title: Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 8. veljače 2018.#Sony Interactive Entertainment Europe Ltd protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak opoziva – Figurativni žig Europske unije Vieta – Stvarna uporaba žiga – Odluka donesena nakon što je Opći sud poništio raniju odluku – Članak 65. stavak 6. Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 72. stavak 6. Uredbe (EU) 2017/1001) – Pravomoćnost.#Predmet T-879/16.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (osmo vijeće)
      8. veljače 2018. (
            *1
         )
      „Žig Europske unije – Postupak opoziva – Figurativni žig Europske unije Vieta – Stvarna uporaba žiga – Odluka donesena nakon što je Opći sud poništio raniju odluku – Članak 65. stavak 6. Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 72. stavak 6. Uredbe (EU) 2017/1001) – Pravomoćnost”
      U predmetu T‑879/16,

         Sony Interactive Entertainment Europe Ltd, sa sjedištem u Londonu (Ujedinjena Kraljevina), koji zastupa S. Malynicz, QC,
      tužitelj,
      protiv

         Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO), koji zastupaju J. Crespo Carrillo i D. Walicka, u svojstvu agenata,
      tuženika,
      druga stranka u postupku pred žalbenim vijećem EUIPO‑a je

         Marpefa, SL, sa sjedištem u Barceloni (Španjolska),
      povodom tužbe podnesene protiv odluke četvrtog žalbenog vijeća EUIPO‑a od 4. listopada 2016. (predmet R 1010/2016‑4), koja se odnosi na postupak opoziva između društava Sony Computer Entertainment Europe Ltd i Marpefa,
      OPĆI SUD (osmo vijeće),
      u sastavu: A. M. Collins (izvjestitelj), predsjednik, M. Kancheva i J. Passer, suci,
      tajnik: X. Lopez Bancalari, administratorica,
      uzimajući u obzir tužbu podnesenu tajništvu Općeg suda 14. prosinca 2016.,
      uzimajući u obzir odgovor na tužbu podnesen tajništvu Općeg suda 28. ožujka 2017.,
      nakon rasprave održane 10. studenoga 2017.,
      donosi sljedeću

         Presudu

         Okolnosti spora

               1

               Gedelson, SA podnio je 3. kolovoza 2000. prijavu za registraciju žiga Europske unije Uredu Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO), u skladu s Uredbom Vijeća (EZ) br. 40/94 od 20. prosinca 1993. o žigu Zajednice (SL 1994., L 11, str. 1.), kako je izmijenjena (zamijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Europske unije (SL 2009., L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.), kako je izmijenjena i sama zamijenjena Uredbom (EU) 2017/1001 Europskog parlamenta i Vijeća od 14. lipnja 2017. o žigu Europske unije (SL 2017., L 154, str. 1.)).

               2

               Žig za koji je zatražena registracija je sljedeći figurativni znak:

               3

               Proizvodi za koje je zatražena registracija pripadaju razredu 9. u smislu Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga radi registracije žigova od 15. lipnja 1957., kako je revidiran i izmijenjen, i odgovaraju sljedećem opisu: „Akustične ploče, uređaji za čišćenje akustičnih ploča, zvučnici, razglasi, uređaji za pojačavanje zvuka, videovrpce, magnetne trake, kućišta zvučnika, videokamere, osvijetljeni kinematografski filmovi, dijapozitivi, fotoaparati, računala, videoekrani, uređaji za reprodukciju zvuka i slika, televizori, gramofoni”.

               4

               Osporavani žig registriran je 13. rujna 2001. pod brojem 1790674 za proizvode iz točke 3. ove presude.

               5

               Prijenos osporavanog žiga upisan je 12. prosinca 2002. u korist društva Marpefa, SL u EUIPO‑ov registar.

               6

               Registracija osporavanog žiga 25. srpnja 2010. produljena je do 3. kolovoza 2020.

               7

               Tužitelj, Sony Interactive Entertainment Europe Ltd, podnio je 14. studenoga 2011. – tada se zvao Sony Computer Entertainment Europe Ltd – na temelju članka 51. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009 (koji je postao članak 58. stavak 1. točka (a) Uredbe 2017/1001) zahtjev za opoziv osporavanog žiga za sve proizvode za koje je bio registriran. U tom je zahtjevu tvrdio da se taj žig nije stvarno rabio u Europskoj uniji tijekom relevantnog razdoblja od pet godina i da ne postoje opravdani razlozi za neuporabu.

               8

               U odgovoru na zahtjev za opoziv osporavanog žiga 21. ožujka 2012. Marpefa je tvrdila da se osporavani žig stvarno rabio, barem u Španjolskoj, između 14. studenoga 2006. i 13. studenoga 2011. za sve proizvode navedene u točki 3. ove presude te je podnijela niz dokaza koji sadržavaju, među ostalim, izraz „vieta” i sljedeći figurativni žig Europske unije (prikazan i u sivoj boji):

               9

               Odlukom od 23. kolovoza 2013. Odjel za poništaje odbio je zahtjev za opoziv za sljedeće proizvode: „zvučnici, razglasi, uređaji za pojačavanje zvuka” i „računala, videoekrani, uređaji za reprodukciju zvuka i slika, televizori, gramofoni”. Prihvatio je zahtjev za ostale proizvode obuhvaćene osporavanim žigom.

               10

               Tužitelj je 28. listopada 2013. podnio žalbu EUIPO‑u radi poništenja odluke Odjela za poništaje u dijelu u kojem je on odbio zahtjev za opoziv.

               11

               Odlukom od 2. srpnja 2014. (u daljnjem tekstu: prva odluka) drugo žalbeno vijeće EUIPO‑a odbilo je žalbu. Ono je u biti smatralo da su dokazi koje je podnijela Marpefa pokazali da se osporavani žig stvarno rabio u Uniji tijekom relevantnog razdoblja kad je riječ o „zvučnicima, razglasima, uređajima za pojačavanje zvuka” i „računalima, videoekranima, uređajima za reprodukciju zvuka i slika, televizorima, gramofonima”, koji pripadaju razredu 9.

               12

               U prvoj odluci, kao prvo, žalbeno je vijeće navelo da je relevantno razdoblje za ocjenu stvarne uporabe osporavanog žiga bilo od 14. studenoga 2006. do, uključujući, 13. studenoga 2011. Kao drugo, smatralo je da su zahtjevi koji se odnose na mjesto uporabe u predmetnom slučaju ispunjeni. Kao treće, kad je riječ o trajanju uporabe, ono je u biti ocijenilo da su, gledajući u cjelini, dokazi koje je podnijela Marpefa pokazali „učestalost” i „redovitost” uporabe osporavanog žiga u Uniji, osobito između 2008. i 2011. Kao četvrto, kad je riječ o naravi uporabe, ono je utvrdilo da se osporavani žig nije rabio u obliku kojim bi se mijenjao njegov razlikovni karakter u odnosu na oblik u kojem je registriran. Kao peto, smatralo je da iz cjelovite ocjene dokaza proizlazi da se osporavani žig rabio za označivanje proizvoda navedenih u točki 11. ove presude. U tom kontekstu, ono je, među ostalim, u točki 46. prve odluke istaknulo da je jasno da su ti proizvodi „elektronički ili audiovizualni sustavi, predmeti i proizvodi koji su sastavljeni ili čine dio uređaja za reprodukciju zvuka i slika”, da „svi imaju sličnu ili istovjetnu narav i cilj i da se ne dopunjuju, nego su međusobno povezani” te da „pripadaju ‚prirodnom području proširenja’”, kako ga je Opći sud definirao u presudi od 14. srpnja 2005., Reckitt Benckiser (España)/OHIM – Aladin (ALADIN), T‑126/03, EU:T:2005:288. U istoj točki 46. dodalo je da je izraz „uređaji za reprodukciju zvuka i slika” definiran dovoljno „precizno i određeno” za označivanje proizvoda za koje je uporaba dokazana i da ne postoji nijedan valjan razlog da se unutar te kategorije izvrše značajne podjele.

               13

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 19. rujna 2014. i upisanom pod brojem predmeta T‑690/14 tužitelj je pokrenuo postupak radi poništenja prve odluke. U prilog osnovanosti svoje tužbe tužitelj je istaknuo tri tužbena razloga. Treći tužbeni razlog temeljio se na povredi načela djelomične uporabe iz članka 51. stavka 2. Uredbe br. 207/2009 (koji je postao članak 58. stavak 2. Uredbe 2017/1001) i bio je usmjeren protiv utvrđenjâ žalbenog vijeća iz točke 46. prve odluke. U okviru tog tužbenog razloga tužitelj je u biti isticao da se zaštita koja se dodjeljuje osporavanim žigom za „uređaje za reprodukciju zvuka i slika” primjenjuje na preširoku kategoriju proizvoda i da je treba podijeliti na potkategorije. Tijekom rasprave u prethodno navedenom predmetu dodao je da ta kategorija nije bila određena s dovoljno jasnoće i preciznosti.

               14

               Presudom od 10. prosinca 2015., Sony Computer Entertainment Europe/OHIM – Marpefa (Vieta) (T‑690/14, neobjavljena, EU:T:2015:950) Opći sud prihvatio je treći tužbeni razlog uz obrazloženje da se u biti, suprotno onomu što je utvrđeno u točki 46. prve odluke, nije moglo smatrati da je izraz „uređaji za reprodukciju zvuka i slika” utvrđen dovoljno „precizno i određeno”. Opći sud usto je istaknuo da, kad je na raspravi pozvan da naznači što je obuhvaćeno tim izrazom, EUIPO nije mogao pružiti nijedan konačan odgovor. Opći sud također je utvrdio da je taj izraz, shvaćen u svojem pravom i uobičajenom smislu, mogao uključivati širok raspon audiovizualne i elektroničke opreme, uključujući opremu za koju dokaz stvarne uporabe prema mišljenju Odjela za poništaje nije podnesen. Stoga je u točki 69. presude od 10. prosinca 2015., Vieta (T‑690/14, neobjavljena, EU:T:2015:950) Opći sud utvrdio da valja „poništiti [prvu] odluku […] u dijelu u kojem se njome predviđalo da je dokaz stvarne uporabe osporavanog žiga podnesen za ‚uređaje za reprodukciju zvuka i slika’ i, posljedično, odbijena žalba protiv odluke Odjela za poništaje kojom se odbija zahtjev za opoziv osporavanog žiga za navedene uređaje”.

               15

               Točke 1. i 2. izreke presude od 10. prosinca 2015., Vieta (T‑690/14, neobjavljena, EU:T:2015:950) glase kako slijedi:

                        „1.

                        [Prva] odluka […] poništava se u dijelu u kojem se njome odbija žalba protiv odluke Odjela za poništaje kojom se odbija zahtjev za opoziv [osporavanog] žiga za ‚uređaje za reprodukciju zvuka i slika’.

                        2.

                        Tužba se u preostalom dijelu odbija.”

               16

               Nakon presude od 10. prosinca 2015., Vieta (T‑690/14, neobjavljena, EU:T:2015:950), predsjedništvo žalbenih vijeća EUIPO‑a odlukom od 6. lipnja 2016. vratilo je predmet četvrtom žalbenom vijeću na ponovno odlučivanje pod brojem R 1010/2016‑4.

               17

               Odlukom od 4. listopada 2016. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) četvrto žalbeno vijeće EUIPO‑a odbilo je žalbu u predmetu R 1010/2016‑4.

               18

               U pobijanoj odluci žalbeno vijeće najprije je navelo da, nakon djelomičnog poništenja prve odluke presudom od 10. prosinca 2015., Vieta (T‑690/14, neobjavljena, EU:T:2015:950), ono mora ispitati je li se osporavani žig stvarno rabio za „uređaje za reprodukciju zvuka i slika” tijekom relevantnog razdoblja (t. 13. pobijane odluke). Pojasnilo je da je prva odluka pravomoćna kad je riječ o „zvučnicima, razglasima, uređajima za pojačavanje zvuka, računalima, videoekranima, televizorima [i] gramofonima” i da je stoga stvarna uporaba osporavanog žiga za te proizvode dokazana (t. 14. pobijane odluke).

               19

               Zatim je žalbeno vijeće navelo da izraz „uređaji za reprodukciju zvuka i slika” obuhvaća svaki uređaj koji istodobno može proizvoditi zvuk i slike (t. 15. pobijane odluke). Smatralo je da je televizor istoznačnica za poseban uređaj za reprodukciju zvuka i slika i da zbog toga žalbu koju mu je podnio tužitelj valja odbiti (t. 17. pobijane odluke). Dodalo je da je izraz „uređaji za reprodukciju zvuka i slika”„poseban izraz i […] istoznačnica za ‚televizor’, dovoljno jasan i precizan”, i da nije dio naslova iz razreda 9. (t. 18. pobijane odluke).

               20

               Zaključno, žalbeno vijeće utvrdilo je da u predmetnom slučaju više nije relevantno načelo koje se razvilo u sudskoj praksi, kako je istaknuto u točki 61. presude od 10. prosinca 2015., Vieta (T‑690/14, neobjavljena, EU:T:2015:950), prema kojem, u slučaju žiga koji je registriran za kategoriju proizvoda ili usluga koja je dovoljno široka da se unutar nje može razlikovati više potkategorija koje se mogu promatrati samostalno, dokaz stvarne uporabe žiga za jedan dio tih proizvoda ili usluga daje zaštitu samo za potkategoriju ili potkategorije kojima pripadaju proizvodi ili usluge za koje se taj žig stvarno rabio (t. 19. pobijane odluke).

         Zahtjevi stranaka

               21

               Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                        –

                        poništi pobijanu odluku;

                        –

                        naloži EUIPO‑u i drugoj stranci pred žalbenim vijećem snošenje troškova.

               22

               EUIPO od Općeg suda zahtijeva da:

                        –

                        odbije tužbu;

                        –

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

         Pravo

               23

               U prilog svojoj tužbi tužitelj ističe dva tužbena razloga. Prvi tužbeni razlog temelji se na povredi članka 65. stavka 6. Uredbe br. 207/2009 (koji je postao članak 72. stavak 6. Uredbe 2017/1001). Drugi tužbeni razlog temelji se na povredi načela prema kojem proizvode ili usluge za koje je zatražena zaštita žigom Europske unije podnositelj zahtjeva mora odrediti s dovoljno jasnoće i preciznosti.

               24

               Kad je riječ o prvom tužbenom razlogu, koji se temelji na povredi članka 65. stavka 6. Uredbe br. 207/2009, tužitelj tvrdi da žalbeno vijeće donijevši pobijanu odluku nije poštovalo izreku presude od 10. prosinca 2015., Vieta (T‑690/14, neobjavljena, EU:T:2015:950) ni obrazloženje Općeg suda koje je do nje dovelo.

               25

               S tim u vezi tužitelj ističe da je žalbeno vijeće pogrešno smatralo da je bilo slobodno ponovno ispitati pravno i činjenično pitanje je li izraz „uređaji za reprodukciju zvuka i slika” definiran dovoljno precizno da bi zadovoljio načelo djelomične uporabe, iako je Opći sud u presudi od 10. prosinca 2015., Vieta (T‑690/14, neobjavljena, EU:T:2015:950) utvrdio suprotno. On ističe da je to utvrđenje postalo pravomoćno jer nije dovedeno u pitanje u okviru žalbe protiv te presude. Stoga smatra da je žalbeno vijeće pogrešno pokušalo argumentirati da je, s obzirom na to da se televizor može smatrati primjerom uređaja za reprodukciju zvuka i slika, taj izraz prihvatljiv. K tomu, taj argument nije valjan odgovor na utvrđenje Općeg suda prema kojem je izraz „uređaji za reprodukciju zvuka i slika” preširok s obzirom na načelo djelomične uporabe. Naime, upravo se zbog toga što se unutar tog „generičkog” izraza mogu razlikovati potkategorije koje se mogu promatrati samostalno primjenjuje načelo djelomične uporabe.

               26

               Tužitelj smatra da činjenica da je žalbeno vijeće u točki 19. pobijane odluke utvrdilo da načelo djelomične uporabe koje je utvrdio Opći sud u predmetnom slučaju više nije relevantno čini drugi primjer povrede članka 65. stavka 6. Uredbe br. 207/2009.

               27

               EUIPO ističe da se pobijanom odlukom pojašnjavaju određeni koncepti, među ostalim, činjenica da su „uređaji za reprodukciju zvuka i slika” oni koji isključivo ili pretežno istodobno proizvode zvuk i slike, što isključuje videokamere i fotoaparate. Istaknuo je i da je žalbeno vijeće smatralo da je izraz „uređaji za reprodukciju zvuka i slika” istoznačnica za izraz „televizor”, to jest proizvod za koji je stvarna uporaba osporavanog žiga dokazana.

               28

               EUIPO tvrdi da je žalbeno vijeće postupilo u skladu s presudom od 10. prosinca 2015., Vieta (T‑690/14, neobjavljena, EU:T:2015:950) ispitavši može li se unutar kategorije „uređaji za reprodukciju zvuka i slika” razlikovati bilo koja istovrsna potkategorija proizvoda koja se može samostalno promatrati. Međutim, žalbeno vijeće nije uspjelo utvrditi takvu potkategoriju jer navedena kategorija obuhvaća samo jednu vrstu proizvoda, u ovom slučaju televizore. EUIPO dodaje da tužitelj nije predložio sličnu potkategoriju.

               29

               EUIPO dodaje da bi se uključivanjem kinematografskih projektora i čitača DVD‑a i uređaja za videoreprodukciju – uz televizore – u kategoriju „uređaja za reprodukciju zvuka i slika” moglo dobiti „alternativno objašnjenje” smisla izraza „uređaji za reprodukciju zvuka i slika”. On, međutim, smatra da te tri vrste proizvoda nisu dovoljno različite da bi mogle činiti usklađene kategorije ili potkategorije koje se mogu promatrati samostalno. Drugim riječima, nije moguće izvršiti značajne podjele unutar kategorije „uređaji za reprodukciju zvuka i slika”. Prema tome, dokaz stvarne uporabe osporavanog žiga za televizore, kinematografske projektore i čitače DVD‑a i uređaje za videoreprodukciju obuhvaća cijelu prethodno navedenu kategoriju. S tim u vezi ističe da je u točki 41. prve odluke žalbeno vijeće utvrdilo da je stvarna uporaba osporavanog žiga dokazana za projektore i prijenosne čitače DVD‑a.

               30

               Valja istaknuti da je u sudskoj praksi već naglašena važnost načela pravomoćnosti i u pravnom poretku Unije i u nacionalnim pravnim porecima. Naime, kako bi se osigurala stabilnost prava i pravnih odnosa te dobro sudovanje, potrebno je da se sudske odluke koje su postale pravomoćne nakon što su iscrpljena sva pravna sredstva ili nakon isteka rokova predviđenih za njihovo podnošenje više ne mogu osporavati (vidjeti presudu od 19. travnja 2012., Artegodan/Komisija, C‑221/10 P, EU:C:2012:216, t. 86. i navedenu sudsku praksu).

               31

               U tom kontekstu presuđeno je, s jedne strane, da se pravomoćnost odnosi samo na činjenična i pravna pitanja koja su stvarno ili nužno riješena predmetnom sudskom odlukom i da se, s druge strane, ne veže samo uz izreku te odluke, nego obuhvaća i njezino obrazloženje, koje čini nužan temelj njezine izreke i stoga je od nje neodvojivo (vidjeti presudu od 19. travnja 2012., Artegodan/Komisija, C‑221/10 P, EU:C:2012:216, t. 87. i navedenu sudsku praksu).

               32

               Kad je riječ o proizvodima na koje se odnosi prva odluka koji nisu „uređaji za reprodukciju zvuka i slika” – to jest „zvučnici”, „razglasi”, „uređaji za pojačavanje zvuka”, „računala”, „videoekrani”, „televizori” i „gramofoni” – iz presude od 10. prosinca 2015., Vieta (T‑690/14, neobjavljena, EU:T:2015:950) proizlazi da je Opći sud podržao utvrđenje žalbenog vijeća iz prve odluke prema kojem je dokazana stvarna uporaba osporavanog žiga za navedene proizvode. Osim toga, to utvrđenje ni na koji način nije dovedeno u pitanje u okviru ovog predmeta.

               33

               Kad je riječ o „uređajima za reprodukciju zvuka i slika”, iz točaka 63. do 68. presude od 10. prosinca 2015., Vieta (T‑690/14, neobjavljena, EU:T:2015:950) proizlazi da je Opći sud smatrao da taj izraz ne označava preciznu i određenu kategoriju proizvoda, kao što je to utvrdilo žalbeno vijeće u točki 46. prve odluke, nego široku kategoriju audiovizualnih i elektroničkih proizvoda. Stoga je na temelju sudske prakse navedene u točki 61. presude od 10. prosinca 2015., Vieta (T‑690/14, neobjavljena, EU:T:2015:950) Opći sud u točki 68. iste presude zaključio da dokaz stvarne uporabe osporavanog žiga za te uređaje nije podnesen.

               34

               U skladu s razmatranjima i utvrđenjima navedenima u točkama 32. i 33. ove presude, Opći sud presudio je u točki 69. presude od 10. prosinca 2015., Vieta (T‑690/14, neobjavljena, EU:T:2015:950) i u točki 1. izreke iste presude da prvu odluku treba poništiti u dijelu u kojem se njome odbija žalba protiv odluke Odjela za poništaje kojom se odbija zahtjev za opoziv osporavanog žiga za „uređaje za reprodukciju zvuka i slika”.

               35

               Budući da je presuda od 10. prosinca 2015., Vieta (T‑690/14, neobjavljena, EU:T:2015:950) postala pravomoćna jer protiv nje nije izjavljena žalba, valja utvrditi da ima učinak presuđene stvari. S tim u vezi, potrebno je utvrditi da su utvrđenja koja je izvršio Opći sud u presudi od 10. prosinca 2015., Vieta (T‑690/14, neobjavljena, EU:T:2015:950) u pogledu dosega izraza „uređaji za reprodukciju zvuka i slika” i nepostojanja dokaza stvarne uporabe osporavanog žiga za te proizvode (vidjeti točku 33. ove presude) bila odlučujuća za temelj točke 1. izreke te presude, kojom je djelomično poništena prva odluka. Ona su stoga obuhvaćena pravomoćnošću presude od 10. prosinca 2015., Vieta (T‑690/14, neobjavljena, EU:T:2015:950) i treba smatrati da je o njima konačno odlučeno.

               36

               Usto, u skladu s člankom 65. stavkom 6. Uredbe br. 207/2009, EUIPO je obvezan poduzeti potrebne mjere kako bi postupio u skladu s presudom od 10. prosinca 2015., Vieta (T‑690/14, neobjavljena, EU:T:2015:950).

               37

               U skladu s ustaljenom sudskom praksom, poništavajuća presuda važi ex tunc te stoga ima za učinak retroaktivno uklanjanje poništenog akta iz pravnog poretka (vidjeti presudu od 25. ožujka 2009., Kaul/OHIM – Bayer (ARCOL), T‑402/07, EU:T:2009:85, t. 21. i navedenu sudsku praksu).

               38

               Iz iste te sudske prakse proizlazi da, kako bi postupila u skladu s presudom o poništenju i u potpunosti je izvršila, institucija koja je donijela poništeni akt dužna je poštovati ne samo izreku presude nego i obrazloženje koje je do nje dovelo i koje predstavlja njezinu nužnu potporu, u smislu da je ono nužno za određivanje točnog značenja onoga što je odlučeno u izreci. Naime, tim se obrazloženjem, s jedne strane, točno određuje odredba koja se smatra nezakonitom i, s druge strane, iznose točni razlozi nezakonitosti utvrđene u izreci te ih institucija o kojoj je riječ mora uzeti u obzir prilikom nadomještanja poništenog akta (presude od 13. travnja 2011., Safariland/OHIM– DEF‑TEC Defense Technology (FIRST DEFENSE AEROSOL PEPPER PROJECTOR), T‑262/09, EU:T:2011:171, t. 41. i od 8. lipnja 2017., Bundesverband Deutsche Tafel/EUIPO – Tiertafel Deutschland (Tafel), T‑326/16, neobjavljena, EU:T:2017:380, t. 19.).

               39

               U ovom slučaju potrebno je utvrditi da je žalbeno vijeće pravilno izvršilo presudu od 10. prosinca 2015., Vieta (T‑690/14, neobjavljena, EU:T:2015:950) kad je u točki 14. pobijane odluke utvrdilo da je prva odluka pravomoćna u pogledu „zvučnika”, „razglasa”, „uređaja za pojačavanje zvuka”, „računala”, „videoekrana”, „televizora” i „gramofona” i da je stoga za te proizvode dokazana stvarna uporaba osporavanog žiga.

               40

               Žalbeno vijeće također je pravilno izvršilo presudu od 10. prosinca 2015., Vieta (T‑690/14, neobjavljena, EU:T:2015:950) kad je u točki 13. pobijane odluke smatralo da, nakon djelomičnog poništenja prve odluke koje je proglasio Opći sud, ono mora donijeti novu odluku u pogledu „uređaja za reprodukciju zvuka i slika”, s obzirom na to da o tom točno određenom aspektu žalbe koju mu je podnio tužitelj treba ponovno odlučiti.

               41

               S druge strane, pobijanom odlukom žalbeno je vijeće jasno povrijedilo presudu od 10. prosinca 2015., Vieta (T‑690/14, neobjavljena, EU:T:2015:950) utvrdivši, potpuno suprotno utvrđenjima Općeg suda koja su postala pravomoćna (vidjeti točku 35. ove presude), da izraz „uređaji za reprodukciju zvuka i slika” ima jasan i precizan sadržaj i da obuhvaća samo jednu vrstu proizvoda, to jest televizore, i zaključivši iz toga da je dokaz stvarne uporabe podnesen za „uređaje za reprodukciju zvuka i slika”. Stoga je i u suprotnosti s točkom 1. izreke presude od 10. prosinca 2015., Vieta (T‑690/14, neobjavljena, EU:T:2015:950), koja je također postala pravomoćna (vidjeti točku 35. ove presude), četvrto žalbeno vijeće odbilo tužiteljevu žalbu protiv odluke Odjela za poništaje od 23. kolovoza 2013. i tako ponovno potvrdilo osnovanost odbijanja zahtjeva za opoziv osporavanog žiga za „uređaje za reprodukciju zvuka i slika”, kako je odlučio Odjel za poništaje u svojoj gore navedenoj odluci, a zatim drugo žalbeno vijeće u prvoj odluci.

               42

               Iz toga slijedi da valja prihvatiti prvi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 65. stavka 6. Uredbe br. 207/2009.

               43

               Pobijanu odluku stoga valja poništiti a da nije potrebno ispitati drugi tužbeni razlog.

         Troškovi

               44

               Sukladno članku 134. stavku 1. Poslovnika Općeg suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je EUIPO izgubio spor, treba mu naložiti snošenje troškova, u skladu s tužiteljevim zahtjevima.

               Slijedom navedenog,
               OPĆI SUD (osmo vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Poništava se odluka četvrtog žalbenog vijeća Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) od 4. listopada 2016. (predmet R 1010/2016‑4), koja se odnosi na postupak opoziva između društava Sony Computer Entertainment Europe Ltd i Marpefa, SL.

                           2.

                           EUIPO‑u se nalaže snošenje troškova.

                           Collins

                           Kancheva

                           Passer

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 8. veljače 2018.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


Presuda Suda (deseto vijeće) od 8. veljače 2018.#Europska komisija protiv Kraljevine Španjolske.#Povreda obveze države članice – Prometna politika – Uredba (EZ) br. 1071/2009 – Cestovni prijevoznik – Odobrenje za javni prijevoz – Pretpostavke za odobravanje – Članak 3. stavci 1. i 2. – Članak 5. točka (b) – Nužan broj vozila – Nacionalni propisi – Stroži uvjeti odobrenja – Veći najmanji broj vozila.#Predmet C-181/17.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 8. veljače 2018.#Europska komisija protiv Savezne Republike Njemačke.#Povreda obveze države članice – Oporezivanje – Porez na dodanu vrijednost (PDV) – Direktiva 2006/112/EZ – Članak 73. – Oporezivi iznos – Članci 306. do 310. – Posebne odredbe za putničke agente – Isključenost tih odredbi za prodaju za poduzeća koja su porezni obveznici – Ukupno određivanje oporezivog iznosa za određeno razdoblje – Neusklađenost.#Predmet C-380/16.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 8. veljače 2018.#Institute for Direct Democracy in Europe ASBL (IDDE) protiv Europskog parlamenta.#Pravo institucija – Europski parlament – Odluka kojom se političkoj zakladi dodjeljuju bespovratna sredstva za 2017. i predviđa prethodno financiranje od 33 % maksimalnog iznosa bespovratnih sredstava i obveza pribavljanja bankarske garancije za prethodno financiranje – Tužba za poništenje – Akt koji se može pobijati – Dopuštenost – Obveza nepristranosti – Prava obrane – Financijska uredba – Pravila za primjenu Financijske uredbe – Uredba (EZ) br. 2004/2003 – Proporcionalnost.#Predmet T-118/17.


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 8. veljače 2018.#Pagkyprios organismos ageladotrofon (POA) Dimosia Ltd protiv Europske komisije.#Pristup dokumentima – Uredba (EZ) br. 1049/2001 – Dokumenti koji se odnose na zahtjev za registraciju naziva u skladu s Uredbom (EU) br. 1151/2012 – Dokumenti koji potječu iz Komisije – Dokumenti koji potječu iz države članice – Članak 4. stavak 5. Uredbe br. 1049/2001 – Odbijanje pristupa – Obveza obrazlaganja – Izuzeće koje se odnosi na zaštitu procesa odlučivanja – Izuzeće koje se odnosi na zaštitu sudskog postupka – Opseg nadzora koji provode institucija i sud Unije u pogledu razloga za prigovor na koje se pozvala država članica.#Predmet T-74/16.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 17. travnja 2018.#Helga Krüsemann i dr. protiv TUIfly GmbH.#Zahtjevi za prethodnu odluku koje su uputili Amtsgericht Hannover i Amtsgericht Düsseldorf.#Zahtjev za prethodnu odluku – Prijevoz – Pravila Zajednice u području odštete i pomoći putnicima u slučaju uskraćivanja ukrcaja i otkazivanja ili dužeg kašnjenja leta – Uredba (EZ) br. 261/2004 – Članak 5. stavak 3. – Članak 7. stavak 1. – Naknada štete – Oslobađanje od odgovornosti – Pojam ‚izvanredne okolnosti’ – ‚Divlji štrajk’.#Spojeni predmeti C-195/17, C-197/17 do C-203/17, C-226/17, C-228/17, C-254/17, C-274/17, C-275/17, C-278/17 do C-286/17 i C-290/17 do C-292/17.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      17. travnja 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Prijevoz – Pravila Zajednice u području odštete i pomoći putnicima u slučaju uskraćivanja ukrcaja i otkazivanja ili dužeg kašnjenja leta – Uredba (EZ) br. 261/2004 – Članak 5. stavak 3. – Članak 7. stavak 1. – Naknada štete – Oslobađanje od odgovornosti – Pojam ‚izvanredne okolnosti’ – ‚Divlji štrajk’”
      Spojeni predmeti C‑195/17, C‑197/17 do C‑203/17, C‑226/17, C‑228/17, C‑254/17, C‑274/17, C‑275/17, C‑278/17 do C‑286/17 i C‑290/17 do C‑292/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koje su uputili, s jedne strane, Amtsgericht Hannover (Općinski sud u Hannoveru, Njemačka), odlukama od 6. travnja 2017. (predmeti C‑195/17 i C‑197/17 do C‑203/17) i 19. travnja 2017. (predmeti C‑226/17 i C‑228/17) kao i od 11. svibnja 2017. (predmeti C‑254/17, C‑275/17, C‑278/17 i C‑281/17), 12. svibnja 2017. (predmeti C‑274/17, C‑279/17, C‑280/17 i C‑282/17 do C‑286/17), 16. svibnja 2017. (predmet C‑291/17) i 17. svibnja 2017. (predmet C‑290/17), koje je Sud zaprimio 13. travnja 2017. (predmeti C‑195/17 i C‑197/17 do C‑203/17) i 28. travnja 2017. (predmeti C‑226/17 i C‑228/17) kao i 15. svibnja 2017. (predmet C‑254/17), 18. svibnja 2017. (predmeti C‑274/17, C‑275/17 i C‑278/17 do C‑286/17) i 22. svibnja 2017. (predmeti C‑290/17 i C‑291/17) i, s druge strane, Amtsgericht Düsseldorf (Općinski sud u Düsseldorfu, Njemačka), odlukom od 16. svibnja 2017. (predmet C‑292/17), koju je Sud zaprimio 22. svibnja 2017., u postupcima
      Helga Krüsemann i dr. (C‑195/17),

         Thomas Neufeldt i dr. (C‑197/17),

         Ivan Wallmann (C‑198/17),

         Rita Hoffmeyer (C‑199/17),

         Rudolf Meyer (C‑199/17),

         Susanne de Winder (C‑200/17),

         Holger Schlosser (C‑201/17),

         Nicole Schlosser (C‑201/17),

         Peter Rebbe i dr. (C‑202/17),

         Eberhard Schmeer (C‑203/17),

         Brigitte Wittmann (C‑226/17),

         Reinhard Wittmann (C‑228/17),

         Regina Lorenz (C‑254/17),

         Prisca Sprecher (C‑254/17),

         Margarethe Yüce i dr. (C‑274/17),

         Friedemann Schoen (C‑275/17),

         Brigitta Schoen (C‑275/17),

         Susanne Meyer i dr. (C‑278/17),

         Thomas Kiehl (C‑279/17),

         Ralph Eßer (C‑280/17),

         Thomas Schmidt (C‑281/17),

         Werner Ansorge (C‑282/17),

         Herbert Blesgen (C‑283/17),

         Simone Künnecke i dr. (C‑284/17),

         Marta Gentile (C‑285/17),

         Marcel Gentile (C‑285/17),

         Gabriele Ossenbeck (C‑286/17),

         Angelina Fell i dr. (C‑290/17),

         Helga Jordan‑Grompe i dr. (C‑291/17),

         EUflight.de GmbH (C‑292/17)
      protiv

         TUIfly GmbH

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, J. Malenovský, M. Safjan, D. Šváby (izvjestitelj) i M. Vilaras, suci,
      nezavisni odvjetnik: E. Tanchev,
      tajnik: R. Schiano, administrator,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za T. Neufeldta i dr. i M. Schmeera, P. Degott, Rechtsanwalt,

               –

               za I. Wallmanna, M. Kleinmann, Rechtsanwalt,

               –

               za H. i N. Schlosser, R. Lorenz i P. Sprecher, F. i B. Schoen kao i EUflight.de GmbH, H. Deussen i M. Diekmann, Rechtsanwälte,

               –

               za B. Wittmann, R. Weist, Rechtsanwalt,

               –

               za R. Wittmanna, M. Michel, Rechtsanwalt,

               –

               za R. Eßera, on sam,

               –

               za W. Ansorgea i H. Blesgena, J. Lucar‑Jung, Rechtsanwältin,

               –

               za S. Künnecke i dr., C. Steding, Rechtsanwalt,

               –

               za TUIfly GmbH, P. Kauffmann i K. Witt, Rechtsanwälte,

               –

               za njemačku vladu, T. Henze, M. Hellmann i M. Kall, u svojstvu agenata,

               –

               za francusku vladu, E. de Moustier i I. Cohen, u svojstvu agenata,

               –

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               –

               za Europsku komisiju, K.-Ph. Wojcik i K. Simonsson te N. Yerrell, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 25. siječnja 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje članka 5. stavka 3. Uredbe (EZ) br. 261/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. veljače 2004. o utvrđivanju općih pravila odštete i pomoći putnicima u slučaju uskraćenog ukrcaja i otkazivanja ili dužeg kašnjenja leta […] te o stavljanju izvan snage Uredbe (EEZ) br. 295/91 (SL 2004., L 46, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 26., str. 21.).

               2

               Zahtjevi su upućeni u okviru sporova između putnikâ i društva TUIfly GmbH, zračnog prijevoznika, u vezi s odbijanjem potonjeg da isplati naknadu štete tim putnicima čiji su letovi duže vrijeme kasnili u polasku ili su otkazani.

         Pravni okvir

               3

               Uvodne izjave 1., 4., 14. i 15. Uredbe br. 261/2004 navode:

                        „(1)

                        Aktivnost [Unije] u području zračnog prijevoza usmjerena je, pored ostalih stvari, na osiguravanje visoke razine zaštite putnika. Uz to, u potpunosti bi trebalo voditi računa o obvezama zaštite potrošača općenito.

                  […]

                        (4)

                        [Unija] bi stoga trebala povisiti standarde zaštite propisane [Uredbom Vijeća (EEZ) br. 295/91 od 4. veljače 1991. o utvrđivanju općih pravila za sustav odštete u slučaju uskraćivanja ukrcaja u redovnom zračnom prijevozu (SL 1991., L 36, str. 5.)], kako bi ojačala prava putnika i osigurala djelovanje zračnih prijevoznika sukladno ujednačenim uvjetima na liberaliziranom tržištu.

                  […]

                        (14)

                        U skladu s Konvencijom [o ujednačavanju određenih pravila za međunarodni zračni prijevoz, zaključenom u Montrealu 28. svibnja 1999. i odobrene u ime Europske zajednice Odlukom Vijeća 2001/539/EZ od 5. travnja 2001. (SL 2001., L 194, str. 38.)], obveze stvarnih zračnih prijevoznika trebale bi biti ograničene ili u potpunosti isključene, u slučajevima kada je događaj uzrokovan izvanrednim okolnostima koje se nisu mogle izbjeći niti poduzimanjem svih [razumnih] mjera. Takve se okolnosti mogu posebno pojaviti u slučajevima političke nestabilnosti, meteoroloških uvjeta koji onemogućuju izvođenje predmetnog leta, sigurnosnih rizika, neočekivanih nedostataka po pitanju sigurnosti leta i štrajkova koji utječu na operacije stvarnih zračnih prijevoznika.

                        (15)

                        Smatrat će se da postoje izvanredne okolnosti onda kad je utjecaj odluke, koju je donijela uprava zračnog prometa, u vezi s određenim zrakoplovom određenog dana dove[o] do dugog kašnjenja leta, kašnjenja leta preko noći, ili do otkazivanja jednog ili više letova tim zrakoplovom, iako su sve [razumne] mjere poduzete od strane dotičnog zračnog prijevoznika kako bi se izbjeglo kašnjenje ili otkazivanje letova.”

               4

               Pod naslovom „Otkazivanje leta”, članak 5. te uredbe propisuje:
               „1.   U slučaju otkazivanja leta, dotični putnici:
               […]

                        (c)

                        imaju pravo na odštetu od strane stvarnog zračnog prijevoznika u skladu s člankom 7., osim ako:

                                 i.

                                 su obaviješteni o otkazivanju leta najmanje dva tjedna prije vremena polaska predviđenog redom letenja; ili

                                 ii.

                                 su obaviješteni o otkazivanju leta u roku od dva tjedna do sedam dana prije vremena polaska predviđenog redom letenja i ponuđeno im je preusmjeravanje koje im omogućuje da otputuju ne više od dva sata prije vremena polaska predviđenog redom letenja i da stignu u mjesto odredišta unutar četiri sata od planiranog vremena dolaska; ili

                                 iii.

                                 su obaviješteni o otkazivanju leta u roku od sedam dana prije vremena polaska predviđenog redom letenja i ponuđeno im je preusmjeravanje, čime im je omogućeno da otputuju ne više od sat vremena ranije od predviđenog vremena polaska i da stignu u mjesto odredišta unutar dva sata od planiranog vremena dolaska.

                  […]
               3.   Stvarni zračni prijevoznik nije dužan platiti odštetu u skladu s člankom 7., ako može dokazati da je do otkazivanja leta došlo zbog izvanrednih okolnosti koje se nije moglo izbjeći čak ni ako su sve razumne mjere poduzete.”

               5

               Pod naslovom „Pravo na odštetu” članak 7. navedene uredbe u svojem stavku 1. predviđa:
               „Pozivanjem na ovaj članak, putnici ostvaruju pravo na odštetu u iznosu od:

                        (a)

                        250 EUR za sve letove dužine 1500 km ili kraće;

                        (b)

                        400 EUR za sve letove unutar Zajednice, duže od 1500 km i za sve druge letove dužine između 1500 km i 3500 km;

                        (c)

                        600 EUR za sve letove koji ne spadaju pod točke (a) ili (b).

                  […]”

         Glavni postupci i prethodna pitanja

               6

               Tužitelji u glavnom postupku su svi putem kompanije TUIfly rezervirali letove koje je taj prijevoznik trebao izvršiti između 3. i 8. listopada 2016.

               7

               Kao što to proizlazi iz zahtjevâ za prethodnu odluku, svi ti letovi su bili ili otkazani ili su više od tri sata zakasnili u dolasku zbog iznimno visokog broja izostanaka osoblja društva TUIfly opravdanih zdravstvenim razlozima nakon što je uprava tog zračnog prijevoznika 30. rujna 2016. obavijestila osoblje o planovima za restrukturiranje društva.

               8

               Iz tih odluka također proizlazi to da, iako je uobičajena stopa izostanka osoblja zbog korištenja bolovanja u društvu TUIfly 10 %, ta stopa je između 1. listopada 2016. i 10. listopada 2016. značajno porasla na način da je dosezala od 34 % do 89 % kada je riječ o osoblju pilotske kabine i od 24 % do 62 % kada je riječ o kabinskom osoblju.

               9

               Stoga je društvo TUIfly, počevši od 3. listopada 2016., potpuno odustalo od svojeg izvornog plana letenja, pri čemu je osiguralo zamjenske (charter) letove kod drugih zračnih prijevoznika te pozvalo na posao radnike koji su se nalazili na dopustu.

               10

               Međutim, zbog tih izostanaka osoblja 3. listopada 2016. došlo je do dužeg kašnjenja 24 leta. Zatim je 4. listopada 2016. došlo do dužeg kašnjenja 29 letova, a 7 letova je otkazano. Od 5. listopada 2016. nadalje otkazan je velik broj letova. Društvo TUIfly je 7. i 8. listopada 2016. otkazalo sve letove s polaskom iz Njemačke.

               11

               Uprava društva TUIfly je uvečer 7. listopada 2016. obavijestila svoje zaposlenike da je postignut sporazum s njihovim predstavnicima.

               12

               S obzirom na tu situaciju koju je kvalificiralo kao „izvanredne okolnosti”, u smislu članka 5. stavka 3. Uredbe br. 261/2004, društvo TUIfly je tužiteljima u glavnom postupku odbilo isplatiti naknadu štete iz članka 5. stavka 1. točke (c) podtočke iii. i članka 7. Uredbe br. 261/2004, kako ih tumači Sud.

            Predmeti C‑195/17, C‑197/17 do C‑203/17, C‑226/17, C‑228/17, C‑274/17, C‑275/17, C‑278/17 do C‑286/17, C‑290/17 i C‑291/17

               13

               U predmetima C‑195/17, C‑197/17 do C‑203/17, C‑226/17, C‑228/17, C‑274/17, C‑275/17, C‑278/17 do C‑286/17, C‑290/17 i C‑291/17 sud koji je uputio zahtjev, Amtsgericht Hannover (Općinski sud u Hannoveru), navodi da, prema njemačkoj sudskoj praksi, bolest člana osoblja, barem kada ona nije rezultat vanjskog čina sabotaže koji je prouzročila treća osoba, i činjenica da treba tog člana zamijeniti nisu „izvanredne okolnosti” u smislu članka 5. stavka 3. Uredbe br. 261/2004.

               14

               Razmatrajući mogućnost kvalificiranja činjeničnih situacija koje su dovele do sporova u glavnim postupcima u kojima odlučuje kao o „izvanrednim okolnostima” u dijelu u kojem se te situacije odnose na stopu izostanka koja nije karakteristična za uobičajeni rad zračnog prijevoznika, nego do koje dolazi, kao što to navodi tuženik u glavnom postupku, osobito u slučaju „divljeg štrajka” ili poziva na bojkot samih članova osoblja, taj sud ipak smatra da u ovom predmetu treba zaključiti da ne postoje nikakve „izvanredne okolnosti”.

               15

               Naime, s jedne strane, taj sud naglašava to da je zračni prijevoznik o kojem je riječ u glavnom postupku potencijalno doprinio nastanku povećane stope izostanaka kada je najavio mjere restrukturiranja društva. S druge strane, iako većina njemačkih sudova priznaje postojanje „izvanrednih okolnosti” u slučaju i unutarnjeg i vanjskog štrajka, u postupcima u kojima odlučuje Amtsgericht Hannover (Općinski sud u Hannoveru) izostanak osoblja rezultat je poziva određenim članovima osoblja tog zračnog prijevoznika da uzmu bolovanje i službeno ne potječe od sindikata. Takva socijalna akcija se stoga razlikuje od službenog štrajka i treba je kvalificirati kao „divlji štrajk”, na koji se ne primjenjuje sloboda sindikalnog udruživanja.

               16

               Uostalom, ako okolnosti u predmetima u kojima odlučuje sud koji je uputio zahtjev treba kvalificirati kao „izvanredne okolnosti”, taj sud se pita treba li te okolnosti priznati samo za one letove na koje su one utjecale ili ih također treba priznati za letove nakon nastupanja tih „izvanrednih okolnosti”, omogućavajući na taj način predmetnim zračnim prijevoznicima da odbiju platiti naknadu štete putnicima kasnijih letova na koje je utjecala eventualna reorganizacija letova provedena nakon nastupanja tih „izvanrednih okolnosti”.

               17

               U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev upućuje na različitu sudsku praksu njemačkih sudova. On međutim smatra da volja zakonodavca Unije, kako proizlazi iz uvodne izjave 15. Uredbe br. 261/2004, i tumačenje koje proizlazi iz presude od 4. listopada 2012., Finnair (C‑22/11, EU:C:2012:604), omogućavaju zaključak da se zračni prijevoznik može pozvati na članak 5. stavak 3. Uredbe 261/2004 samo u slučaju leta na koji su utjecale „izvanredne okolnosti” o kojima je riječ.

               18

               U tim okolnostima je Amtsgericht Hannover (Općinski sud u Hannoveru) odlučio prekinuti postupke i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Čini li izostanak zbog korištenja bolovanja značajnog dijela osoblja potrebnog za izvođenje letova stvarnog zračnog prijevoznika [izvanredne okolnosti] u smislu članka 5. stavka 3. [Uredbe br. 261/2004]? U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje: koliki mora biti postotak izostanka da bi se [takve okolnosti] priznale?

                        2.

                        U slučaju niječnog odgovora na prvo pitanje: čini li spontani izostanak značajnog dijela osoblja potrebnog za izvođenje letova stvarnog zračnog prijevoznika zbog prekida rada koji nije u skladu s propisima radnog prava ili kolektivnim ugovorima („divlji štrajk”) izvanredne okolnosti u smislu članka 5. stavka 3. [Uredbe br. 261/2004]? U slučaju potvrdnog odgovora na drugo pitanje: koliki mora biti postotak izostanaka da bi se [takve okolnosti] priznale?

                        3.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na prvo ili drugo pitanje, moraju li same [izvanredne okolnosti postojati] u trenutku otkazivanja leta ili stvarni zračni prijevoznik može na temelju poslovnih razloga izraditi novi raspored letenja?

                        4.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na prvo ili drugo pitanje, odnosi li se pojam mogućnosti izbjegavanja na [izvanredne okolnosti] ili na posljedice nastanka [tih okolnosti]?”

            Predmet C‑292/17

               19

               U predmetu C‑292/17 sud koji je uputio zahtjev, Amtsgericht Düsseldorf (Općinski sud u Düsseldorfu), navodi da je u presudi od 4. listopada 2012., Finnair (C‑22/11, EU:C:2012:604), Sud zaista presudio da uskraćivanje ukrcaja putniku na let na koji ne utječe štrajk, u korist ukrcaja drugog putnika na čiji je raniji let utjecao štrajk, stvara pravo na naknadu štete. Međutim, ta presuda nije nužno primjenjiva u materiji otkazivanja leta jer Uredba br. 261/2004 ne predviđa mogućnost za prijevoznika da se pozove na „izvanredne okolnosti” da bi izbjegao svoju obvezu plaćanja naknade štete u slučaju uskraćivanja ukrcaja.

               20

               Taj sud ipak konstatira da članak 5. stavak 3. te uredbe zahtijeva da je do otkazivanja tog leta došlo zbog „izvanrednih okolnosti” i da stoga postoji uzročna veza između te okolnosti i tog otkazivanja. Međutim, otkazivanje leta do kojeg je došlo ne zbog izostanaka u vezi s bolesti, već zbog odluke stvarnog zračnog prijevoznika da reorganizira sve svoje letove s obzirom na tu okolnost, ne omogućava pripisivanje otkazivanja tog leta toj okolnosti. Takvo tumačenje članka 5. stavka 3. te uredbe može se temeljiti na njezinoj uvodnoj izjavi 15., u skladu s kojom „izvanredne okolnosti” moraju utjecati na jedan konkretan let.

               21

               U tim okolnostima Amtsgericht Düsseldorf (Općinski sud u Düsseldorfu) je odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Je li do otkazivanja leta došlo zbog ‚izvanrednih okolnosti’, u smislu članka 5. stavka 3. [Uredbe br. 261/2004,] ako te okolnosti (u predmetnom slučaju „divlji štrajk” ili „val bolesti”) samo neizravno utječu na predmetni let jer je zračni prijevoznik zbog tih okolnosti morao reorganizirati cjelokupan raspored letova, a taj novi raspored uključuje otkazivanje predmetnog leta?

                        2.

                        Može li se zračni prijevoznik osloboditi plaćanja naknade štete na temelju članka 5. stavka 3. Uredbe br. 261/2004 i onda kada je predmetni let bilo moguće izvesti bez reorganizacije s obzirom na to da bi posada dodijeljena tom letu bila na raspolaganju da nije bila dodijeljena drugim letovima u okviru reorganizacije?”

               22

               Odlukama predsjednika Suda od 10., 18. i 29. svibnja 2017. predmeti C‑195/17, C‑197/17 do C‑203/17, C‑226/17, C‑228/17, C‑254/17, C‑274/17, C‑275/17, C‑278/17 do C‑286/17 i C‑290/17 do C‑292/17 spojeni su u svrhu usmenog postupka i donošenja presude.

         O prethodnim pitanjima

            Dopuštenost pitanja u predmetima C‑195/17, C‑197/17 do C‑203/17, C‑226/17, C‑228/17, C‑254/17, C‑274/17, C‑275/17, C‑278/17 do C‑286/17, C‑290/17 i C‑291/17

               23

               Društvo TUIfly navodi da su prvo, treće i četvrto pitanje koje je postavio Amtsgericht Hannover (Općinski sud u Hannoveru) nedopuštena. Prvo pitanje, u dijelu u kojem taj sud želi dobiti upute u vezi sa stopom izostanka koja omogućava zaključak da postoje „izvanredne okolnosti”, pripada u nadležnost suda koji odlučuje o činjenicama. Treće pitanje nema nikakve veze s predmetom sporova u glavnom postupku jer društvo TUIfly nije izradilo novi raspored letenja zbog „poslovnih razloga svojstvenih društvu”, već se ograničilo na reorganiziranje svojih letova bez obzira na troškove ili te poslovne okolnosti. Naposljetku, četvrto pitanje je previše apstraktno.

               24

               U tom pogledu valja podsjetiti da prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda pitanja o tumačenju prava Unije koja uputi nacionalni sud unutar pravnog i činjeničnog okvira koji utvrđuje pod vlastitom odgovornošću i čiju točnost Sud nije dužan provjeravati uživaju presumpciju relevantnosti. Sud može odbiti odlučivati o zahtjevu koji je uputio nacionalni sud samo ako je očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom glavnog postupka, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima za davanje korisnog odgovora na upućena pitanja (presuda od 28. veljače 2018., ZPT, C‑518/16, EU:C:2018:126, t. 19. i navedena sudska praksa).

               25

               U ovom predmetu treba utvrditi da je cilj prvog pitanja koje je postavio Amtsgericht Hannover (Općinski sud u Hannoveru) ishođenje od Suda tumačenja pojma „izvanredne okolnosti”, u smislu članka 5. stavka 3. Uredbe br. 261/2004, s obzirom na činjenice o kojima je riječ u glavnim postupcima. Kvalificiranje činjenica koje je taj sud utvrdio s obzirom na pravo Unije podrazumijeva pak tumačenje tog prava, za koje je, u okviru postupka propisanog člankom 267. UFEU‑a, Sud nadležan (presuda od 20. prosinca 2017., Asociación Profesional Elite Taxi, C‑434/15, EU:C:2017:981, t. 20.).

               26

               U vezi s kritikama trećeg pitanja koje je postavio Amtsgericht Hannover (Općinski sud u Hannoveru), treba podsjetiti na to da se presumpcija relevantnosti navedena u točki 24. ove presude ne može oboriti samom okolnošću da jedna od stranaka u glavnom postupku osporava određene činjenice čiju točnost Sud ne provjerava, a o kojima ovisi definicija predmeta dotičnog postupka (presuda od 22. rujna 2016., Breitsamer und Ulrich, C‑113/15, EU:C:2016:718, t. 34. i navedena sudska praksa).

               27

               Naposljetku, četvrto pitanje koje je postavio Amtsgericht Hannover (Općinski sud u Hannoveru) ne može se smatrati apstraktnim jer je ono u izravnoj vezi s predmetom spora u glavnom postupku te stoga nije hipotetsko. Njime se od Suda želi ishoditi, u slučaju potvrdnog odgovora na prvo ili drugo pitanje koje je postavio taj sud, tumačenje uvjeta u kojima se zračni prijevoznici mogu osloboditi svoje obveze plaćanja naknade štete putnicima na temelju članka 5. stavka 1. točke (c) i članka 7. Uredbe br. 261/2004.

               28

               Stoga treba odbaciti prigovore društva TUIfly u vezi s nedopuštenosti prvog, trećeg i četvrtog pitanja koja je postavio Amtsgericht Hannover (Općinski sud u Hannoveru).

            Meritum

         Prva dva pitanja u predmetima C‑195/17, C‑197/17 do C‑203/17, C‑226/17, C‑228/17, C‑274/17, C‑275/17, C‑278/17 do C‑286/17, C‑290/17 i C‑291/17 i pitanja u predmetu C‑292/17 u dijelu u kojem se odnose na posljedice kvalifikacije činjenica u glavnom postupku kao „izvanrednih okolnosti”

               29

               Svojim prvim i drugim pitanjem u predmetima C‑195/17, C‑197/17 do C‑203/17, C‑226/17, C‑228/17, C‑274/17, C‑275/17, C‑278/17 do C‑286/17, C‑290/17 i C‑291/17 i pitanjima u predmetu C‑292/17, koja treba ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti želi znati treba li članak 5. stavak 3. Uredbe br. 261/2004, u vezi s njezinom uvodnom izjavom 14. tumačiti na način da je spontani izostanak značajnog dijela zrakoplovnog osoblja („divlji štrajk”), poput onoga u predmetima u glavnim postupcima, obuhvaćen pojmom „izvanrednih okolnosti” u smislu te odredbe.

               30

               S tim u vezi, treba podsjetiti da je, u slučaju otkazivanja leta ili dužeg kašnjenja, to jest u trajanju od tri sata ili dužem od tri sata, zakonodavac Unije namjeravao urediti obveze zračnih prijevoznika predviđene u članku 5. stavku 1. Uredbe br. 261/2004 (presuda od 4. svibnja 2017., Pešková i Peška, C‑315/15, EU:C:2017:342, t. 19. i navedena sudska praksa).

               31

               U skladu s uvodnim izjavama 14. i 15. kao i s člankom 5. stavkom 3. te uredbe, odstupajući od odredbi stavka 1. tog članka, zračni se prijevoznik stoga oslobađa svoje obveze plaćanja naknade štete putnicima na temelju članka 7. Uredbe br. 261/2004 ako može dokazati da je do otkazivanja ili kašnjenja leta u trajanju od tri sata ili dužem od tri sata u dolasku došlo zbog izvanrednih okolnosti koje se nisu mogle izbjeći čak ni uz poduzimanje svih razumnih mjera (presuda od 4. svibnja 2017., Pešková i Peška, C‑315/15, EU:C:2017:342, t. 20. i navedena sudska praksa).

               32

               Kao izvanredne okolnosti u smislu članka 5. stavka 3. Uredbe br. 261/2004 mogu se kvalificirati događaji koji po svojoj naravi ili zbog svojeg uzroka nisu dio redovnog obavljanja djelatnosti konkretnog zračnog prijevoznika te su izvan njegove stvarne kontrole (presuda od 4. svibnja 2017., Pešková i Peška, C‑315/15, EU:C:2017:342, t. 22. i navedena sudska praksa).

               33

               U skladu s uvodnom izjavom 14. Uredbe (EZ) br. 261/2004, izvanredne okolnosti mogu se pojaviti u slučaju štrajkova koji utječu na operacije stvarnih zračnih prijevoznika.

               34

               U tom pogledu Sud je već imao priliku precizirati to da okolnosti iz te uvodne izjave nisu nužno i automatski razlozi oslobađanja od obveze plaćanja naknade štete iz članka 5. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 261/2004 (vidjeti u tom smislu presudu od 22. prosinca 2008., Wallentin‑Hermann, C‑549/07, EU:C:2008:771, t. 22.), i da stoga treba ocijeniti, u svakom pojedinom slučaju, ispunjavaju li one dva kumulativna uvjeta iz točke 32. ove presude.

               35

               Naime, iz sudske prakse Suda proizlazi da svaki nepredvidivi događaj ne treba nužno kvalificirati kao „izvanredne okolnosti”, u smislu iz prethodne točke, već je moguće smatrati da je takav događaj dio redovnog obavljanja djelatnosti konkretnog zračnog prijevoznika (vidjeti, u tom smislu, presudu od 17. rujna 2015., van der Lans, C‑257/14, EU:C:2015:618, t. 42.).

               36

               Usto, s obzirom na cilj uredbe br. 261/2004, koji se sastoji, kao što proizlazi iz njezine uvodne izjave 1., u osiguravanju visoke razine zaštite putnika i s obzirom na činjenicu da članak 5. stavak 3. te uredbe odstupa od načela obeštećivanja putnika u slučaju uskraćenog ukrcaja i otkazivanja ili dužeg kašnjenja leta u polasku, pojam „izvanredne okolnosti”, u smislu potonjeg stavka treba tumačiti usko (vidjeti u tom smislu presudu od 22. prosinca 2008., Wallentin‑Hermann, C‑549/07, EU:C:2008:771, t. 20.).

               37

               S obzirom na te okolnosti treba utvrditi može li se „divlji štrajk” poput onog u glavnom postupku kvalificirati kao „izvanredne okolnosti” u smislu članka 5. stavka 3. Uredbe br. 261/2004.

               38

               U ovom predmetu, iz spisa podnesenoga Sudu proizlazi to da je „divlji štrajk” stvarnog zračnog prijevoznika o kojem je riječ rezultat njegove iznenadne objave restrukturiranja društva. To objava dovela je do toga da je, približno tijekom jednog tjedna, stopa izostanka zrakoplovnog osoblja bila osobito povišena, nakon spontanog poziva ne predstavnika radnika društva, već samih radnika koji su uzeli bolovanje.

               39

               Prema tome nije sporno da je taj „divlji štrajk” iniciralo osoblje društva TUIfly da bi iznijelo svoje zahtjeve, u situaciji koja se odnosi na mjere restrukturiranja koje je najavila uprava tog zračnog prijevoznika.

               40

               Međutim, kao što je to pravilno navela Europska komisija u svojim pisanim očitovanjima, restrukturiranja i reorganiziranja društava dio su njihovih uobičajenih mjera upravljanja.

               41

               Stoga je uobičajeno da su zračni prijevoznici u obavljanju svojih djelatnosti suočeni s neslaganjima, čak sukobima, s članovima svojeg osoblja ili jednog dijela tog osoblja.

               42

               Stoga, u uvjetima iz točaka 38. i 39. ove presude, rizike koji proizlaze iz socijalnih posljedica koje prate te mjere treba smatrati dijelom redovnog obavljanja djelatnosti konkretnog zračnog prijevoznika.

               43

               Stoga za „divlji štrajk” u predmetu u glavnom postupku ne treba smatrati da je izvan stvarne kontrole predmetnog zračnog prijevoznika.

               44

               Osim činjenice da je taj „divlji štrajk” rezultat odluke zračnog prijevoznika, treba napomenuti da je, unatoč povišenoj stopi izostanaka koju navodi sud koji je uputio zahtjev, taj „divlji štrajk” prestao nakon dogovora postignutog s predstavnicima radnika.

               45

               Stoga takav štrajk ne treba kvalificirati kao „izvanredne okolnosti”, u smislu članka 5. stavka 3. Uredbe br. 261/2004, na način da bi se stvarnog zrakoplovnog prijevoznika oslobodilo njegove obveze plaćanja naknade štete iz članka 5. stavka 1. točke (c) i članka 7. stavka 1. te uredbe.

               46

               Taj zaključak ne može se dovesti u pitanje činjenicom da tu socijalnu akciju treba kvalificirati kao „divlji štrajk” u smislu primjenjivog njemačkoga socijalnog zakonodavstva, kada ga nije službeno pokrenuo sindikat.

               47

               Naime, razlikovanje između štrajkova koji su, na temelju primjenjivog nacionalnog prava, zakoniti i onih koji to nisu za utvrđivanje toga treba li ih se smatrati „izvanrednim okolnostima” u smislu članka 5. stavka 3. Uredbe br. 261/2004, dovelo bi do toga da pravo na naknadu štete putnika ovisi o socijalnom zakonodavstvu svake države članice, čime se ugrožavaju ciljevi Uredbe br. 261/2004, iz njezinih uvodnih izjava 1. do 4., koji se sastoje u osiguravanju visoke razine zaštite putnika i osiguravanju toga da zračni prijevoznici djeluju sukladno ujednačenim uvjetima na području Unije.

               48

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prva dva pitanja u predmetima C‑195/17, C‑197/16 do C‑203/17, C‑226/17, C‑228/17, C‑274/17, C‑275/17, C‑278/17 do C‑286/17, C‑290/17 i C‑291/17 kao i na pitanja u predmetu C‑292/17 treba odgovoriti u smislu da članak 5. stavak 3. Uredbe (EZ) br. 261/2004, u vezi s uvodnom izjavom 14. te uredbe, treba tumačiti na način da spontani izostanak značajnog dijela zrakoplovnog osoblja („divlji štrajk”), poput onoga u predmetima u glavnim postupcima, koji je rezultat iznenadne objave restrukturiranja društva od strane stvarnog zračnog prijevoznika, a do kojeg je došlo ne na spontani poziv predstavnika radnika društva, već samih radnika koji su uzeli bolovanje, nije obuhvaćen pojmom „izvanrednih okolnosti” u smislu te odredbe.

         Treće i četvrto pitanje u predmetima C‑195/17, C‑197/16 do C‑203/17, C‑226/17, C‑228/17, C‑274/17, C‑275/17, C‑278/17 do C‑286/17, C‑290/17 i C‑291/17 i pitanja u predmetu C‑292/17 u dijelu u kojem se odnose na posljedice kvalifikacije činjenica u glavnom postupku kao „izvanrednih okolnosti”

               49

               S obzirom na odgovor na prvo i drugo pitanje u predmetu C‑195/17, C‑197/17 do C‑203/17, C‑226/17, C‑228/17, C‑274/17, C‑275/17, C‑278/17 do C‑286/17, C‑290/17 i C‑291/17, ne treba odgovoriti na treće i četvrto pitanje u tim predmetima kao ni na pitanja u predmetu C‑292/17 u dijelu u kojem se odnose na posljedice kvalifikacije činjenica u glavnom postupku kao „izvanrednih okolnosti”.

         Troškovi

               50

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Članak 5. stavak 3. Uredbe (EZ) br. 261/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. veljače 2004. o utvrđivanju općih pravila odštete i pomoći putnicima u slučaju uskraćenog ukrcaja i otkazivanja ili dužeg kašnjenja leta […] te o stavljanju izvan snage Uredbe (EEZ) br. 295/91, u vezi s uvodnom izjavom 14. te uredbe, treba tumačiti na način da spontani izostanak značajnog dijela zrakoplovnog osoblja („divlji štrajk”), poput onoga u predmetima u glavnom postupku, koji je rezultat iznenadne objave restrukturiranja društva od strane stvarnog zračnog prijevoznika, a do kojeg je došlo ne na spontani poziv predstavnika radnika društva, već samih radnika koji su uzeli bolovanje, nije obuhvaćen pojmom „izvanrednih okolnosti” u smislu te odredbe.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 26. travnja 2018.#Espírito Santo Financial (Portugal), SGPS, SA protiv Europske središnje banke.#Pristup dokumentima – Odluka 2004/258/EZ – Dokumenti koji se odnose na ESB-ovu odluku od 1. kolovoza 2014. o Banco Espírito Santo SA – Prešutno uskraćivanje pristupa – Izričito uskraćivanje pristupa – Djelomično uskraćivanje pristupa – Iznimka koja se odnosi na povjerljivost postupaka ESB-ovih tijela nadležnih za odlučivanje – Iznimka koja se odnosi na financijsku, monetarnu ili gospodarsku politiku Unije ili države članice – Iznimka koja se odnosi na stabilnost financijskog sustava Unije ili države članice – Iznimka koja se odnosi na zaštitu komercijalnih interesa – Iznimka koja se odnosi na mišljenje za internu uporabu – Obveza obrazlaganja.#Predmet T-251/15.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 26. travnja 2018.#Convivo GmbH protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Međunarodna registracija u kojoj je naznačena Europska unija – Verbalni žig M’Cooky – Raniji nacionalni figurativni žig MR.COOK – Relativni razlog za odbijanje – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe br. 207/2009 (koji je postao članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe 2017/1001) – Vjerojatnost dovođenja u zabludu.#Predmet T-288/16.