Presuda Suda (četvrto vijeće) od 16. listopada 2008.#Kirtruna SL i Elisa Vigano protiv Red Elite de Electrodomésticos SA i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku: Juzgado de lo Mercantil nº 3 de Barcelona - Španjolska.#Socijalna politika - Direktiva 2001/23/EZ.#Predmet C-313/07.


Presuda Suda (osmo vijeće) od 27. listopada 2011.#Deli Ostrich NV protiv Belgische Staat.#Zahtjev za prethodnu odluku: Rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen - Belgija.#Zajednička carinska tarifa.#Predmet C-559/10.


title: Presuda Općeg suda (treće prošireno vijeće) od 1. veljače 2017.#Aalberts Industries NV protiv Europske unije, koju zastupa Sud Europske unije.#Izvanugovorna odgovornost – Članak 47. Povelje o temeljnim pravima – Razuman rok za suđenje – Specifične okolnosti predmeta – Značaj spora – Složenost spora – Ponašanje stranaka i naknadna postupovna pitanja – Nepostojanje neopravdanog razdoblja nedjelovanja.#Predmet T-725/14.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (treće prošireno vijeće)
      1. veljače 2017. (
            *1
         )
      „Izvanugovorna odgovornost — Članak 47. Povelje o temeljnim pravima — Razuman rok za suđenje — Specifične okolnosti predmeta — Značaj spora — Složenost spora — Ponašanje stranaka i naknadna postupovna pitanja — Nepostojanje neopravdanog razdoblja nedjelovanja“
      U predmetu T‑725/14,

         Aalberts Industries NV, sa sjedištem u Utrechtu (Nizozemska), koji zastupaju R. Wesseling i M. Tuurenhout, odvjetnici,
      tužitelj,
      protiv

         Europske unije, koju zastupa Sud Europske unije, koji je u početku zastupao A. Placco, a zatim J. Inghelram i E. Beysen,, u svojstvu agenata,
      tuženik,
      koju podupire

         Europska komisija, koju zastupaju S. Noë, P. Van Nuffel i V. Bottka, u svojstvu agenata,
      intervenijent,
      povodom zahtjeva na temelju članka 268. UFEU‑a kojim se zahtijeva naknada štete koju je tužitelj navodno pretrpio zbog trajanja postupka pred Općim sudom u predmetu u kojem je donesena presuda od 24. ožujka 2011., Aalberts Industries i dr./Komisija (T‑385/06, EU:T:2011:114),
      OPĆI SUD (treće prošireno vijeće),
      u sastavu: S. Papasavvas, predsjednik, I. Labucka, E. Bieliūnas (izvjestitelj), V. Kreuschitz i I. S. Forrester, suci,
      tajnik: A. Lamote, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani dio postupka i nakon rasprave održane 19. srpnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

         Okolnosti spora

               1

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 14. prosinca 2006., tužitelj, društvo Aalberts Industries NV, pokrenuo je zajedno s društvima Simplex Armaturen + Fittings GmbH & Co. KG (u daljnjem tekstu: Simplex) i Acquatis France SAS, koje je postalo Comap SA (u daljnjem tekstu: Acquatis), postupak protiv Odluke Komisije C(2006) 4180 od 20. rujna 2006. o postupku primjene članka [101. UFEU‑a] i članka 53. Sporazuma o EGP‑u (predmet COMP/F‑1/38.121 – Cijevni nastavci) (u daljnjem tekstu: Odluka C(2006) 4180). Ta su društva u tužbi od Općeg suda u biti najprije zahtijevala da poništi tu odluku ili, podredno, smanji iznos novčane kazne koja im je izrečena navedenom odlukom.

               2

               Presudom od 24. ožujka 2011., Aalberts Industries i dr./Komisija (T‑385/06, EU:T:2011:114), Opći sud poništio je članak 1. Odluke C(2006) 4180 jer je Europska komisija utvrdila da su društva navedena u točki 1. ove presude u razdoblju od 25. lipnja 2003. do 1. travnja 2004. sudjelovala u povredi članka 101. UFEU‑a. Opći sud također je poništio članak 2. točku (a) navedene odluke. Komisija je u toj odredbi tužitelju, solidarno s njegovim društvima kćerima, Simplex i Acquatis, izrekla novčanu kaznu u iznosu od 100,80 milijuna eura. Naposljetku, Opći sud poništio je članak 2. točku (b) podtočku 2. Odluke C(2006) 4180, u kojem je utvrđena solidarna odgovornost društava Simplex i Acquatis za plaćanje iznosa od 2,04 milijuna eura.

               3

               Zahtjevom podnesenim 6. lipnja 2011. Komisija je podnijela žalbu protiv presude od 24. ožujka 2011., Aalberts Industries i dr./Komisija (T‑385/06, EU:T:2011:114).

               4

               Presudom od 4. srpnja 2013., Komisija/Aalberts Industries i dr. (C‑287/11 P, EU:C:2013:445), Sud je odbio tu žalbu.

         Postupak i zahtjevi stranaka

               5

               Zahtjevom podnesenim tajništvu Općeg suda 14. listopada 2014., tužitelj je podnio ovu tužbu protiv Europske unije, koju zastupa Sud Europske unije ili Komisija.

               6

               Zasebnim aktima podnesenima tajništvu Općeg suda 17. studenoga 2014., odnosno 17. prosinca 2014., Komisija i Sud Europske unije istaknuli su prigovor nedopuštenosti na temelju članka 114. stavka 1. Poslovnika Općeg suda od 2. svibnja 1991.

               7

               Rješenjem od 13. veljače 2015., Aalberts Industries/Europska unija (T‑725/14, neobjavljeno, EU:T:2015:107), Opći sud odbio je, s jedne strane, prigovor nedopuštenosti koji je istaknuo Sud Europske unije i, s druge strane, tužbu u dijelu u kojem je bila usmjerena protiv Unije koju je zastupala Komisija.

               8

               Zahtjevom podnesenim tajništvu Suda 19. ožujka 2015., Sud Europske unije podnio je žalbu, upisanu pod oznakom C‑132/15 P, protiv rješenja od 13. veljače 2015., Aalberts Industries/Europska unija (T‑725/14, neobjavljeno, EU:T:2015:107).

               9

               Rješenjem od 14. travnja 2015., predsjednik trećeg vijeća Općeg suda prekinuo je, na zahtjev Suda Europske unije, postupak u ovom predmetu do odluke Suda kojom se završava postupak u predmetu C‑132/15 P, Sud/Aalberts Industries.

               10

               Rješenjem od 18. prosinca 2015., Sud/Aalberts Industries (C‑132/15 P, neobjavljeno, EU:C:2015:858), predmet je brisan iz upisnika Suda.

               11

               Nakon nastavka postupka u ovom predmetu, Komisija je aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 15. siječnja 2016. zatražila intervenciju u potporu zahtjevu Suda Europske unije.

               12

               Sud Europske unije podnio je 16. veljače 2016. odgovor na tužbu.

               13

               Opći sud vratio je 17. veljače 2016. ovaj predmet trećem proširenom vijeću na ponovno suđenje.

               14

               Opći sud odlučio je 2. ožujka 2016. da druga razmjena podnesaka nije potrebna. Osim toga, u okviru mjera upravljanja postupkom predviđenih u članku 89. Poslovnika Općeg suda, taj je sud pozvao Sud Europske unije da navede je li zatražio i dobio odobrenje tužiteljâ u predmetu u kojem je donesena presuda od 24. ožujka 2011., Aalberts Industries i dr./Komisija (T‑385/06, EU:T:2011:114) (u daljnjem tekstu: predmet T‑385/06), i Komisije da podnese određene dokumente koji su se nalazili u prilozima odgovoru na tužbu i koji su bili povezani s predmetom T‑385/06.

               15

               Rješenjem od 15. ožujka 2016., Aalberts Industries/Europska unija (T‑725/14, neobjavljeno, EU:T:2016:208), predsjednik trećeg proširenog vijeća Općeg suda prihvatio je zahtjev za intervenciju koji je Komisija podnijela u potporu zahtjevu Suda Europske unije te je pojasnio da su prava Komisije ona predviđena člankom 116. stavkom 6. Poslovnika od 2. svibnja 1991.

               16

               Sud Europske unije odgovorio je 18. ožujka 2016. na pitanje navedeno u točki 14. ove presude. Zahtijevao je da Opći sud utvrdi, kao prvo, da nije morao zatražiti i dobiti odobrenje tužitelja i Komisije da podnese dokumente koji su bili povezani s predmetom T‑385/06 i, podredno, da su tužitelj i Komisija to odobrenje dali implicitno. Još podrednije, Sud Europske unije zatražio je da se s njegovim odgovorom postupa kao sa zahtjevom za donošenje mjera upravljanja postupkom kojim se želi postići da Opći sud u okviru ove tužbe naloži podnošenje dokumenata koji su dio spisa postupka u predmetu T‑385/06 i, osobito, dokumenata priloženih odgovoru na tužbu.

               17

               Predsjednik trećeg proširenog vijeća Općeg suda odlučio je 4. travnja 2016., kao prvo, povući iz spisa dokumente koji su se nalazili u prilozima odgovoru na tužbu podnesenom u ovom predmetu i koji su bili povezani s predmetom T‑385/06. Ta je odluka bila obrazložena činjenicom, s jedne strane, da Sud Europske unije nije zatražio ni dobio odobrenje stranaka u predmetu T‑385/06 da podnese navedene dokumente i, s druge strane, da nije zatražio pristup spisu navedenog predmeta na temelju članka 38. stavka 2. Poslovnika. Kao drugo, predsjednik trećeg proširenog vijeća Općeg suda odlučio je, na temelju članka 88. stavka 3. Poslovnika, pozvati tužitelja da zauzme stajalište o zahtjevu za donošenje mjera upravljanja postupkom koji je Sud Europske unije još podrednije podnio u svojem odgovoru od 18. ožujka 2016., navedenom u točki 16. ove presude.

               18

               Tužitelj je 20. travnja 2016. od Općeg suda zahtijevao da odbije zahtjev za donošenje mjera upravljanja postupkom koji je podnio Sud Europske unije.

               19

               Opći sud utvrdio je 11. svibnja 2016. da je za odvijanje i rješavanje ovog predmeta, s obzirom na njegov cilj, potrebno staviti na raspolaganje spis predmeta T‑385/06. Tako je Opći sud u okviru mjera upravljanja postupkom predviđenih člankom 89. Poslovnika odlučio uložiti u spis ovog predmeta spis predmeta T‑385/06.

               20

               Sud Europske unije zatražio je 17. lipnja 2016. dostavu spisa predmeta T‑385/06.

               21

               Opći sud zatražio je 29. lipnja 2016. od tužitelja da podnese dokument.

               22

               Na raspravi održanoj 19. srpnja 2016. saslušana su izlaganja stranaka i njihovi odgovori na usmena pitanja koja je postavio Opći sud.

               23

               Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        Uniji, koju zastupa Sud Europske unije, naloži da nadoknadi štetu koju je pretrpio zbog nerazumnog trajanja postupka pred Općim sudom i, konkretnije, da mu plati:

                                 —

                                 iznos od 1014863 eura za imovinsku štetu i iznos od 5040000 eura za neimovinsku štetu ili odgovarajući iznos koji utvrdi Opći sud;

                                 —

                                 kompenzacijske kamate na taj iznos za razdoblje od 13. siječnja 2010. do dana objave presude o ovoj tužbi, po kamatnoj stopi koju je Europska središnja banka (ESB) odredila za glavne poslove refinanciranja, a koja je vrijedila za razdoblje o kojem je riječ, uvećanoj za dva postotna boda ili odgovarajuću kamatupo stopi koju Opći sud pravično utvrdi;

                        —

                        Europskoj uniji, koju zastupa Sud Europske unije, naloži snošenje troškova.

               24

               Sud Europske unije, koji podupire Komisija, od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        kao prvo, odbije zahtjev za naknadu štete kao neosnovan;

                        —

                        podredno, odbije kao neosnovan zahtjev za naknadu navodne imovinske štete i tužitelju dodijeli naknadu za navodnu neimovinsku štetu u najvišem iznosu od 5000 eura;

                        —

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

         Pravo

               25

               Na temelju članka 340. stavka 2. UFEU‑a, u pogledu izvanugovorne odgovornosti, Unija je, u skladu s općim načelima koja su zajednička pravima država članica, dužna naknaditi svaku štetu koju njezine institucije ili službenici prouzroče pri obavljanju svojih dužnosti.

               26

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, iz članka 340. drugog stavka UFEU‑a proizlazi da uspostava izvanugovorne odgovornosti Unije i ostvarenje prava na naknadu pretrpjele štete ovise o ispunjenju skupa uvjeta, odnosno nezakonitosti ponašanja koje se pripisuje instituciji, stvarnog postojanja štete i postojanja uzročne veze između tog ponašanja i štete na koju se poziva (presude od 29. rujna 1982., Oleifici Mediterranei/EEZ, 26/81, EU:C:1982:318, t. 16. i od 9. rujna 2008., FIAMM i dr./Vijeće i Komisija, C‑120/06 P i C‑121/06 P, EU:C:2008:476, t. 106.).

               27

               Tužitelj traži naknadu imovinske štete i neimovinske štete koju je pretrpio zbog povrede zahtjeva koji se odnose na poštovanje razumnog roka za suđenje (u daljnjem tekstu: razuman rok za suđenje) u predmetu T‑385/06.

               28

               Kao prvo, tvrdi da je postupak u predmetu T‑385/06 trajao 4 godine i 3 mjeseca i da je ispitivanje tog predmeta bilo „u zastoju“ više od 2 godine i 2 mjeseca. Smatra da Opći sud ne mora ocijeniti koji je trebao biti razuman rok za suđenje u tom predmetu. Naime, ističe da valja ocijeniti samo je li trajanje postupka bilo nerazumno jer je trajalo dulje od 3 godine. U tom pogledu pojašnjava da, s obzirom na okolnosti slučaja, rok za suđenje u predmetu T‑385/06 nije smio trajati dulje od 3 godine.

               29

               Kao drugo, tužitelj tvrdi da, u slučaju spora o postojanju povrede pravila tržišnog natjecanja, temeljni zahtjev pravne sigurnosti koju moraju uživati gospodarski subjekti kao i cilj osiguravanja da tržišno natjecanje ne bude iskrivljeno na unutarnjem tržištu opravdavaju to da se njegova tužba ispita s dužnom pažnjom i u što kraćem razumnom roku. Tužitelj također ističe da je zbog novčane kazne koja mu je izrečena Odlukom C(2006) 4180, u iznosu od više od 100 milijuna eura, stvorena negativna slika koja se odrazila na burzovnu cijenu njegovih dionica i na ocjene financijskih analitičara. Dodaje da je njegov ugled kod klijenata bio izmijenjen Odlukom C(2006) 4180 kojom mu je pogrešno izrečena novčana kazna i koju je Opći sud u konačnici poništio.

               30

               Kao treće, tužitelj tvrdi da se trajanje postupka u predmetu T‑385/06 ne može opravdati nijednom specifičnom okolnošću tog predmeta. Naime, trajanje postupka ne može se opravdati složenošću predmeta T‑385/06. Osim toga, to se trajanje ne može objasniti ponašanjem stranaka jer je pisani dio postupka u predmetu T‑385/06 završen 10 mjeseci nakon podnošenja tužbe.

               31

               Sud Europske unije osporava te navode.

               32

               U tom pogledu valja istaknuti da se člankom 47. drugim stavkom Povelje Europske unije o temeljnim pravima propisuje, među ostalim, da „[s]vatko ima pravo da zakonom prethodno ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično, javno i u razumnom roku ispita njegov slučaj”.

               33

               Takvo se pravo, čije je postojanje potvrđeno prije stupanja na snagu Povelje o temeljnim pravima, kao opće načelo prava Unije, smatra primjenjivim u okviru sudskog postupka protiv odluke Komisije (vidjeti presudu od 16. srpnja 2009., Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland/Komisija, C‑385/07 P, EU:C:2009:456, t. 178. i navedenu sudsku praksu).

               34

               U ovom slučaju valja utvrditi da je u predmetu T‑385/06 tužba 14. prosinca 2006. telefaksom poslana tajništvu Općeg suda i da je izvornik navedene tužbe navedeno tajništvo zaprimilo 21. prosinca 2006. Osim toga, predmet T‑385/06 završio je 24. ožujka 2011., na dan objave presude Aalberts Industries i dr./Komisija (T‑385/06, EU:T:2011:114). Tako je trajanje postupka u tom predmetu, koje je iznosilo više od 4 godine i 3 mjeseca, na prvi pogled vrlo dugo.

               35

               Međutim, valja istaknuti da se razumnost roka za suđenje mora ocijeniti s obzirom na specifične okolnosti svakog predmeta i osobito s obzirom na značaj spora za zainteresiranu osobu, složenost predmeta kao i ponašanje tužitelja i ponašanje nadležnih tijela (vidjeti u tom smislu presude od 17. prosinca 1998., Baustahlgewebe/Komisija, C‑185/95 P, EU:C:1998:608, t. 29., i od 9. rujna 2008., FIAMM i dr./Vijeće i Komisija, C‑120/06 P i C‑121/06 P, EU:C:2008:476, t. 212.).

               36

               Također je pojašnjeno da su ponašanje „stranaka“ i naknadna postupovna pitanja neke od okolnosti koje valja uzeti u obzir radi ocjene razumnosti roka za suđenje (vidjeti u tom smislu presudu od 16. srpnja 2009., Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland/Komisija, C‑385/07 P, EU:C:2009:456, t. 181. i 184.).

               37

               Popis relevantnih kriterija nije iscrpan i ocjena razumnosti navedenog roka ne zahtijeva sustavno razmatranje okolnosti predmeta u pogledu svakog od kriterija kad se duljina postupka čini opravdanom s obzirom na samo jedan od njih. Tako, složenost predmeta ili ponašanje tužitelja koje pridonosi dugotrajnosti mogu opravdati trajanje postupka koje je na prvi pogled predugo (vidjeti presudu od 16. srpnja 2009., Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland/Komisija, C‑385/07 P, EU:C:2009:456, t. 182. i navedenu sudsku praksu).

               38

               Iz toga slijedi da se razumnost roka ne može ispitati upućivanjem na točno određenu gornju granicu, utvrđenu na apstraktan način, nego se u svakom slučaju mora ocijeniti s obzirom na okolnosti predmeta (presude od 15. listopada 2002., Limburgse Vinyl Maatschappij i dr./Komisija, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P do C‑252/99 P i C‑254/99 P, EU:C:2002:582, t. 192., i od 28. veljače 2013., Réexamen Arango Jaramillo i dr./EIB, C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, t. 29.).

               39

               U ovom slučaju stoga valja ocijeniti može li se trajanje postupka u predmetu T‑385/06 objasniti specifičnim okolnostima navedenog predmeta. U tu svrhu valja ispitati, kao prvo, značaj spora za tužitelja, kao drugo, složenost predmeta T‑385/06, kao treće, utjecaj ponašanja stranaka i naknadna postupovna pitanja, kao četvrto, eventualno postojanje neopravdanog razdoblja nedjelovanja u postupanju u predmetu T‑385/06.

         Značaj predmeta T‑385/06 za tužitelja

               40

               Valja podsjetiti da su, u slučaju spora povezanog s postojanjem povrede pravila tržišnog natjecanja, temeljni zahtjev pravne sigurnosti koju moraju uživati gospodarski subjekti kao i cilj osiguravanja da tržišno natjecanje ne bude iskrivljeno na unutarnjem tržištu od značajnog interesa ne samo za tužitelja i njegove konkurente, nego i za treće osobe, zbog velikog broja osoba kojih se tiče i financijskih interesa u pitanju (presuda od 16. srpnja 2009., Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland/Komisija, C‑385/07 P, EU:C:2009:456, t. 186.).

               41

               U ovom slučaju valja istaknuti da je Komisija u Odluci C(2006) 4180 utvrdila da je tužitelj u razdoblju od 25. lipnja 2003. do 1. travnja 2004. sudjelovao u jedinstvenoj, složenoj i trajnoj povredi članka 101. UFEU‑a. Komisija je u toj odluci potom tužitelju izrekla novčanu kaznu od 100,80 milijuna eura, solidarno s društvima Acquatis i Simplex u iznosu od 55,15 milijuna eura, zbog toga što je s tim dvama društvima tvorila gospodarsku jedinicu.

               42

               Iz toga slijedi da je predmet T‑385/06 za tužitelja bio od velikog značaja.

         Složenost predmeta T‑385/06

               43

               Kao prvo, valja istaknuti da je tužba koju je tužitelj podnio u predmetu T‑385/06 zahtijevala temeljito ispitivanje činjenica i brojnih pravnih pitanja.

               44

               U tom pogledu najprije valja pojasniti da je Komisija u Odluci C(2006) 4180 utvrdila da je tridesetak društava iz jedanaest grupa sudjelovalo u jedinstvenoj, složenoj i trajnoj povredi članka 101. UFEU‑a te, od 1. siječnja 1994., povredi članka 53. Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru (EGP), tako što su bili uključeni u niz sporazuma i usklađenih djelovanja na tržištu bakrenih spojnica i spojnica od bakrenih legura, koji su se sastojali od određivanja cijena, sastavljanja popisa cijena, uspostave rabata i popusta te mehanizama primjene povećanja cijena, podjele nacionalnih tržišta i kupaca te razmjene drugih poslovnih informacija. Osim toga, Komisija je tužitelju izrekla novčanu kaznu zbog počinjenja te povrede od 25. lipnja 2003. do 1. travnja 2004.

               45

               Nadalje, tužitelj je prilikom podnošenja tužbe u popratnom dopisu duljinu te tužbe osobito opravdao činjenicom da je Komisiji u odluci kojom se izriče kazna za opis i analizu složenog skupa činjenica bilo potrebno 220 stranica. Tužitelj je u tom dopisu također objasnio da je, za razliku od većine predmeta iz područja tržišnog natjecanja koji su podneseni tijekom istog razdoblja, on osporavao sve aspekte Odluke C(2006) 4180.

               46

               Osim toga, prilozi tužbi imali su više od 750 stranica, od čega se 220 stranica odnosilo na Odluku C(2006) 4180. Komisija je pak svojem odgovoru na tužbu priložila više od 120 stranica priloga. Replici je bilo priloženo više od 160 stranica priloga.

               47

               Naposljetku, tužitelj je u predmetu T‑385/06 istaknuo pet tužbenih razloga. Prvi tužbeni razlog temeljio se na nezakonitosti pripisivanja odgovornosti za povredu tužitelju kao društvu majci. Drugi tužbeni razlog temeljio se na nepostojanju povrede članka 101. UFEU‑a. Treći tužbeni razlog temeljio se na nepostojanju sudjelovanja u jedinstvenoj, složenoj i trajnoj povredi. Četvrti tužbeni razlog temeljio se na povredi članka 23. stavka 2. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1/2003 od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima [101.] i [102. UFEU‑a] (SL 2003., L 1, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 165. i ispravak u SL‑u 2016., L 173, str. 108.) i Smjernica o metodi za utvrđivanje novčanih kazni koje se propisuju u skladu s člankom 15. stavkom 2. Uredbe br. 17. i člankom 65. stavkom 5. [UEZUČ-a] (SL 1998., C 9, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 6.). Peti tužbeni razlog temeljio se na povredi načela dobre uprave i povredi članka 2. Uredbe br. 1/2003 zbog toga što je Komisija povrijedila načelo ravnopravnosti stranaka.

               48

               Tako je tužba podnesena u predmetu T‑385/06 zahtijevala temeljito ispitivanje brojnih složenih činjenica koje su djelomično nastale prije razdoblja povrede koje se uzelo u obzir u Odluci C(2006) 4180. Osim toga, iz određenih tužbenih razloga istaknutih u tom predmetu proizašla su osjetljiva pravna pitanja povezana, među ostalim, s pojmom jedinstvene, složene i trajne povrede.

               49

               Kao drugo, valja istaknuti da je predmet T‑385/06, s obzirom na zahtjeve i tužbene razloge koji su u njemu istaknuti, bio povezan s devet drugih tužbi koje su protiv Odluke C(2006) 4180 bile podnesene u prosincu 2006. na više jezika postupka.

               50

               Naime, društva Acquatis i Simplex zatražila su, u predmetu T‑385/06 i u predmetu u kojem je donesena presuda od 24. ožujka 2011., IMI i dr./Komisija (T‑378/06, neobjavljena, EU:T:2011:109), poništenje članka 2. točke (b) podtočke 2. Odluke C(2006) 4180 kojim im je solidarno izrečena novčana kazna od 2,04 milijuna eura. Ta je okolnost navela Komisiju da u svakom od tih predmeta istakne prigovor litispendencije. Opći sud prihvatio je taj prigovor te je zahtjev za poništenje članka 2. točke (b) podtočke 2. Odluke C(2006) 4180 proglašen nedopuštenim u presudi od 24. ožujka 2011., IMI i dr./Komisija (T‑378/06, neobjavljena, EU:T:2011:109). Suprotno tomu, Opći sud poništio je članak 2. točku (b) podtočku 2. Odluke C(2006) 4180 u presudi od 24. ožujka 2011., Aalberts Industries i dr./Komisija (T‑385/06, EU:T:2011:114).

               51

               Osim toga, tužitelj je u okviru svojeg četvrtog tužbenog razloga u predmetu T‑385/06, koji se odnosi na iznos novčane kazne, istaknuo pogrešku u izračunu koja je bila povezana s tužbom podnesenom u predmetu u kojem je donesena presuda od 24. ožujka 2011., IMI i dr./Komisija (T‑378/06, neobjavljena, EU:T:2011:109). Naime, tužitelj je prigovarao Komisiji da je društvima Acquatis i Simplex dvaput pripisala vrlo tešku narav povrede, kao što je to proizlazilo iz članka 2. točaka (a) i (b) Odluke C(2006) 4180.

               52

               Osim toga, i dalje u okviru svojeg četvrtog tužbenog razloga koji se odnosio na iznos novčane kazne, tužitelj se pozivao na povredu načela jednakog postupanja u pogledu određivanja opsega relevantnog zemljopisnog tržišta, povredu načela jednakog postupanja i obveze obrazlaganja prilikom razvrstavanja stranaka zabranjenog sporazuma u tri kategorije koje se temelje na njihovim tržišnim udjelima te povredu načela proporcionalnosti prilikom ocjenjivanja njegova tržišnog udjela. Ta su pitanja stoga bila usko povezana sa situacijom na tržištu drugih adresata Odluke C(2006) 4180, a stoga i s devet drugih tužbi podnesenih protiv navedene odluke. Nadalje, u okviru mjere upravljanja postupkom donesene u predmetu T‑385/06 i povezane s argumentacijom koju je tužitelj iznio u okviru svojeg četvrtog tužbenog razloga, Komisija je u studenom 2009. bila pozvana podnijeti verziju tablice iz priloga Odluci C(2006) 4180 koja nije klasificirana oznakom tajnosti, kao i podatke na temelju kojih je sastavila tu tablicu.

               53

               Naposljetku, tužitelj se u okviru svojeg petog tužbenog razloga pozvao na neobjektivnost i nepristranost Komisije kao i na prebacivanje tereta dokazivanja u pogledu izjava podnositelja zahtjeva za primjenu pokajničkog programa.

               54

               Tako je postupanje u predmetu T‑385/06 zasigurno bilo složeno jer je zahtijevalo usporedno ispitivanje devet drugih tužbi koje su na više jezika postupka bile podnesene protiv Odluke C(2006) 4180.

               55

               Iz toga slijedi da je predmet T‑385/06 bio vrlo složen s obzirom na činjenične i pravne aspekte tužbe podnesene u tom predmetu i s obzirom na broj usporednih tužbi koje su bile podnesene protiv Odluke C(2006) 4180.

         Ponašanje stranaka i naknadna postupovna pitanja u predmetu T‑385/06

               56

               S jedne strane, valja istaknuti da je tužba koju je tužitelj podnio 14. prosinca 2006. u predmetu T‑385/06 imala 75 stranica.

               57

               Opći sud pozvao je tužitelja da podnese skraćenu verziju izvorne verzije tužbe jer je ta izvorna verzija prelazila broj stranica propisan praktičnim uputama Općeg suda za stranke od 14. ožujka 2002. (SL 2002, L 87, str. 48., u daljnjem tekstu: praktične upute za stranke), odnosno 50 stranica.

               58

               Tako je tužitelj skraćenu verziju izvorne tužbe podnio tek 13. veljače 2007. te je Komisiji dostavljena ta skraćena verzija. Osim toga, ta skraćena verzija bila je popraćena dopisom u kojem je tužitelj pojasnio da broj stranica skraćene verzije, odnosno 65 stranica, ponovno prelazi granicu od 50 stranica utvrđenu u praktičnim uputama za stranke.

               59

               S druge strane, što se tiče ponašanja Komisije, valja istaknuti da je ta institucija, nakon što joj je odbijen zahtjev za produljenje roka, 3. svibnja 2007. podnijela odgovor na tužbu koji je imao 66 stranica. U dopisu uz odgovor na tužbu, Komisija je pojasnila da je duljina tog odgovora posljedica duljine tužbe.

               60

               Također valja istaknuti da je Komisija dopisom od 3. srpnja 2007. od Općeg suda zatražila da rok za podnošenje odgovora na repliku, koji je prvotno utvrđen za 10. kolovoza 2007., produlji do 28. rujna 2007. Taj je zahtjev bio obrazložen razlozima u nastavku. Kao prvo, Komisija je podsjetila da je predmet T‑385/06 dio grupe od deset tužbi koje su protiv Odluke C(2006) 4180 bile podnesene na tri različita jezika, što je zahtijevalo usklađivanje. Kao drugo, tužitelji su u pet od deset predmeta o kojima je riječ zatražili i dobili produljenje roka za podnošenje replike, što je imalo dvije posljedice: do 3. srpnja 2007. Komisiji je dostavljeno samo pet replika te je rok za podnošenje odgovora na repliku u predmetima u kojima je produljen rok istekao u kolovozu ili rujnu 2007. Kao treće, Komisija se pozvala na potrebu osiguranja dosljednosti u svojim odgovorima na repliku. Kao četvrto, Komisija je istaknula da joj je Opći sud već odobrio produljenje roka u četiri povezana predmeta.

               61

               Tako je tajnik Općeg suda dopisom od 10. srpnja 2007. obavijestio stranke da je, odlukom predsjednika vijeća, rok za podnošenje odgovora na repliku produljen do 28. rujna 2007. Komisija je potom podnijela odgovor na repliku 27. rujna 2007. na jeziku postupka. Komisija je u svojem popratnom dopisu pojasnila da broj stranica odgovora na repliku neznatno prelazi duljinu propisanu praktičnim uputama za stranke, što je uglavnom bilo posljedica duljine replike i netočnosti u njoj.

               62

               Iz prethodno navedenoga proizlazi da je ponašanje stranaka u predmetu T‑385/06 pridonijelo ukupnom trajanju postupka.

         Navodno postojanje neopravdanog razdoblja nedjelovanja u predmetu T‑385/06

               63

               Kao prvo, valja istaknuti da su u predmetu T‑385/06 između, s jedne strane, završetka pisanog dijela postupka Komisijinim podnošenjem odgovora na repliku 27. rujna 2007. i, s druge strane, otvaranja usmenog dijela postupka 28. listopada 2009., protekle 2 godine i 1 mjesec, odnosno 25 mjeseci.

               64

               Tijekom tog razdoblja provode se, među ostalim, sažetak argumenata stranaka, priprema predmeta, činjenična i pravna analiza sporova i priprema usmenog dijela postupka.

               65

               Nadalje, valja podsjetiti da se predmet T‑385/06 odnosio na tužbu podnesenu protiv odluke Komisije o postupku primjene članka 101. UFEU‑a.

               66

               Naime, tužbe koje se odnose na Komisijinu primjenu prava tržišnog natjecanja, kao što je tužba podnesena u predmetu T‑385/06, složenije su od drugih vrsta predmeta s obzirom na, među ostalim, duljinu pobijane odluke, obujam spisa i potrebu provedbe temeljite ocjene brojnih složenih činjenica koje su često raspršene u vremenu i prostoru.

               67

               Tako je trajanje od 15 mjeseci između završetka pisanog dijela postupka i otvaranja usmenog dijela postupka u načelu primjereno za postupanje u predmetima koji se odnose na primjenu prava tržišnog natjecanja, kao što je predmet T‑385/06.

               68

               Osim toga, potrebno je uzeti u obzir okolnost da je protiv Odluke C(2006) 4180 podneseno više tužbi.

               69

               Naime, s tužbama koje su podnesene protiv iste odluke koju je Komisija donijela na temelju prava tržišnog natjecanja Unije u načelu je potrebno postupati usporedno, uključujući kada te tužbe nisu spojene. To je usporedno postupanje osobito opravdano povezanošću navedenih tužbi kao i potrebom da se osigura dosljednost njihove analize i odgovora koji na njih valja dati.

               70

               Stoga se usporednim postupanjem u povezanim predmetima može opravdati to da se za svaki dodatni povezani predmet razdoblje između završetka pisanog dijela postupka i otvaranja usmenog dijela postupka produlji za jedan mjesec.

               71

               U ovom je slučaju protiv Odluke C(2006) 4180 podneseno deset tužbi na tri različita jezika postupka.

               72

               U tim je okolnostima postupanjem u devet drugih predmeta koji se odnose na tužbe protiv Odluke C(2006) 4180 opravdano produljenje postupka od 9 mjeseci u predmetu T‑385/06.

               73

               Stoga valja utvrditi da je trajanje od 24 mjeseci (15 mjeseci plus 9 mjeseci) između završetka pisanog dijela postupka i otvaranja usmenog dijela postupka u načelu bilo primjereno za postupanje u predmetu T‑385/06.

               74

               Naposljetku, valja istaknuti da su, kao što to proizlazi iz točaka 43. do 48. ove presude, u tužbi podnesenoj u predmetu T‑385/06 osporavani svi aspekti Odluke C(2006) 4180 koji su se odnosili na tužitelja te su iz nje proizlazila složena činjenična i pravna pitanja koje je trebalo analizirati u cijelosti prije otvaranja usmenog dijela postupka. Nadalje, podnesci stranaka bili su osobito dugi i popraćeni opsežnim prilozima, koje je trebalo temeljito ispitati i provjeriti prije otvaranja usmenog dijela postupka kako bi se, među ostalim, ocijenila njihova dokazna vrijednost i u potpunosti razjasnile predmetne činjenice. Osim toga, kao što proizlazi iz točaka 49. do 54. ove presude, predmet T‑385/06 bio je usko povezan s devet drugih tužbi koje su protiv navedene odluke bile podnesene na više različitih jezika. Usto, Komisiji je bio potreban relativno dugi rok za podnošenje odgovora na repliku u verziji na radnom jeziku Suda Europske unije.

               75

               Tako se tim objektivnim okolnostima može opravdati produljenje razdoblja između završetka pisanog dijela postupka i otvaranja usmenog dijela postupka u predmetu T‑385/06 za najmanje jedan mjesec.

               76

               Stoga valja smatrati da iz razdoblja od 25 mjeseci koje je prošlo između završetka pisanog dijela postupka i otvaranja usmenog dijela postupka u predmetu T‑385/06 ne proizlazi nikakvo neopravdano razdoblje nedjelovanja što se tiče postupanja u navedenom predmetu.

               77

               Kao drugo, tužitelj se nije pozvao na postojanje neopravdanog roka za suđenje, s jedne strane, između datuma podnošenja tužbe i datuma podnošenja odgovora na repliku te, s druge strane, između otvaranja usmenog dijela postupka i objave presude od 24. ožujka 2011., Aalberts Industries i dr./Komisija (T‑385/06, EU:T:2011:114).

               78

               U svakom slučaju valja istaknuti da je, kao prvo, razdoblje od podnošenja tužbe do podnošenja odgovora na repliku opravdano ponašanjem stranaka kao i složenošću predmeta T‑385/06. Kao drugo, razdoblje od otvaranja usmenog dijela postupka do objave presude od 24. ožujka 2011., Aalberts Industries i dr./Komisija (T‑385/06, EU:T:2011:114) također se objašnjava činjeničnom i pravnom složenošću tog predmeta.

               79

               Iz toga slijedi da je ukupno trajanje postupka u predmetu T‑385/06 opravdano s obzirom na specifične okolnosti navedenog predmeta i osobito s obzirom na njegovu činjeničnu i pravnu složenost, ponašanje stranaka i nepostojanje neobjašnjenog razdoblja nedjelovanja u svakoj fazi postupka u tom predmetu.

               80

               S obzirom na sve prethodno navedeno, valja odbiti postojanje povrede članka 47. drugog stavka Povelje o temeljnim pravima u predmetu T‑385/06 i, konkretnije, povrede razumnog roka za suđenje u tom predmetu.

               81

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, ako jedan od uvjeta za uspostavu izvanugovorne odgovornosti Unije nije ispunjen, tužbu treba odbiti u cijelosti, a da se ne ispituje jesu li ispunjeni drugi uvjeti za navedenu odgovornost (presuda od 14. listopada 1999., Atlanta/Europska zajednica, C‑104/97 P, EU:C:1999:498, t. 65.; vidjeti također u tom smislu presudu od 15. rujna 1994., KYDEP/Vijeće i Komisija, C‑146/91, EU:C:1994:329, t. 81.).

               82

               Tužbu stoga treba odbiti u cijelosti.

         Troškovi

               83

               Sukladno odredbama članka 134. stavka 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku snosi troškove, ako je takav zahtjev postavljen.

               84

               U rješenju od 13. veljače 2015., Aalberts Industries/Europska unija (T‑725/14, neobjavljeno, EU:T:2015:107), odbijen je prigovor nedopuštenosti koji je istaknuo Sud Europske unije te je određeno da će se u tom pogledu o troškovima odlučiti naknadno. Stoga Uniji, koju zastupa Sud Europske unije, valja naložiti da osim vlastitih, snosi i troškove tužitelja u vezi s prigovorom nedopuštenosti koji je podnio Sud Europske unije i koji je doveo do rješenja od 13. veljače 2015, Aalberts Industries/Europska unija (T‑725/14, neobjavljeno, EU:T:2015:107).

               85

               Suprotno tome, budući da tužitelj nije uspio u postupku što se tiče svih njegovih zahtjeva u pogledu merituma, valja mu naložiti snošenje vlastitih troškova kao i troškova Unije, koju zastupa Sud Europske unije, sukladno njezinu zahtjevu.

               86

               U skladu s člankom 138. stavkom 1. Poslovnika, države članice i institucije koje su intervenirale u postupak snose vlastite troškove. Valja odlučiti da Komisija snosi vlastite troškove.

               Slijedom navedenog,
               OPĆI SUD (treće prošireno vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Tužba se odbija.

                           2.

                           Nalaže se Europskoj uniji, koju zastupa Sud Europske unije, da osim vlastitih, snosi i troškove društva Aalberts Industries NV u vezi s prigovorom nedopuštenosti koji je podnio Sud Europske unije i koji je doveo do rješenja od 13. veljače 2015, Aalberts Industries/Europska unija (T‑725/14, neobjavljeno, EU:T:2015:107).

                           3.

                           Društvu Aalberts Industries nalaže se da, osim vlastitih, snosi i troškove Unije koju zastupa Sud Europske unije, a koji se odnose na tužbu povodom koje je donesena ova presuda.

                           4.

                           Europska komisija snosi vlastite troškove.

                           Papasavvas

                           Labucka

                           Bieliūnas

                           Kreuschitz

                           Forrester

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 1. veljače 2017.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


Presuda Suda (prvo vijeće) od 15. srpnja 2004.#Pearle BV, Hans Prijs Optiek Franchise BV i Rinck Opticiëns BV protiv Hoofdbedrijfschap Ambachten.#Zahtjev za prethodnu odluku: Hoge Raad der Nederlanden - Nizozemska.#Predmet C-345/02.


Presuda Suda (treće vijeće) od 14. srpnja 2005.#Lagardère Active Broadcast protiv Société pour la perception de la rémunération équitable (SPRE) i Gesellschaft zur Verwertung von Leistungsschutzrechten mbH (GVL).#Zahtjev za prethodnu odluku: Cour de cassation - Francuska.#Predmet C-192/04.


Presuda Suda (peto vijeće) od 2013. veljača 21.#Město Žamberk protiv Finanční ředitelství v Hradci Králové, devenu Odvolací finanční ředitelství.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Nejvyšší správní soud.#Predmet C-18/12.


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 19. prosinca 2013.#Association Vent De Colère! Fédération nationale i dr, protiv Ministre de l'Écologie, du Développement durable, des Transports et du Logement i Ministre de l'Économie, des Finances et de l'Industrie.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Conseil d'État.#Zahtjev za prethodnu odluku – Državna potpora – Pojam intervencije države ili intervencije putem državnih sredstava – Električna energija iz vjetra – Obveza otkupa po cijeni višoj od tržišne – Potpuna naknada – Doprinosi koje duguju krajnji kupci električne energije.#Predmet C-262/12.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      19. prosinca 2013. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Državna potpora — Pojam intervencije države ili intervencije putem državnih sredstava — Električna energija iz vjetra — Obveza otkupa po cijeni višoj od tržišne — Potpuna naknada — Doprinosi koje duguju krajnji kupci električne energije“
      U predmetu C‑262/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Conseil d’État (Francuska), odlukom od 15. svibnja 2012., koju je Sud zaprimio 29. svibnja 2012., u postupku

         Association Vent De Colère! Fédération nationale,

         Alain Bruguier,

         Jean‑Pierre Le Gorgeu,

         Marie‑Christine Piot,

         Eric Errec,

         Didier Wirth,

         Daniel Steinbach,

         Sabine Servan‑Schreiber,

         Philippe Rusch,

         Pierre Recher,

         Jean‑Louis Moret,

         Didier Jocteur Monrozier

      protiv

         Ministre de l’Écologie, du Développement durable, des Transports et du Logement,

         Ministre de l’Économie, des Finances et de l’Industrie,

      uz sudjelovanje:

         Syndicat des énergies renouvelables,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, J. L. da Cruz Vilaça (izvjestitelj), G. Arestis, J.-C. Bonichot i A. Arabadjiev, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Jääskinen,
      tajnik: V. Tourrès, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 24. travnja 2013.,
      uzimajući u obzir podnesena očitovanja:

               —

               za Association Vent De Colère! Fédération nationale, A. Marlange i M. Le Berre, avocats,

               —

               za Syndicat des énergies renouvelables, F. Thiriez i T. Lyon‑Caen, avocats,

               —

               za francusku vladu, G. de Bergues, J. Gstalter i J. Rossi, u svojstvu agenata,

               —

               za grčku vladu, I. Pouli i K. Boskovits, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, T. Maxian Rusche, É. Gippini Fournier, K. Herrmann i P. Němečková, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 11. srpnja 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 87. stavka 1., UEZ‑a, koji je postao članak 107. stavak 1. UFEU‑a.

               2

               Ovaj zahtjev upućen je u okviru spora povodom tužbe koju su podnijeli Association Vent De Colère! Fédération nationale i jedanaest fizičkih osoba protiv dviju odluka ministra zaštite okoliša, energije, održivog razvoja i prostornog planiranja te ministrice gospodarstva, industrije i zapošljavanja, od 17. studenoga 2008., koja određuje uvjete otkupa električne energije koju proizvode postrojenja koja se koriste mehaničkom energijom vjetra (JORF od 13. prosinca 2008., str. 19032.), i od 23. prosinca 2008., koja nadopunjuje odluku od 17. studenoga 2008. (JORF od 28. prosinca 2008., str. 20310., u daljnjem tekstu: osporavane odluke).

         Pravni okvir

         Francusko pravo

               3

               Članak 5. zakona br. 2000‑108 od 10. veljače 2000. o osuvremenjivanju i razvoju javne službe za opskrbu električnom energijom (JORF od 11. veljače 2000., str. 2143.), kako je izmijenjen i dopunjen zakonom br. 2006‑1537 od 7. prosinca 2006. o energetskom sektoru (JORF od 8. prosinca 2006., str. 18531., u daljnjem tekstu: zakon br. 2000‑108), predviđa:
               „I.- Troškovi koji se mogu pripisati zadaćama javne službe koje su povjerene operatorima električne energije u cijelosti se nadoknađuju. Oni podrazumijevaju:

                        a)

                        U području proizvodnje električne energije:

                                 1o

                                 Dodatne troškove koji eventualno proiziđu iz provedbe odredaba članaka 8. i 10. u odnosu na troškove koje izbjegne Électricité de France [SA (EDF) (u daljnjem tekstu: Électricité de France)] ili eventualno u odnosu na one koje izbjegnu predmetni opskrbljivači koji nisu nacionalizirani, navedeni u članku 23. zakona br. 46‑628 od 8. travnja 1946. [o nacionalizaciji električne energije i plina (JORF od 9. travnja 1946., str. 2651.)]. Izbjegnuti troškovi izračunavaju se u odnosu na tržišnu cijenu električne energije ili, za opskrbljivače koji nisu nacionalizirani, u odnosu na tarifne stavke za prijenos navedene u članku 4. razmjerno količini električne energije koja je otkupljena po tim tarifnim stavkama za cjelokupnu opskrbu, uz odbitak količina kupljenih na temelju gore navedenih članaka 8. i 10. Iste vrijednosti izbjegnutih troškova služe kao referentna vrijednost za određivanje dodatnih troškova koji se nadoknađuju kada se predmetnim postrojenjima koristi Électricité de France ili opskrbljivač koji nije nacionaliziran. Kada je predmet ugovora otkup električne energije koju proizvodi postrojenje za proizvodnju koje se nalazi na području koje nije spojeno na kopnenu gradsku mrežu, u odnosu na dio koji se odnosi na proizvodnju dodatni troškovi izračunavaju se prema utvrđenim tarifnim stavkama za prodaju električne energije;

                  [...]
               Ti troškovi izračunavaju se na temelju primjerene računovodstvene evidencije operatora koji snose te troškove. Nadzor te računovodstvene evidencije, ustanovljene sukladno pravilima Commission de régulation de l’énergie (Komisija za regulaciju energije), na trošak operatora koji snose te troškove obavlja njihov revizor ili, za javna poduzeća, njihov javni računovođa. […] Ministar nadležan za energetiku svake godine određuje iznos troškova na prijedlog Commission de régulation de l’énergie.
               Nadoknađivanje tih troškova operatorima koji ih snose osigurava se doprinosima koje duguju krajnji kupci električne energije koji se nalaze na državnom području.
               Iznos gore navedenih doprinosa izračunava se razmjerno količini potrošene električne energije. […]
               Iznos doprinosa koji s obzirom na mjesto potrošnje duguju krajnji kupci navedeni u prvoj alineji stavka I. članka 22. ne može prelaziti 500.000 eura. Ista gornja granica primjenjuje se na doprinos koji duguju poduzeća navedena u drugoj alineji stavka I. članka 22. za elektrovučnu energiju potrošenu na državnom području i na doprinos koji duguju poduzeća navedena u drugoj alineji stavka II. članka 22. za električnu energiju potrošenu nizvodno od mjesta isporuke električne energije na međupovezanoj električnoj mreži.
               Iznos doprinosa primjenjiv na svaki kilovatsat izračunava se tako da doprinosi pokriju sve troškove predviđene u podstavcima (a) i (b) kao i troškove upravljanja Caisse des dépôts et consignation (Depozitni i založni fond) navedene u daljnjem tekstu te proračun nacionalnog posrednika za energiju. Ministar nadležan za energetiku svake godine utvrđuje taj iznos na prijedlog Commission de régulation de l’énergie. Godišnji iznos doprinosa utvrđen za određenu godinu primjenjuje se i na sljedeće fiskalne godine osim u slučaju stupanja na snagu nove odluke koja se odnosi na tu godinu.
               [...]
               Doprinose prikladnih krajnjih kupaca koji su iskoristili prava utvrđena u članku 22. stavku III. koji se pokrivaju kroz javnu prijevoznu mrežu ili javnu distribucijsku mrežu prikuplja operator nadležan za upravljanje mrežom na koju su ti kupci spojeni putem dodatnog nameta uz tarifnu stavku za korištenje mrežama […] Stvarno prikupljeni doprinosi isplaćuju se operatorima koji snose troškove javne službe preko Caisse des dépôts et consignations.
               [...] Caisse des dépôts et consignations četiri puta godišnje vraća prikupljene iznose operatorima koji snose troškove utvrđene u točkama 1. i 2. podstavaka (a) i (b). Ona nacionalnom posredniku za energiju 1. siječnja svake godine isplaćuje iznos jednak visini njegovog proračuna.
               Caisse des dépôts et consignations knjiži te raznovrsne operacije na poseban račun. Ministri nadležni za gospodarstvo i energetiku svake godine utvrđuju troškove upravljanja Caisse de dépôts et consignation.
               Ne dovodeći u pitanje primjenu sankcija iz članka 41., u slučaju neplaćanja ili neurednog plaćanja doprinosa u roku od dva mjeseca od dana njegovog dospijeća, Commission de régulation de l’énergie šalje opomenu i kaznu zbog zakašnjenja u visini od 10 % od iznosa dugovanog doprinosa.
               [...]
               Kada iznos prikupljenih doprinosa ne odgovara utvrđenom iznosu godišnjih troškova, to se ispravlja sljedeće godine na temelju troškova dugovanih te godine. Ako dugovani iznosi ne budu plaćeni tijekom godine, oni se pribrajaju iznosu troškova iz sljedeće godine.
               Commission de régulation de l’énergie svake godine u svom godišnjem izvješću ocjenjuje funkcioniranje mehanizma troškova javne službe za opskrbu električnom energijom predviđenog u stavku I.
               [...]

                        III.-

                        U slučaju da obveznik plaćanja ne plati doprinose predviđene u gore navedenom stavku I. [...], ministar nadležan za energetiku određuje administrativnu sankciju pod uvjetima predviđenima člankom 41. predmetnog zakona.

                        IV.-

                        Odluke Conseil d’État preciziraju načine primjene predmetnog članka.”

               4

               Članak 10. zakona 2000‑108 određuje:
               „Uz očuvanje potrebe osiguranja dobrog funkcioniranja mreža, Électricité de France i opskrbljivači koji nisu nacionalizirani, navedeni u članku 23. gore navedenog zakona br. 46‑628 od 8. travnja 1946., dužni su, u okviru svoje pravne svrhe, ako su postrojenja za proizvodnju priključena na javne distribucijske mreže kojima se oni koriste i ako im zainteresirani proizvođači podnesu zahtjev, sklopiti ugovor o otkupu električne energije proizvedene na državnom području od strane:
               [...]

                        2o

                        Postrojenja koja se koriste obnovljivim izvorima energije, osim onih koja se koriste mehaničkom energijom vjetra, a koja se nalaze u područjima spojenima na kopnenu gradsku mrežu ili koja provode metode koje daju dobre rezultate u smislu energetske učinkovitosti, kao što je kogeneracija. Conseil d’État odlukom utvrđuje granice uporabne snage proizvodnih postrojenja koja mogu imati koristi od obveze otkupa. Te granice, koje ne mogu prijeći 12 megavata, utvrđuju se za svaku kategoriju postrojenja koja mogu imati koristi od obveze otkupa na proizvodnome mjestu [...]
                        [...]

                        3o

                        Postrojenja koja se koriste mehaničkom energijom vjetra koja se nalaze u zoni razvoja energije vjetra, određenoj sukladno pravilima utvrđenima u članku 10‑1.;

                  [...] Odluka precizira obveze nametnute proizvođačima koji imaju koristi od obveze otkupa kao i uvjete pod kojima ministri nadležni za gospodarstvo i energetiku, nakon pribavljenog mišljenja Commission de régulation de l’énergie, određuju uvjete otkupa tako proizvedene električne energije. Uz održanje ugovora o obvezi otkupa koji su bili na snazi na dan objave zakona br. 2004‑803 od 9. kolovoza 2004. o javnoj službi za opskrbu električnom energijom i plinom i poduzećima za električnu energiju i plin, postrojenja koja imaju korist od obveze otkupa na temelju predmetnog članka ili na temelju članka 50. predmetnog zakona samo jednom mogu imati koristi od ugovora o obvezi otkupa.
               Mogući dodatni troškovi postrojenja koja proizvode električnu energiju kojima se koriste Électricité de France ili gore navedeni opskrbljivači koji nisu nacionalizirani, a koji ulaze u polje primjene predmetnog članka čine predmet naknade pod uvjetima predviđenima u članku 5. stavku I.
               [...]
               Mogući dodatni troškovi koji bi mogli proizići iz toga nadoknađuju se sukladno uvjetima predviđenima člankom 5. stavkom I.
               [...]”

               5

               Članak 8. stavak 2. odluke br. 2001‑410 od 10. svibnja 2001. o uvjetima otkupa električne energije koju proizvode proizvođači koji imaju koristi od izmijenjene obveze otkupa (JORF od 12. svibnja 2001., str. 7543.) glasi kako slijedi:
               „Odluke ministara nadležnih za gospodarstvo i energetiku, donesene nakon pribavljenih mišljenja Conseil supérieur de l’électricité et du gaz (Visoko vijeće za energetiku) i Commission de régulation de l’électricité, određuju uvjete otkupa električne energije koju proizvode postrojenja koja imaju koristi od obveze otkupa predviđene člankom 10. zakona od 10. veljače 2000. […] Ti uvjeti otkupa osobito određuju:
               [...]

                        2°

                        tarifne stavke za otkup električne energije”.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               6

               Ministar zaštite okoliša, održivog razvoja i prostornog planiranja te ministrica gospodarstva, industrije i zapošljavanja osporavanim su odlukama odredili uvjete otkupa električne energije koju proizvode postrojenja koja se koriste mehaničkom energijom vjetra.

               7

               Nadalje, te su odluke bile predmet tužbe za poništenje koju su Association Vent de colère! Fédération nationale i jedanaest drugih tužitelja podnijeli pred Conseil d’État.

               8

               Ti tužitelji osobito ističu da navedene odluke predstavljaju državnu potporu u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a.

               9

               Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, otkup električne energije proizvedene u postrojenjima koja se koriste mehaničkom energijom vjetra po cijeni višoj od tržišne predstavlja prednost koja može utjecati na trgovinu između država članica i narušiti tržišno natjecanje.

               10

               Glede kriterija koji se odnosi na intervenciju države ili intervenciju putem državnih sredstava, Conseil d’État podsjeća da je u odluci od 21. svibnja 2001. primijenio presudu od 13. ožujka 2001., PreussenElektra (C‑379/98, Zb., str. I‑2099.), odlučivši da se financijski teret obveze otkupa od koje su imala koristi postrojenja koja se koriste mehaničkom energijom vjetra raspodjeljuje između određenog broja poduzeća, bez da javna sredstva izravno ili neizravno pridonose financiranju potpore, odredivši tako da tada važeći mehanizam otkupa električne energije proizvedene u postrojenjima koja se koriste mehaničkom energijom vjetra ne predstavlja državnu potporu u smislu članka 87. stavka 1. UEZ‑a.

               11

               Taj je mehanizam, međutim, izmijenjen zakonom br. 2003‑8 od 3. siječnja 2003. o tržištima plina i električne energije i javnoj službi za opskrbu energijom (JORF od 4. siječnja 2003., str. 265.). Naime, prije su dodatni troškovi koji su proizlazili iz obveze otkupa nametnute Électricité de France i opskrbljivačima koji nisu nacionalizirani u cijelosti nadoknađivani iz fonda javne službe za proizvodnju električne energije koji se financirao iz doprinosa koje su dugovali proizvođači, dobavljači i opskrbljivači navedeni u zakonu. Ti dodatni troškovi od sada se nadoknađuju iz doprinosa koje duguju krajnji kupci električne energije koji se nalaze na državnom području, a čiji se iznos izračunava razmjerno količini potrošene električne energije i utvrđuje odlukom ministra nadležnog za energetiku na prijedlog Commission de régulation de l’énergie.

               12

               Conseil d’État isto tako ističe da je u presudi od 17. srpnja 2008., Essent Netwerk Noord i dr. (C‑206/06, Zb., str. I‑5497.), nakon što je pojasnio da u predmetu u kojem je donesena gore navedena presuda PreussenElektra država članica nije ovlastila predmetna poduzeća da upravljaju državnim sredstvima, Sud utvrdio da se financiranje putem povećanja cijene koje je država članica nametnula kupcima električne energije u obliku poreza, a istodobno zadržala fondove pod državnim nadzorom, treba smatrati intervencijom države putem državnih sredstava.

               13

               U ovim okolnostima Conseil d’État odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Uzimajući u obzir promjene u načinu financiranja potpune naknade dodatnih troškova nametnutih Électricité de France i opskrbljivačima koji nisu nacionalizirani navedenima u članku 23. zakona br. 46‑628 […] zbog obveze otkupa električne energije koju proizvode postrojenja koja se koriste mehaničkom energijom vjetra po cijeni višoj od tržišne cijene te električne energije, koja proizlazi iz zakona br. 2003‑8 […], treba li taj mehanizam od sada smatrati intervencijom države ili intervencijom putem državnih sredstava u smislu i radi primjene odredaba članka [107. UFEU‑a]?”

         O prethodnom pitanju

               14

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita treba li mehanizam potpune naknade dodatnih troškova koji je poduzećima nametnut zbog obveze otkupa električne energije iz vjetra po cijeni višoj od tržišne, a čije financiranje snose krajnji kupci, kao što je onaj iz zakona br. 2000‑108, smatrati intervencijom države ili intervencijom putem državnih sredstava u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a.

               15

               Prije svega valja pojasniti da, iako kvalifikacija državnih potpora u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a pretpostavlja ispunjenje četiriju uvjeta, odnosno postojanje intervencije države ili intervencije putem državnih sredstava, mogućnosti da ta intervencija utječe na trgovinu među državama članicama, da ona daje selektivnu prednost svome korisniku i da iskrivljava ili prijeti da će iskriviti tržišno natjecanje (u tom smislu vidjeti presude od 17. ožujka 1993., Sloman Neptun, C‑72/91 i C‑73/91, Zb., str. I‑887., t. 18. kao i od 30. svibnja 2013., Doux Élevage i Coopérative agricole UKL‑ARREE, C‑677/11, t. 25.), predmetno pitanje odnosi se jedino na prvi od tih uvjeta.

               16

               Da bi se prednosti mogle kvalificirati kao potpora u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a, one moraju, s jedne strane, izravno ili neizravno biti dodijeljene putem državnih sredstava i, s druge strane, one se moraju moći pripisati državi članici (vidjeti presude od 16. svibnja 2002., Francuska/Komisija, C‑482/99, Zb., str. I‑4397., t. 24. kao i gore navedenu presudu Doux Élevage i Coopérative agricole UKL‑ARREE, t. 27.).

               17

               Kao prvo, glede uvjeta koji se odnosi na pripisivost mjere, valja ispitati moraju li se javne vlasti smatrati uključenima u donošenje te mjere (u tom smislu vidjeti gore navedenu presudu Francuska/Komisija, t. 52.).

               18

               U tom pogledu potrebno je ustvrditi da je mehanizam naknade koji je predmet glavnog postupka uspostavljen zakonom br. 2000‑108 te stoga treba smatrati da ga se može pripisati državi članici.

               19

               Drugo, glede uvjeta koji se odnosi na to da prednost bude izravno ili neizravno dodijeljena putem državnih sredstava, valja podsjetiti da mjere koje ne podrazumijevaju prijenos državnih sredstava mogu ulaziti u pojam potpore (u tom smislu vidjeti presude od 15. ožujka 1994., Banco Exterior de España, C‑387/92, Zb., str. I‑877., t. 14. i od 19. svibnja 1999., Italija/Komisija, C‑6/97, Zb., str. I‑2981., t. 16.).

               20

               Naime, pojam intervencije države ili intervencije putem državnih sredstava, uz prednosti koje država članica izravno dodjeljuje, uključuje i one koje država članica dodjeljuje preko javnih ili privatnih tijela koja ona određuje ili uspostavlja kako bi upravljala potporom (u tom smislu osobito vidjeti presudu od 22. ožujka 1977., Steinike i Weinlig, 78/76, Zb., str. 595., t. 21.; gore navedenu presudu Sloman Neptun, t. 19. kao i gore navedenu presudu Doux Élevage i Coopérative agricole UKL‑ARREE, t. 26.).

               21

               Sud je isto tako presudio da članak 107. stavak 1. UFEU‑a obuhvaća sva novčana sredstva kojima se javne vlasti mogu zaista koristiti za potporu poduzećima, neovisno o tome pripadaju li ta sredstva trajno u državnu imovinu ili ne. Slijedom toga, čak i kada iznosi koji odgovaraju predmetnoj mjeri nisu u trajnom vlasništvu državne riznice, činjenica da oni cijelo vrijeme ostaju pod državnim nadzorom i tako na raspolaganju nadležnim državnim tijelima dovoljna je da bi ih se kvalificiralo kao državna sredstva (vidjeti gore navedene presude Francuska/Komisija, t. 37.; Essent Netwerk Noord i dr., t. 70. kao i Doux Élevage i Coopérative agricole UKL‑ARREE, t. 35.).

               22

               Iz spisa koji je dostavljen Sudu proizlazi da se u predmetu glavnog postupka iznosi čija je namjena nadoknaditi dodatne troškove koji proizlaze iz obveze otkupa koja tereti poduzeća ubiru od svih krajnjih kupaca električne energije na francuskom državnom području i povjeravaju Caisse des dépôts et consignations.

               23

               Prema francuskom propisu koji se primjenjuje u glavnom postupku, iznos doprinosa koji tereti svakog krajnjeg kupca električne energije svake godine određuje ministar nadležan za energetiku na prijedlog Commission de régulation de l’énergie. U nedostatku takve ministrove odluke, iznos doprinosa svake se godine automatski povećava.

               24

               Osim toga, članak 5. zakona br. 2000‑108 određuje administrativnu sankciju u slučaju kupčevog neplaćanja doprinosa.

               25

               Već je bilo presuđeno da se fondovi koji se financiraju putem obveznih doprinosa koje nameće zakonodavstvo države članice, kojima se upravlja i koje se raspoređuje sukladno tom zakonodavstvu, mogu smatrati državnim sredstvima u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a čak i ako njima upravljaju subjekti koji nisu javna vlast (u tom smislu vidjeti presudu od 2. srpnja 1974., Italija/Komisija 173/73, Zb., str. 709., t. 35.).

               26

               Naposljetku, na raspravi je objašnjeno da je zakon br. 2000‑108 ustanovio načelo potpunog pokrića obveze otkupa od strane francuske države, koje potonju obvezuje na ispunjenje dotadašnjih obveza i potpuno pokriće dodatnih troškova nametnutih poduzećima u slučaju da iznos prikupljenih doprinosa od krajnjih kupaca električne energije ne bude dovoljan za pokriće tih dodatnih troškova.

               27

               Iz točaka 20., 25. i 26. ove presude tako proizlazi da činjenica, koju je na raspravi istaknula francuska vlada, da poduzeća koja tereti obveza otkupa zadržavaju doprinose prikupljene od krajnjih kupaca ako potonji ne pokriju iznos svojih dodatnih troškova tako da dio sredstava ne prolazi preko računa Caisse des dépôts et consignations nije dovoljna da se isključi postojanje intervencije države ili intervencije putem državnih sredstava.

               28

               U svakom slučaju, glede sredstava koja prolaze preko Caisse des dépôts et consignations, valja istaknuti da, sukladno zakonu br. 2000‑108, ta potonja prikupljene iznose knjiži na poseban račun prije njihovog povrata predmetnim operatorima i na taj način kao posrednik sudjeluje u upravljanju tim sredstvima.

               29

               Caisse des dépôts et consignations pravna je osoba javnog prava koju je ustanovio financijski zakon iz 1816. Njezinoga glavnog direktora, koji je izvršno tijelo, imenuje predsjednik Republike u okviru vijeća ministara (Conseil des ministres). Njezin nadzorni odbor i njezini posebni odbori sastoje se od osoba koje imenuju Assemblée nationale (donji dom francuskog parlamenta), senat i druge državne institucije. Nadzorni odbor imenuje predsjednika između svojih članova. U praksi, on je ili član Assemblée nationale ili član senata.

               30

               To državno tijelo, koje je ovlastila francuska država, osigurava usluge upravnog, financijskog i računovodstvenog upravljanja za račun Commission de régulation de l’énergie, nezavisnog upravnog tijela zaduženog za nadzor dobrog funkcioniranja francuskog tržišta električnom energijom i plinom. Caisse des dépôts et consignations utvrđuje kako zakašnjenja plaćanja tako i neplaćanja krajnjih kupaca te o njima izvještava tu komisiju.

               31

               Osim toga, taj javni subjekt može ulagati doprinose krajnjih kupaca uz napomenu da se naknada koja proizlazi iz tih ulaganja svake godine odbija od iznosa doprinosa koji se trebaju platiti sljedeće godine.

               32

               Nadalje, to tijelo od te djelatnosti ne ostvaruje nikakvu dobit i njegovi troškovi upravljanja financiraju se putem uplaćenih doprinosa krajnjih kupaca električne energije.

               33

               Stoga navedeni iznosi kojima na taj način upravlja Caisse des dépôts et consignations ostaju pod državnim nadzorom.

               34

               Ukupnost tih elemenata omogućuje razlikovanje predmetnog slučaja od predmeta u kojem je donesena gore navedena presuda PreussenElektra, u kojoj je presuđeno da se obveza privatnih poduzeća opskrbljivača električnom energijom na otkup električne energije iz obnovljivih izvora energije po fiksnim minimalnim cijenama ne može smatrati intervencijom putem državnih sredstava u mjeri u kojoj to ne izaziva nikakav izravan ili neizravan prijenos državnih sredstava poduzećima koja proizvode takvu vrstu električne energije (u tom smislu vidjeti gore navedenu presudu PreussenElektra, t. 59.).

               35

               Naime, kao što je Sud već imao priliku istaknuti u točki 74. gore navedene presude Essent Netwerk Noord i dr., u predmetu u kojem je donesena gore navedena presuda PreussenElektra, predmetna država članica nije ovlastila privatna poduzeća za upravljanje državnim sredstvom, već su ona bila obvezana na otkup iz svojih vlastitih financijskih sredstava.

               36

               Tako se predmetni fondovi nisu mogli smatrati državnim sredstvom jer ni u jednom trenutku nisu bili pod državnim nadzorom i ne postoji nijedan mehanizam ustanovljen i uređen od strane države članice, kao što je onaj u glavnom postupku, koji se odnosi na naknadu dodatnih troškova koji proizlaze iz te obveze otkupa i kojim država članica jamči tim privatnim operatorima potpuno pokriće navedenih dodatnih troškova.

               37

               Stoga članak 107. stavak 1. UFEU‑a treba tumačiti na način da mehanizam potpune naknade dodatnih troškova nametnutih poduzećima zbog obveze otkupa električne energije iz vjetra po cijeni višoj od tržišne koji financiraju svi krajnji kupci električne energije na državnom području, kao što je onaj koji proizlazi iz zakona br. 2000‑108, predstavlja intervenciju putem državnih sredstava.

         Ograničenje vremenskih učinaka presude

               38

               Podredno, ako bi Sud utvrdio da način financiranja kao što je onaj u glavnom postupku predstavlja intervenciju države ili intervenciju putem državnih sredstava, francuska vlada zahtijeva ograničenje vremenskih učinaka presude koju donese.

               39

               U tom pogledu valja podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, tumačenje koje Sud da pravnom pravilu prava Unije, u izvršavanju nadležnosti koju mu povjerava članak 267. UFEU‑a, objašnjava i precizira značenje i doseg tog pravnog pravila, onako kako ono treba ili je trebalo biti shvaćeno i primijenjeno nakon svog stupanja na snagu. Iz navedenog slijedi da sudac može i mora primijeniti tako protumačeno pravno pravilo na postojeće pravne odnose koji su nastali prije donošenja presude kojom se odlučilo o zahtjevu za prethodnu odluku ako su, k tome, ispunjeni svi uvjeti koji omogućuju da se pred nadležnim sudom vodi spor o primjeni navedenog pravila (osobito vidjeti presude od 2. veljače 1988., Blaizot i dr., 24/86, Zb., str. 379., t. 27.; od 10. siječnja 2006., Skov i Bilka, C‑402/03, Zb., str. I‑199., t. 50.; od 21. ožujka 2013., RWE Vertrieb, C‑92/11, t. 58.).

               40

               Samo iznimno, primjenom općeg načela pravne sigurnosti koje je sastavni dio pravnog poretka Unije, Sud može biti potaknut ograničiti mogućnost da se zainteresirani pozovu na odredbu koju je on protumačio radi dovođenja u pitanje pravnih odnosa koji su ustanovljeni u dobroj vjeri. Da bi se ustanovilo takvo ograničenje, potrebno je zadovoljiti dva temeljna kriterija, to jest dobru vjeru zainteresiranih stranaka i opasnost od ozbiljnih poremećaja (vidjeti osobito gore navedene presude Skov i Bilka, t. 51. kao i RWE Vertrieb, t. 59.).

               41

               Glede predmeta u glavnom postupku, kao prvo važno je primijetiti, s obzirom na uvjet dobre vjere zainteresiranih stranaka, da je francuska vlada morala poznavati zabranu primjene mjere provedbe potpore, predviđenu u članku 108. stavku 3. UFEU‑a, i pravne posljedice izostanka obavijesti o predmetnoj mjeri.

               42

               Kao drugo, glede potrebe opasnosti od ozbiljnih poremećaja, Sud je naglasio da financijske posljedice koje za državu članicu mogu proizići iz presude kojom se odlučuje o prethodnom pitanju nikada nisu same za sebe opravdavale ograničenje vremenskih učinaka te presude (u tom smislu osobito vidjeti presudu od 19. listopada 1995., Richardson, C‑137/94, Zb., str. I‑3407., t. 37. i navedenu sudsku praksu).

               43

               U tim uvjetima u ovoj presudi ne postoji nijedan element koji može opravdati odstupanje od načela prema kojem učinci presude kojom se tumači pravo Unije sežu unatrag do dana stupanja na snagu tumačenog pravnog pravila (vidjeti presudu od 13. veljače 1996., Bautiaa i Société française maritime, C‑197/94 i C‑252/94, Zb., str. I‑505., t. 4. i navedenu sudsku praksu).

               44

               Stoga nema potrebe vremenski ograničiti učinke ove presude.

         Troškovi

               45

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                     Članak 107. stavak 1. UFEU‑a mora se tumačiti na način da mehanizam potpune naknade dodatnih troškova nametnutih poduzećima zbog obveze otkupa električne energije iz vjetra po cijeni višoj od tržišne, koju financiraju svi krajnji kupci električne energije na državnom području, kao što je onaj koji proizlazi iz zakona br. 2000‑108 od 10. veljače 2000. o osuvremenjivanju i razvoju javne službe za opskrbu električnom energijom, kako je izmijenjen i dopunjen zakonom br. 2006‑1537 od 7. prosinca 2006. o energetskom sektoru, predstavlja intervenciju putem državnih sredstava.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


title: Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 17. ožujka 2015. (objavljeno u ulomcima).#Pollmeier Massivholz GmbH & Co. KG protiv Europske komisije.#Državne potpore – Državne mjere koje se odnose na otvaranje pilane u Saveznoj zemlji Hessen – Tužba za poništenje – Dopis upućen podnositeljima pritužbe – Akt koji se ne može pobijati – Nedopuštenost – Odluka kojom se utvrđuje nepostojanje državne potpore – Nepokretanje formalnog istražnog postupka – Ozbiljne teškoće – Izračunavanje elementa potpore u državnim jamstvima – Obavijest Komisije o državnim potporama u obliku jamstava – Poduzetnik u teškoćama – Prodaja državnog zemljišta – Pravo na obranu – Obveza obrazlaganja.#Predmet T‑89/09.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (prvo vijeće)
      17. ožujka 2015. (
            *1
         )
      „Državne potpore — Državne mjere koje se odnose na otvaranje pilane u Saveznoj zemlji Hessen — Tužba za poništenje — Dopis upućen podnositeljima pritužbe — Akt koji se ne može pobijati — Nedopuštenost — Odluka kojom se utvrđuje nepostojanje državne potpore — Nepokretanje formalnog istražnog postupka — Ozbiljne teškoće — Izračunavanje elementa potpore u državnim jamstvima — Obavijest Komisije o državnim potporama u obliku jamstava — Poduzetnik u teškoćama — Prodaja državnog zemljišta — Pravo na obranu — Obveza obrazlaganja“
      U predmetu T‑89/09,

         Pollmeier Massivholz GmbH & Co. KG, sa sjedištem u Creuzburgu (Njemačka), koji su zastupali J. Heithecker i F. von Alemann, zatim Heithecker, avocat,
      tužitelj,
      protiv

         Europske komisije, koju zastupaju F. Erlbacher i C. Urraca Caviedes, u svojstvu agenata,
      tuženik,
      koju podupire

         Savezna zemlja Hessen (Njemačka), koju zastupaju U. Soltész i P. Melcher, avocats,
      intervenijent,
      povodom zahtjeva za poništenje, s jedne strane, Odluke Komisije C (2008) 6017 final od 21. listopada 2008., Državne potpore N 512/2007 – Njemačka, Abalon Hardwood Hessen GmbH i, s druge strane, odluke navodno sadržane u dopisu Komisije D/55056 od 15. prosinca 2008. koji se odnosi na postupak u vezi s državnim potporama CP 195/2007 – Abalon Hardwood Hessen GmbH,
      OPĆI SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: H. Kanninen, predsjednik, I. Pelikánová i E. Buttigieg (izvjestitelj), suci,
      tajnik: K. Andová, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 18. ožujka 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu (
            1
         )

         [omissis]

         Postupak i zahtjevi stranaka

               21

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 25. veljače 2009. tužitelj je pokrenuo ovaj postupak.

               22

               Aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 11. lipnja 2009. Savezna zemlja Hessen zatražila je intervenciju u ovom predmetu u potporu zahtjevu Komisije.

               23

               Rješenjem predsjednika trećeg vijeća Općeg suda od 22. rujna 2009. dopuštena je intervencija Savezne zemlje Hessen.

               24

               Savezna zemlja Hessen podnijela je svoj intervencijski podnesak 3. prosinca 2009. Tužitelj je podnio svoje očitovanje na taj podnesak 22. siječnja 2010., dok je Komisija svoje očitovanje podnijela 21. siječnja 2010., u određenom roku.

               25

               Budući da se sastav vijećâ Općeg suda promijenio, sudac izvjestitelj raspoređen je u prvo vijeće, kojemu je stoga ovaj predmet dodijeljen.

               26

               Na temelju izvješća suca izvjestitelja, Opći sud (prvo vijeće) odlučio je otvoriti usmeni postupak te je u okviru mjera upravljanja postupkom predviđenih u članku 64. Poslovnika Općeg suda pisanim putem postavio strankama pitanja i zatražio da podnesu određene dokumente. Stranke su udovoljile tim zahtjevima u određenim rokovima.

               27

               Saslušana su izlaganja stranaka i odgovori stranaka na pitanja koja je Opći sud postavio tijekom rasprave održane 18. ožujka 2014.

               28

               Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        poništi odluku od 21. listopada 2008.;

                        —

                        poništi odluku Komisije od 15. prosinca 2008. koja se odnosi na postupak CP 195/2007;

                        —

                        naloži Komisiji snošenje troškova.

               29

               Komisija od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        djelomično odbaci tužbu kao nedopuštenu, a djelomično odbije kao neosnovanu;

                        —

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

               30

               Intervenijent od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        odbije tužbu kao neosnovanu;

                        —

                        naloži tužitelju snošenje troškova, uključujući i one koje je on naveo.

                  [omissis]

         Pravo

         [omissis]

      B – Meritum

         [omissis]

      2. Tužbeni razlozi kojima je cilj dokazati povredu obveze pokretanja formalnog istražnog postupka

      a) Prigovori navedeni u okviru prvog i trećeg tužbenog razloga, koji se odnose na utvrđivanje datuma relevantnog za ocjenu prijavljenih potpora

         [omissis]

      Prvi dio, koji se temelji na pogrešci u utvrđivanju primjenjivog prava

         [omissis]

      – Subvencije za ulaganja

               64

               Treba podsjetiti da, prema Komisijinu mišljenju, kao što to osobito proizlazi iz uvodnih izjava 12. i 46. te 59. točke (a) pobijane odluke, subvencija za ulaganje, s obzirom na to da je bila dodijeljena u prosincu 2006., predstavlja pojedinačnu mjeru usvojenu na temelju programa N 642/2002. Komisija je stoga u pobijanoj odluci zaključila da subvencija za ulaganja predstavlja zatečenu potporu u smislu članka 1. točke (b) pod ii) Uredbe br. 659/1999.

               65

               Prema dobro utvrđenoj sudskoj praksi, jednom kada je odobrila opći program potpora, Komisiju nije potrebno obavještavati o pojedinačnim mjerama provedbe, osim ako je ona u tom smislu u odluci o odobrenju stavila određene rezerve. Naime, s obzirom na to da su pojedinačne potpore samo pojedinačne mjere provedbe općeg programa potpora, čimbenici koje Komisija mora uzeti u razmatranje prilikom njihove ocjene isti su kao i oni koje je primijenila tijekom ispitivanja općeg programa. Stoga nije potrebno da Komisija pojedinačne potpore podvrgava ispitivanju (presude od 5. listopada 1994., Italija/Komisija, C‑47/91, Zb., EU:C:1994:358, t. 21 i od 24. rujna 2008., Kahla/Thüringen Porzellan/Komisija, T‑20/03, Zb., EU:T:2008:395, t. 92.).

               66

               Sudac Unije također je potvrdio da Komisija, kada je suočena s pojedinačnom potporom za koju se navodi da je dodijeljena sukladno prethodno odobrenom programu, ne može odmah ispitivati tu potporu izravno u odnosu na Ugovor. Prije pokretanja bilo kojeg postupka, ona se mora ograničiti na provjeravanje je li potpora obuhvaćena općim programom i zadovoljava li uvjete iz odluke temeljem koje je odobrena. U suprotnom bi Komisija prilikom ispitivanja svake pojedinačne potpore mogla izmijeniti svoju odluku o odobrenju programa potpora, koja već obuhvaća ispitivanje u odnosu na članak 87. Ugovora. Načela legitimnih očekivanja i pravne sigurnosti stoga bi bila dovedena u opasnost kako za države članice tako i za gospodarske subjekte, s obzirom na to da bi Komisija u svakom trenutku mogla dovesti u pitanje pojedinačne potpore koje su strogo u skladu s odlukom o odobrenju programa potpora (presude Italija/Komisija, t. 65. supra, EU:C:1994:358, t. 24. i od 10. svibnja 2005., Italija/Komisija, C‑400/99, Zb., EU:C:2005:275, t. 57.).

               67

               Ako nakon tako ograničenog ispitivanja Komisija utvrdi da je pojedinačna potpora u skladu s odlukom o odobrenju programa potpora, ona se mora smatrati odobrenom te stoga zatečenom potporom. Obrnuto, u slučaju kada Komisija utvrdi da pojedinačna potpora nije obuhvaćena odlukom o odobrenju programa, treba je smatrati novom potporom (presude Italija/Komisija, t. 65. supra, EU:C:1994:358, t. 25. i 26. i Italija/Komisija, t. 66. supra, EU:C:2005:275, t. 57.).

               68

               U ovom slučaju Komisija se suočila s pojedinačnom potporom, odnosno spornom subvencijom za ulaganje za koju su njemačke vlasti tvrdile da je usvojena na temelju programa N642/2002 koji je Komisija odobrila. Sukladno navedenim načelima, Komisija je također morala ispitati je li ta mjera bila obuhvaćena predmetnim programom i, ako jest, zadovoljava li uvjete utvrđene u odluci o odobrenju tog programa. Komisija je u pobijanoj odluci zaključila da je to bio slučaj (uvodne izjave 44. do 46. pobijane odluke).

               69

               Budući da je Komisija u ovom slučaju, u skladu s načelima navedenima u točkama 66. i 67. ove presude, provela nadzor koji se sastoji od provjere usklađenosti prijavljene mjere potpore s programom N 642/2002, pravilno je uzela u obzir i datum njezine dodjele. Naime, s obzirom na činjenicu da, sukladno sudskoj praksi navedenoj u točki 65. ove presude, ta mjera nije podlijegala obvezi prijave i da je u načelu Komisija nije bila obvezna ispitivati (da nije došlo do pritužbe tužitelja i kasnije prijave te mjere Savezne Republike Njemačke), pristupanje ispitivanju te mjere u svjetlu pravnog režima koji se primjenjivao na dan donošenja pobijane odluke kršilo bi načela zaštite legitimnih očekivanja i pravne sigurnosti jer bi Komisija tu mjeru – koja je u skladu s odlukom o odobrenju programa N 642/2002 – mogla u svakom trenutku dovesti u pitanje s obzirom na pravni režim koji se primjenjivao na dan donošenja njezine odluke.

               70

               Tužiteljev argument prema kojem bi, u slučaju prihvaćanja trenutka dodjele potpore kao trenutka koji određuje primjenjivu pravnu situaciju, države članice mogle, prijavljujući dodijeljenu potporu u svrhu „pravne sigurnosti“, u biti odrediti pravo koje se primjenjuje ratione temporis ne može se prihvatiti. Naime, prijava mjere nije ono što određuje pravni režim primjenjiv ratione temporis na tu mjeru, već narav mjere kao zatečene potpore, koja u načelu ne podliježe obvezi prijavljivanja, ili kao nove potpore, koja podliježe obvezi prijavljivanja i zabrani primjene na temelju članka 88. stavka 3. UEZ‑a. Prijava predstavlja samo procesni instrument čija je namjena omogućiti Komisiji da provjeri odnosnu mjeru i nema učinak stvaranja prava (vidjeti u tom smislu presudu od 11. prosinca 2008., Komisija/Freistaat Sachsen, C‑334/07 P, Zb., EU:C:2008:709, t. 52.).

               71

               Konačno treba primijetiti da presuda Komisija/Freistaat Sachsen, t. 70. supra (EU:C:2008:709), na koju se tužitelj poziva, ne potvrđuje njegovu tezu koja se odnosi na određivanje razdoblja na temelju kojeg je Komisija trebala ocijeniti subvenciju za ulaganje. Naime, u predmetu koji je doveo do te presude Komisija je morala ispitati novi plan potpora koji je prijavila Savezna Republika Njemačka, dok se u ovom slučaju radilo o ispitivanju mjere potpore za koju se tvrdilo da predstavlja zatečenu potporu.

               72

               Stoga je jasno da je nadzor koji je Komisija trebala provesti u okviru predmeta koji je doveo do presude Komisija/Freistaat Sachsen, t. 70. supra (EU:C:2008:709), bio različit od nadzora koji je ona morala provesti u ovom slučaju, s obzirom na to da su odnosne mjere u tim dvama predmetima različite naravi. Slijedom navedenog, navod Suda iz točke 50. presude Komisija/Freistaat Sachsen, t. 70. supra (EU:C:2008:709), nije relevantan za ovaj predmet.

               73

               Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, treba zaključiti da je Komisija pravilno utemeljila svoju ocjenu na datumu dodjele subvencije za ulaganje i da, što se tiče te problematike, nije imala ozbiljne teškoće s ocjenom.

                  [omissis]

         c) Prigovori navedeni u okviru trećeg i sedmog tužbenog razloga, koji se odnose na kvalifikaciju državnih jamstava kao de minimis potpore

         [omissis]

               149

               Potrebno je ispitati je li Komisija mogla na kraju preliminarnog stadija ispitivanja i bez pokretanja formalnog istražnog postupka, predviđenog u članku 88. stavku 2. UEZ‑a, prihvatiti da njemačke vlasti primjenjuju paušalnu stopu od 0,5% zajamčenog iznosa u svrhu određivanja elementa potpore u spornim jamstvima. Prihvaćanje navedene stope bilo je iznimne važno za strukturu pobijane odluke jer su temeljem primjene navedene stope sporna jamstva bila kvalificirana kao de minimis potpore.

               150

               Što se tiče naravi nadzora Općeg suda, treba podsjetiti, s jedne strane, da sudac Unije treba, načelno i uzimajući u obzir konkretne elemente spora u kojem postupa kao i tehnički ili složeni karakter ocjena koje je provela Komisija, provesti cjelokupan nadzor u dijelu koji se odnosi na pitanje potpada li mjera pod područje primjene članka 87. stavka 1. UEZ‑a (vidjeti t. 47. ove presude) i, s druge strane, da nadzor zakonitosti koji provodi Opći sud u pogledu ozbiljnih teškoća po naravi nadilazi ispitivanje postojanja očite pogreške u ocjeni.

               151

               Također treba istaknuti da, donoseći pravila postupanja i najavljujući njihovim objavljivanjem da će ih ubuduće primjenjivati na slučajeve na koje se odnose, Komisija sama sebe ograničava u izvršavanju svoje diskrecijske ovlasti i ne može odstupiti od primjene tih pravila kako ne bi bila sankcionirana, ovisno o okolnostima slučaja, zbog povrede općih načela prava kao što su jednako postupanje ili zaštita legitimnih očekivanja, osim ako iznese razloge kojima se s obzirom na ta načela opravdava odstupanje od vlastitih pravila (vidjeti u tom smislu presude od 28. lipnja 2005., Dansk Rørindustri i dr./Komisija, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P do C‑208/02 P i C‑213/02 P, Zb., EU:C:2005:408, t. 211. i od 11. rujna 2008., Njemačka i dr./Kronofrance, C‑75/05 P i C‑80/05 P, Zb., EU:C:2008:482, t. 60.).

               152

               U specifičnom području državnih potpora sudac Unije već je imao priliku istaknuti da Komisija može odrediti smjernice za provedbu svojih diskrecijskih ovlasti i da su, pod uvjetom da te smjernice ne odstupaju od odredbi Ugovora, indikativna pravila koja one sadrže obvezujuća za tu instituciju (vidjeti presudu od 13. lipnja 2002., Nizozemska/Komisija, C‑382/99, Zb., EU:C:2002:363, t. 24. i navedenu sudsku praksu).

               153

               U ovom slučaju iz spisa proizlazi da su dva sporna jamstva dodijeljena na temelju smjernica Savezne zemlje Hessen koje se odnose na dodjelu jamstava industrijskom sektoru. Te smjernice izričito predviđaju da je visina elementa potpore u jamstvima koja Savezna zemlja Hessen dodjeljuje poduzetnicima koji nisu u teškoćama 0,5% iznosa jamstva i da, slijedom toga, jamstva koja se dodjeljuju takvim poduzetnicima i uključuju iznos do 20.000.000 eura predstavljaju de minimis potporu i potpadaju pod područje primjene Uredbe br. 69/2001.

               154

               Nesporno je da sporna jamstva ne potpadaju pod program potpora koje je odobrila Komisija, s obzirom na to da, na datum kada su dodijeljene (prosinac 2006.), navedene smjernice Savezne zemlje Hessen nisu bile prijavljene Komisiji te stoga nisu bile predmet odluke o odobrenju.

               155

               Budući da sporna jamstva ne potpadaju pod program potpora koji je odobren, potrebno ih je ispitati u svjetlu članka 87. stavka 1. UEZ‑a (vidjeti u tom smislu presudu Kahla/Thüringen Porzellan/Komisija, t. 65. supra, EU:T:2008:395, t. 93. i 94. i navedenu sudsku praksu).

                  [omissis]

               157

               Uzimajući u obzir da državna jamstva predstavljaju vrstu potpore koja se dodjeljuje o obliku drukčijem od subvencije, te u skladu s člankom 2. stavkom 3. prvim podstavkom Uredbe br. 69/2001, element potpore koji sadrže ta jamstva potrebno je izračunati. Na temelju iznosa tog elementa potpore odredit će se potpadaju li ta jamstva pod područje primjene pravila de minimis koje se primjenjuje u trenutku njihove dodjele. Uredba br. 69/2001 ne navodi točno načine izračuna tog elementa potpore.

               158

               Komisija je ipak u Obavijesti o primjeni članaka 87. i 88. Ugovora o EZ‑u na državne potpore u obliku jamstava (SL 2000, C 71, str. 14., u daljnjem tekstu: Obavijest o jamstvima iz 2000.) navela svoju praksu koja se odnosi na izračun elementa potpore u jamstvima.

                  [omissis]

               167

               Prema načelima navedenima u točkama 151. i 152. ove presude, Obavijest o jamstvima iz 2000. bila je dio je pravnog okvira u svjetlu kojeg je Komisija morala ocijeniti sporna jamstva u ovom slučaju. To vrijedi tim više s obzirom na to da Komisija u točki 1.4. te obavijesti ističe da je njezina svrha pružiti državama članicama podrobnije informacije o načelima na kojima Komisija namjerava temeljiti svoje tumačenje članaka 87. i 88. UEZ‑a i njihovu primjenu na državna jamstva, u cilju osiguranja predvidljivost svojih odluka i jednakog postupanja.

               168

               Međutim, treba napomenuti, kao što to proizlazi iz uvodnih izjava 14. i 47. pobijane odluke i Komisijinih objašnjenja tijekom rasprave, da ona u ovom slučaju na jamstva nije primijenila Obavijest iz 2000. Komisija je, naime, tijekom rasprave tvrdila da se ta obavijest primjenjuje kada potpora u pitanju prelazi prag de minimis i kada ona stoga postaje potpora koja podliježe obvezi prijavljivanja. U ovom slučaju, prema Komisiji, sporna jamstva potpadaju pod program de minimis uveden Uredbom br. 69/2001 i, slijedom toga, nisu obuhvaćena obvezom prijavljivanja te stoga nisu ispitivana u svjetlu spomenute obavijesti.

               169

               Ova je Komisijina analiza cirkularna i stoga pogrešna. Naime, zaključak prema kojem sporna jamstva u ovom slučaju potpadaju pod program de minimis pretpostavlja ispitivanje zakonitosti primjene stope od 0,5% u ovom slučaju, s obzirom na to da da je na temelju primjene navedene stope utvrđeno da je element potpore u navedenim jamstvima ispod gornje granice za de minimis potpore. Kao što je to već spomenuto, ispitivanje zakonitosti primjene navedene stope mora se provesti u svjetlu Obavijesti o jamstvima iz 2000., koja sadrži podrobnije informacije o izračunu elementa potpore u državnim jamstvima. Međutim, Komisija nije provela takvo ispitivanje.

               170

               Usto treba napomenuti da se u ovom slučaju Komisija neosnovano pozvala na postojanje vlastite prakse prihvaćanja primjene stope od 0,5% za izračunavanje elementa potpore u jamstvima koja dodjeljuju njemačka tijela javne vlasti poduzetnicima koji nisu u teškoćama (vidjeti točku 148. ove presude).

                  [omissis]

               173

               Iz tih podataka proizlazi da je praksa na koju se Komisija poziva nastala prije Obavijesti o jamstvima iz 2000., u okviru posebnog postupka koji se odnosi na stalni nadzor zatečenih potpora. Osim toga, taj postupak ni u jednom trenutku nije se odnosio na smjernice o jamstvima Savezne zemlje Hessen.

               174

               Opći sud usto ističe da je Komisijino prihvaćanje prakse primjene stope od 0,5%, kao što to proizlazi iz dopisa od 11. studenoga 1998. (vidjeti t. 172. ove presude), bilo privremenog karaktera te da je ponovno ispitivanje situacije, prema spomenutom dopisu, bilo predviđeno nakon, s jedne strane, izmjene Smjernica Zajednice o državnim potporama za sanaciju i restrukturiranje poduzeća u teškoćama i, s druge strane, „preciznije definicije intenziteta potpora na osnovi dodatnih studija“.

               175

               Iz toga slijedi da primjena stope od 0,5% u prije spomenutom kontekstu nije imala ni cilj ni učinak ograničavanja Komisijine ocjene u pogledu državnih jamstava, poput onih u ovom slučaju, dodijeljenih nakon Obavijesti o jamstvima iz 2000. i koja ne potpadaju pod već odobrene programe. Naprotiv, kao što je to već napomenuto, počevši od 2000. godine, Obavijest o jamstvima iz 2000. dio je pravnog okvira u svjetlu kojega Komisija mora ocjenjivati jamstva koja ne potpadaju pod odobrene programe, kao što je to ovdje slučaj.

                  [omissis]

               178

               Presuda od 10. prosinca 2008., Kronoply i Kronotex/Komisija (T‑388/02, EU:T:2008:556), na koju se Komisija poziva pred Općim sudom, također ne dovodi u pitanje prethodno navedena razmatranja. Naime, u njezinoj točki 145. Opći sud ograničava se na iznošenje utvrđenja navedenih u točkama 171. i 172. ove presude, a to su, s jedne strane, primjena stope od 0,5% njemačkih vlasti u okviru programa potpora N 297/91 koji je odobrila Komisija (kako je izmijenjen u postupku ispitivanja zatečenih potpora E 24/95) i, s druge strane, primjena, od tada, navedene stope njemačkih vlasti na sva dodijeljena jamstva. Ni u jednom trenutku Opći sud nije odlučio o zakonitosti primjene navedene stope u kontekstu poput onoga u ovom predmetu, u kojem sporna jamstva ne potpadaju pod program odobrenih potpora te slijedom toga moraju biti ocjenjivana u svjetlu članka 87. stavka 1. UEZ‑a i Obavijesti o jamstvima iz 2000..

                  [omissis]

               186

               S obzirom na prethodna razmatranja, treba zaključiti da u ovom slučaju činjenica da Komisija nije ispitala zakonitost primjene stope od 0,5% zajamčenog iznosa za utvrđivanje elementa potpore u spornim jamstvima s obzirom na Obavijest o jamstvima iz 2000. upućuje na postojanje ozbiljnih teškoća koje se odnose na pitanje mogu li se sporna jamstva kvalificirati kao de minimis potpore. Postojanje takvih teškoća trebalo je navesti Komisiju na pokretanje formalnog istražnog postupka. Slijedom toga, treći tužbeni razlog treba usvojiti kad je riječ o spornim državnim jamstvima.

                  [omissis]

               Slijedom navedenoga,
               OPĆI SUD (prvo vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Poništava se Odluka Komisije C (2008) 6017 final od 21. listopada 2008., državne potpore N 512/2007 – Njemačka, Abalon Hardwood Hessen GmbH, u dijelu u kojem se utvrđuje da državna jamstva koja dodjeljuje Savezna zemlja Hessen ne predstavljaju državne potpore u smislu članka 87. stavka 1. UEZ‑a.

                           2.

                           U preostalom dijelu tužba se odbija.

                           3.

                           Društvu Pollmeier Massivholz GmbH & Co. KG nalaže se snošenje četiriju petina vlastitih troškova, četiriju petina troškova Europske komisije i četiriju petina troškova Savezne zemlje Hessen.

                           4.

                           Komisiji se nalaže snošenje petine vlastitih troškova i petine troškova Pollmeier Massivholza.

                           5.

                           Saveznoj zemlji Hessen nalaže se snošenje petine vlastitih troškova.

                           Kanninen

                           Pelikánová

                           Buttigieg

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 17. ožujka 2015.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački
      (
            1
         )	Navedene su samo one točke presude za koje Opći sud procjenjuje da ih je korisno objaviti.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 26. lipnja 2007.#T-Mobile Austria GmbH i drugi protiv Republik Österreich.#Zahtjev za prethodnu odluku: Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien - Austrija.#Šesta direktiva o PDV-u.#Predmet C-284/04.


Presuda Suda (treće vijeće) od 1. srpnja 1993. # Astro-Med GmbH protiv Oberfinanzdirektion Berlin. # Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesfinanzhof - Njemačka. # Zajednička carinska tarifa. # Predmet C-108/92.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 28. listopada 2015.#Monster Energy Company protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Zajednice MoMo Monsters – Raniji verbalni žigovi Zajednice MONSTER i MONSTER ENERGY i raniji međunarodni figurativni žig MONSTER ENERGY – Relativni razlog za odbijanje – Nepostojanje sličnosti proizvoda – Nepostojanje vjerojatnosti dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe br. 207/2009.#Predmet T-736/14.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 16. svibnja 1984. # Pakvries BV protiv Minister van Landbouw en Visserij. # Zahtjev za prethodnu odluku: College van Beroep voor het Bedrijfsleven - Nizozemska. # Predmet 105/83.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 17. siječnja 2013. # Reber Holding GmbH & Co. KG protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Postupak povodom prigovora - Jednako postupanje. # Predmet T-355/09.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 8. lipnja 2006.#Finanzamt Eisleben protiv Feuerbestattungsverein Halle eV.#Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesfinanzhof - Njemačka.#Šesta direktiva o PDV-u.#Predmet C-430/04.