title: Presuda Općeg suda (peto prošireno vijeće) od 22. studenoga 2018.#Mercedes Janssen-Cases protiv Europske komisije.#Javna služba – Dužnosnici – Postupak zapošljavanja – Obavijest o slobodnom radnom mjestu – Izmiritelj u Komisiji – Nadležno tijelo za imenovanje – Delegacija nadležnosti – Postupak – Savjetovanje s Odborom osoblja – Odgovornost.#Predmet T-688/16.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (peto prošireno vijeće)
      22. studenoga 2018. (
            *1
         )
      „Javna služba – Dužnosnici – Postupak zapošljavanja – Obavijest o slobodnom radnom mjestu – Izmiritelj u Komisiji – Nadležno tijelo za imenovanje – Delegacija nadležnosti – Postupak – Savjetovanje s Odborom osoblja – Odgovornost”
      U predmetu T‑688/16,

         Mercedes Janssen‑Cases, dužnosnica Europske komisije, sa stalnom adresom u Bruxellesu (Belgija), koju su u početku zastupali J.-N. Louis i N. de Montigny, a zatim J.-N. Louis, odvjetnici,
      tužiteljica,
      protiv

         Europske komisije, koju su u početku zastupali C. Berardis‑Kayser i G. Berscheid, a zatim G. Berscheid i L. Radu Bouyon, u svojstvu agenata,
      tuženika,
      povodom zahtjeva na temelju članka 270. UFEU‑a kojim se, s jedne strane, traži poništenje Komisijine odluke od 15. lipnja 2016. kojom je W imenovan za izmiritelja u Komisiji i dopisa od 16. lipnja 2016. kojom je Komisija obavijestila tužiteljicu o ishodu postupka odabira i, s druge strane, naknada štete koju je tužiteljica navodno pretrpjela,
      OPĆI SUD (peto prošireno vijeće),
      u sastavu: M. van der Woude, predsjednik, D. Gratsias (izvjestitelj), I. Labucka, A. Dittrich i I. Ulloa Rubio, suci,
      tajnik: M. Marescaux, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 11. srpnja 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

         Okolnosti spora

               1

               Komisija Europskih zajednica 1977. odlučila je osnovati službu za mirenje. Zadaća te službe je ponuditi nebirokratski način rješavanja problema koji nastaju u radnom okruženju kako bi se ograničilo, koliko god je to moguće, pokretanje predsudskih i sudskih postupaka. Učinkovito ostvarenje te zadaće navelo je Komisiju da „formalizira” djelovanje predmetne službe. Komisija je stoga donijela Odluku C(2002) 601 od 4. ožujka 2002. o jačanju službe za mirenje (u daljnjem tekstu: Odluka o jačanju službe za mirenje). U skladu s člankom 6. stavkom 3. te odluke „predsjednik Komisije imenuje izmiritelja na osnovi prijedloga glavnog direktora Glavne uprave za osoblje i upravu nakon savjetovanja s Odborom osoblja”.

               2

               Odlukom predsjednika Komisije od 8. ožujka 2012. tužiteljica Mercedes Janssen‑Cases imenovana je na funkciju zamjenice izmiritelja u službi za mirenje osnovanoj pri glavnom tajništvu Komisije.

               3

               Osim kao zamjenica izmiritelja tužiteljica je radila kao vršitelj dužnosti izmiritelja od 28. veljače 2013., a zatim je, na temelju odluke od 16. prosinca 2013., privremeno raspoređena na posao izmiritelja u smislu članka 7. stavka 2. Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europske unije (u daljnjem tekstu: Pravilnik o osoblju) s retroaktivnim učinkom od 1. ožujka 2013.

               4

               Odlukom Komisije od 16. listopada 2013. funkcija glavnog savjetnika „izmiritelja” postala je funkcija načelnika odjela u razredu AD 13/AD 14.

               5

               Komisija je 10. veljače 2014. objavila obavijest o slobodnom radnom mjestu COM/2014/366 za posao izmiritelja/načelnika odjela u službi za mirenje (razred AD 13/AD 14). Tužiteljica je podnijela svoju kandidaturu za predmetno radno mjesto 27. veljače 2014.

               6

               Dopisom od 7. svibnja 2014. upućenim glavnoj direktorici Glavne uprave (GU) za ljudske resurse i sigurnost Komisije, središnji odbor osoblja Komisije zatražio je da mu se proslijede životopisi odabranih kandidata, kao i tablica za ocjenjivanje koju je koristio Odbor za odabir. Središnji odbor osoblja zatražio je te elemente kako bi objavio obavijest predviđenu člankom 6. stavkom 3. Odluke o jačanju službe za mirenje u prvoj fazi postupka odabira.

               7

               Dopisom od 20. lipnja 2014. središnji odbor osoblja zatražio je od predsjednika Komisije da ne odobri prijedlog imenovanja na radno mjesto izmiritelja koji je uputila glavna direktorica GU‑a za ljudske resurse i sigurnost Komisije tako dugo dok on ne bude u mogućnosti dati svoje mišljenje jer mu zatraženi elementi nisu dostavljeni.

               8

               Dopisom od 17. listopada 2014. upućenim glavnoj direktorici GU‑a za ljudske resurse i sigurnost središnji odbor osoblja dao je negativno mišljenje u pogledu kandidata kojeg je ona predložila.

               9

               Dopisom od 22. srpnja 2015. GU za ljudske resurse i sigurnost obavijestio je tužiteljicu o odluci predsjednika Komisije o okončanju postupka odabira bez imenovanja na radno mjesto izmiritelja.

               10

               Komisija je 16. rujna 2015. odlučila podignuti funkciju izmiritelja u rang glavnog savjetnika (razred AD 14/AD 15) kao i odobriti i objaviti obavijest o slobodnom radnom mjestu za navedeno mjesto u skladu s člankom 29. stavkom 1. točkom (a) podtočkama i. i iii. Pravilnika o osoblju. U skladu s tom odlukom, odluka o popunjavanju tog radnog mjesta donijet će se na temelju članka 6. stavka 3. Odluke o jačanju službe za mirenje. Komisija je 7. listopada 2015. objavila obavijest o slobodnom radnom mjestu COM/2015/1801 za radno mjesto glavnog savjetnika u razredu AD 14/AD 15 radi popunjavanja radnog mjesta izmiritelja. U navedenoj je obavijesti bilo pojašnjeno da predsjednik Komisije imenuje izmiritelja na osnovi prijedloga glavnog direktora GU‑a za ljudske resurse i sigurnost nakon savjetovanja sa središnjim odborom osoblja.

               11

               Tužiteljica je podnijela svoju kandidaturu za radno mjesto izmiritelja 16. listopada 2015. i našla se među trima kandidatima koji su bili odabrani za sudjelovanje na predviđenim ispitima i intervjuima pred Odborom za predodabir, kao i pred savjetodavnim odborom za imenovanja. Smatrajući da je W, koji je tada bio načelnik liječničke službe u GU‑u za ljudske resurse i sigurnost, jedini kandidat koji objedinjuje tražene kvalifikacije, savjetodavni odbor za imenovanja 25. veljače 2016. dao je pozitivno mišljenje o njegovu imenovanju na radno mjesto izmiritelja.

               12

               Dopisom od 13. svibnja 2016. upućenim K. Georgievoj, zamjenici predsjednika Komisije koja je, među ostalim, zadužena i za osoblje, središnji odbor osoblja odgovorio je na zahtjev za davanje mišljenja o imenovanju W‑a na radno mjesto izmiritelja koji je glavna direktorica GU‑a za ljudske resurse i sigurnost Komisije podnijela 20. travnja 2016. U tom je pogledu središnji odbor osoblja izrazio žaljenje zbog činjenice da se zahtjev za donošenje mišljenja odnosi samo na predloženog kandidata s obzirom na to da nije raspolagao elementima koji se odnose na neuspješne kandidate te stoga nije mogao dati korisno mišljenje.

               13

               Odlukom od 15. lipnja 2016. Komisija je imenovala W‑a na radno mjesto izmiritelja i dopisom od 16. lipnja 2016. obavijestila tužiteljicu o ishodu postupka odabira (u daljnjem tekstu, zajedno: pobijane odluke).

               14

               Tužiteljica je 15. rujna 2016. podnijela žalbu protiv pobijanih odluka na temelju članka 90. stavka 2. Pravilnika o osoblju. Komisija je odlukom od 5. siječnja 2017. odbila navedenu žalbu.

         Postupak i zahtjevi stranaka

               15

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 28. rujna 2016. u skladu s člankom 91. stavkom 4. Pravilnika o osoblju, tužiteljica je pokrenula ovaj postupak.

               16

               Zasebnim aktom podnesenim tajništvu Općeg suda istog dana tužiteljica je podnijela zahtjev za suspenziju primjene odluke o imenovanju W‑a na radno mjesto izmiritelja.

               17

               Primjenom članka 91. stavka 4. Pravilnika o osoblju postupak je suspendiran 7. listopada 2016. do donošenja izričite ili implicitne odluke o odbijanju žalbe koju je tužiteljica podnijela 15. rujna 2016. Postupak je nastavljen 17. siječnja 2017. nakon izričitog odbijanja navedene žalbe.

               18

               Rješenjem od 17. veljače 2017., Janssen‑Cases/Komisija, (T‑688/16 R, neobjavljeno, EU:T:2017:107), predsjednik Općeg suda odbio je zahtjev za suspenziju primjene odluke o imenovanju W‑a na radno mjesto izmiritelja.

               19

               Na prijedlog petog vijeća Opći je sud odlučio, primjenom članka 28. svojeg Poslovnika, uputiti predmet proširenom sastavu suda.

               20

               Tužiteljica od Općeg suda zahtijeva da:

                        –

                        poništi pobijane odluke;

                        –

                        naloži Komisiji plaćanje iznosa od 100000 eura na ime naknade pretrpljene imovinske i neimovinske štete;

                        –

                        naloži Komisiji snošenje troškova.

               21

               Komisija od Općeg suda zahtijeva da:

                        –

                        odbije tužbu;

                        –

                        naloži tužiteljici snošenje troškova.

         Pravo

            Zahtjev za poništenje pobijanih odluka

         Dopuštenost

               22

               U skladu sa smjernicama upućenima Komisijinim službama u pogledu imenovanja višeg rukovodećeg osoblja iz listopada 2008., samo je obavijest upućena neuspješnim kandidatima akt koji negativno utječe. Međutim, valja utvrditi da, iako tu obavijest treba smatrati formalnim odbijanjem predmetne kandidature od kojeg teče rok za podnošenje žalbe u smislu članka 90. Pravilnika o osoblju, i akt kojim se okončava postupak odabira izborom kandidata, koji je jedini akt predviđen u spornoj obavijesti o slobodnom radnom mjestu, ipak proizvodi pravne učinke čija je nužna posljedica prethodno navedeno formalno odbijanje (vidjeti, u tom smislu, presudu od 30. lipnja 1983., Schloh/Vijeće, 85/82, EU:C:1983:179, t. 40.).

               23

               Iz toga slijedi da je zahtjev za poništenje koji tužiteljica podnosi u okviru svoje tužbe u cijelosti dopušten.

         Meritum

               24

               U prilog svojoj tužbi tužiteljica iznosi četiri tužbena razloga, koji se temelje na:

                        –

                        povredi članka 6. stavka 3. Odluke o jačanju službe za mirenje;

                        –

                        povredi članka 27. Povelje Europske unije o temeljnim pravima;

                        –

                        zlouporabi ovlasti i postupka;

                        –

                        očitoj pogrešci u ocjeni, povredi načela dobrog financijskog upravljanja, dobre uprave, zaštite legitimnih očekivanja i proporcionalnosti, kao i politike jednakih mogućnosti.

               25

               Argumentacija koju tužiteljica navodi u okviru prvog tužbenog razloga sadržava dva dijela. U prvom dijelu tužiteljica ističe da Kolegij povjerenika nije bio nadležan za donošenje odluke o imenovanju W‑a na radno mjesto izmiritelja s obzirom na to da tu odluku na temelju članka 6. stavka 3. Odluke o jačanju službe za mirenje donosi predsjednik Komisije. Drugi dio temelji se na povredi te odredbe zbog nepravilnog savjetovanja s Odborom osoblja.

               26

               Točnije, u okviru prvog dijela prvog tužbenog razloga tužiteljica na temelju članka 6. stavka 3. Odluke o jačanju službe za mirenje ističe da je imenovanje izmiritelja Komisije u nadležnosti njezina predsjednika, koji je, u skladu s člankom 2. stavkom 1. Pravilnika o osoblju, određen kao tijelo za imenovanje u tom posebnom području. Ta je nadležnost predsjednika Komisije navedena u obavijesti o slobodnom radnom mjestu na temelju koje je proveden sporni postupak odabira. Međutim, u ovom je slučaju Komisija, odnosno tijelo koje za to nije nadležno, donijelo pobijane odluke, a da mu prethodno nije dodijeljena odgovarajuća ovlast.

               27

               U okviru drugog dijela tužiteljica ističe da savjetovanje sa središnjim odborom osoblja, predviđeno člankom 6. stavkom 3. Odluke o jačanju službe za mirenje, nije bilo pravilno zbog toga što mu nisu dostavljene sve prvotno odabrane kandidature. Naime, svrha predmetnog savjetovanja je podnošenje jasnog stajališta o zaslugama, sposobnostima i profilu različitih kandidata glavnom direktoru GU‑a za ljudske resurse i sigurnost. Međutim, davanje mišljenja o jedinom predloženom kandidatu predsjedniku Komisije lišilo bi to savjetovanje njegova korisnog učinka i pretvorilo ga u običnu potvrdu prijedloga glavnog direktora GU‑a za ljudske resurse i sigurnost, što središnji odbor osoblja nikada ne bi prihvatio.

               28

               Što se tiče prigovora koji se temelji na nenadležnosti autora pobijanih odluka, Komisija ističe da je delegirala ovlast imenovanja izmiritelja svojem predsjedniku na temelju članka 6. stavka 3. Odluke o jačanju službe za mirenje. Međutim, ništa se ne protivi tomu da Komisija sama vrši tu ovlast u određenom slučaju kada, kao u ovoj situaciji, preuzima ulogu tijela za imenovanje zbog razreda kojemu pripada slobodno radno mjesto, u skladu s njezinom Odlukom C(2013) 3288 final od 4. lipnja 2013. o izvršavanju ovlasti koje su Pravilnikom o osoblju dodijeljene tijelu za imenovanje i Uvjetima zaposlenja ostalih službenika (CEOS) Tijelu nadležnom za sklapanje ugovora o radu (TNSUR). Ta je odluka sadržavala implicitnu i preciznu izmjenu Odluke o jačanju službe za mirenje. U svakom slučaju, tužiteljica nije dokazala da je pretrpjela štetu zbog donošenja pobijanih odluka koje je donio Kolegij povjerenika. Osim toga, člankom 6. stavkom 3. Odluke o jačanju službe za mirenje Komisiji nije propisano savjetovanje sa središnjim odborom osoblja o svim prvotno odabranim kandidaturama. Nasuprot tomu, iz te odredbe proizlazi da je savjetovanje sa središnjim odborom osoblja obvezno samo u pogledu prijedloga koji glavni direktor GU‑a za ljudske resurse i sigurnost podnosi predsjedniku Komisije, što, čini se, prihvaća i sâm navedeni odbor.

               29

               Kad je riječ o prvom dijelu, iz članka 6. stavka 3. Odluke o jačanju službe za mirenje proizlazi da predsjednik Komisije imenuje izmiritelja. Predmetnu odredbu stoga treba smatrati aktom na temelju kojega je Komisija odredila da je tijelo za imenovanje nadležno u smislu članka 2. stavka 1. Pravilnika o osoblju.

               30

               U tom pogledu, valja utvrditi da se ne može prihvatiti Komisijin argument prema kojemu je ona, na temelju članka 6. stavka 3. Odluke o jačanju službe za mirenje, „delegirala” ovlast imenovanja izmiritelja svojem predsjedniku i da na temelju te činjenice i sama može izvršavati navedenu ovlast kada to smatra korisnim.

               31

               Naime, delegacija nadležnosti je akt kojim se tijelo koje delegira nadležnost lišava delegirane nadležnosti u korist tijela na koje se nadležnost delegira (vidjeti, u tom smislu, presudu od 13. lipnja 1958., Meroni/Visoko tijelo, 10/56, EU:C:1958:8, str. 77. i 78.). Delegacija nadležnosti stoga dovodi do prijenosa ovlasti, kojim se tijelu koje delegira nadležnost zabranjuje pozivanje na prenesenu nadležnost, jer će u suprotnom njegova odluka biti zahvaćena nedostatkom koji se tiče nenadležnosti. Tijelo koje delegira nadležnost ne može ponovno izvršavati nadležnost, osim ako prethodno ne donese akt na temelju kojega bi vratilo delegiranu nadležnost. Naime, na jednak način kao što je za delegaciju nadležnosti potrebno donijeti izričit akt kojim se prenosi predmetna ovlast (presuda od 13. lipnja 1958., Meroni/Visoko tijelo, 9/56, EU:C:1958:7, str. 42.), načelo pravne sigurnosti na kojemu se temelji formalnost radnji delegacije nadležnosti određuje da se ta delegacija povlači donošenjem izričitog akta.

               32

               Tako, pod pretpostavkom da sustav određivanja nadležnog tijela za imenovanje predviđen člankom 2. stavkom 1. Pravilnika o osoblju treba kvalificirati kao delegaciju nadležnosti ili poistovjetiti s takvom delegacijom, Komisija nepoštovanjem učinka lišavanja do kojeg dovodi takva „delegacija” prisvaja nadležnost kako bi sama, umjesto svojeg predsjednika, izvršavala ovlast imenovanja izmiritelja kada to ocijeni korisnim.

               33

               Međutim treba istaknuti da je u skladu s Odlukom C(2013) 3288 final, navedenom u točki 28. ove presude i donesenom na temelju članka 2. stavka 1. Pravilnika o osoblju, Kolegij povjerenika tijelo nadležno za imenovanje glavnog savjetnika primjenom članka 29. stavka 1. točke (a) podtočaka i. i iii. Pravilnika o osoblju.

               34

               Međutim, kao što je navedeno u točki 10. ove presude, odlukom od 16. rujna 2015. Komisija je odlučila unaprijediti funkciju izmiritelja na razinu glavnog savjetnika (razred AD 14/AD 15).

               35

               S obzirom na taj razvoj događaja do kojeg je došlo nakon donošenja Odluke o jačanju službe za mirenje, tijelo koje je nadležno za imenovanje izmiritelja Komisije je Kolegij povjerenika. U tom kontekstu, pozivanje u odluci od 16. rujna 2015. na članak 6. stavak 3. Odluke o jačanju službe za mirenje ne smije se tumačiti na način da se odnosi na tijelo koje je nadležno za imenovanje izmiritelja, nego tako da se odnosi na formalnosti koje to tijelo, odnosno Komisija, mora poštovati u okviru postupka imenovanja izmiritelja, osobito što se tiče savjetovanja s Odborom osoblja. Na jednak način valja tumačiti pozivanje u tom smislu u obavijesti o slobodnom radnom mjestu.

               36

               Posljedično, Komisija je bila tijelo za imenovanje nadležno za donošenje odluke od 15. lipnja 2016. o imenovanju W‑a na radno mjesto izmiritelja s obzirom na to da je ta odluka osim toga donesena na prijedlog njezina predsjednika, kao što to proizlazi iz zapisnika 2173. sastanka Komisije. Iz toga slijedi da prvi dio prvog tužbenog razloga treba odbiti.

               37

               Kad je riječ o drugom dijelu prvog tužbenog razloga, valja podsjetiti da, u skladu s člankom 6. stavkom 3. Odluke o jačanju službe za mirenje, tijelo koje donosi odluke imenuje izmiritelja „nakon savjetovanja s Odborom osoblja”.

               38

               U tom pogledu, kao što je to navedeno u točkama 35. i 36. ove presude, iako je Komisija bila tijelo nadležno za donošenje odluke o imenovanju W‑a na radno mjesto izmiritelja, ostali postupovni zahtjevi iz članka 6. stavka 3. Odluke o jačanju službe za mirenje i dalje su se primjenjivali. Komisija uostalom ne osporava obvezu tijela nadležnog za donošenje odluka da se savjetuje s Odborom osoblja na temelju potonje odredbe.

               39

               Kao što to ističe sama Komisija, članak 6. stavak 3. Odluke o jačanju službe za mirenje treba tumačiti na način da se njome određuje da se tijelo nadležno za donošenje konačne odluke kojom se postupak okončava treba savjetovati s Odborom osoblja. Osim toga, iako se to savjetovanje sastoji samo od prava na saslušanje, a da se pritom Odboru osoblja ne daje pravo suodlučivanja s tijelom koje donosi odluke, to savjetovanje mora biti takvo da može utjecati na sadržaj donesenog akta (vidjeti, u tom smislu, presudu od 6. ožujka 2001., Dunnett i dr./EIB, T‑192/99, EU:T:2001:72, t. 89. i 90.) s obzirom na to da donošenje potonjeg podrazumijeva široku marginu prosudbe (presuda od 12. veljače 1987., Bonino/Komisija, 233/85, EU:C:1987:82, t. 5.).

               40

               U tom kontekstu, učinkovitost predmetnog savjetovanja može se jamčiti samo ako je njegov predmet istovjetan predmetu ocjene tijela koje će donijeti konačnu odluku. Stoga se savjetovanje s Odborom osoblja mora odnositi na iste kandidate kao što su oni u pogledu kojih predmetno tijelo donosi svoju ocjenu. Naime, to savjetovanje ne bi bilo učinkovito ako bi se od Odbora osoblja tražilo da donese svoje mišljenje samo o jednom kandidatu, dok je zadaća tijela nadležnog za donošenje odluke da ocijeni više kandidata prije donošenja odluke o tome koga će odabrati.

               41

               U ovom slučaju, kao prvo, iz mišljenja savjetodavnog odbora za imenovanja od 25. veljače 2016. proizlazi da je ispitao tri kandidature i odlučio da će predložiti W‑a za sporno radno mjesto (vidjeti točku 11. ove presude). U njemu također stoji da je navedeni odbor Kolegiju povjerenika proslijedio obrasce za ocjenjivanje kao i životopise trojice kandidata.

               42

               Kao drugo, valja podsjetiti da tijelu za imenovanje, koje donosi konačnu odluku o imenovanju, mora biti omogućeno da se upozna s podacima koji su, u svakoj fazi postupka odabira, na različitim razinama savjetovanja, kao što je savjetodavni odbor za imenovanja, doveli do usvajanja mišljenja koja su mu podnesena i da te podatke samo ocjenjuje (vidjeti, u tom smislu, presudu od 15. listopada 2014., Revizorski sud/BF, T‑663/13 P, EU:T:2014:883, t. 25.).

               43

               U tom okviru, u zapisniku s 2173. sastanka Komisije, na kojemu je donesena odluka od 15. lipnja 2016. o imenovanju W‑a u skladu s mišljenjem savjetodavnog odbora za imenovanja od 25. veljače 2016., navodi se da su Kolegiju povjerenika podneseni spisi trojice kandidata koje je potonji razmatrao za sporno radno mjesto. Prema istom zapisniku, Komisija je osobito vodila računa o mišljenju savjetodavnog odbora za imenovanja od 25. veljače 2016. te je uspoređivala zasluge kandidata s obzirom na obilježja radnog mjesta. U tom pogledu, u predmetnom zapisniku navodi se da je Komisija razmatrala njihovu sposobnost, učinkovitost i njihovo ponašanje u službi te je odabrala W‑a za to radno mjesto.

               44

               Međutim, kao treće, iz dopisa od 13. svibnja 2016., koji je središnji odbor osoblja uputio potpredsjednici Komisije, koja je, među ostalim, zadužena za osoblje, proizlazi da je navedeni odbor primio zahtjev za davanje mišljenja od glavne direktorice GU‑a za ljudske resurse i sigurnost 20. travnja 2016., odnosno nakon što je savjetodavni odbor za imenovanja podnio prijedlog Kolegiju povjerenika te da se taj zahtjev za donošenje mišljenja odnosio samo na kandidata čije je imenovanje predloženo Kolegiju povjerenika, a ne na tri kandidature proslijeđene tom kolegiju.

               45

               Komisija ne osporava činjenicu da su središnjem odboru osoblja radi dobivanja njegova mišljenja podneseni samo podaci koji se odnose na W‑ovu kandidaturu. Posljedično, Kolegij povjerenika izvršavao je svoju marginu prosudbe u pogledu predmeta koji se ne podudara s predmetom koji je određen za savjetovanje sa središnjim odborom osoblja (vidjeti točku 12. ove presude).

               46

               U tim okolnostima valja utvrditi da nisu poštovani minimalni zahtjevi kojima se jamči koristan učinak savjetovanja s Odborom osoblja i kojima je propisano da on može sastaviti mišljenje o kandidatima koje će tijelo koje donosi odluke ocijeniti u svrhu donošenja konačne odluke.

               47

               Iz toga slijedi da je, kao što to ističe tužiteljica u okviru drugog dijela prvog tužbenog razloga, odluka od 15. lipnja 2016. o imenovanju W‑a na radno mjesto Komisijina izmiritelja donesena povredom članka 6. stavka 3. Odluke o jačanju službe za mirenje što se tiče savjetovanja s Odborom osoblja te da je stoga treba poništiti a da pritom ne treba ispitivati druge tužbene razloge istaknute u prilog tužbi.

               48

               Budući da se dopis od 16. lipnja 2016. kojim je tužiteljica obaviještena o okončanju postupka i o za nju negativnom ishodu, koji se također pobijalo (vidjeti točke 13. i 22. ove presude), izričito temelji na odabiru drugog kandidata te da odluka o predmetnom odabiru sadržava povredu članka 6. stavka 3. Odluke o jačanju službe za mirenje koja dovodi do njezina poništenja, također treba poništiti i taj dopis.

            Zahtjev za naknadu štete

               49

               Tužiteljica ističe da, s obzirom na broj predmeta koje je rješavala kao zamjenica izmiritelja, vršiteljica dužnosti izmiritelja ili privremeni izmiritelj, pobijane odluke štete njezinu ugledu kao i njezinu profesionalnoj vjerodostojnosti. Osim toga, one je lišavaju mogućnosti napredovanja u razred AD14. Štoviše, s obzirom na činjenicu da je tijekom više od tri godine izvršavala navedene funkcije u uvjetima zabrinutosti i nesigurnosti, smatra da je naknada štete u visini od 100000 eura primjerena za naknadu neimovinske i imovinske štete koju se može pripisati postupanju Komisije.

               50

               Komisija, s druge strane, ustraje u tome da su sve njezine radnje zakonite, iako u prilog spornom zahtjevu za naknadu štete koji je usko povezan sa zahtjevom za poništenje pobijanih odluka nije istaknuta nikakva nezakonitost.

               51

               U sporovima koji proizlaze iz odnosa između institucija i njihovih dužnosnika, pravo na naknadu štete priznaje se ako su kumulativno ispunjene tri pretpostavke, to jest nezakonitost u postupanju institucija, činjenica da je šteta stvarno nastupila i postojanje uzročne veze između postupanja i nastale štete (presuda od 12. srpnja 2011., Komisija/Q, T‑80/09 P, EU:T:2011:347, t. 42.).

               52

               Kao prvo, tužiteljica ističe postojanje uzročne veze između pobijanih odluka i navodne neimovinske štete nastale zbog dojma, koji stvaraju navedene odluke, da je odabrani kandidat kvalificiraniji od nje.

               53

               Međutim, okolnost da je odabran drugi kandidat za radno mjesto poput onoga o kojemu je riječ sama po sebi nije takva da nanosi štetu kandidatima koji naposljetku nisu odabrani. Naime, iako taj odabir podrazumijeva da se drugog kandidata tom prilikom smatralo prikladnijim, ta činjenica ni na koji način ne podrazumijeva negativnu ocjenu zasluga drugih kandidata, tim više što su oni upisani na popis koji je razmatrao savjetodavni odbor za imenovanja, kao što je to slučaj s tužiteljicom.

               54

               U svakom slučaju, iako je točno da je tužiteljica u prilog svojoj tužbi istaknula tužbeni razlog, u ovom slučaju četvrti, koji se odnosi na ocjenu njezinih zasluga u usporedbi s W‑ovima, odluka od 15. lipnja 2016. o njegovu imenovanju na mjesto izmiritelja ipak se poništava ovom presudom na temelju razloga koji je tužiteljica istaknula u okviru prvog tužbenog razloga. U tom kontekstu, akt koji sadržava zaključak o komparativnom ocjenjivanju zasluga koje je u ovom slučaju provedeno proglašava se ništavim u skladu s člankom 264. prvim stavkom UFEU‑a i Komisija je sada dužna poduzeti potrebne mjere kako bi postupila sukladno ovoj presudi u skladu s člankom 266. UFEU‑a.

               55

               Iz toga slijedi da, prema trenutnom stanju, navodna neimovinska šteta na koju se tužiteljica poziva u svakom slučaju nije izvjesna.

               56

               Kao drugo, tužiteljica ističe da ju je odbijanje njezine kandidature nezakonito lišilo mogućnosti napredovanja u razred AD 14.

               57

               Međutim, u tom pogledu valja istaknuti da se ničime ne jamči da bi, da nije bilo utvrđene nezakonitosti, tužiteljica bila odabrana na sporno radno mjesto ni da bi nakon toga napredovala u razred AD 14. Taj vid štete u svakom slučaju nije u izravnoj uzročnoj vezi s utvrđenom nezakonitosti.

               58

               Osim toga, budući da se predmetne tvrdnje mogu shvatiti na način da se odnose na naknadu štete koja proizlazi iz Komisijina postupanja prije objave obavijesti o slobodnom radnom mjestu COM/2015/1801, a ne iz pobijanih odluka, valja istaknuti da su te tvrdnje nedopuštene zbog neiscrpljivanja predsudskog postupka. Kad joj je o tome postavljeno pitanje na raspravi, tužiteljica je navela da je to postupanje usko povezano s pobijanim odlukama. Međutim, valja utvrditi da se predmetno postupanje po svojoj naravi razlikuje od odabira na temelju odluke od 15. lipnja 2016. o imenovanju W‑a na radno mjesto izmiritelja. Posljedično, točke 192. do 194. tužiteljičine žalbe u kojima je riječ o tom postupanju treba analizirati kao zahtjev u smislu članka 90. Pravilnika o osoblju. Međutim, protiv tog zahtjeva odbijenog odlukom od 5. siječnja 2017. (vidjeti točku 14. ove presude) nije podnesena žalba.

               59

               U svakom slučaju, u skladu s člankom 7. stavkom 2. Pravilnika o osoblju, privremena preraspodjela je doduše ograničena na jednu godinu, osim u slučaju zamjene dužnosnika koji je u interesu službe upućen na drugo radno mjesto, pozvan na služenje vojnog roka ili je odsutan zbog dugotrajnog bolovanja. Također je točno da je tužiteljica privremeno obnašala dužnost izmiritelja od 1. ožujka 2013. do 1. listopada 2016., a da pritom razlozi privremene preraspodjele nisu među onima kojima bi se moglo opravdati njezino produljenje nakon jedne godine.

               60

               Međutim, iz članka 7. stavka 2. Pravilnika o osoblju proizlazi da od početka četvrtog mjeseca privremene preraspodjele dužnosnik ima pravo na razlikovnu naknadu, što isključuje svaku uzročnu vezu s imovinskom štetom.

               61

               Napokon, kad je riječ o neimovinskoj šteti zbog nesigurnosti u kojoj se našla tužiteljica, valja istaknuti da je postupak odabira pokrenut na temelju obavijesti o slobodnom radnom mjestu COM/2014/366 okončan bez odabira kandidata, što je odgovaralo tužiteljici, koja nije bila kandidat predložen tom prigodom i koja je stoga mogla nastaviti obnašati svoju funkciju privremenog izmiritelja. Konačno, činjenica da je tužiteljica obnašala svoje funkcije kad je postupak pokrenut na temelju obavijesti o slobodnom radnom mjestu COM/2015/1801 bio u tijeku svojstvena je svakoj situaciji u kojoj se odvija natječaj u svrhu popunjavanja radnog mjesta. Takvoj je situaciji također svojstvena nesigurnost koja tim natječajnim postupkom nastaje za sve kandidate koji u njemu sudjeluju.

               62

               U tom kontekstu, činjenica da tužiteljičini kolege nisu shvatili razloge zbog kojih Komisija nije pravodobno provela postupke popunjavanja radnog mjesta izmiritelja nije, pod pretpostavkom da je dokazana, takva da nanosi štetu tužiteljičinu ugledu.

               63

               Iz toga slijedi da zahtjev za naknadu štete treba odbiti.

         Troškovi

               64

               Sukladno članku 134. stavku 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da Komisija nije uspjela u većini svojih zahtjeva, valja joj naložiti snošenje troškova, uključujući troškove nastale u postupku privremene pravne zaštite, sukladno tužiteljičinu zahtjevu.

               Slijedom navedenog,
               OPĆI SUD (peto prošireno vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Poništavaju se odluka Europske komisije od 15. lipnja 2016. o imenovanju W‑a za izmiritelja Komisije i dopis od 16. lipnja 2016. kojom je Komisija obavijestila Mercedes Janssen‑Cases o ishodu postupka odabira za to radno mjesto.

                           2.

                           U preostalom dijelu tužba se odbija.

                           3.

                           Komisiji se nalaže snošenje troškova, uključujući troškove nastale u postupku privremene pravne zaštite.

                           Van der Woude

                           Gratsias

                           Labucka

                           Dittrich

                           Ulloa Rubio

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 22. studenoga 2018.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 20. studenoga 2018.#Asahi Intecc Co., Ltd protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Međunarodna registracija u kojoj je naznačena Europska unija – Verbalni žig Celeson – Raniji verbalni međunarodni žig CELESIO – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EU) 2017/1001.#Predmet T-36/18.


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 22. studenoga 2018.#Addiko Bank AG protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Prijava verbalnog žiga Europske unije STRAIGHTFORWARD BANKING – Apsolutni razlog za odbijanje – Opisni karakter – Članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe (EU) 2017/1001.#Predmet T-9/18.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 23. studenoga 2018.#Foundation for the Protection of the Traditional Cheese of Cyprus named Halloumi protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije Papouis Halloumi – Raniji zajednički verbalni žig Europske unije HALLOUMI – Relativni razlog za odbijanje – Sličnost znakova – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EU) 2017/1001).#Predmet T-702/17.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 22. studenoga 2018.#Republika Litva protiv Europske komisije.#EFSJP, EFJP i EPFRR – Izdaci isključeni iz financiranja – Izdaci nastali za Litvu – Potpora za prijevremeno umirovljenje – Članak 11. stavak 1. Uredbe (EZ) br. 1257/1999 – Članak 23. Uredbe (EZ) br. 1698/2005 – Pojam obavljanja komercijalne poljoprivredne djelatnosti – Povezanost s pojmom samoopskrbno poljoprivredno gospodarstvo.#Predmet T-508/15.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 22. studenoga 2018.#Buck-Chemie GmbH protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Dizajn Zajednice – Postupak za proglašavanje dizajna ništavim – Registrirani dizajn Zajednice koji prikazuje osvježivač WC školjke – Razlog ništavosti – Individualni karakter – Članak 25. Uredbe (EZ) br. 6/2002.#Predmet T-296/17.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 23. studenoga 2018.#Foundation for the Protection of the Traditional Cheese of Cyprus named Halloumi protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije fino Cyprus Halloumi Cheese – Raniji zajednički verbalni žig Europske unije HALLOUMI – Relativni razlog za odbijanje – Sličnost znakova – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EU) 2017/1001).#Predmet T-416/17.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 22. studenoga 2018.#The Vianel Group LLC protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Međunarodna registracija u kojoj je naznačena Europska unija – Verbalni žig VIANEL – Raniji verbalni žig Europske unije VIANIA – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EU) 2017/1001)”.#Predmet T-724/17.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 28. studenoga 2018.#Amt Azienda Trasporti e Mobilità SpA i dr. protiv Atpl Liguria - Agenzia regionale per il trasporto pubblico locale SpA i Regione Liguria.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunale amministrativo regionale della Liguria.#Zahtjev za prethodnu odluku – Javna nabava – Postupci pravne zaštite – Direktiva 89/665/EEZ – Članak 1. stavak 3. – Direktiva 92/13/EEZ – Članak 1. stavak 3. – Pravo na pravno sredstvo uvjetovano podnošenjem ponude u okviru postupka javne nabave.#Predmet C-328/17.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      28. studenoga 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Javna nabava – Postupci pravne zaštite – Direktiva 89/665/EEZ – Članak 1. stavak 3. – Direktiva 92/13/EEZ – Članak 1. stavak 3. – Pravo na pravno sredstvo uvjetovano podnošenjem ponude u okviru postupka javne nabave”
      U predmetu C‑328/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunale amministrativo regionale per la Liguria (Regionalni upravni sud Ligurije, Italija), odlukom od 8. veljače 2017., koju je Sud zaprimio 31. svibnja 2017., u postupku

         Amt Azienda Trasporti e Mobilità SpA,

         Atc Esercizio SpA,

         Atp Esercizio Srl,

         Riviera Trasporti SpA,

         Tpl Linea Srl

      protiv

         Atpl Liguria ‐ Agenzia regionale per il trasporto pubblico locale SpA,

         Regione Liguria,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: M. Vilaras, predsjednik četvrtog vijeća, u svojstvu predsjednika trećeg vijeća, J. Malenovský, L. Bay Larsen, M. Safjan i D. Šváby (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Campos Sánchez‑Bordona,
      tajnik: R. Schiano, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 26. travnja 2018.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju C. Colellija, avvocato dello Stato,

               –

               za češku vladu, M. Smolek, J. Vláčil i T. Müller, u svojstvu agenata,

               –

               za španjolsku vladu, M. J. García‑Valdecasas Dorrego, u svojstvu agenta,

               –

               za Europsku komisiju, G. Gattinara i P. Ondrůšek, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 5. srpnja 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 1. stavaka 1. do 3. te članka 2. stavka 1. točke (b) Direktive Vijeća 89/665/EEZ od 21. prosinca 1989. o usklađivanju zakona i drugih propisa u odnosu na primjenu postupaka kontrole na sklapanje ugovora o javnoj nabavi robe i javnim radovima (SL 1989., L 395, str. 33.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 6., str. 3.), kako je izmijenjena Direktivom 2007/66/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. prosinca 2007. (SL 2007., L 335, str. 31.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 9., str. 198.) (u daljnjem tekstu: Direktiva 89/665).

               2

               Taj zahtjev podnesen je u okviru spora između Amt Azienda Trasporti e Mobilità SpA, Atc Esercizio SpA, Atp Esercizio Srl, Riviera Trasporti SpA i Tpl Linea Srl (u daljnjem tekstu: Amt i dr.), s jedne strane, i Agenzije regionale per il trasporto pubblico locale SpA (Regionalna agencija za lokalni javni prijevoz, Italija, u daljnjem tekstu: Agencija), s druge strane, o odluci te agencije da pokrene neformalni postupak javne nabave za dodjelu usluge javnog prijevoza na području Regione per la Liguria (Regija Ligurija, Italija, u daljnjem tekstu: Regija).

         Pravni okvir

            Pravo Unije

         Direktiva 89/665

               3

               Članak 1. Direktive 89/665, naslovljen „Područje primjene i dostupnost postupaka pravne zaštite”, određuje:
               1.   Ova se Direktiva primjenjuje na ugovore navedene u Direktivi 2004/18/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima, ugovora o javnoj nabavi robe te ugovora o javnim uslugama [(SL 2004., L 134, str. 114.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 1., str. 156.)], osim ako su takvi ugovori izuzeti u skladu s člancima 10. do 18. te Direktive.
               […]
               Države članice poduzimaju mjere potrebne da osiguraju da, vezano uz ugovore koji spadaju u područje primjene Direktive 2004/18/EZ, odluke koje donose javni naručitelji mogu biti učinkovito preispitane i, posebno, što je hitnije moguće u skladu s uvjetima navedenim u člancima 2. do 2.f ove Direktive, zbog toga što se takvim odlukama krši pravo [Unije] u području javne nabave ili nacionalna pravila u kojima je preneseno to pravo.
               2.   Države članice osiguravaju da nema diskriminacije između poduzeća koja prijavljuju povredu u okviru postupka za sklapanje ugovora, koja proizlazi iz razlikovanja koje ova Direktiva pravi između nacionalnih propisa kojima se provodi pravo [Unije] i drugih nacionalnih propisa.
               3.   Države članice osiguravaju da su, prema detaljnim pravilima koja mogu utvrditi države članice, postupci pravne zaštite dostupni barem svakoj osobi koja ima ili je imala interes za dobivanje određenog ugovora i koja je pretrpjela ili bi mogla pretrpjeti štetu zbog navodnog kršenja.
               […]”

               4

               Članak 2. stavak 1. te direktive, koji uređuje „[z]ahtjev[e] za postupke pravne zaštite”, predviđa:
               „Države članice osiguravaju da mjere poduzete u vezi s postupcima pravne zaštite navedenim u članku 1. uključuju ovlasti da:
               […]

                        (b)

                        se ukinu ili se osigura ukidanje nezakonito donesenih odluka, uključujući uklanjanje diskriminirajućih tehničkih, ekonomskih ili financijskih specifikacija u pozivu na dostavu ponuda, dokumentaciji za nadmetanje ili bilo kojem drugom dokumentu vezanom uz postupak sklapanja ugovora;

                  […]”

         Direktiva 92/13

               5

               Naslovljen „Područje primjene i dostupnost postupaka pravne zaštite”, članak 1. stavak 3. Direktive Vijeća 92/13/EEZ od 25. veljače 1992. o usklađivanju zakona i drugih propisa o primjeni pravila Zajednice u postupcima nabave subjekata koji djeluju u sektoru vodnoga gospodarstva, energetskom, prometnom i telekomunikacijskom sektoru (SL 1992., L 76, str. 14.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 10., str. 72.), kako je izmijenjena Direktivom 2007/66 (u daljnjem tekstu: Direktiva 92/13), predviđa:
               „Države članice osiguravaju da su, prema detaljnim pravilima koja mogu utvrditi države članice, postupci pravne zaštite dostupni barem svakoj osobi koja ima ili je imala interes za dobivanje određenog ugovora i koja je pretrpjela ili bi mogla pretrpjeti štetu zbog navodnog kršenja.”

         Direktiva 2004/17

               6

               Članak 1. Direktive 2004/17/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka nabave subjekata koji djeluju u sektoru vodnog gospodarstva, energetskom i prometnom sektoru te sektoru poštanskih usluga (SL 2004., L 134, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 1., str. 43.), koji uređuje „[d]efinicije”, u svojem stavku 3. točki (b) određivao je:
               „‚Koncesija za usluge’ znači ugovor istoga tipa kao i ugovor o uslugama, a razlikuje se samo u činjenici da se naknada za pružanje usluga sastoji ili samo od prava na iskorištavanje usluga, ili od tog prava zajedno s plaćanjem.”

               7

               Članak 5. stavak 1. te direktive, naslovljen „Prijevozne usluge”, među ostalim je određivao:
               „Ova se Direktiva primjenjuje na djelatnosti koje se odnose na pružanje mreža ili upravljanje mrežama koje pružaju uslugu javnosti u području prijevoza željeznicom, automatiziranim sustavima, tramvajem, trolejbusom, autobusom ili žičarom.”

               8

               Članak 18. navedene direktive, naslovljen „Koncesije za radov[e] i usluge”, glasio je:
               „Ova se Direktiva ne primjenjuje na koncesije za radove i usluge koje dodjeljuju naručitelji koji obavljaju jednu ili više djelatnosti iz članaka od 3. do 7. ako se te koncesije dodjeljuju za obavljanje tih djelatnosti.”

         Uredba br. 1370/2007

               9

               Članak 5. Uredbe (EZ) br. 1370/2007 Europskog parlamenta i Vijeća od 23. listopada 2007. o uslugama javnog željezničkog i cestovnog prijevoza putnika i stavljanju izvan snage uredaba Vijeća (EEZ) br. 1191/69 i (EEZ) br. 1107/70 (SL 2007., L 315, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 13., str. 96.), naslovljen „Sklapanje ugovora o javnim uslugama”, glasi kako slijedi:
               „1.   Ugovori o javnim uslugama sklapaju se u skladu s pravilima utvrđenim u ovoj Uredbi. Međutim, ugovori o uslugama ili ugovori o javnim uslugama kako su određeni u direktivama [2004/17] ili [2004/18] za usluge javnog prijevoza putnika autobusom ili tramvajem sklapaju se u skladu s postupcima propisanim onim direktivama u kojima takvi ugovori nemaju oblik ugovora o koncesijama za usluge određene u tim direktivama. Kada se ugovori sklapaju u skladu s direktivama [2004/17] ili [2004/18], odredbe stavaka 2. do 6. ovog članka ne primjenjuju se.
               […]
               7.   Države članice poduzimaju potrebne mjere da bi osigurale da se odluke donesene u skladu sa stavcima 2. do 6. mogu revidirati brzo i učinkovito, na zahtjev svake osobe u čijem interesu jest ili je bilo dobivanje posebnog ugovora i koja je oštećena ili postoji rizik da bude oštećena navodnom povredom, zbog toga što su takve odluke dovele do povrede prava [Unije] ili nacionalnih pravila kojima se to pravo provodi.
               […]”

            Talijansko pravo

               10

               Članak 100. Codicea di procedura civile (Zakonik o građanskom postupku), u verziji koja se primjenjuje u glavnom postupku, određuje da je „za podnošenje tužbe ili njezino pobijanje nužno imati pravni interes”.

               11

               Na temelju članka 39. stavka 1. Priloga 1. Decretu legislativo n. 104 – Codice del processo amministrativo (Zakonodavna uredba br. 104 o Zakoniku o upravnom postupku), od 2. srpnja 2010. (redovni dodatak GURI‑ju br. 156 od 7. srpnja 2010.), „na pitanja koja nisu uređena ovim zakonikom odredbe Zakonika o građanskom postupku primjenjuju se mutatis mutandis ili ako su izraz općih načela”.

               12

               Članak 3.bis Decreto‑legge n. 138 (Uredba sa zakonskom snagom br. 138), od 13. kolovoza 2011. (GURI br. 188 od 13. kolovoza 2011.), izmijenjen i pretvoren u zakon Zakonom br. 148 od 14. rujna 2011. (u daljnjem tekstu: Uredba sa zakonskom snagom br. 138/2011), određuje da se lokalne javne usluge općenito moraju pružati na razini pokrajine.

               13

               Na temelju članka 9. stavka 1. i članka 14. stavka 1. Legge regionale n. 33 (Riforma del sistema del trasporto pubblico regionale e locale) (regionalni Zakon br. 33 (Reforma sustava regionalnog i lokalnog javnog prijevoza) od 7. studenoga 2013.) (u daljnjem tekstu: regionalni Zakon br. 33/2013), usluga javnog prijevoza na području Regije trebala je biti dodijeljena kao jedinstveni predmet nabave koji se odnosi na čitavo područje Regije s mogućnošću proširenja na željeznički prijevoz.

               14

               Legge regionale n. 19 Modifiche alla [legge regionale n. 33] (regionalni Zakon br. 19 o izmjeni regionalnog Zakona br. 33), od 9. kolovoza 2016. (u daljnjem tekstu: regionalni Zakon br. 19/2016), koji je stupio na snagu 12. kolovoza 2016., izmijenio je članke 9. i 14. regionalnog Zakona br. 33/2013. Taj zakon predviđa da se usluge kopnenog i pomorskog prijevoza više neće dodjeljivati kao jedinstveni predmet nabave za čitavo područje Regije, nego kao četiri predmeta nabave koji se odnose na četiri homogena teritorijalna okvira.

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               15

               Amt i dr. su pri Tribunale amministrativo regionale per la Liguria (Regionalni upravni sud Ligurije, Italija) podnijeli tužbu za poništenje različitih akata kojima je Agencija pokrenula neformalni postupak javne nabave za dodjelu usluge javnog prijevoza na području Regije.

               16

               Ta društva, koja su do tada bila pružatelji usluga javnog prijevoza na razini pokrajina ili njihovih dijelova, općenito pobijaju način pokretanja i tijek postupka javne nabave. Njihova tužba osobito se odnosi na poziv namijenjen odabiru gospodarskih subjekata. Agencija je u njemu pobliže navela da će se usluga regionalnog javnog prijevoza ubuduće dodjeljivati kao jedinstveni predmet nabave koji obuhvaća čitavo područje Regije.

               17

               Budući da su Amt i dr. smatrali da svako društvo nije u mogućnosti pojedinačno osiguravati uslugu javnog prijevoza na razini Regije, nisu podnijeli ponudu. Međutim, oni su pred sudom koji je uputio zahtjev pobijali odluku Agencije koja je u svojstvu javnog naručitelja dodijelila ugovor o javnoj nabavi o kojem je riječ u glavnom postupku kao jedinstveni predmet nabave koji obuhvaća čitavo regionalno područje. Naime, oni smatraju da ta odluka povrjeđuje članak 3.bis Uredbe sa zakonskom snagom br. 138/2011, na temelju kojeg se lokalne javne usluge općenito moraju pružati na razini pokrajine, ali i različite članke talijanskog ustava te članke 49. i 56. UFEU‑a.

               18

               U potporu svojoj tužbi Amt i dr. tvrde da gospodarski subjekt koji općenito pobija uvjete postupka javne nabave u kojem nije sudjelovao ima pravo na podnošenje tužbe na temelju članka 1. stavka 3. i članka 2. stavka 1. točke (b) Direktive 89/665 ako je, s obzirom na propis o postupku javne nabave, izvjesno ili vrlo vjerojatno da mu neće moći biti dodijeljen ugovor.

               19

               Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, Amt i dr. su u sklopu teritorijalnog okvira određenog na pokrajinskoj razini imali velike mogućnosti da im se dodijeli predmetni ugovor jer su pružali uslugu regionalnog javnog prijevoza kada je ona prije pokretanja postupka javne nabave o kojem je riječ u glavnom postupku bila organizirana na pokrajinskoj razini. Međutim, odredivši da taj postupak ima jedinstveni predmet nabave koji obuhvaća čitavo regionalno područje, poziv na nadmetanje gotovo je onemogućio odabir nekog od tužitelja u glavnom postupku.

               20

               Slijedom toga, smatrajući da tim društvima treba priznati pravo na podnošenje tužbe, sud koji je uputio zahtjev svojim rješenjem br. 95 od 21. siječnja 2016. Corteu costituzionale (Ustavni sud, Italija) postavio je pitanje o ustavnosti članka 9. stavka 1. i članka 14. stavka 1. regionalnog Zakona br. 33/2013.

               21

               Međutim, prije nego što je Corte costituzionale (Ustavni sud) donio odluku, Regija je donijela regionalni Zakon br. 19/2016. Tim zakonom izmijenjene su odredbe čija se ustavnost pobijala i njime je predviđeno da se usluge kopnenog i pomorskog prijevoza više ne smiju dodijeliti kao jedinstveni predmet nabave za čitavo područje Regije, nego kao četiri predmeta nabave koji se odnose na četiri homogena teritorijalna okvira. Osim toga, predmete nabave koje treba dodijeliti valja definirati na način koji će omogućiti najveće moguće sudjelovanje u postupku javne nabave. Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, donošenjem Zakona br. 19/2016 regionalni zakonodavac odgovorio je na prigovore Amta i dr.

               22

               Unatoč izmjenama članaka 9. i 14. regionalnog Zakona br. 33/2013, Corte costituzionale (Ustavni sud) ispitao je njihovu ustavnost u skladu s načelom tempus regit actum.

               23

               U svojoj presudi br. 245 od 22. studenoga 2016. on je pitanja o ustavnosti proglasio nedopuštenima nakon što je među ostalim istaknuo da „[p]rema ustaljenoj sudskoj praksi upravnih sudova, poduzetnik koji ne sudjeluje u postupku javne nabave ne može pobijati navedeni postupak ni dodjelu ugovora trećim poduzetnicima jer njegov materijalni pravni položaj nije dovoljno kvalificiran, nego se temelji tek na činjeničnom interesu […]”.

               24

               Međutim, od tog se pravila može odstupiti ako poduzetnik tužitelj osobito pobija odredbe poziva na nadmetanje koji ga izravno isključuju ili odredbe na temelju kojih se nalažu očito nerazumne ili potpuno neproporcionalne obveze ili odredbe koje onemogućuju samo podnošenje ponude.

               25

               Corte costituzionale (Ustavni sud) u svojoj presudi br. 245 smatrao je da „[s]lučaj koji se ispituje u ovom predmetu nije obuhvaćen tim iznimnim slučajevima, kao što proizlazi iz samog obrazloženja zahtjeva za ocjenu ustavnosti u kojem je navedeno da bi pobijane odredbe utjecale na vjerojatnost sklapanja ugovora u korist tužiteljâ, koja bi postala ‚gotovo nepostojeća’, dok bi u postupku javne nabave na pokrajinskoj razini u kojem je predmet nabave podijeljen u grupe tužitelji ‚imali puno veće izglede za dodjelu ugovora o javnoj nabavi usluga, pa makar samo zbog prednosti koja se temelji na činjenici da su prethodno već pružali te usluge’. Iz takvog obrazloženja nije proizlazilo postojanje stvarne i djelotvorne prepreke za sudjelovanje u postupku javne nabave, nego samo pretpostavka moguće štete, koju može pobijati onaj koji je sudjelovao u postupku, isključivo po njegovu završetku, u slučaju da mu nije dodijeljen ugovor”.

               26

               Sud koji je uputio zahtjev ističe da je, prema tumačenju postupovne pretpostavke pravnog interesa sadržanom u toj presudi Corte costituzionale (Ustavni sud), tužba koju je podnio poduzetnik koji nije sudjelovao u postupku javne nabave nedopuštena ako je vrlo vjerojatno, ali ne i potpuno izvjesno, da zbog načina na koji je javni naručitelj organizirao postupak javne nabave — osobito podjelom u grupe — ili zbog propisa koji se na njega primjenjuje, tom poduzetniku neće biti dodijeljen predmetni ugovor. On iz toga zaključuje da bi mogućnost pristupa sudskoj zaštiti tako gotovo sustavno bila uvjetovana sudjelovanjem u postupku javne nabave koje samo po sebi podrazumijeva znatne troškove, čak i u slučaju u kojem sam poduzetnik namjerava osporavati zakonitost postupka javne nabave zbog prekomjernog ograničenja tržišnog natjecanja.

               27

               Unatoč Agencijinoj odluci o neprovođenju postupka javne nabave nakon donošenja Zakona br. 19/2016, sud koji je uputio zahtjev želi pitati Sud treba li članak 1. stavak 3. i članak 2. stavak 1. točku (b) Direktive 89/665 tumačiti na način da oni u okolnostima glavnog predmeta daju pravo na podnošenje tužbe, gospodarskom subjektu koji nije podnio ponudu jer je bilo izvjesno ili vrlo vjerojatno da mu neće biti dodijeljen predmetni ugovor.

               28

               Odgovor Suda bit će odlučujući za utvrđivanje dopuštenosti tužbe pred sudom koji je uputio zahtjev i stoga za raspodjelu troškova u glavnom predmetu.

               29

               U tim je okolnostima Tribunale amministrativo regionale per la Liguria (regionalni upravni sud Ligurije) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li članak 1. stavke 1., 2. i 3. i članak 2. stavak 1. točku (b) Direktive [89/665] tumačiti na način da im se protivi nacionalna odredba koja priznaje mogućnost osporavanja dokumentacije o nabavi samo gospodarskim subjektima koji su dostavili zahtjev za sudjelovanje u toj nabavi, čak i kada se sudskom tužbom općenito osporava postupak nabave, jer je zbog pravila tog postupka vrlo izgledno da se gospodarskom subjektu neće dodijeliti ugovor?”

         O prethodnom pitanju

            Dopuštenost

               30

               Talijanska i španjolska vlada te Europska komisija su u svojim pisanim očitovanjima tvrdile da je zahtjev za prethodnu odluku nedopušten jer je postavljeno pitanje hipotetsko, s obzirom na to da je glavni postupak postao bespredmetan nakon što je javni naručitelj naveo da postupak javne nabave nije proveden. Talijanska vlada isto tako ističe nedopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku zbog dvojbi o prirodi ugovora koji je Agencija željela sklopiti s drugim suugovarateljem nakon postupka javne nabave, koji u konačnici nije proveden.

         Hipotetska priroda prethodnog pitanja

               31

               Valja podsjetiti da je, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, u okviru postupka raspodjele nadležnosti između nacionalnih sudova i Suda iz članka 267. UFEU‑a, nacionalni sud, koji jedini izravno poznaje činjenice predmeta o kojem odlučuje i argumente stranaka te koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena, u najboljem položaju da, uvažavajući posebnosti svakog predmeta i uz potpuno poznavanje činjenica, ocijeni nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu (vidjeti osobito u tom smislu presude od 22. lipnja 2000., Marca Mode, C‑425/98, EU:C:2000:339, t. 21. i od 1. travnja 2008., Gouvernement de la Communauté française i gouvernement wallon, C‑212/06, EU:C:2008:178, t. 28.).

               32

               Posljedično, kada se postavljena pitanja odnose na tumačenje prava Unije, Sud je načelno obvezan donijeti prethodnu odluku (presuda od 17. travnja 2007., AGM‑COS.MET, C‑470/03, EU:C:2007:213, t. 44.).

               33

               Iz toga slijedi da se pretpostavka relevantnosti koja vrijedi za prethodna pitanja koja postavljaju nacionalni sudovi može oboriti samo u iznimnim slučajevima, a osobito ako je očito da zatraženo tumačenje odredbi prava Unije na koje se odnose ta pitanja nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora u glavnom postupku (vidjeti osobito presude od 15. prosinca 1995., Bosman, C‑415/93, EU:C:1995:463, t. 61., od 7. rujna 1999., Beck i Bergdorf, C‑355/97, EU:C:1999:391, t. 22. i od 1. travnja 2008., Gouvernement de la Communauté française i gouvernement wallon, C‑212/06, EU:C:2008:178, t. 29.).

               34

               Naime, odbijanje zahtjeva koji je uputio nacionalni sud moguće je samo ako je postupak iz članka 267. UFEU‑a zloupotrijebljen i stvarni cilj mu je navesti Sud da odluči o fiktivnom sporu ili ako je očito da se pravo Unije ni izravno ni neizravno ne može primijeniti na okolnosti predmetnog slučaja (vidjeti u tom smislu presude od 18. listopada 1990., Dzodzi, C‑297/88 i C‑197/89, EU:C:1990:360, t. 40. i od 17. srpnja 1997., Leur‑Bloem, C‑28/95, EU:C:1997:369, t. 26.).

               35

               U predmetnom slučaju nije sporno da pitanje jesu li tužitelji u glavnom postupku na temelju prava Unije imali pravo na podnošenje tužbe protiv poziva na nadmetanje koji je objavila Agencija treba uvjetovati dopuštenost tužbe pred sudom koji je uputio zahtjev. Međutim, točno je da je zbog Agencijine odluke o neprovođenju postupka javne nabave nakon donošenja Zakona br. 19/2016 nestao glavni predmet tužbe.

               36

               Ipak, za razliku od okolnosti predmeta u kojem je doneseno rješenje Suda od 14. listopada 2010., Reinke (C‑336/08, neobjavljeno, EU:C:2010:604), nije donesena odluka o meritumu glavnog postupka.

               37

               Naposljetku, iako je svrha ocjene pitanja – jesu li u okolnostima glavnog predmeta gospodarski subjekti koji su svjesno odlučili ne sudjelovati u postupku javne nabave imali pravo na podnošenje tužbe na temelju članka 1. stavka 3. Direktive 89/665 ili članka 1. stavka 3. Direktive 92/13. – jedino omogućiti sudu koji je uputio zahtjev da odluči o raspodjeli troškova u glavnom predmetu, nije sporno da je riječ o pitanju koje se odnosi na tumačenje prava Unije na koje Sud mora odgovoriti kako bi očuvao ujednačenu primjenu tog prava.

               38

               U toj mjeri zahtjev za prethodnu odluku valja proglasiti dopuštenim.

         Nepostojanje određivanja prirode ugovora o kojem je riječ u glavnom postupku

               39

               Točno je, kako tvrdi talijanska vlada u svojim pisanim očitovanjima, da se na temelju odluke kojom se upućuje prethodno pitanje ne može sa sigurnošću odrediti je li se postupak javne nabave koji je pokrenula Agencija odnosio na dodjelu koncesije prijevoznih usluga ili na javnu nabavu usluga. U prvom primjeru pravni interes tužitelja u glavnom postupku treba ocjenjivati s obzirom na članak 5. stavak 7. Uredbe (EZ) br. 1370/2007, dok ga u drugom primjeru treba ocjenjivati s obzirom na članak 1. stavak 3. Direktive 92/13.

               40

               Međutim – bez potrebe određivanja prirode navedenog ugovora, što je sud koji je uputio zahtjev dužan učiniti po službenoj dužnosti – dovoljno je, kao što je to učinio nezavisni odvjetnik u točki 63. svojeg mišljenja, utvrditi da članak 1. stavak 3. Direktive 92/13 i članak 5. stavak 7. Uredbe br. 1370/2007 ustanovljuju sustave pravne zaštite koji su analogni odgovarajućem sustavu iz Direktive 89/665, na koji se odnosi pitanje suda koji je uputio zahtjev.

               41

               U tim okolnostima, budući da je pravo na sudsku zaštitu predmet istovrijedne zaštite u trima tekstovima sekundarnog prava o kojima je riječ u prethodnoj točki, odgovor Suda na postavljeno pitanje ne može se razlikovati ovisno o kvalifikaciji ugovora o kojem je riječ u glavnom postupku.

               42

               Slijedom toga, valja s tim u vezi zahtjev za prethodnu odluku također proglasiti dopuštenim.

            Meritum

               43

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita protivi li se članku 1. stavku 3. Direktive 89/665 i članku 1. stavku 3. Direktive 92/13 nacionalno zakonodavstvo poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koje gospodarskim subjektima ne omogućuje podnošenje pravnog sredstva protiv odluka javnog naručitelja koje se odnose na postupak javne nabave u kojem su odlučili ne sudjelovati zato što je na temelju propisa primjenjivog na taj postupak bilo malo vjerojatno da će im biti dodijeljen predmetni ugovor o javnoj nabavi.

               44

               Na temelju članka 1. stavka 3. Direktive 89/665, države članice dužne su osigurati da su postupci pravne zaštite predviđeni tom direktivom dostupni „barem” svakoj osobi koja je pretrpjela ili bi mogla pretrpjeti štetu zbog navodnog kršenja prava Unije u području javne nabave ili nacionalnih pravila kojima je preneseno to pravo (vidjeti u tom smislu presude od 12. veljače 2004., Grossmann Air Service, C‑230/02, EU:C:2004:93, t. 25. i od 5. travnja 2016., PFE, C‑689/13, EU:C:2016:199, t. 23.).

               45

               Stoga države članice nisu dužne omogućiti pristup navedenim postupcima pravne zaštite svakoj osobi koja želi da joj se dodjeli ugovor o javnoj nabavi, nego mogu zahtijevati da je predmetna osoba pretrpjela ili bi mogla pretrpjeti štetu zbog kršenja koje navodi (vidjeti u tom smislu presude od 19. lipnja 2003., Hackermüller, C‑249/01, EU:C:2003:359, t. 18. i od 12. veljače 2004., Grossmann Air Service, C‑230/02, EU:C:2004:93, t. 26.).

               46

               U načelu, sudjelovanje u postupku javne nabave može, s obzirom na članak 1. stavak 3. Direktive 89/665, valjano biti uvjet čije se ispunjenje zahtijeva za dokazivanje da predmetna osoba ima interes dobiti predmetni ugovor ili može pretrpjeti štetu zbog navodne nezakonitosti odluke o dodjeli navedenog ugovora. Ako ne podnese ponudu, ta osoba teško može dokazati da ima interes pobijati tu odluku ili da je pretrpjela ili bi mogla pretrpjeti štetu zbog te dodjele (presuda od 12. veljače 2004., Grossmann Air Service, C‑230/02, EU:C:2004:93, t. 27.).

               47

               Međutim, u slučaju u kojem poduzetnik nije podnio ponudu zbog toga što u dokumentima koji se odnose na javnu nabavu ili dokumentaciji za nadmetanje postoje navodno diskriminatorne specifikacije zbog kojih je upravo bio spriječen pružiti sve zahtijevane usluge, pretjerano je od njega zahtijevati da najprije podnese ponudu u okviru predmetnog postupka javne nabave kako bi se mogao koristiti postupcima pravne zaštite iz Direktive 89/665 protiv tih specifikacija, iako ne postoji nikakva mogućnost da mu bude dodijeljen ugovor zbog postojanja navedenih specifikacija (vidjeti u tom smislu presudu od 12. veljače 2004., Grossmann Air Service, C‑230/02, EU:C:2004:93, t. 28. i 29.).

               48

               U presudi od 12. veljače 2004., Grossmann Air Service (C‑230/02, EU:C:2004:93), utvrđenje u skladu s kojom je nepostojanje mogućnosti da se društvu Grossmann Air Service dodjeli ugovor bilo je vezano uz okolnost, navedenu u točki 17. te presude, da ono nije imalo velike zrakoplove pa zato nije moglo pružiti sve usluge koje je zahtijevao javni naručitelj.

               49

               Zaključci koji proizlaze iz presude od 12. veljače 2004., Grossmann Air Service (C‑230/02, EU:C:2004:93), primjenjivi su mutatis mutandis u ovom predmetu.

               50

               Naime, iz sudske prakse Consiglio di Stato (Državno vijeće, Italija) i presude br. 245/2016 Corte costituzionale (Ustavni sud), proizlazi da se pravni interes iznimno može priznati gospodarskom subjektu koji nije podnio ponudu „u slučajevima u kojima se pobija izostanak postupka javne nabave ili njegovo nepokretanje ili slučajevima u kojima se pobijaju odredbe poziva na nadmetanje kojima se izravno isključuju neki od ponuditelja ili, u konačnici, odredbe na temelju kojih se nalažu očito nerazumne ili potpuno neproporcionalne obveze ili odredbe koje onemogućuju samo podnošenje ponude”.

               51

               Slijedom toga, valja utvrditi da su zahtjevi koji proizlaze iz članka 1. stavka 3. Direktive 89/665 i iz članka 1. stavka 3. Direktive 92/13 ispunjeni kad gospodarski subjekt koji nije podnio ponudu osobito ima pravo na podnošenje tužbe ako smatra da specifikacije sadržane u dokumentima koji se odnose na javnu nabavu onemogućuju samo podnošenje ponude.

               52

               Međutim, valja podsjetiti da se takva tužba ne može podnijeti nakon što je javni naručitelj donio odluku o dodjeli ugovora jer bi to inače naštetilo ciljevima brzine i učinkovitosti koji su sadržani u Direktivi 89/665 i Direktivi 92/13 (vidjeti u tom smislu presudu od 12. veljače 2004., Grossmann Air Service, C‑230/02, EU:C:2004:93, t. 37.).

               53

               Usto, budući da pravo na podnošenje tužbe tek iznimno može biti priznato gospodarskom subjektu koji je podnio ponudu, ne može se smatrati pretjeranim od njega zahtijevati da dokaže da odredbe ugovora o javnoj nabavi onemogućuju samo podnošenje ponude.

               54

               Međutim, iako taj zahtjev stupnja dokazivanja sam po sebi nije protivan pravu Unije o javnoj nabavi, ne može se isključiti da bi, s obzirom na posebne okolnosti glavnog predmeta, njegova primjena mogla dovesti do povrede prava na podnošenje tužbe koje tužitelji u glavnom postupku temelje na članku 1. stavku 3. Direktive 89/665 i članku 1. stavku 3. Direktive 92/13.

               55

               S tim u vezi, zadaća je suda koji je uputio zahtjev da, uzimajući u obzir sve relevantne elemente koji definiraju kontekst predmeta koji se pred njime vodi, podrobno ocijeni može li konkretna primjena talijanskog zakonodavstva o aktivnoj procesnoj legitimaciji, kako ga tumače Consiglio di Stato (Državno vijeće) i Corte costituzionale (Ustavni sud), utjecati na pravo na djelotvornu pravnu zaštitu tužiteljâ u glavnom postupku.

               56

               Međutim, na temelju elemenata sadržanih u spisu kojim raspolaže, Sud može sudu koji je uputio zahtjev dati korisne upute za ocjene koje potonji mora provesti.

               57

               S tim u vezi, najprije valja voditi računa o tome da su Amt i dr. pružali uslugu javnog prijevoza prije nego što je javni naručitelj pokrenuo postupak javne nabave pa zatim odlučio da ga neće provesti. Nadalje, regionalni Zakon br. 33/2013 pobliže je odredio da će usluga javnog prijevoza ubuduće biti dodijeljena kao jedinstveni predmet nabave koji se odnosi na čitavo područje Regije, dok članak 3.bis Uredbe sa zakonskom snagom br. 138/2011 određuje da se lokalne javne usluge općenito moraju pružati na razini pokrajine. Zadaća je suda koji je uputio zahtjev ispitati je li regionalni zakonodavac obrazložio zašto je smatrao boljim prijevozne usluge ubuduće organizirati na regionalnoj, a ne više na pokrajinskoj razini. Naposljetku, uzimajući u obzir slobodu koju javni naručitelj ima prilikom ocjene svojih potreba, ne može se a priori isključiti da je Regijin izbor organizacije prijevozne usluge na regionalnoj razini bio legitiman jer, primjerice, odgovara ekonomskim razlozima, kao što je namjera stvaranja ekonomije razmjera.

               58

               S obzirom na prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da se članku 1. stavku 3. Direktive 89/665 i članku 1. stavku 3. Direktive 92/13 ne protivi nacionalno zakonodavstvo poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, koje gospodarskim subjektima ne omogućuje podnošenje pravnog sredstva protiv odluka javnog naručitelja koje se odnose na postupak javne nabave u kojem su odlučili ne sudjelovati zato što je na temelju propisa primjenjivog na taj postupak bilo malo vjerojatno da će im biti dodijeljen predmetni ugovor o javnoj nabavi.
               Međutim, zadaća je nadležnog nacionalnog suda da, uzimajući u obzir sve relevantne elemente koji definiraju kontekst predmeta koji se pred njime vodi, podrobno ocijeni može li konkretna primjena tog zakonodavstva utjecati na pravo na djelotvornu pravnu zaštitu predmetnih gospodarskih subjekata.

         Troškovi

               59

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Članak 1. stavak 3. Direktive Vijeća 89/665/EEZ od 21. prosinca 1989. o usklađivanju zakona i drugih propisa u odnosu na primjenu postupaka kontrole na sklapanje ugovora o javnoj nabavi robe i javnim radovima, kako je izmijenjena Direktivom 2007/66/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. prosinca 2007., i članak 1. stavak 3. Direktive Vijeća 92/13/EEZ od 25. veljače 1992. o usklađivanju zakona i drugih propisa o primjeni pravila Zajednice u postupcima nabave subjekata koji djeluju u sektoru vodnoga gospodarstva, energetskom, prometnom i telekomunikacijskom sektoru, kako je izmijenjena Direktivom 2007/66, treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalno zakonodavstvo poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, koje gospodarskim subjektima ne omogućuje podnošenje pravnog sredstva protiv odluka javnog naručitelja koje se odnose na postupak javne nabave u kojem su odlučili ne sudjelovati zato što je na temelju propisa primjenjivog na taj postupak bilo malo vjerojatno da će im biti dodijeljen predmetni ugovor o javnoj nabavi.

                     Međutim, zadaća je nadležnog nacionalnog suda da, uzimajući u obzir sve relevantne elemente koji definiraju kontekst predmeta koji se pred njime vodi, podrobno ocijeni može li konkretna primjena tog zakonodavstva utjecati na pravo na djelotvornu pravnu zaštitu predmetnih gospodarskih subjekata.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski