title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 19. studenoga 2013.#Vijeće Europske unije protiv Europske komisije.#Godišnje usklađivanje primitaka od rada i mirovina dužnosnika i drugih službenika Europske unije – Pravilnik o osoblju – Tužba za poništenje – Obavijest COM(2011) 829 final – Prijedlog COM(2011) 820 final – Tužba zbog propusta – Podnošenje prijedlogâ na temelju članka 10. Priloga XI. Pravilniku – Propuštanje djelovanja Komisije – Tužba koja je postala bespredmetna – Obustava postupka.#Predmet C-66/12.

text:
         PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      19. studenoga 2013. (
            *1
         )
      „Godišnje usklađivanje primitaka od rada i mirovina službenika i drugih djelatnika Europske unije — Pravilnik o osoblju — Tužba za poništenje — Obavijest COM(2011) 829 final — Prijedlog COM(2011) 820 final — Tužba zbog propusta — Podnošenje prijedlogâ na temelju članka 10. Priloga XI. Pravilniku — Propuštanje djelovanja Komisije — Tužba koja je postala bespredmetna — Obustava postupka“
      U predmetu C‑66/12,
      povodom tužbe za poništenje na temelju članka 263. UFEU‑a, a podredno, povodom tužbe zbog propusta na temelju članka 265. UFEU‑a, podnesene 9. veljače 2012.,

         Vijeće Europske unije, koje zastupaju M. Bauer i J. Herrmann, u svojstvu agenata,
      tužitelj,
      koje podupiru

         Češka Republika, koju zastupaju M. Smolek, D. Hadroušek i J. Vláčil, u svojstvu agenata,

         Kraljevina Danska, koju zastupaju V. Pasternak Jørgensen i C. Thorning, u svojstvu agenata,

         Savezna Republika Njemačka, koju zastupaju T. Henze i N. Graf Vitzthum, u svojstvu agenata,

         Irska, koju zastupa E. Creedon, u svojstvu agenta, uz asistenciju C. Toland, BL, i A. Joyce, solicitor,

         Kraljevina Španjolska, koju zastupaju N. Díaz Abad i S. Centeno Huerta, u svojstvu agenata,

         Francuska Republika, koju zastupaju G. de Bergues, D. Colas i J.-S. Pilczer, u svojstvu agenata,

         Republika Latvija, koju zastupaju I. Kalniņš i A. Nikolajeva, u svojstvu agenata,

         Kraljevina Nizozemska, koju zastupaju C. Wissels i M. Bulterman, u svojstvu agenata,

         Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske, koju zastupaju E. Jenkinson i J. Beeko, u svojstvu agenata, uz asistenciju R. Palmer, barrister,
      intervenijenti,
      protiv

         Europske komisije, koju zastupaju J. Currall, D. Martin i J.-P. Keppenne, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
      tuženika,
      koju podupire:

         Europski parlament, koji zastupaju A. Neergaard i S. Seyr, u svojstvu agenata,
      intervenijent,
      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: V. Skouris, predsjednik, K. Lenaerts, potpredsjednik, A. Tizzano, R. Silva de Lapuerta, T. von Danwitz (izvjestitelj), E. Juhász, M. Safjan, C. G. Fernlund, i J. L. da Cruz Vilaça, predsjednici vijeća, A. Rosas, G. Arestis, J.-C. Bonichot, A. Arabadjiev, C. Toader i C. Vajda, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: V. Tourrès, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 2. srpnja 2013.,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 12. rujna 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Vijeće Europske unije svojom tužbom zahtijeva:

                        —

                        poništenje, na temelju članka 263. UFEU‑a,

                                 —

                                 obavijesti Komisije od 24. studenog 2011., koja sadrži dopunu izvješća Komisije od 13. srpnja 2011. o klauzuli o izuzećima [COM(2011) 829 final, dalje u tekstu: „pobijana obavijest“], s obzirom na to da njome Europska komisija konačno odbija Europskom parlamentu i Vijeću podnijeti odgovarajuće prijedloge na temelju članka 10. Priloga XI. Pravilniku o osoblju donesenog Uredbom Vijeća (EEZ, Euratom, EZUČ) br. 259/68 od 29. veljače 1968. kojom se utvrđuje Pravilnik o osoblju za službenike Europskih zajednica i uvjeti zapošljavanja koji se primjenjuju na ostale djelatnike tih Zajednica i kojom se uvode posebne mjere privremeno primjenjive na službenike Komisije (SL L 56, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 6., str.1.) , koja je izmijenjena Uredbom Europskog parlamenta i Vijeća (EU, Euratom) br. 1080/2010 od 24. studenoga 2010. (SL L 311, str. 1.), u verziji nakon ispravka objavljenog 5. lipnja 2012. (SL L 144, str. 48., dalje u tekstu:“Pravilnik“), i

                                 —

                                 prijedloga Komisije za Uredbu Vijeća o usklađivanju, s učinkom od 1. srpnja 2011., primitaka od rada i mirovina službenika i drugih djelatnika Europske unije kao i koeficijenata ispravka koji se primjenjuju na te primitke od rada i mirovine, podnesenog 24. studenoga 2011. [COM(2011) 820 final, dalje u tekstu: „pobijani prijedlog“];

                        —

                        podredno, utvrđenje, na temelju članka 265. UFEU‑a, povrede Ugovorâ zbog Komisijina propuštanja da Parlamentu i Vijeću podnese odgovarajuće prijedloge na temelju članka 10. Priloga XI. Pravilniku.

         Pravni okvir

               2

               Člankom 65. Pravilnika je propisano:
               „1.   Vijeće svake godine revidira primitke od rada dužnosnika [službenika] i ostalih službenika [djelatnika] Unije. Ta revizija provodi se u rujnu uzimajući u obzir zajedničko izvješće Komisije utemeljeno na zajedničkom indeksu koji Statistički ured Europske unije priprema sporazumno sa statističkim uredima država članica; indeksom se izražava stanje u svakoj zemlji Unije na dan 1. srpnja.
               Tijekom te revizije Vijeće razmatra potrebu usklađivanja primitaka od rada u okviru gospodarske i socijalne politike Unije. U obzir se posebno uzimaju rast primitaka od rada u javnom sektoru i potreba zapošljavanja.
               2.   U slučaju znatne promjene životnih troškova Vijeće u roku od dva mjeseca donosi odluku o načinima prilagodbe pondera [mjerama usklađivanja koeficijenata ispravka] te, ako je to potrebno, o njihovoj retroaktivnoj primjeni.
               3.   Za potrebe ovog članka, Vijeće odlučuje kvalificiranom većinom na prijedlog Komisije, kako je predviđeno člankom 16. stavcima 4. i 5. [UEU‑a].“

               3

               U skladu s člankom 82. stavkom 2. Pravilnika, kada Vijeće na temelju članka 65. stavka 1. Pravilnika odluči da je potrebno uskladiti primitke od rada, to usklađivanje primjenjuje se i na stečene mirovine.

               4

               U skladu s člankom 65.a Pravilnika, pravila za provedbu njegovih članaka 64. i 65. utvrđena su u njegovu Prilogu XI.

               5

               Članak 1. Priloga XI. Pravilniku, koji je dio Odjeljka 1. Poglavlja 1. tog Priloga, predviđa da, za potrebe revizije predviđene člankom 65. stavkom 1. Pravilnika, Eurostat svake godine do kraja listopada sastavlja izvješće o promjenama troškova života u Bruxellesu (Belgija) (međunarodni indeks za Bruxelles), promjenama troškova života izvan Bruxellesa (gospodarski pariteti i implicitni indeksi), kao i o promjenama kupovne moći plaća službenika u nacionalnim središnjim državnim službama osam država članica (posebni pokazatelji).

               6

               Članak 3. Priloga XI. Pravilniku, koji čini Odjeljak 2. Poglavlja 1. tog Priloga, koji Odjeljak nosi naslov „Odredbe za godišnje usklađivanje primitaka od rada i mirovina“ propisuje:
               „1.   U skladu s člankom 65. stavkom 3. Pravilnika o osoblju Vijeće donosi, na prijedlog Komisije i na temelju kriterija iz Odjeljka 1. ovog Priloga, prije kraja svake godine odluku o usklađivanju primitaka od rada i mirovina, s učinkom od 1. srpnja.
               2.   Iznos usklađivanja dobiva se množenjem međunarodnog indeksa za Bruxelles s posebnim pokazateljem. Usklađivanje je u neto iznosu izraženo kao jedinstveni postotak.
               […]
               5.   U Belgiji i Luksemburgu ne primjenjuje se koeficijent ispravka. Koeficijent ispravka koji se primjenjuje:

                        (a)

                        na plaće dužnosnika [primitke od rada službenika] Unije koji rade u drugim državama članicama i u nekim drugim mjestima rada;

                        (b)

                        [...]na Unijine mirovine [mirovine službenika] isplaćene u drugim državama članicama za dio koji se odnosi na prava stečena prije 1. svibnja 2004.,

                  određuje se na temelju omjera između odgovarajućih gospodarskih pariteta iz članka 1. ovog Priloga i deviznih tečajeva navedenih u članku 63. Pravilnika o osoblju za odgovarajuće zemlje.
               […]“

               7

               Poglavlje 5. Priloga XI. Pravilniku nosi naslov „Klauzula o izuzećima“. Sastoji se samo od članka 10. koji glasi:
               „Ako se u Uniji ozbiljno i naglo pogorša gospodarska i socijalna situacija, procijenjena u svjetlu objektivnih podataka koje za te potrebe dostavi Komisija, ona podnosi odgovarajuće prijedloge o kojima odlučuju Europski parlament i Vijeće u skladu s člankom 336. [UFEU‑a].“

               8

               Sukladno članku 15. stavku 1. predmetnog Priloga, njegove odredbe primjenjuju se od 1. srpnja 2004. do 31. prosinca 2012.

         Činjenična osnova spora

               9

               Imajući u vidu da nedavna gospodarska i financijska kriza koja se dogodila u Uniji uzrokuje „ozbiljno i naglo pogoršanje gospodarske i socijalne situacije unutar Unije“ u smislu članka 10., Priloga XI. Pravilniku, Vijeće je u prosincu 2010., zatražilo od Komisije da, na temelju spomenutog članka 10., pravovremeno podnese odgovarajuće prijedloge kako bi ih Europski parlament i Vijeće mogli ispitati i prihvatiti prije kraja 2011. godine.

               10

               U odgovoru na taj zahtjev, Komisija je 13. srpnja 2011. Vijeću podnijela izvješće o klauzuli o izuzećima (članak 10. Priloga XI. Pravilniku) [COM(2011) 440 final], u kojem je zaključila, oslonivši se na petnaest pokazatelja i europska gospodarska predviđanja koja je 13. svibnja 2011. objavila njezina Opća uprava „Gospodarska i financijska pitanja“ da nema mjesta podnošenju prijedloga na temelju članka 10. Priloga XI. Pravilniku.

               11

               Ispitivanje tog izvješća potaknulo je u okviru Vijeća rasprave koje su rezultirale novim zahtjevom Vijeća Komisiji, usmjerenim na postupanje po spomenutom članku 10. te podnošenje odgovarajućeg prijedloga usklađivanja primitaka od rada.

               12

               U odgovoru na taj zahtjev, Komisija je donijela pobijanu Obavijest koja se ponajprije temelji na europskim gospodarskim predviđanjima koje je 10. studenoga 2011. priopćila njezina Opća uprava „Gospodarska i financijska pitanja“. Komisija je ponovno zaključila da Unija nije suočena s izvanrednom situacijom u smislu članka 10. Priloga XI. Pravilniku, te da stoga ne može primijeniti klauzulu o izuzećima.

               13

               Istoga dana, Komisija je podnijela pobijani prijedlog, utemeljen na „redovnoj“ metodi usklađivanja primitaka od rada predviđenoj člankom 3. Priloga XI. Pravilniku, kojim je predložila usklađenje od 1,7 %.

               14

               Odlukom Vijeća 2011/866/EU od 19. prosinca 2011. o prijedlogu Komisije za Uredbu Vijeća o usklađivanju, s učinkom od 1. srpnja 2011., primitaka od rada i mirovina službenika i drugih djelatnika Europske unije kao i koeficijenata ispravka koji se primjenjuju na te primitke od rada i mirovine (SL L 341, str. 54), Vijeće je odlučilo „ne prihvatiti [pobijani] prijedlog“, ponajprije iz sljedećih razloga.

                        [„(8)

                        […] Vijeće je uvjereno da gospodarska i financijska kriza kroz koju trenutno prolazi Unija i koja je u mnogim državama članicama dovela do potrebe znatnih proračunskih prilagodbi, između ostalog usklađivanja plaća državnih službenika, predstavlja ozbiljno i naglo pogoršanje gospodarske i socijalne situacije u Uniji.

                  […]

                        (13)

                        Vodeći računa o svemu prethodno navedenom, Vijeće ocjenjuje da se stajalište Komisije o postojanju ozbiljnog i naglog pogoršanja gospodarske i socijalne situacije te njeno odbijanje podnošenja prijedloga na temelju članka 10. Priloga XI. Pravilniku temelje na očito nedovoljnim i pogrešnim razlozima.

                        (14)

                        S obzirom na to da je Sud […] u predmetu [u kojem je donesena presuda od 24. studenoga 2010., Komisija/Vijeće (C‑40/10, Zb., str. I‑2043.)] zaključio da je, za vrijeme važenja Priloga XI. Pravilniku, postupak predviđen u članku 10. predmetnog Priloga jedina mogućnost da se u okviru usklađivanja primitaka od rada povede računa o gospodarskoj krizi, Vijeće je ovisilo o prijedlogu Komisije usmjerenom na primjenu tog članka u doba krize.

                        (15)

                        Vijeće je uvjereno da je, vodeći računa o članku 10. Priloga Pravilniku i obvezi lojalne suradnje između institucija propisanoj člankom 13. stavkom 2. drugom rečenicom [UEU‑a], Komisija bila dužna Vijeću podnijeti odgovarajući prijedlog. Zaključci Komisije te nepodnošenje takvog prijedloga od njene strane predstavljaju stoga povredu spomenute obveze.

                        (16)

                        S obzirom na to da je Vijeće moglo postupati samo po prijedlogu Komisije, Komisija je, donijevši pogrešne zaključke na temelju podataka te ne podnijevši prijedlog na temelju članka 10. Priloga XI. Pravilniku, onemogućila Vijeće da na ozbiljno i naglo pogoršanje gospodarske situacije reagira na odgovarajući način, donošenjem akta na temelju članka 10. Priloga XI. Pravilniku.“] (nesl. prij.)

         Zahtjevi stranaka i postupak pred Sudom

               15

               Vijeće od Suda zahtijeva da:

                        —

                        poništi pobijanu obavijest, na temelju članka 263. UFEU‑a, s obzirom na to da njome Komisija konačno odbija Parlamentu i Vijeću podnijeti odgovarajuće prijedloge na temelju članka 10. Priloga XI. Pravilniku, kao i pobijani prijedlog.

                        —

                        podredno, utvrdi, na temelju članka 265. UFEU‑a, povredu Ugovorâ zbog Komisijina propuštanja da Parlamentu i Vijeću podnese odgovarajuće prijedloge na temelju članka 10. Priloga XI. Pravilniku, i

                        —

                        naloži Komisiji snošenje troškova.

               16

               Komisija od Suda zahtijeva da odbije tužbu i naloži Vijeću snošenje troškova.

               17

               Rješenjem predsjednika Suda od 20. travnja 2012., dozvoljena je intervencija Parlamenta u potporu tužbenom zahtjevu Komisije. Rješenjem predsjednika Suda od 6. srpnja 2012., dozvoljena je, u potporu zahtjevâ Vijeća, intervencija Češke Republike, Kraljevine Danske, Savezne Republike Njemačke, Irske, Kraljevine Španjolske, Francuske Republike, Republike Latvije, Kraljevine Nizozemske te Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske.

         O tužbi

               18

               Svojom tužbom Vijeće tvrdi da je Komisija povrijedila članak 10. Priloga XI. Pravilniku, u vezi s člankom 13. stavkom 2. drugom rečenicom UEU‑a i člankom 241. UFEU‑a, podnijevši pobijani prijedlog na temelju „redovne“ metode usklađivanja predviđene člankom 3. tog Priloga i odbivši time podnijeti odgovarajuće prijedloge na temelju spomenutog članka 10.

               19

               Komisija tvrdi da je tužba nedopuštena, s obzirom na to da Vijeće o podnošenju predmetne tužbe nije odlučilo kvalificiranom većinom svojih članova. Povrh toga, niti pobijana obavijest niti pobijani prijedlog ne predstavljaju akte koji se mogu pobijati, u smislu članka 263. UFEU‑a. Naposljetku, uvjeti iz članka 265. UFEU‑a nisu ispunjeni, između ostalog zbog toga što je Komisija zauzela stajalište o zahtjevu Vijeća ističući da uvjeti za pokretanje postupka predviđenog člankom 10. Priloga XI. Pravilniku nisu bili zadovoljeni. Međutim, Vijeću nije uskraćena pravna zaštita s obzirom na to da je ono svoje stajalište moglo iznijeti u okviru tužbe Komisije podnesene protiv odbijanja Vijeća da prihvati pobijani prijedlog utemeljen na članku 3. Priloga XI.. Pravilniku. Podredno, Komisija osporava osnovanost tužbe za poništenje i tužbe zbog propusta, ističući kako Vijeće nije dokazalo očitu pogrešku Komisije prilikom procjene gospodarske i socijalne situacije unutar Unije.

               20

               Treba istaknuti da se ovaj predmet, kao i onaj u kojemu je donesena presuda od 19. studenoga 2013., Komisija/Vijeće (C‑63/12), odnosi na usklađivanje primitaka od rada i mirovina službenika i drugih djelatnika Unije za 2011. godinu te je proizašao iz neslaganja Komisije i Vijeća o pitanju treba li za tu godinu primijeniti „redovnu“, automatsku metodu iz članka 3. Priloga XI. Pravilniku ili pak klauzulu o izuzećima iz članka 10. tog Priloga, koja se primjenjuje „ako se u Uniji ozbiljno i naglo pogorša gospodarska i socijalna situacija.“ Uska povezanost između ta dva predmeta proizlazi također i iz činjenice da u svakom od tih predmeta stranke upućuju na sadržaj svojih podnesaka podnesenih u drugom predmetu kao priloga.

               21

               U točkama 57. i 77. gore navedene presude od 19. studenog 2013., Komisija/Vijeće, Sud je odlučio o podjeli uloga između institucija u okviru godišnjeg usklađivanja primitaka od rada i mirovina, osobito glede određivanja pravne osnove za to usklađivanje i primjenu klauzule o izuzećima.

               22

               Slijedom navedenog, valja utvrditi da je ova tužba postala bespredmetna te stoga obustaviti postupak pokrenut po istoj.

         Troškovi

               23

               U skladu s člankom 142. Poslovnika Suda, u slučaju obustave postupka, Sud o troškovima odlučuje po slobodnoj ocjeni.

               24

               U ovom slučaju, tužba nije postala bespredmetna zbog ponašanja koje od stranaka, već zbog toga što je Sud odlučio o tužbi za poništenje podnesenoj u predmetu u kojem je donesena gore navedena presuda od 19. studenog 2013., Komisija/Vijeće.

               25

               U takvim okolnostima, valja odlučiti da Vijeće i Komisija, kao i intervenijenti, snose vlastite troškove.

               Slijedom navedenog, Sud (veliko vijeće) proglašava i presuđuje:

                        1.

                           Postupak se obustavlja.

                        2.

                           Češka Republika, Kraljevina Danska, Savezna Republika Njemačka, Irska, Kraljevina Španjolska, Francuska Republika, Republika Latvija, Kraljevina Nizozemska , Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske kao i Europska komisija snose vlastite troškove.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


Presuda Suda (prvo vijeće) od 2012. studeni 08.#Finanzamt Hildesheim protiv BLC Baumarkt GmbH & Co. KG.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Bundesfinanzhof.#Predmet C-511/10.


Presuda Suda (treće vijeće) od 10. prosinca 2009.#Krzysztof Peśla protiv Justizministerium Mecklenburg-Vorpommern.#Zahtjev za prethodnu odluku: Verwaltungsgericht Schwerin - Njemačka.#Sloboda kretanja radnika - Članak 39. UEZ-a.#Predmet C-345/08.


Presuda Prvostupanjskog suda (osmo vijeće) od 26. studenog 2008.#Agraz, SA i dr. protiv Komisije Europskih zajednica.#Poljoprivreda.#Predmet T-285/03.


Presuda Suda od 18. veljače 1976. # Carstens Keramik GmbH i August Hoff protiv Oberfinanzdirektion Frankfurt am Main. # Zahtjevi za prethodnu odluku: Bundesfinanzhof - Njemačka. # Spojeni predmeti 98 i 99-75.


Presuda Službeničkog suda (treće vijeće) od 30. lipnja 2015.#Olivier Petsch protiv Europske komisije.#Javna služba – Član ugovornog osoblja – Osoblje zaposleno u jaslicama i centrima za čuvanje djece – Reforma Pravilnika o osoblju i UZ‑a koja je stupila na snagu 1. siječnja 2014. – Uredba br. 1023/2013 – Povećanje radnog vremena – Dodatni mjesečni iznos – Članak 50. Poslovnika – Hijerarhija pravnih pravila – Opće odredbe o provedbi iz članka 110. stavka 1. Pravilnika o osoblju – Članak 2. Priloga UZ‑u – Članci 27. i 28. Povelje Europske unije o temeljnim pravima.#Predmet F-124/14.


Presuda Suda (deveto vijeće) od 23. travnja 2015.#Europska komisija protiv Helenske Republike.#Povreda obveze države članice – Direktiva 91/676/EEZ – Zaštita voda od onečišćenja uzrokovanog nitratima iz poljoprivrednih izvora – Proglašenje voda i ranjivih zona – Prekomjerni udio nitrata – Eutrofikacija – Obveza četverogodišnje revizije – Nedostatnost – Uspostava programa djelovanja – Nepostojanje.#Predmet C-149/14.


Presuda Prvostupanjskog suda (veliko vijeće) od 14. prosinca 2005.#Le Laboratoire du Bain protiv Vijeća Europske unije i Komisije Europskih zajednica.#Predmet T-151/00.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 13. lipnja 2006.#Traghetti del Mediterraneo SpA protiv Repubblica italiana.#Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunale di Genova - Italija.#Predmet C-173/03.


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 21. prosinca 2016.#Club Hotel Loutraki AE i dr. protiv Europske komisije.#Žalba – Državne potpore – Iskorištavanje videoterminala za lutrijske igre – Dodjela isključive licencije od strane države članice – Odluka kojom se utvrđuje nepostojanje državne potpore – Članak 108. stavak 3. UFEU‑a – Uredba (EZ) br. 659/1999 – Članci 4., 7. i 13. – Nepokretanje formalnog istražnog postupka – Pojam ozbiljnih poteškoća – Datum ocjene – Članak 296. UFEU‑a – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Članak 41. – Obveza obrazlaganja – Članak 47. – Pravo na djelotvornu sudsku zaštitu – Članak 107. stavak 1. UFEU‑a – Pojam ,gospodarska prednost’ – Zajednička ocjena prijavljenih mjera.#Predmet C-131/15 P.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      21. prosinca 2016. (
            *1
         )
      „Žalba — Državne potpore — Iskorištavanje videoterminala za lutrijske igre — Dodjela isključive licencije od strane države članice — Odluka kojom se utvrđuje nepostojanje državne potpore — Članak 108. stavak 3. UFEU‑a — Uredba (EZ) br. 659/1999 — Članci 4., 7. i 13. — Nepokretanje formalnog istražnog postupka — Pojam ozbiljnih poteškoća — Datum ocjene — Članak 296. UFEU‑a — Povelja Europske unije o temeljnim pravima — Članak 41. — Obveza obrazlaganja — Članak 47. — Pravo na djelotvornu sudsku zaštitu — Članak 107. stavak 1. UFEU‑a — Pojam ‚gospodarska prednost’ — Zajednička ocjena prijavljenih mjera“
      U predmetu C‑131/15 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 16. ožujka 2015.,

         Club Hotel Loutraki AE, sa sjedištem u Loutrakiju (Grčka),

         Vivere Entertainment AE, sa sjedištem u Ateni (Grčka),

         Theros International Gaming, Inc., sa sjedištem u Patrasu (Grčka),

         Elliniko Casino Kerkyras, sa sjedištem u Ateni,

         Casino Rodos, sa sjedištem u Rodosu (Grčka),

         Porto Carras AE, sa sjedištem u Alimosu (Grčka),

         Kazino Aigaiou AE, sa sjedištem u Sirosu (Grčka),
      koje zastupaju I. Ioannidis, dikigoros, i S. Pappas, avocat,
      žalitelji,
      druge stranke u postupku su:

         Europska komisija, koju zastupaju A. Bouchagiar i P.‑ J. Loewenthal, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
      tuženik u prvostupanjskom postupku,

         Helenska Republika,

         Organismos Prognostikon Agonon Podosfairou AE (OPAP), sa sjedištem u Ateni, koji zastupa A. Tomtsis, dikigoros, i M. Petite, avocat,
      intervenijenti u prvostupanjskom postupku,
      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, E. Regan, A. Arabadjiev (izvjestitelj), C. G. Fernlund i S. Rodin, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: L. Hewlett, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 2. lipnja 2016.,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 28. srpnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Svojom žalbom društva Club Hotel Loutraki AE, Vivere Entertainment AE, Theros International Gaming, Inc., Elliniko Casino Kerkyras, Casino Rodos, Porto Carras AE i Kazino Aigaiou AE zahtijevaju ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 8. siječnja 2015., Club Hotel Loutraki i dr./Komisija (T‑58/13, neobjavljena, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2015:1), kojom je potonji odbio njihovu tužbu za poništenje odluke C (2012) 6777 final Europske komisije od 3. listopada 2012., o državnoj potpori 33988 (2011/N) – Grčka – Modaliteti produljenja isključivog prava Organismosa Prognostikon Agonon Podosfairou AE (OPAP) (tijelo za predviđanje rezultata nogometnih utakmica) za priređivanje trinaest igara na sreću i dodjela isključive licencije za iskorištavanje 35000 videoterminala za lutrijske igre na razdoblje od 10 godina (u daljnjem tekstu: sporna odluka).

         Pravni okvir

               2

               Članak 4. Uredbe Vijeća (EZ) br. 659/1999 od 22. ožujka 1999. o utvrđivanju detaljnih pravila primjene članka [108. UFEU‑a] (SL 1999., L 83, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 16.), koja je bila na snazi u trenutku donošenja sporne odluke, naslovljen „Prethodno ispitivanje prijave i odluka Komisije“, glasio je kako slijedi:
               „1.   Komisija ispituje prijavu neposredno odmah nakon njezina primitka. Ne dovodeći u pitanje članak 8., Komisija donosi odluku u skladu sa stavcima 2., 3. ili 4. ovog članka
               2.   U slučaju kada slijedom prethodnog ispitivanja Komisija ustanovi da prijavljena mjera ne predstavlja potporu, takav nalaz bilježi u obliku odluke.
               3.   U slučaju kada Komisija, nakon prethodnog ispitivanja, ustanovi da ne postoje nikakve sumnje u pogledu sukladnosti prijavljene mjere s načelima [unutarnjeg] tržišta u onoj mjeri u kojoj je to obuhvaćeno člankom [107. stavkom 1. UFEU‑a], ona donosi odluku kojom se utvrđuje da je predmetna mjera u skladu s načelima [unutarnjeg] tržišta (dalje u tekstu ‚odluka o nespornosti’). U takvoj se odluci točno navodi koja je iznimka primijenjena u skladu s Ugovorom.
               4.   U slučaju kada Komisija, nakon prethodnog ispitivanja, ustanovi da postoje sumnje u pogledu sukladnosti prijavljene mjere s načelima [unutarnjeg] tržišta, Komisija donosi odluku o pokretanju postupka u skladu s člankom [108. stavkom 2. UFEU‑a] (dalje u tekstu: ‚odluka o pokretanju formalnog istražnog postupka’).
               5.   Odluke iz stavaka 2., 3. i 4. donose se u roku od dva mjeseca. Spomenuti rok počinje dan nakon primitka potpune prijave. Prijava se smatra potpunom ako u roku od dva mjeseca od njezinog primitka, odnosno od primitka bilo kakvih dodatnih zatraženih podataka, Komisija ne zatraži nikakve daljnje podatke. Rok se može produljiti uz obostranu suglasnost Komisije i dotične države članice. Ako je to potrebno, Komisija može odrediti kraće rokove.
               […]“

               3

               Članak 7. te uredbe, naslovljen „Odluke Komisije o okončanju formalnog istražnog postupka“, određivao je:
               „1.   Ne dovodeći u pitanje članak 8., formalni istražni postupak se okončava odlukom kako je predviđeno stavcima 2. do 5. ovog članka.
               2.   U slučaju kada Komisija ustanovi da, gdje je to primjereno nakon izmjene od strane dotične države članice, prijavljena mjera ne predstavlja potporu, Komisija takav nalaz bilježi u obliku odluke.
               3.   U slučaju kada Komisija ustanovi da, gdje je to primjereno nakon izmjene od strane dotične države članice, su sumnje u pogledu sukladnosti prijavljene mjere s načelima [unutarnjeg] tržišta otklonjene, Komisija donosi odluku kojom se utvrđuje da je predmetna potpora u skladu s načelima [unutarnjeg] tržišta (dalje u tekstu: ‚pozitivna odluka’). U toj se odluci navodi koja je iznimka iz Ugovora primijenjena.
               4.   Komisija pozitivnoj odluci može priložiti uvjete pod kojima se neka potpora može smatrati sukladnom s načelima zajedničkog tržišta te može utvrditi obveze kako bi omogućila praćenje poštovanja donesene odluke (dalje u tekstu ‚uvjetna odluka’).
               5.   U slučaju kada Komisija ustanovi da prijavljena potpora nije u skladu s načelima zajedničkog tržišta, donosi odluku o neprimjeni predmetne potpore (dalje u tekstu ‚negativna odluka’).
               6.   Odluke koje se donose u skladu sa stavcima 2., 3., 4. i 5. ovog članka moraju se donijeti čim se otklone sumnje iz članka 4. stavka 4. Komisija čini sve što je u njezinoj moći kako bi odluku usvojila u roku od 18 mjeseci od pokretanja postupka. Ovaj se rok može produljiti uz obostranu suglasnost Komisije i dotične države članice.
               […]“

               4

               Članak 13. stavak 1. navedene uredbe, naslovljen „Odluke Komisije“, glasio je kako slijedi:
               „Ispitivanje mogućih slučajeva nezakonite potpore dovodi do donošenja odluke u skladu s člankom 4. stavcima 2., 3. ili 4. U slučaju donošenja odluke o pokretanju formalnog istražnog postupka, postupak se okončava donošenjem odluke u skladu s člankom 7. Ako država članica ne postupi prema nalogu za dostavljanje podataka, ta se odluka donosi na temelju raspoloživih podataka.“

         Okolnosti spora

               5

               Sedam kasina, koji imaju odobrenje za rad u Grčkoj, u toj državi članici priređuju igre na sreću, među kojima su i igre na automatima za igre na sreću.

               6

               Grčka tijela su 1. prosinca 2011. Komisiji prijavila dvije mjere u korist OPAP‑a. Prva mjera odnosila se na dodjelu OPAP‑u isključive licencije za iskorištavanje 35000 videoterminala za lutrijske igre (u daljnjem tekstu: VLI) na razdoblje od deset godina koje istječe krajem 2022., za što je on dužan isplatiti davanje u iznosu od 560 milijuna eura (u daljnjem tekstu: Sporazum o VLI‑ima). Druga se mjera odnosila na produljenje za deset godina, od 2020. do 2030., isključivih prava koja su već dodijeljena OPAP‑u za priređivanje, na bilo koji način, trinaest igara na sreću dodatkom sporazumu koji su 2000. sklopili grčka država i OPAP (u daljnjem tekstu: Dodatak).

               7

               Svi žalitelji su, osim društva Kazino Aigaiou, Komisiji 4. travnja 2012. podnijeli pritužbu u kojoj su tvrdili da Sporazum o VLI‑ima podrazumijeva dodjelu OPAP‑u države potpore koja nije spojiva s unutarnjim tržištem. Oni su smatrali da je grčka država mogla, da je dodijelila više licencija i raspisala međunarodni javni poziv na nadmetanje, dobiti višu cijenu od iznosa od 560 milijuna eura koji je predviđen navedenim sporazumom. Osim toga, koristi koje je OPAP primio bile bi znatno niže da je djelovao u uvjetima slobodnog tržišnog natjecanja.

               8

               Komisija je u spornoj odluci smatrala da se Sporazum o VLI‑ima i Dodatak ne mogu smatrati prednošću u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a. Iako je ona odvojeno ocijenila te mjere, zajedno ih je ispitala jer su joj bile zajednički priopćene i odnosile su se na istodobnu dodjelu isključivih prava istom poduzetniku za slične djelatnosti, i to s obzirom na predstojeću privatizaciju OPAP‑a u kratkom trajanju.

               9

               Komisija je tako utvrdila da je, iako je iznos od 560 milijuna eura koji je dugovao OPAP bio znatno niži od neto sadašnje vrijednosti Sporazuma o VLI‑ima, iznos koji je OPAP platio kao protučinidbu za Dodatak, uključujući i davanje koje je naplatila grčka država u iznosu od 5% bruto prihoda od dotičnih igara između 13. listopada 2020. i 12. listopada 2030., naprotiv bio viši od neto sadašnje vrijednosti Dodatka.

               10

               Ta je institucija također istaknula da prekomjerni iznos koji je OPAP isplatio u okviru Dodatka ipak nije bio dovoljan za jamstvo da je iznos od 560 milijuna eura bio prosječno viši ili jednak sadašnjoj neto vrijednosti Sporazuma o VLI‑ima. Stoga je u okviru komunikacije između Komisije i grčkih tijela bilo dogovoreno da se potonja moraju obvezati da će odrediti dodatno davanje na OPAP‑ov bruto prihod od igara u okviru iskorištavanja VLI‑a, povrh prvotnog iznosa od 560 milijuna eura.

               11

               U tim je okolnostima Komisija zaključila da prijavljeni sporazumi ne dodjeljuju prednost OPAP‑u i da, slijedom toga, nisu državna potpora u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a.

         Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

               12

               Žalitelji su tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 29. siječnja 2013. zahtijevali poništenje sporne odluke.

               13

               U prilog svojoj tužbi oni su istaknuli četiri tužbena razloga. Prvi tužbeni razlog temeljio se na povredi članka 108. stavka 2. UFEU‑a kao i na zlouporabi ovlasti jer Komisija nije pokrenula formalni istražni postupak kad je naišla na ozbiljne poteškoće u ocjeni prijavljenih mjera. U okviru drugog i trećeg tužbenog razloga žalitelji su naveli povredu članka 296. UFEU‑a kao i članka 41. i 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) i članka 6. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950., jer je Komisija povrijedila svoju obvezu obrazlaganja time što u verziji sporne odluke koja nije klasificirana oznakom tajnosti nije objavila bitne gospodarske podatke. Žalitelji su naveli da je ona isto tako povrijedila njihova prava na dobru upravu i djelotvornu sudsku zaštitu. Četvrti tužbeni razlog temeljio se na povredi članka 107. stavka 1. UFEU‑a jer je Komisija nezakonito zajednički ispitala dvije prijavljene mjere.

               14

               Opći sud je pobijanom presudom u cijelosti odbio tužbu žalitelja i naložio im snošenje troškova.

         Zahtjevi stranaka

               15

               Žalitelji od Suda zahtijevaju da:

                        —

                        ukine pobijanu presudu;

                        —

                        poništi spornu odluku, i

                        —

                        naloži Komisiji i OPAP‑u snošenje troškova.

               16

               Komisija i OPAP od Suda zahtijevaju da:

                        —

                        odbije žalbu, i

                        —

                        naloži žaliteljima snošenje troškova.

         O žalbi

         Prvi žalbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 108. stavka 3. UFEU‑a kao i članka 4., 7. i 13. Uredbe br. 659/1999

      Argumentacija stranaka

               17

               Prvi žalbeni razlog sastoji se od dva dijela. U okviru prvog dijela prvog žalbenog razloga žalitelji Općem sudu stavljaju na teret da je smatrao da Komisija nije bila dužna pokrenuti formalni istražni postupak iz članka 108. stavka 2. UFEU‑a unatoč zaključcima koje je usvojila prije nego što su se grčka tijela 7. kolovoza 2012. obvezala da će odrediti dodatno davanje na OPAP‑ov bruto prihod od igara, povrh iznosa od 560 milijuna eura predviđen Sporazumom o VLI‑ima. S tim u vezi oni, kao prvo, ističu da je Komisijina diskrecijska ovlast za odlučivanje o pokretanju formalnog istražnog postupka ograničena i da prethodno ispitivanje ne smije negativno utjecati na taj postupak.

               18

               Kao drugo, žalitelji tvrde da iz članka 108. stavaka 2. i 3. UFEU‑a kao i članaka 4., 7. i 13. Uredbe br. 659/1999 proizlazi da je prethodno ispitivanje prima facie ocjena prijavljenih mjera za koje se na kraju tog ispitivanja pokaže da očito nisu ni potpore ni spojive potpore. S druge strane, cilj formalnog istražnog postupka iz članka 108. stavka 2. UFEU‑a je ocjena mjera koje prima facie nisu spojive s unutarnjim tržištem.

               19

               Žalitelji smatraju da je Komisija, s obzirom na to da je tijekom prethodnog ispitivanja i prije pregovora o dodatnom davanju zaključila da Sporazum o VLI‑ima daje prednost OPAP‑u, u skladu s člankom 4. stavkom 4. Uredbe br. 659/1999, bila dužna pokrenuti formalni istražni postupak iz članka 108. stavka 2. UFEU‑a. Stoga je Opći sud, time što je presudio da Komisija nema takvu obvezu u predmetnom slučaju, počinio pogrešku koja se tiče prava.

               20

               U okviru drugog dijela prvog žalbenog razloga žalitelji Općem sudu stavljaju na teret da nije zajednički ispitao najprije učestalost komunikacije između Komisije i grčkih tijela, zatim njihov sadržaj i konačno trajanje prethodnog ispitivanja. Zajedničko ispitivanje tih elemenata dokazalo bi postojanje ozbiljnih poteškoća na koje je Komisija naišla prilikom ispitivanja prijavljenih mjera.

               21

               Osobito, oni ističu, kao prvo, da tehnička narav pitanja nastalih prilikom ispitivanja prijavljenih mjera, koje je proveo Opći sud u točki 50. pobijane presude radi opravdanja toga da se komunikacija između Komisije i grčkih tijela nije mogla smatrati osobito čestom ili intenzivnom, nije prikladan kriterij, s obzirom na to da je procjena u svakom pojedinom slučaju bila tehnička, vodeći računa o prirodi kriterija razumnog privatnog ulagača u tržišnom gospodarstvu.

               22

               Kao drugo, složeni izračuni provedeni tijekom prethodnog ispitivanja nisu bili jasni jer su sadržavali više nizova ponovljenih izračuna i jer su doveli do sporazuma o dodatnom davanju koji mijenja prvotno prijavljene mjere. Stoga komunikacija između Komisije i grčkih tijela nije bila isključivo informativna ili eksplikativna.

               23

               Kao treće, samo desetomjesečno trajanje prethodnog ispitivanja dokazuje postojanje ozbiljnih poteškoća.

               24

               Komisija i OPAP osporavaju argumentaciju žalitelja. Osobito, Komisija smatra da je prvi žalbeni razlog u cijelosti nedopušten s obzirom na to da žalitelji samo ponavljaju argumentaciju koju su istaknuli u prvostupanjskom postupku. Sa svoje strane OPAP ističe da je drugi dio prvog žalbenog razloga nedopušten jer žalitelji od Suda zahtijevaju da ocijeni činjenice.

         Ocjena Suda

               25

               Kad je riječ o navodnoj nedopuštenosti prvog žalbenog razloga u cijelosti, dostatno je istaknuti da, suprotno onome što tvrdi Komisija, nije točno da žalitelji samo ponavljaju argumentaciju koju su istaknuli u prvostupanjskom postupku, već i osporavaju način na koji je Opći sud u točkama 47. do 62. pobijane presude primijenio pravo Unije.

               26

               Naime, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, pravna pitanja ocijenjena u prvom stupnju mogu se ponovno raspraviti tijekom žalbenog postupka jer, ako stranka svoju žalbu ne bi mogla temeljiti na razlozima i argumentima već korištenima pred Općim sudom, žalbeni bi postupak djelomično izgubio svoj smisao (presuda od 4. rujna 2014., Španjolska/Komisija, C‑192/13 P, EU:C:2014:2156, t. 45.).

               27

               Kad je riječ o dopuštenosti drugog dijela prvog žalbenog razloga, treba istaknuti da žalitelji argumentacijom sažetom u točkama 21. do 23. ove presude od Suda zahtijevaju da ponovno ocijeni činjenice, kao što je to pravilno istaknuo OPAP. Budući da Sud nije nadležan za takvo ispitivanje, te zahtjeve valja odbaciti kao nedopuštene.

               28

               Osim toga, iako je argumentacija istaknuta u potporu drugom dijelu tog žalbenog razloga u točki 20. ove presude, u skladu s kojom je Opći sud zajedno ispitao različite elemente koje su žalitelji kritizirali, dopuštena, ona ipak proizlazi iz pogrešnog tumačenja pobijane presude. Naime, Opći sud je, kao što to proizlazi iz točaka 60. do 62. pobijane presude, zajednički ispitao različite elemente.

               29

               Iz toga slijedi da drugi dio tog žalbenog razloga treba odbaciti kao djelomično nedopušten i odbiti kao djelomično neosnovan.

               30

               Kad je riječ o osnovanosti argumentacije navedene u okviru prvog dijela prvog žalbenog razloga, valja podsjetiti da je, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, postupak iz članka 108. stavka 2. UFEU‑a neophodan kada Komisija naiđe na ozbiljne poteškoće prilikom ocjene toga je li potpora spojiva s unutarnjim tržištem. Stoga se Komisija može ograničiti na prethodno ispitivanje iz članka 108. stavka 3. UFEU‑a radi donošenja pozitivne odluke o potpori samo ako nakon prethodnog ispitivanja može biti uvjerena da je ta potpora spojiva s unutarnjim tržištem. Suprotno tomu, ako je Komisija na temelju tog prvog ispitivanja stekla suprotno mišljenje ili joj ono nije omogućilo da razriješi sve poteškoće nastale prilikom ocjene spojivosti te potpore s unutarnjim tržištem, ona je dužna prikupiti sva potrebna mišljenja i u tu svrhu pokrenuti postupak iz članka 108. stavka 2. UFEU‑a (presuda od 27. listopada 2011., Austrija/Scheucher‑Fleisch i dr., C‑47/10 P, EU:C:2011:698, t. 70. kao i navedena sudska praksa).

               31

               Budući da je kriterij ozbiljnih poteškoća objektivan, njihovo postojanje treba ispitati ne samo u okolnostima donošenja Komisijine odluke na kraju prethodnog ispitivanja, već isto tako i u ocjenama na koje se Komisija oslanjala (presuda od 27. listopada 2011., Austrija/Scheucher‑Fleisch i dr., C‑47/10 P, EU:C:2011:698, t. 71. kao i navedena sudska praksa).

               32

               Iz toga proizlazi da zakonitost odluke o nespornosti, koja se temelji na članku 4. stavku 3. Uredbe br. 659/1999, ovisi o tome je li ocjena informacija i elemenata kojima je raspolagala Komisija tijekom faze prethodnog ispitivanja prijavljene mjere objektivno morala pobuditi sumnje u spojivost te mjere s unutarnjim tržištem, s obzirom na to da bi zbog takvih sumnji trebalo pokrenuti formalni istražni postupak u kojem mogu sudjelovati zainteresirane strane iz članka 1. točke (h) navedene uredbe (presuda od 27. listopada 2011., Austrija/Scheucher‑Fleisch i dr., C‑47/10 P, EU:C:2011:698, t. 72. i navedena sudska praksa).

               33

               Ista se načela primjenjuju kada Komisija dvoji glede same kvalifikacije ispitane mjere kao potpore u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a (presuda od 10. svibnja 2005., Italija/Komisija, C‑400/99, EU:C:2005:275, t. 47.).

               34

               Vodeći računa o pravnim posljedicama pokretanja postupka iz članka 108. stavka 2. UFEU‑a, kad je riječ o mjerama za koje se smatra da su nove potpore, kad predmetna država članica tvrdi da te mjere nisu potpore u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a, Komisija to mora dostatno ispitati na temelju informacija koje joj je u toj fazi dostavila navedena država, čak i ako nakon tog ispitivanja donese ocjenu koja nije konačna. U okviru načela lojalne suradnje između država članica i institucija, kako ono proizlazi iz članka 4. stavka 3. UEU‑a i radi neodgađanja postupka, zadaća je države članice koja smatra da predmetne mjere nisu potpore da što prije, od trenutka njezine prijave tih mjera Komisiji, potonjoj dostavi elemente na kojima temelji to stajalište. Ako je na temelju tih elemenata moguće raspršiti sumnje glede nepostojanja elementa potpore kod ispitanih mjera, Komisija ne može pokrenuti postupak iz članka 108. stavka 2. UFEU‑a (presuda od 10. svibnja 2005., Italija/Komisija, C‑400/99, EU:C:2005:275, t. 48.).

               35

               S tim u vezi, u skladu s ciljem članka 108. stavka 3. UFEU‑a i Komisijinom dužnošću dobre uprave, potonja može osobito započeti dijalog s državom koja je prijavila mjere ili trećim osobama kako bi tijekom prethodnog ispitivanja riješila poteškoće na koje je eventualno naišla. Međutim, ta ovlast pretpostavlja da Komisija može prilagoditi svoj položaj rezultatima uspostavljenog dijaloga a da tu prilagodbu ne treba a priori tumačiti kao da utvrđuje postojanje ozbiljnih poteškoća (presuda od 13. lipnja 2013., Ryanair/Komisija, C‑287/12 P, neobjavljena, EU:C:2013:395, t. 71.).

               36

               Stoga Komisija može na temelju članka 4. stavka 2. Uredbe br. 659/1999 zakonito donijeti odluku u kojoj utvrđuje nepostojanje državne potpore i prima na znanje obveze koje je preuzela država članica (vidjeti u tom smislu presudu od 13. lipnja 2013., Ryanair/Komisija, C‑287/12 P, neobjavljena, EU:C:2013:395, t. 72.)

               37

               Iz prethodno navedenog proizlazi da, suprotno onome što tvrde žalitelji, činjenica da je Komisija tijekom prethodnog ispitivanja i prije pregovora o dodatnom davanju, smatrala da Sporazum o VLI‑ima daje OPAP‑u prednost ni na koji način nije mogla potonju obvezati da u skladu s člankom 4. stavkom 4. Uredbe br. 659/1999 pokrene formalni istražni postupak iz članka 108. stavka 2. UFEU‑a s obzirom na to da su poteškoće na koje je naišla još uvijek mogle biti prevladane dijalogom s državom koja je prijavila mjere i osobito, kao u predmetnom slučaju, obvezama koje je preuzela grčka država.

               38

               U tim okolnostima valja utvrditi da Opći sud, time što je presudio da je Komisija mogla zakonito donijeti spornu odluku na temelju članka 4. stavka 2. Uredbe br. 659/1999 nakon što je primio na znanje obvezu grčkih tijela te time što je na kraju detaljnog ispitivanja smatrao da Komisija nije naišla na ozbiljne poteškoće tijekom svoje ocjene prijavljenih mjera, nije počinio pogrešku koja se tiče prava koju navode žalitelji.

               39

               S obzirom na prethodna razmatranja, prvi žalbeni razlog treba odbaciti kao djelomično nedopušten i odbiti kao djelomično neosnovan.

         Drugi žalbeni razlog, koji se temelji na Komisijinoj povredi članka 296. UFEU‑a kao i povredi članaka 41. i 47. Povelje

      Argumentacija stranaka

               40

               U okviru drugog žalbenog razloga žalitelji ističu da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je presudio da nepostojanje određenih podataka u spornoj odluci nije dopuštalo zaključak da Komisija svoju odluku nije dostatno obrazložila u smislu članka 296. UFEU‑a ili da je povrijedila pravo na djelotvornu sudsku zaštitu. Oni tvrde da je Komisija u spornoj odluci ispustila gotovo sve sporne gospodarske podatke, uključujući one na temelju kojih su bili provedeni izračuni i koji su se odnosili na dodatno davanje. Posljedično, oni su bili spriječeni istaknuti Komisijinu očitu pogrešku u ocjeni i Opći sud nije mogao provesti nadzor valjanosti gospodarskih podataka ni točnosti Komisijinih izračuna.

               41

               Osobito, žalitelji nisu mogli provjeriti odgovaraju li iznosi koje je OPOP isplatio kao protučinidbu za prijavljene mjere najvišoj cijeni koju bi bio spreman platiti privatni ulagač koji djeluje o normalnim uvjetima tržišnog natjecanja.

               42

               Osim toga, žalitelji tvrde da Komisijine izjave o činjenici da je OPAP isplatio „prekomjerni iznos“ za Dodatak čija je visina naknade isključila svaku prednost koja je proizlazila iz niže cijene plaćene za Sporazum o VLI‑ima ne mogu biti predmet sudskog nadzora.

               43

               Komisija i OPAP osporavaju argumentaciju žalitelja i osobito smatraju da je drugi žalbeni razlog nedopušten s obzirom na to da žalitelji s tim u vezi samo ponavljaju argumentaciju koju su istaknuli u prvostupanjskom postupku.

         Ocjena Suda

               44

               Kad je riječ o nedopuštenosti drugog žalbenog razloga, dostatno je utvrditi da nije točno da žalitelji samo ponavljaju argumentaciju koju su istaknuli u prvostupanjskom postupku, već i osporavaju način na koji Opći sud u točkama 73. do 76. pobijane presude tumačio ili primijenio pravo Unije.

               45

               Što se tiče ispitivanja osnovanosti tog žalbenog razloga, uvodno valja podsjetiti da, kad tužitelj zahtijeva poništenje odluke o nespornosti, on u biti dovodi u pitanje činjenicu da je Komisija donijela odluku o predmetnoj potpori bez pokretanja formalnog istražnog postupka, čime je povrijedila njegova postupovna prava. Kako bi se prihvatila njegova tužba za poništenje tužitelj može istaknuti bilo koji razlog koji dokazuje da je ocjena informacija i elemenata kojima raspolaže Komisija tijekom faze prethodnog ispitivanja prijavljene mjere trebala pobuditi sumnje u spojivost te mjere s unutarnjim tržištem. Stoga posljedica korištenja takvih argumenata ne može biti promjena predmeta tužbe ni izmjena pretpostavki njezine dopuštenosti. Naprotiv, upravo je postojanje sumnji o toj spojivosti dokaz koji treba podnijeti za utvrđenje da je Komisija bila dužna pokrenuti formalni istražni postupak iz članka 108. stavka 2. UFEU‑a kao i članka 6. stavka 1. Uredbe br. 659/1999 (presuda od 27. listopada 2011., Austrija/Scheucher‑Fleisch i dr., C‑47/10 P, EU:C:2011:698, t. 50.).

               46

               Nadalje, obrazloženje potrebno na temelju članka 296. UFEU‑a i članka 41. stavka 2. točke (c) Povelje mora odgovarati prirodi predmetnog akta te na jasan i nedvosmislen način odražavati zaključke institucije koja je donijela akt, kako bi se zainteresiranim osobama omogućilo upoznavanje s razlozima poduzimanja mjere, kao i nadležnom sudu izvršavanje njegove nadzorne ovlasti (presuda od 29. rujna 2011., Elf Aquitaine/Komisija, C‑521/09 P, EU:C:2011:620, t. 147. i navedena sudska praksa).

               47

               Zahtjev obrazlaganja mora se ocijeniti s obzirom na okolnosti slučaja. U obrazloženju nije potrebno navesti sve relevantne činjenične i pravne elemente jer pitanje ispunjava li obrazloženje akta zahtjeve iz članka 296. UFEU‑a treba ocijeniti ne samo s obzirom na tekst tog akta nego i na njegov kontekst kao i na sva pravna pravila koja uređuju predmetno područje (presuda od 29. rujna 2011., Elf Aquitaine/Komisija, C‑521/09 P, EU:C:2011:620, t. 150. i navedena sudska praksa).

               48

               Ipak, nepostojanje obrazloženja ne može biti opravdano obvezom poštovanja poslovne tajne sadržanom u članku 339. UFEU‑a. U skladu sa sudskom praksom, obveza poštovanja poslovne tajne ne može se tumačiti toliko široko da zahtjev obrazlaganja liši njegova bitnog sadržaja (vidjeti u tom smislu presudu od 13. ožujka 1985., Nizozemska i Leeuwarder Papierwarenfabriek/Komisija, 296/82 i 318/82, EU:C:1985:113, t. 27.).

               49

               Konačno, valja podsjetiti da članak 47. stavak 1. Povelje nameće da svatko čija su prava i slobode zajamčeni pravom Unije povrijeđeni ima pravo na djelotvoran pravni lijek pred sudom, u skladu s uvjetima utvrđenima tim člankom. Naime, članak 47. Povelje je reafirmacija načela djelotvorne sudske zašite, a sâmo postojanje djelotvornog sudskog nadzora radi osiguranja poštovanja Unijinih pravnih odredaba svojstveno je postojanju pravne države (presude od 18. prosinca 2014., Abdida, C‑562/13, EU:C:2014:2453, t. 45. i od 6. listopada 2015., Schrems, C‑362/14, EU:C:2015:650, t. 95.).

               50

               U predmetnom slučaju je Opći sud u točki 73. pobijane presude istaknuo „da u verziji [sporne] odluke koja nije klasificirana oznakom tajnosti nisu [bili] navedeni brojni gospodarski podaci i da zbog nepostojanja pristupa tim podacima nije [bila] moguća provjera točnosti Komisijinih izračuna“.

               51

               Međutim, on je u točkama 74. i 75. te presude smatrao da „[je] Komisijino rasuđivanje jasno proizlazi[lo] iz verzije [sporne] odluke koja nije klasificirana oznakom tajnosti kojoj [su] tužitelji ima[li] pristup“ jer je iz te verzije „[bila] jasno vidljiva Komisijina metodologija u predmetnom slučaju“.

               52

               S tim u vezi Opći sud je u točki 74. navedene presude istaknuo da je Komisija u toj verziji:

                        —

                        navela kriterij koji namjerava primijeniti prilikom određivanja postojanja prednosti;

                        —

                        objasnila način na koji je izračunala neto sadašnju vrijednost Sporazuma o VLI‑ima i Dodatka;

                        —

                        pojasnila da ta vrijednost ovisi o primijenjenoj eskontnoj stopi;

                        —

                        navela razloge zbog kojih je smatrala da može zajednički analizirati dvije mjere;

                        —

                        navela da je naknada predviđena u Dodatku viša od neto sadašnje vrijednosti isključivih prava koja su njime dodijeljena;

                        —

                        istaknula da je naknada predviđena u Sporazumu o VLI‑ima niža od neto sadašnje vrijednosti i isključivih prava i da je, čak i pribrajajući prekomjerni iznos koji je OPAP isplatio u okviru Dodatka, ta naknada i dalje nedostatna;

                        —

                        objasnila da je povećanje naknade iz Sporazuma o VLI‑ima, predviđene u obvezi koju su grčka tijela preuzela dopisom od 7. kolovoza 2012., jamčilo da je visina naknade dostatna za isključenje svake prednosti, i

                        —

                        pojasnila način izračuna te naknade.

               53

               Opći sud je u točki 76. pobijane presude naveo da „tužitelji nisu pojasnili relevantnost ispuštenih podataka za potrebe ove tužbe. Oni nisu objasnili važnost tih podataka ni za razumijevanje Komisijina rasuđivanja ni za razvoj njihovih tužbenih razloga koji su se odnosili na obvezu pokretanja formalnog istražnog postupka (prvi tužbeni razlog) i zajedničku analizu Sporazuma o VLI‑ima i Dodatka (četvrti tužbeni razlog). Tužitelji nisu ni [bili] pojasnili koje bi još razloge bili istaknuli u potporu svojoj tužbi da su imali pristup ispuštenim podacima“.

               54

               Stoga je Opći sud u točki 77. pobijane presude presudio da u tim okolnostima „ispuštanje gospodarskih podataka u verziji [sporne] odluke koja nije klasificirana oznakom tajnosti nije spriječilo tužitelje da razumiju Komisijino rasuđivanje, nije im narušilo mogućnost da pobijaju tu odluku pred Općim sudom niti je potonjeg spriječilo da izvrši svoj sudski nadzor u okviru ove tužbe“.

               55

               Stoga iz utvrđenja i ocjena Općeg suda proizlazi da iz verzije sporne odluke koja nije klasificirana oznakom tajnosti jasno i nedvojbeno proizlazi Komisijino rasuđivanje kao i metodologija koju je primijenila tako da zainteresiranim osobama, među kojima su osobito žalitelji, omogućuje da se upoznaju s tim opravdanjima i Općem sudu da s tim u vezi izvrši svoj nadzor.

               56

               Kad je riječ o tome jesu li okolnosti slučaja zahtijevale da u obrazloženju budu navedeni podaci ispušteni u toj verziji, u točkama 33. i 45. ove presude istaknuto je da žalitelji mogu istaknuti bilo koji razlog koji dokazuje da je ocjena informacija i elemenata kojima raspolaže Komisija tijekom faze prethodnog ispitivanja prijavljene mjere trebala u predmetnom slučaju pobuditi sumnje u kvalifikaciju spornih mjera kao potpore u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a. Dakle, cilj argumentacije žalitelja pred Općim sudom nije trebao biti osporavanje osnovanosti sporne odluke, već upravo dokazivanje postojanja takvih sumnji i stoga ozbiljnih poteškoća na koje je Komisija naišla prilikom kvalifikacije Sporazuma o VLI‑ima i Dodatka kao državne potpore.

               57

               Međutim, kao što je to također istaknuo Opći sud u točki 76. pobijane presude, žalitelji nisu ni u prvostupanjskom postupku a ni pred Sudom pojasnili u kojoj mjeri su ispušteni podaci bili relevantni radi podnošenja dokaza da je Komisija naišla na ozbiljne poteškoće glede kvalifikacije spornih mjera kao potpore u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a. Naime, žalitelji svojom argumentacijom samo osporavaju osnovanost sporne odluke.

               58

               U tim okolnostima nije dokazano da je Komisija povrijedila svoju obvezu obrazlaganja time što je ispustila gospodarske podatke u verziji sporne odluke koja nije klasificirana oznakom tajnosti niti je to ispuštanje povrijedilo pravo žaliteljâ na djelotvornu sudsku zaštitu.

               59

               S obzirom na to, drugi žalbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.

         Treći žalbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 107. stavka 1. UFEU‑a

      Argumentacija stranaka

               60

               U okviru trećeg žalbenog razloga žalitelji, kao prvo, ističu da primjena članka 107. stavka 1. UFEU‑a zahtijeva da Komisija u slučaju zajedničkog ispitivanja različitih mjera odredi utječu li navedene mjere na isto tržište ili ne. S tim u vezi oni navode rizik da zajedničko ispitivanje prikriva postojanje narušavanja tržišnog natjecanja na najmanje jednom od tržišta promatranih pojedinačno.

               61

               Kao drugo, oni ističu da kompenzacija plaćanja, kako je ostvarena u okviru zajedničkog ispitivanja, može imati iste učinke isključenja iz tržišnog natjecanja kao i predatorske cijene.

               62

               Kao treće, žalitelji Općem sudu stavljaju na teret da se u točki 87. pobijane presude svoj zaključak o zakonitosti zajedničke ocjene prijavljenih mjera temeljio na nejasnom konceptu „sličnosti“ djelatnosti na koje se odnosi kako Dodatak tako i Sporazum o VLI‑ima. Najprije, jedina zajednička točka tih djelatnosti je element sreće koji one uključuju. Zatim, razlike između tih djelatnosti naglasio je nezavisni odvjetnik Bot u svojem mišljenju iznesenom u predmetu u kojem je donesena presuda od 8. rujna 2009., Liga Portuguesa de Futebol Profissional i Bwin International (C‑42/07, EU:C:2009:519). Konačno, koncept „sličnosti“ nije istovjetan konceptu „zamjenjivosti“.

               63

               Kao četvrto, pobijajući rješenje koje je Opći sud usvojio u točkama 91. i 92. pobijane presude, u skladu s kojim je zajedničko ispitivanje prijavljenih mjera dopušteno samo zato što one pripadaju istom ekonomskom kontekstu, žalitelji ističu da taj koncept treba biti definiran objektivno, a ne na način koji državi članici koja je prijavila mjeru dopušta da ga izmijeni kako joj odgovara.

               64

               Kao peto, oni ističu da se, iako je naknada za obje mjere isplaćena u istom trenutku, zajednička ocjena ipak ne može odnositi na mjere koje obuhvaćaju različita razdoblja.

               65

               Kao šesto i posljednje, žalitelji smatraju da prakse unakrsnog subvencioniranja stvaraju veze između tržišta VLI‑a i automata za igre na sreću i tržišta trinaest igara na koje se odnosi Dodatak s obzirom na to da se prijenos sredstava odvija samo na logističkom planu i ne podrazumijeva se da je on kombiniran s prijenosom zahtijeva.

               66

               OPAP i Komisija osporavaju argumentaciju žaliteljâ. Osobito, Komisija smatra da je treći žalbeni razlog u cijelosti nedopušten s obzirom na to da žalitelji nisu bili ovlašteni osporavati osnovanost sporne odluke pred Općim sudom.

         Ocjena Suda

               67

               Uvodno valja istaknuti da je na Sudu da ocijeni opravdava li dobro sudovanje u okolnostima predmetnog slučaja odbijanje trećeg žalbenog razloga kao neosnovanog, bez odlučivanja o prigovoru nedopuštenosti koji je istaknula Komisija (vidjeti u tom smislu presudu od 24. lipnja 2015., Fresh Del Monte Produce/Komisija i Komisija/Fresh Del Monte Produce, C‑293/13 P i C‑294/13 P, EU:C:2015:416, t. 193. kao i navedenu sudsku praksu).

               68

               Valja smatrati da je tome tako. Naime, budući da je sam Opći sud radi ekonomičnosti postupka u točkama 85. i 86. pobijane presude primijenio načela koja proizlaze iz presude od 26. veljače 2002., Vijeće/Boehringer (C‑23/00 P, EU:C:2002:118, t. 52.), ekonomičnost postupka opravdava i da Sud ispita osnovanost trećeg žalbenog razloga a da pritom prethodno ne odluči o istaknutoj zapreci vođenju postupka.

               69

               S tim u vezi valja podsjetiti da je Komisija u spornoj odluci samo ispitala daju li Sporazum o VLI‑ima i Dodatak OPAP‑u gospodarsku prednost u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a. Budući da je smatrala da ne daju, nije ispitala ostale kriterije iz te odredbe.

               70

               U skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, u pojam dodjele gospodarske prednosti ulaze intervencije koje, neovisno o svojem obliku, poduzetnike mogu izravno ili neizravno dovesti u povoljniji položaj ili koje treba smatrati gospodarskom prednošću koju poduzetnik korisnik ne bi ostvario u normalnim tržišnim uvjetima (presuda od 8. svibnja 2013., Libert i dr., C‑197/11 i C‑203/11, EU:C:2013:288, t. 83.).

               71

               Slijedom iste logike, pretpostavke koje određena mjera mora ispuniti da bi se smatrala „potporom“ u smislu članka 107. UFEU‑a nisu ispunjene ako je poduzetnik kojemu je potpora bila dodijeljena putem državnih sredstava istu prednost mogao ostvariti pod normalnim tržišnim uvjetima (presuda od 24. siječnja 2013., Frucona Košice/Komisija, C‑73/11 P, EU:C:2013:32, t. 70.).

               72

               Ipak, izraz „normalni tržišni uvjeti“ u smislu navedene ustaljene sudske prakse valja tumačiti kao da se odnosi na uvjete koji uređuju gospodarstvo države članice kad ona ne intervenira u korist određenih poduzetnika (vidjeti u tom smislu rješenje od 5. veljače 2015., Grčka/Komisija, C‑296/14 P, neobjavljeno, EU:C:2015:72, t. 34.).

               73

               Stoga se iz te sudske prakse ne može izvesti Komisijina opća obveza da prije ikakvog ispitivanja eventualne dodjele gospodarske prednosti u korist jednog ili više poduzetnika definira tržište ili tržišta na koje se odnosi državna intervencija koja je predmet ispitivanja s obzirom na članak 107. UFEU‑a.

               74

               Naime, budući da je cilj članka 107. stavka 1. UFEU‑a spriječiti da putem državnih sredstava poduzetnik korisnik bude stavljen u povoljniju financijsku situaciju od one u kojoj se nalaze njegovi konkurenti (presuda od 5. lipnja 2012., Komisija/EDF, C‑124/10 P, EU:C:2012:318, t. 90.), Komisija može, kad je to moguće, izravno ocijeniti može li predmetna državna mjera staviti njezine korisnike u povoljniju financijsku situaciju od one u kojoj se nalaze njihovi identificirani ili tipski konkurenti.

               75

               Osim toga, budući da radi kvalifikacije državne intervencije kao državne potpore u smislu te odredbe Komisija ispituje je li učinak te intervencije davanje koristi njezinu korisniku i stoga njegovo stavljanje u povoljniju financijsku situaciju od one u kojoj se nalaze njegovi konkurenti, načelno se ništa ne protivi tome da Komisija, kad više državnih intervencija utječe na financijsku situaciju istog poduzetnika, ima ovlast sve ih ispitati zajedno, kad je to primjereno.

               76

               U predmetnom slučaju je Opći sud u točkama 92. i 93. pobijane presude utvrdio da su Sporazum o VLI‑ima i Dodatak doneseni istodobno, s obzirom na jednu te istu operaciju privatizacije OPAP‑a, da su zajedno prijavljeni Komisiji i da su davanja koja je OPAP morao platiti za dodjelu dviju kategorija isključivih prava dospjela u isto vrijeme i trebalo ih je predujmiti.

               77

               U tim okolnostima Opći sud je pravilno presudio da žalitelji nisu dokazali postojanje pogrešaka koje se tiču prava prilikom Komisijina zajedničkog ispitivanja Sporazuma o VLI‑ima i Dodatka. Osobito, iz argumentacije žalitelja ne proizlaze razlozi zbog kojih bi financijska situacija OPAP‑a bila različita da je potonji u istom trenutku i za dva ista davanja platio istovjetni ukupni iznos u različitim postotcima za Sporazum o VLI‑ima i za Dodatak.

               78

               Iz toga proizlazi da treći žalbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.

               79

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, žalbu treba odbiti.

         Troškovi

               80

               Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima.

               81

               U skladu s člankom 138. stavkom 1. istog poslovnika, koji se na temelju članka 184. stavka 1. tog poslovnika primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.

               82

               Budući da žalitelji nisu uspjeli u postupku, i s obzirom na to da su OPAP i Komisija zatražili da žalitelji snose troškove, treba im naložiti snošenje troškova.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Žalba se odbija.

                           2.

                           Društvima Club Hotel Loutraki AE, Vivere Entertainment AE, Theros International Gaming, Inc., Elliniko Casino Kerkyras, Casino Rodos, Porto Carras AE i Kazino Aigaiou AE nalaže se snošenje troškova.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski.