title: Presuda Suda (treće vijeće) od 12. veljače 2015.#Nóra Baczó i János István Vizsnyiczai protiv Raiffeisen Bank Zrt.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Fővárosi Törvényszék.#Zahtjev za prethodnu odluku – Zaštita potrošača – Direktiva 93/13/EEZ – Članak 7. – Ugovor o hipotekarnom kreditu – Arbitražna klauzula – Nepoštenost – Potrošačka tužba – Nacionalno postupovno pravilo – Nenadležnost suda pred kojim je podnesena tužba kojom se traži utvrđenje ništetnosti unaprijed formuliranog standardnog ugovora za odlučivanje o zahtjevu za utvrđenje nepoštenosti ugovornih odredbi sadržanih u tom istom ugovoru.#Predmet C-567/13.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      12. veljače 2015. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Zaštita potrošača — Direktiva 93/13/EEZ — Članak 7. — Ugovor o hipotekarnom kreditu — Arbitražna klauzula — Nepoštenost — Potrošačka tužba — Nacionalno postupovno pravilo — Nenadležnost suda pred kojim je podnesena tužba kojom se traži utvrđenje ništetnosti unaprijed formuliranog standardnog ugovora za odlučivanje o zahtjevu za utvrđenje nepoštenosti ugovornih odredbi sadržanih u tom istom ugovoru“
      U predmetu C‑567/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Fővárosi Törvényszék (Mađarska), odlukom od 2. listopada 2013., koju je Sud zaprimio 5. studenoga 2013., u postupku

         Nóra Baczó,

         János István Vizsnyiczai

      protiv

         Raiffeisen Bank Zrt,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, A. Ó Caoimh, C. Toader (izvjestiteljica), E. Jarašiūnas i C. G. Fernlund, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: I. Illéssy, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 19. studenoga 2014.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za mađarsku vladu, M. M. Tátrai i M. Z. Fehér, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, K. Talabér‑Ritz i M. van Beek, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon saslušanja nezavisne odvjetnice, da u predmetu odluči bez njezinog mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima (SL L 95, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 24.).

               2

               Taj zahtjev podnesen je u okviru spora između, s jedne strane, N. Baczó i J. I. Vizsnyiczaija i, s druge strane, društva Raiffeisen Bank Zrt o zahtjevu za utvrđenje ništetnosti ugovora o hipotekarnom kreditu i u njemu sadržane arbitražne klauzule.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               U skladu s člankom 1. stavkom 1. Direktive 93/13:
               „Svrha ove Direktive je uskladiti zakone i druge propise država članica koji se odnose na nepoštene odredbe u ugovorima koji se sklapaju između prodavatelja robe ili pružatelja usluga i potrošača.“

               4

               Članak 3. stavak 1. ove direktive glasi kako slijedi:
               „Ugovorna odredba o kojoj se nisu vodili pojedinačni pregovori smatra se nepoštenom ako u suprotnosti s uvjetom o dobroj vjeri, na štetu potrošača prouzroči znatniju neravnotežu u pravima i obvezama stranaka, proizašlih iz ugovora.“

               5

               Članak 6. stavak 1. navedene direktive određuje:
               „Države članice utvrđuju da u ugovoru koji je prodavatelj robe ili pružatelj usluge sklopio s potrošačem prema nacionalnom pravu nepoštene odredbe nisu obvezujuće za potrošača, a da ugovor u tim uvjetima i dalje obvezuje stranke ako je u stanju nastaviti važiti i bez tih nepoštenih odredaba.“

               6

               U skladu s člankom 7. stavkom 1. te direktive:
               „U interesu potrošača i tržišnih konkurenata države članice osiguravaju da postoje primjerena i djelotvorna sredstva za sprečavanje stalnog korištenja nepoštenih odredaba u ugovorima koji prodavatelji robe i pružatelji usluga sklapaju s potrošačima.“

         Mađarsko pravo

      Materijalno pravo

               7

               Članak 200. Zakona br. IV iz 1959. kojim se uspostavlja Građanski zakonik (a Polgári Törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. törvény, u daljnjem tekstu: Građanski zakonik), u verziji koja je bila na snazi u vrijeme sklapanja ugovora o kojem je riječ u glavnom postupku, određuje:
               „(1)   Ugovorne strane slobodno određuju sadržaj ugovora. One mogu ugovoriti odredbe čiji sadržaj odstupa od pravila koja uređuju ugovore osim ako je zakonom drukčije određeno.
               (2)   Ništetan je svaki ugovor koji krši ili zaobilazi pravno pravilo, osim ako to pravilo ne predviđa neku drugu pravnu posljedicu. Isto tako je ništetan i svaki ugovor koji je očito protivan moralu društva.“

               8

               U skladu s člankom 209. stavkom 1. tog zakonika „opći ugovorni uvjet ili ugovorna odredba potrošačkog ugovora o kojima se nisu vodili pojedinačni pregovori nepošteni su ako jednostrano, neosnovano i u suprotnosti s dobrom vjerom i poštenjem određuju prava i obveze ugovornih strana na štetu ugovorne strane koja nije odredila unošenje tih odredaba u ugovor“.

               9

               Članak 209/A stavak 1. navedenog zakonika predviđa da oštećena strana može pobijati nepoštenu ugovornu odredbu. U skladu sa stavkom 2. tog članka takve ugovorne odredbe su ništetne.

               10

               Članak 227. stavak 2. istog zakonika određuje da je „svaki ugovor čiji je predmet nemoguća činidba ništetan“.

               11

               Sukladno članku 239/A stavku 1. Građanskog zakonika, ugovorna strana može od suca zahtijevati, s jedne strane, utvrđenje ništetnosti ugovora ili određenih ugovornih odredbi (djelomična ništetnost) a, s druge strane, i to da se sudac pritom ne izjasni o pravnim posljedicama te ništetnosti.

               12

               U skladu s člankom 213. stavkom 1. Zakona br. CXII iz 1996. o kreditnim i financijskim institucijama (hitelintézetekről és a pénzügyi vállalkozásokról szóló 1996. évi CXII. törvény, u daljnjem tekstu: Zakon o kreditnim institucijama), u verziji koja je bila na snazi u vrijeme sklapanja ugovora o kojem je riječ u glavnom postupku, ništetan je svaki ugovor o potrošačkom kreditu i svaki ugovor o hipotekarnom kreditu koji ne sadrži ugovorne odredbe navedene u toj zakonskoj odredbi, uključujući osobito one o predmetu ugovora, ukupnoj godišnjoj efektivnoj kamatnoj stopi ili ukupnom iznosu troškova koji se odnose na ugovor.

         Postupovno pravo

               13

               U skladu s člankom 3. stavkom 2. Zakona br. III iz 1952. kojim se ustanovljuje Zakonik o građanskom postupku (a polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törveny, u daljnjem tekstu: Zakonik o građanskom postupku), sudac je vezan zahtjevima i pravnim argumentima stranaka, osim ako je zakonom drukčije određeno. Sudac ne uzima u obzir zahtjeve i argumente stranaka s obzirom na njihov formalni naziv, nego s obzirom na njihov sadržaj.

               14

               Sukladno članku 22. stavku 1. tog zakonika opće nadležan sud je općinski sud, bilo da je riječ o Járásbíróságu (mjesnom sudu) ili Kerületi Bíróságu (okružnom sudu). Slijedom toga, taj sud je materijalno nadležan za odlučivanje u sporovima za koje zakon ne propisuje nadležnost Törvényszéka (područnog suda).

               15

               U skladu s člankom 23. stavkom 1. točkom (k) tog zakonika, Törvényszék je nadležan za odlučivanje u sporovima o utvrđenju ništetnosti nepoštenih ugovornih odredbi na temelju, među ostalim, članka 209/A Građanskog zakonika.

               16

               U mišljenju 2/2010/VI.28 sudaca Građanskog odjela Kúrije (Vrhovnog suda) o određenim postupovnim pitanjima glede tužbi za utvrđenje ništetnosti određeno je da je sudac po službenoj dužnosti dužan utvrditi razlog očite ništetnosti koji može biti jasno ustanovljen na temelju raspoloživih dokaza.

               17

               Mišljenje 2/2011/XII.12 sudaca Građanskog odjela Kúrije o određenim pitanjima o valjanosti potrošačkih ugovora pojašnjava da je općinski sud, u okviru ispitivanja osnovanosti tužbe, dužan ispitati nepoštenost ugovorne odredbe bilo na prigovor tuženika bilo po službenoj dužnosti.

               18

               Sukladno članku 24. stavku 1. Zakonika o građanskom postupku vrijednost spora određuje se u odnosu na iznos tražbine ili vrijednost bilo kojeg drugog prava koje se zahtijeva tužbom.

               19

               Kada je riječ o izračunu pristojbe za podnošenje građanske parnične tužbe, članak 39. stavak 1. Zakona br. XCIII iz 1990. o pristojbama (1990. évi XCIII. tv. az illetékekről, u daljnjem tekstu: Zakon o pristojbama) određuje da je osnovica te pristojbe vrijednost predmeta spora na dan podnošenja tužbe, osim ako je drugačije određeno zakonom.

               20

               Međutim, članak 39. stavak 3. tog zakona određuje:
               „Kada se vrijednost premeta spora ne može utvrditi sukladno odredbama stavka 1., [...] pristojbena osnovica određuje se na sljedeći način:

                        a)

                        pred općinskim sudom ona iznosi 350.000 mađarskih forinti (HUF) u parničnim postupcima [...];

                        b)

                        pred Törvényszékom:

                                 —

                                 ako taj sud odlučuje u prvom stupnju, ona iznosi 600.000 HUF u parničnim postupcima [...].“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               21

               Tužitelji u glavnom postupku N. Baczó i J. I. Vizsnyiczai su 13. rujna 2007. sklopili ugovor o hipotekarnom kreditu s društvom Raiffeisen Bank Zrt, bankarskom institucijom mađarskog prava. Taj ugovor sadržavao je arbitražnu klauzulu na temelju koje je za sporove koji nastaju iz ugovora o kreditu, osim onih koji se odnose na novčane tražbine, nadležan arbitražni sud.

               22

               Tužitelji u glavnom postupku su 26. veljače 2013. pred Pesti Központi Kerületi Bíróság (središnji sud okruga Pest) podnijeli tužbu za utvrđenje ništetnosti navedenog ugovora.

               23

               U prilog tužbi tužitelji u glavnom postupku su, na temelju članka 239/A, članka 200. stavka 2. i članka 227. stavka 2. Građanskog zakonika, istaknuli da je ugovor o hipotekarnom kreditu koji su sklopili očito nezakonit, protivan moralu društva te da za predmet ima nemoguću činidbu. Oni su također naveli da su u slučaju tog ugovora ispunjene pretpostavke za ništetnost sadržane u članku 213. stavku 1. Zakona o kreditnim institucijama.

               24

               Nakon što je Pesti Központi Kerületi Bíróság uputio zahtjev za pružanje dodatnih informacija, tužitelji u glavnom postupku su isto tako zahtijevali da se utvrdi ništetnost arbitražne klauzule koja se nalazi u navedenom ugovoru sukladno Direktivi 93/13, članku 209. stavku 2. Građanskog zakonika i Mišljenju 2/2011/XII.12. Kúrije.

               25

               Uzimajući u obzir taj posljednji dio tužbenog zahtjeva i nakon što je ugovor o hipotekarnom kreditu kvalificirao kao „unaprijed formulirani standardni ugovor“, Pesti Központi Kerületi Bíróság je rješenjem od 6. svibnja 2013. uputio predmet Fővárosi Törvényszéku (područni sud u Budimpešti) sukladno članku 23. stavku 1. točki (k) Zakonika o građanskom postupku, na temelju kojeg je odlučivanje o sporovima o utvrđivanju ništetnosti nepoštenih ugovornih odredbi u nadležnosti područnog suda.

               26

               Tužitelji u glavnom postupku su protiv tog rješenja podnijeli pravni lijek kojim su tražili da ono bude izmijenjeno i da za nadležni sud bude određen općinski sud. S tim u vezi iz odluke kojom je sud uputio zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da tužitelji u glavnom postupku u prilog svojoj tužbi navode da poriču da su zahtijevali, s jedne strane, utvrđenje nepoštenosti ugovorne odredbe svojeg ugovora o hipotekarnom kreditu i, s druge strane, da njihov predmet bude upućen područnom sudu.

               27

               Sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da na temelju članka 23. stavka 1. točke (k) Zakonika o građanskom postupku potrošač može zahtijevati utvrđenje nepoštenosti ugovorne odredbe sadržane u unaprijed formuliranom standardnom ugovoru, kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom predmetu, jedino pred područnim sudom, dok taj isti potrošač u svojstvu tuženika u okviru postupka koji je pred općinskim sudom pokrenut povodom tužbe prodavatelja robe ili pružatelja usluga može istaknuti prigovor radi utvrđenja nepoštenosti navedene ugovorne odredbe.

               28

               Ovisno o pragovima koji se primjenjuju na vrijednost spora, postupak koji je potrošač pokrenuo radi utvrđenja ništetnosti unaprijed formuliranog standardnog ugovora na temelju drugih razloga stoga može biti u nadležnosti općinskog suda. Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, bilo bi razumno da općinski sud može isto tako odlučiti o zahtjevu za utvrđenje ništetnosti nepoštenih ugovornih odredbi istog ugovora.

               29

               Naposljetku, taj sud smatra da potrošačeva tužba pred područnim sudom može potrošača dovesti u nepovoljnu situaciju, osobito zato što pravilo sadržano u članku 23. stavku 1. točki (k) Zakonika o građanskom postupku dovodi do viših troškova postupka. Takva situacija mogla bi ugroziti ostvarenje ciljeva Direktive 93/13.

               30

               U tim je okolnostima Fővárosi Törvényszék odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li smatrati da je postupak nepovoljan za potrošača ako, kada on u tužbi kojom pokreće postupak pred općinskim sudom radi utvrđenja ništetnosti ugovora (opći uvjeti ugovora) zahtijeva i utvrđenje ništetnosti jedne od ugovornih odredbi, to dovodi do nadležnosti područnog suda (Törvényszék)? Naime, potrošač se u okviru postupka koji je pred općinskim sudom pokrenuo njegov suugovaratelj može pozvati na nepoštenost ugovorne odredbe, dok upućivanje predmeta područnom sudu podrazumijeva da će potrošač platiti veću pristojbu.

                        2.

                        Bi li ravnoteža bila ponovno uspostavljena kada bi potrošač u okviru postupka koji je pokrenuo pred općinskim sudom radi utvrđenja ništetnosti ugovora također imao mogućnost pozvati se na nepoštenost određenih odredbi tog ugovora, a da istodobno ne uzrokuje prestanak nadležnosti tog općinskog suda?“

         O prethodnim pitanjima

         Uvodna očitovanja

               31

               Iz zajedničkog tumačenja prethodnih pitanja i razloga koje je iznio sud koji je uputio zahtjev proizlazi da taj sud od Suda traži da donese odluku o sukladnosti nacionalnog postupovnog propisa pravu Unije, osobito Direktivi 93/13.

               32

               S tim u vezi valja podsjetiti da, iako u okviru zahtjeva za prethodnu odluku Sud nije nadležan za odlučivanje o sukladnosti odredbi nacionalnog prava ili nacionalne prakse pravilima prava Unije, on je opetovano presuđivao da jest nadležan za pružanje sudu koji je uputio zahtjev svih odgovarajućih elemenata tumačenja tog prava koji tom sudu omogućuju da ocijeni tu sukladnost za potrebe donošenja presude u sporu koji se pred njim vodi (vidjeti presudu Pannon Gép Centrum, C‑368/09, EU:C:2010:441, t. 28. i navedenu sudsku praksu).

               33

               U tim okolnostima i s obzirom na to da se dvojbe suda koji je uputio zahtjev odnose na mogući nepovoljniji položaj u koji primjena članka 23. stavka 1. točke (k) Zakonika o građanskom postupku dovodi potrošača koji se poziva na svoja prava koja ima na temelju Direktive 93/13, valja smatrati da se prethodna pitanja odnose na tumačenje te direktive, osobito njezina članka 7. stavka 1.

         Meritum

               34

               Svojim pitanjima koja valja ispitati zajedno sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 7. stavak 1. Direktive 93/13 tumačiti u smislu da se on protivi pravilu nacionalnog postupovnog prava na temelju kojeg općinski sud koji je nadležan za donošenje odluke o tužbi potrošača kojom se traži utvrđenje ništetnosti unaprijed formuliranog standardnog ugovora nije nadležan za odlučivanje o zahtjevu tog potrošača kojom se traži utvrđenje nepoštenosti ugovornih odredbi sadržanih u tom ugovoru.

               35

               S tim u vezi najprije valja podsjetiti da je u vezi s člankom 23. stavkom 1. točkom (k) Zakonika o građanskom postupku upućen zahtjev za prethodnu odluku u predmetu u kojem je donesena presuda Jőrös (C‑397/11, EU:C:2013:340).

               36

               U tom predmetu sud koji je uputio zahtjev je od Suda među ostalim tražio da odgovori na pitanje treba li Direktivu 93/13 tumačiti u smislu da nacionalni sud pred kojim se vodi postupak o valjanosti odredbi potrošačkog ugovora može po službenoj dužnosti ispitati nepoštenost predmetnih odredbi i eventualno donijeti odluku o utvrđenju ništetnosti ugovora čak i onda kada je na temelju nacionalnog propisa za utvrđivanje ništetnosti nepoštenih ugovornih odredbi nadležno drugo sudsko tijelo.

               37

               U točki 53. presude Jőrös (EU:C:2013:340) Sud je odlučio da Direktivu 93/13 treba tumačiti u smislu da nacionalni sud koji je po službenoj dužnosti utvrdio nepoštenost ugovorne odredbe treba, koliko je to moguće, primijeniti nacionalna postupovna pravila tako da se izvuku sve posljedice koje, prema nacionalnom pravu, proizlaze iz utvrđenja nepoštenosti predmetne ugovorne odredbe kako bi se osiguralo da potrošač njome ne bude vezan.

               38

               Međutim, valja pojasniti da se ovaj predmet razlikuje od onoga u kojem je donesena presuda Jőrös (EU:C:2013:340) jer je u njemu riječ o pitanju treba li potrošač koji je u svojstvu tužitelja imati mogućnost da on sam, osim ništetnosti ugovora koji ulazi u područje primjene Direktive 93/13, ističe nepoštenost ugovornih odredbi koje taj ugovor sadrži unatoč postojanju pravila o nadležnosti koje obvezuje tog potrošača da takvu tužbu podnese pred drugim nacionalnim sudom.

               39

               Članak 7. stavak 1. Direktive 93/13 državama članicama nameće obvezu da osiguravaju da u nacionalnim pravnim porecima postoje primjerena i djelotvorna sredstva za sprečavanje stalnoga korištenja nepoštenih odredaba u ugovorima koje prodavatelji robe i pružatelji usluga sklapaju s potrošačima.

               40

               Suprotno tome, Direktiva 93/13 ne sadrži izričitu odredbu koja određuje koji je sud nadležan za odlučivanje o potrošačkoj tužbi kojom se traži utvrđivanje ništetnosti takvih nepoštenih ugovornih odredbi.

               41

               U skladu s ustaljenom sudskom praksom, u nedostatku odredaba Unije u tom području, unutarnji pravni sustav svake države članice treba, na temelju načela postupovne autonomije država članica, odrediti nadležne sudove i postupovna pravila za pravna sredstva namijenjena zaštiti prava koja pravni subjekti izvode iz prava Unije (presuda Agrokonsulting-04, C‑93/12, EU:C:2013:432, t. 35. i navedena sudska praksa).

               42

               Slijedom navedenoga, iz dobro ustanovljene sudske prakse Suda isto tako proizlazi da postupovna pravila za pravna sredstva čija je svrha osigurati zaštitu prava koja pravni subjekti izvode iz prava Unije ne smiju biti nepovoljnija od onih koja se odnose na slična pravna sredstva u nacionalnom pravu (načelo ekvivalentnosti) niti u praksi onemogućiti ili pretjerano otežati korištenje pravima koja priznaje pravni poredak Unije (načelo djelotvornosti) (vidjeti u tom smislu presudu Impact, C‑268/06, EU:C:2008:223, t. 46. i navedenu sudsku praksu kao i presudu Asociación de Consumidores Independientes de Castilla y León, C‑413/12, EU:C:2013:800, t. 30).

               43

               Kao prvo, kada je riječ o načelu ekvivalentnosti, valja podsjetiti da je Komisija u pisanim očitovanjima i na raspravi izrazila sumnje glede sukladnosti tom načelu nacionalnog postupovnog pravila kao što je članak 23. stavak 1. točka (k) Zakonika o građanskom postupku, koji područnom sudu dodjeljuje isključivu nadležnost za odlučivanje o potrošačkim tužbama kojima se traži utvrđivanje ništetnosti nepoštenih ugovornih odredbi. U tu svrhu Komisija uspoređuje navedene tužbe i tužbe koje potrošači podnose radi utvrđenja ništetnosti ugovornih odredbi na temelju drugih razloga s obzirom na to da, ovisno o pragovima koji se primjenjuju na vrijednost predmeta spora, za te tužbe može biti nadležan općinski sud.

               44

               Međutim valja istaknuti da je jedino na nacionalnom sucu, koji izravno poznaje primjenjiva postupovna pravila, da ispita jesu li predmetne tužbe slične kada je riječ o njihovom predmetu, osnovi i bitnim značajkama (vidjeti presudu Agrokonsulting-04, EU:C:2013:432, t. 39. i presudu Asturcom Telecomunicaciones, C‑40/08, EU:C:2009:615, t. 50.).

               45

               Uz pretpostavku da su, s jedne strane, potrošačke tužbe za utvrđenje ništetnosti ugovornih odredbi na temelju razloga koji osobito proizlaze iz pravila Direktive 93/13 i, s druge strane, potrošačke tužbe za utvrđenje ništetnosti ugovornih odredbi na temelju razloga koji isključivo proizlaze iz nacionalnog prava slične, potrebno je ispitati jesu li postupovna pravila za navedene tužbe koje se temelje na pravu Unije nepovoljnija od onih za tužbe koje se isključivo temelje na nacionalnom pravu.

               46

               S tim u vezi valja smatrati da nadležnost područnih sudova za odlučivanje o tužbama koje su podnesene zbog razloga koji proizlaze iz prava Unije nužno ne predstavlja postupovno pravilo koje se može kvalificirati kao nepovoljno. Naime, određivanje tih sudova kojih je manje i višeg su ranga u odnosu na općinske sudove može poticati ujednačenije i specijaliziranije sudovanje u predmetima koji se odnose na pravila koja proizlaze iz Direktive 93/13.

               47

               Kada je riječ o višim troškovima postupka koje bi tužitelj mogao imati pred područnim sudovima, iz same te okolnosti ne može se zaključiti da odlučivanje o predmetu kao što je onaj u glavnom postupku pred tim sudovima povrjeđuje načelo ekvivalentnosti. Naime, takvo bi tumačenje ekvivalentnost između, s jedne strane, očuvanja prava koja pravni subjekti izvode iz prava Unije i, s druge strane, očuvanja prava koja pravni subjekti izvode iz nacionalnog prava ocjenjivalo jedino iz perspektive troškova i to neopravdano zanemarujući eventualne prednosti postupka predviđenog za tužbe koje se temelje na pravu Unije kao što su one navedene u prethodnoj točki ove presude.

               48

               Iz prethodno navedenoga proizlazi da se ne može smatrati da članak 23. stavak 1. točka (k) Zakonika o građanskom postupku povrjeđuje načelo ekvivalentnosti.

               49

               Kao drugo, kada je riječ o načelu djelotvornosti, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da svaku situaciju u kojoj se postavi pitanje onemogućuje li jedna nacionalna postupovnopravna odredba ili pretjerano otežava primjenu prava Unije treba ispitati uzimajući u obzir položaj te odredbe u cjelokupnom postupku, tijek postupka i njegove posebnosti pred različitim nacionalnim tijelima.

               50

               Što se tiče tužbe o kojoj je riječ u glavnom postupku, iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da proglašavanje općinskog suda nenadležnim u korist područnog suda može stvoriti dodatne troškove za potrošača koji su u svojstvu tužitelja.

               51

               S tim u vezi valja podsjetiti da procesnopravna pravila koja se odnose na strukturu nacionalnih pravnih lijekova, slijedeći opći interes dobrog sudovanja i predvidljivosti, moraju prevladati nad pojedinačnim interesima, u smislu da ih se ne može uređivati u odnosu na posebnu ekonomsku situaciju jedne strane (presuda Asociación de Consumidores Independientes de Castilla y León, EU:C:2013:800, t. 38.).

               52

               Međutim, uređenje nacionalnih pravnih lijekova i broja sudskih instanci u svrhu poštovanja načela djelotvornosti ne smije onemogućiti ili pretjerano otežati ostvarivanje pravâ koja za pojedince proizlaze iz prava Unije (vidjeti presudu Asociación de Consumidores Independientes de Castilla y León, EU:C:2013:800, t. 39.).

               53

               U predmetnom slučaju, kao prvo valja primijetiti da iz spisa koji je podnesen Sudu proizlazi da jedino u određenoj i rijetkoj situaciji isključiva materijalna nadležnost povjerena područnom sudu člankom 23. stavkom 1. točkom (k) Zakonika o građanskom postupku može dovesti do toga da potrošač koji je u svojstvu tužitelja plati više pristojbe. Naime, uz pridržaj provjera koje s tim u vezi mora izvršiti sud koji je uputio zahtjev, to bi bilo tako jedino kada se vrijednost predmeta spora ne može utvrditi pa se, na temelju članka 39. stavka 3. točke (b) Zakona o pristojbama, pristojba koju je potrebno platiti za tužbu podnesenu pred područnim sudom određuje paušalno.

               54

               Kao drugo, iz spisa koji je podnesen Sudu isto tako proizlazi da tužbe koje su podnesene pred područnim sudom, uključujući one kojima se zahtjeva utvrđenje nepoštenosti ugovornih odredbi, podrazumijevaju sudjelovanje odvjetnika.

               55

               Međutim, valja uzeti u obzir mehanizme predviđene nacionalnim postupovnim propisom za kompenzaciju eventualnih financijskih poteškoća potrošača, kao što je dobivanje pravne pomoći, a koji mogu kompenzirati dodatne troškove u vezi s postupovnim troškovima koje podrazumijeva proglašavanje općinskog suda nenadležnim u korist područnog suda i vezanim kako za nametanje veće pristojbe tako i za potrebu obraćanja odvjetniku (vidjeti presudu Asociación de Consumidores Independientes de Castilla y León, EU:C:2013:800, t. 42. i navedenu sudsku praksu).

               56

               Kao treće, Komisija tvrdi da moguća geografska udaljenost područnog suda od prebivališta potrošača može biti prepreka za to da on koristi svoje pravo na podnošenje pravnog sredstva.

               57

               Međutim, valja ustvrditi da iz spisa koji je podnesen sudu nije moguće ustvrditi, pod uvjetom provjera koje ima izvršiti sud koji je uputio zahtjev, da bi dobro odvijanje postupka zahtijevalo nazočnost potrošača, u svojstvu tužitelja, u svim njegovim stadijima (vidjeti u tom smislu presudu Asociación de Consumidores Independientes de Castilla y León, EU:C:2013:800, t. 41.).

               58

               Napokon, kao četvrto, valja istaknuti da je, kao što je to u svojim očitovanjima naglasila mađarska vlada, svrha članka 23. stavka 1. točke (k) Zakonika o građanskom postupku povjeriti sporove o nepoštenim ugovornim odredbama sucima područnih sudova koji imaju veće profesionalno iskustvo te tako osigurati jedinstvenu praksu kao i djelotvorniju zaštitu prava potrošačâ.

               59

               Slijedom toga, na upućena pitanja valja odgovoriti tako da članak 7. stavak 1. Direktive 93/13 treba tumačiti u smislu da se on ne protivi nacionalnom postupovnom pravilu na temelju kojeg općinski sud koji je nadležan za donošenje odluke o potrošačevoj tužbi za utvrđenje ništetnosti unaprijed formuliranog standardnog ugovora nije nadležan za odlučivanje o zahtjevu tog potrošača za utvrđenje nepoštenosti ugovornih odredbi sadržanih u istom tom ugovoru, osim ako proglašavanjem općinskog suda nenadležnim nastaju postupovne nepogodnosti koje mogu učiniti pretjerano teškim izvršavanje prava koja potrošaču priznaje pravni poredak Unije. Na nacionalnom sudu je da s tim u vezi izvrši potrebne provjere.

         Troškovi

               60

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Članak 7. stavak 1. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima treba tumačiti u smislu da se on ne protivi nacionalnom postupovnom pravilu na temelju kojeg općinski sud koji je nadležan za donošenje odluke o potrošačevoj tužbi za utvrđenje ništetnosti unaprijed formuliranog standardnog ugovora nije nadležan za odlučivanje o zahtjevu tog potrošača za utvrđenje nepoštenosti ugovornih odredbi sadržanih u istom tom ugovoru, osim ako proglašavanjem općinskog suda nenadležnim nastaju postupovne nepogodnosti koje mogu učiniti pretjerano teškim izvršavanje prava koja potrošaču priznaje pravni poredak Unije. Na nacionalnom sudu je da s tim u vezi izvrši potrebne provjere.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: mađarski


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 6. prosinca 2016.#The Art Company B & S, SA protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije SHOP ART – Raniji figurativni žig Europske unije art – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-735/15.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 8. lipnja 2006.#Saatgut-Treuhandverwaltungs GmbH protiv Ulrich Deppe i dr. (C-7/05), Siegfried Hennings (C-8/05) i Hartmut Lübbe (C-9/05).#Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesgerichtshof - Njemačka.#Spojeni predmeti C-7/05 do C-9/05.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 14. prosinca 2004.#Arnold André GmbH & Co. KG protiv Landrat des Kreises Herford.#Zahtjev za prethodnu odluku: Verwaltungsgericht Minden - Njemačka.#Direktiva 2001/37/EZ - Članak 8.#Predmet C-434/02.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 8. srpnja 2010.#Afton Chemical Limited protiv Secretary of State for Transport.#Zahtjev za prethodnu odluku: High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Administrative Court) - Ujedinjena Kraljevina.#Zahtjev za prethodnu odluku - Direktiva 2009/30/EZ - Direktiva 98/70/EZ - Članak 8.a - Jednako postupanje - Dopuštenost.#Predmet C-343/09.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 14. ožujka 2013.#Mohamed Aziz protiv Caixa d´Estalvis de Catalunya, Tarragona i Manresa (Catalunyacaixa).#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Juzgado Mercantil de Barcelona.#Predmet C-415/11.


title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 18. srpnja 2017.#Konrad Erzberger protiv TUI AG.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Kammergericht Berlin.#Zahtjev za prethodnu odluku – Slobodno kretanje radnika – Načelo nediskriminacije – Izbor predstavnika radnika u nadzorni odbor društva – Nacionalni propis na temelju kojeg aktivno i pasivno biračko pravo imaju samo radnici poslovnih jedinica koje se nalaze unutar nacionalnog državnog područja.#Predmet C-566/15.

text:
         PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      18. srpnja 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Slobodno kretanje radnika – Načelo nediskriminacije – Izbor predstavnika radnika u nadzorni odbor društva – Nacionalni propis na temelju kojeg aktivno i pasivno biračko pravo imaju samo radnici poslovnih jedinica koje se nalaze unutar nacionalnog državnog područja”
      U predmetu C‑566/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Kammergericht (Visoki zemaljski sud u Berlinu, Njemačka), odlukom od 16. listopada 2015., koju je Sud zaprimio 3. studenoga 2015., u postupku

         Konrad Erzberger

      protiv

         Tui AG,

      uz sudjelovanje:

         Vereinigung Cockpit e.V.,

         Betriebsrat der Tui AG/Tui Group Services GmbH,

         Franka Jakobija,

         Andreasa Barczewskog,

         Petera Bremmea,

         Dierka Hirschela,

         Michaela Pönippa,

         Wilfrieda H. Raua,

         Carole Schwirn,

         Anette Stempel,

         Ortwina Strubelta,

         Marcella Witta,

         Wolfganga Flintermanna,

         Stefana Weinhofera,

         ver.di - Vereinte Dienstleistungsgewerkschaft,

      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: K. Lenaerts, predsjednik, A. Tizzano, potpredsjednik, R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič i J. L. da Cruz Vilaça, predsjednici vijeća, A. Borg Barthet, J. Malenovský, E. Levits (izvjestitelj), J.-C. Bonichot, A. Arabadjiev, C. Vajda, S. Rodin i F. Biltgen, suci,
      nezavisni odvjetnik: H. Saugmandsgaard Øe,
      tajnik: K. Malacek, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 24. siječnja 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za K. Erzbergera, J. Brandhoff, C. Behme i S. Richter, Rechtsanwälte,

               –

               za TUI AG, C. Arnold i M. Arnold, Rechtsanwälte,

               –

               za Vereinigung Cockpit e.V., M. Fischer, Rechtsanwältin,

               –

               za Betriebsrat der TUI AG/TUI Group Services GmbH i dr., M. Schmidt, Rechtsanwältin,

               –

               za njemačku vladu, J. Möller i T. Henze, u svojstvu agenata,

               –

               za francusku vladu, R. Coesme, u svojstvu agenta,

               –

               za luksemburšku vladu, P. Kinsch, odvjetnik,

               –

               za nizozemsku vladu, H. Stergiou, u svojstvu agentice,

               –

               za austrijsku vladu, G. Eberhard, u svojstvu agenta,

               –

               za Europsku komisiju, M. Kellerbauer i D. Martin, u svojstvu agenata,

               –

               za Nadzorno tijelo EFTA‑e, M. Moustakali i C. Zatschler, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 4. svibnja 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 18. i 45. UFEU‑a.

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između Konrada Erzbergera i društva TUI AG sa sjedištem u Njemačkoj, čiji je K. Erzberger dioničar, u vezi sa sastavom nadzornog odbora tog društva, osobito u pogledu aktivnog i pasivnog biračkog prava na izborima predstavnika radnika u tom odboru.

         Pravni okvir

               3

               Članak 96. Aktiengesetza (Zakon o dioničkim društvima) od 6. rujna 1965. (BGB1. 1965 I, str. 1089.) propisuje:
               „1.   Nadzorni odbor sastoji se od
               u pogledu društava na koja se primjenjuje Zakon o sudjelovanju radnika u odlučivanju, članova predstavnika dioničara i članova predstavnika radnika,
               […]
               u pogledu ostalih društava, članova koji predstavljaju samo dioničare.
               […]”

               4

               Gezetz über die Mitbestimmung der Arbeitnehmer (Zakon o sudjelovanju radnika u odlučivanju) od 4. svibnja 1976. (BGB1. 1976 I, str. 1153., u daljnjem tekstu: MitbestG) u članku 1., naslovljenom „Obuhvaćena poduzeća”, određuje:
               „1.   U poduzećima

                        1.

                        koja su osnovana u obliku dioničkog društva, komanditnog društva na dionice, društva s ograničenom odgovornošću ili zadruge i

                        2.

                        koja općenito zapošljavanju više od 2000 osoba,
                        ovim se zakonom radnicima priznaje pravo na suodlučivanje.

                  […]”

               5

               Članak 3. stavak 1. točka 1. MitbestG‑a propisuje:
               „Radnicima u smislu ovog zakona smatraju se

                        1.

                        osobe iz članka 5. stavka 1. Zakona o industrijskim odnosima u poduzeću […]”

               6

               Člankom 5. stavkom 1. prvom rečenicom MitbestG‑a propisuje se:
               „Kada je […] poduzeće u vladajućem položaju u grupi […], radnici povezanih poduzeća smatraju se radnicima poduzeća u vladajućem položaju za potrebe primjene ovog zakona.”

               7

               Članak 7. MitbestG‑a određuje:
               „(1.   ) Nadzorni odbor poduzeća:
               […]

                        3.

                        koje obično ima više od 20000 radnika sastoji se od deset članova predstavnika dioničara i deset članova predstavnika radnika.

                  […]
               (2.   ) Među članovima nadzornog odbora koji su predstavnici radnika mora se nalaziti
               […]

                        3.

                        u nadzornom odboru koji ima deset predstavnika radnika, sedam radnika poduzeća i tri predstavnika sindikata.

                  […]”

               8

               Članak 10. MitbestG‑a glasi kako slijedi:
               „(1.   ) Radnici u svakoj poslovnoj jedinici poduzeća biraju zastupnike tajnim glasovanjem prema metodi razmjernog predstavništva.
               (2.   ) Aktivno biračko pravo na izborima zastupnika imaju radnici poduzeća koji su navršili 18 godina, […]
               (3.   ) Izabrani zastupnici mogu biti radnici iz stavka 2. prve rečenice koji ispunjavaju uvjete za stjecanje pasivnog biračkog prava iz članka 8. Zakona o industrijskim odnosima u poduzeću.
               […]”

               9

               Članak 8. Betriebsverfassungsgesetza (Zakon o industrijskim odnosima u poduzeću, BGBl. 2001 I, str. 2518.) propisuje:
               „(1.   ) Kandidirati se mogu svi radnici s pravom glasa koji su u poslovnoj jedinici zaposleni dulje od šest mjeseci ili koji dulje od šest mjeseci rade od kuće, prije svega za navedenu poslovnu jedinicu. U navedeni radni staž od šest mjeseci uključena su razdoblja tijekom kojih je radnik neposredno prije tog zaposlenja bio zaposlen u drugoj poslovnoj jedinici istog poduzeća ili istoj grupi poduzeća […]
               (2.   ) Ako poslovna jedinica postoji kraće od šest mjeseci, odstupanjem od odredbi iz stavka 1. o radnom stažu od šest mjeseci, kandidirati se mogu radnici koji su zaposleni u poslovnoj jedinici u trenutku početka izbora za nadzorni odbor poduzeća i koji ispunjavaju druge uvjete za stjecanje pasivnog biračkog prava.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               10

               K. Erzberger dioničar je društva TUI, koje je na čelu grupe društava (u daljnjem tekstu: grupa TUI) koja djeluje u turističkom sektoru.

               11

               Grupa TUI djeluje na svjetskoj razini. U Europskoj uniji zapošljava oko 50000 radnika, od čega nešto više od 10000 radi u Njemačkoj.

               12

               Budući da se na TUI primjenjuje MitbestG, društvom upravljaju dva organa društva, odnosno upravni odbor, koji je zadužen za upravljanje društvom, i nadzorni odbor, čija je zadaća nadzirati upravni odbor uz sudjelovanje radnika. Taj nadzorni odbor ima 20 članova. Polovica su članova predstavnici dioničara, a polovica predstavnici radnika.

               13

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da se na temelju prevladavajućeg mišljenja u njemačkoj pravnoj teoriji i sudskoj praksi za potrebe primjene MitbestG‑a „radnikom” smatraju samo radnici poslovnih jedinica koje se nalaze na nacionalnom državnom području. Prema tom prevladavajućem mišljenju, radnici društva kćeri grupe društava koje se nalazi izvan njemačkog državnog područja, osobito u drugoj državi članici, nemaju aktivno i pasivno biračko pravo na izborima za predstavnike u nadzornom odboru društva majke dotične grupe. Nadalje, svaki radnik grupe TUI koji izvršava funkcije u nadzornom odboru društva majke te grupe mora prestati obavljati te funkcije kada se zaposli u nekom od društava kćeri navedene grupe koje se nalazi u državi članici različitoj od Savezne Republike Njemačke.

               14

               Taj pristup ne temelji se na odredbama MitbestG‑a, nego na „načelu teritorijalnosti”, prema kojem se njemački društveni poredak ne može proširiti na državno područje drugih država, kao i na nastanku navedenog zakona.

               15

               Suprotno tomu, K. Erzberger smatra da nadzorni odbor društva TUI nije propisno osnovan. Činjenica sprečavanja radnika zaposlenih u društvu kćeri grupe TUI koje se nalazi u državi članici različitoj od Savezne Republike Njemačke, za koje se može pretpostaviti da u načelu nisu njemački državljani, da sudjeluju u sastavljanju nadzornog odbora društva TUI u suprotnosti je s člankom 18. UFEU‑a. Povrh toga, gubitak statusa člana nadzornog odbora kao posljedica premještaja u državu članicu različitu od Savezne Republike Njemačke može odvratiti radnike od korištenja njihovim pravom slobode kretanja na državnom području država članica iz članka 45. UFEU‑a.

               16

               Budući da je društvo TUI imalo suprotno mišljenje, u skladu s nacionalnim zakonodavstvom, K. Erzberger primijenio je svoje pravo pokretanja postupka pred sudom u slučaju spora o pravnim pravilima koja se primjenjuju na sastav nadzornog odbora.

               17

               Landgericht Berlin (Zemaljski sud u Berlinu, Njemačka) odbio je njegovu tužbu. Budući da za odluku radnika da se zaposle u državi članici različitoj od Savezne Republike Njemačke gubitak aktivnog biračkog prava u slučaju premještaja nije bio odlučujući, taj sud nije utvrdio ni diskriminaciju na temelju državljanstva ni prepreku slobodi kretanja radnika.

               18

               Kammergericht (Visoki zemaljski sud u Berlinu, Njemačka), kojem je podnesena žalba, postojanje povrede prava Unije smatra mogućim. Prema tom sudu, moguće je da njemačko zakonodavstvo u području sudjelovanja radnika u odlučivanju dovodi do diskriminacije radnika na temelju državljanstva i povređuje njihovu slobodu kretanja.

               19

               Naime, s jedne strane, suprotno od radnika zaposlenih u Njemačkoj, radnici koji su zaposleni u drugoj državi članici – u ovom slučaju oko 80 % radnika grupe TUI – nemaju predstavnika u nadzornom odboru tog društva.

               20

               S druge strane, Kammergericht (Visoki zemaljski sud u Berlinu) smatra da, ovisno o slučaju, opasnost gubitka statusa člana nadzornog odbora može odvratiti radnike od podnošenja prijave za stvarno ponuđena radna mjesta u državi članici različitoj od Savezne Republike Njemačke i, u tu svrhu, od slobodnog kretanja na području Unije.

               21

               Sud koji je uputio zahtjev za to ne nalazi nikakvo opravdanje. U tim je okolnostima Kammergericht (Visoki zemaljski sud u Berlinu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Je li s člankom 18. UFEU‑a […] i člankom 45. UFEU‑a […] spojivo da država članica aktivno [i pasivno] biračko pravo na izborima predstavnika radnika u nadzorni odbor poduzeća priznaje samo onim radnicima koji su zaposleni u poslovnim jedinicama poduzeća ili povezanim poduzećima na nacionalnom državnom području?”

         O prethodnom pitanju

         Uvodna napomena

               22

               Kako bi se sudu koji je uputio zahtjev dao koristan odgovor, valja uzeti u obzir različite situacije u kojima se mogu naći različiti radnici zaposleni u jednom od društava koje je sastavni dio grupe TUI.

               23

               Također, kao što je to tijekom rasprave istaknuo zastupnik društva TUI, potrebno je navesti da grupa TUI izvan Savezne Republike Njemačke ima samo poslovne jedinice koje imaju samostalnu pravnu osobnost.

         Radnici grupe TUI koji su zaposleni u društvu kćeri sa sjedištem u državi članici različitoj od Savezne Republike Njemačke

               24

               Sud koji je uputio zahtjev u prvom redu u biti pita treba li članke 18. i 45. UFEU‑a tumačiti na način da im se protivi propis države članice poput onoga u glavnom postupku, koji propisuje da radnici grupe društava koji su zaposleni u društvu kćeri koje se nalazi na državnom području druge države članice nemaju aktivno i pasivno biračko pravo na izborima predstavnika radnika u nadzorni odbor društva majke te grupe.

               25

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, na koju nezavisni odvjetnik podsjeća u točki 39. svojeg mišljenja, članak 18. UFEU‑a, koji sadržava opće načelo nediskriminacije na temelju državljanstva, samostalno se primjenjuje samo u situacijama uređenima pravom Unije za koje UFEU ne predviđa posebna pravila o nediskriminaciji (presuda od 4. rujna 2014., Schiebel Aircraft, C‑474/12, EU:C:2014:2139, t. 20. i navedena sudska praksa).

               26

               Međutim, članak 45. stavak 2. UFEU‑a u korist radnika propisuje posebno pravilo o zabrani diskriminacije koja se temelji na državljanstvu u području uvjeta rada.

               27

               Slijedom navedenog, situaciju radnika opisanu u točki 24. ove presude treba ispitati isključivo s obzirom na članak 45. UFEU‑a.

               28

               U tom smislu, valja podsjetiti da se, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, pravila Ugovora u području slobode kretanja osoba ne mogu primijeniti na situacije koje nemaju nikakvu poveznicu s kojom od situacija koju predviđa pravo Unije. Prema tome, ta pravila ne primjenjuju se na radnike koji se nikad nisu koristili slobodom kretanja unutar Unije i koji ne namjeravaju to učiniti (vidjeti u tom smislu presudu od 1. travnja 2008., Gouvernement de la Communauté française et gouvernement wallon, C‑212/06, EU:C:2008:178, t. 33., 37. i 38.).

               29

               Kao što to navodi nezavisni odvjetnik u točkama 49. i 55. svojeg mišljenja, za uspostavljanje poveznice s kojom od situacija koju predviđa članak 45. UFEU‑a nije relevantna činjenica da je društvo kći koje zapošljava dotične radnike pod nadzorom društva majke sa sjedištem u državi članici različitoj od one u kojoj sjedište ima društvo kći.

               30

               Slijedom navedenog, na situaciju radnika opisanu u točki 24. ove presude ne primjenjuje se članak 45. UFEU‑a.

         Radnici grupe TUI koji su zaposleni u Njemačkoj, a koji napuštaju taj posao radi zapošljavanja u društvu kćeri u sastavu iste grupe sa sjedištem u drugoj državi članici

               31

               Sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članke 18. i 45. UFEU‑a tumačiti na način da im se protivi propis države članice poput onoga u glavnom postupku, na temelju kojeg radnici zaposleni u poslovnim jedinicama grupe koje se nalaze na državnom području te države članice nemaju aktivno i pasivno biračko pravo na izborima predstavnika radnika u nadzorni odbor društva majke te grupe koje ima sjedište u navedenoj državi članici te, ovisno o slučaju, na temelju kojeg nemaju pravo na izvršavanje ili nastavak izvršavanja predstavničkog mandata u tom odboru, u slučaju u kojem ti radnici napuštaju svoj posao u takvoj poslovnoj jedinici i zapošljavaju se u društvu kćeri u sastavu iste grupe sa sjedištem u drugoj državi članici.

               32

               Ovo se odnosi na situaciju radnika koji se unutar grupe TUI koriste svojim pravom iz članka 45. UFEU‑a. Prema tome, kao što to navodi nezavisni odvjetnik u točki 68. svojeg mišljenja i kao što to proizlazi iz točaka 25. i 26. ove presude, članak 18. UFEU‑a ne primjenjuje se na tu situaciju.

               33

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, cilj je svih odredaba Ugovora o slobodnom kretanju osoba olakšati građanima Europske unije obavljanje profesionalnih aktivnosti bilo koje vrste na području Unije i protivne su im mjere koje te građane mogu staviti u nepovoljniji položaj kada žele obavljati djelatnost izvan države članice svojeg podrijetla na državnom području neke druge države članice. U tom kontekstu, državljani država članica osobito imaju pravo, izravno na temelju Ugovora, napustiti državu članicu podrijetla kako bi otišli na državno područje druge države članice i ondje boravili s ciljem obavljanja gospodarske djelatnosti. Slijedom navedenog, članku 45. UFEU‑a protivi se svaka nacionalna mjera koja može otežati ili učiniti manje privlačnim uživanje temeljne slobode koju taj članak jamči državljanima Unije (vidjeti u tom smislu presude od 1. travnja 2008., Gouvernement de la Communauté française et gouvernement wallon, C‑212/06, EU:C:2008:178, t. 44. i 45. i od 10. ožujka 2011., C‑379/09, EU:C:2011:131, t. 21. i 22.).

               34

               Međutim, primarno pravo Unije ne može radniku jamčiti da odlazak u drugu državu članicu različitu od države članice njegova podrijetla neće utjecati na njegovu socijalnu situaciju, s obzirom na to da takvo premještanje, vodeći osobito računa o postojećim razlikama između sustava i zakonodavstava država članica, može, ovisno o slučaju, za dotičnu osobu biti manje ili više povoljno ili nepovoljno u tom pogledu (vidjeti analogijom presude od 26. travnja 2007., Alevizos, C‑392/05, EU:C:2007:251, t. 76. i navedenu sudsku praksu i od 13. srpnja 2016., Pöpperl, C‑187/15, EU:C:2016:550, t. 24.).

               35

               Stoga, kao što to u točkama 75. i 78. svojeg mišljenja u biti navodi nezavisni odvjetnik, člankom 45. UFEU‑a navedenom se radniku ne dodjeljuje pravo da se u državi članici domaćinu poziva na uvjete rada na koje je imao pravo u svojoj državi članici podrijetla u skladu s nacionalnim zakonodavstvom te potonje države.

               36

               U tom smislu valja nadodati da, sve dok u navedenom području ne postoje mjere usklađivanja ili koordinacije na razini Unije, države članice u načelu su slobodne definirati kriterije za poveznice s područjem primjene svojeg zakonodavstva, pod uvjetom da su ti kriteriji objektivni i nediskriminatorni.

               37

               U tom kontekstu pravo Unije u području predstavljanja i kolektivne obrane interesa radnika u upravljačkim i nadzornim organima društva nacionalnog prava, u području koje do danas nije ni usklađeno ni čak koordinirano na razini Unije, ne priječi državu članicu da propiše da se njezina pravila primjenjuju samo na radnike zaposlene u poslovnim jedinicama koje se nalaze na njezinu nacionalnom državnom području, baš kao što druga država članica može primijeniti neku drugu poveznicu radi primjene svojih vlastitih nacionalnih pravila.

               38

               U ovom slučaju mehanizam sudjelovanja u odlučivanju propisan MitBestG‑om, kojim se želi uključiti radnike, posredstvom izabranih predstavnika, na sudjelovanje u tijelima u kojima se donose odluke i kroji strategija društva, u tom je smislu obuhvaćen područjem primjene njemačkog prava društava i njemačkog prava kolektivnih radnih odnosa, čija područja primjene Savezna Republika Njemačka može ograničiti na radnike zaposlene u poslovnim jedinicama koje se nalaze na njezinu državnom području jer se takvo ograničenje temelji na objektivnom i nediskriminatornom kriteriju.

               39

               Slijedom navedenoga, kada se radi o radnicima iz točke 31. ove presude, gubitak prava koja su predmet glavnog postupka nije prepreka slobodi kretanja radnika iz članka 45. UFEU‑a.

               40

               Što se tiče osobito radnika koji, nakon što su dobili predstavnički mandat u nadzornom odboru njemačkog društva za vrijeme svojeg zaposlenja u poslovnoj jedinici koja se nalazi u Njemačkoj, napuste Njemačku radi zapošljavanja u društvu sa sjedištem na državnom području druge države članice, okolnost da se ti radnici u tim okolnostima moraju odreći izvršavanja svojeg mandata u Njemačkoj naprosto je posljedica legitimnog izbora Savezne Republike Njemačke da ograniči primjenu svojih nacionalnih pravila u području sudjelovanja radnika u odlučivanju na radnike koji su zaposleni u poslovnoj jedinici koja se nalazi na njemačkom državnom području.

               41

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da članak 45. UFEU‑a treba tumačiti na način da mu se ne protivi propis države članice poput onoga u glavnom postupku, na temelju kojeg radnici zaposleni u poslovnim jedinicama grupe koje se nalaze na državnom području te države članice nemaju aktivno i pasivno biračko pravo na izborima predstavnika radnika u nadzorni odbor društva majke te grupe koje ima sjedište u navedenoj državi članici te, ovisno o slučaju, na temelju kojeg nemaju pravo na izvršavanje ili nastavak izvršavanja predstavničkog mandata u tom odboru, u slučaju u kojem ti radnici napuštaju svoj posao u takvoj poslovnoj jedinici i zapošljavaju se u društvu kćeri u sastavu iste grupe sa sjedištem u drugoj državi članici.

         Troškovi

               42

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) odlučuje:

                     Članak 45. UFEU‑a treba tumačiti na način da mu se ne protivi propis države članice poput onoga u glavnom postupku, na temelju kojeg radnici zaposleni u poslovnim jedinicama grupe koje se nalaze na državnom području te države članice nemaju aktivno i pasivno biračko pravo na izborima predstavnika radnika u nadzorni odbor društva majke te grupe koje ima sjedište u navedenoj državi članici te, ovisno o slučaju, na temelju kojeg nemaju pravo na izvršavanje ili nastavak izvršavanja predstavničkog mandata u tom odboru, u slučaju u kojem ti radnici napuštaju svoj posao u takvoj poslovnoj jedinici i zapošljavaju se u društvu kćeri u sastavu iste grupe sa sjedištem u drugoj državi članici.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezici postupka: njemački


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 26. svibnja 2016.#Sfera Joven, SA protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Verbalni žig Europske unije NOOSFERA – Raniji nacionalni verbalni i figurativni žigovi SFERA, Sfera colours i sfera CENTROS – Relativni razlog za odbijanje – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-99/15.


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 15. listopada 2015.#Kazneni postupak protiv Gavrila Covacija.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Amtsgericht Laufen.#Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u kaznenim stvarima – Direktiva 2010/64/EU – Pravo na tumačenje i prevođenje u kaznenim postupcima – Jezik postupka – Kazneni nalog kojim se izriče novčana kazna – Mogućnost da se prigovor podnese na jeziku koji nije jezik postupka – Direktiva 2012/13/EU – Pravo na informiranje u kaznenim postupcima – Pravo na informiranje o optužbama – Dostava kaznenog naloga – Načini – Obvezno imenovanje punomoćnika za primanje pismena od okrivljenika – Rok za podnošenje prigovora koji teče od dostave punomoćniku.#Predmet C-216/14.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      15. listopada 2015. (
            *
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Pravosudna suradnja u kaznenim stvarima — Direktiva 2010/64/EU — Pravo na tumačenje i prevođenje u kaznenim postupcima — Jezik postupka — Kazneni nalog kojim se izriče novčana kazna — Mogućnost da se prigovor podnese na jeziku koji nije jezik postupka — Direktiva 2012/13/EU — Pravo na informiranje u kaznenim postupcima — Pravo na informiranje o optužbama — Dostava kaznenog naloga — Načini — Obvezno imenovanje punomoćnika za primanje pismena od okrivljenika — Rok za podnošenje prigovora koji teče od dostave punomoćniku“
      U predmetu C ‑216/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Amtsgericht Laufen (Njemačka), odlukom od 22. travnja 2014., koju je Sud zaprimio 30. travnja 2014. u kaznenom postupku protiv

         Gavril Covaci,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: A. Tizzano (izvjestitelj), predsjednik vijeća, S. Rodin, A. Borg Barthet, M. Berger i F. Biltgen, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: K. Malacek, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 19. ožujka 2015.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za G. Covacija, U. Krause i S. Ryfisch, Rechtsanwälte,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i J. Kemper, u svojstvu agenata,

               —

               za grčku vladu, K. Georgiadis i S. Lekkou, u svojstvu agenata,

               —

               za francusku vladu, D. Colas i F.-X. Bréchot, u svojstvu agenata,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenata, uz asistenciju M. Salvatorellija, avvocato dello Stato,

               —

               za austrijsku vladu, G. Eberhard, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, W. Bogensberger i R. Troosters, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 7. svibnja 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 1. stavka 2. i članka 2. stavka 1. i stavka 8. Direktive 2010/64/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 20. listopada 2010. o pravu na tumačenje i prevođenje u kaznenim postupcima (SL L 280, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 10., str. 213.), kao i članka 2., članka 3. stavka 1. točke (c), članka 6. stavka 1. i stavka 3. Direktive 2012/13/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2012. o pravu na informiranje u kaznenom postupku (SL L 142, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 48.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru kaznenog postupka koji je pokrenut protiv G. Covacija za prometna kaznena djela koja je on počinio.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Direktiva 2010/64

               3

               Uvodne izjave 12., 17. i 27. Direktive 2010/64 navode:

                        „(12)

                        Ova Direktiva [...] utvrđuje zajednička minimalna pravila koja će se radi jačanja uzajamnog povjerenja među državama članicama primjenjivati u područjima tumačenja i prevođenja u kaznenom postupku.

                  [...]

                        (17)

                        Ovom Direktivom trebalo bi osigurati mogućnost dobivanja besplatne i primjerene jezične pomoći koja će osumnjičenicima ili optuženicima koji ne govore ili ne razumiju jezik kaznenog postupka omogućiti da u potpunosti ostvare svoje pravo na obranu i osigurati im pravičnost postupka.

                  [...]

                        (27)

                        Dužnost pažnje prema osumnjičenicima ili optuženicima koji se možda nalaze u osjetljivom položaju, posebno zbog tjelesnih oštećenja koja im onemogućuju sposobnost za učinkovitu komunikaciju, temelj je pravednog sudovanja. Tužiteljstvo, tijela kaznenog progona i pravosudna tijela bi stoga trebala osigurati da se tim osobama omogući učinkovito ostvarivanje prava predviđenih ovom Direktivom, na primjer tako da se u obzir uzmu sve moguće slabosti koje narušavaju njihovu sposobnost praćenja postupka i mogućnost da ih se razumije, te da poduzimanjem odgovarajućih mjera zajamče navedena prava.“

               4

               Članak 1. te direktive, naslovljen „Predmet i područje primjene“, propisuje u svojem stavku 1. i stavku 2.:
               „1.   Ovom Direktivom određuju se pravila o pravu na tumačenje i prevođenje u kaznenome postupku [...]
               2.   Pravo iz stavka 1. se na osobe primjenjuje od trenutka kad ih nadležno tijelo neke države članice službenom obaviješću ili na neki drugi način obavijesti da su osumnjičene ili optužene za počinjenje kaznenog djela, pa do zaključenja postupka, a to znači dok se konačno ne utvrdi jesu li počinili to kazneno djelo, uključujući, prema potrebi, i izricanje presude i rješenje svih žalbi.“

               5

               Članak 2. navedene direktive, naslovljen „Pravo na tumačenje“, propisuje:
               „1.   Države članice osiguravaju da se osumnjičenicima ili optuženicima koji ne govore ili ne razumiju jezik predmetnog kaznenog postupka bez odlaganja omogući tumačenje tijekom kaznenog postupka pred istražnim i pravosudnim tijelima, uključujući tijekom policijskih ispitivanja, svih sudskih rasprava i svih drugih potrebnih saslušanja.
               2.   Države članice osiguravaju, ako je to potrebno radi zaštite pravičnosti postupka, mogućnost tumačenja komunikacije između osumnjičenika ili optuženika [okrivljenika] i njihovih pravnih zastupnika koja se izravno tiče svih ispitivanja ili rasprava u postupku, podnošenja žalbe ili drugih zahtjeva u postupku.
               3.   Pravo na tumačenje prema stavcima 1. i 2. uključuje odgovarajuću pomoć osobama sa slušnim ili govornim smetnjama.
               [...]
               8.   Kakvoća tumačenja predviđenog ovim člankom je dostatna da jamči pravičnost postupka, posebno tako što osigurava da osumnjičenici ili optuženici znaju koja im se djela stavljaju na teret i da imaju mogućnost ostvariti svoje pravo na obranu.“

               6

               Članak 3. iste direktive, naslovljen „Pravo na prijevod bitnih dokumenata“, glasi kako slijedi:
               „1.   Države članice osiguravaju da se osumnjičenicima ili optuženicima koji ne razumiju jezik predmetnog kaznenog postupka u razumnom roku osigura pisani prijevod svih dokumenata bitnih za osiguranje ostvarivanja njihova prava na obranu i jamstva pravičnosti postupka.
               2.   U bitne dokumente ubrajaju se sve odluke o lišavanju slobode, svaki optužni prijedlog ili optužnica te sve presude.
               3.   Nadležna tijela u svakom pojedinačnom predmetu odlučuju je li bitan još neki dokument [...]
               [...]“

         Direktiva 2012/13

               7

               Uvodna izjava 27. Direktive 2012/13 navodi:
               „Osobe okrivljene za počinjenje kaznenog djela trebale bi dobiti sve informacije o optužbama koje su im potrebne da mogu pripremiti svoju obranu i koje su potrebne radi osiguravanja pravičnosti postupka.“

               8

               Članak 1. te direktive, naslovljen „Predmet“, propisuje:
               „Ovom se Direktivom utvrđuju pravila o pravu na informiranje osumnjičenika ili okrivljenika o njihovim pravima u kaznenom postupku i optužbama protiv njih. [...]“

               9

               Članak 2. stavak 1. navedene direktive ograničava njezino područje primjene kako slijedi:
               „Ova se Direktiva primjenjuje od trenutka kada nadležna tijela država članica obavijeste osobe da su osumnjičene ili okrivljene za počinjenje kaznenog djela pa do završetka postupka, pri čemu se misli na konačno rješavanje pitanja je li osumnjičenik ili okrivljenik počinio kazneno djelo, uključujući, ako je to potrebno, određivanje sankcije i odlučivanje o žalbi.“

               10

               Članak 3. iste direktive naslovljen je „Pravo na informiranje o pravima“ i njegov stavak 1. propisuje:
               „Države članice osiguravaju da se osumnjičenicima ili okrivljenicima žurno pruže informacije barem o sljedećim postupovnim pravima, kako se primjenjuju prema nacionalnom pravu, kako bi im se omogućilo djelotvorno ostvarivanje tih prava:
               […]

                        c)

                        pravo na informiranost o optužbama u skladu s člankom 6.,

                  […]“

               11

               Članak 6. Direktive 2012/13, naslovljen „Pravo na informiranje o optužbama“, propisuje:
               „1.   Države članice osiguravaju da osumnjičenici ili okrivljenici dobiju informacije o kaznenim djelima za koja se sumnjiče ili za čije počinjenje su okrivljeni. Te se informacije dostavljaju žurno i uz toliko detalja koliko je potrebno kako bi se osigurala pravičnost postupka i djelotvorno ostvarivanje prava na obranu.
               2.   Države članice osiguravaju da osumnjičenici ili okrivljenici koji su uhićeni ili zadržani budu informirani o razlozima njihovog uhićenja ili zadržavanja, uključujući o kaznenom djelu za koje se sumnjiče ili za čije počinjenje su okrivljeni.
               3.   Države članice osiguravaju da se najkasnije po dostavljanju optužnice sudu, pruže detaljne informacije o optužbama, uključujući vrstu i pravnu kvalifikaciju kaznenog djela, kao i vrstu sudjelovanja od strane okrivljene osobe.
               4.   Države članice osiguravaju da osumnjičenici ili okrivljenici budu žurno obaviješteni o svim promjenama informacija koje su pružene u skladu s ovim člankom, kada je to potrebno radi osiguravanja pravičnosti postupka.“

         Njemačko pravo

               12

               Članak 184. Organskog zakona o ustrojstvu sudova (Gerichtsverfassungsgesetz, u daljnjem tekstu: Organski zakon o ustrojstvu sudova) propisuje:
               „Jezik sudova je njemački [...]“

               13

               Članak 187. Organskog zakona o ustrojstvu sudova, kako je izmijenjen zbog prenošenja Direktive 2010/64 i Direktive 2012/13, propisuje:
               „1.   Sud će odrediti tumača ili prevoditelja okrivljeniku ili osuđeniku koji ne vlada njemačkim jezikom ili ima slušne ili govorne smetnje ako je to potrebno za ostvarivanje njegovih prava u kaznenom postupku. Sud će upozoriti okrivljenika na jeziku koji on razumije da u tu svrhu može besplatno zatražiti pomoć tumača ili prevoditelja za cijeli kazneni postupak.
               2.   Ostvarivanje postupovnih prava okrivljenika koji ne vlada njemačkim jezikom u pravilu zahtijeva pisani prijevod mjera o lišavanju slobode kao i optužnica, kaznenih naloga i nepravomoćnih presuda [...]“.

               14

               Članak 132. Zakona o kaznenom postupku (Strafprozessordnung), koji se odnosi na davanje jamstva i imenovanje punomoćnika za primanje pismena propisuje u svojem stavku 1.:
               „Ako okrivljenik, za kojega se osnovano sumnja da je počinio kazneno djelo, nema prebivalište ili boravište na teritorijalnom području primjene ovoga zakona i uvjeti za izdavanje uhidbenoga naloga nisu ispunjeni, rješenjem se može odrediti u svrhu osiguranja vođenja kaznenog postupka da okrivljenik

                        1.

                        pruži odgovarajuće jamstvo za pokriće predviđene novčane kazne i troškova postupka, i

                        2.

                        dade punomoć osobi s prebivalištem na području nadležnog suda za primanje dostave.“

               15

               Članak 410. Zakona o kaznenom postupku, u vezi s prigovorom protiv kaznenog naloga i pravomoćnosti, propisuje:
               „1.   Okrivljenik može uložiti prigovor protiv kaznenog naloga sudu koji ga je izdao u roku od dva tjedna od njegove dostave pisano ili usmeno na zapisnik tajništvu suda [...]
               2.   Prigovor se može ograničiti na određene točke.
               3.   Ako protiv kaznenog naloga nije pravodobno uložen prigovor, kazneni nalog stječe svojstvo pravmoćne presude.“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               16

               Prilikom policijske kontrole izvršene 25. siječnja 2014. utvrđeno je, s jedne strane, da je G. Covaci, rumunjski državljanin, na njemačkom državnom području upravljao vozilom bez valjanog ugovora o obveznom osiguranju od automobilske odgovornosti i, s druge strane, da je potvrda o osiguranju (zelena karta) koju je dotična osoba pokazala njemačkim tijelima bila krivotvorena.

               17

               G. Covacija je o tim činjenicama saslušala policija uz pomoć tumača.

               18

               Usto, s obzirom na to da G. Covaci nema ni prebivalište ni boravište na području primjene njemačkog zakona, on je u pisanom obliku neopozivo opunomoćio tri službenika Amtsgerichta Laufen (kantonalni sud u Laufenu) za primanje dostave sudskih dokumenata koji su mu upućeni. U skladu s tom punomoći, rokovi za podnošenje pravnog sredstva protiv svake sudske odluke počinju teći od dostave sudske odluke imenovanim punomoćnicima za primanje pismena.

               19

               Državno odvjetništvo u Traunsteinu (Staatsanwaltschaft Traunstein) zatražilo je 18. ožujka 2014., nakon istrage, od Amtsgerichta Laufen izdavanje kaznenog naloga kojim se izriče novčana kazna G. Covaciju.

               20

               Postupak predviđen za izdavanje takvog kaznenog naloga pojednostavljen je i ne predviđa raspravu ili kontradiktorno raspravljanje. Taj nalog, koji izdaje sudac na zahtjev državnog odvjetništva za manja kaznena djela, jest privremena odluka. Sukladno članku 410. Zakona o kaznenom postupku, kazneni nalog postaje pravomoćan istekom roka od dva tjedna računajući od njegove dostave, ovisno o slučaju, punomoćnicima osuđenika. On ima pravo na kontradiktorno raspravljanje samo ako podnese prigovor protiv navedenoga naloga prije isteka toga roka. Prigovor, koji može biti podnesen pisano ili usmeno tajništvu suda, dovodi do održavanja sudske rasprave.

               21

               U ovom slučaju državno odvjetništvo u Traunsteinu zatražilo je da se kazneni nalog dostavi G. Covaciju posredstvom njegovih punomoćnika i, usto, da se eventualna pisana očitovanja dotične osobe protiv toga naloga sastave na njemačkom jeziku.

               22

               Kao prvo, Amtsgericht Laufen, koji odlučuje o zahtjevu za izdavanje kaznenoga naloga u predmetu u glavnom postupku, pita se je li obveza iz članka 184. Organskog zakona o ustrojstvu sudova o uporabi njemačkog jezika za sastavljanje prigovora protiv takvog naloga u skladu s Direktivom 2010/64 koja predviđa besplatnu jezičnu pomoć okrivljenicima u kaznenim postupcima.

               23

               Kao drugo, sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku dvoji o spojivosti načina dostave navedenog kaznenog naloga s Direktivom 2012/13, a osobito s njezinim člankom 6. koji nalaže svakoj državi članici da osigura da se o optužbama pruže detaljne informacije najkasnije do trenutka kad je sud pozvan odlučiti o osnovanosti optužbe.

               24

               U tim je okolnostima Amtsgericht Laufen odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 1. stavak 2. i članak 2. stavak 1. i stavak 8. Direktive 2010/64/EU tumačiti na način da se oni protive sudskom nalogu kojim se na temelju članka 184. Organskog zakona o ustrojstvu sudova od okrivljenikâ zahtijeva da pravna sredstva podnose isključivo na jeziku suda, u konkretnom slučaju na njemačkom jeziku, kako bi ta sredstva bila dopuštena?

                        2.

                        Treba li članak 2., članak 3. stavak 1. točku (c), članak 6. stavak 1. i stavak 3. Direktive 2012/13/EU tumačiti na način da se oni protive nalogu kojim se od okrivljenika zahtijeva imenovanje punomoćnika za primanje pismena, s obzirom na to da rok za podnošenje pravnih sredstava počinje teći od dostave tom punomoćniku te na kraju nije bitno je li okrivljenik saznao koje mu se kazneno djelo stavlja na teret?“

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               25

               Prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 1., članak 2. i članak 3. Direktive 2010/64 tumačiti na način da im se protivi nacionalno zakonodavstvo, kao što je ono u predmetu u glavnom postupku koje u kaznenom postupku ne omogućava osobi na koju se kazneni nalog odnosi podnošenje pisanoga prigovora protiv tog naloga na jeziku koji nije jezik postupka, iako ta osoba ne vlada tim jezikom.

               26

               Kako bi se odgovorilo na to pitanje, valja istaknuti da članak 1. stavak 1. Direktive 2010/64 propisuje pravo na tumačenje i prevođenje osobito u kaznenim postupcima. Usto, članak 1. stavak 2. te direktive pobliže određuje da se na osobe to pravo primjenjuje od trenutka kad ih nadležno tijelo neke države članice službenom obaviješću ili na neki drugi način obavijesti da su osumnjičene ili optužene za počinjenje kaznenog djela, pa do zaključenja postupka, a to znači dok konačno ne utvrdi jesu li počinili to kazneno djelo, uključujući, prema potrebi, i izricanje presude i rješenje svih žalbi.

               27

               Slijedom toga, situacija osobe kao što je G. Covaci, koja želi podnijeti prigovor protiv kaznenoga naloga koji još nije pravomoćan i čiji je ona adresat, očito ulazi u područje primjene te direktive, slijedom čega ta osoba ima pravo na tumačenje i prevođenje koje je zajamčeno navedenom direktivom.

               28

               Kad je riječ o pitanju može li se osoba koja se nalazi u situaciji kao što je ona G. Covacija pozvati na to pravo kako bi podnijela prigovor protiv takvog naloga na jeziku koji nije jezik primjenjivog postupka pred nadležnim nacionalnim sudom, valja uputiti na sadržaj članka 2. i članka 3. Direktive 2010/64. Naime ta dva članka uređuju pravo na tumačenje i pravo na prevođenje određenih bitnih dokumenata, odnosno dvaju vidova prava predviđenog u članku 1. navedene direktive na koja upućuje njezin naslov.

               29

               U tu svrhu valja podsjetiti da, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, prilikom tumačenja odredbe prava Unije valja uzeti u obzir ne samo njezin tekst već i kontekst te ciljeve propisa čiji je ona dio (presuda Rosselle, C‑65/14, EU:C:2015:339, t. 43. i navedena sudska praksa).

               30

               Kad je riječ o članku 2. Direktive 2010/64, koji uređuje pravo na tumačenje, iz samog teksta toga članka proizlazi da on, nasuprot članku 3. te direktive, koji se odnosi na pisani prijevod određenih bitnih dokumenata, upućuje na usmeno tumačenje usmenih izjava.

               31

               Prema tome, sukladno članku 2. stavku 1. i stavku 3. navedene direktive, samo osumnjičenici ili optuženici koji se sami ne mogu sporazumijevati na jeziku postupka bilo zbog toga što ne govore ili ne razumiju taj jezik bilo zbog toga što imaju slušne ili govorne smetnje imaju pravo na tumačenje.

               32

               Iz toga razloga članak 2. stavak 1. i stavak 2. Direktive 2010/64, nabrajajući slučajeve u kojima osumnjičenicima ili optuženicima treba biti osigurana pomoć tumača, upućuje, iako samo navođenjem primjera, isključivo na situacije koje dovode do usmene komunikacije, kao što su policijska ispitivanja, sve sudske rasprave i sva druga potrebna saslušanja, kao i komunikacije između osumnjičenika ili okrivljenika i njihovih pravnih zastupnika koja se izravno tiče svih ispitivanja ili rasprava u postupku, podnošenja žalbe ili drugih zahtjeva u postupku.

               33

               Drugim riječima, kako bi se zajamčila pravičnost postupka i kako bi dotična osoba mogla ostvariti svoje pravo na obranu ta odredba jamči da je sama ta osoba, prilikom usmenih očitovanja osobito u kaznenom postupku, bilo izravno pred nadležnim pravosudnim tijelima bilo pred svojim pravnim zastupnikom, u mogućnosti to učiniti na svojem vlastitom jeziku.

               34

               Takvo tumačenje je potvrđeno ciljevima koji se žele postići Direktivom 2010/64.

               35

               U tom pogledu, valja podsjetiti da je ta direktiva donesena na temelju članka 82. stavka 2. podstavka 2. točke (b) UFEU‑a prema kojemu, Europski parlament i Vijeće Europske unije mogu utvrditi minimalna pravila koja se odnose na prava osoba u kaznenom postupku, u mjeri u kojoj je to potrebno za olakšavanje uzajamnog priznavanja presuda i sudskih odluka te policijske i pravosudne suradnje u kaznenim stvarima s prekograničnim elementima.

               36

               Prema tome, sukladno uvodnoj izjavi 12. Direktive 2010/64, radi jačanja uzajamnog povjerenja među državama članicama, u njoj se utvrđuju zajednička minimalna pravila koja će se primjenjivati u područjima tumačenja i prevođenja u kaznenom postupku.

               37

               Takva pravila trebaju, sukladno uvodnoj izjavi 17. navedene direktive, osigurati mogućnost dobivanja besplatne i primjerene jezične pomoći koja će osumnjičenicima ili optuženicima koji ne govore ili ne razumiju jezik kaznenog postupka omogućiti da u potpunosti ostvare svoje pravo na obranu i osigurati im pravičnost postupka.

               38

               Međutim, tražiti da države članice, kako to sugeriraju G. Covaci i njemačka vlada, omoguće dotičnim osoba ne samo da budu informirane, potpuno i na svojem jeziku, o tome koja im se djela stavljaju na teret i da ponude vlastitu verziju tih činjenica, nego također da preuzmu sustavno prevođenje svakog pravnog sredstva koje su podnijele dotične osobe protiv sudske odluke čiji su oni adresati, prelazilo bi ciljeve koji se žele postići samom Direktivom 2010/64.

               39

               Naime, kao što također proizlazi iz sudske prakse Europskog suda za ljudska prava, poštovanje zahtjeva za pravično suđenje ograničeno je na to da se okrivljeniku osigura saznanje o onome što mu se stavlja na teret i da se on može braniti, a da pritom nije potreban pisani prijevod svakog dokaza u pisanom obliku ili službenog dokumenta u spisu (ESLJP, Kamasinski protiv Austrije, 19. prosinca 1989., serija A br. 168, § 74).

               40

               Slijedom toga, pravo na tumačenje propisano člankom 2. Direktive 2010/64 ima za cilj prevođenje usmene komunikacije, od strane tumača, između osumnjičenika ili okrivljenika i istražnih tijela, pravosudnih tijela ili, ovisno o slučaju, pravnog zastupnika, ali ne i pisani prijevod svakog pisanoga akta tih osumnjičenika ili okrivljenika.

               41

               Kad je riječ o situaciji kao u predmetu u glavnom postupku, iz spisa s kojim Sud raspolaže proizlazi da je kazneni nalog propisan njemačkim pravom bio donesen na temelju postupka sui generis. Naime, taj postupak predviđa da okrivljenik jedino može imati pravo na kontradiktorno raspravljanje, s kojim može neograničeno izvršavati svoje pravo na saslušanje, tako da podnese prigovor protiv toga naloga. Taj prigovor, koji može biti podnesen pisano ili, kad je podnesen usmeno, izravno tajništvu nadležnog suda, ne podliježe obvezi obrazlaganja, treba biti podnesen u osobito kratkom dvotjednom roku od dostave tog naloga te ne zahtijeva obveznu intervenciju odvjetnika s obzirom na to da ga okrivljenik može sam uložiti.

               42

               U tim uvjetima, članak 2. Direktive 2010/64 jamči osobi, koja se nalazi u situaciji kao što je ona G. Covacija, pravo na besplatnu pomoć tumača ako sama usmeno uloži prigovor protiv kaznenog naloga čiji je ona adresat tajništvu nadležnog nacionalnog suda kako bi ono sastavilo zapisnik o tome ili ako uloži pisani prigovor uz pomoć pravnog zastupnika koji će sastaviti odgovarajući dokument na jeziku postupka.

               43

               Kad je riječ o pitanju pruža li članak 3. Direktive 2010/64, koji uređuje pravo na prevođenje određenih bitnih dokumenata, pravo na pomoć u prevođenju osobi koja se nalazi u situaciji kao što je ona G. Covacija, koji želi podnijeti prigovor protiv kaznenog naloga bez pomoći zastupnika, valja istaknuti da iz samog teksta te odredbe proizlazi da je to pravo zamišljeno s ciljem da omogući dotičnim osobama da izvršavaju njihova prava na obranu i da se zajamči pravičnost postupka.

               44

               Iz toga slijedi da se, kako je istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 57. svojega mišljenja, članak 3. načelno odnosi samo na pisani prijevod određenih dokumenata koja su nadležna tijela sastavila na jeziku postupka na jezik koji dotična osoba razumije.

               45

               Usto, to tumačenje je potvrđeno, s jedne strane, popisom dokumenata koje članak 3. stavak 2. Direktive 2010/64 smatra bitnima i za koje prijevod, prema tome, potreban. Naime, taj popis, iako nije iscrpan, navodi sve odluke o oduzimanju slobode, svaki optužni prijedlog ili optužnicu i sve presude.

               46

               S druge strane, navedeno tumačenje također je opravdano činjenicom da pravo na prevođenje propisano člankom 3. te direktive, kao što proizlazi iz stavka 4. toga članka, ima za cilj da „osumnjičenici ili optuženici [razumiju] djela koja im se stavljaju na teret“.

               47

               Iz toga slijedi da pravo na prevođenje propisano člankom 3. stavkom 1. i stavkom 2. Direktive 2010/64 načelno ne uključuje pravo na pisani prijevod dokumenta kao što je prigovor uložen protiv kaznenog naloga, koji je sastavila dotična osoba na jeziku kojim vlada, a koji nije jezik postupka.

               48

               Slijedom toga, Direktiva 2010/64 određuje samo minimalna pravila, ostavljajući države članice slobodnima, kao što je to precizirano uvodnom izjavom 32., da prošire prava utvrđena tom direktivom kako bi osigurale višu razinu zaštite i u situacijama kojima se ova Direktiva izričito ne bavi.

               49

               Usto, važno je istaknuti da članak 3. stavak 3. Direktive 2010/64 izričito omogućuje nadležnim tijelima da u svakom pojedinačnom predmetu odluče je li u smislu te odredbe bitan još neki dokument osim onih predviđenih člankom 3. stavkom 1. i stavkom 2. te direktive.

               50

               Prema tome, na sudu koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku jest da, uzimajući osobito u obzir obilježja postupka koji se primjenjuje na kazneni nalog u predmetu u glavnom postupku, navedena u točki 41. ove presude, kao i predmet o kojem on odlučuje, odredi treba li prigovor podnesen pisano protiv kaznenog naloga smatrati bitnim dokumentom čiji prijevod je potreban.

               51

               Iz prethodno navedenoga proizlazi da na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 1., članak 2. i članak 3. Direktive 2010/64 treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalno zakonodavstvo, kao što je ono u predmetu u glavnom postupku, koje u kaznenom postupku ne omogućava osobi na koju se odnosi kazneni nalog podnošenje pisanoga prigovora protiv toga naloga na jeziku koji nije jezik postupka, iako ta osoba ne vlada tim jezikom, pod uvjetom da nadležna tijela ne smatraju da, sukladno članku 3. stavku 3. te direktive, s obzirom na dotični postupak i okolnosti predmeta, takav prigovor predstavlja bitan dokument.

         Drugo pitanje

               52

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 2., članak 3. stavak 1. točku (c) i članak 6. stavak 1. i stavak 3. Direktive 2012/13 tumačiti na način da im se protivi zakonodavstvo države članice, kao što je ono u predmetu u glavnom postupku koje u kaznenom postupku zahtijeva da okrivljenik koji nema boravište u toj državi članici imenuje punomoćnika za primanje pismena u svrhu dostave kaznenog naloga koji se odnosi na okrivljenika, pri čemu rok za podnošenje prigovora protiv toga naloga teče od njegove dostave navedenom opunomoćeniku.

               53

               Kako bi se odgovorilo na to pitanje, valja istaknuti da članak 1. Direktive 2012/13 propisuje pravo na informiranje osumnjičenika ili okrivljenika o njihovim pravima u kaznenom postupku i optužbama protiv njih.

               54

               Kao što i proizlazi iz zajedničkog tumačenja članka 3. i članka 6. te direktive, pravo navedeno u njezinu članku 1. odnosi se na najmanje dva različita prava.

               55

               S jedne strane, sukladno članku 3. Direktive 2012/13, osumnjičenici ili okrivljenici trebaju barem biti informirani o određenim postupovnim pravima navedenima u toj odredbi, što uključuje pravo pristupa odvjetniku, pravo na besplatan pravni savjet i uvjete za dobivanje takvog savjeta, pravo na informiranost o optužbama, pravo na tumačenje i prevođenje i pravo na uskraćivanje iskaza.

               56

               S druge strane, navedena direktiva u svojem članku 6. definira odredbe o pravu na informiranje o optužbama.

               57

               Budući da se pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku pobliže odnosi na opseg toga prava, valja provjeriti primjenjuje li se članak 6. Direktive 2012/13, koji definira to pravo u posebnom postupku, kao što je onaj u postupku u glavnom predmetu, koji dovodi do donošenja kaznenog naloga.

               58

               U tom pogledu, valja istaknuti da se na temelju samog teksta članka 2. Direktive 2012/13 ona primjenjuje od trenutka kada nadležna tijela država članica obavijeste osobe da su osumnjičene ili okrivljene za počinjenje kaznenog djela pa do završetka postupka, pri čemu se misli na konačno rješavanje pitanja je li osumnjičenik ili okrivljenik počinio kazneno djelo, uključujući, ako je to potrebno, određivanje sankcije i odlučivanje o žalbi.

               59

               Međutim, s obzirom na to da, kao što je utvrđeno u točki 26. ove presude, kazneni nalog protiv G. Covacija, koji je zatražen od suda koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku, nije postao pravomoćan prije isteka roka za podnošenje prigovora protiv njega, situacija osobe kao što je G. Covaci očito ulazi u područje primjene Direktive 2012/13 kako bi dotična osoba imala pravo na informiranje o optužbama i to kroz cijeli postupak.

               60

               Iako je točno da, zbog skraćenog i pojednostavljenog postupka u pitanju, dostava kaznenog naloga kao što je onaj u predmetu u glavnom postupku nastupa nakon što je sud odlučio o osnovanosti optužbe, činjenica je da tim nalogom sud donosi samo privremenu odluku i da je dostavom naloga okrivljenik prvi put u prilici da se informira o optužnici protiv sebe. Usto, to potvrđuje i činjenica da osoba ne može podnijeti pravno sredstvo protiv toga naloga pred drugim sudom, nego prigovor koji joj, pred istim sudom, daje pravo na uobičajeni kontradiktorni postupak u kojem ona može neograničeno izvršavati svoje pravo na obranu prije nego što sud ponovno odluči o osnovanosti optužbe.

               61

               Slijedom toga, dostavu kaznenog naloga treba, sukladno članku 6. Direktive 2012/13, smatrati oblikom priopćavanja optužbe protiv dotične osobe koji treba poštovati zahtjeve postavljene tim člankom.

               62

               Kao što ističe nezavisni odvjetnik u točki 105. svojega mišljenja, Direktiva 2012/13 doista ne uređuje načine na koje informacije o optužbi, predviđenoj u njezinu članku 6., trebaju biti priopćene toj osobi.

               63

               Međutim, tim načinima se ne smije dovesti u pitanje cilj koji je predviđen osobito tim člankom 6. a koji se sastoji, kao što također proizlazi iz uvodne izjave 27. navedene direktive, od toga da osumnjičenici i osobe okrivljene za počinjenje kaznenog djela mogu pripremiti svoju obranu i da se osigura pravičnost postupka.

               64

               Međutim, iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da nacionalno zakonodavstvo o kojem je riječ u glavnom postupku predviđa da se kazneni nalog dostavlja okrivljenikovom punomoćniku za primanje pismena i da okrivljenik ima rok od dva tjedna za podnošenje prigovora protiv toga naloga, s time da taj rok teče od dostave prigovora navedenom punomoćniku. Istekom toga roka nalog postaje pravomoćan.

               65

               Iako za odgovor na pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku nije relevantno pitanje prikladnosti takvog prekluzivnog roka od dva tjedna, valja istaknuti da kako cilj koji se sastoji od toga da okrivljenik može pripremiti svoju obranu tako i potreba za izbjegavanjem svakog razlikovanja između, s jedne strane, okrivljenika koji imaju boravište na području primjene dotičnog nacionalnog zakona i, s druge strane, onih čije je boravište izvan njegova područja primjene, koji su jedini dužni imenovati punomoćnika za dostavu sudskih odluka, zahtijevaju da se okrivljeniku stavi na raspolaganje cijeli taj rok.

               66

               Međutim, kad bi rok od dva tjedna u predmetu u glavnom postupku počeo teći od trenutka kad je okrivljenik stvarno saznao za kazneni nalog kojim ga se informira o optužbi u smislu članka 6. Direktive 2012/13, time bi se osiguralo da toj osobi bude na raspolaganju cijeli taj rok.

               67

               S druge strane, kad, kao u predmetnom slučaju, navedeni rok počinje teći od dostave kaznenog naloga okrivljenikovu punomoćniku za primanje pismena, okrivljenik može djelotvorno izvršavati svoje pravo na obranu i postupak je pravičan samo ako on ima pravo na cijeli taj rok, to jest da trajanje toga roka nije skraćeno za vrijeme potrebno da punomoćnik pošalje kazneni nalog njegovu adresatu.

               68

               S obzirom na prethodna razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti da članak 2., članak 3. stavak 1. točku (c) i članak 6. stavak 1. i stavak 3. Direktive 2012/13 treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalno zakonodavstvo kao što je ono u predmetu u glavnom postupku koje u kaznenom postupku zahtijeva da okrivljenik koji nema boravište u toj državi članici imenuje punomoćnika za primanje pismena u svrhu dostave kaznenog naloga koji se odnosi na njega pod uvjetom da okrivljenik ima pravo na cijeli rok za podnošenje prigovora protiv navedenoga naloga.

         Troškovi

               69

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 1., članak 2. i članak 3. Direktive 2010/64/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 20. listopada 2010. o pravu na tumačenje i prevođenje u kaznenim postupcima treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalno zakonodavstvo, kao što je ono u predmetu u glavnom postupku, koje u kaznenom postupku ne omogućava osobi na koju se odnosi kazneni nalog podnošenje pisanoga prigovora protiv toga naloga na jeziku koji nije jezik postupka, iako ta osoba ne vlada tim jezikom, pod uvjetom da nadležna tijela ne smatraju da, sukladno članku 3. stavku 3. te direktive, s obzirom na dotični postupak i okolnosti predmeta, takav prigovor predstavlja bitan dokument.

                           2.

                           Članak 2., članak 3. stavak 1. točku (c) i članak 6. stavak 1. i stavak 3. Direktive 2012/13/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2012. o pravu na informiranje u kaznenom postupku treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalno zakonodavstvo kao što je ono u predmetu u glavnom postupku koje u kaznenom postupku zahtijeva da okrivljenik koji nema boravište u toj državi članici imenuje punomoćnika za primanje pismena u svrhu dostave kaznenog naloga koji se odnosi na njega pod uvjetom da okrivljenik ima pravo na cijeli rok za podnošenje prigovora protiv navedenoga naloga.

                     Potpisi

            (
            *
         )   Jezik postupka: njemački


Presuda Prvostupanjskog suda (drugo vijeće) od 28. lipnja 2005.#Industrias Químicas del Vallés, SA protiv Komisije Europskih zajednica.#Direktiva 91/414/EEZ.#Predmet T-158/03.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 21. prosinca 2011.#Air Transport Association of America i drugi protiv Secretary of State for Energy and Climate Change.#Zahtjev za prethodnu odluku: High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) - Ujedinjena Kraljevina.#Zahtjev za prethodnu odluku - Direktiva 2003/87/EZ - Direktiva 2008/101/EZ.#Predmet C-366/10.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 8. srpnja 2010.#Evropaïki Dynamiki - Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE protiv Europske agencije za okoliš (EEA).#Tužba za poništenje.#Predmet T-331/06.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 14. prosinca 2004.#The Queen, na zahtjev Swedish Match AB i Swedish Match UK Ltd protiv Secretary of State for Health.#Zahtjev za prethodnu odluku: High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Administrative Court) - Ujedinjena Kraljevina.#Direktiva 2001/37/EZ - Članak 8.#Predmet C-210/03.