title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 20. rujna 2018.#Fremoluc NV protiv Agentschap voor Grond- en Woonbeleid voor Vlaams-Brabant (Vlabinvest ABP) i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Nederlandstalige rechtbank van eerste aanleg Brussel.#Zahtjev za prethodnu odluku – Temeljne slobode – Članci 21., 45., 49. i 63. UFEU a – Direktiva 2004/38/EZ – Članci 22. i 24. – Pravo prvokupa državne agencije zemljišta koja se nalaze u njezinu području djelovanja radi izgradnje socijalnih stanova – Stanovi koji se prvenstveno dodjeljuju fizičkim osobama koje imaju ‚usku društvenu, gospodarsku ili socio kulturnu vezu’ s dijelom državnog područja koji odgovara navedenom području djelovanja – Situacija čiji su svi elementi ograničeni na jednu državu članicu – Nedopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku.#Predmet C-343/17.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      20. rujna 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Temeljne slobode – Članci 21., 45., 49. i 63. UFEU‑a – Direktiva 2004/38/EZ – Članci 22. i 24. – Pravo prvokupa državne agencije zemljišta koja se nalaze u njezinu području djelovanja radi izgradnje socijalnih stanova – Stanovi koji se prvenstveno dodjeljuju fizičkim osobama koje imaju ‚usku društvenu, gospodarsku ili socio‑kulturnu vezu’ s dijelom državnog područja koji odgovara navedenom području djelovanja – Situacija čiji su svi elementi ograničeni na jednu državu članicu – Nedopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku”
      U predmetu C‑343/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Nederlandstalige rechtbank van eerste aanleg Brussel (Prvostupanjski sud u Bruxellesu na nizozemskom jeziku, Belgija), odlukom od 19. svibnja 2017., koju je Sud zaprimio 8. lipnja 2017., u postupku

         Fremoluc NV

      protiv

         Agentschap voor Grond- en Woonbeleid voor Vlaams‑Brabant (Vlabinvest APB),

         Vlaams Financieringsfonds voor Grond- en Woonbeleid voor Vlaams‑Brabant (Vlaams Financieringsfonds),

         Vlaamse Maatschappij voor Sociaal Wonen NV (VMSW),

         Christofa De Knopa i dr.,

      uz sudjelovanje:

         Vlaams Gewest,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz (izvjestitelj), predsjednik vijeća, C. Vajda, E. Juhász, K. Jürimäe i C. Lycourgos, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: L. Hewlett, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 3. svibnja 2018.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Fremoluc NV, P. Peeters, R. van Cleemput, P. de Bandt i J. Dewispelaere, advocaten,

               –

               za Agentschap voor Grond- en Woonbeleid voor Vlaams‑Brabant (Vlabinvest APB) i Vlaamse Maatschappij voor Sociaal Wonen NV (VMSW), P. Hofströssler i V. Sagaert, advocaten,

               –

               za Vlaams Gewest, E. Cloots, S. Sottiaux i J. Roets, advocaten,

               –

               za češku vladu, M. Smolek, J. Vláčil i J. Pavliš, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, H. Tserepa‑Lacombe, M. Kellerbauer, L Malferrari i F. Wilman, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 21., 45., 49. i 63. UFEU‑a i članaka 22. i 24. Direktive 2004/38/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o pravu građana Unije i članova njihovih obitelji slobodno se kretati i boraviti na državnom području država članica, o izmjeni Uredbe (EEZ) br. 1612/68 i stavljaju izvan snage direktiva 64/221/EEZ, 68/360/EEZ, 72/194/EEZ, 73/148/EEZ, 75/34/EEZ, 75/35/EEZ, 90/364/EEZ, 90/365/EEZ i 93/96/EEZ (SL 2004., L 158, str. 77. i ispravci SL 2004., L 229, str. 35. i SL 2005., L 197, str. 34.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 42. i ispravak SL 2016., L 87, str. 36.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društva Fremoluc NV, s jedne strane, i Agentschap voor Grond- en Woonbeeleid voor Vlaams‑Brabant (Agencija za zemljišnu i stambenu politiku u Flamanskom Brabantu, Belgija, u daljnjem tekstu: Vlabinvest APB), Vlaams Financieringsfonds voor Grond- en Woonbeleid voor Vlaams‑Brabant (Flamanski fond za financiranje zemljišne i stambene politike u Flamanskom Brabantu, Belgija), Vlaamse Maatschappij voor Sociaal Wonen NV (Flamansko udruženje za socijalne stanove, Belgija, u daljnjem tekstu: VMSW), Vlaams Gewesta (Flamanska regija, Belgija) i Christofa De Knopa i dr. (u daljnjem tekstu: tuženici De Knop), s druge strane, u pogledu valjanosti ugovora o kupoprodaji nekretnina sklopljenog između tuženika De Knop i Vlabinvesta APB, nakon što je potonji u pogledu tih nekretnina ostvario svoje zakonsko pravo prvokupa.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               Člankom 22. Direktive 2004/38, naslovljenim „Teritorijalno područje primjene”, predviđa se:
               „Pravo na boravak i pravo na stalni boravak proteže se na čitavo državno područje države članice domaćina. Države članice mogu teritorijalno ograničiti pravo na boravak i pravo na stalni boravak samo ako se ta ograničenja primjenjuju i na njihove vlastite državljanine.”

               4

               Člankom 24. stavkom 1. te direktive, naslovljenim „Jednako postupanje”, propisuje se:
               „Podložno specifičnim odredbama koje su izričito predviđene u Ugovoru i sekundarnom pravu, svi građani Unije koji na temelju ove Direktive borave na državnom području države članice domaćina imaju pravo na postupanje koje je jednako postupanju prema državljanima te države članice unutar područja primjene Ugovora. Ovo pravo proširuje se i na članove obitelji koji nisu državljani države članice i koji imaju pravo na boravak ili stalni boravak.”

         Belgijsko pravo

               5

               Prema decreet betreffende opdracht van de bevoegdheid inzake het voeren van een specifiek grond- en woonbeleid voor Vlaams‑Brabant aan de Provincie Vlaams Brabant (Dekret o prijenosu na pokrajinu Flamanski Brabant nadležnosti za zemljišnu i stambenu politiku u Flamanskom Brabantu) od 31. siječnja 2014. (Moniteur belge od 28. veljače 2014., str. 17461.), Vlabinvest APB je nadležan za provođenje zemljišne i stambene politike u pokrajini Vlaams Brabant (pokrajina Flamanski Brabant, Belgija), što uključuje i realizaciju projekata izgradnje stanova socijalnog karaktera u općinama te pokrajine, i u tu je svrhu nositelj prava prvokupa na građevinskim zemljištima koja se nalaze u područjima za obnovu i izgradnju stambenih prostora u 26 općina s njegova područja djelovanja, koja je odredio Vlaams regering (flamanska vlada, Belgija).

               6

               Besluit houdende het provinciaal reglement betreffende de werking en het beheer van [Vlabinvest APB] (Pokrajinski dekret o radu i upravljanju [Vlabinvestom APB]) od 25. veljače 2014. (u daljnjem tekstu: Pokrajinski dekret od 25. veljače 2014.) kao područje djelovanja Vlabinvesta APB utvrđuje 39 općina pokrajine Flamanski Brabant, definira projekte socijalnog karaktera kao „projekte koje, u cijelosti ili djelomično, financira ili je financirao […] Vlabinvest APB s ciljem stavljanja na raspolaganje stanova ili parcela pod povoljnijim uvjetima” i utvrđuje uvjete koji se odnose na prihod za pristup stanovima koji se nude za najam ili prodaju.

               7

               Člankom 2. tog dekreta određuje se:
               „§ 1.   Upravni odbor Vlabinvesta APB daje u najam, dugoročni zakup ili nudi na prodaju stanove i parcele uključene u stambeni projekt socijalnog karaktera koji financira […] Vlabinvest APB, nakon procjene odbora za procjenu potencijalnih najmoprimaca, dugoročnih zakupnika ili kupaca […].
               §2.   U pogledu stanova ili zemljišta uključenih u stambeni projekt socijalnog karaktera iz § 1 […], apsolutno prvenstvo u svim fazama projekta imaju potencijalni najmoprimci, dugoročni zakupnici ili kupci koji imaju usku društvenu, gospodarsku ili socio‑kulturnu vezu s dotičnim područjem djelovanja.”

               8

               U skladu s člankom 2. stavkom 2. Besluit van de Vlaamse regering betreffende de voorwaarden voor de overdracht van onroerende goederen door de Vlaamse Maatschappij voor Sociaal Wonen en de sociale huisvestingsmaatschappijen ter uitvoering van de Vlaamse Wooncode (Dekret flamanske vlade o uvjetima prijenosa nekretnina preko Flamanskog udruženja za socijalne stanove i udruženjâ za izgradnju socijalnih stanova radi provedbe flamanskog Zakonika o stanovanju) od 29. rujna 2006. (Moniteur belge od 13. studenoga 2006., str. 60628.), kako je izmijenjen Besluit van de Vlaamse regeringom (Dekret flamanske vlade) od 4. travnja 2014. (Moniteur belge od 11. srpnja 2014., str. 53261., u daljnjem tekstu: Dekret od 29. rujna 2006.):
               „[…] [P]ravo prvenstva na dodjeljivanje stanova i parcela koje su dio stambenog projekta koji se djelomično financira sredstvima […] Vlabinvesta APB, nakon primjene prava prvenstva iz članka 2. stavka 2. [Pokrajinskog dekreta od 25. veljače 2014.] […], imaju fizičke osobe kojima je potrebno mjesto za stanovanje, a koje imaju usku društvenu, gospodarsku ili socio‑kulturnu vezu s područjem djelovanja Vlabinvesta APB.
               Tim se pravilom o pravu prvenstva želi pridonijeti rješavanju stambenih potreba manje imućnog lokalnog stanovništva regije koja je suočena sa specifičnim problemima na tržištu stambenih nekretnina. […]”

               9

               Isto je pravilo o pravu prvenstva također uvršteno u članak 17. stavke 2. do 6. Besluit van de Vlaamse regering tot reglementering van het sociale huurstelsel ter uitvoering van titel VII van de Vlaamse Wooncode (Dekret flamanske vlade o uređenju socijalnih stanova u vezi s provedbom glave VII. flamanskog Zakonika o stanovanju) od 12. listopada 2007. (Moniteur belge od 7. prosinca 2007., str. 60428., u daljnjem tekstu: Dekret od 12. listopada 2007.).

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               10

               Fremoluc, društvo sa sjedištem u Belgiji, kao kupac, sklopilo je 9. veljače 2015. s tuženicima De Knop, s domicilom u istoj državi članici, kao prodavateljima, ugovor o kupoprodaji više zemljišta koja se nalaze u pokrajini Flamanski Brabant pod odgodnim uvjetom nekorištenja zakonskim pravima prvokupa. Vlabinvest APB, zadužen za zemljišnu i stambenu politiku te pokrajine, iskoristio je takvo pravo i 14. srpnja 2015. stekao ta zemljišta, nakon čega ih je 31. srpnja 2015. preprodao VMSW‑u, koji je tog istog datuma na Vlabinvest APB natrag prenio pravo građenja na navedenim zemljištima.

               11

               Fremoluc je pred sudom koji je uputio zahtjev, Nederlandstalige rechtbank van eerste aanleg Brussel (Prvostupanjski sud na nizozemskom jeziku u Bruxellesu, Belgija), pokrenuo postupak radi utvrđenja ništetnosti ugovora koje je Vlabinvest APB sklopio 14. i 31. srpnja 2015. i utvrđenja da ugovor od 9. veljače 2015. proizvodi sve svoje pravne učinke. On osobito tvrdi da se ugovor od 14. srpnja 2015. temelji na nezakonitoj pravnoj osnovi, zbog čega je apsolutno ništetan, odnosno na provedbi Vlabinvesta APB zemljišne i stambene politike za koju je zadužen, a kojom se predviđa pravilo o pravu prvenstva koje je u suprotnosti s člancima 21., 45., 49. i 63. UFEU‑a i člancima 22. i 24. Direktive 2004/38.

               12

               Naprotiv, Vlabinvest APB, VMSW i Flamanska regija smatraju da te odredbe nisu primjenjive u ovom slučaju, s obzirom na to da su svi elementi spora ograničeni na jednu državu članicu, odnosno na Belgiju. Dodaju da se to pravilo o pravu prvenstva ne može primijeniti prije stadija dodjele parcela i stanova koje će Vlabinvest APB razviti u okviru projekta socijalnih stanova. Navedeno moguće ograničenje stoga nije relevantno u stadiju glavnog postupka, koji se odnosi na stjecanje građevinskih zemljišta radi realizacije takvog projekta.

               13

               Međutim, sud koji je uputio zahtjev smatra da, iako su svi elementi spora u glavnom postupku ograničeni na Belgiju, on ipak nije lišen svake veze sa situacijom u kojoj se primjenjuje pravo Unije. Konkretno, uređenje koje sadržava pravilo o pravu prvenstva koje osporava Fremoluc ima mnoge sličnosti, ali i znatne razlike u odnosu na ono iz predmeta u kojem je donesena presuda od 8. svibnja 2013., Libert i dr. (C‑197/11 i C‑203/11, EU:C:2013:288). Pozivajući se na točke 33. do 35. te presude, taj sud navodi kako se čini da to pravilo utječe na državljane i društva drugih država članica te da bi se, u slučaju utvrđenja ništetnosti ugovora od 14. i 31. srpnja 2015., prilikom kasnije prodaje ili davanja u najam parcela ili izgrađenih stanova izbjegla primjena navedenog pravila. Sud koji je uputio zahtjev, međutim, ne isključuje mogućnost da Sud u konkretnom slučaju odluči da pravo Unije nije primjenjivo na spor u glavnom postupku.

               14

               U tim je okolnostima Nederlandstalige rechtbank van eerste aanleg Brussel (Prvostupanjski sud na nizozemskom jeziku u Bruxellesu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li članke 21., 45., 49. i 63. [UFEU‑a] i članke 22. i 24. [Direktive 2004/38] tumačiti na način da im se protivi uređenje prema kojem javno tijelo razvija zemljišta s ciljem njihove ponude pod povoljnim uvjetima na tržištu za kupnju i najam parcela i stanova prvenstveno osobama koje imaju usku društvenu, gospodarsku ili socio‑kulturnu vezu s područjem djelovanja tog tijela, pri čemu vrijede uvjeti u vezi s prihodom koje velika većina tih osoba može ispuniti, kao u slučaju uređenja u skladu s:

                        –

                        [Pokrajinskim dekretom od 25. veljače 2014.];

                        –

                        člankom 2. stavkom 2. [Dekreta od 29. rujna 2006.] i člankom 17. stavcima 2. do 6. [Dekreta od 12. listopada 2007.]?”

               15

               Vlabinvest APB i VMSW podnijeli su 9. ožujka 2018. žalbu protiv odluke kojom se upućuje prethodno pitanje. Presudom od 24. travnja 2018. Hof van beroep te Brussel (Žalbeni sud u Bruxellesu, Belgija), koji je zbog devolutivnog učinka žalbe po nacionalnom pravu postao nadležan, odlučio je ostati pri zahtjevu za prethodnu odluku.

         Dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku

               16

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članke 21., 45., 49. i 63. UFEU‑a i članke 22. i 24. Direktive 2004/38 tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis kojim se državnoj agenciji zaduženoj za zemljišnu i stambenu politiku dodjeljuje pravo prvokupa u pogledu stjecanja građevinskih zemljišta na kojima će se izgraditi socijalni stanovi i kojim se predviđa da će se ti stanovi dodjeljivati u skladu s pravilom o pravu prvenstva koje se temelji na postojanju uske veze koju potencijalni korisnici imaju s dijelom državnog područja koje odgovara području djelovanja te agencije.

               17

               Vlabinvest APB, VMSW i Flamanska regija tvrde da je zahtjev za prethodnu odluku nedopušten jer predmet u glavnom postupku nema nikakve veze s pravom Unije, što osporavaju Fremoluc, češka vlada i Europska komisija.

               18

               Najprije valja utvrditi da se zahtjev za prethodnu odluku odnosi na tumačenje odredaba UFEU‑a koje se odnose na slobodu kretanja osoba, slobodu poslovnog nastana i slobodno kretanje kapitala kao i na mjere za njihovu provedbu, u situaciji u kojoj su, kako to ističe sam sud koji je uputio zahtjev, svi elementi spora u glavnom postupku ograničeni na jednu državu članicu. Međutim, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, te se odredbe UFEU‑a kao i mjere za njihovu provedbu ne primjenjuju u situaciji u kojoj se svi elementi ograničavaju na unutarnja pitanja jedne države članice (vidjeti u tom smislu presude od 8. svibnja 2013., Libert i dr., C‑197/11 i C‑203/11, EU:C:2013:288, t. 33. i navedenu sudsku praksu i od 15. studenoga 2016., Ullens de Schooten, C‑268/15, EU:C:2016:874, t. 47. i navedenu sudsku praksu).

               19

               Kao što je to Sud podsjetio, dok podnošenje tužbe zbog povrede obveze podrazumijeva da Sud provjerava može li osporena nacionalna mjera općenito odvratiti operatere iz drugih država članica od korištenja dotičnim temeljnim slobodama, njegova je zadaća u prethodnom postupku da pomogne sudu koji je uputio zahtjev u rješavanju konkretnog spora koji se pred njim vodi, što pretpostavlja da se u tom sporu na te slobode može pozvati i, stoga, utvrđenje da su navedene slobode na taj spor primjenjive (vidjeti u tom smislu presudu od 15. studenoga 2016., Ullens de Schooten, C‑268/15, EU:C:2016:874, t. 49. i rješenje od 31. svibnja 2018., Bán, C‑24/18, neobjavljeno, EU:C:2018:376, t. 22.).

               20

               U točkama 50. do 53. presude od 15. studenoga 2016., Ullens de Schooten (C‑268/15, EU:C:2016:874) Sud je podsjetio na četiri slučaja u kojima se, međutim, za rješavanje sporova u glavnom postupku može pokazati potrebnim protumačiti odredbe Ugovorâ o temeljnim slobodama iako su svi elementi navedenih sporova ograničeni na jednu državu članicu, zbog čega se ti zahtjevi za prethodnu odluku moraju proglasiti dopuštenima.

               21

               Sud je također pojasnio da u tim četirima slučajevima on ne može, s obzirom na to da mu je sud koji je uputio zahtjev samo naveo činjenicu da se dotični nacionalni propis bez razlike primjenjuje na državljane dotične države članice i na državljane drugih država članica, utvrditi da je zahtjev za prethodnu odluku koji se odnosi na odredbe UFEU‑a o temeljnim slobodama potreban za rješavanje spora koji se pred njim vodi. Naime, konkretni elementi koji omogućuju utvrđenje veze između predmeta odnosno okolnosti spora čiji su svi elementi ograničeni na dotičnu državu članicu i tih odredbi moraju proizlaziti iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku (vidjeti u tom smislu presudu od 15. studenoga 2016., Ullens de Schooten, C‑268/15, EU:C:2016:874, t. 54. i rješenja od 27. travnja 2017., Emmea i Commercial Hub, C‑595/16, neobjavljeno, EU:C:2017:320, t. 18. i od 31. svibnja 2018., Bán, C‑24/18, neobjavljeno, EU:C:2018:376, t. 17.).

               22

               Sud je dodao da u kontekstu situacije poput one iz glavnog postupka, čiji su svi elementi ograničeni na jednu državu članicu, sud koji je uputio zahtjev treba, u skladu sa zahtjevima iz članka 94. Poslovnika Suda, navesti Sudu po čemu je, unatoč potpuno unutarnjoj naravi, spor koji se pred njim vodi povezan s odredbama prava Unije o temeljnim slobodama i prema tome čini zatraženo prethodno tumačenje potrebnim za rješavanje tog spora (presude od 15. studenoga 2016., Ullens de Schooten, C‑268/15, EU:C:2016:874, t. 55.; od 8. prosinca 2016., Eurosaneamientos i dr., C‑532/15 i C‑538/15, EU:C:2016:932, t. 47. i rješenje od 31. svibnja 2018., Bán, C‑24/18, neobjavljeno, EU:C:2018:376, t. 18.).

               23

               Valja naglasiti da se ti zahtjevi osim toga odražavaju i u Preporukama Suda Europske unije namijenjenima nacionalnim sudovima koje se odnose na pokretanje prethodnog postupka (SL 2016., C 439, str. 1.).

               24

               U ovom slučaju najprije valja napomenuti da ovaj zahtjev za prethodnu odluku ne sadržava nikakve naznake o tome da bi situacija iz glavnog postupka mogla potpasti pod slučajeve iz sudske prakse proizišle iz presuda od 5. prosinca 2000., Guimont (C‑448/98, EU:C:2000:663) i od 18. listopada 1990., Dzodzi (C‑297/88 i C‑197/89, EU:C:1990:360), navedenih u točkama 52. i 53. presude od 15. studenoga 2016., Ullens de Schooten (C‑268/15, EU:C:2016:874). Osobito, sud koji je uputio zahtjev ne navodi da je na temelju belgijskog prava društvu Fremoluc obvezan omogućiti uživanje istih prava kakva bi u istoj situaciji imao državljanin neke druge države članice na temelju prava Unije ni da se odredbe tog prava primjenjuju na temelju belgijskog zakonodavstva.

               25

               Nadalje, valja istaknuti da se spor u glavnom postupku vodi radi utvrđenja ništetnosti ugovora o kupoprodaji zemljištâ u Belgiji sklopljenog između vlasnikâ s domicilom u Belgiji i državne agencije te države članice kao i ugovora koji su naknadno sklopljeni između državnih agencija te iste države članice te da predstavlja građanskopravni spor u kojem se jedino može donijeti odluka koja se primjenjuje između stranaka. U tim okolnostima ovaj predmet ne potpada pod slučaj iz presude od 8. svibnja 2013., Libert i dr. (C‑197/11 i C‑203/11, EU:C:2013:288), na koju se poziva sud koji je uputio zahtjev.

               26

               Naime, u predmetu u kojem je donesena ta presuda belgijski je Ustavni sud uputio zahtjev Sudu u okviru postupka za poništenje odredbi primjenjivih kako na nacionalne državljane tako i na državljane drugih država članica, što je podrazumijevalo da će odluka koju taj sud donese nakon presude Suda proizvesti učinke i u odnosu na te potonje. Iz toga slijedi da zahtjev za prethodnu odluku ne potpada ni pod slučaj iz točke 51. presude od 15. studenoga 2016., Ullens de Schooten (C‑268/15, EU:C:2016:874).

               27

               Konačno preostaje utvrditi može li zahtjev za prethodnu odluku potpasti pod slučaj koji odgovara sudskoj praksi proizišloj iz presude od 1. lipnja 2010., Blanco Pérez i Chao Gómez (C‑570/07 i C‑571/07, EU:C:2010:300), navedene u točki 50. presude od 15. studenoga 2016., Ullens de Schooten (C‑268/15, EU:C:2016:874). U tom je pogledu važno naglasiti da je dopuštenost takva zahtjeva uvjetovana zahtjevima iz točaka 54. i 55. te presude.

               28

               Iz tih zahtjeva proizlazi da, kako bi se smatralo da postoji takva veza, nije dovoljna sama tvrdnja suda koji je uputio zahtjev prema kojoj se ne može isključiti da su državljani s poslovnim nastanom u drugim državama članicama bili ili mogli biti zainteresirani za korištenje odredbama Unije o temeljnim slobodama prilikom izvršavanja djelatnosti na državnom području države članice koja je donijela predmetni nacionalni propis i, prema tome, da je taj propis, koji se bez razlike primjenjuje na nacionalne državljane i na državljane drugih država članica, mogao proizvesti učinke koji nisu bili ograničeni na tu državu članicu.

               29

               Naime, u zahtjevu za prethodnu odluku moraju se istaknuti konkretni elementi, odnosno izvjesne, a ne hipotetske indicije, poput pritužbi ili tužbi koje su podnijeli subjekti iz drugih država članica ili u koje su uključeni državljani tih država, iz kojih se sa sigurnošću može izvesti zaključak o postojanju zahtijevane veze. Konkretno, sud koji je uputio zahtjev ne može se zadovoljiti podnošenjem Sudu elemenata koji omogućuju da se postojanje takve veze ne isključi ili koji, razmatrani apstraktno, mogu u tom smislu predstavljati indicije, nego, naprotiv, mora pružiti objektivne i podudarne elemente koji Sudu omogućuju provjeru postoji li navedena veza (vidjeti po analogiji presude od 6. listopada 2016., Tecnoedi Costruzioni, C‑318/15, EU:C:2016:747, t. 20. i 22. i od 19. travnja 2018., Oftalma Hospital, C‑65/17, EU:C:2018:263, t. 39. i 40.).

               30

               U ovom se zahtjevu za prethodnu odluku pak samo navodi kako se čini da pravilo o pravu prvenstva iz glavnog postupka utječe na državljane i društva drugih država članica a da se u njemu ne iznose takvi konkretni elementi. U njemu se osobito ne navodi nijedan element koji bi omogućio da se potvrdi postojanje interesa državljana drugih država članica, poput konkurenata društva Fremoluc, za ostvarivanje temeljnih sloboda o kojima je riječ u situaciji iz glavnog postupka.

               31

               Iz toga slijedi da se nijedan od četiriju slučajeva navedenih u točki 20. ove presude, u kojima bi za rješavanje spora u glavnom postupku moglo biti potrebno protumačiti odredbe Ugovorâ o temeljnim slobodama, ne može primijeniti u okviru ovog predmeta. Što se tiče članaka 22. i 24. Direktive 2004/38, treba podsjetiti na to da se tom direktivom propisuju samo uvjeti za ulazak i boravak građanina Unije u državama članicama različitima od države članice koje je državljanin (presuda od 5. lipnja 2018., Coman i dr., C‑673/16, EU:C:2018:385, t. 20. i navedena sudska praksa). Međutim, iz zahtjeva za prethodnu odluku ni iz čega ne proizlazi da glavni postupak uključuje državljane država članica različitih od Kraljevine Belgije.

               32

               U tim okolnostima u navedenom zahtjevu nije dokazano postojanje veze između predmeta odnosno okolnosti spora u glavnom postupku, čiji su svi elementi ograničeni na jednu državu članicu, i članaka 21., 45., 49. i 63. UFEU‑a kao ni članaka 22. i 24. Direktive 2004/38, čije se tumačenje traži.

               33

               Uzimajući u obzir sva prethodna razmatranja, treba utvrditi da je ovaj zahtjev za prethodnu odluku nedopušten.

         Troškovi

               34

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                     Zahtjev za prethodnu odluku koji je odlukom od 19. svibnja 2017. uputio Nederlandstalige rechtbank van eerste aanleg Brussel (Prvostupanjski sud na nizozemskom jeziku u Bruxellesu, Belgija) je nedopušten.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


title: Presuda Suda (deveto vijeće) od 20. rujna 2018.#Stefan Rudigier.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Verwaltungsgerichtshof.#Zahtjev za prethodnu odluku – Ugovori o javnoj nabavi – Usluge javnog željezničkog i cestovnog prijevoza putnika – Uredba (EZ) br. 1370/2007 – Članak 5. stavak 1. – Sklapanje ugovora o javnim uslugama – Članak 7. stavak 2. – Obveza objavljivanja određenih podataka u Službenom listu Europske unije najmanje jednu godinu prije pokretanja postupka – Posljedice neobjavljivanja – Poništenje poziva na nadmetanje – Direktiva 2014/24/EU – Članak 27. stavak 1. – Članak 47. stavak 1. – Direktiva 2014/25/EU – Članak 45. stavak 1. – Članak 66. stavak 1. – Obavijest o nadmetanju.#Predmet C-518/17.

text:
         PRESUDA SUDA (deveto vijeće)
      20. rujna 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Ugovori o javnoj nabavi – Usluge javnog željezničkog i cestovnog prijevoza putnika – Uredba (EZ) br. 1370/2007 – Članak 5. stavak 1. – Sklapanje ugovora o javnim uslugama – Članak 7. stavak 2. – Obveza objavljivanja određenih podataka u Službenom listu Europske unije najmanje jednu godinu prije pokretanja postupka – Posljedice neobjavljivanja – Poništenje poziva na nadmetanje – Direktiva 2014/24/EU – Članak 27. stavak 1. – Članak 47. stavak 1. – Direktiva 2014/25/EU – Članak 45. stavak 1. – Članak 66. stavak 1. – Obavijest o nadmetanju”
      U predmetu C‑518/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Verwaltungsgerichtshof (Visoki upravni sud, Austrija), odlukom od 29. lipnja 2017., koju je Sud zaprimio 28. kolovoza 2017., u postupku koji je pokrenuo

         Stefan Rudigier

      uz sudjelovanje:

         Salzburger Verkehrsverbund GmbH

      SUD (deveto vijeće),
      u sastavu: C. Vajda, predsjednik vijeća, E. Juhász (izvjestitelj) i K. Jürimäe, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Campos Sánchez‑Bordona,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za S. Rudigiera, C. Casati, Rechtsanwalt,

               –

               za austrijsku vladu, M. Fruhmann, u svojstvu agenta,

               –

               za Europsku komisiju, W. Mölls i P. Ondrůšek, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 7. stavka 2. Uredbe (EZ) br. 1370/2007 Europskog parlamenta i Vijeća od 23. listopada 2007. o uslugama javnog željezničkog i cestovnog prijevoza putnika i stavljanju izvan snage uredaba Vijeća (EEZ) br. 1191/69 i (EEZ) br. 1107/70 (SL 2007., L 315, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 13., str. 96.).

               2

               Ovaj je zahtjev upućen u okviru postupka koji je pokrenuo Stefan Rudigier u pogledu zahtjeva za poništenje poziva na nadmetanje za pružanje usluga prijevoza putnika autobusom koji je objavilo društvo Salzburger Verkehrsverbund GmbH.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

         Uredba br. 1370/2007

               3

               Uvodne izjave 20., 21., 29. i 30. Uredbe br. 1370/2007 glase:

                        „(20)

                        Ako tijelo javne vlasti odluči povjeriti uslugu od općeg interesa trećoj strani, ono mora odabrati operatera javne usluge u skladu s pravom [Unije] o javnim ugovorima i koncesijama, kako je utvrđeno u člancima 43. do 49. Ugovora, i načelima transparentnosti i jednakog tretmana. Posebno, odredbe ove Uredbe ne smiju dovesti u pitanje obveze koje se primjenjuju na tijela javne vlasti na temelju direktiva o sklapanju javnih ugovora, ako su ugovori o javnim uslugama njima obuhvaćeni.

                        (21)

                        Učinkovita pravna zaštita treba biti zajamčena ne samo za sklapanja obuhvaćena Direktivom 2004/17/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka nabave subjekata koji djeluju u sektoru vodnoga gospodarstva, energetskom i prometnom sektoru te sektoru poštanskih usluga [(SL 2004., L 134, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 1., str. 43.)] i Direktivom 2004/18/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima, ugovora o javnoj nabavi robe te ugovora o javnim uslugama [(SL 2004., L 134, str. 114.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 1., str. 156.)], nego i za druge ugovore koji su dodijeljeni prema ovoj Uredbi. Potreban je učinkovit postupak revizije koji bi trebao biti usporediv, gdje je to prikladno, s mjerodavnim postupcima utvrđenim u Direktivi Vijeća 89/665/EEZ od 21. prosinca 1989. o usklađivanju zakona i drugih propisa u odnosu na primjenu postupaka kontrole na sklapanje ugovora o javnoj nabavi robe i ugovora o javnim radovima [(SL 1989., L 395, str. 33.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 6., str. 3. i ispravak SL 2016., L 63., str. 44.)] i Direktivi Vijeća 92/13/EEZ od 25. veljače 1992. o usklađivanju zakona i drugih propisa u odnosu na primjenu pravila Zajednice u postupcima nabave subjekata koji djeluju u sektoru vodnoga gospodarstva, energetskom, prometnom i telekomunikacijskom sektoru [(SL 1992., L 76, str. 14.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 10., str. 72.)].

                  […]

                        (29)

                        S ciljem sklapanja ugovora o javnim uslugama, izuzevši izvanredne mjere i ugovore koji se odnose na male udaljenosti, nadležna tijela trebaju poduzeti nužne mjere da bi barem godinu dana unaprijed objavila svoju namjeru sklapanja takvih ugovora da bi mogući operateri javnih usluga mogli djelovati.

                        (30)

                        Izravno sklopljeni ugovori o javnim uslugama trebali bi biti transparentniji.”

               4

               Članak 1. Uredbe br. 1370/2007, naslovljen „Svrha i područje primjene”, propisuje:
               „1.   Svrha ove Uredbe je određivanje kako, u skladu s pravilima zakonodavstva [Unije], nadležna tijela mogu djelovati u području javnog prijevoza putnika da bi zajamčila pružanje usluga od općeg interesa koje su, između ostalog, brojnije, sigurnije, kvalitetnije ili pružene uz niži trošak od onih koje bi samo tržište moglo ponuditi.
               […]
               2.   Ova se Uredba primjenjuje na nacionalno i prekogranično obavljanje usluga javnog željezničkog prijevoza putnika, drugim vrstama prijevoza tračnicom, te cestom, osim na usluge koje se obavljaju uglavnom zbog svoje povijesne važnosti ili turističkog značaja. […]
               […]”

               5

               Članak 5. navedene uredbe naslovljen „Sklapanje ugovora o javnim uslugama” u svojem stavku 1. predviđa:
               „Ugovori o javnim uslugama sklapaju se u skladu s pravilima utvrđenim u ovoj Uredbi. Međutim, ugovori o uslugama ili ugovori o javnim uslugama kako su određeni u direktivama [2004/17] ili [2004/18] za usluge javnog prijevoza putnika autobusom ili tramvajem sklapaju se u skladu s postupcima propisanim onim direktivama u kojima takvi ugovori nemaju oblik ugovora o koncesijama za usluge određene u tim direktivama. Kada se ugovori sklapaju u skladu s direktivama [2004/17] ili [2004/18], odredbe stavaka 2. do 6. ovog članka ne primjenjuju se.”

               6

               Članak 7. navedene uredbe naslovljen „Objavljivanje” u svojem stavku 2. određuje:
               „Svako nadležno tijelo treba poduzeti potrebne mjere da bi osiguralo da barem sljedeći podaci budu objavljeni u Službenom listu Europske unije, najmanje jednu godinu prije objave poziva na dostavu ponuda ili jednu godinu prije izravnog sklapanja:

                        (a)

                        ime i adresa nadležnog tijela;

                        (b)

                        vrsta predviđenog sklapanja;

                        (c)

                        usluge i područja potencijalno obuhvaćena sklapanjem.

                  Nadležna tijela mogu od[l]učiti ne objaviti ove podatke ako se ugovor o javnim uslugama odnosi na manje od 50000 godišnje prevezenih kilometara usluga javnog prijevoza putnika.
               Ako se ovi podaci promijene nakon njihove objave, nadležno tijelo na odgovarajući način objavljuje ispravak što je prije moguće. Ovaj ispravak ne dovodi u pitanje datum objave izravnog odabira ili poziva na dostavu ponuda.
               […]”

         Direktiva 2014/24/EU

               7

               Članak 18. Direktive 2014/24/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. veljače 2014. o javnoj nabavi i o stavljanju izvan snage Direktive 2004/18/EZ (SL 2014., L 94, str. 65. i ispravci SL 2015., L 275, str. 68. i SL 2016., L 311, str. 26.), naslovljen „Načela nabave”, u svojem stavku 1. predviđa:
               „Javni naručitelji se prema gospodarskim subjektima ponašaju jednako i bez diskriminacije te djeluju na transparentan i razmjeran način.
               Koncept nabave nije osmišljen s namjerom da je se isključi iz područja primjene ove Direktive ili da se prijetvorno suzi nadmetanje. Smatra se da se nadmetanje prijetvorno sužava kada je koncept nabave osmišljen s namjerom da se određenim gospodarskim subjektima neopravdano da prednost ili ih se stavi u nepovoljan položaj.”

               8

               U skladu s člankom 27. te direktive naslovljenom „Otvoreni postupak”:
               „1.   U otvorenim postupcima svi zainteresirani gospodarski subjekti mogu dostaviti ponudu kao odgovor na poziv na nadmetanje.
               Minimalni rok za zaprimanje ponuda jest 35 dana od datuma slanja obavijesti o nadmetanju.
               Ponudi se prilažu informacije za kvalitativni odabir koje zahtijeva javni naručitelj.
               2.   Ako su javni naručitelji objavili prethodnu informacijsku obavijest koja sama po sebi nije služila kao sredstvo poziva na nadmetanje, minimalni rok za zaprimanje ponuda, kako je utvrđeno u drugom podstavku stavka 1. ovog članka, može se skratiti na 15 dana pod uvjetom da su svi sljedeći uvjeti ispunjeni:

                        (a)

                        prethodna informacijska obavijest sadržavala je sve informacije koje se zahtijevaju za obavijest o nadmetanju u Prilogu V. dijelu B odjeljku I. u onoj mjeri u kojoj su te informacije bile dostupne u trenutku objave prethodne informacijske obavijesti;

                        (b)

                        prethodna informacijska obavijest poslana je na objavu u razdoblju između 35 dana i 12 mjeseci prije datuma slanja obavijesti o nadmetanju.

                  3.   Ako hitna situacija propisno opravdana od strane javnog naručitelja čini nepraktičnim rok određen u drugom podstavku stavka 1., javni naručitelj može utvrditi rok koji nije kraći od 15 dana od datuma slanja obavijesti o nadmetanju.
               4.   Javni naručitelj može skratiti za pet dana rok za zaprimanje ponuda utvrđen u stavku 1. drugom podstavku ovog članka ako je prihvaćeno da ponude mogu biti dostavljene elektroničkim sredstvima u skladu s člankom 22. stavkom 1. prvim podstavkom i člankom 22. stavcima 5. i 6.”

               9

               Članak 47. te direktive naslovljen „Određivanje rokova” u svojem stavku 1. navodi:
               „Prilikom određivanja rokova za zaprimanje ponuda i zahtjeva za sudjelovanje, javni naručitelji moraju posebno uzeti u obzir složenost ugovora i vrijeme potrebno za izradu ponuda, ne dovodeći u pitanje minimalne rokove utvrđene u člancima od 27. do 31.”

               10

               Članak 48. navedene direktive naslovljen „Prethodne informacijske obavijesti” u svojem stavku 1. propisuje:
               „Javni naručitelji mogu obznaniti svoje namjere planiranih nabava objavom prethodne informacijske obavijesti. Te obavijesti sadrže podatke navedene u Prilogu V. dijelu B odjeljku I. Objavljuju ih ili Ured za publikacije Europske unije ili javni naručitelji na svojim profilima kupca u skladu s točkom 2.b Priloga VIII. Ako su prethodnu informacijsku obavijest objavili javni naručitelji na svom profilu kupca, oni šalju obavijest o objavi na svom profilu kupca Uredu za publikacije Europske unije u skladu s Prilogom VIII. Te obavijesti sadrže podatke navedene u Prilogu V. dijelu A.”

               11

               U dijelu B odjeljku I. Priloga V. Direktivi 2014/24 na koji se poziva članak 48. ove direktive predviđeno je da prethodna informacijska obavijest mora, među ostalim, sadržavati podatke koji se odnose na identitet naručitelja i glavno mjesto izvršenja usluga, kratki opis ugovora, osobito prirode i raspona usluga i, ako se obavijest ne koristi kao sredstvo pozivanja na nadmetanje, navesti procijenjeni datum ili datume za objavu obavijesti o nadmetanju iz prethodne informacijske obavijesti.

               12

               U skladu s člankom 90. stavkom 1. i člankom 91. Direktive 2014/24 naslovljenima „Prenošenje i prijelazne odredbe” odnosno „Stavljanja izvan snage” države članice bile su obvezne uskladiti se s navedenom direktivom najkasnije do 18. travnja 2016., datuma kada je Direktiva 2004/18 stavljena izvan snage.

         Direktiva 2014/25/EU

               13

               Članak 36. Direktive 2014/25/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. veljače 2014. o nabavi subjekata koji djeluju u sektoru vodnog gospodarstva, energetskom i prometnom sektoru te sektoru poštanskih usluga i stavljanju izvan snage Direktive 2004/17/EZ (SL 2014., L 94, str. 243.), naslovljen „Načela nabave”, u svojem stavku 1. određuje:
               „Naručitelji s gospodarskim subjektima postupaju jednako i bez diskriminacije te djeluju na transparentan i razmjeran način.
               Koncept nabave nije osmišljen s namjerom da je se isključi iz područja primjene ove Direktive ili da se umjetno suzi nadmetanje. Smatra se da se nadmetanje prijetvorno sužava kada je koncept nabave osmišljen s namjerom da se određenim gospodarskim subjektima neopravdano da prednost ili ih se stavi u nepovoljan položaj.”

               14

               U skladu s člankom 45. te direktive naslovljenim „Otvoreni postupak”:
               „1.   U otvorenim postupcima svi zainteresirani gospodarski subjekti mogu dostaviti ponudu kao odgovor na poziv na nadmetanje.
               Minimalni rok za zaprimanje ponuda jest 35 dana od datuma slanja obavijesti o nadmetanju.
               Ponudi se prilažu informacije za kvalitativni odabir koje zahtijeva naručitelj.
               2.   Ako su naručitelji objavili periodičnu indikativnu obavijest koja sama po sebi nije služila kao sredstvo poziva na nadmetanje, minimalni rok za zaprimanje ponuda, kako je utvrđeno u drugom podstavku stavka 1. ovog članka, može se skratiti na 15 dana pod uvjetom da su svi sljedeći uvjeti ispunjeni:

                        (a)

                        periodična indikativna obavijest sadržavala je, pored informacija koje su zahtijevane u odjeljku I. dijela A. Priloga VI., sve informacije koje su zahtijevane u odjeljku II. dijela A Priloga VI., u mjeri u kojoj su te informacije bile dostupne u trenutku objave periodične indikativne obavijesti;

                        (b)

                        periodična indikativna obavijest poslana je na objavu u razdoblju između 35 dana i 12 mjeseci prije datuma slanja obavijesti o nadmetanju.

                  3.   Ako hitna situacija propisno opravdana od strane naručitelja čini nepraktičnim vremenski rok određen u drugom podstavku stavka 1., naručitelj može utvrditi vremenski rok koji nije kraći od 15 dana od datuma slanja obavijesti o nadmetanju.
               4.   Naručitelj može za pet dana skratiti vremenski rok za zaprimanje ponuda utvrđen u drugom podstavku stavka 1. ovog članka ako je prihvaćeno da ponude mogu biti dostavljene elektroničkim sredstvima u skladu s prvim podstavkom članka 40. stavka 4. i člankom 40. stavcima 5. i 6.”

               15

               Članak 66. navedene direktive naslovljen „Određivanje rokova” u svojem stavku 1. navodi:
               „Prilikom određivanja rokova za zahtjeve za sudjelovanje i zaprimanje ponuda, naručitelji moraju posebno uzeti u obzir složenost ugovora i vrijeme potrebno za izradu ponuda, ne dovodeći u pitanje minimalne rokove utvrđene člancima od 45. do 49.”

               16

               Članak 67. iste direktive naslovljen „Periodične indikativne obavijesti” u svojem stavku 1. određuje:
               „Naručitelji mogu obznaniti svoje namjere planiranih nabava objavom periodične indikativne obavijesti. Te obavijesti sadrže podatke određene u Prilogu VI. dijelu A odjeljku I. Objavljuje ih ili Ured za publikacije Europske unije ili naručitelji na svojim profilima kupca u skladu s Prilogom IX. točkom 2. podtočkom (b). Ako su periodičnu indikativnu obavijest objavili naručitelji na svom profilu kupca, oni šalju obavijest o objavi periodične indikativne obavijesti na svom profilu kupca Uredu za publikacije Europske unije u skladu s Prilogom IX. točkom 3. Te obavijesti sadrže podatke određene u Prilogu VI. dijelu B.”

               17

               U skladu s Prilogom VI. dijelom A odjeljkom I. Direktive 2014/25 na koji se odnosi članak 67. stavak 1. te direktive, periodična indikativna obavijest sadržava podatke koji se, među ostalim, odnose na identitet naručitelja i službu od koje se ti podaci mogu dobiti.

               18

               U skladu s člankom 106. stavkom 1. i člankom 107. Direktive 2014/25 naslovljenima „Prenošenje i prijelazne odredbe” odnosno „Stavljanje izvan snage” države članice bile su obvezne uskladiti se s navedenom direktivom najkasnije do 18. travnja 2016., datuma kada je Direktiva 2004/17 stavljena izvan snage.

         Direktiva 89/665

               19

               Članak 1. Direktive 89/665, kako je izmijenjena Direktivom 2014/23/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. veljače 2014. (SL 2014., L 94, str. 1. i ispravci SL 2015., L 114, str. 24., SL 2018., L 82, str. 17. i SL 2018., L 181, str. 88.) (u daljnjem tekstu: Direktiva 89/665), naslovljen „Područje primjene i dostupnost postupaka pravne zaštite”, u svojem stavku 1. propisuje:
               „Ova se Direktiva primjenjuje na ugovore iz Direktive [2014/24], osim ako su takvi ugovori isključeni u skladu s člancima 7., 8., 9., 10., 11., 12., 15., 16., 17. i 37. te Direktive.
               […]
               Države članice poduzimaju mjere neophodne kako bi osigurale da se, u pogledu ugovora obuhvaćenih područjem primjene Direktive [2014/24] […], odluke javnih naručitelja mogu učinkovito razmatrati i, osobito, u najkraćem roku u skladu s uvjetima utvrđenima u člancima od 2. do 2.f ove Direktive, iz razloga što su takve odluke dovele do povrede prava Zajednice u području javne nabave ili povrede nacionalnih pravila koja prenose to pravo.”

               20

               U skladu s člankom 2. stavkom 1. Direktive 89/665:
               „Države članice osiguravaju da mjere poduzete u vezi s postupcima pravne zaštite navedenim u članku 1. uključuju ovlasti da:

                        (a)

                        se što je prije moguće putem privremenih postupaka odrede privremene mjere s ciljem ispravljanja navodnog kršenja ili sprečavanja daljnje štete pojedinim zainteresiranima, uključujući mjere obustave ili osiguranja obustave postupka sklapanja ugovora o javnoj nabavi ili provedbe bilo koje odluke koju je donio javni naručitelj;

                        (b)

                        se ukinu ili se osigura ukidanje nezakonito donesenih odluka, uključujući uklanjanje diskriminirajućih tehničkih, ekonomskih ili financijskih specifikacija u pozivu na dostavu ponuda, dokumentaciji za nadmetanje ili bilo kojem drugom dokumentu vezanom uz postupak sklapanja ugovora;

                        (c)

                        se osobama koje su pretrpjele štetu zbog kršenja dodijeli naknada štete.”

               21

               Članak 2.d u stavcima 1. i 2. propisuje:
               „1.   Države članice osiguravaju da tijelo nadležno za pravnu zaštitu, neovisno o javnom naručitelju, smatra ugovor nevažećim ili da se njegovo nevaženje zasniva na odluci takvog tijela nadležnog za pravnu zaštitu u svakom od sljedećih slučajeva:

                        (a)

                        ako je javni naručitelj dodijelio ugovor bez prethodne objave obavijesti o ugovoru u Službenom listu Europske unije, kad to nije dopušteno u skladu s Direktivom [2014/24] […];

                        (b)

                        u slučaju kršenja članka 1. stavka 5., članka 2. stavka 3. ili članka 2.a stavka 2. ove Direktive, ako je tim kršenjem ponuditelju koji podnosi zahtjev za pravnu zaštitu uskraćena mogućnost korištenja predugovornih pravnih lijekova te je to kršenje povezano s kršenjem Direktive [2014/24] […], ako je to kršenje utjecalo na šanse ponuditelja koji podnosi zahtjev za pravnu zaštitu da dobije ugovor;

                        (c)

                        u slučajevima navedenim u drugom podstavku članka 2.b točke (c) ove Direktive, ako države članice koriste odstupanje od roka mirovanja za ugovore na temelju okvirnog sporazuma i dinamičkog sustava nabave.

                  2.   Posljedice ugovora koji se smatra nevažećim predviđaju se nacionalnim pravom.
               Nacionalno pravo može predvidjeti retroaktivno poništavanje svih ugovornih obaveza ili ograničiti opseg poništenja samo na one obveze koje se još moraju izvršiti. U potonjem slučaju države članice predvidjet će primjenu drugih kazni u smislu članka 2.e stavka 2.”

         Direktiva 92/13

               22

               Članak 1. Direktive 92/13 kako je izmijenjena Direktivom 2014/23 (u daljnjem tekstu: Direktiva 92/13), naslovljen „Područje primjene i dostupnost postupaka pravne zaštite” u svojem stavku 1. navodi:
               „Ova se Direktiva primjenjuje na ugovore iz Direktive [2014/25], osim ako su takvi ugovori isključeni u skladu s člancima od 18. do 24., od 27. do 30., 34. ili 55. te Direktive.
               […]
               Države članice poduzimaju mjere neophodne kako bi osigurale da se, u pogledu ugovora obuhvaćenih područjem primjene Direktive [2014/25] […], odluke javnih naručitelja mogu učinkovito razmatrati i, osobito, u najkraćem roku u skladu s uvjetima utvrđenima u člancima od 2. do 2.f ove Direktive, iz razloga što su takve odluke dovele do povrede prava Unije u području nabave ili povrede nacionalnih pravila koja prenose to pravo.”

               23

               Članak 2. Direktive 92/13 naslovljen „Zahtjevi za postupke pravne zaštite” u svojem stavku 1. predviđa:
               „Države članice osiguravaju da mjere poduzete u vezi s postupcima preispitivanja iz članka 1. ove Direktive uključuju odredbu o ovlastima:
               ili

                        (a)

                        poduzimanja, što je prije moguće i kroz interlokutorni postupak, privremenih mjera s ciljem otklanjanja navodnog kršenja ili sprečavanja daljnje povrede interesa u pitanju, uključujući mjere obustave ili osiguravanja obustave postupka sklapanja ugovora ili provedbe bilo kakve odluke koju donosi naručitelj;
                        i

                        (b)

                        ukidanja ili osiguranja ukidanja nezakonito donesenih odluka, uključujući uklanjanje diskriminirajućih tehničkih, ekonomskih ili financijskih specifikacija u pozivu na nadmetanje, periodičnoj indikativnoj obavijesti, obavijesti o postojanju sustava kvalifikacije, poziva na dostavu ponuda, ugovornim dokumentima ili bilo kojem drugom dokumentu koji se odnose na konkretni postupak sklapanja ugovora;

                  ili

                        (c)

                        poduzimanja, što je prije moguće i ako je moguće kroz interlokutorni postupak, te ako je potrebno kroz pravomoćni meritorni postupak, mjera koje nisu predviđene u točkama (a) i (b), s ciljem ispravljanja svakog utvrđenog kršenja te sprečavanja povrede predmetnih interesa; posebno, izdavanjem naloga za plaćanje određenog iznosa u slučajevima kada kršenje nije otklonjeno ili spriječeno.
                        Države članice takve odluke mogu donijeti za sve naručitelje ili za pojedine kategorije naručitelja utvrđene na temelju objektivnih mjerila, nastojeći u svakom slučaju sačuvati učinkovitost mjera donesenih radi sprečavanja povrede nanijete predmetnim interesima;

                        (d)

                        i, u oba gore navedena slučaja, naknadu štete osobama koje su oštećene kršenjem.

                  […]”

               24

               Članak 2.d navedene direktive naslovljen „Nevaženje” u svojem stavku 1. određuje:
               „Države članice osiguravaju da tijelo nadležno za pravnu zaštitu, neovisno o naručitelju, smatra ugovor nevažećim ili da se njegovo nevaženje zasniva na odluci takvog tijela nadležnog za pravnu zaštitu u svakom od sljedećih slučajeva:

                        (a)

                        ako je naručitelj dodijelio ugovor bez prethodne objave obavijesti u Službenom listu Europske unije, kad to nije dopušteno u skladu s Direktivom [2014/25] […];

                        (b)

                        u slučaju kršenja članka 1. stavka 5., članka 2. stavka 3. ili članka 2.a stavka 2. ove Direktive, ako je tim kršenjem ponuditelju koji podnosi zahtjev za pravnu zaštitu uskraćena mogućnost korištenja predugovornih pravnih lijekova te je to kršenje povezano s kršenjem Direktive [2014/25] […], ako je to kršenje utjecalo na šanse ponuditelja koji podnosi zahtjev za pravnu zaštitu da dobije ugovor;

                        (c)

                        u slučajevima navedenim u drugom podstavku članka 2.b točke (c) ove Direktive, ako države članice koriste odstupanje od roka mirovanja za ugovore na temelju dinamičkog sustava nabave.”

            Austrijsko pravo

               25

               Članak 26. Salzburger Vergabekontrollgesetza 2007. (Zakon savezne države Salzburg o nadzoru nad provedbom postupka javne nabave iz 2007.) od 7. veljače 2007., u njegovoj verziji koja se primjenjuje na činjenice u glavnom postupku, pod naslovom „Poništenje odluka javnog naručitelja”, u svojem stavku 1. navodi:
               „Landesverwaltungsgericht [(Zemaljski upravni sud, Austrija)] poništit će odluku javnog naručitelja koja se može zasebno pobijati i koja je donesena u okviru provedbe postupka javne nabave, ako

                        1.

                        je tom odlukom ili odlukom koja joj prethodi i koju se ne može zasebno pobijati, povrijeđeno pravo na koje se tužitelj poziva […] i

                        2.

                        nezakonitost ima odlučujući utjecaj na ishod provedbe postupka javne nabave.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               26

               Društvo Salzburger Verkehrsverbund objavom poziva na nadmetanje u Službenom listu Europske unije20. travnja 2016. pokrenulo je otvoreni postupak javne nabave u pogledu pružanja usluga prijevoza putnika autobusom u dolini Gastein (Austrija) koje obuhvaća nekoliko autobusnih linija za godišnje ukupno prijeđenih 670000 kilometara. U obavijesti o nadmetanju navedeno je da rok za podnošenje ponude istječe 8. lipnja 2016.

               27

               Usto, taj je ugovor trebao biti sklopljen u obliku ugovora o pružanju usluga, a ne u obliku ugovora o koncesiji za usluge te je početak pružanja usluge bio predviđen za 11. prosinca 2016.

               28

               Društvo Salzburger Verkehrsverbund nije objavilo prethodnu informacijsku obavijest iz članka 7. stavka 2. Uredbe br. 1370/2007.

               29

               S. Rudigier je 31. svibnja 2016. pokrenuo postupak pred Landesverwaltungsgerichtom Salzburg (Zemaljski upravni sud u Salzburgu, Austrija) radi poništenja poziva na nadmetanje, među ostalim zbog povrede članka 7. stavka 2. Uredbe br. 1370/2007.

               30

               Odlukom od 15. srpnja 2016. Landesverwaltungsgericht Salzburg (Zemaljski upravni sud u Salzburgu) odbio je tužiteljeve zahtjeve.

               31

               Tužitelj je podnio reviziju pred Verwaltungsgerichtshofom (Visoki upravni sud, Austrija).

               32

               U prilog tom prijedlogu S. Rudigier ističe da Landesverwaltungsgericht Salzburg (Zemaljski upravni sud u Salzburgu) nije ispitao meritum pravnih posljedica neobjavljivanja podataka predviđenih u članku 7. stavku 2. Uredbe br. 1370/2007, koje je trebalo objaviti jednu godinu prije pokretanja postupka nadmetanja.

               33

               Verwaltungsgerichtshof (Visoki upravni sud) ističe da u pogledu primjene članka 7. stavka 2. Uredbe br. 1370/2007 nije predviđena nijedna iznimka kad je riječ o uslugama prijevoza iz Direktive 2004/17 ili Direktive 2004/18 te da u uvodnoj izjavi 29. te uredbe nema razlike glede sustava koji se primjenjuje na te ugovore o javnom prijevozu. Iz toga zaključuje da se obveza objave traženih podataka mora primjenjivati čak i ako usluge proizlaze iz ugovora koji je uređen jednom od tih dviju direktiva.

               34

               Taj sud ipak ističe da u ovom slučaju, za razliku od presude od 27. listopada 2016., Hörmann Reisen (C‑292/15, EU:C:2016:817), koja je donesena u kontekstu podugovaranja u području ugovorâ o javnoj nabavi, ni Direktiva 2004/18 ni Direktiva 2014/24 kojom je ona zamijenjena ne propisuju obvezu objave prethodne informacijske obavijesti, za razliku od članka 7. stavka 2. Uredbe br. 1370/2007.

               35

               To znači da bi, da je bilo odlučeno da se taj članak 7. stavak 2. primjenjuje na ugovore koji su uređeni jednom od tih dviju direktiva, sklapanje ugovora o prijevozu putnika autobusom bilo podvrgnuto sustavu strožem od onog kojim se uređuju druge usluge.

               36

               Sud koji je uputio zahtjev osim toga ističe da pravo Unije ne predviđa nikakvu sankciju za nepoštovanje obveza predviđenih navedenim člankom 7. stavkom 2.

               37

               U tom pogledu, taj sud ističe da bi pružatelj usluge prijevoza u slučaju nepoštovanja te odredbe doduše mogao izvući korist iz prednosti koju ostvaruje u odnosu na svoje konkurente. Sud koji je uputio zahtjev ipak ističe da su ciljevi transparentnosti i nediskriminacije iz navedene odredbe ispunjeni ako je predmetna usluga predmet provedbe postupka javne nabave s obzirom na to da članak 47. stavak 1. Direktive 2014/24, poput članka 38. stavka 1. Direktive 2004/18, predviđa da javni naručitelj određuje detalje postupka koji provodi uzimajući u obzir složenost ugovora i vrijeme potrebno za izradu ponuda.

               38

               Sud koji je uputio zahtjev stoga se pita može li nepoštovanje članka 7. stavka 2. Uredbe br. 1370/2007 dovesti do nezakonitosti poziva na nadmetanje u okolnostima u kojima je javni naručitelj postupao u skladu sa svim zahtjevima predviđenima direktivama o javnoj nabavi.

               39

               U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev navodi da se, na temelju austrijskog prava, odluka javnog naručitelja može poništiti samo ako nezakonitost ima odlučujući učinak na ishod provedbe postupka javne nabave. On smatra da se čini da je nacionalno zakonodavstvo poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku u skladu s pravom Unije, pod uvjetom da se njime ne onemogućuje izvršenje prava koje proizlazi iz prava Unije niti se njime povređuje načelo ekvivalentnosti, međutim ističe da bi glede toga želio dobiti potvrdu.

               40

               Naglašava da je posljednje pitanje tim više opravdano što je u glavnom postupku, prema tvrdnjama naručitelja, S. Rudigier već duže vrijeme imao saznanja o budućim pozivima na nadmetanje, što znači da sve njegove zahtjeve treba odbiti s obzirom na to da mu povreda prava na koju se poziva ne nanosi štetu.

               41

               U tim je okolnostima Verwaltungsgerichtshof (Visoki upravni sud) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Je li članak 7. stavak 2. Uredbe [br. 1370/2007] primjenjiv i u slučaju sklapanja ugovora o pružanju usluga u smislu članka 5. stavka 1. druge rečenice ove uredbe za usluge prijevoza putnika autobusom u skladu s postupkom predviđenim direktivama o javnoj nabavi (Direktiva [2004/17] ili [2004/18])?

                        2.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje:
                        Dovodi li povreda obveze da se najmanje jednu godinu prije pokretanja postupka nadmetanja objavi podatke navedene u članku 7. stavku 2. točkama (a) do (c) Uredbe br. 1370/2007 do toga da poziv na nadmetanje, koji je objavljen bez takve objave jednu godinu prije pokretanja postupka, ali je prema članku 5. stavku 1. drugoj rečenici ove uredbe objavljen prema postupku u skladu s direktivama o javnoj nabavi, treba smatrati nezakonitim?

                        3.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na drugo pitanje:
                        Protivi li se odredbama prava Unije koje se primjenjuju na sklapanje ugovora o javnoj nabavi nacionalni propis u skladu s kojim se može odbiti poništiti poziv na nadmetanje, kako je predviđeno člankom 2. stavkom 1. točkom (b) Direktive [89/665], koji na temelju članka 7. stavka 2. Uredbe br. 1370/2007 treba smatrati nezakonitim zbog neobjavljivanja, ako nezakonitost nije imala odlučujući utjecaj na ishod postupka sklapanja ugovora jer je predmetni operater mogao djelovati na vrijeme te nije došlo do narušavanja tržišnog natjecanja?”

         Prethodna pitanja

            Uvodne napomene

               42

               Najprije valja primijetiti da je poziv na nadmetanje o kojemu je riječ u glavnom postupku objavljen u Službenom listu Europske unije20. travnja 2016., odnosno dva dana nakon isteka roka za prenošenje direktiva 2014/24 i 2014/25 u nacionalno pravo država članica i nakon stavljanja izvan snage mjerodavnih direktiva 2004/17 i 2004/18 te članaka 90. i 91. Direktive 2014/24, kao i članaka 106. i 107. Direktive 2014/25.

               43

               Iz toga slijedi da su u glavnom postupku primjenjive Direktiva 2014/24 ili Direktiva 2014/25, a ne Direktiva 2004/17 ili Direktiva 2004/18, kao što je navedeno u pitanjima koja je postavio sud koji je uputio zahtjev (vidjeti, po analogiji, presudu od 10. srpnja 2014., Impresa Pizzarotti, C‑213/13, EU:C:2014:2067, t. 31. do 33.).

               44

               Usto, valja istaknuti da se ta pitanja bez razlikovanja odnose na Direktivu 2004/17 i Direktivu 2004/18. To što sud koji je uputio zahtjev nije ustanovio koja je direktiva primjenjiva u glavnom postupku ipak ne sprečava Sud u davanju odgovora na navedena pitanja s obzirom na to da se odgovori na njih mogu dati na istovjetan način na osnovi Direktive 2014/24 ili Direktive 2014/25, kojima su stavljene izvan snage i zamijenjene Direktiva 2004/18 i Direktiva 2004/17.

            Prvo prethodno pitanje

               45

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita treba li članak 7. stavak 2. Uredbe br. 1370/2007 tumačiti na način da se obveza objave prethodne informacijske obavijesti koju on predviđa primjenjuje na ugovore o uslugama javnog prijevoza putnika autobusom koji se načelno sklapaju u skladu s postupcima predviđenima Direktivom 2014/24 ili Direktivom 2014/25.

               46

               U tom pogledu, Sud je već presudio da se primjenom članka 5. stavka 1. Uredbe br. 1370/2007 u svrhu dodjele ugovora o javnim uslugama prijevoza putnika autobusom ne primjenjuju samo odredbe iz članka 5. stavaka 2. do 6. te uredbe, dok ostale odredbe te uredbe ostaju primjenjive (presuda od 27. listopada 2016., Hörmann Reisen, C‑292/15, EU:C:2016:817, t. 41.).

               47

               Iz toga slijedi da se članak 7. stavak 2. navedene uredbe primjenjuje na ugovore o javnoj nabavi usluga prijevoza u skladu s postupcima predviđenima Direktivom 2014/24 ili Direktivom 2014/25.

               48

               Taj je zaključak potkrijepljen predmetom Uredbe br. 1370/2007.

               49

               Naime, Uredba br. 1370/2007, koja se odnosi samo na usluge javnog željezničkog i cestovnog prijevoza putnika, želi predvidjeti načine interveniranja u opće sustave javne nabave, kao što su oni koje uređuje Direktiva 2014/24 ili Direktiva 2014/25. Ta uredba tako sadržava posebna pravila koja ili zamjenjuju ili dopunjuju opća pravila iz Direktive 2014/24 ili ona iz Direktive 2014/25, u skladu s kojima se direktivom koja se primjenjuje predviđaju ili ne predviđaju pravila u područjima koja uređuje navedena direktiva (vidjeti, u tom smislu, presudu od 27. listopada 2016., Hörmann Reisen, C‑292/15, EU:C:2016:817, t. 44. do 47.).

               50

               Takvo je tumačenje članka 7. stavka 2. Uredbe br. 1370/2007 potvrđeno razmatranjem članka 48. stavka 1. Direktive 2014/24 i članka 67. stavka 1. Direktive 2014/25, funkcija kojih je djelomično usporediva s onom navedenog članka 7. stavka 2.

               51

               Naime, za razliku od članka 48. stavka 1. Direktive 2014/24 u vezi s odredbama odjeljka I. dijela B Priloga V. toj direktivi i članka 67. stavka 1. Direktive 2014/25 u vezi s odredbama odjeljka I. dijela A Priloga VI. toj direktivi, odredbe članka 7. stavka 2. navedene uredbe, s jedne strane, obvezno se primjenjuju na javnog naručitelja ili sektorskog naručitelja i, s druge strane, odnose se ne samo na situaciju u kojoj javni naručitelj ili sektorski naručitelj planira pokretanje postupka nadmetanja, nego također i na situaciju u kojoj on namjerava izravno sklopiti ugovor. Štoviše, na objave do kojih je došlo na temelju tih direktiva ne primjenjuje se prekluzivni rok od jedne godine prije pokretanja postupka nadmetanja i one se ne moraju nužno objaviti u Službenom listu Europske unije.

               52

               Tako se člankom 7. stavkom 2. Uredbe br. 1370/2007 propisuju obveze koje su posebnije od onih iz direktiva 2014/24 i 2014/25 te kao lex specialis imaju jaču pravnu snagu od potonjih (vidjeti, u tom smislu, presudu od 27. listopada 2016., Hörmann Reisen, C‑292/15, EU:C:2016:817, t. 47.).

               53

               Iz toga slijedi da na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 7. stavak 2. Uredbe br. 1370/2007 treba tumačiti na način da se obveza objave prethodne obavijesti koju on predviđa primjenjuje na ugovore o uslugama javnog prijevoza autobusom koji se načelno mogu sklopiti u skladu s postupcima predviđenima Direktivom 2014/24 ili Direktivom 2014/25.

            Drugo i treće prethodno pitanje

               54

               Drugim i trećim pitanjem koja valja zajedno razmotriti sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita je li nezakonitost koja je posljedica povrede ili neispunjenja obveze objave prethodne informacijske obavijesti predviđena člankom 7. stavkom 2. Uredbe br. 1370/2007 takva da može dovesti do poništenja redovnog poziva na nadmetanje.

               55

               Najprije valja podsjetiti da, u skladu s uvodnom izjavom 21. te uredbe, učinkovita pravna zaštita mora biti zajamčena ne samo za sklapanje ugovora obuhvaćenih područjima primjene direktiva 2004/17 i 2004/18, koje su stavljene izvan snage i zamijenjene direktivama 2014/25 i 2014/24, nego i za druge ugovore koji su dodijeljeni prema navedenoj uredbi. Usto, potreban je učinkovit postupak revizije koji bi trebao biti usporediv, gdje je to prikladno, s mjerodavnim postupcima utvrđenima u Direktivi 89/665 i Direktivi 92/13.

               56

               Međutim, članak 2. stavak 1. Direktive 89/665 i članak 2. stavak 1. Direktive 92/13 navode da države članice vode računa o tome da njihovi propisi, među ostalim mjerama, omogućuju poništenje ili predviđaju postupak za poništenje nezakonitih odluka.

               57

               Nasuprot tomu, zakonodavstvo Unije u području provedbe postupka javne nabave ne propisuje općenito pravilo u skladu s kojim bi nezakonitost koju sadržava neki akt ili propust u određenom stadiju postupka dovela do nezakonitosti svih akata donesenih nakon tog postupka i opravdala njihovo poništenje. To zakonodavstvo predviđa takvu posljedicu samo u posebno definiranim situacijama.

               58

               Članak 2.d Direktive 89/665 i članak 2.d Direktive 92/13 navode da treba poništiti ugovore koji sadržavaju nezakonitosti koje se u njima nabrajaju, među kojima je slučaj naručitelja koji je sklopio ugovor a da prethodno nije objavio obavijest u Službenom listu Europske unije i što pritom nije dopušteno prema odredbama Direktive 2014/24 ili Direktive 2014/25.

               59

               Međutim, iako nedopušteni propust da se u Službenom listu Europske unije objavi poziv na nadmetanje kojim se pokreće postupak nadmetanja načelno dovodi do toga da predmetni ugovor ne proizvodi učinke, takva posljedica nije predviđena zakonodavstvom Unije u području ugovora o javnoj nabavi u slučaju nepoštovanja obveze objave prethodne informacijske obavijesti iz članka 7. stavka 2. Uredbe br. 1370/2007.

               60

               Budući da zakonodavac Unije nije predvidio posebnu odredbu u pogledu povrede članka 7. stavka 2. Uredbe br. 1370/2007, takva odredba propisuje se nacionalnim pravom.

               61

               Naime, zbog nepostojanja postupovne odredbe propisane pravom Unije kojom bi se sankcioniralo neko pravo i u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, zadaća je unutarnjeg pravnog poretka svake države članice da uredi pravila sudskog postupka koja trebaju osigurati zaštitu prava koja pojedinci uživaju na temelju prava Unije. Ta postupovna pravila ne smiju međutim biti nepovoljnija od onih koja se tiču sličnih pravnih lijekova predviđenih za zaštitu prava koja proizlaze iz unutarnjeg pravnog poretka (načelo ekvivalentnosti) i ne smiju učiniti gotovo nemogućim ili pretjerano teškim izvršavanje prava predviđenog pravnim poretkom Unije (načelo djelotvornosti) (vidjeti, u tom smislu, presudu od 5. travnja 2017., Marina del Mediterráneo i dr., C‑391/15, EU:C:2017:268, t. 32. i navedena sudska praksa).

               62

               Kad je najprije riječ o načelu ekvivalentnosti, valja podsjetiti da poštovanje tog načela podrazumijeva da se sporno pravilo bez razlikovanja primjenjuje na pravna sredstva koja se temelje na povredi prava Unije i na ona koja se temelje na nepoštovanju unutarnjeg prava sa sličnim ciljem i uzrokom (presuda od 8. srpnja 2010., Bulicke, C‑246/09, EU:C:2010:418, t. 26. i navedena sudska praksa).

               63

               U ovom slučaju sud koji je uputio zahtjev treba ispitati je li se to načelo poštovalo.

               64

               Kad je riječ o načelu djelotvornosti, valja istaknuti da je cilj prava koje za gospodarske subjekte proizlazi iz članka 7. stavka 2. Uredbe br. 1370/2007, s jedne strane, kao što to u bitnome proizlazi iz njezine uvodne izjave 29., gospodarskim subjektima omogućiti da odgovore na poziv javnog naručitelja ili sektorskog naručitelja, osobito na vrstu sklapanja za koju se ti naručitelji namjeravaju opredijeliti (postupak nadmetanja ili izravno sklapanje), i, s druge strane, dati vremena gospodarskim subjektima da se bolje pripreme za postupak nadmetanja.

               65

               U tom je pogledu važno utvrditi da se ispitivanje poštovanja načela djelotvornosti mora provesti na različit način, ovisno o tome namjerava li se provesti izravno sklapanje ili postupak nadmetanja.

               66

               U slučaju izravnog sklapanja nepostojanje prethodne informacijske obavijesti može dovesti do toga da gospodarski subjekt ne može istaknuti prigovore dok se taj postupak ne provede, zbog čega postoji opasnost da će mu se konačno onemogućiti sudjelovanje u postupku nadmetanja. Takva situacija može dovesti u pitanje načelo djelotvornosti.

               67

               Nasuprot tomu, kada do povrede članka 7. stavka 2. Uredbe br. 1370/2007 dolazi u kontekstu u kojemu javni naručitelj ili sektorski naručitelj namjeravaju provesti postupak nadmetanja kasnijom objavom redovnog poziva na nadmetanje, takva povreda sama po sebi nije prepreka djelotvornom sudjelovanju gospodarskog subjekta u tom postupku nadmetanja.

               68

               Što se tiče sumnji koje je izrazio sud koji je uputio zahtjev prema kojima bi povreda članka 7. stavka 2. Uredbe br. 1370/2017 mogla dovesti do toga da gospodarski subjekt, koji je već zadužen za izvršenje ugovora, ostvari korist od prednosti koju ima u odnosu na svoje konkurente, valja istaknuti da određivanjem rokova za zaprimanje ponuda javni naručitelj ili sektorski naručitelj mora voditi računa o složenosti ugovora i o vremenu potrebnom za izradu ponuda, neovisno o tome čini li to na osnovi članka 47. Direktive 2014/24 ili članka 66. Direktive 2014/25.

               69

               Ipak, u slučaju da gospodarski subjekt podnese dokaz da ga je, nakon objave poziva na nadmetanje, nepostojanje prethodne informacijske obavijesti stavilo u znatnoj mjeri u nepovoljan položaj u odnosu na gospodarski subjekt koji je već zadužen za izvršenje ugovora i koji zbog toga ima precizna saznanja o svim svojstvima tog ugovora, može se utvrditi povreda načela djelotvornosti koja dovodi do poništenja tog poziva na nadmetanje. Takvo stavljanje u nepovoljan položaj također može činiti povredu načela jednakog postupanja.

               70

               Tu ocjenu treba provesti sud koji je uputio zahtjev uzimajući u obzir mjerodavne elemente iz predmetnog slučaja. U ovom slučaju, iz odluke suda koji je uputio zahtjev proizlazi da je rok od 49 dana od objave predmetnog poziva na nadmetanje odobren gospodarskim subjektima kako bi odgovorili na taj poziv, što je dulje od minimalnog roka predviđenog direktivama 2014/24 i 2014/25. Osim toga, gospodarski subjekt o kojemu je riječ u glavnom postupku raspolagao je podacima o eventualnom pozivu na nadmetanje znatno prije njegove objave.

               71

               Usto i neovisno o tužbi kao što je ona iz točke 69. ove presude, gospodarski subjekt ima pravo podnijeti tužbu protiv javnog naručitelja ili sektorskog naručitelja zbog toga što je u dokumentima o javnoj nabavi rok za podnošenje ponuda bio prekratak, čime je povrijeđen članak 47. Direktive 2014/24 ili članak 66. Direktive 2014/25, kojima se zahtijeva da se vodi računa o složenosti ugovora i o vremenu potrebnom za izradu ponuda.

               72

               Stoga na drugo i treće pitanje valja odgovoriti da članak 7. stavak 2. Uredbe br. 1370/2007 treba tumačiti na način da povreda obveze objave prethodne informacijske obavijesti koju on predviđa ne dovodi do poništenja predmetnog poziva na nadmetanje, pod uvjetom da su poštovana načela ekvivalentnosti, djelotvornosti i jednakog postupanja, što treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

         Troškovi

               73

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (deveto vijeće) odlučuje:

                     Članak 7. stavak 2. Uredbe (EZ) br. 1370/2007 Europskog parlamenta i Vijeća od 23. listopada 2007. o uslugama javnog željezničkog i cestovnog prijevoza putnika i stavljanju izvan snage uredaba Vijeća (EEZ) br. 1191/69 i (EEZ) br. 1107/70 treba tumačiti na način da se:

                           –

                              obveza objave prethodne informacijske obavijesti koju on propisuje primjenjuje na ugovore o uslugama javnog prijevoza autobusom koji se načelno sklapaju u skladu s postupcima predviđenima Direktivom 2014/24/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. veljače 2014. o javnoj nabavi i o stavljanju izvan snage Direktive 2004/18/EZ ili Direktivom 2014/25/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. veljače 2014. o nabavi subjekata koji djeluju u sektoru vodnog gospodarstva, energetskom i prometnom sektoru te sektoru poštanskih usluga i stavljanju izvan snage Direktive 2004/17/EZ;

                           –

                              povreda te obveze objave prethodne informacijske obavijesti ne dovodi do poništenja predmetnog poziva na nadmetanje, pod uvjetom da su poštovana načela ekvivalentnosti, djelotvornosti i jednakog postupanja, što treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački