Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 11. lipnja 2015.#Laboratoires CTRS protiv Europske komisije.#Lijekovi za humanu primjenu – Lijekovi za rijetke bolesti – Odobrenje za stavljanje u promet lijeka Cholic Acid FGK (pod nazivom Kolbam) – Terapijske indikacije – Isključivo pravo stavljanja u promet – Članak 8. stavak 1. Uredbe (EZ) br. 141/2000.#Predmet T-452/14.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 26. siječnja 2006.#Rijksdienst voor Sociale Zekerheid protiv Herbosch Kiere NV.#Zahtjev za prethodnu odluku: Arbeidshof te Brussel - Belgija.#Socijalna sigurnost radnika migranata.#Predmet C-2/05.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 15. prosinca 2015.#Shoe Branding Europe BVBA protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Prijava žiga Zajednice koji se sastoji od dvije paralelne pruge na hlačama – Apsolutni razlog za odbijanje – Nepostojanje razlikovnoga karaktera – Članak 7. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-64/15.


Presuda Suda od 19. svibnja 1998. # Komisija Europskih zajednica protiv Kraljevine Nizozemske. # Predmet C-3/96.


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 19. siječnja 2017.#Europska komisija protiv Total SA i Elf Aquitaine SA.#Žalba – Zabranjeni sporazumi – Tržište metakrilata – Novčane kazne – Solidarna odgovornost društava majki i njihova društva kćeri zbog protupravnog ponašanja društva kćeri – Plaćanje novčane kazne društva kćeri – Smanjenje iznosa novčane kazne društvu kćeri nakon presude Općeg suda Europske unije – Pisma računovodstva Europske komisije kojima se od društava majki zahtijeva plaćanje iznosa koji su ona vratila društvu kćeri, uvećanog za zatezne kamate – Tužba za poništenje – Akti koji se mogu pobijati – Djelotvorna sudska zaštita.#Predmet C-351/15 P.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      19. siječnja 2017. (
            *1
         )
      „Žalba — Zabranjeni sporazumi — Tržište metakrilata — Novčane kazne — Solidarna odgovornost društava majki i njihova društva kćeri zbog protupravnog ponašanja društva kćeri — Plaćanje novčane kazne društva kćeri — Smanjenje iznosa novčane kazne društvu kćeri nakon presude Općeg suda Europske unije — Pisma računovodstva Europske komisije kojima se od društava majki zahtijeva plaćanje iznosa koji su ona vratila društvu kćeri, uvećanog za zatezne kamate — Tužba za poništenje — Akti koji se mogu pobijati — Djelotvorna sudska zaštita“
      U predmetu C‑351/15 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 10. srpnja 2015.,

         Europska komisija, koju zastupaju V. Bottka i F. Dintilhac, u svojstvu agenata,
      žalitelj,
      koju podupire:

         Nadzorno tijela EFTA‑e, koje zastupa C. Perrin, u svojstvu agenta,
      intervenijent,
      a druge stranke u postupku su:

         Total SA, sa sjedištem u Courbevoieu (Francuska),

         Elf Aquitaine SA, sa sjedištem u Courbevoieu,
      koje zastupaju E. Morgan de Rivery i E. Lagathu, odvjetnici,
      tužitelji u prvom stupnju,
      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, E. Regan, J.-C. Bonichot, C. G. Fernlund i S. Rodin (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: V. Giacobbo‑Peyronnel, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 9. lipnja 2016.,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 21. srpnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Europska komisija svojom žalbom traži poništenje presude Općeg suda Europske unije od 29. travnja 2015., Total i Elf Aquitaine/Komisija (T‑470/11, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2015:241), kojom je Opći sud djelomično poništio Komisijina pisma BUDG/DGA/C4/BM/s746396 od 24. lipnja 2011. (u daljnjem tekstu: pismo od 24. lipnja 2011.) i BUDG/DGA/C4/BM/s812886 od 8. srpnja 2011. (u daljnjem tekstu: pismo od 8. srpnja 2011., te zajedno: sporna pisma), koja se odnose na plaćanje društava Total SA i Elf Aquitaine SA novčane kazne sa zateznim kamatama, dugovane nastavno na Odluku C (2006) 2098 final od 31. svibnja 2006. o postupku primjene članka 81. UEZ‑a i članka 53. Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru (EGP) (predmet COMP/F/38.645 – Metakrilati) (u daljnjem tekstu: odluka Metakrilati).

         Okolnosti spora

               2

               Opći sud izložio je okolnosti spora u točkama 2. do 28. pobijane presude na sljedeći način:

                        „2

                        [Odlukom Metakrilati] Komisija […] je naložila Arkemi SA i njezinim društvima kćerima Altuglas International SA i Altumax Europe SAS (u daljnjem tekstu zajedno: Arkema) solidarno plaćanje novčane kazne od 219131250 eura zbog sudjelovanja u zabranjenom sporazumu (u daljnjem tekstu: početna novčana kazna).

                        3

                        [Protustranke], koj[e] su tijekom razdoblja protupravnosti utvrđenog u odluci Metakrilati bil[e] društva majke Arkeme, proglašen[e] su solidarno odgovornima za plaćanje početne novčane kazne u visini, redom, 181350000 eura i 140400000 eura.

                        4

                        Arkema je 7. rujna 2006. platila početnu novčanu kaznu te je uz [protustranke], ali samostalno, podnijela tužbu protiv odluke Metakrilati (u daljnjem tekstu: sudski postupak Metakrilati).

                           Sudski postupak Metakrilati pred Općim sudom

                        5

                        [Protustranke] su 4. kolovoza 2006., a Arkema 10. kolovoza 2006., podnijel[e] tužbu za poništenje protiv odluke Metakrilati.

                        6

                        U okviru predmeta T‑206/06 [protustranke] su kao glavni tužbeni zahtjev tražil[e] poništenje odluke Metakrilati.

                        7

                        U okviru tog predmeta [protustranke] su podredno također zahtijeval[e] smanjenje iznosa početne novčane kazne solidarno izrečene Arkemi i njima samima.

                        8

                        Komisija je 24. srpnja 2008. uputila Arkemi pismo kojim je poziva da potvrdi da je njezino plaćanje od 7. rujna 2006. bilo izvršeno ,u ime svih zajednički i solidarno odgovornih dužnika', pojašnjavajući da bi, s jedne strane, ,u odsutnosti takve potvrde te u slučaju da odluka [Metakrilati bude] poništena u odnosu na poduzetnika u ime kojega je izvršeno plaćanje', ona ,vratila iznos od 219131250 eura s kamatama' i da bi, s druge strane, ,ako [bi] cijeli iznos ili dio iznosa Sud potvrdio u pogledu bilo kojeg od drugih solidarnih dužnika', ona ,od njega zahtijevala cijeli preostali potraživani iznos uvećan za zatezne kamate po stopi od 6,09%'.

                        9

                        Arkema je pismom od 25. rujna 2008. obavijestila Komisiju da je iznos od 219131250 eura uplatila ,u svojstvu solidarnog sudužnika te da su s tim plaćanjem u cijelosti ispunjena Komisijina prava kako u odnosu na Arkemu tako i u odnosu na sve solidarne sudužnike'. Stoga je Arkema ,izrazila žaljenje što ne može ovlastiti Komisiju da zadrži bilo koji iznos u slučaju ako [bi] Arkemina tužba bila okrunjena uspjehom pred sudom Zajednice'.

                        10

                        Komisija je 24. studenoga 2008. [protustrankama] uputila pismo kako bi ih, među ostalim, obavijestila o Arkeminu pismu od 25. rujna 2008. i o činjenici da je Arkema odbila ispuniti Komisijinu izjavu o zajedničkom plaćanju.

                        11

                        Tužba [protustranaka] odbijena je presudom od 7. lipnja 2011., Total i Elf Aquitaine/Komisija (T‑206/06, […] EU:T:2011:250).

                        12

                        Nasuprot tomu, tužba koju je zasebno podnijela Arkema protiv odluke Metakrilati djelomično je usvojena presudom od 7. lipnja 2011., Arkema France i dr./Komisija (T‑217/06, […] EU:T:2011:251) pa je iznos novčane kazne izrečene Arkemi smanjen na 113343750 eura.

                        13

                        U presudi [od 7. lipnja 2011., Arkema France i dr./Komisija (T‑217/06, EU:T:2011:251)], Opći je sud izvršavajući svoje ovlasti pune nadležnosti smatrao da treba smanjiti uvećanje novčane kazne, koja je na temelju odvraćajućeg učinka bila primijenjena na Arkemu u odluci Metakrilati, kako bi se uzela u obzir činjenica da njome u trenutku kad joj je izrečena novčana kazna više nisu upravljal[e] [protustranke] (presuda [od 7. lipnja 2011., Arkema France i dr./Komisija (T‑217/06, EU:T:2011:251)], t. 338. i 339.).

                        14

                        Presuda [od 7. lipnja 2011., Arkema France i dr./Komisija (T‑217/06, EU:T:2011:251)] postala je pravomoćna s obzirom na to da protiv nje nije uložena žalba.

                        15

                        Komisija je Arkemi s danom 5. srpnja 2011. vratila iznos od 119247033,72 eura (105787500 eura glavnice uvećano za 13459533,72 eura kamata).

                           [Sporna] pisma

                        Pismo od 24. lipnja 2011.

                        16

                        Komisija je u pismu od 24. lipnja 2011. obavijestila [protustranke] da ,izvršenjem presude [od 7. lipnja 2011., Arkema France i dr./Komisija (T‑217/06, EU:T:2011:251), ona] vraća Arkemi iznos koji odgovara smanjenju novčane kazne kako je odlučio Opći sud’.

                        17

                        Komisija je u istom pismu od 24. lipnja 2011. također zatražila od [protustranaka] ,[u]sporedno, i pod pretpostavkom ulaganja žalbe pred Sudom protiv presude [od 7. lipnja 2011., Total i Elf Aquitaine/Komisija (T‑206/06, EU:T:2011:250),] plaćanje preostalog iznosa uvećanog za zatezne kamate po stopi od 6,09% računajući od 8. rujna 2006.', odnosno 68006250 eura, plaćanje za koje je Total smatran odgovornim ,zajednički i solidarno' u visini od 27056250 eura, uvećano za zatezne kamate, odnosno u ukupnom iznosu od 88135466,52 eura.

                        18

                        [Protustranke] su pismom naslovljenim na Komisiju od 29. lipnja 2011. u biti navel[e] da su od 7. rujna 2006. prema Komisiji ,ispunjena sva njezina prava' te su joj postavil[e] različita pitanja radi dobivanja pojašnjenja o više točaka iz pisma od 24. lipnja 2011.
                        Pismo od 8. srpnja 2011.

                        19

                        Komisija je pismom od 8. srpnja 2011. odgovorila, među ostalim, da se ,suprotno shvaćanju [protustranaka, ona] [nije odrekla] naplate potraživanih svota u slučaju da se [protustranke] odreknu žalbe pred Sudom' pojašnjavajući da ,se odgovornost [protustranaka] [nije ugasila] zadržavanjem iznosa koji su navedeni u presudi [od 7. lipnja 2011., Arkema France i dr./Komisija (T‑217/06, EU:T:2011:251)], a koje je Arkema platila'.

                        20

                        Komisija je u istom pismu od 8. srpnja 2011. priznala da je pogriješila u odnosu na iznos koji je namjeravala potraživati te je pojasnila da je iznos koji se potražuje od Elf Aquitainea, radi izvršenja odluke Metakrilati kao i presude [od 7. lipnja 2011., Total i Elf Aquitaine/Komisija (T‑206/06, EU:T:2011:250)], te presude [od 7. lipnja 2011., Arkema France i dr./Komisija (T‑217/06, EU:T:2011:251)], 137099614,58 eura, uključujući zatezne kamate od 31312114,58 eura […], iznos u kojem je Total solidarno dužan u visini od 84028796,03 eura.

                        21

                        Komisija je u pismu od 8. srpnja 2011. također pojasnila da u slučaju žalbe [protustranaka] protiv presude [od 7. lipnja 2011., Total i Elf Aquitaine/Komisija (T‑206/06, EU:T:2011:250)], on[e] mogu uspostaviti bankovnu garanciju umjesto plaćanja novčane kazne.

                        22

                        [Protustranke] su 18. srpnja 2011. platil[e] Komisiji iznos potraživan u pismu od 8. srpnja 2011., odnosno 137099614,58 eura.

                           Sudski postupak Metakrilati pred Sudom povodom žalbe

                        23

                        [Protustranke] su 10. kolovoza 2011. uložil[e] žalbu protiv presude [od 7. lipnja 2011., Total i Elf Aquitaine/Komisija (T‑206/06, EU:T:2011:250)].

                  […]

                        25

                        Budući da je Sud odbacio sve zahtjeve [protustranaka], žalba je odbačena rješenjem od 7. veljače 2012., Total i Elf Aquitaine/Komisija (C‑421/11 P, [neobjavljeno] […] EU:C:2012:60).

                  […]

                        28

                        Sud je o zahtjevima koji su podneseni podredno i odnose se na oslobađanje od plaćanja zateznih kamata odlučio kako slijedi:

                                 ‚89

                                 Taj zahtjev mora se odbaciti kao očito nedopušten jer nije usmjeren […] protiv presude [od 7. lipnja 2011., Total i Elf Aquitaine/Komisija (T‑206/06, EU:T:2011:250)], nego protiv pisma [od 8. srpnja 2011.] koje je, osim toga, predmet tužbe [protustranaka] pred Općim sudom, upisane u tajništvu Općeg suda pod brojem T‑470/11.’”

         Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

               3

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 1. rujna 2011. protustranke su pred Općim sudom pokrenule postupak za poništenje spornih pisama, podredno zahtijevajući smanjenje iznosa koji se od njih potražuju te još podrednije, poništenje zateznih kamata.

               4

               Aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 17. studenoga 2011. Komisija je istaknula prigovor nedopuštenosti na temelju članka 114. Poslovnika Općeg suda. Ona je, među ostalim, tvrdila da su sporna pisma akti koje nije moguće pobijati jer nemaju obvezujuće pravne učinke koji bi mogli utjecati na protustranke i da obveza plaćanja koja tereti protustranke proizlazi samo iz odluke Metakrilati.

               5

               Kao prvo, Opći sud je u točkama 72. do 101. pobijane presude ispitao taj prigovor nedopuštenosti.

               6

               Što se tiče glavnog iznosa koji se u spornim pismima potražuje od protustranaka, Opći sud je u tom pogledu osobito smatrao da ta pisma nisu utjecala na interese protustranaka tako da bi na bitan način mijenjala njihov pravni položaj u smislu članka 263. UFEU‑a nastavno na odluku Metakrilati.

               7

               Nasuprot tomu, kad je riječ o obvezi plaćanja zateznih kamata, Opći je sud ocijenio da ona ne proizlazi iz te odluke, kao ni iz presuda od 7. lipnja 2011., Total i Elf Aquitaine/Komisija (T‑206/06, EU:T:2011:250) odnosno od 7. lipnja 2011., Arkema France i dr./Komisija (T‑217/06, EU:T:2011:251), s obzirom na to da je Arkema neposredno nakon navedene odluke platila početnu novčanu kaznu u cijelosti pa je pobijani akt znatno izmijenio njezin pravni položaj povećavši iznos koji protustranke duguju na temelju te odluke.

               8

               Stoga je Opći sud presudio da je tužba dopuštena u dijelu u kojem je usmjerena protiv zateznih kamata koje se potražuju od protustranaka u spornim pismima.

               9

               Kao drugo, Opći je sud u točkama 107. do 118. pobijane presude ispitao meritum tužbe u mjeri u kojoj je bila usmjerena protiv zateznih kamata koje se potražuju od protustranaka te ju je u tom dijelu prihvatio.

               10

               Posljedično, Opći je sud poništio sporna pisma, jer je njima Komisija potraživala od protustranaka zatezne kamate, te je odbio tužbu u preostalom dijelu.

         Zahtjevi stranaka i postupak pred Sudom

               11

               Komisija od Suda zahtijeva da:

                        —

                        ukine pobijanu presudu;

                        —

                        proglasi nedopuštenom tužbu podnesenu pred Općim sudom, i

                        —

                        naloži protustrankama snošenje svih troškova.

               12

               Protustranke od Suda zahtijevaju da:

                        —

                        odbije žalbu, i

                        —

                        naloži Komisiji snošenje troškova.

               13

               Odlukom predsjednika Suda od 17. veljače 2016. dopuštena je intervencija Nadzornog tijela EFTA‑e u potporu Komisijinim žalbenim zahtjevima. Međutim, s obzirom na to da je zahtjev za intervenciju podnesen nakon isteka roka propisanog u članku 190. stavku 2. Poslovnika Suda, toj je stranci dopušteno iznošenje njezinih očitovanja na temelju članka 129. stavka 4. tog poslovnika tek tijekom rasprave koja je održana 9. lipnja 2016.

         O žalbi

         Treći žalbeni razlog, koji se temelji na proturječnom obrazloženju pobijane presude

      Argumentacija stranaka

               14

               Trećim žalbenim razlogom, koji valja ponajprije ispitati, Komisija tvrdi da pobijana presuda ima proturječno obrazloženje.

               15

               Opći je sud u točki 113. te presude pogrešno utvrdio da su u cijelosti ispunjena sva Komisijina prava kako prema Arkemi tako i prema drugim strankama u postupku, solidarnim sudužnicima, dok je u točki 9. navedene presude pravilno primijetio da je Arkema „izrazila žaljenje što ne može ovlastiti Komisiju da zadrži bilo koji iznos u slučaju ako [bi] Arkemina tužba bila okrunjena uspjehom pred sudom Zajednice”.

               16

               Međutim, Komisija smatra da je to Arkemino pojašnjenje nužno značilo da nije postojala izjava o zajedničkom plaćanju. U tim okolnostima Opći sud nije mogao tvrditi da su u cijelosti ispunjena Komisijina prava u odnosu na Arkemu i sve solidarne sudužnike.

               17

               Protustranke navode da treći žalbeni razlog valja odbaciti kao očito nedopušten, a u svakom slučaju odbiti kao neosnovan.

         Ocjena Suda

               18

               Komisija u biti prigovara Općem sudu da je u točki 113. pobijane presude pogrešno naveo da su u cijelosti ispunjena Komisijina prava iako Arkema svojim pismom od 25. rujna 2008. nije dala izjavu o zajedničkom plaćanju. Pozivajući se na proturječnost u obrazloženju, Komisija dovodi u pitanje tumačenje tog pisma koje je proveo Opći sud u okviru svoje ovlasti ocjene činjenica.

               19

               Doista, iako utvrđivanje je li obrazloženje presude Općeg suda proturječno ili nedostatno jest pravno pitanje na koje se, kao takvo, može pozvati u okviru žalbe (vidjeti osobito presude od 8. veljače 2007., Groupe Danone/Komisija, C‑3/06 P, EU:C:2007:88, t. 45. i od 14. listopada 2010., Deutsche Telekom/Komisija, C‑280/08 P, EU:C:2010:603, t. 123.), to nije slučaj s ocjenom činjenica koja, prema ustaljenoj sudskoj praksi, ne podliježe nadzoru Suda osim u slučaju njihova iskrivljavanja (vidjeti u tom smislu osobito presude od 10. srpnja 2014., Grčka/Komisija, C‑391/13 P, neobjavljena, EU:C:2014:2061, t. 29. i od 20. siječnja 2016., Toshiba Corporation/Komisija, C‑373/14 P, EU:C:2016:26, t. 40.).

               20

               Slijedom toga, treći žalbeni razlog valja odbaciti kao nedopušten.

         Prvi žalbeni razlog, koji se temelji na navodu da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava smatrajući da sporna pisma proizvode obvezujuće pravne učinke

      Argumentacija stranaka

               21

               Svojim prvim žalbenim razlogom, koji se, među ostalim, odnosi na točke 81. do 87. pobijane presude i koji se izlaže u tri dijela, Komisija u biti tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava smatrajući da sporna pisma proizvode obvezujuće pravne učinke koji utječu na interese protustranaka. U bitnome, Nadzorno tijelo EFTA‑e podupire ovaj žalbeni razlog.

               22

               Prvim dijelom prvog žalbenog razloga Komisija navodi da su sporna pisma obični zahtjevi za plaćanje u provedbi odluke Metakrilati i da se njima priprema njezino moguće prisilno izvršenje nastavno na presude od 7. lipnja 2011., Total i Elf Aquitaine/Komisija (T‑206/06, EU:T:2011:250) i od 7. lipnja 2011., Arkema France i dr./Komisija (T‑217/06, EU:T:2011:251). Međutim, ta pisma još uvijek nisu „prisilno izvršenje” te odluke i stoga ne određuju Komisijino konačno stajalište. Predmet prisilnog izvršenja može biti samo navedena odluka, a ono je na neki način izbjegnuto plaćanjem protustranaka.

               23

               Drugim dijelom prvog žalbenog razloga Komisija tvrdi da sadržaj spornih pisama dokazuje da ona ne proizvode obvezujuće pravne učinke. Naime, ta pisma izražavaju mišljenje računovodstvene službe o naplati novčane kazne izrečene odlukom Metakrilati i samo podsjećaju na načine plaćanja odnosno na „plaćanje novčane kazne do datuma”, što je očito mjera donesena u kontekstu provedbe navedene odluke.

               24

               Trećim dijelom prvog žalbenog razloga Komisija tvrdi da sporna pisma nisu ništa dodala sadržaju odluke Metakrilati. Obveza protustranaka da plate novčanu kaznu i pripadajuće kamata samo je rezultat odluke Metakrilati, tumačene u vezi s presudama od 7. lipnja 2011., Total i Elf Aquitaine/Komisija (T‑206/06, EU:T:2011:250) i od 7. lipnja 2011., Arkema France i dr./Komisija (T‑217/06, EU:T:2011:251) te rješenjem od 7. veljače 2012., Total i Elf Aquitaine/Komisija (C‑421/11 P, neobjavljeno, EU:C:2012:60). Kao što to proizlazi iz sudske prakse Općeg suda i Suda, Komisija u tom području ne raspolaže nikakvom diskrecijom jer utvrđivanje zateznih kamata proizlazi iz relevantnih odredaba Uredbe (EU, Euratom) br. 966/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 25. listopada 2012. o financijskim pravilima koja se primjenjuju na opći proračun Unije i o stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EZ, Euratom) br. 1605/2002 (SL 2012., L 298, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 7., str. 248.) i njezine provedbene uredbe, odnosno Delegirane uredbe Komisije (EU) br. 1268/2012 od 29. listopada 2012. o pravilima za primjenu Uredbe br. 966/2012 (SL 2012., L 362, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 9., str. 183.).

               25

               Komisija smatra da sporna pisma odražavaju samo njezinu namjeru primjene odluke Metakrilati i ne proizvode nijedan pravni učinak osim onoga koji proizvodi ta odluka. Ta pisma nisu odvojiva od odluke čiju provedbu pripremaju.

               26

               Protustranke smatraju da prvi žalbeni razlog treba djelomično odbaciti kao nedopušten i djelomično odbiti kao neosnovan.

               27

               U tom pogledu protustranke smatraju da su drugi i treći dio tog žalbenog razloga očito nedopušteni s obzirom na to da je u tim dijelovima tog žalbenog razloga Komisija samo ponovno navela argumente koje je već izložila pred Općim sudom, a da pritom nije dokazala pogreške koje se tiču prava koje je Opći sud počinio u tom pogledu te nije navela koje točke pobijane presude kritizira.

               28

               Što se tiče prvog dijela prvog žalbenog razloga, protustranke smatraju da se on treba odbiti kao neosnovan.

         Ocjena Suda

               29

               Komisija svojim prvim žalbenim razlogom u biti prigovara Općem sudu da je počinio pogrešku koja se tiče prava smatrajući da su sporna pisma, s obzirom na to da je njima Komisija zahtijevala zatezne kamate, akti koje se mogu pobijati u smislu članka 263. UFEU‑a.

               30

               Kad je riječ o dopuštenosti drugog i trećeg dijela tog žalbenog razloga, valja podsjetiti da iz odredaba članka 168. stavka 1. točke (d) i članka 169. stavka 2. Poslovnika Suda proizlazi, među ostalim, da se u žalbi mora precizno navesti osporavane dijelove presude čije se ukidanje traži kao i pravne argumente koji posebno podupiru taj zahtjev. Žalba u kojoj se samo ponavlja ili od riječi do riječi iznosi tužbene razloge i argumente koji su bili izneseni pred Općim sudom, uključujući i one utemeljene na činjenicama koje je taj sud izričito odbio, ne zadovoljava pretpostavke obrazloženja koje proizlaze iz tih odredaba (vidjeti osobito presudu od 3. listopada 2013., Inuit Tapiriit Kanatami i dr./Parlament i Vijeće, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, t. 46. i navedenu sudsku praksu).

               31

               Međutim, pravna pitanja ocijenjena u prvom stupnju mogu ponovno biti raspravljana tijekom žalbenog postupka kada žalitelj osporava tumačenje ili primjenu prava Unije koju je dao Opći sud. Naime, ako žalitelj ne bi mogao temeljiti svoju žalbu na razlozima i argumentima već korištenima pred Općim sudom, žalbeni bi postupak bio lišen dijela svojeg smisla (presuda od 12. rujna 2006., Reynolds Tobacco i dr./Komisija, C‑131/03 P, EU:C:2006:541, t. 51. i od 3. listopada 2013., Inuit Tapiriit Kanatami i dr./Parlament i Vijeće, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, t. 47.).

               32

               U ovom slučaju Komisija svojim prvim žalbenim razlogom, osobito u njegovu drugom i trećem dijelu, ne traži samo preispitivanje tužbe podnesene Općem sudu, nego upravo dovodi u pitanje pravno zaključivanje zbog kojeg je Opći sud smatrao da sporna pisma proizvode obvezujuće pravne učinke koji mijenjaju položaj poduzetnika o kojima je riječ.

               33

               Usto, Komisija je u tom smislu u dovoljnoj mjeri naznačila dijelove pobijane presude za koje smatra da sadržavaju pogrešku koja se tiče prava i pravne argumente koje ističe u potporu svojem zahtjevu, čime se Sudu omogućava provedba njegova nadzora.

               34

               Iz toga slijedi da je prvi žalbeni razlog dopušten.

               35

               Što se tiče osnovanosti prvog žalbenog razloga, čije dijelove valja ispitati zajedno, uvodno treba podsjetiti da iz ustaljene sudske prakse o dopuštenosti tužbe za poništenje proizlazi da radi utvrđivanja može li akt biti predmet takve tužbe, valja razmotriti sâmu bit tog akta, a oblik u kojem je donesen načelno je nevažan u tom pogledu (vidjeti u tom smislu presude od 22. lipnja 2000., Nizozemska/Komisija, C‑147/96, EU:C:2000:335, t. 27. i od 17. srpnja 2008., Athinaïki Techniki/Komisija, C‑521/06 P, EU:C:2008:422, t. 43.).

               36

               U tom pogledu, iz ustaljene sudske prakse također proizlazi da predmet tužbe za poništenje mogu biti samo akti ili odluke koji proizvode obvezujuće pravne učinke koji utječu na interese tužitelja mijenjajući na bitan način njegov pravni položaj (vidjeti osobito presude od 17. srpnja 2008., Athinaïki Techniki/Komisija, C‑521/06 P, EU:C:2008:422, t. 29.; od 26. siječnja 2010., Internationaler Hilfsfonds/Komisija, C‑362/08 P, EU:C:2010:40, t. 51. i od 9. prosinca 2014., Schönberger/Parlament, C‑261/13 P, EU:C:2014:2423, t. 13.).

               37

               Stoga je tužba za poništenje u načelu moguća samo protiv mjere kojom dotična institucija konačno utvrđuje svoje stajalište na završetku upravnog postupka. Nasuprot tomu, međuakti, čiji je cilj priprema konačne odluke, kao što su to potvrđujući akti ili obični provedbeni akti ne mogu se smatrati aktima koje se može pobijati jer njihov cilj nije stvaranje obvezujućih pravnih učinaka koji su zasebni u odnosu na učinke pripremljenog, potvrđenog ili provedenog akta institucije Unije (vidjeti u tom smislu osobito presude od 12. rujna 2006., Reynolds Tobacco i dr./Komisija, C‑131/03 P, EU:C:2006:541, t. 55.; od 6. prosinca 2007., Komisija/Ferriere Nord, C‑516/06 P, EU:C:2007:763, t. 29. i od 26. siječnja 2010., Internationaler Hilfsfonds/Komisija, C‑362/08 P, EU:C:2010:40, t. 52.).

               38

               U tom smislu, Komisija u okviru svojeg prvog žalbenog razloga u biti navodi da se, kad je riječ o obvezi plaćanja zateznih kamata koje se zahtijeva u spornim pismima, njima ne nastoji stvoriti obvezujuće pravne učinke koji su zasebni od učinaka koji proizlaze iz odluke Metakrilati, s obzirom na to da navedena obveza plaćanja zateznih kamata proizlazi samo iz te odluke i relevantnih propisa, pri čemu navedena pisma tomu ništa ne nadodaju. Na taj su način sporna pisma samo priprema za moguće prisilno izvršenje odluke Metakrilati.

               39

               Međutim, s obzirom na okolnosti svojstvene ovom slučaju, nije moguće prihvatiti takvu argumentaciju.

               40

               U tom pogledu valja ponajprije podsjetiti da je u odluci Metakrilati, kojom je Arkemi izrečena novčana kazna od 219131250 eura, utvrđena „solidarna i zajednička” odgovornost protustranaka u njihovu svojstvu društava majki Arkeme za plaćanje novčane kazne u visini, redom, 140,4 milijuna eura i 181,35 milijuna eura.

               41

               Naknadno, presudom od 7. lipnja 2011., Arkema France i dr./Komisija (T‑217/06, EU:T:2011:251) iznos novčane kazne izrečene Arkemi smanjen je na 113343750 eura. Nasuprot tomu, iznos novčane kazne koji je, kao takav, izrečen protustrankama ostao je nepromijenjen nakon presude od 7. lipnja 2011., Total i Elf Aquitaine/Komisija (T‑206/06, EU:T:2011:250), što je usto potvrđeno rješenjem od 7. veljače 2012., Total i Elf Aquitaine/Komisija (C‑421/11 P, neobjavljeno, EU:C:2012:60, t. 83.).

               42

               Naposljetku valja navesti da nije osporeno da je Arkema 7. rujna 2006. u cijelosti platila početnu novčanu kaznu izrečenu u odluci Metakrilati u iznosu od 219131250 eura, a kao što je to i Opći sud naveo u točki 112. pobijane presude.

               43

               U tom pogledu valja utvrditi, kao prvo, da je Opći sud u točki 113. pobijane presude smatrao da iz Arkemina pisma upućenog 25. rujna 2008. Komisiji proizlazi da je Arkema jasno dala do znanja da su „u cijelosti ispunjena Komisijina prava kako u odnosu na Arkemu tako i u odnosu na sve solidarne sudužnike” pa da je stoga početna novčana kazna u cijelosti plaćena i u odnosu na protustranke, što je ocjena koja se ne može dovesti u pitanje u okviru ove žalbe, kao što to proizlazi iz razloga navedenih u točkama 18. do 20. ove presude.

               44

               Kao drugo, valja podsjetiti da u situaciji u kojoj odgovornost društva majke isključivo proizlazi iz odgovornosti njegova društva kćeri i u kojoj niti jedan drugi čimbenik ne karakterizira individualno ponašanje koje se stavlja na teret društvu majci, odgovornost tog društva majke ne može premašiti odgovornost njegova društva kćeri (vidjeti u tom smislu presude od 22. siječnja 2013., Komisija/Tomkins, C‑286/11 P, EU:C:2013:29, t. 37., 39., 43. i 49. te od 17. rujna 2015., Total/Komisija, C‑597/13 P, EU:C:2015:613, t. 38.).

               45

               U ovom je slučaju zajednička i solidarna odgovornost protustranaka u odnosu na Arkemu u cijelosti izvedena iz odgovornosti njihova društva kćeri, pri čemu ne postoji nijedan drugi čimbenik. Stoga iz sudske prakse Suda proizlazi, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik, među ostalim, u točkama 64. do 68. svojeg mišljenja i neovisno o odgovoru na pitanje je li Arkema dala izjavu o zajedničkom plaćanju, da nakon što je Arkema u cijelosti platila početnu novčanu kaznu, što nije sporno, Komisija u svakom slučaju nema više pravo potraživati u tom pogledu plaćanje od protustranaka.

               46

               S obzirom na prethodna razmatranja nužno treba utvrditi, kao što je to pravilno naveo Opći sud u točki 116. pobijane presude, da Komisija nije mogla spornim pismima opravdano zahtijevati zatezne kamate od protustranaka na temelju novčane kazne izrečene u odluci Metakrilati.

               47

               Iz toga slijedi, a suprotno Komisijinim tvrdnjama, da se ta pisma ne mogu smatrati samo potvrdom obveza koje proizlaze iz odluke Metakrilati i pripremom za njezino moguće prisilno izvršenje, s obzirom na to da su se u njima zahtijevale neopravdane zatezne kamate.

               48

               Posljedično, iako su Komisijina pisma, kojima se od adresata odluke o povredi pravila o tržišnom natjecanju, poput odluke Metakrilati, samo potražuje plaćanje novčane kazne koja im je izrečena ili moguće pripadajuće zatezne kamate, u načelu samo obične opomene za provedbu predmetne odluke pa stoga ne proizvode obvezujuće pravne učinke koji utječu na interese dotičnih poduzetnika (vidjeti u tom smislu presudu od 6. prosinca 2007., Komisija/Ferriere Nord, C‑516/06 P, EU:C:2007:763, t. 29.), to nije slučaj sa spornim pismima imajući u vidu njihovu bit jer se njima od protustranaka zahtijeva plaćanje zateznih kamata unatoč činjenici plaćanja cjelovitog iznosa početne novčane kazne pa je stoga riječ o izmjeni novčane obveze čiji su dužnici.

               49

               Iz toga proizlazi da Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava smatrajući u točki 99. pobijane presude da sporna pisma, s obzirom na to da je u njima Komisija zahtijevala zatezne kamate, proizvode obvezujuće pravne učinke koji utječu na interese protustranaka mijenjajući na bitan način njihov pravni položaj i, stoga, kvalificirajući ta pisma kao akte koje se može pobijati u smislu članka 263. UFEU‑a.

               50

               Stoga prvi žalbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.

         Drugi žalbeni razlog, koji se temelji na povredi načelâ litispendencije i pravomoćnosti

      Argumentacija stranaka

               51

               Drugim žalbenim razlogom Komisija u biti prigovara Općem sudu da je povrijedio načelâ litispendencije i pravomoćnosti jer je u točkama 80. i 93. do 101. pobijane presude pitanje potraživanih zateznih kamata odvojio od ostatka odluke Metakrilati.

               52

               U tom pogledu odluka Metakrilati sadržava u svojem članku 2. odredbe o novčanoj kazni koja je izrečena kao glavna obveza i odredbe o akcesornim kamatama koje treba platiti u slučaju neplaćanja novčane kazne. Doista, na datum podnošenja tužbe u predmetu povodom kojeg je donesena pobijana presuda pred Sudom je još uvijek bila u tijeku žalba u predmetu C‑421/11 P u vezi s tom odlukom. Osim toga, nakon rješenja od 7. veljače 2012., Total i Elf Aquitaine/Komisija (C‑421/11 P, neobjavljeno, EU:C:2012:60), navedena je odluka postala konačna za protustranke u svim svojim dijelovima, uključujući pitanje kamata.

               53

               Protustranke osporavaju osnovanost drugog žalbenog razloga navodeći, među ostalim, da u ovom slučaju nisu ispunjene ni pretpostavke litispendencije među dvama predmetima ni pretpostavke pravomoćnosti, kako proizlaze iz sudske prakse Suda i Općeg suda.

         Ocjena Suda

               54

               Budući da drugi žalbeni razlog u biti počiva na Komisijinoj premisi izloženoj u okviru njezina prvog žalbenog razloga, prema kojoj je zahtjev za zatezne kamate u spornim pismima samo provedba onoga što je predviđeno u odluci Metakrilati i da od nje nije odvojiv, valja utvrditi da se ta premisa ne može prihvatiti, kao što to proizlazi, među ostalim, iz točaka 44. do 52. ove presude.

               55

               Usto, i u istom smislu, Sud je u točki 89. rješenja od 7. veljače 2012., Total i Elf Aquitaine/Komisija (C‑421/11 P, neobjavljeno, EU:C:2012:60), kao što je na to Opći sud opravdano podsjetio u točki 100. pobijane presude, odbacio kao očito nedopušten zahtjev protustranaka, u okviru njihove žalbe povodom koje je doneseno to rješenje, za oslobađanje od kamata s obzirom na činjenicu da se nije odnosio na presudu koja je predmet navedene žalbe i, na taj način, na odluku Metakrilati, nego na sporna pisma koja nalažu zatezne kamate.

               56

               Posljedično, drugi žalbeni razlog valja odbiti kao neosnovan.

               57

               Budući da nijedan od žalbenih razloga koje je navela Komisija nije prihvaćen, žalbu valja odbiti u cijelosti.

         Troškovi

               58

               Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima.

               59

               U skladu s člankom 138. stavkom 1. tog poslovnika, koji se na temelju članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da su protustranke postavile zahtjev da se Komisiji naloži snošenje troškova i da ona nije uspjela u postupku, Komisiji valja naložiti snošenje vlastitih troškova i troškova koje zahtijevaju protustranke.

               60

               U skladu s člankom 140. stavkom 2. navedenog poslovnika, koji se na temelju članka 184. stavka 1. primjenjuje i na žalbeni postupak, Nadzorno tijelo EFTA‑e snosi vlastite troškove kada intervenira u spor.

               61

               Posljedično, Nadzorno tijelo EFTA‑e snosit će vlastite troškove.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Žalba se odbija.

                           2.

                           Europskoj komisiji nalaže se snošenje vlastitih troškova i troškova društava Total SA i Elf Aquitaine SA.

                           3.

                           Nadzornom tijelu EFTA‑e nalaže se snošenje vlastitih troškova.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 15. rujna 2016.#Molinos Río de la Plata SA i dr. protiv Vijeća Europske unije.#Damping – Uvoz biodizela podrijetlom iz Argentine – Konačna antidampinška pristojba – Tužba za poništenje – Strukovna udruga – Izravni utjecaj – Osobni utjecaj – Dopuštenost – Članak 2. stavak 5. Uredbe (EZ) br. 1225/2009 – Uobičajena vrijednost – Troškovi proizvodnje.#Predmeti T-112/14 do T-116/14 i T-119/14.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 23. listopada 2014.#flyLAL-Lithuanian Airlines AS protiv Starptautiskā lidosta Rīga VAS i Air Baltic Corporation AS.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Augstākās Tiesas Senāts.#Zahtjev za prethodnu odluku – Uredba (EZ) br. 44/2001 – Članak 31. – Zahtjev za priznanje i izvršenje sudske odluke kojom se određuju privremene i zaštitne mjere – Članak 1. stavak 1. – Područje primjene – Građanska i trgovačka stvar – Pojam – Zahtjev za naknadu štete zbog navodnih povreda prava tržišnog natjecanja Europske unije – Sniženje pristojbi zračnih luka – Članak 22. točka 2. – Isključiva nadležnost – Pojam – Spor iz područja trgovačkih društava i pravnih osoba – Odluka o odobrenju sniženja – Članak 34. točka 1. – Razlozi za odbijanje priznanja – Javni poredak države u kojoj se traži priznanje.#Predmet C‑302/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑302/13,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Augstākās Tiesas Senāts (Latvija), odlukom od 15. svibnja 2013., koju je Sud zaprimio 3. lipnja 2013., u postupku
            flyLAL‑Lithuanian Airlines AS, u stečaju
            protiv
            Starptautiskā lidosta Rīga VAS,
            Air Baltic Corporation AS,
            SUD (treće vijeće),
            u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, A. Ó Caoimh, C. Toader (izvjestiteljica), E. Jarašiūnas i C. G. Fernlund, suci,
            nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
            tajnik: M. Aleksejev, administrator,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 14. svibnja 2014.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za flyLAL‑Lithuanian Airlines AS, u stečaju, R. Audzevičius, advokatas , kao i V. Skrastiņš i A. Guļajevs, advokāti ,
            – za Starptautiskā lidosta Rīga VAS, U. Zeltiņš, G. Lejiņš, M. Aljēns, S. Novicka, K. Zīle, advokāti ,
            – za Air Baltic Corporation AS, J. Jerņeva, D. Pāvila, i A. Lošmanis, advokāti , kao i J. Kubilis, advokāta palīgs ,
            – za latvijsku vladu, I. Kalniņš i I. Ņesterova, u svojstvu agenata,
            – za litavsku vladu, A. Svinkūnaitė i D. Kriaučiūnas, u svojstvu agenata,
            – za nizozemsku vladu, M. Bulterman, u svojstvu agenta,
            – za Europsku komisiju, A. Sauka, A.‑M. Rouchaud‑Joët i I. Rubene, u svojstvu agenata,
            saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 3. srpnja 2014.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 1., članka 22. točke 2., članka 34. točke 1. i članka 35. stavka 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001, L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.).
            2. Zahtjev je upućen u okviru postupka između flyLAL‑Lithuanian Airlines AS, u stečaju (u daljnjem tekstu: flyLAL), društva osnovanog u skladu s litavskim pravom, s jedne strane, i Starptautiskā lidosta Rīga VAS (u daljnjem tekstu: Starptautiskā lidosta Rīga), društva osnovanog u skladu s latvijskim pravom koje upravlja zračnom lukom u Rigi (Latvija), i Air Baltic Corporation AS (u daljnjem tekstu: Air Baltic), društva osnovanog u skladu s latvijskim pravom, s druge strane, povodom zahtjeva za priznavanje i izvršenje odluke litavskog suda o određivanju privremenih i zaštitnih mjera u Latviji.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. Uvodne izjave 6., 7., 16., 17. i 19. Uredbe br. 44/2001 glase kako slijedi:
            „(6) Kako bi se postigao cilj slobodnog protoka sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima, potrebno je i prikladno da pravila kojima je uređena nadležnost i priznavanje sudskih odluka te njihovo izvršenje budu uređena pravno obvezujućim i izravno primjenjivim pravnim instrumentom Zajednice.
            (7) Područje primjene ove Uredbe mora pokrivati sve najvažnije građanske i trgovačke stvari, osim nekih točno utvrđenih predmeta.
            [...]
            (16) Uzajamno povjerenje u zadovoljavanje pravde unutar Zajednice opravdava da sudske odluke donesene u nekoj državi članici automatski budu priznate bez potrebe bilo kakvog postupka osim u slučajevima njihova osporavanja.
            (17) Na temelju istog načela uzajamnog povjerenja, postupak kojim se postiže izvršivost sudske odluke iz jedne države članice u drugoj državi članici mora biti učinkovit i brz. S tim ciljem, izjava da je sudska odluka izvršiva zapravo mora biti izdana automatski, nakon [posve] formalnih provjera podnesene dokumentacije, pri čemu ne smije postojati bilo kakva mogućnost da se sud po službenoj dužnosti pozove na bilo koji od razloga za neizvršenje u skladu s ovom Uredbom.
            [...]
            (19) Trebao bi biti osiguran kontinuitet između Konvencije [od 27. rujna 1968. o sudskoj nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 1972, L 299, str. 32.), kako je izmijenjena kasnijim konvencijama donesenim zbog pristupanja novih država članica toj konvenciji (u daljnjem tekstu: Konvencija iz Bruxellesa)] i ove Uredbe, pa bi s tim ciljem trebale biti donesene prijelazne odredbe. Isti kontinuitet treba biti osiguran s obzirom na tumačenje Konvencije iz Bruxellesa na Sudu Europskih zajednica, a [Prvi Protokol o tumačenju Konvencije iz 1968. od strane Suda, u revidiranoj i izmijenjenoj inačici (SL 1998, C 27, str. 28.)] trebao bi i dalje biti primjenjiv i na slučajeve koji nisu riješeni u trenutku stupanja na snagu ove Uredbe.“
            4. Sukladno članku 1. stavku 1., Uredba br. 44/2001 primjenjuje se na građanske i trgovačke stvari. Ona ne obuhvaća fiskalne, carinske ili administrativne stvari.
            5. Na temelju članka 5. točke 3. i točke 4. te uredbe:
            „Osoba s domicilom u državi članici može u drugoj državi članici biti tužena:
            […]
            3. u stvarima koji [koje] se odnose na štetne radnje, delikte ili kvazi‑delikte, pred sudovima u mjestu u kojemu se dogodio štetni događaj ili bi se on mogao dogoditi;
            4. ako je riječ o privatnoj tužbi zbog odštete ili za povrat u prijašnje stanje koje se temelji [koji se temelje] na djelu zbog kojega je pokrenut kazneni postupak, na sudu na kojemu je pokrenut postupak, u onoj mjeri u kojoj taj sud ima nadležnost da vodi građanski postupak u skladu s vlastitim pravom.“
            6. Pravila o sudskoj nadležnosti nalaze se u poglavlju II. navedene uredbe. Odjeljak 6. tog poglavlja sadrži pravila o isključivoj nadležnosti. Članak 22. te uredbe posebno propisuje:
            „Sljedeći sudovi imaju isključivu nadležnost, bez obzira na domicil:
            [...]
            2. u postupcima čiji je predmet valjanost osnivanja, ništavost ili prestanak trgovačkih društava ili drugih pravnih osoba ili udruženja fizičkih ili pravnih osoba, ili valjanost odluka njihovih tijela, sudovi države članice u kojoj trgovačko društvo, pravna osoba ili udruženje ima svoje sjedište. S ciljem utvrđivanja tog sjedišta, sud primjenjuje svoja pravila međunarodnog privatnog prava“.
            7. Na temelju članka 31. Uredbe br. 44/2001, pred sudovima države članice može se uložiti zahtjev za određivanje takvih privremenih i zaštitnih mjera koje su predviđene u pravu te države, čak i u slučaju kada su, sukladno odredbama te uredbe, za donošenje sudske odluke o meritumu predmeta nadležni sudovi druge države članice.
            8. Članci 33. do 37. Uredbe br. 44/2001 uređuju priznavanje sudskih odluka. Članak 33. te uredbe sadrži načelo po kojemu se sudske odluke donesene u nekoj državi članici priznaju bez provođenja posebnog postupka. Članci 34. i 35. propisuju razloge zbog kojih se iznimno može odbiti priznanje sudske odluke.
            9. Članak 34. Uredbe br. 44/2001 propisuje:
            „Sudska odluka se ne priznaje:
            1. ako bi takvo priznavanje bilo u očitoj suprotnosti s javnim poretkom u državi članici u kojoj se traži priznanje;
            [...]“
            10. Članak 35. stavak 1. navedene uredbe glasi kako slijedi:
            „Nadalje, sudska se odluka ne priznaje ako nisu poštovane odredbe odjeljaka 3., 4. ili 6. poglavlja II., ili u slučaju iz članka 72.“
            11. Članak 36. i članak 45. stavak 2. navedene uredbe propisuju da kod priznanja i izvršenja u jednoj državi članici sudske odluke donesene u drugoj državi članici ta sudska odluka ne može biti preispitana s obzirom na meritum.
            Latvijsko pravo
            12. Temeljem Zakona o zrakoplovstvu (Likums „Par aviāciju“), u inačici primjenjivoj na činjenice u glavnom postupku, operatori zrakoplova plaćaju naknadu, među ostalim, za korištenje zračnim lukama.
            13. Prema navedenom zakonu, Vijeće ministara utvrđuje sustav određivanja i raspodjele pristojbi.
            14. Točka 3.5 Dekreta br. 20 Vijeća ministara od 3. siječnja 2006. o određivanju pristojbi za usluge zračne plovidbe i usluge koje pruža Starptautiskā lidosta Rīga i njihovoj raspodjeli ( Latvijas Vēstnesis , 2006, br. 10) propisuje da svi prijevoznici koji obavljaju dolazne i odlazne letove u zračnoj luci u Rigi imaju pravo na sniženje pristojbi u skladu s brojem putnika koje su prevezli iz te zračne luke tijekom jedne godine.
            Glavni postupak i prethodna pitanja
            15. Kako proizlazi iz zahtjeva za prethodnu odluku, spisa kojim raspolaže Sud i očitovanja podnesenih tijekom pisanog postupka te rasprave pred Sudom, predmetni zahtjev za prethodnu odluku dio je šireg konteksta parnice koja se vodi pred Lietuvos apeliacinis teismas (Litavskim žalbenim sudom). Tom tužbom flyLAL zahtijeva naknadu štete zbog, s jedne strane, zlouporabe vladajućeg položaja od strane Air Baltica na tržištu dolaznih i odlaznih letova u zračnoj luci Vilnius (Litva) i, s druge strane, zbog zabranjenog sporazuma među sutuženicima. U tu svrhu tužitelj u glavnom postupku zahtijevao je privremene i zaštitne mjere.
            16. Presudom od 31. prosinca 2008. Lietuvos apeliacinis teismas usvojio je taj zahtjev, odredivši kao privremenu i zaštitnu mjeru stavljanje pod privremenu upravu pokretnina i/ili nekretnina i prava vlasništva Air Baltica i Starptautiskā lidosta Rīga do iznosa od 199.830.000 litavskih litasa (LTL), odnosno 40.765.320 latvijskih latsa LVL (58.020.666,10 EUR).
            17. Odlukom od 19. siječnja 2012. Rīgas pilsētas Vidzemes priekšpilsētas tiesa (Okružni sud gradske četvrti Vidzeme grada Rīge, Latvija) usvojio je zahtjev za priznanje i izvršenje te presude u Latviji u dijelu u kojem se odnosio na stavljanje pod privremenu upravu pokretnina i/ili nekretnina i prava vlasništva Air Baltica i Starptautiskā lidosta Rīga. Zahtjev flyLAL‑a u dijelu u kojem se odnosio na jamčevinu za izvršenje navedene presude bio je odbijen. Tu je odluku u žalbenom postupku potvrdio Rīgas apgabaltiesas Civillietu tiesu kolēģija (Kolegij vijeća koja odlučuju u građanskim stvarima područnog suda u Rīgi, Latvija).
            18. Protiv odluke Rīgas apgabaltiesas Civillietu tiesu kolēģija uložene su žalbe pred sudom koji je uputio ovaj zahtjev za prethodnu odluku. Starptautiskā lidosta Rīga i Air Baltic smatraju da je priznanje i izvršenje presude Lietuvos apeliacinis teismas od 31. prosinca 2008. protivno pravilima međunarodnog javnog prava o imunitetu od sudskih postupaka i Uredbi br. 44/2001. Smatraju kako predmetni slučaj ne ulazi u područje primjene te uredbe. Spor se odnosi na pristojbe zračnih luka koje su određene državnim propisima, a ne tiče se građanske i trgovačke stvari u smislu te uredbe. Navedena presuda ne bi trebala biti ni priznata ni izvršena u Latviji. U odgovoru na te navode flyLAL navodi kako je njegova tužba građanske naravi jer se njome zahtijeva naknada štete zbog povrede članaka 81. i 82. UEZ‑a.
            19. Zbog naravi pravila koja utvrđuju visinu pristojbi zračnih luka te njihova sniženja sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku nije siguran, kao prvo, je li predmet o kojem odlučuje građanska ili trgovačka stvar u smislu članka 1. Uredbe br. 44/2001. Pozivajući se na ishod u predmetu St. Paul Dairy (C–104/03, EU:C:2005:255), taj sud naime smatra da sudska odluka o privremenim i zaštitnim mjerama može biti priznata na temelju te uredbe samo ako je predmet u kojem su zahtijevane privremene i zaštitne mjere građanska ili trgovačka stvar u smislu navedene uredbe.
            20. U slučaju da Sud smatra da se spor o glavnoj stvari nalazi u području primjene Uredbe br. 44/2001, postavlja se, nadalje, pitanje isključive nadležnosti. Člankom 22. točkom 2. navedene uredbe takva nadležnost propisana je u postupcima kojih je predmet valjanost odluka tijela trgovačkih društava ili pravnih osoba sa sjedištem na području države članice u korist sudova te države članice. Međutim, sniženje pristojbi zračnih luka određeno je odlukom tijela trgovačkih društava. Slijedom navedenog, s jedne strane, postoji nesigurnost u pogledu nadležnosti litavskih sudova. S druge strane, budući da članak 35. stavak 1. navedene uredbe zabranjuje priznavanje sudskih odluka ako nisu poštovana pravila o isključivoj nadležnosti, sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku dvoji oko toga je li potrebno razmotriti takvo pitanje.
            21. Konačno, članak 34. točka 1. Uredbe br. 44/2001 određuje da se sudska odluka ne priznaje ako bi takvo priznavanje bilo u očitoj suprotnosti s javnim p oretkom u državi članici u kojoj se traži priznanje. Međutim, na prvom mjestu, zahtijevani iznos je vrlo visok, a presuda Lietuvos apeliacinis teismas od 31. prosinca 2008. ne daje objašnjenja o metodi izračuna predmetnih iznosa. Na drugom mjestu, zahtjev je usmjeren protiv trgovačkih društava u kojima je dioničar država. Budući da je flyLAL u stečaju, u slučaju odbijanja tužbenog zahtjeva o glavnoj stvari Starptautiskā lidosta Rīga, Air Baltic i Republika Latvija ne bi imali načina za povrat sredstava čiji bi gubitak pretrpjeli zbog primjene privremenih i zaštitnih mjera naloženih tom presudom. Te okolnosti dovode u sumnju sukladnost priznanja navedene presude s javnim poretkom države priznanja u smislu navedene odredbe.
            22. U tim je okolnostima Augstākās Tiesas Senāts odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
            „1. Treba li predmet u kojem tužitelj zahtijeva naknadu štete i utvrđivanje nezakonite naravi ponašanja tuženikâ u vezi sa zabranjenim sporazumom i zlouporabom vladajućeg položaja, koji se temelji na primjeni pravnih propisa opće primjene druge države članice smatrati građanskom ili trgovačkom stvari u smislu Uredbe br. 44/2001, imajući pritom u vidu da je zabranjeni sporazum ništetan od trenutka njegovog sklapanja, kao i činjenicu da je donošenje pravnih propisa aktivnost države u području javnog prava ( acta iure imperii ) na koje se primjenjuje imunitet države od sudskih postupaka sudova druge države?
            2. U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje (predmet je građanska ili trgovačka stvar u smislu Uredbe br. 44/2001), treba li tužbu „za naknadu štete“ smatrati kao postupak čiji je predmet valjanost odluka tijela trgovačkih društava u smislu članka 22. točke 2. navedene uredbe, što omogućava odbijanje priznanja odluke na temelju članka 35. stavka 1. te uredbe?
            3. Ako predmet zahtjeva za naknadu štete ulazi u područje primjene članka 22. […], točke 2. Uredbe 44/2001, treba li sud države u kojoj se traži priznanje provjeriti postojanje okolnosti navedenih u članku 35. stavku 1. te uredbe kad se radi o priznanju presude o primjeni privremenih i zaštitnih mjera?
            4. Može li se odredba o javnom poretku iz članka 34. točke 1. Uredbe br. 44/2001 tumačiti na način da je priznanje presude o primjeni privremenih i zaštitnih mjera suprotno javnom poretku države članice, u prvom redu zato što je glavni razlog u prilog primjeni privremenih i zaštitnih mjera vrlo visok iznos u tužbi čiji izračun nije ni obrazložen ni objašnjen, te u drugom redu zato što, u slučaju priznanja i izvršenja te odluke, a odbijanja tužbe „za naknadu štete“, tuženici neće imati mogućnost povratiti od tužitelja, koji je trgovačko društvo u stečaju, sredstva koja su izgubili, što bi u konačnici dovelo do štete za ekonomske interese i do prijetnje sigurnosti u državi priznanja, uzimajući u obzir činjenicu da Republika Latvija drži 100 % dionica Starptautiskā Lidosta Rīga i 52,6 % dionica Air Baltica?“
            O prethodnim pitanjima
            Prvo pitanje
            23. Prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku u biti pita treba li članak 1. stavak 1. Uredbe br. 44/2001 tumačiti na način da je tužba, poput one u glavnom postupku, kojom se zahtijeva naknada štete zbog navodnih povreda prava tržišnog natjecanja Unije obuhvaćena pojmom „građanska i trgovačka stvar“ u smislu te odredbe, zbog čega ulazi u područje primjene te uredbe.
            24. Najprije valja napomenuti da prema stalnoj sudskoj praksi, a radi osiguravanja što veće jednakosti i ujednačenosti prava i obveza koje proizlaze iz Uredbe br. 44/2001 za države članice i zainteresirane osobe, pojam „građanska i trgovačka stvar“ ne treba tumačiti kao jednostavno upućivanje na domaće pravo jedne ili druge dotične države članice. Navedeni pojam „građanska i trgovačka stvar“ u smislu članka 1. Uredbe br. 44/2001 treba smatrati autonomnim pojmom, koji treba tumačiti pozivajući se, s jedne strane, na ciljeve i ustrojstvo ove uredbe i, s druge strane, na opća načela razvijena u svim nacionalnim pravnim sustavima (vidjeti u tom smislu presude Apostolides, C–420/07, EU:C:2009:271, t. 41. i navedenu sudsku praksu; Cartier parfums‑lunettes i Axa Corporate Solutions Assurance, C–1/13, EU:C:2014:109, t. 32. i navedenu sudsku praksu, kao i Hi Hotel HCF, C–387/12, EU:C:2014:215, t. 24. i navedenu sudsku praksu).
            25. Nadalje, budući da Uredba br. 44/2001 zamjenjuje sada u odnosima među državama članicama Konvenciju iz Bruxellesa, tumačenje Suda u odnosu na navedenu konvenciju odnosi se i na navedenu uredbu kad se njezine odredbe i odredbe Konvencije iz Bruxellesa mogu smatrati jednakovrijednima (vidjeti u tom smislu presude Sunico i dr., C–49/12, EU:C:2013:545, t. 32. i navedenu sudsku praksu, kao i Brogsitter, C–548/12, EU:C:2014:148, t. 19. i navedenu sudsku praksu).
            26. Područje primjene Uredbe br. 44/2001, jednako kao i područje primjene Konvencije iz Bruxellesa, ograničeno je na pojam građanskih i trgovačkih stvari. Za određivanje ulazi li neka stvar ili ne u doseg primjene Uredbe br. 44/2001, potrebno je ispitati značajke koje karakteriziraju narav pravnog odnosa između stranaka u sporu ili predmet spora (vidjeti u tom smislu presude Sapir i dr., C–645/11, EU:C:2013:228, t. 32. i 34. i navedenu sudsku praksu i Sunico i dr., EU:C:2013:545, t. 33. i 35. i navedenu sudsku praksu).
            27. Iz članka 5. točaka 3. i 4. Uredbe br. 44/2001 proizlazi da tužbe radi naknade štete načelno spadaju u građansku i trgovačku stvar i da ulaze u područje primjene te uredbe. Kako se naglašava u uvodnoj izjavi 7. navedene uredbe, područje primjene te uredbe mora obuhvatiti sve najvažnije građanske i trgovačke stvari, osim nekih točno utvrđenih predmeta. Isključenja iz područja primjene Uredbe br. 44/2001 su iznimke koje, poput svih iznimaka, treba tumačiti usko imajući u vidu svrhu navedene uredbe, a to je održavanje i razvijanje područja slobode, sigurnosti i pravde uz davanje prednosti slobodi kretanja odluka.
            28. Svrha tužbe flyLAL‑a je naknada štete zbog navodne povrede prava tržišnog natjecanja. Slijedom toga, ona ulazi u područje prava o građanskoj deliktnoj ili kvazideliktnoj odgovornosti (vidjeti analogijom presudu Sunico i dr., EU:C:2013:545, t. 37.).
            29. Stoga je tužba poput one u glavnom postupku, čija je svrha naknada štete koja proizlazi iz povrede pravila tržišnog natjecanja, građanske i trgovačke naravi.
            30. Sud je dakako smatrao da iako neki sporovi između tijela javne vlasti i osobe privatnog prava mogu biti obuhvaćeni pojmom građanske i trgovačke stvari, stvar stoji drukčije kada tijelo javne vlasti postupa u okviru obavljanja javnih ovlasti (presude Sapir i dr., EU:C:2013:228, t. 33. i navedena sudska praksa, kao i Sunico i dr., EU:C:2013:545, t. 34. i navedena sudska praksa).
            31. Naime, izvršavanje javnih ovlasti od strane jedne od stranaka u sporu zbog toga što ona izvršava ovlasti koje odstupaju od redovnih pravila koja se primjenjuju na odnose među pojedincima, izuzima takav spor iz područja građanske i trgovačke stvari u smislu članka 1. stavka 1. Uredbe br. 44/2001 (vidjeti u tom smislu presudu Apostolides, EU:C:2009:271, t. 44. i navedenu sudsku praksu).
            32. Slijedom toga, što se tiče pristojbi za zračnu plovidbu, Sud je smatrao da su kontrola i nadzor zračnog prostora aktivnosti koje su u biti obuhvaćene javnim ovlastima i koje, kako bi bile obavljene, nalažu izvršavanje takvih ovlasti (vidjeti u tom smislu presudu SAT Fluggesellschaft, C–364/92, EU:C:1994:7, t. 28.).
            33. Međutim, Sud je već presudio da je stavljanje na raspolaganje objekata zračne luke, za što se naplaćuje pristojba, aktivnost ekonomske naravi (vidjeti u tom smislu presude Aéroports de Paris/Komisija, C–82/01 P, EU:C:2002:617, t. 78., kao i Mitteldeutsche Flughafen i Flughafen Leipzig/Komisija, C–288/11 P, EU:C:2012:821, t. 40. i navedenu sudsku praksu). Stoga, takvi pravni odnosi spadaju u građansku i trgovačku stvar.
            34. U okolnostima poput onih u glavnom postupku, ni činjenica da navodne povrede prava tržišnog natjecanja proizlaze iz latvijskih propisa ni sudjelovanje države u kapitalu tuženikâ u glavnom postupku u visini od 100 % i 52,6 % nisu proturječne takvom zaključku.
            35. Naime, kao prvo, nevažno je što se na Starptautiskā lidosta Rīga u pogledu određivanja stope pristojbi zračnih luka i njihovih sniženja primjenjuju pravni propisi opće primjene u Republici Latviji. Naprotiv, ta činjenica tiče se pravnih odnosa između te države i Starptautiskā lidosta Rīga i ne utječe na pravne odnose potonje stranke i zrakoplovnih kompanija koje se koriste njezinim uslugama.
            36. Kao što je nezavisna odvjetnica istaknula u točki 61. svog mišljenja, izuzimanje od primjene odredaba nacionalnog prava u glavnom postupku nije izravna posljedica tužbe za naknadu štete, već prije neizravna posljedica do koje dolazi na temelju nadzora povodom prigovora.
            37. Drugo, latvijska država nije stranka u glavnom postupku, a sama okolnost da je dioničar navedenih osoba ne predstavlja okolnost istovjetnu onoj u kojoj država članica izvršava javne ovlasti. To osobito vrijedi u situaciji kad se te osobe, iako u većinskom ili potpunom vlasništvu navedene države, ponašaju kao bilo koji gospodarski subjekt, fizička ili pravna osoba, koja djeluje na dotičnom tržištu. Podnesena tužba nije upravljena protiv ponašanja ili postupaka koji pretpostavljaju izvršavanje javnih ovlasti od strane jedne od stranaka u sporu, nego protiv postupanja privatnih osoba (vidjeti u tom smislu presudu Apostolides, EU:C:2009:271, t. 45.).
            38. Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da na prvo pitanje treba odgovoriti tako da članak 1. stavak 1. Uredbe br. 44/2001 treba tumačiti na način da je tužba, poput one u glavnom postupku, kojom se zahtijeva naknada štete zbog navodnih povreda prava tržišnog natjecanja Unije, obuhvaćena pojmom „građanska i trgovačka stvar“ u smislu te odredbe i zato ulazi u područje primjene te uredbe.
            Drugo i treće pitanje
            39. Drugim i trećim pitanjem, koja treba razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 22. točku 2. Uredbe br. 44/2001 tumačiti na način da tužbu, poput one u glavnom postupku kojom se zahtijeva naknada štete zbog navodnih povreda prava tržišnog natjecanja Unije, treba shvatiti u smislu postupka koji ima za predmet valjanost odluka tijelâ trgovačkih društava u smislu te odredbe. U slučaju potvrdnog odgovora, nacionalni sud pita predstavlja li ta odredba, zajedno s odredbom članka 35. navedene uredbe, u situaciji kada postupak o glavnoj stvari nije pokrenut pred sudom koji je nadležan na temelju članka 22. točke 2., zapreku za priznanje odluke suda koji je naložio privremene i zaštitne mjere.
            40. Što se tiče članka 22. točke 2. Uredbe br. 44/2001, Sud je već presudio da tu odredbu treba tumačiti na način da su u njezinom području primjene samo sporovi u kojima stranka osporava valjanost odluke tijela društva u pogledu primjene prava društava ili statutarnih odredbi koje se tiču djelovanja njegovih tijela (presuda Hassett i Doherty, C–372/07, EU:C:2008:534, t. 26.).
            41. Kao što proizlazi iz odgovora na prvo pitanje, meritum predmeta u glavnom postupku odnosi se na zahtjev za naknadu štete zbog navodnih povreda prava tržišnog natjecanja Unije, a ne na valjanost, ništavost ili prestanak trgovačkih društava ili drugih pravnih osoba ili valjanost odluka njihovih tijela u smislu članka 22. točke 2. navedene uredbe.
            42. Stoga na prvi dio drugog i trećeg pitanja treba odgovoriti na način da članak 22. točku 2. Uredbe br. 44/2001 treba tumačiti tako da tužba poput one u glavnom postupku, kojom se zahtijeva naknada štete zbog navodnih povreda prava tržišnog natjecanja Unije, nije postupak koji ima za predmet valjanost odluka tijelâ trgovačkih društava u smislu te odredbe.
            43. Imajući u vidu odgovor na prvi dio drugog i trećeg pitanja, nije potrebno odgovoriti na drugi dio tih pitanja u pogledu članka 35. stavka 1. navedene uredbe.
            Četvrto pitanje
            44. Četvrtim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 34. točku 1. Uredbe br. 44/2001 tumačiti na način da izostanak obrazloženja metode za utvrđivanje visine iznosâ na koje se odnose privremene i zaštitne mjere određene odlukom za koju se zahtijeva priznanje i izvršenje ili pak pozivanje na teške ekonomske posljedice predstavljaju okolnosti u kojima postoji povreda javnog poretka države članice priznanja zbog kojih je moguće u toj državi članici odbiti priznanje i izvršenje sudske odluke donesene u drugoj državi članici.
            45. Najprije valja navesti da se, kao što proizlazi iz uvodnih izjava 16. i 17. Uredbe br. 44/2001, sustav priznanja i izvršenja predviđen tom uredbom zasniva na uzajamnom povjerenju u provođenju pravde unutar Unije. Takvo povjerenje zahtijeva da su sudske odluke izvršive u jednoj državi članici pravno priznate u drugoj državi članici, ali također i da postupak kojim se postiže izvršivost u potonjoj državi bude učinkovit i brz. Takav postupak prema uvodnoj izjavi 17. te uredbe treba sadržavati posve formalnu provjeru dokumentacije koja je potrebna za davanje izvršnosti u državi članici u kojoj se traži priznanje (vidjeti u tom smislu presudu Prism Investments, C–139/10, EU:C:2011:653, t. 27. i 28.).
            46. Nadalje, prema članku 34. točki 1. Uredbe br. 44/2001, sudska odluka se ne priznaje ako bi takvo priznanje bilo u očitoj suprotnosti s javnim poretkom u državi članici u kojoj se traži priznanje. Razlozi osporavanja na koje se može pozvati navedeni su u člancima 34. i 35. te uredbe. Taj popis, čije elemente treba usko tumačiti, taksativne je prirode (vidjeti u tom smislu presude Apostolides, EU:C:2009:271, t. 55. i navedenu sudsku praksu, kao i Prism Investments, EU:C:2011:653, t. 33.).
            47. Konačno, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, iako države članice načelno ostaju, na temelju iznimke iz članka 34. točke 1. Uredbe br. 44/2001, slobodne odrediti sadržaj pojma javnog poretka sukladno vlastitom nacionalnom poimanju, granice tog pojma potpadaju pod tumačenje te uredbe. Stoga, premda zadaća Suda nije definiranje sadržaja pojma javnog poretka države članice, on ipak mora kontrolirati granice u okviru kojih sudac države članice može primijeniti taj pojam radi odbijanja priznanja sudske odluke iz druge države članice (vidjeti u tom smislu presude Krombach, C–7/98, EU:C:2000:164, t. 22. i 23., kao i Renault, C–38/98, EU:C:2000:225, t. 27. i 28.).
            48. U tom smislu, zabranjujući preispitivanje merituma sudske odluke iz druge države članice, članak 36. i članak 45. stavak 2. Uredbe br. 44/2001 zabranjuju sucu države članice u kojoj se traži priznanje da odbije priznanje ili izvršenje te sudske odluke samo zbog postojanja različitosti između pravnog pravila primijenjenog od strane suda države podrijetla i onoga koje bi primijenio sudac države članice u kojoj se traži priznanje da je odlučivao u glavnoj stvari. Jednako tako, sudac države članice u kojoj se traži priznanje ne može kontrolirati točnost primjene prava ili činjenična utvrđenja koja je donio sud države podrijetla (vidjeti presudu Apostolides, EU:C:2009:271, t. 58. i navedenu sudsku praksu).
            49. Pozivanje na javni poredak iz članka 34. točke 1. Uredbe br. 44/2001 moguće je samo u slučaju kada priznanje ili izvršenje sudske odluke donesene u drugoj državi članici predstavlja neprihvatljivu povredu pravnog poretka u državi članici u kojoj se traži priznanje jer bi ona zadirala u neko temeljno načelo. Da bi se osiguralo poštovanje zabrane preispitivanja merituma sudske odluke donesene u nekoj drugoj državi članici, povreda bi morala značiti očiglednu povredu pravnog pravila, za koje se u pravnom poretku države u kojoj se traži priznanje smatra da ima ključni značaj ili subjektivnog prava koje je priznato kao temeljno pravo u tom pravnom poretku (vidjeti presudu, EU:C:2009:271, t. 59. i navedenu sudsku praksu).
            50. U predmetnom slučaju sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku pita, s jedne strane, koje su posljedice nepostojanja obrazloženja u pogledu metode određivanja visine iznosâ na koje se odnose privremene i zaštitne mjere određene sudskom odlukom čije se priznanje i izvršenje zahtijeva i, s druge strane, koje su posljedice koje proizlaze iz visine tih iznosa.
            51. U prvom redu, što se tiče nedostatnosti obrazloženja, Sud je izrazio stajalište prema kojem poštovanje prava na pravičan postupak zahtijeva da sve sudske odluke budu obrazložene kako bi tuženiku omogućile razumijevanje razloga njezine osude i dale mogućnost ulaganja pravnog lijeka na djelotvoran i učinkovit način (presuda Trade Agency, C‑619/10, EU:C:2012:531, t. 53. i navedena sudska praksa).
            52. Valja utvrditi da se opseg dužnosti obrazlaganja može razlikovati ovisno o naravi predmetne sudske odluke, i mora se analizirati s obzirom na cjelokupan postupak i imajući u vidu sve važne činjenice, uzimajući u obzir postupovna jamstva koja se tiču te odluke, s ciljem provjere osiguravaju li navedena jamstva dotičnim osobama mogućnost da protiv takve odluke ulože pravni lijek na djelotvoran i učinkovit način (vidjeti u tom smislu presudu Trade Agency, EU:C:2012:531, t. 60. i navedenu sudsku praksu).
            53. U predmetnom slučaju, iz svih podataka kojima Sud raspolaže proizlazi, s jedne strane, da elementi obrazloženja odluke ne nedostaju jer je moguće slijediti nit razmišljanja koja je dovela do određivanja visine predmetnih iznosa. S druge strane, dotične stranke imale su mogućnost uložiti pravni lijek protiv takve odluke, što su one i učinile.
            54. Slijedom toga, glavna načela pravičnog postupka su očuvana pa stoga nema mjesta zaključku da je došlo do povrede javnog poretka.
            55. U drugom redu, što se tiče posljedica koje proizlaze iz visine iznosâ na koje se odnose privremene i zaštitne mjere koje su određene odlukom čije se priznanje traži, valja naglasiti, kao što je navedeno u točki 49. ove presude, da pojam javnog poretka ima za cilj spriječiti očigledne povrede pravnog pravila koje se smatra ključnim u pravnom poretku države u kojoj se traži priznanje ili subjektivnog prava koje se u tom pravnom poretku smatra temeljnim pravom.
            56. Kao što je nezavisna odvjetnica istaknula u točkama 84. i 85. svog mišljenja, pojam „javni poredak“ u smislu članka 34. točke 1. Uredbe br. 44/2001 ima za cilj zaštitu pravnih interesa koji se izražavaju pravnim pravilom, a ne čisto ekonomskih interesa. Isto vrijedi, kao što je navedeno u točki 37. ove presude, u slučaju kada je nositelj javne vlasti akter na tržištu, u ovom slučaju kao dioničar, i kada se izlaže snošenju određene štete.
            57. Iz očitovanja podnesenih Sudu proizlazi, s jedne strane, da se o financijskim posljedicama povezanim s iznosom mogućeg gubitka već raspravljalo pred litavskim sudovima. S druge strane, kako naglašava Europska komisija, privremene i zaštitne mjere o kojima je riječ u glavnom postupku ne odnose se na isplatu određenog iznosa, već jedino na provođenje nadzora nad imovinom tuženikâ u glavnom postupku.
            58. Stoga valja smatrati da obično pozivanje na teške ekonomske posljedice ne predstavlja povredu javnog poretka države članice u kojoj se traži priznanje u smislu članka 34. točke 1. Uredbe br. 44/2001.
            59. Iz prethodnih razmatranja proizlazi da članak 34. točku 1. Uredbe br. 44/2001 treba tumačiti tako da ni metode utvrđivanja visine iznosâ na koje se odnose privremene i zaštitne mjere, određene sudskom odlukom čije se priznanje i izvršenje zahtijeva, ako je moguće slijediti nit razmišljanja koja je dovela do određivanja visine navedenih iznosa, a postoje i korištena su pravna sredstva za osporavanje tih metoda izračuna, kao ni jednostavno pozivanje na teške ekonomske posljedice, ne predstavljaju okolnosti u kojima postoji povreda javnog poretka u državi članici u kojoj se traži priznanje zbog kojih je moguće u toj državi članici odbiti priznanje i izvršenje sudske odluke donesene u drugoj državi članici.
            Troškovi
            60. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:
            1. Članak 1. stavak 1. Uredbe (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima treba tumačiti na način da je tužba poput one u glavnom postupku, kojom se zahtijeva naknada štete zbog navodnih povreda prava tržišnog natjecanja Unije, obuhvaćena pojmom „građanska i trgovačka stvar“ u smislu te odredbe, zbog čega ulazi u područje primjene te uredbe.
            2. Članak 22. točku 2. Uredbe br. 44/2001 treba tumačiti na način da tužba poput one u glavnom postupku, kojom se zahtijeva naknada štete zbog navodnih povreda prava tržišnog natjecanja Unije, nije postupak koji ima za predmet valjanost odluka tijelâ trgovačkih društava u smislu te odredbe.
            3. Članak 34. točku 1. Uredbe br. 44/2001 treba tumačiti tako da ni metode utvrđivanja iznosa na koje se odnose privremene i zaštitne mjere, određene sudskom odlukom čije se priznanje i izvršenje zahtijeva, ako je moguće slijediti nit razmišljanja koja je dovela do određivanja visine navedenih iznosa, a postoje i korištena su pravna sredstva za osporavanje tih metoda izračuna, kao ni jednostavno pozivanje na teške ekonomske posljedice, ne predstavljaju okolnosti u kojima postoji povreda javnog poretka u državi članici u kojoj se traži priznanje zbog kojih je moguće u toj državi članici odbiti priznanje i izvršenje sudske odluke donesene u drugoj državi članici.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 20. listopada 2016.#Češka Republika protiv Europske komisije.#EFJP i EPFRR – Izdaci isključeni iz financiranja – Zaštita vinograda – Izdaci nastali za Češku Republiku – Pravna sigurnost – Legitimna očekivanja.#Predmet T-141/15.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 21. prosinca 2011.#Tomasz Ziolkowski (C-424/10) i Barbara Szeja i dr. (C-425/10) protiv Land Berlin.#Zahtjevi za prethodnu odluku: Bundesverwaltungsgericht - Njemačka.#Slobodno kretanje osoba - Direktiva 2004/38/EZ - Članak 16.#Spojeni predmeti C-424/10 i C-425/10.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 27. listopada 2016.#El Corte Inglés, SA protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava za registraciju verbalnog žiga Europske unije The English Cut – Raniji figurativni žig Europske unije i raniji nacionalni verbalni žig El Corte Inglés – Relativni razlog za odbijanje – Članak 8., stavak 5. Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Ugled.#Predmet T-515/12 RENV.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 16. travnja 2013.#Kraljevina Španjolska i Republika Italija protiv Vijeće Europske unije.#Spojeni predmeti C-274/11 i C-295/11.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 1. ožujka 1984. # Salvatore Cinciuolo protiv Union nationale des fédérations mutualistes neutres i Institut national d'assurance maladie-invalidité. # Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunal du travail de Bruxelles - Belgija. # Socijalna sigurnost. # Predmet 104/83.


Presuda Suda od 2. veljače 1982. # Antonino Sinatra protiv Fonds national de retraite des ouvriers mineurs. # Zahtjev za prethodnu odluku: Cour du travail de Mons - Belgija. # Socijalna sigurnost. # Predmet 7/81.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 16. rujna 2010. # Zoi Chatzi protiv Ypourgos Oikonomikon. # Zahtjev za prethodnu odluku: Dioikitiko Efeteio Thessalonikis - Grčka. # Socijalna politika - Direktiva 96/34/EZ. # Predmet C-149/10.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 22. siječnja 2015. # MIP Metro Group Intellectual Property GmbH & Co. KG protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-193/12.