kako bi se postigao opći cilj visoke razine zaštite života i zdravlja ljudi, propisi o hrani temelje se na analizi rizika, osim kada to nije primjereno okolnostima ili prirodi mjere.
2.      Procjena rizika se temelji na dostupnim znanstvenim dokazima i obavlja se na neovisan, objektivan i transparentan način.
3.      Upravljanje rizikom uzima u obzir rezultate procjene rizika, a posebno mišljenja [Europske agencije za sigurnost hrane] iz članka 22., druge čimbenike od važnosti za dotični predmet i načelo predostrožnosti, ako postoje uvjeti utvrđeni u članku 7. stavku 1., kako bi se postigli opći ciljevi propisa o hrani utvrđeni u članku 5.”

8        Članak 7. navedene uredbe, naslovljen „Načelo predostrožnosti”, propisuje:
„1.      U posebnim se okolnostima, gdje na temelju dostupnih informacija postoji mogućnost štetnog djelovanja na zdravlje, ali ustraje znanstvena nesigurnost, mogu poduzeti privremene mjere upravljanja rizikom nužne za osiguranje visoke razine zaštite zdravlja koju je Zajednica odabrala, do pribavljanja daljnjih znanstvenih informacija potrebnih za opsežniju procjenu rizika.
2.      Mjere usvojene na temelju stavka 1. primjerene su i ne ograničuju trgovinu više nego što je to potrebno kako bi se postigla visoka razina zaštite zdravlja koju je Zajednica odabrala, vodeći pritom računa o njihovoj tehničkoj i ekonomskoj isplativosti i ostalim legitimnim čimbenicima u dotičnom predmetu. Mjere se preispituju u primjerenom roku, ovisno o prirodi utvrđenoga rizika za život i zdravlje i vrsti znanstvenih informacija potrebnih za razjašnjavanje znanstvene nesigurnosti, kao i za provođenje sveobuhvatne procjene rizika.”

9        Članak 53. Uredbe br. 178/2002, naslovljen „Hitne mjere za hranu i hranu za životinje koja je podrijetlom iz Zajednice ili je uvezena iz treće zemlje”, glasi:
„1.      U slučaju kada je očito da hrana i hrana za životinje koja je podrijetlom iz Zajednice ili je uvezena iz treće zemlje može predstavljati ozbiljan rizik za zdravlje ljudi, zdravlje životinja ili okoliš te da taj rizik ne može biti na zadovoljavajući način uklonjen mjerama koje su dotična država članica ili države članice poduzele, Komisija, djelujući u skladu s postupkom određen[i]m u članku 58. stavku 2., na vlastitu inicijativu ili na zahtjev države članice, bez odgađanja usvaja jednu ili više sljedećih mjera, ovisno o težini situacije:
(a)      ako je hrana ili hrana za životinje podrijetlom iz Zajednice:
i.      zabrana stavljanja na tržište ili uporabe dotične hrane;
ii.      zabrana stavljanja na tržište ili uporabe dotične hrane za životinje;
iii.      utvrđivanje posebnih uvjeta za dotičnu hranu ili hranu za životinje;
iv.      bilo koja druga odgovarajuća privremena mjera;
(b)      ako je hrana ili hrana za životinje uvezena iz treće zemlje:
i.      suspenzija uvoza dotične hrane ili hrane za životinje iz treće zemlje ili dijela treće zemlje izvoznice i ako je potrebno, iz treće zemlje provoza;
ii.      utvrđivanje posebnih uvjeta za navedenu hranu i hranu za životinje iz treće zemlje ili dijela treće zemlje izvoznice;
iii.      bilo koja druga odgovarajuća privremena mjera.
2.      Međutim, u hitnim situacijama, Komisija može privremeno usvojiti mjere iz stavka 1. u dogovoru s dotičnom državom članicom ili državama članicama i nakon obavješćivanja druge države članice ili drugih država članica.
[…]”

10      Članak 54. te uredbe, naslovljen „Druge hitne mjere”, propisuje:
„1.      U slučaju kada država članica službeno obavijesti Komisiju o potrebi poduzimanja hitnih mjera i ako Komisija ne postupi u skladu s člankom 53., država članica može usvojiti privremene zaštitne mjere. U tom slučaju o tome odmah obavješćuje druge države članice i Komisiju.
2.      U roku od 10 radnih dana, Komisija iznosi predmet pred [Stalni odbor za prehrambeni lanac i zdravlje životinja] s ciljem produljenja, izmjene ili prestanka nacionalnih privremenih zaštitnih mjera.
3.      Država članica može održati svoje nacionalne privremene zaštitne mjere dok se ne usvoje mjere Zajednice.”

11      U skladu s člankom 58. stavkom 1. navedene uredbe:
„Komisiji pomaže Stalni odbor za prehrambeni lanac i zdravlje životinja […]. Sastoji se od predstavnika država članica i njime predsjedava predstavnik Komisije. Odbor je organiziran kroz odjele koji se bave svim odgovarajućim pitanjima.”
 Glavni postupak i prethodna pitanja

12      Odlukom od 22. travnja 1998. o stavljanju na tržište genetski modificiranog kukuruza (Zea mays L. linije MON 810), na temelju Direktive Vijeća 90/220/EEZ (SL 1998., L 131, str. 32.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 25., str. 64.) Komisija je odobrila stavljanje na tržište kukuruza MON 810.

13      Talijanska vlada 11. travnja 2013. zatražila je od Komisije da u skladu s postupkom predviđenim člankom 53. Uredbe br. 178/2002 donese hitne mjere predviđene člankom 34. Uredbe br. 1829/2003 radi zabrane uzgoja tog kukuruza. U prilog svojem zahtjevu ta je vlada podnijela znanstvene studije koje su proveli Consiglio per la ricerca e la sperimentazione in agricoltura (Vijeće za istraživanje u poljoprivredi, Italija) (CRA) i Istituto Superiore per la Protezione e la Ricerca Ambientale (Visoki institut za zaštitu i istraživanje okoliša) (ISPRA).

14      U svojem odgovoru od 17. svibnja 2013. Komisija je navela da je nakon preliminarne analize dokaza koji su joj podneseni ocijenila da hitnost donošenja mjera u skladu s člancima 53. i 54. Uredbe br. 178/2002 nije dokazana.

15      Međutim, kako bi provela temeljitiju analizu znanstvenih podataka koje joj je pružila ta država članica, Komisija je 29. svibnja 2013. od Europske agencije za sigurnost hrane zatražila ocjenu tih dokaza prije kraja rujna 2013.

16      Talijanska je vlada, donijevši Decreto Adozione delle misure d’urgenza ai sensi dell’art. 54 del regolamento (CE) n. 178/2002, concernente la coltivazione di varietà di mais geneticamente modificato MON 810 (Dekret o donošenju hitnih mjera u smislu članka 54. Uredbe (EZ) br. 178/2002 u pogledu uzgoja sorte genetski modificiranog kukuruza MON 810) od 12. srpnja 2013. (GURI br. 187 od 10. kolovoza 2013.), zabranila uzgoj sorte genetski modificiranog kukuruza MON 810.

17      Europska agencija za sigurnost hrane 24. rujna 2013. izdala je mišljenje br. 3371, u kojem se navodi da radna skupina za genetski modificirane organizme (u daljnjem tekstu: GMO) u dokumentima koje je pružila talijanska vlada u potporu hitnim mjerama u pogledu kukuruza MON 810 nije pronašla nove znanstvene dokaze koji bi opravdali zatražene hitne mjere. Posljedično, ta je skupina ocijenila da njezini prethodni zaključci o ocjeni rizika u pogledu kukuruza MON 810 ostaju i dalje primjenjivi.

18      Iz spisa podnesenog Sudu i iz Komisijinih objašnjenja na raspravi proizlazi da je ona obavijestila Stalni odbor za prehrambeni lanac i zdravlje životinja o notifikaciji talijanske vlade privremenih zaštitnih mjera koje je donijela a da mu nije podnijela nacrt odluke s ciljem produljenja, izmjene ili prestanka nacionalnih privremenih zaštitnih mjera, u skladu s člankom 54. stavkom 2. Uredbe br. 178/2002.

19      U tom kontekstu G. Fidenato te Leandro i Luciano Taboga bili su predmet postupka pred Tribunaleom di Udine (Sud u Udinama, Italija) zbog uzgoja u neodređenom trenutku određene sorte genetski modificiranog kukuruza, tj. sorte MON 810, u suprotnosti s nacionalnim propisom koji ga zabranjuje.

20      Sudac nadležan za prethodne istražne radnje Tribunalea di Udine (Sud u Udinama) u neodređenom trenutku donio je kazneno rješenje o osudi tih osoba.

21      Potonje su podnijele prigovor protiv tog rješenja pozivajući se na nezakonitost nacionalnog propisa na temelju kojeg je ono doneseno, uz obrazloženje da taj propis povređuje članak 34. Uredbe br. 1829/2003 te članke 53. i 54. Uredbe br. 178/2002.

22      U tim je okolnostima Tribunale di Udine (Sud u Udinama, Italija) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.      Mora li Komisija u skladu s člankom 54. stavkom 1. Uredbe br. 178/2002, kada država članica to od nje zatraži, donijeti hitne mjere u smislu članka 53. Uredbe br. 178/2002, čak i u slučaju da u Komisijinoj procjeni u odnosu na određenu hranu i hranu za životinje ne postoji ozbiljan i očit rizik za zdravlje ljudi i životinja te za okoliš?
2.      U slučaju da Komisija obavijesti državu članicu koja je zahtijevala donošenje mjere da je njezina procjena u suprotnosti sa zahtjevom te države članice, a prema kojoj se procjeni teorijski otklanja potreba za donošenjem hitnih mjera, i kada shodno tome Komisija ne donese takve hitne mjere u smislu članka 34. Uredbe br. 1829/2003, kako je to zatražila ta država članica, je li država članica koja je podnijela zahtjev ovlaštena u skladu s člankom 53. Uredbe br. 178/2002 donijeti privremene hitne mjere?
3.      Može li se navodima koji se odnose na načelo predostrožnosti i koji se ne temelje na kriterijima o postojanju ozbiljnog i očitog rizika za zdravlje ljudi ili životinja ili za okoliš prilikom uporabe hrane ili hrane za životinje opravdati donošenje privremenih hitnih mjera od strane države članice u smislu članka 34. Uredbe br. 1829/2003?
4.      Može li država članica koja je podnijela zahtjev i dalje zadržati na snazi svoje postojeće privremene hitne mjere i/ili produljiti valjanost takvih privremenih hitnih mjera nakon što je isteklo privremeno razdoblje za koje su donesene, kada je jasno i očito da je Europska komisija ocijenila da nisu ispunjeni materijalni uvjeti za donošenje hitnih mjera u odnosu na hranu ili hranu za životinje, a što je naknadno potvrđeno u znanstvenom mišljenju Europske agencije za sigurnost hrane i kada je o toj procjeni u pisanom obliku obaviještena ta država članica?”
 O prethodnim pitanjima

 Prvo pitanje

23      Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 34. Uredbe br. 1829/2003 u vezi s člankom 53. Uredbe br. 178/2002 tumačiti na način da je Komisija obvezna donijeti hitne mjere u smislu potonjeg članka kad je država članica u skladu s člankom 54. stavkom 1. potonje uredbe službeno obavijesti o nužnosti donošenja takvih mjera, iako nije očito da proizvod odobren na temelju Uredbe br. 1829/2003 ili u skladu s njom može predstavljati ozbiljan rizik za zdravlje ljudi, životinja ili okoliš.

24      Uredbe br. 1829/2003 i 178/2002 imaju za cilj osobito osiguranje visoke razine zaštite zdravlja ljudi i interesa potrošača u vezi s hranom, osiguravajući pritom učinkovito funkcioniranje unutarnjeg tržišta.

25      Također, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 1. Uredbe br. 1829/2003, iako je slobodan protok sigurne i zdravstveno ispravne hrane i hrane za životinje bitan aspekt unutarnjeg tržišta, zabranu ili ograničenje uzgoja GMO‑a odobrenog na temelju Uredbe br. 1829/2003 i upisanog u zajednički katalog u skladu s Direktivom Vijeća 2002/53/EZ od 13. lipnja 2002. o zajedničkom katalogu sorata poljoprivrednih biljnih vrsta (SL 2002., L 193, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 56., str. 212.) država članica može propisati u slučajevima izričito predviđenima pravom Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 6. rujna 2012., Pioneer Hi Bred Italia, C‑36/11, EU:C:2012:534, t. 63. i 70.).

26      Među tim su iznimkama, među ostalim, mjere donesene na temelju članka 34. Uredbe br. 1829/2003.

27      Kao što to proizlazi iz teksta članka 34. Uredbe br. 1829/2003, ako je očito da proizvodi odobreni na temelju nje ili u skladu s njom vjerojatno mogu predstavljati ozbiljan rizik za zdravlje ljudi, životinja ili okoliš, poduzimaju se mjere u skladu s postupcima predviđenima u člancima 53. i 54. Uredbe br. 178/2002. U tom smislu valja podsjetiti na to da se članak 53. Uredbe br. 178/2002 odnosi na hitne mjere koje može donijeti Komisija, dok je donošenje takvih mjera država članica obuhvaćeno člankom 54. te uredbe.

28      Posljedično, ako nije dokazano da proizvodi odobreni na temelju Uredbe br. 1829/2003 ili u skladu s njom očito mogu predstavljati ozbiljan rizik za zdravlje ljudi, životinja ili okoliš, Komisija nije obvezna u skladu s člankom 34. te uredbe u vezi s člankom 53. Uredbe br. 178/2002 donijeti hitne mjere u smislu tih članaka.

29      Okolnost da je takvo donošenje zatražila država članica nema utjecaja na Komisijinu diskrecijsku ovlast u tom pogledu.

30      S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 34. Uredbe br. 1829/2003 u vezi s člankom 53. Uredbe br. 178/2002 treba tumačiti na način da Komisija nije obvezna donijeti hitne mjere u smislu potonjeg članka kad je država članica u skladu s člankom 54. stavkom 1. potonje uredbe službeno obavijesti o nužnosti donošenja takvih mjera, ako nije očito da proizvod odobren na temelju Uredbe br. 1829/2003 ili u skladu s njom može predstavljati ozbiljan rizik za zdravlje ljudi, životinja ili okoliš.
 Drugo i četvrto pitanje

31      Svojim drugim i četvrtim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 34. Uredbe br. 1829/2003 u vezi s člankom 54. Uredbe br. 178/2002 tumačiti na način da država članica može, nakon što je službeno obavijestila Komisiju o nužnosti donošenja hitnih mjera i ako ona nije donijela nikakvu mjeru u skladu s člankom 53. Uredbe br. 178/2002, s jedne strane, donijeti takve mjere na nacionalnoj razini i, s druge strane, zadržati ih ili produljiti tako dugo dok Komisija ne donese, u skladu s člankom 54. stavkom 2. potonje uredbe, odluku kojom se nalaže njihovo produljenje, izmjena ili prestanak.

32      U tom smislu valja podsjetiti na to da članak 34. Uredbe br. 1829/2003 ovlašćuje državu članicu na donošenje hitnih mjera na temelju tog članka uz poštovanje, osim materijalnih uvjeta propisanih tim člankom, i postupovnih uvjeta propisanih člankom 54. Uredbe br. 178/2002 (vidjeti u tom smislu presudu od 8. rujna 2011., Monsanto i dr., C‑58/10 do C‑68/10, EU:C:2011:553, t. 66. do 69.).

33      U skladu s člankom 54. stavkom 1. te uredbe, kada država članica službeno obavijesti Komisiju o potrebi poduzimanja hitnih mjera i ako Komisija ne postupi u skladu s člankom 53., država članica može usvojiti privremene zaštitne mjere.

34      Postupovni uvjeti utvrđeni su u stavku 1. tog članka 54., koji državama članicama nalaže da, s jedne strane, „službeno” obavijeste Komisiju o potrebi poduzimanja hitnih mjera i, s druge strane, u slučaju da ona ne poduzme nikakve mjere na temelju tog članka 53., „odmah” obavijeste Komisiju i druge države članice o nacionalnim privremenim zaštitnim mjerama koje su bile donesene. Prema tome, s obzirom na hitnost intervencije dotične države članice i cilj zaštite zdravlja ljudi kojem teži Uredba br. 1829/2003, članak 54. stavak 1. Uredbe br. 178/2002 treba tumačiti na način da se predviđeno obavješćivanje Komisije u slučaju hitnosti mora provesti najkasnije istodobno s donošenjem hitne mjere dotične države članice (presuda od 8. rujna 2011., Monsanto i dr., C‑58/10 do C‑68/10, EU:C:2011:553, t. 73.).

35      Članak 54. stavak 3. Uredbe br. 178/2002 usto predviđa da se hitne mjere koje donesu države članice mogu zadržati do donošenja mjera Europske unije.

36      Spominjanje u tom članku zadržavanja tih mjera treba razumjeti na način da obuhvaća i njihovo produljenje ako su donesene privremeno. Naime, s jedne strane, iz te uredbe ne proizlazi da je zakonodavac Unije namjeravao ograničiti sredstva kojima je dotična država članica ovlaštena zadržati na snazi donesene mjere i, s druge strane, suprotno tumačenje stvorilo bi prepreku upravljanju rizikom za zdravlje ljudi, životinja ili okoliš koji može predstavljati hrana ili hrana za životinje podrijetlom iz Zajednice ili uvezena iz treće zemlje.

37      Međutim, kao što je to Sud istaknuo u točki 78. presude od 8. rujna 2011., Monsanto i dr. (C‑58/10 do C‑68/10, EU:C:2011:553), s obzirom na strukturu sustava predviđenog Uredbom br. 1829/2003 i njezin cilj izbjegavanja umjetnih razlika u preuzimanju tereta ozbiljnog rizika, ocjena i upravljanje ozbiljnim i očitim rizikom u konačnici moraju ulaziti u isključivu nadležnost Komisije i Vijeća Europske unije, pod nadzorom suda Unije.

38      Iz toga slijedi da su u stadiju donošenja i provedbe država članica hitnih mjera iz članka 34. Uredbe br. 1829/2003, tako dugo dok nikakva odluka u tom pogledu nije donesena na razini Unije, nacionalni sudovi koji se bave zakonitošću tih nacionalnih mjera nadležni za ocjenu njihove zakonitosti s obzirom na materijalne uvjete predviđene tim člankom 34. i postupovnim uvjetima iz članka 54. Uredbe br. 178/2002, pri čemu ujednačenost prava Unije može osigurati Sud u okviru prethodnog postupka, s obzirom na to da, kad nacionalni sud ima dvojbe o tumačenju odredbe prava Unije, on može ili mora, u skladu s člankom 267. drugim i trećim podstavkom UFEU‑a uputiti prethodno pitanje Sudu (presuda od 8. rujna 2011., Monsanto i dr., C‑58/10 do C‑68/10, EU:C:2011:553, t. 79. i navedena sudska praksa).

39      U tom smislu valja navesti da iz pisanih očitovanja koja je Komisija podnijela Sudu proizlazi da na razini Unije nije donesena nikakva odluka, u suprotnosti s odredbama članka 54. stavka 2. Uredbe br. 178/2002, s ciljem produljenja, izmjene ili prestanka te nacionalne privremene zaštitne mjere.

40      Međutim, iz te odredbe proizlazi da u roku od deset radnih dana Komisija iznosi predmet pred Stalni odbor za prehrambeni lanac i zdravlje životinja iz članka 58. stavka 1. te uredbe, u skladu s postupkom određenim u njezinu članku 58. stavku 2. s ciljem produljenja, izmjene ili prestanka nacionalnih privremenih zaštitnih mjera.

41      Nasuprot tomu, kad se Komisija obrati Stalnom odboru za prehrambeni lanac i zdravlje životinja i kad se donese odluka na razini Unije, činjenične i pravne ocjene u vezi s tim slučajem sadržane u takvoj odluci obvezuju sva tijela država članica kojima je upućena takva odluka, u skladu s člankom 288. UFEU‑a, uključujući nacionalne sudove koji trebaju ocijeniti zakonitost mjera donesenih na nacionalnoj razini (vidjeti u tom smislu presudu od 8. rujna 2011., Monsanto i dr., C‑58/10 do C‑68/10, EU:C:2011:553, t. 80. i navedenu sudsku praksu).

42      S obzirom na sva prethodna razmatranja, na drugo i četvrto pitanje valja odgovoriti tako da članak 34. Uredbe br. 1829/2003 u vezi s člankom 54. Uredbe br. 178/2002 treba tumačiti na način da država članica može, nakon što je službeno obavijestila Komisiju o nužnosti donošenja hitnih mjera i ako ona nije donijela nikakvu mjeru u skladu s člankom 53. Uredbe br. 178/2002, s jedne strane, donijeti takve mjere na nacionalnoj razini i, s druge strane, zadržati ih ili produljiti tako dugo dok Komisija ne donese, u skladu s člankom 54. stavkom 2. potonje uredbe, odluku kojom se nalaže njihovo produljenje, izmjena ili prestanak.
 Treće pitanje

43      Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 34. Uredbe br. 1829/2003 u vezi s načelom predostrožnosti tumačiti na način da državama članicama daje mogućnost da u skladu s člankom 54. Uredbe br. 178/2002 donesu privremene hitne mjere samo na temelju tog načela a da nisu ispunjeni uvjeti predviđeni člankom 34. Uredbe br. 1829/2003.

44      U tom smislu valja navesti da članak 7. Uredbe br. 178/2002 načelo predostrožnosti definira u području zakonodavstva o hrani. Stavak 1. tog članka propisuje da se u posebnim okolnostima, gdje na temelju dostupnih informacija postoji mogućnost štetnog djelovanja na zdravlje, ali ustraje znanstvena nesigurnost, mogu poduzeti privremene mjere upravljanja rizikom nužne za osiguranje visoke razine zaštite zdravlja koju je Unija odabrala, do pribavljanja daljnjih znanstvenih informacija potrebnih za opsežniju procjenu rizika.

45      Članak 34. Uredbe br. 1829/2003 propisuje, kao što je to navedeno u točki 27. ove presude, uvjete pod kojima proizvod odobren na temelju te uredbe ili u skladu s njom može biti predmet hitne mjere, propisujući tako precizno stupanj zahtjeva kojem je podvrgnuto donošenje tih mjera.

46      Naime, iako je, kako je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 78. svojeg mišljenja, načelo predostrožnosti, kako je opisano u članku 7. Uredbe br. 178/2002, opće načelo zakonodavstva o hrani, zakonodavac Unije u članku 34. Uredbe br. 1829/2003 utvrdio je precizno pravilo s ciljem donošenja hitnih mjera u skladu s postupcima iz članaka 53. i 54. Uredbe br. 178/2002.

47      Doduše, kao što je to Sud naveo u točki 71. presude od 8. rujna 2011., Monsanto i dr. (C‑58/10 do C‑68/10, EU:C:2011:553), uvjeti predviđeni člankom 54. stavkom 1. Uredbe br. 178/2002 kojima je podvrgnuto donošenje hitnih mjera treba tumačiti uzimajući u obzir, među ostalim, načelo predostrožnosti, s ciljem osiguranja visoke razine zaštite života i zdravlja ljudi, osiguravajući pritom slobodno kretanje sigurne i zdravstveno ispravne hrane i hrane za životinje, što je bitan aspekt unutarnjeg tržišta.

48      Međutim, to se načelo ne može tumačiti na način da dopušta odstupanje od odredaba predviđenih člankom 34. Uredbe br. 1829/2003 ili njihovu izmjenu, osobito njihovim ublažavanjem.

49      U tom smislu valja istaknuti da su, kao što je to navedeno u točki 38. ove presude, nacionalni sudovi koji se bave zakonitošću nacionalnih hitnih mjera iz članka 34. te uredbe nadležni za ocjenu zakonitosti tih mjera s obzirom na materijalne uvjete predviđene tim člankom i postupovne uvjete iz članka 54. Uredbe br. 178/2002.

50      Usto valja navesti da, kao što je to u biti istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 68. svojeg mišljenja, privremene mjere upravljanja rizikom koje se mogu donijeti na temelju načela predostrožnosti i hitne mjere donesene na temelju članka 34. Uredbe br. 1829/2003 nisu podvrgnute istom uređenju. Naime, iz članka 7. Uredbe br. 178/2002 proizlazi da je donošenje tih privremenih mjera podvrgnuto uvjetu da ocjena dostupnih informacija otkrije mogućnost štetnih učinaka za zdravlje, ali da postoji znanstvena nesigurnost. Nasuprot tomu, članak 34. Uredbe br. 1829/2003 dopušta primjenu hitnih mjera kad proizvodi odobreni na temelju te uredbe „vjerojatno” mogu predstavljati „ozbiljan” rizik za zdravlje ljudi, životinja ili okoliš.

51      U tom pogledu Sud je u točkama 76. i 77. presude od 8. rujna 2011., Monsanto i dr. (C‑58/10 do C‑68/10, EU:C:2011:553) presudio da izraze „vjerojatno” i „ozbiljan rizik” u smislu članka 34. Uredbe br. 1829/2003 treba razumjeti na način da se odnose na znatan rizik koji očito dovodi u opasnost zdravlje ljudi, životinja ili okoliš. Taj se rizik treba utvrditi na temelju novih dokaza koji počivaju na pouzdanim znanstvenim podacima. Naime, zaštitne mjere donesene na temelju tog članka 34. ne mogu se valjano obrazložiti isključivo hipotetskim pristupom riziku, koji se temelji na pukim znanstvenim pretpostavkama koje još nisu provjerene. Naprotiv, takve zaštitne mjere, neovisno o svojoj privremenosti i čak i ako su preventivne, mogu se donijeti samo ako se temelje na najpotpunijoj mogućoj procjeni rizika, uzimajući u obzir posebne okolnosti slučaja koje pokazuju da je nužno donijeti te mjere.

52      Nadalje, valja navesti da, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 74. do 76. svojeg mišljenja, razliku između razine rizika koju zahtijevaju članak 34. Uredbe br. 1829/2003, s jedne strane, i članak 7. Uredbe br. 178/2002, s druge strane, treba razumjeti uzimajući u obzir postupovnu provedbu tih odredaba, tj. primjenu članka 34. Uredbe br. 1829/2003 na proizvode odobrene na temelju nje i članka 7. Uredbe br. 178/2002 na cjelokupno područje zakonodavstva o hrani, uključujući proizvode koji nikad nisu bili podvrgnuti postupku odobravanja.

53      Posljedično, kako bi se izbjeglo to da članak 7. Uredbe br. 178/2002 ne smanji stupanj nesigurnosti koji zahtijeva pravilo propisano člankom 34. Uredbe br. 1829/2003 za donošenje hitnih mjera, takva samostalna primjena načela predostrožnosti, kako je propisano člankom 7. Uredbe br. 178/2002, a da se ne poštuju materijalni uvjeti predviđeni člankom 34. Uredbe br. 1829/2003 s ciljem donošenja hitnih mjera predviđenih tim člankom, ne može se prihvatiti.

54      S obzirom na prethodno navedeno, na treće pitanje valja odgovoriti tako da članak 34. Uredbe br. 1829/2003 u vezi s načelom predostrožnosti, kako je propisano člankom 7. Uredbe br. 178/2002, treba tumačiti na način da državama članicama ne daje mogućnost da u skladu s člankom 54. Uredbe br. 178/2002 donesu privremene hitne mjere samo na temelju tog načela a da nisu ispunjeni materijalni uvjeti predviđeni člankom 34. Uredbe br. 1829/2003.
 Troškovi

55      Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (treće vijeće) odlučuje:
1.      S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 34. Uredbe (EZ) br. 1829/2003 Europskog parlamenta i Vijeća od 22. rujna 2003. o genetski modificiranoj hrani i hrani za životinje u vezi s člankom 53. Uredbe (EZ) br. 178/2002 Europskog parlamenta i Vijeća od 28. siječnja 2002. o utvrđivanju općih načela i uvjeta zakona o hrani, osnivanju Europske agencije za sigurnost hrane te utvrđivanju postupaka u područjima sigurnosti hrane treba tumačiti na način da Europska komisija nije obvezna donijeti hitne mjere u smislu potonjeg članka kad je država članica u skladu s člankom 54. stavkom 1. potonje uredbe službeno obavijesti o nužnosti donošenja takvih mjera, ako nije očito da proizvod odobren na temelju Uredbe br. 1829/2003 ili u skladu s njom može predstavljati ozbiljan rizik za zdravlje ljudi, životinja ili okoliš.

2.      Članak 34. Uredbe br. 1829/2003 u vezi s člankom 54. Uredbe br. 178/2002 treba tumačiti na način da država članica može, nakon što je službeno obavijestila Europsku komisiju o nužnosti donošenja hitnih mjera i ako ona nije donijela nikakvu mjeru u skladu s člankom 53. Uredbe br. 178/2002, s jedne strane, donijeti takve mjere na nacionalnoj razini i, s druge strane, zadržati ih ili produljiti tako dugo dok Komisija ne donese, u skladu s člankom 54. stavkom 2. potonje uredbe, odluku kojom se nalaže njihovo produljenje, izmjena ili prestanak.

3.      Članak 34. Uredbe br. 1829/2003 u vezi s načelom predostrožnosti, kako je propisano člankom 7. Uredbe br. 178/2002, treba tumačiti na način da državama članicama ne daje mogućnost da u skladu s člankom 54. Uredbe br. 178/2002 donesu privremene hitne mjere samo na temelju tog načela a da nisu ispunjeni materijalni uvjeti predviđeni člankom 34. Uredbe br. 1829/2003.

Potpisi

*      Jezik postupka: talijanski