title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 8. lipnja 2016.#Sabine Hünnebeck protiv Finanzamt Krefeld.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Finanzgericht Düsseldorf.#Zahtjev za prethodnu odluku – Slobodno kretanje kapitala – Članci 63. i 65. UFEU‑a – Porez na darovanja – Darovanje nekretnine koja se nalazi na državnom području – Nacionalni propisi kojima se predviđa viša porezna olakšica za rezidente nego za nerezidente – Postojanje sustava izbora koji omogućuje svakoj osobi s boravištem u nekoj državi članici Europske unije da koristi višu olakšicu.#Predmet C-479/14.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      8. lipnja 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Slobodno kretanje kapitala — Članci 63. i 65. UFEU‑a — Porez na darovanja — Darovanje nekretnine koja se nalazi na državnom području — Nacionalni propisi kojima se predviđa viša porezna olakšica za rezidente nego za nerezidente — Postojanje sustava izbora koji omogućuje svakoj osobi s boravištem u nekoj državi članici Europske unije da koristi višu olakšicu“
      U predmetu C‑479/14:
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Finanzgericht Düsseldorf (Financijski sud u Düsseldorfu, Njemačka), odlukom od 22. listopada 2014., koju je Sud zaprimio 28. listopada 2014., u postupku

         Sabine Hünnebeck

      protiv

         Finanzamt Krefeld

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednik vijeća, A. Arabadjiev, J.-C. Bonichot, S. Rodin i E. Regan (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: C. Strömholm, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 16. prosinca 2015.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Hünnebeck, M. Sarburg, Rechtsanwalt,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i K. Petersen, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, M. Wasmeier, W. Roels i B.-R. Killmann, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 18. veljače 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 63. stavka 1. i članka 65. UFEU‑a.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Sabine Hünnebeck i Finanzamta Krefeld (Porezni ured u Krefeldu) u vezi izračuna poreza na promet nekretnina čija obveza plaćanja nastaje pri darovanju zemljišta koje se nalazi u Njemačkoj, čija je suvlasnica bila S. Hünnebeck.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Sukladno članku 1. Direktive Vijeća 88/361/EEZ od 24. lipnja 1988. za provedbu članka 67. Ugovora (članak koji je stavljen izvan snage Ugovorom iz Amsterdama) (SL 1988., L 178, str. 5.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 10., svezak 3., str. 7.):
               „1.   Ne dovodeći u pitanje sljedeće odredbe, države članice ukidaju ograničenja na kretanja kapitala između osoba rezidenata u državama članicama. Radi olakšanja primjene ove Direktive, kretanja kapitala klasificirana su u skladu s nomenklaturom u Prilogu 1.
               2.   Transferi koji se odnose na kretanja kapitala vrše se po istim tečajnim uvjetima kao i oni koji se koriste za plaćanja koja se odnose na tekuće transakcije.”

               4

               Među kretanjima kapitala navedenim u Prilogu I. navedenoj direktivi uključeni su, u rubrici XI. tog priloga, pod naslovom „Kretanja osobnog kapitala”, pokloni i potpore.

         Njemačko pravo

               5

               Erbschaftsteuer- und Schenkungsteuergesetz (Zakon o porezu na nasljedstva i darove), u verziji objavljenoj 27. veljače 1997. (BGBl. 1997 I, str. 378.), kako je izmijenjen člankom 11. Zakona od 7. prosinca 2011. (BGBl. 2011 I, str. 2592., u daljnjem tekstu: ErbStG), predviđa u svojem članku 1. pod naslovom „Oporezive transakcije”:
               „1.   Porezu na promet nekretnina pri nasljeđivanju (ili darovanju), podliježu

                        1)

                        stjecanje za slučaj smrti,

                        2)

                        darovanja između živih,

                        3)

                        darovanja s nametom,

                  [...]
               2.   Osim ako izričito nije drugačije određeno, odredbe ovog zakona koje se odnose na prijenos vlasništva za slučaj smrti primjenjuju se i na darovanja te darovanja s nametom, a odredbe koje se odnose na darovanja primjenjuju se i na darovanja s nametom između živih.”

               6

               Člankom 2. ErbStG‑a, pod naslovom „Osobna porezna obveza” propisano je:
               „1.   Porezna obveza se primjenjuje

                        1)

                        u slučajevima iz članka 1. stavka 1. točaka 1. do 3., na svu stečenu imovinu (potpuno oporezivanje) ako je ostavitelj na dan smrti, darovatelj na dan zaključenja darovanja ili obdarenik, na dan nastanka činjenice koja dovodi do porezne obveze (članak 9.), imao svojstvo rezidenta. Rezidentima se smatraju:

                                 a)

                                 fizičke osobe koje imaju prebivalište ili uobičajeno boravište na državnom području,

                                 b)

                                 njemački državljani koji nisu trajno boravili dulje od pet godina u inozemstvu, iako nemaju prebivalište u Njemačkoj,

                  [...]

                        3)

                        u svim ostalim slučajevima, osim u slučaju iz stavka 3., na prenesenu imovinu koja se smatra tuzemnom imovinom u smislu članka 121. Bewertungsgesetza [(Zakon o procjeni, u daljnjem tekstu: BewG)] (djelomično oporezivanje).

                  [...]
               3.   Na zahtjev stjecatelja, sa svom se prenesenom imovinom, koja uključuje imovinu koja se smatra tuzemnom imovinom u smislu članka 121. [BewG‑a] (stavka 1. točke 3.), postupa kao da je podvrgnuta potpunom oporezivanju, ako je ostavitelj, na dan smrti, darovatelj, na dan zaključenja darovanja, ili obdarenik, na dan nastanka činjenice koja dovodi do porezne obveze (članak 9.), imao prebivalište u državi članici Europske unije ili u državi na koju se primjenjuje Sporazum o Europskom gospodarskom prostoru [od 2. svibnja 1992. (SL 1994., L 1, str. 3., u daljnjem tekstu Sporazum EGP)]. U slučaju višestrukog stjecanja od iste osobe u razdoblju od deset godina prije i deset godina nakon stjecanja imovine, postupa se kao da su navedena stjecanja podvrgnuta potpunom oporezivanju te se zbrajaju u skladu s člankom 14 [...]”

               7

               U članku 14. stavku 1. ErbstG‑a, pod naslovom „Uzimanje u obzir ranijih stjecanja”, propisano je:
               „U slučaju prijenosa više imovinskih dobara od strane iste osobe istom stjecatelju tijekom razdoblja od deset godina, ista se zbrajaju na način da se posljednje stečenom dobru pribrajaju vrijednosti koje su ranije stečena dobra imala na dan njihova stjecanja. Ukupni iznos poreza na promet nekretnina se umanjuje za porez koji bi bio dugovan na ranije prenesenu imovinu, s obzirom na osobnu situaciju stjecatelja i na temelju odredaba koje su primjenjive na dan posljednjeg stjecanja. [...]”

               8

               U članku 15. ErbStG‑a, pod naslovom „Porezni razred”, u njegovu stavku 1. propisano je:
               „Ovisno o osobnom odnosu između stjecatelja i ostavitelja ili darovatelja, razlikuju se sljedeća tri porezna razreda:
               Porezni razred I.:

                        1)

                        bračni drug i partner,

                        2)

                        djeca i djeca bračnog druga,

                  [...]”

               9

               U članku 16., pod naslovom „Olakšice” određeno je:
               „1.   U slučaju potpunog oporezivanja (članak 2. stavak 1. točka 1. i stavak 3.) izuzeto je stjecanje imovine

                        1)

                        od strane bračnog druga i partnera u iznosu od 500 000 eura;

                        2)

                        od strane djece, u smislu razreda I. točke 2., i od strane djece preminule djece u smislu razreda I. točke 2., u iznosu od 400 000 eura;

                  [...]
               2.   U slučaju djelomičnog oporezivanja (članak 2. stavak 1. točka 3.), iznos olakšice iz stavka 1. zamjenjuje se iznosom od 2000 eura.”

               10

               Članak 121. BewG‑a, pod naslovom „Tuzemna imovina”, u verziji objavljenoj 1. veljače 1991. (BGBl. 1991 I, str. 230.), kako je izmijenjen člankom 10. Zakona od 7. prosinca 2011. (BGBl. 2011 I, str. 2592.),glasi kako slijedi:
               „Tuzemna imovina obuhvaća:

                        1)

                        tuzemnu poljoprivrednu i šumsku imovinu;

                        2)

                        tuzemne nekretnine;

                  [...]”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               11

               S. Hünnebeck i njezine dvije kćeri su njemačke državljanke. One imaju prebivalište u Gloucestershireu, u Ujedinjenoj Kraljevini. S. Hünnebeck ne živi u Njemačkoj od 1996. godine. Njezine kćeri nikada nisu živjele u Njemačkoj.

               12

               S. Hünnebeck je bila suvlasnica u polovini idealnog dijela zemljišta koje se nalazi u Düsseldorfu, u Njemačkoj. Javnobilježničkim aktom od 20. rujna 2011., svoj je suvlasnički udio prenijela svojim kćerima, svakoj u visini od 50 %. Ugovoreno je da će ona podmiriti eventualni porez na promet nekretnina koji može nastati uslijed tog darovanja. Dana 12. siječnja 2012. odvjetnik u svojstvu skrbnika dviju maloljetnih kćeri S. Hünnebeck odobrio je izjave navedene u ugovoru od 20. rujna 2011.

               13

               Dvama mišljenjima od 31. svibnja 2012., Porezni ured u Krefeldu utvrdio je iznos poreza na promet nekretnina koji duguje S. Hünnebeck za svaki suvlasnički udio u iznosu od 146 509 eura. Prilikom izračuna tog poreza taj je ured svaki put od vrijednosti stečenog dobra odbio osobnu olakšicu koja se priznaje obveznicima koji su podvrgnuti djelomičnom oporezivanju, u iznosu od 2000 eura.

               14

               S. Hünnebeck je podnijela upravnu žalbu kako bi ishodila primjenu osobne olakšice od 400 000 eura za svaki idealni dio koji je darovala svojim dvjema kćerima, koju olakšicu mogu koristiti porezni obveznici koji su, sukladno članku 16. stavku 1. točki 2. ErbStG‑a, podvrgnuti potpunom oporezivanju. Ta je žalba odbijena. Povodom tog odbijanja S. Hünnebeck je podnijela Finanzgerichtu Düsseldorf (Financijski sud u Düsseldorfu, Njemačka) tužbu tražeći priznanje takve olakšice. Pred tim je sudom S. Hünnebeck istakla da nije podnijela poreznim tijelima zahtjev za ostvarenje prava na olakšicu sukladno članku 2. stavku 3. ErbStG‑a, navodeći da se ta odredba, koja je stupila na snagu nakon izvršenih darovanja, na nju ne primjenjuje kao i to da ta odredba podrazumijeva da se uzmu u obzir darovanja koja su izvršena prije darovanja o kojem je riječ u glavnom postupku.

               15

               Porezni ured u Krefeldu istaknuo je da se člankom 2. stavkom 3. ErbStG‑a u potpunosti jamči jednako postupanje između osoba koje su podvrgnute potpunom oporezivanju i onih koji su podvrgnute djelomičnom oporezivanju.

               16

               Sud koji je uputio zahtjev dvoji glede spojivosti članka 16. stavka 2. ErbStG‑a, uključujući kada se primjenjuje u smislu članka 2. stavka 3. toga zakona, s člankom 63. stavkom 1. i člankom 65. UFEU‑a.

               17

               Taj sud primjećuje da je u presudi od 2. travnja 2010.Mattner (C‑510/08, EU:C:2010:216) Sud već odlučio o spojivosti članka 16. stavka 2. ErbStG‑a, u verziji koja je bila na snazi u to vrijeme, a koja je glasila gotovo istovjetno odredbi o kojoj je riječ u glavnom postupku, s pravom Unije. On smatra da valja, s obzirom na tu presudu, prihvatiti tužbu za koju je nadležan, s obzirom na to da se pravu Unije protivi primjena članka 2. stavka 1. točke 3. u vezi s člankom 16. stavkom 2. ErbStG‑a, koja dovodi do toga da se S. Hünnebeck i njezinim kćerima priznaje olakšica u iznosu od 2000 eura zbog činjenice da su u vrijeme darovanja boravile u Ujedinjenoj Kraljevini, koja bi olakšica, na temelju odredbe članka 2. stavka 1. točke 1. podtočke (a) u vezi s člankom 15. stavkom 1. i člankom 16. stavkom 1. točkom 2. ErbStG‑a, dosegla iznos od 400 000 eura da su darovateljica ili obdarenice imale na taj dan boravište u Njemačkoj.

               18

               Međutim, sud koji je uputio zahtjev pita se je li moguće donijeti drukčiji zaključak nakon što je njemački zakonodavac donio članak 2. stavak 3. ErbStG‑a kao odgovor na presudu od 22. travnja 2010., Mattner (C‑510/08, EU:C:2010:216).

               19

               Pozivajući se na sudsku praksu koja proizlazi iz presuda od 12. prosinca 2006., Test Claimants in the FII Group Litigation (C446/04, EU:C:2006:774, t. 162.), od 18. ožujka 2010., Gielen (C440/08, EU:C:2010:148, t. 53.) i od 28. veljače 2013., Beker (C‑168/11, EU:C:2013:117, t. 62.), taj sud navodi da, iako se Sud još nije izjasnio o tom pitanju, on je međutim presudio da nacionalni propis čija je primjena fakultativna može biti suprotan pravu Unije. Stoga navedeni sud smatra da je moguće da donošenjem članka 2. stavka 3. ErbStG‑a nije otklonjena nesukladnost članka 16. stavka 2. ErbStG‑a s pravom Unije, posebice s obzirom na to da se ta potonja odredba sustavno primjenjuje u slučaju nepostojanja zahtjeva poreznog obveznika.

               20

               Sud koji je uputio zahtjev također dvoji o spojivosti pravila iz članka 2. stavka 3. ErbStG‑a s pravom Unije.

               21

               S jedne strane, na temelju te odredbe stjecatelj može tražiti ostvarenje prava na višu olakšicu samo ako je ostavitelj, darovatelj ili obdarenik na dan prijenosa imovine imao prebivalište u državi članici Europske unije ili u državi na koju se primjenjuje Sporazum o EGP‑u, dok je Sud u svojoj presudi od 17. listopada 2013., Welte (C‑181/12, EU:C:2013:662) presudio da se odredbama prava Unije protivi propis države članice o izračunu poreza na nasljedstvo kojim se predviđa da je, u slučaju nasljeđivanja nekretnine koja se nalazi na području te države, olakšica na poreznu osnovicu, ako su ostavitelj i nasljednik u trenutku smrti imali boravište u trećoj zemlji, manja od olakšice koja bi se primijenila da je barem jedan od njih u isto vrijeme imao boravište u navedenoj državi članici.

               22

               S druge strane, sud koji je uputio zahtjev navodi da je člankom 2. stavkom 3. drugom rečenicom ErbStG‑a propisano da su podvrgnuta potpunom oporezivanju sva stjecanja od iste osobe koja su nastala u razdoblju od deset godina koje su prethodile i deset godina koje slijede prijenosu imovine o kojoj je riječ, tako da joj se sukladno članku 14. ErbStG‑a pribrajaju. Stoga, iako se, u odnosu na porezne obveznike iz članka 2. stavka 1. točke 1. ErbStG‑a, olakšica odnosi na cjelokupnu imovinu stečenu od iste osobe u razdoblju od deset godina, razdoblje koje se uzima u obzir za porezne obveznike iz tog članka 2. stavka 3. iznosi 20 godina.

               23

               U tim je okolnostima Finanzgericht Düsseldorf (Financijski sud u Düsseldorfu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li članak 63. stavak 1. UFEU‑a i članak 65. UFEU‑a tumačiti na način da im se protivi propis države članice koji za izračun poreza na darovanja propisuje da je olakšica na iznos porezne osnovice u slučaju darovanja zemljišta koje se nalazi u tuzemstvu, ako su darovatelj i obdarenik u vrijeme darovanja imali boravište u drugoj državi članici, niža od olakšice koja bi se primijenila ako bi barem jedan od njih u to vrijeme imao boravište u prvo navedenoj državi članici, čak i u slučaju kada se na zahtjev obdarenika primjenjuje potonja (viša) olakšica (uzimajući u obzir sva besplatna stjecanja od darovatelja tijekom deset godina prije i deset godina nakon darovanja)?”

         O prethodnom pitanju

         Uvodna očitovanja

               24

               Kao prvo, valja podsjetiti da je mehanizam koji je uspostavio njemački zakonodavac – prema kojemu je za izračun poreza na darovanja olakšica na iznos porezne osnovice, u slučaju darovanja nekretnine koja se nalazi u tuzemstvu, ako su darovatelj i obdarenik u vrijeme darovanja imali prebivalište u drugoj državi članici, niža od olakšice koja bi se primijenila ako bi barem jedan od njih u to vrijeme imao prebivalište u prvonavedenoj državi članici – Sud kvalificirao kao neopravdano ograničenje slobodnom kretanju kapitala u presudi od 22. travnja 2010.Mattner (C‑510/08, EU:C:2010:216), koji je mehanizam također bio povod donošenja presude o utvrđenju povrede obveze od 4. rujna 2014., Komisija/Njemačka (C‑211/13, EU:C:2014:2148).

               25

               U ovom slučaju nije sporno da se mehanizam oporezivanja primjenjuje uvijek, kada nije podnesen zahtjev obdarenika za ostvarenje prava na višu olakšicu, u slučaju darovanja između nerezidenata. Niti jedan element u spisu dostavljen Sudu ne dovodi do zaključka da bi navedeni mehanizam oporezivanja trebalo, u okviru ovog zahtjeva za prethodnu odluku, drukčije analizirati.

               26

               Međutim, iako je zadržao isti mehanizam oporezivanja, njemački je zakonodavac izmijenio članak 2. ErbStG‑a tako što je dodao stavak 3. na temelju kojeg, u slučaju darovanja između nerezidenata, obdarenik može podnijeti zahtjev za ostvarenje prava na višu olakšicu koja je predviđena u slučaju da darovanje uključuje najmanje jednog rezidenta.

               27

               Kao drugo, valja pojasniti predmet zahtjeva za prethodnu odluku.

               28

               Kao prvo, valja navesti da Komisija smatra da je uvjet predviđen ErbStG‑om, prema kojemu stjecatelji nerezidenti mogu zahtijevati primjenu više olakšice samo ako taj stjecatelj ili darovatelj ima prebivalište u državi članici Unije ili u državi u kojoj se primjenjuje Sporazum o EGP‑u, protivan sudskoj praksi Suda ustanovljenoj presudom od 17. listopada 2013., Welte (C‑181/12, EU:C:2013:662), s obzirom na to da se takva olakšica ne primjenjuje na prijenose između darovatelja i stjecatelja koji imaju boravište u trećim državama.

               29

               Iako sadržaj pitanja izrijekom ne ukazuje na taj aspekt predmetnoga nacionalnog propisa, iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da sud koji je uputio zahtjev dvoji, u tom pogledu, o spojivosti nacionalnog propisa s pravom Unije.

               30

               Međutim, valja podsjetiti da, iako pitanja o tumačenju prava Unije koja uputi nacionalni sud unutar pravnog i činjeničnog okvira koji utvrđuje pod vlastitom odgovornošću i čiju točnost Sud nije dužan provjeravati, uživaju presumpciju relevantnosti, Sud može odbiti odlučivati o zahtjevu za prethodnu odluku koji je uputio nacionalni sud samo ako je očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora u glavnom postupku, ako je problem hipotetičan ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi se mogao dati koristan odgovor na upućena pitanja (vidjeti u tom smislu presudu od 28. veljače 2013.Beker, C‑168/11, EU:C:2013:117, t. 19. i navedenu sudsku praksu).

               31

               U ovom slučaju nije sporno da su u vrijeme darovanja S. Hünnebeck i njezine dvije kćeri, stjecatelji predmetnog dara, sve troje imali boravište u Ujedinjenoj Kraljevini.

               32

               U tim uvjetima, pitanje navodne nespojivosti koje je istaknuto u točki 28. ove presude, s obzirom na to da nema veze s okolnostima u glavnom postupku, je hipotetično i, stoga, Sud nije dužan, u okviru ovog postupka, na njega odgovoriti.

               33

               Kao drugo, sporno je tumačenje predmetnog nacionalnog propisa u dijelu koji se odnosi na razdoblje koje valja uzeti u obzir prilikom zbrajanja darovanjâ iz članka 2. stavka 3. EsrbStG‑a.

               34

               Stoga, sud koji je uputio zahtjev smatra da u tom slučaju porezna osnovica na kojoj se primjenjuje odobrena olakšica obuhvaća sva darovanja koja su izvršena u razdoblju od 20 godina, dok, u slučaju da darovatelj ili stjecatelj boravi u Njemačkoj, porezna osnovica obuhvaća darovanja koja su nastala u razdoblju od deset godina.

               35

               S druge strane, njemačka se vlada protivi takvom tumačenju članaka 2. stavka 3. i članka 14. ErbStG‑a. Ta vlada smatra da se u slučaju darovanja između nerezidenata kao i u slučaju darovanja u kojemu je najmanje jedna stranka rezident zbrajaju darovi stečeni u razdoblju od deset godina koje je prethodilo posljednjem darovanju. S druge strane, primjena tih odredbi na zahtjev stjecatelja dovela bi do potpunog oporezivanja sve imovine stečene u razdoblju od 20 godina.

               36

               U tom pogledu, treba podsjetiti da je sud koji je uputio zahtjev jedini ovlašten utvrditi i ocijeniti činjenice u postupku koji je pred njim pokrenut te tumačiti i primijeniti nacionalno pravo (vidjeti presudu od 11. rujna 2008., Eckelkamp i dr., C‑11/07, EU:C:2008:489, t. 32. i navedenu sudsku praksu). Valja također podsjetiti da Sud mora načelno ograničiti svoje ispitivanje na elemente za ocjenu koje mu je sud koji je uputio zahtjev odlučio dostaviti. U odnosu na primjenu relevantnog nacionalnog propisa, Sud se mora držati slučaja koji taj sud smatra dokazanim te nije vezan stajalištima koja je iznijela jedna od stranaka u glavnom postupku (presuda od 6. ožujka 2003., Kaba, C466/00, EU:C:2003:127, t. 41.). Stoga je na sudu koji je uputio zahtjev, a ne na Sudu, da utvrdi doseg i učinak predmetnoga nacionalnog propisa u Njemačkom pravu, posebno, pravne posljedice primjene, na njihov zahtjev, više olakšice za stjecatelje nerezidente.

               37

               U tim uvjetima valja smatrati da svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članke 63. i 65. UFEU‑a tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis kojim se, za darovanja između nerezidenata, propisuje, s jedne strane, kada nije podnesen posebni zahtjev obdarenika, način izračuna poreza primjenom niže porezne olakšice te, s druge strane, na zahtjev takvog stjecatelja, način izračuna poreza primjenom više porezne olakšice koja prevladava kod darovanja u kojima je najmanje jedna stranka rezident, s time da taj izbor stjecatelja nerezidenta, za potrebe izračuna poreza koji valja platiti s osnova predmetnog darovanja, pretpostavlja zbrajanje svih darova koje je taj obdarenik primio od iste osobe u razdoblju od deset godina koje je prethodilo tom darovanju i deset godina nakon tog darovanja.

         Postojanje ograničenja slobodnom kretanju kapitala

               38

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, članak 63. stavak 1. UFEU‑a općenito zabranjuje ograničenja kretanja kapitala između država članica (vidjeti presudu od 17. rujna 2015., F. E. Familienprivatstiftung Eisenstadt, C589/13, EU:C:2015:612, t. 35. i navedenu sudsku praksu).

               39

               U ovom slučaju nije sporno da darovanje iz glavnog postupka predstavlja radnju koja potpada pod članak 63. stavak 1. UFEU‑a.

               40

               U odnosu na pitanje predstavlja li predmetni propis ograničenje u smislu navedene odredbe, valja podsjetiti da nacionalne odredbe kojima se utvrđuje vrijednost nekretnine za potrebe izračuna poreza koji valja platiti u slučaju stjecanja darovanjem može, ne samo odvratiti od kupnje nekretnine koja se nalazi u odnosnoj državi članici, već može također imati za učinak smanjenje vrijednosti dara rezidenta države članice koja nije ona na čijem se području nalazi navedena nekretnina (vidjeti presudu od 22. travnja 2010., Mattner, C‑510/08, EU:C:2010:216, t. 25.).

               41

               U ovom predmetu, iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi, s jedne strane, da je primjena mehanizma oporezivanja uvedenog u članku 2. stavku 3. ErbStG‑a, koji omogućuje stjecatelju da kod darovanja između nerezidenata ostvari pravo na povoljniju olakšicu predviđenu u slučaju darovanja u kojemu sudjeluje najmanje jedan rezident, fakultativna i, s druge strane, da taj izbor stjecatelja nerezidenta, za potrebe izračuna poreza koji valja platiti s osnova predmetnog darovanja, pretpostavlja zbrajanje svih darova koje je taj obdarenik primio od iste osobe u razdoblju od deset godina koje je prethodilo tom darovanju i deset godina nakon tog darovanja, dok se kod darovanja u kojem sudjeluje najmanje jedan rezident zbrajaju samo darovi koji su izvršeni u razdoblju od deset godina.

               42

               U odnosu na fakultativnu narav navedenog mehanizma oporezivanja, valja naglasiti da, čak i pod pretpostavkom da je taj mehanizam spojiv s pravom Unije, prema stalnoj sudskoj praksi nacionalni sustav koji ograničava slobodu kretanja može i dalje biti nespojiv s pravom Unije, čak i ako je njegova primjena fakultativna. Učinak postojanja izbora, koji bi eventualno omogućio da jedna situacija bude spojiva s pravom Unije, nije sam po sebi takav da uklanja nezakonitost sustava, poput predmetnoga, koji i dalje sadržava mehanizam oporezivanja koji nije spojiv s tim pravom. Valja dodati da to još i više vrijedi u slučaju, kao što je ovaj, u kojemu se mehanizam koji je nespojiv s pravom Unije automatski primjenjuje u slučaju nepostojanja izbora poreznog obveznika (vidjeti u tom smislu presudu od 28. veljače 2013., Beker, C‑168/11, EU:C:2013:117, t. 62. i navedenu sudsku praksu).

               43

               Međutim, kako bi se u okviru ovog predmeta dao koristan odgovor sudu koji je uputio zahtjev, valja ispitati pitanja spojivosti mehanizma oporezivanja, poput onog uvedenog člankom 2. stavkom 3. ErbStG‑a, s odredbama Ugovora o funkcioniranju Europske unije koje se odnose na slobodno kretanje kapitala.

               44

               U tom pogledu, u odnosu na trajanje razdoblja zbrajanja darova koje se uzima u obzir radi primjene više olakšice, iako je iznos više olakšice koja se, na zahtjev stjecatelja, primjenjuje na darovanja između nerezidenata istovjetan onom koji se primjenjuje na darovanja u kojima je najmanje jedna stranka rezident, ostaje činjenica da je razdoblje koje se uzima u obzir kod zbrajanja darova različito i ovisno o tome radi li se o darovanju iz prve ili druge od tih kategorija.

               45

               U takvom slučaju, koji je na sudu koji je uputio zahtjev da potvrdi, i da pritom nema potrebe odlučiti o spojivosti mehanizma, poput onog iz članka 2. stavka 3. ErbStG‑a, s pravom Unije, valja navesti da, s obzirom na to da su sva stjecanja nerezidenta podvrgnuta potpunom oporezivanju, to što se kod zbrajanja uzima u obzir dulje razdoblje za darovanja između nerezidenata od darovanja u kojima je najmanje jedna stranka rezident može, ako je to slučaj, dovesti do toga da se olakšica primjenjuje na poreznu osnovicu koja je za prvu kategoriju darovanja viša od druge kategorije te je stoga ta prva kategorija opovrgnuta porezu na darovanju koji je veći od onog koji se obračunava za drugu kategoriju darovanja. Učinak takvog mehanizma je ograničenje kretanje kapitala, s obzirom na to da može smanjiti vrijednost dara koji uključuje i nekretnine (vidjeti analogijom presudu od 22. travnja 2010., Mattner, C‑510/08, EU:C:2010:216, t. 27.).

               46

               Valja također navesti da takvu situaciju otežava činjenica da, za razliku od darovanja u kojima je najmanje jedna stranka rezident, glede kojih se za izračun poreza mogu zbrojiti samo prijašnji darovi, čime se omogućuje poreznom obvezniku da predvidi iznos poreza koji treba platiti, kod darovanja između nerezidenata, zbrajanje stečenoga uključuje također i stjecanja koja će nastati u razdoblju od deset godina nakon odnosnog darovanja, što dovodi stjecatelja u situaciju da nema saznanja o porezu na promet nekretnina koji će trebati kasnije platiti. U tom pogledu S. Hünnebeck je navela da nije tražila ostvarenje prava na povoljniju olakšicu na temelju članka 2. stavka 3. ErbStG‑a osobito zbog te nepredvidivosti.

               47

               Valja navesti da takvo pomanjkanje predvidivosti može imati za posljedicu odvraćanje nerezidenata da stječu ili zadrže imovinu koja se nalazi u Njemačkoj, s obzirom na to da će kasniji prijenos te imovine na druge nerezidente, potonje držati dulje vremena u nesigurnosti s obzirom na buduće poreze čije plaćanje može eventualno zatražiti ta država članica (vidjeti analogijom presudu od 15. rujna 2011., Halley, C‑132/10, EU:C:2011:586, t. 22. do 25.).

               48

               U tim okolnostima, pod uvjetom da sud koji je uputio zahtjev izvrši provjere u odnosu na trajanje razdoblja koje se uzima u obzir prilikom primjene više olakšice na zahtjev stjecatelja nerezidenta, a što potpada pod tumačenje i primjenu njemačkoga prava, valja navesti da, u odnosu na trajanje razdoblja zbrajanja darova koje se uzima u obzir radi primjene više olakšice, manje povoljni porezni tretman darovanja između nerezidenata od onog koji je namijenjen darovanjima u kojima je najmanje jedna stranka rezident, predstavlja ograničenje slobodnom kretanju kapitala koje je, u načelu, zabranjeno člankom 63. stavkom 1. UFEU‑a.

               49

               Nadalje, valja navesti da, suprotno stajalištu njemačke vlade, ta se razlika u postupanju ne može smatrati spojivom s odredbama Ugovora o funkcioniranju Europske unije koje se odnose na slobodno kretanje kapitala, s obzirom na to da se one odnose na situacije koje nisu objektivno usporedive. Posebno, ta vlada smatra da situacija rezidenta i situacija nerezidenta nije usporediva u odnosu na njihove porezne osnovice. Ne može se, u odnosu na te dvije kategorije poreznih obveznika, u potpunosti postupati na jednaki način, s obzirom na načelo teritorijalnosti.

               50

               U tom pogledu valja podsjetiti da, u skladu s člankom 65. stavkom 1. točkom (a) UFEU‑a, članak 63. UFEU‑a „ne dovodi u pitanje pravo država članica da primjenjuju relevantne odredbe svojeg poreznog zakonodavstva kojima se pravi razlika između poreznih obveznika koji nisu u istom položaju u pogledu mjesta boravišta ili mjesta ulaganja svojeg kapitala”.

               51

               Ta se odredba članka 65. UFEU‑a, s obzirom na to da predstavlja iznimku od temeljnog načela slobodnog kretanja kapitala, mora usko tumačiti. Prema tome, ne može se tumačiti u smislu da je svako porezno zakonodavstvo koje uključuje razlikovanje poreznih obveznika prema mjestu boravišta ili državi članici u kojoj ulažu svoj kapital automatski u skladu s Ugovorom (vidjeti presudu od 17. listopada 2013., Welte, C‑181/12, EU:C:2013:662, t. 42. i navedenu sudsku praksu).

               52

               Naime, iznimka iz članka 65. stavka 1. točke (a) UFEU‑a sama je ograničena stavkom 3. istog članka, prema kojem nacionalne odredbe iz tog stavka 1. „ne smiju biti sredstvo proizvoljne diskriminacije ili prikrivenog ograničenja slobodnog kretanja kapitala i platnog prometa kako je utvrđeno u članku 63.” (vidjeti u tom smislu presudu od 17. listopada 2013.,Welte, C‑181/12, EU:C:2013:662, t. 43. i navedenu sudsku praksu).

               53

               Treba stoga razlikovati nejednako postupanje dopušteno člankom 65. stavkom 1. točkom (a) UFEU‑a i proizvoljnu diskriminaciju zabranjenu stavkom 3. istog članka. No iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da, kako bi se nacionalni porezni propis države članice, kao što je onaj u glavnom postupku, u kojim se, radi izračuna poreza na darovanja, razlikuje razdoblje koje se uzima u obzir za primjenu olakšice na poreznu osnovicu nekretnine koja se nalazi u toj državi, ovisno o tome boravi li darovatelj ili obdarenik u navedenoj državi ili borave li oboje u drugoj državi članici, mogao smatrati usklađenim s odredbama Ugovora koje se odnose na slobodno kretanje kapitala, ta razlika u postupanju koju previđa mora se odnositi na situacije koje nisu objektivno usporedive ili mora biti opravdana važnim razlogom u općem interesu. Osim toga, kako bi bila opravdana, razlika u postupanju između te dvije kategorije darovanja ne smije prelaziti ono što je nužno za postizanje cilja kojemu predmetni propis teži (vidjeti u tom smislu presudu od 17. listopada 2013., Welte, C‑181/12, EU:C:2013:662, t. 44. i navedenu sudsku praksu).

               54

               U odnosu na propis o kojem se raspravlja u glavnom postupku, iz spisa kojim Sud raspolaže proizlazi da se visina poreza na darovanja, koji se odnosi na nekretninu koja se nalazi u Njemačkoj, računa primjenom ErbStG‑a, uzimajući istovremeno u obzir vrijednost te nekretnine i obiteljsku vezu koja eventualno postoji između darovatelja i obdarenika. Međutim, niti jedan od tih dvaju kriterija ne ovisi o mjestu boravka darovatelja ili obdarenika. Stoga, kako je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 62. svojega mišljenja, u odnosu na porez na darovanja koji treba platiti za nekretninu koja se nalazi u Njemačkoj i koja je predmet darovanja, ne postoji nikakva objektivna razlika koja bi opravdavala nejednaki porezni tretman situacije u kojoj niti jedna od stranaka darovanja nema boravište u toj državi članici i situacije u kojoj barem jedna od njih ima boravište u navedenoj državi. Stoga je situacija kćerî S. Hünnebeck usporediva sa situacijom bilo kojeg obdarenika koji darovanjem stječe nekretninu koja se nalazi u Njemačkoj od osobe koja boravi na njemačkom državnom području i s kojom je u roditeljskoj vezi , kao i sa situacijom bilo kojeg obdarenika koji boravi na tom državnom području i koji stječe dar od osobe koja na tom području ne boravi (vidjeti analogno presudu od 22. travnja 2010., Mattner, C‑510/08, EU:C:2010:216, t. 36).

               55

               Njemačkim se propisom, u načelu, obveznicima plaćanja poreza na promet nekretnina kod darovanja nekretnina koje se nalaze u Njemačkoj smatraju i stjecatelj kod darovanja između nerezidenata kao i stjecatelj kod darovanja u kojemu je najmanje jedna stranka rezident. Samo u odnosu na razdoblje koje se uzima u obzir za primjenu olakšice na poreznu osnovicu, tim se propisom, radi izračuna tog poreza, različito postupa s darovanjima između nerezidenata i s onima u kojemu je najmanje jedna stranka rezident. S druge strane, nije sporno da se utvrđenje razreda i stope oporezivanja vrši na temelju istih pravila koja vrijede za te dvije kategorije darovanja (vidjeti analogijom presudu od 22. travnja 2010., Mattner, C‑510/08, EU:C:2010:216, t. 37.).

               56

               Budući da su nacionalnim propisom, za potrebe oporezivanja prometa nekretnine koja se nalazi na području odnosne države članice koji se ostvaruje darovanjem, izjednačeni, s jedne strane, obdarenici nerezidenti koji su stekli tu nekretninu od osobe nerezidenta i, s druge strane, obdarenici nerezidenti ili rezidenti koji su stekli tu nekretninu od darovatelja rezidenta te obdarenici rezidenti koji su stekli istu nekretninu od darovatelja nerezidenta, njime se ne može predvidjeti, a da se pritom ne prekrši pravo Unije, različito postupanje prema tim obdarenicima, u okviru tog istog oporezivanja, u odnosu na primjenu olakšice na poreznu osnovicu te nekretnine. Postupajući na istovjetni način s darovanjima koja su izvršena u korist tih dviju kategorija osoba, osim u pogledu razdoblja koje se uzima u obzir za primjenu olakšice koju može koristiti stjecatelj, nacionalni je zakonodavac, u stvari, priznao da među njima ne postoji – u pogledu modaliteta i uvjeta oporezivanja darova ili nasljedstava – nikakvo razlikovanje u objektivnoj situaciji koje bi moglo opravdati različito postupanje.” (vidjeti analogijom presudu od 22. travnja 2010., Mattner, C‑510/08, EU:C:2010:216, t. 38.).

               57

               Točno je i valja priznati da je, kao što to u bitnom ističe i njemačka vlada, porezna osnovica kod darovanja u kojemu je obdarenik nerezident, s obzirom na to da je djelomično podložan porezu na darovanja u Njemačkoj, u načelu niža od one u kojoj je obdarenik rezident ili nerezident koji je potpuno podložan tom porezu u toj državi članici (vidjeti analogijom presudu od 17. listopada 2013., Welte, C‑181/12, EU:C:2013:662, t. 52.).

               58

               Međutim, ta okolnost ne može dovesti u pitanje prethodne navode, kao što to proizlazi iz sudske prakse Suda (vidjeti osobito presudu od 3. rujna 2014., Komisija/Španjolska, C‑127/12, EU:C:2014:2130, t. 77. i 78.), poglavito stoga što se razdoblje koje se uzima u obzir za primjenu olakšice na poreznu osnovicu, predviđenu propisom o kojemu se raspravlja u glavnom postupku, ne mijenja ovisno o visini porezne osnovice darovanja, već ostaje ista neovisno o tom posljednjem iznosu.

               59

               Iz navedenog proizlazi da, s obzirom na to da relevantno razdoblje koje se uzima u obzir za primjenu olakšice ne ovisi o visini porezne osnovice, koja se primjenjuje na obdarenika s obzirom na njegovo svojstvo poreznog obveznika, karakteristike koje se odnose na poreznu osnovicu obdarenika nerezidenta nisu takve naravi da je zbog njih, u odnosu na to razdoblje, situacija tog obdarenika objektivno različita od situacije obdarenika rezidenta koji stječe dar od darovatelja nerezidenta (vidjeti analogijom presudu od 17. listopada 2013., Welte, C‑181/12, EU:C:2013:662, t. 55.).

               60

               Treba, stoga, ispitati može li se ograničenje kretanja kapitala, poput onog izloženog u točki 48. ove presude, objektivno opravdati važnim razlogom u općem interesu.

         Opravdanje ograničenja važnim razlogom u općem interesu

               61

               Glede postojanja eventualnog opravdanja ograničenja koje predstavlja nepovoljniji tretman nerezidenata s obzirom na razdoblje zbrajanja darova koje se uzima u obzir za primjenu više olakšice, koje se opravdanje temelji na važnom razlogu u općem interesu, razlozi koje je istaknula njemačka vlada nisu osnovani.

               62

               Kao prvo, što se tiče razloga koji se temelji na potrebi očuvanja usklađenosti njemačkoga poreznog sustava, valja podsjetiti da je točno da iz sudske prakse Suda proizlazi da se tim razlogom može opravdati ograničenje izvršavanja temeljnih sloboda koja su zajamčena ugovorom. Međutim, da bi se takvo opravdanje moglo dopustiti, potrebno je dokazati postojanje izravne veze između ostvarenja prava na poreznu prednost u pitanju i prijeboja te prednosti s utvrđenom poreznom obvezom (vidjeti presudu od 22. travnja 2010., Mattner, C‑510/08, EU:C:2010:216, t. 53. i navedenu sudsku praksu).

               63

               U ovom slučaju, dovoljno je navesti da, iako je argumentacija njemačke vlade ograničena na općenite navode, i to da je člankom 2. stavkom 3. ErbStG‑a izvršena „potpuna izmjena” sustava oporezivanja osoba obdarenika nerezidenata te da se sve prednosti i nedostaci koji proizlaze iz primjene jednog ili drugog sustava oporezivanja osoba koje stjecatelj nerezident može izabrati „kompenziraju”, ona ne dokazuje na osnovu čega se zbrajanje darova u razdoblju od 20 godina, kada stjecatelj traži ostvarenje prava na višu olakšicu, može smatrati prikladnim sredstvom za postizanje cilja očuvanja usklađenosti njemačkog poreznog sustava. U tom pogledu, valja navesti da porezna prednost koja proizlazi iz uzimanja u obzir, za primjenu više olakšice, razdoblja od deset godina koje je prethodilo darovanju u kojem je najmanje jedna stranka njemački rezident, ne kompenzira s utvrđenom poreznom obvezom s osnova poreza na darovanja (vidjeti, analogijom, presudu od 22. travnja 2010., Mattner, C‑510/08, EU:C:2010:216, t. 54., i od 17. listopada 2013., Welte, C‑181/12, EU:C:2013:662, t. 60.).

               64

               Iz toga proizlazi da se ograničenje, poput onoga izloženog u točki 44. ove presude, ne može opravdati potrebom očuvanja koherentnosti njemačkog poreznog sustava.

               65

               Kao drugo, u odnosu na opravdanje koje se temelji na načelu teritorijalnosti i na navodnoj potrebi osiguranja uravnotežene raspodjele ovlasti za oporezivanje između država članica, valja podsjetiti da se radi o legitimnom cilju koji Sud priznaje (presuda od 7. studenog 2013., K, C‑322/11, EU:C:2013:716, t. 50. i navedena sudska praksa).

               66

               Međutim, valja navesti da u ovom slučaju različito postupanje, koje se odnosi na razdoblje koje se uzima u obzir za primjenu više olakšice, proizlazi iz same primjene predmetnog njemačkog propisa (vidjeti u tom smislu presudu od 11. rujna 2008., Arens‑Sikken, C‑43/07, EU:C:2008:490, t. 41.). Nadalje, njemačka vlada ne dokazuje da je to različito postupanje neophodno kako bi se osigurala ovlast oporezivanja Savezne Republike Njemačke. Stoga se njemačka vlada neosnovano poziva na takvo opravdanje.

               67

               Slijedom navedenog, valja navesti da u ovom slučaju nije utvrđeno da se ograničenjem, poput onog izloženog u točki 48. ove presude, mogu postići ciljevi u općem interesu, za koje njemačka vlada tvrdi da ih želi postići.

               68

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, valja odgovoriti na postavljeno pitanje tako da članke 63. i 65. UFEU‑a treba tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis kojim je, za darovanja između nerezidenata, kada ne postoji posebni zahtjev stjecatelja, propisan način izračuna poreza primjenom niže porezne olakšice. Tim se člancima, u svakom slučaju, protivi nacionalni propis kojim se propisuje, na zahtjev takvog stjecatelja, način izračuna poreza primjenom više olakšice koja prevladava kod darovanja u kojima je najmanje jedna stranka rezident, s time da taj izbor stjecatelja nerezidenta, za potrebe izračuna poreza koji valja platiti s osnova predmetnog darovanja, pretpostavlja zbrajanje svih darova koje je taj obdarenik primio od iste osobe u razdoblju od deset godina koje je prethodilo tom darovanju i deset godina nakon tog darovanja.

         Troškovi

               69

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                     Članke 63. i 65. UFEU‑a treba tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis kojim se, za darovanja između nerezidenata, kada ne postoji posebni zahtjev stjecatelja, propisuje način izračuna poreza primjenom niže porezne olakšice. Tim se člancima, u svakom slučaju, protivi nacionalni propis kojim je propisan, na zahtjev takvog stjecatelja, način izračuna poreza primjenom više olakšice koja prevladava kod darovanja u kojima je najmanje jedna stranka rezident, s time da taj izbor stjecatelja nerezidenta, za potrebe izračuna poreza koji valja platiti s osnova predmetnog darovanja, pretpostavlja zbrajanje svih darova koje je taj obdarenik primio od iste osobe u razdoblju od deset godina koje je prethodilo tom darovanju i deset godina nakon tog darovanja.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački.


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 9. ožujka 2017.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Oberster Gerichtshof.#Zahtjev za prethodnu odluku – Sloboda pružanja odvjetničkih usluga – Mogućnost država članica da pridrže određenim propisanim kategorijama pravnika izradu javnih akata koji se odnose na osnivanje ili prijenos stvarnih prava na nekretninama – Propis države članice kojim se zahtijeva da vjerodostojnost potpisa na zahtjevu za upis u zemljišne knjige potvrdi javni bilježnik.#Predmet C-342/15.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      9. ožujka 2017. (
            *1
         )*
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Sloboda pružanja odvjetničkih usluga — Mogućnost država članica da pridrže određenim propisanim kategorijama pravnika izradu javnih akata koji se odnose na osnivanje ili prijenos stvarnih prava na nekretninama — Propis države članice kojim se zahtijeva da vjerodostojnost potpisa na zahtjevu za upis u zemljišne knjige potvrdi javni bilježnik“
      U predmetu C‑342/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Oberster Gerichtshof (Vrhovni Sud, Austrija), odlukom od 19. svibnja 2015., koju je Sud zaprimio 8. srpnja 2015., u postupku

         Leopoldine Gertraud Piringer,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: J. L. da Cruz Vilaça, predsjednik vijeća, A. Tizzano (izvjestitelj), potpredsjednik Suda, M. Berger, A. Borg Barthet i F. Biltgen, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: K. Malacek, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 8. lipnja 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Leopoldine Gertraud Piringer, S. Piringer, W. L. Weh i S. Harg, Rechtsanwälte,

               —

               za austrijsku vladu, G. Eberhard, M. Aufner i C. Pesendorfer, u svojstvu agenata,

               —

               za češku vladu, M. Smolek, J. Vláčil i D. Hadroušek, u svojstvu agenata,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze, J. Möller, D. Kuon i J. Mentgen, u svojstvu agenata,

               —

               za španjolsku vladu, M. J. García‑Valdecasas Dorrego i V. Ester Casas, u svojstvu agenata,

               —

               za francusku vladu, G. de Bergues, D. Colas i R. Coesme, u svojstvu agenata,

               —

               za latvijsku vladu, I. Kalniņš i J. Treijs‑Gigulis, u svojstvu agenata,

               —

               za luksemburšku vladu, D. Holderer, u svojstvu agenta, uz asistenciju F. Moysea, odvjetnika,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna, D. Lutostańska i A. Siwek, u svojstvu agenata,

               —

               za slovensku vladu, B. Jovin Hrastnik, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, G. Braun i H. Støvlbæk, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 21. rujna 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 1. stavka 1. drugog podstavka Direktive Vijeća 77/249/EEZ od 22. ožujka 1977. o olakšavanju učinkovitog ostvarivanja slobode pružanja odvjetničkih usluga (SL 1977., L 78, str. 17.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 9., str. 14.) kao i članka 56. UFEU‑a.

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između Leopoldine Gertraud Piringer, austrijske državljanke, i Bezirksgericht Freistadt (Okružni sud u Freistadtu, Austrija) u vezi s odbijanjem potonjeg da izvrši upis nacrta ugovora o kupoprodaji nekretnine u austrijske zemljišne knjige.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Druga uvodna izjava Direktive 77/249 glasi kako slijedi:
               „[...] ova [se] Direktiva odnosi isključivo na mjere koje odvjetnicima omogućavaju učinkovito pružanje odvjetničkih usluga; [...] potrebne [su] detaljnije mjere za učinkovito ostvarivanje prava poslovnog nastana.”

               4

               U skladu s člankom 1. stavcima 1. i 2. te direktive:
               „1.   Ova se Direktiva primjenjuje, u granicama i pod uvjetima koji su u njoj utvrđeni, na obavljanje odvjetničke djelatnosti pružanjem usluga.
               Neovisno o drugim odredbama ove Direktive, države članice mogu pridržati za određene kategorije pravnika obvezu pripreme službenih [izradu javnih] isprava za stjecanje prava na upravljanje ostavinom pokojnika te [...] izradu službenih [javnih] isprava kojima se osnivaju ili prenose vlasnička prava na zemlju [nekretninama].
               2.   Pojam ‚odvjetnik’ se odnosi na bilo koju osobu koja je ovlaštena obavljati stručne djelatnosti pod jednim od sljedećih naziva:

                           [...]
                           Irska:

                           Barrister
                           Solicitor

                           [...]
                           Ujedinjena Kraljevina:

                           Advocate
                           Barrister
                           Solicitor,

                     [...]
               ”

               5

               U članku 4. navedene direktive određuje se:
               „1.   Djelatnosti vezane uz zastupanje stranke u postupku pred sudom ili pred upravnim tijelima obavljaju se u svakoj državi članici domaćinu pod uvjetima utvrđenima za odvjetnike u toj državi uz izuzetak uvjeta kojima se zahtijeva boravište ili upis u stručnu organizaciju u toj državi.
               [...]
               4.   Za odvjetnika koji obavlja djelatnosti, osim onih iz stavka 1., primjenjuju se uvjeti i pravila profesionalnog ponašanja države članice iz koje dolazi, ne dovodeći u pitanje poštovanje pravila, neovisno o njihovom izvoru, koja se primjenjuju na obavljanje odvjetničke djelatnosti u državi članici domaćinu, posebno onih pravila koja se odnose na nespojivost obavljanja odvjetničke djelatnosti s obavljanjem drugih djelatnosti u toj državi [...]. Potonja pravila se primjenjuju samo ako ih može poštovati odvjetnik koji nije registriran u državi članici domaćinu, i to u mjeri u kojoj je poštovanje tih pravila objektivno opravdano kako bi se u toj državi osiguralo pravilno pružanje odvjetničkih usluga, ugled struke i poštovanje pravila u vezi s nespojivošću.”

               6

               U uvodnoj izjavi 10. Direktive 98/5/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. veljače 1998. o olakšavanju stalnog obavljanja odvjetničke djelatnosti u državi članici različitoj od one u kojoj je stečena kvalifikacija (SL 1998., L 77, str. 36.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 9., str. 65.) navodi se:
               „[...] potrebno [je] predvidjeti, kao u Direktivi 77/249/EEZ, mogućnost da se iz djelatnosti odvjetnika koji obavljaju odvjetništvo pod stručnim nazivima iz matične zemlje u Velikoj Britaniji i Irskoj isključi priprema određenih službenih [javnih] isprava u području prijenosa prava vlasništva nad nekretninama i ostavinskim postupcima; [...] ova Direktiva ni na koji način ne utječe na odredbe po kojima su u svakoj državi članici određene djelatnosti rezervirane za struke različite od pravne struke; [...]”

               7

               Članak 5. te direktive, naslovljen „Područje djelovanja”, u stavku 2. propisuje:
               „Države članice koje na svom državnom području ovlašćuju propisanu kategoriju odvjetnika za sastavljanje isprava za stjecanje prava na upravljanje ostavinom i za stjecanje ili prijenos prava vlasništva i drugih prava nad nekretninama, a koja su područja u drugim državama članicama rezervirana za druge struke različite od odvjetništva mogu iz tih djelatnosti isključiti odvjetnike koji obavljaju djelatnost pod stručnim nazivom iz matične zemlje dodijeljenim u jednoj od potonjih država članica.”

         Austrijsko pravo

               8

               U članku 31. Allgemeines Grundbuchsgesetza (Savezni zakon o zemljišnim knjigama) od 2. veljače 1955., u verziji koja se primjenjuje na glavni postupak (BGBl. I, 87/2015) (u daljnjem tekstu: GBG), određuje se:
               „1.   Upis u zemljišne knjige može se izvršiti samo [...] na temelju javnih isprava ili privatnih isprava na kojima je potpis stranaka ovjerio sud ili javni bilježnik i, kada je riječ o fizičkim osobama, kada se u ovjeri također navodi datum rođenja osobe.
               [...]
               3.   Ovjeravanje stranih isprava uređeno je međunarodnim ugovorima. Za isprave koje je ovjerilo austrijsko predstavničko tijelo u čijoj su nadležnosti sastavljene ili ovjerene, ili nacionalno predstavničko tijelo države u kojima su sastavljene ili ovjerene nije potrebna dodatna ovjera.
               [...]”

               9

               Članak 53. GBG‑a predviđa:
               „1.   Vlasnik ima pravo zahtijevati upis u registar nacrta ugovora o kupoprodaji ili založnom pravu kako bi prava koja će se upisati nakon te kupoprodaje ili osnivanja založnog prava bila upisana s prvenstvenim redom tog zahtjeva.
               [...]
               3.   Gore navedenim zahtjevima udovoljava se samo ako se s obzirom na postojeće zemljišnoknjižne upise pravo koje je predmet upisa može valjano upisati ili upisano pravo valjano izbrisati i ako je potpis na zahtjevu ovjerio sud ili javni bilježnik. Primjenjuju se odredbe članka 31. stavaka 3. do 5.
               [...]”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               10

               L. G. Piringer vlasnica je polovice nekretnine koja se nalazi u Austriji.

               11

               Ona je 25. veljače 2009. u Češkoj Republici potpisala zahtjev za upis u austrijske zemljišne knjige nacrta ugovora o kupoprodaji svojeg udjela u vlasništvu te nekretnine da bi osigurala prvenstveni red. Potpis podnositeljice zahtjeva ovjerio je na tom zahtjevu češki odvjetnik koji je, u skladu s češkim pravom, u tu svrhu sastavio bilješku u kojoj su navedeni datum rođenja tužiteljice u glavnom postupku i dokumenti koje je ona predočila za dokazivanje svojeg identiteta. Odvjetnik potpisnik također potvrđuje da je L. G. Piringer pred njim osobno potpisala jedini primjerak tog zahtjeva.

               12

               Dana 15. srpnja 2014. L. G. Piringer podnijela je zahtjev za upis Bezirksgerichtu Freistadt (Okružni sud u Freistadtu, Austrija), koji je zadužen za vođenje zemljišnih knjiga. Svojem zahtjevu priložila je, među ostalim, Ugovor između Republike Austrije i Čehoslovačke Socijalističke Republike o pravosudnoj suradnji u građanskim stvarima, priznanju javnih akata i razmjeni pravnih informacija od 10. studenoga 1961. (BGBl. br. 309/1962), koji se još uvijek primjenjuje u bilateralnim odnosima s Republikom Češkom (BGBl III br. 123/1997 (u daljnjem tekstu: Austrijsko-češki ugovor)).

               13

               Taj sud odbacio je spomenuti zahtjev presudom od 18. srpnja 2014. s obrazloženjem da potpis tužiteljice u glavnom postupku nije ovjerio sud ili javni bilježnik, protivno zahtjevima iz članka 53. stavka 3. GBG‑a. Osim toga, prema spomenutom sudu, ovjeravanje potpisa od strane češkog odvjetnika nije obuhvaćeno područjem primjene Austrijsko-češkog ugovora. U svakom slučaju, taj sud je smatrao da ovjera koju je podnijela L. G. Piringer ne sadrži otisak službenog pečata, kako se to zahtijeva člancima 21. i 22. spomenutog ugovora.

               14

               Rješenjem od 25. studenoga 2015. Landesgericht Linz (Zemaljski sud u Linzu, Austrija) potvrdio je presudu od 18. srpnja 2014. zaključivši, među ostalim, da iako je izjava kojom se potvrđuje vjerodostojnost potpisa javna isprava prema češkom pravu, na njezino priznavanje u Austriji primjenjuje se članak 21. stavak 2. Austrijsko-češkog ugovora. Međutim, budući da ta odredba ograničava uzajamno priznanje na ovjere kojima se potvrđuje vjerodostojnost potpisa na privatnim ispravama, koje je izdao „austrijski sud, upravno tijelo ili bilježnik”, proširenje njegova područja primjene na ovjere koje izdaju češki odvjetnici bilo bi protivno ne samo tekstu tog članka, nego i samoj volji ugovornih stranaka.

               15

               Oberster Gerichtshof (Vrhovni sud, Austrija), koji odlučuje u postupku povodom revizije koju je uložila L. G. Piringer, u bitnome smatra da se Austrijsko-češki ugovor ne primjenjuje u predmetnom slučaju i sumnja u usklađenost uvjeta o javnobilježničkoj ovjeri iz članka 53. stavka 3. GBG‑a s pravom Unije.

               16

               U tim uvjetima Oberster Gerichtshof (Vrhovni sud) odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 1. stavak 1. drugi podstavak [Direktive 77/249] tumačiti na način da država članica ovjeravanje vjerodostojnosti potpisa na dokumentima koji su potrebni za osnivanje ili prijenos prava na nekretninama može izuzeti iz slobode pružanja odvjetničkih usluga i pridržati obavljanje te djelatnosti javnim bilježnicima?

                        2.

                        Treba li članak 56. UFEU‑a tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis države registra (Austrija) prema kojem je ovjeravanje vjerodostojnosti potpisa na dokumentima koji su potrebni za osnivanje ili prijenos prava na nekretninama pridržano javnim bilježnicima, s učinkom da se izjava o vjerodostojnosti potpisa koju odvjetnik s poslovnim nastanom u Češkoj izda u državi svojeg poslovnog nastana ne priznaje u državi registra, iako ta izjava prema češkom pravu ima pravni učinak službene ovjere,
                        osobito jer:

                                 (a)

                                 se pitanje priznanja izjave o vjerodostojnosti potpisa na zahtjevu za upis u zemljišne knjige u državi registra koju je sastavio odvjetnik s poslovnim nastanom u Češkoj odnosi na obavljanje usluge od strane odvjetnika koju ne mogu pružiti odvjetnici s poslovnim nastanom u državi registra i odbijanje priznanja takve izjave stoga ne podliježe zabrani ograničenja

                           ili

                                 (b)

                                 je takvo pridržavanje opravdano kako bi se osigurala zakonitost i pravna sigurnost isprava (dokumenata o pravnim poslovima) i stoga služi važnim razlozima u općem interesu i usto je nužno kako bi se taj cilj ostvario u državi registra?”

         Zahtjev za ponovno otvaranje usmenog postupka

               17

               U skladu s člankom 82. stavkom 2. Poslovnika Suda, usmeni dio postupka zatvoren je nakon iznošenja mišljenja nezavisnog odvjetnika 21. rujna 2016.

               18

               Aktom podnesenim tajništvu Suda 31. listopada 2016. L. G. Piringer zatražila je ponovno otvaranje usmenog dijela postupka. Ona je u biti osporila određene navode iz mišljenja nezavisnog odvjetnika i ustvrdila da zainteresirane osobe nisu raspravile nekoliko argumenata koji su bili izneseni kao temeljni u okviru ovog zahtjeva za prethodnu odluku.

               19

               U tom pogledu, iz članka 252. drugog stavka UFEU‑a proizlazi da je dužnost nezavisnog odvjetnika, djelujući posve nepristrano i neovisno, javno iznositi obrazložena mišljenja u predmetima u kojima se zahtijeva njegovo sudjelovanje, pri čemu Sud nije vezan ni tim mišljenjima ni njihovim obrazloženjem (presuda od 21. prosinca 2016., Vijeće/Front Polisario, C‑104/16 P, EU:C:2016:973, t. 60. i navedena sudska praksa).

               20

               Posljedično, neslaganje stranke s navedenim mišljenjem ne može, neovisno o pitanjima koja se u njemu ispituju, samo po sebi biti razlog koji bi opravdao ponovno otvaranje usmenog dijela postupka (presuda od 21. prosinca 2016., Vijeće/Front Polisario, C‑104/16 P, EU:C:2016:973, t. 61. i navedena sudska praksa).

               21

               Ipak, treba podsjetiti da, u skladu s člankom 83. Poslovnika Suda, Sud može u svakom trenutku, nakon što sasluša nezavisnog odvjetnika, odrediti ponovno otvaranje usmenog dijela postupka, osobito ako smatra da stvar nije dovoljno razjašnjena ili pak ako je u predmetu potrebno odlučiti na temelju argumenta o kojem se nije raspravljalo među strankama ili zainteresiranim osobama iz članka 23. Statuta Suda Europske unije.

               22

               Međutim, Sud smatra da u predmetnom slučaju raspolaže svim elementima potrebnima za odgovor na postavljena pitanja, da su ti elementi izneseni u postupku i da su stranke o njima raspravile.

               23

               U tim okolnostima Sud, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, ocjenjuje da ne treba odrediti ponovno otvaranje usmenog dijela postupka.

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               24

               Sud koji je uputio zahtjev prvim pitanjem u biti pita treba li članak 1. stavak 1. drugi podstavak Direktive 77/249 tumačiti na način da se protivi propisu države članice, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, u skladu s kojim samo javni bilježnici mogu ovjeravati potpise na dokumentima koji su potrebni za osnivanje ili prijenos stvarnih prava na nekretninama, čime se isključuje mogućnost da se u toj državi članici prizna takva ovjera koju je izvršio odvjetnik s poslovnim nastanom drugoj državi članici.

               25

               U svrhu odgovora na to pitanje, najprije treba utvrditi primjenjuje li se Direktiva 77/249 u okolnostima poput onih u predmetnom slučaju.

               26

               U tom smislu treba istaknuti da se Direktiva 77/249, čiji je cilj olakšati učinkovito ostvarivanje slobode pružanja odvjetničkih usluga (presuda od 19. siječnja 1988., Gullung, 292/86, EU:C:1988:15, t. 15.), sukladno tekstu svojeg članka 1. stavka 1. primjenjuje na obavljanje odvjetničke djelatnosti pružanjem usluga.

               27

               Stoga treba provjeriti, kao prvo, je li ovjeravanje potpisa na zahtjevu za upis u zemljišne knjige, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, „odvjetnička djelatnost” i, kao drugo, je li to ovjeravanje izvršeno u okviru slobodnog pružanja usluga u smislu spomenute odredbe.

               28

               Kao prvo, treba utvrditi da Direktiva 77/249 ne definira izričito opseg pojma „odvjetnička djelatnost” u smislu te direktive. Naime, iako ta direktiva razlikuje između, s jedne strane, djelatnosti vezane uz zastupanje stranke u postupku pred sudom ili tijelima javne vlasti, spomenute među ostalim u članku 4. stavku 1. navedene direktive i, s druge strane, svih ostalih djelatnosti, u skladu s, među ostalim, njezinim člankom 4. stavkom 4. (vidjeti presudu od 30. studenoga 1995., Gebhard, C‑55/94, EU:C:1995:411, t. 14.), ona ne određuje opseg tih izraza.

               29

               Međutim, što se tiče samog pojma „odvjetnik” u smislu Direktive 77/249, njezin članak 1. stavak 2. propisuje da taj izraz treba razumjeti na način da se odnosi na „bilo koju osobu koja je ovlaštena obavljati stručne djelatnosti pod jednim od [...] naziva” koji se primjenjuju u pojedinoj državi članici. Upotrijebivši takvu definiciju, zakonodavac Unije prepustio je državama članica da same definiraju taj pojam i uputio na nazive koji se u pojedinim državama članicama koriste za označavanje osoba koje su ovlaštene za obavljanje spomenute stručne djelatnosti.

               30

               U tim okolnostima treba smatrati da je, s obzirom na nedostatak pojašnjenja u Direktivi 77/249, zakonodavac Unije također što se tiče definicije djelatnosti koju mogu obavljati odvjetnici želio očuvati nadležnost država članica da odrede sadržaj tog pojma na način da im je u vezi s tim ostavio široku marginu prosudbe.

               31

               Slijedom toga, za potrebe tumačenja Direktive 77/249 treba istaknuti da, protivno onomu što tvrde, među ostalim, češka i španjolska vlada, pojam „odvjetnička djelatnost” u smislu te direktive obuhvaća ne samo pravne usluge koje obično pružaju odvjetnici, poput pravnog savjeta ili zastupanja i obrane stranke pred sudom, nego također može obuhvaćati ostale vrste usluga, poput ovjeravanja potpisa. Okolnost da te usluge ne pružaju odvjetnici u svim državama članicama u tom smislu nije relevantna.

               32

               Osim toga, valja precizirati da su, kao što to proizlazi iz spisa podnesenog Sudu, neke države članice, uključujući Češku Republiku, uistinu predvidjele mogućnost da odvjetnici s poslovnim nastanom na njihovu državnom području pružaju te ostale vrste usluga.

               33

               Kao drugo, treba utvrditi podliježe li odvjetnička djelatnost koja se sastoji od ovjeravanja potpisa pravilima o slobodnom pružanja usluga. Naime, primjena Direktive 77/249 na odvjetničke djelatnosti u skladu s njezinim člankom 1. stavkom 1. također je uvjetovana time da se te djelatnosti obavljaju „pružanjem usluga”.

               34

               U tom pogledu valja podsjetiti da je, kao što je to Sud u više navrata presudio, u cilju omogućavanja pružanja usluga, moguće kretanje bilo pružatelja usluga u državu članicu u kojoj je nastanjen primatelj usluga bilo primatelja usluga u državu poslovnog nastana pružatelja usluga. Dok je prvi slučaj izričito spomenut u članku 57. trećem stavku UFEU‑a, koji dopušta privremeno obavljanje djelatnosti pružatelja usluga u državi u kojoj se usluga pruža pod istim uvjetima koje ta država propisuje za svoje državljane, drugi slučaj, kojim se ispunjava cilj zahvaćanja slobodom pružanja usluga svih plaćenih djelatnosti koje nisu obuhvaćene slobodom kretanja robe, osoba i kapitala, predstavlja nužnu nadopunu prvoga (vidjeti osobito presudu od 24. rujna 2013., Demirkan, C‑221/11, EU:C:2013:583, t. 34.).

               35

               Stoga, u skladu sa sudskom praksom Suda, pravo na slobodno pružanje usluga koje se člankom 56. UFEU‑a daje državljanima država članica, dakle građanima Unije, uključuje „pasivnu” slobodu pružanja usluga, to jest slobodu primateljâ usluga da odu u drugu državu članicu kako bi se ondje koristili uslugama neometani ograničenjima (vidjeti osobito presudu od 24. rujna 2013., Demirkan, C‑221/11, EU:C:2013:583, t. 35. i navedenu sudsku praksu).

               36

               Slijedi da, s obzirom na to da se njome nastoji olakšati učinkovito ostvarivanje slobode pružanja odvjetničkih usluga, Direktivu 77/249 treba tumačiti na način da se primjenjuje kako u klasičnom slučaju kretanja odvjetnika u državu članicu koja nije država njegova poslovnog nastana u cilju pružanja svojih usluga, tako i u slučaju kada ne dođe do njegova kretanja, to jest kada je, kao u glavnom postupku, primatelj usluga taj koji se kreće izvan države članice svojeg boravišta kako bi došao u drugu državu članicu i primio usluge odvjetnika koji tamo ima poslovni nastan.

               37

               Uzimajući u obzir prethodno navedeno i s obzirom na to da su uvjeti za primjenu Direktive 77/249 ispunjeni u predmetnom slučaju, treba smatrati da se ona može primijeniti u okolnostima predmeta poput onog u glavnom postupku.

               38

               Nakon ovog utvrđenja, kao sljedeće valja navesti da se pitanje koje je postavio Oberster Gerichtshof (Vrhovni sud) odnosi upravo na tumačenje članka 1. stavka 1. drugog podstavka Direktive 77/249. Ta odredba dopušta odstupanje od slobode pružanja odvjetničkih usluga na način da propisuje da države članice imaju mogućnost pridržati za „određene kategorije pravnika” mogućnost izrade javnih isprava koje se među ostalim odnose na osnivanje ili prijenos stvarnih prava na nekretninama.

               39

               Spomenuti sud svojim pitanjem u biti želi saznati može li takvo odstupanje opravdati da se austrijskim javnim bilježnicima pridrži pravo ovjeravanja potpisa na dokumentima potrebnima za osnivanje ili prijenos stvarnih prava na nekretninama, čime se odvjetnike isključuje iz takve djelatnosti.

               40

               Međutim, treba utvrditi da se odstupanje iz članka 1. stavka 1. drugog podstavka Direktive 77/249 ne odnosi općenito na različite kategorije pravničkih zanimanja, na način da su države članice na temelju te odredbe ovlaštene ograničiti obavljanje djelatnosti izrade javnih isprava kojima se osnivaju ili prenose stvarna prava na nekretninama na određene kategorije pravnih struka, kao što su javni bilježnici, i tako zabraniti stranim odvjetnicima obavljanje predmetne djelatnosti na području spomenutih država članica.

               41

               Naprotiv, ta odredba propisuje odstupanje koje je ograničenije i koje se odnosi na točno određene kategorije pravnika, koje su uostalom izričito utvrđene u članku 1. stavku 2. te iste direktive.

               42

               U tom pogledu, kao što to pravilno ističu Komisija i njemačka vlada, na temelju analize nastanka Direktive 77/249 može se razumjeti podrijetlo i opseg te odredbe, koja je umetnuta radi Ujedinjene Kraljevine i Irske, kako bi se uzeo u obzir poseban pravni položaj tih dviju država članica, u kojima postoje različite kategorije odvjetnika, odnosno barristers i solicitors.

               43

               Svrha je odstupanja iz članka 1. stavka 1. drugog podstavka Direktive 77/249 osobito bila da se uzmu u obzir propisi primjenjivi u tim državama Common Lawa, kojima se predviđa da solicitors imaju isključivu nadležnost izrade određenih pravnih akata iz područja prava u vezi s nekretninama, dok je u drugim državama članicama u vrijeme donošenje te direktive izrada tih akata bila pridržana za javne bilježnike i sudove. Osim toga, nije bilo osporeno da te djelatnosti ne ulaze u područje primjene Direktive 77/249.

               44

               Cilj spomenutog odstupanja stoga je, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 34. svojeg mišljenja, onemogućavanje odvjetnicima iz drugih država članica obavljanje predmetnih djelatnosti u Ujedinjenoj Kraljevini i Irskoj. Tom tumačenju u prilog govori i uvodna izjava 10. Direktive 98/5, u skladu s kojom je potrebno predvidjeti, kao u Direktivi 77/249, mogućnost da se iz djelatnosti odvjetnika koju obavljaju pod stručnim nazivima iz matične zemlje u Velikoj Britaniji i Irskoj isključi priprema određenih javnih isprava u području prijenosa prava vlasništva nad nekretninama i ostavinskim postupcima.

               45

               Isto tako, članak 5. stavak 2. Direktive 98/5 propisuje da „[d]ržave članice koje na svojem državnom području ovlašćuju propisanu kategoriju odvjetnika za sastavljanje isprava za stjecanje prava na upravljanje ostavinom i za stjecanje ili prijenos prava vlasništva i drugih prava nad nekretninama, a koja su područja u drugim državama članicama rezervirana za druge struke različite od odvjetništva mogu iz tih djelatnosti isključiti odvjetnike koji obavljaju djelatnost pod stručnim nazivom iz matične zemlje dodijeljenim u jednoj od potonjih država članica”.

               46

               U tim okolnostima, s obzirom na to da se odstupanje iz članka 1. stavka 1. drugog stavka Direktive 77/249 odnosi samo na određene kategorije pravnika koje je država članica ovlastila da obavljaju svoju stručnu djelatnost pod jednim od naziva koji su precizno utvrđeni samom direktivom, a ne na struke koje nisu odvjetnici, treba zaključiti da spomenuta odredba nije primjenjiva u okolnostima predmeta u glavnom postupku.

               47

               S obzirom na prethodno navedeno, na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 1. stavak 1. drugi podstavak Direktive 77/249 treba tumačiti na način da se ne primjenjuje na propis države članice, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, u skladu s kojim samo javni bilježnici mogu ovjeravati potpise na dokumentima koji su potrebni za osnivanje ili prijenos stvarnih prava na nekretninama, čime se isključuje mogućnost da se u toj državi članici prizna takva ovjera koju je izvršio odvjetnik s poslovnim nastanom u drugoj državi članici.

         Drugo pitanje

               48

               Sud koji je uputio zahtjev drugim pitanjem u biti pita treba li članak 56. UFEU‑a tumačiti na način da mu se protivi propis države članice, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, u skladu s kojim samo javni bilježnici mogu ovjeravati potpise na dokumentima koji su potrebni za osnivanje ili prijenos stvarnih prava na nekretninama, čime se isključuje mogućnost da se u toj državi članici prizna takva ovjera koju je izvršio odvjetnik s poslovnim nastanom u drugoj državi članici.

               49

               Kako bi se odgovorilo na to pitanje, kao prvo treba podsjetiti da članak 56. UFEU‑a zahtijeva ne samo uklanjanje svake diskriminacije prema pružatelju usluga s poslovnim nastanom u drugoj državi članici na temelju njegove nacionalnosti nego i uklanjanje svih ograničenja slobode pružanja usluga, čak i ako se ona na jednak način primjenjuju na nacionalne pružatelje usluga i na one iz drugih država članica, kad su ona takve naravi da zabranjuju, otežavaju ili čine manje privlačnima djelatnosti pružatelja usluga koji ima poslovni nastan u drugoj državi članici, u kojoj zakonito pruža slične usluge (presude od 18. srpnja 2013., Citroën Belux, C‑265/12, EU:C:2013:498, t. 35. i navedena sudska praksa, i od 11. lipnja 2015., Berlington Hungary i dr., C‑98/14, EU:C:2015:386, t. 35.).

               50

               U predmetnom slučaju, člankom 53. stavkom 3. GBG‑a nadležnost za ovjeravanje potpisa na dokumentima koji su potrebni za osnivanje i prijenos stvarnih prava na nekretninama dodjeljuje se samo javnim bilježnicima i sudovima. Primjena te odredbe dovodi do isključivanja, na nediskriminirajući način, mogućnosti da se u Austriji prizna ovjera takvog potpisa koju je izvršio odvjetnik s poslovnim nastanom u toj državi kao i odvjetnika s poslovnim nastanom u drugim državama članicama.

               51

               Međutim, budući da se njome ne omogućuje priznavanje ovjere potpisa koju je izvršio odvjetnik s poslovnim nastanom u drugoj državi članici, u ovom slučaju Češkoj Republici, u kojoj on u skladu s nacionalnim pravom zakonito pruža slične usluge, takvo pridržavanje nadležnosti može spriječiti takvog stručnjaka da nudi tu vrstu usluge strankama koje ih žele primiti u Austriji. Osim toga, uzimajući u obzir sudsku praksu spomenutu u točkama 34. i 35. ove presude, takvo pridržavanje nadležnosti također ograničava slobodu austrijskog državljanina, kao primatelja takve usluge, da ode u Češku Republiku i tamo primi uslugu koja u Austriji nije valjana za potrebe upisa u zemljišne knjige.

               52

               Stoga valja utvrditi da se nacionalnim propisom o kojemu je riječ u glavnom postupku ograničava sloboda pružanja usluga zajamčena člankom 56. UFEU‑a.

               53

               Kao drugo, valja podsjetiti da, u skladu sa sudskom praksom Suda, takvo ograničenje ipak može biti dopušteno u okviru odstupanja iz razloga javnog poretka, javne sigurnosti i javnog zdravlja, izričito predviđenih u člancima 51. i 52. UFEU‑a i primjenjivih u području slobode pružanja usluga na temelju članka 62. UFEU‑a, ili opravdano, ako se primjenjuje na nediskriminirajući način, važnim razlozima u općem interesu (vidjeti presudu od 28. siječnja 2016., Laezza, C‑375/14, EU:C:2016:60, t. 31. i navedenu sudsku praksu), pod uvjetom da je prikladno za jamčenje ostvarenja zadanog cilja i da ne prekoračuje ono što je nužno da bi ga se postiglo (vidjeti osobito presudu od 17. ožujka 2011., Peñarroja Fa, C‑372/09 i C‑373/09, EU:C:2011:156, t. 54. i navedenu sudsku praksu).

               54

               U tom pogledu valja istaknuti, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 48. svojeg mišljenja, da je Sud u presudi od 24. svibnja 2011., Komisija/Austrija (C‑53/08, EU:C:2011:338, t. 91. i 92.) već smatrao da djelatnost povjerena javnim bilježnicima nije sama po sebi izravno i konkretno povezana s izvršavanjem javnih ovlasti u smislu članka 51. prvog stavka UFEU‑a. Osim toga, činjenica da se određeni akti ili ugovori moraju obvezno ovjeriti, inače su nevaljani, ne može dovesti u pitanje to utvrđenje.

               55

               Slijedom toga, na odstupanje predviđeno spomenutom odredbom UFEU‑a ne može se pozivati u okolnostima predmetnog slučaja, koji se, osim toga, odnosi samo na ovjeravanje potpisa podnositelja zahtjeva, a ne sadržaja akta na kojem se ta ovjera nalazi.

               56

               Međutim, s obzirom na okolnost iznesenu u točki 50. ove presude, da je pridržavanje nadležnosti u korist javnih bilježnika iz članka 53. stavka 3. GBG‑a nediskriminirajuća mjera, treba provjeriti može li se ona opravdati važnim razlozima u općem interesu, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 53. ove presude.

               57

               U ovom slučaju austrijska tijela tvrde da je cilj nacionalne mjere o kojoj je riječ u glavnom postupku osigurati dobro funkcioniranje sustava zemljišnih knjiga i zajamčiti zakonitost i pravnu sigurnost akata zaključenih između pojedinaca.

               58

               Međutim, s jedne strane, kao što su to osobito istaknule austrijska i njemačka vlada, treba napomenuti da su zemljišne knjige, pogotovo u određenim državama članicama u kojima postoji latinski sustav javnog bilježništva, od odlučujuće važnosti osobito u transakcijama koje uključuju nekretnine. Svaki upis u zemljišne knjige, poput austrijskih zemljišnih knjiga, proizvodi konstitutivne učinke, u smislu da pravo osobe koja je zatražila upis nastaje tek upisom. Vođenje zemljišnih knjiga temeljni je element preventivnog djelovanja pravosuđa, u smislu da je njezin cilj osigurati pravilnu primjenu zakona i pravnu sigurnost akata sklopljenih između pojedinaca, što je dio zadaća i odgovornosti države.

               59

               U tim okolnostima, nacionalne odredbe koje propisuje da prisegnuti stručnjaci, poput javnih bilježnika, moraju provjeriti točnost upisa u zemljišne knjige doprinose osiguravanju pravne sigurnosti transakcija u vezi s nekretninama i dobrom funkcioniranju zemljišnih knjiga, te su općenito povezane sa zaštitom dobrog sudovanja, koja u skladu sa sudskom praksom Suda predstavlja važni razlog u općem interesu (vidjeti u tom smislu presudu od 12. prosinca 1996., Reisebüro Broede, C‑3/95, EU:C:1996:487, t. 36.).

               60

               S druge strane, treba podsjetiti da je Sud u svojoj presudi od 24. svibnja 2011., Komisija/Austrija (C‑53/08, EU:C:2011:338, t. 96.), već smatrao, u vezi sa slobodom poslovnog nastana, da je činjenica da se javnobilježničkim djelatnostima ostvaruju ciljevi u općem interesu, koji su osobito usmjereni na osiguravanje zakonitosti i pravne sigurnosti akata sklopljenih među pojedincima, važni razlog u općem interesu kojim se mogu opravdati eventualna ograničenja članka 49. UFEU‑a koja proizlaze iz posebnih karakteristika javnobilježničke djelatnosti, poput ograničenja koja se na javne bilježnike primjenjuju putem postupaka za njihovo imenovanje, ograničenja njihova broja ili njihove teritorijalne nadležnosti ili pak sustava njihovih naknada, njihove nezavisnosti, nespojivosti javnobilježničkog posla s određenim poslovima i nerazrješivosti, dok god se tim ograničenjima postižu ti ciljevi i dok god su potrebna za te svrhe.

               61

               Međutim, treba smatrati, analogno onome što je Sud utvrdio u spomenutoj presudi, da su takva razmatranja također primjenjiva u vezi s ograničenjem slobode pružanja usluga u smislu članka 56. UFEU‑a.

               62

               Slijedom navedenog, treba utvrditi da su ciljevi na koje se poziva austrijska vlada važni razlog u općem interesu kojim se može opravdati nacionalni propis poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku.

               63

               Međutim, treba još provjeriti ispunjava li mjera o kojoj je riječ u glavnom postupku uvjet proporcionalnosti, u smislu sudske prakse navedene u točkama 53. i 60. ove presude.

               64

               U ovom slučaju, kao što proizlazi iz očitovanja koja su podnijela austrijska tijela tijekom rasprave u ovom predmetu, sudjelovanje javnog bilježnika potrebno je za upis u zemljišne knjige, s obzirom na to da uloga tog stručnjaka nije ograničena na potvrđivanje identiteta osobe koja je potpisala dokument, nego također podrazumijeva da javni bilježnik primi na znanje sadržaj predmetnog akta kako bi se uvjerio u zakonitost namjeravane transakcije i provjeri je li podnositelj zahtjeva poslovno sposoban.

               65

               U tim okolnostima, pridržavanje djelatnosti povezanih s ovjeravanjem akata koji se odnose na osnivanje i prijenos stvarnih prava na nekretninama posebnoj kategoriji stručnjaka koja uživa javno povjerenje i koja je pod posebnim nadzorom predmetne države članice prikladna je mjera za postizanje ciljeva dobrog funkcioniranja sustava zemljišnih knjiga i zakonitosti te pravne sigurnosti akata zaključenih između pojedinaca.

               66

               Osim toga, treba istaknuti da odvjetnička djelatnost koja se sastoji od potvrđivanja vjerodostojnosti potpisa na aktima nije usporediva s djelatnosti ovjeravanja koje obavljaju javni bilježnici i da je sustav ovjeravanja uređen strožim odredbama.

               67

               U tom pogledu, češka vlada je na raspravi u predmetnom slučaju pojasnila da iako je točno da je češki odvjetnik ovlašten potvrditi vjerodostojnost potpisa u točno određenim okolnostima koje su propisane posebnim propisom, iz sudske prakse Nejvyšší soud (Vrhovni sud, Češka Republika) jasno proizlazi da ovjera potpisa koju izvrši češki odvjetnik nije javna isprava. Slijedom toga, u slučaju spora između stranaka, ta potvrda neće imati istu dokaznu vrijednost kao i ovjera koju je izvršio javni bilježnik.

               68

               Prema spomenutoj državi članici slijedi da kada bi se takav potpis priznao u Austriji za potrebe upisa u austrijske zemljišne knjige, ta potvrda imala bi dokaznu vrijednost javne isprave jer bi se smatrala ekvivalentnom ovjeri koju je izvršio javni bilježnik. Ona bi stoga u Austriji imala drukčiju dokaznu snagu od one koju bi mogla imati u Češkoj Republici.

               69

               U tim okolnostima, ako bi se iz razloga koji se odnose na slobodu pružanja odvjetničkih usluga odustalo od državnog nadzora i učinkovitog osiguravanja upisa u zemljišnu knjigu, to bi dovelo do narušavanja dobrog funkcioniranja sustava zemljišnih knjiga i zakonitosti te pravne sigurnosti akata sklopljenih između pojedinaca.

               70

               Iz toga slijedi da nacionalna mjera o kojoj je riječ u glavnom postupku ne prekoračuje ono što je nužno da bi se postiglo ciljeve koje je navela austrijska vlada.

               71

               S obzirom na prethodno navedeno, na drugo pitanje treba odgovoriti da članak 56. UFEU‑a treba tumačiti na način da mu se ne protivi propis države članice, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, u skladu s kojim samo javni bilježnici mogu ovjeravati potpise na dokumentima koji su potrebni za osnivanje ili prijenos stvarnih prava na nekretninama, čime se isključuje mogućnost da se u toj državi članici prizna takva ovjera koju je izvršio odvjetnik s poslovnim nastanom u drugoj državi članici.

         Troškovi

               72

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 1. stavak 1. drugi podstavak Direktive Vijeća 77/249/EEZ od 22. ožujka 1977. o olakšavanju učinkovitog ostvarivanja slobode pružanja odvjetničkih usluga treba tumačiti na način da se ne primjenjuje na propis države članice, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, u skladu s kojim samo javni bilježnici mogu ovjeravati potpise na dokumentima koji su potrebni za osnivanje ili prijenos stvarnih prava na nekretninama, čime se isključuje mogućnost da se u toj državi članici prizna takva ovjera koju je izvršio odvjetnik s poslovnim nastanom u drugoj državi članici.

                           2.

                           Članak 56. UFEU‑a treba tumačiti na način da mu se ne protivi propis države članice, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, u skladu s kojim samo javni bilježnici mogu ovjeravati potpise na dokumentima koji su potrebni za osnivanje ili prijenos stvarnih prava na nekretninama, čime se isključuje mogućnost da se u toj državi članici prizna takva ovjera koju je izvršio odvjetnik s poslovnim nastanom u drugoj državi članici.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 16. prosinca 2015.#Air Canada protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje – Zabranjeni sporazumi – Europsko tržište zračnog prijevoza tereta – Sporazumi i usklađena djelovanja u odnosu na više elemenata cijena usluga zračnog prijevoza tereta (uvođenje dodatka za gorivo i dodatka za sigurnost, odbijanje plaćanje provizije na dodatke) – Članak 101. UFEU-a, članak 53. Sporazuma o EGP-u i članak 8. Sporazuma o zračnom prometu između Zajednice i Švicarske – Obveza obrazlaganja.#Predmet T-9/11.