title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 16. travnja 2015.#Europski parlament protiv Vijeća Europske unije.#Tužba za poništenje – Policijska i pravosudna suradnja u kaznenim stvarima – Podvrgavanje nove psihoaktivne tvari nadzornim mjerama – Utvrđenje pravnog temelja – Pravni okvir primjenjiv nakon stupanja na snagu Ugovora iz Lisabona –Prijelazne odredbe – Izvedeni pravni temelj – Savjetovanje s Parlamentom.#Spojeni predmeti C-317/13 i C-679/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U spojenim predmetima C‑317/13 i C‑679/13,
            povodom dviju tužbi za poništenje na temelju članka 263. UFEU‑a, podnesenih 7. lipnja i 19. prosinca 2013.,
            Europski parlament, koji zastupaju F. Drexler, A. Caiola i M. Pencheva, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
            tužitelj,
            protiv
            Vijeća Europske unije, koje zastupaju K. Pleśniak i A. F. Jensen, u svojstvu agenata,
            tuženika,
            koje podupire:
            Republika Austrija, koju zastupa C. Pesendorfer, u svojstvu agenta,
            intervenijent,
            SUD (četvrto vijeće),
            u sastavu: L. Bay Larsen (izvjestitelj), predsjednik vijeća, K. Jürimäe, J. Malenovský, M. Safjan i A. Prechal, suci,
            nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
            tajnik: V. Tourrès, administrator,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 5. studenoga 2014.,
            saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 22. siječnja 2015.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Svojim tužbama u predmetima C‑317/13 i C‑679/13 Europski parlament zahtijeva poništenje Odluke Vijeća 2013/129/EU od 7. ožujka 2013. o uvođenju nadzornih mjera za 4-metilamfetamin (SL L 72, str. 11.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku poglavlje 19., svezak 16., str. 297.) i Provedbene odluke Vijeća 2013/496/EU od 7. listopada 2013. o podvrgavanju 5-(2-aminopropil)indola mjerama nadzora (SL L 272, str. 44., u daljnjem tekstu zajedno: pobijane odluke).
            Pravni okvir
            2. Uvodna izjava 14. Odluke Vijeća 2005/387/PUP od 10. svibnja 2005. o razmjeni informacija, procjeni rizika i kontroli novih psihoaktivnih tvari (SL L 127, str. 32.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 8., str. 102.) glasi:
            „U skladu s člankom 34. stavkom 2. točkom (c) Ugovora kvalificirana većina može na temelju ove Odluke poduzeti mjere koje su potrebne za njeno provođenje.“
            3. Članak 1. te odluke propisuje:
            „Ova Odluka uspostavlja mehanizam za brzu razmjenu informacija o novim psihoaktivnim tvarima. [...]
            Ova Odluka također osigurava procjenu rizika vezanih za te nove psihoaktivne tvari, kako bi se omogućilo da se mjere primjenjive za kontrolu opojnih droga i psihotropnih tvari u državama članicama također primjenjuju i na nove psihoaktivne tvari.“
            4. Članak 6. navedene odluke predviđa da Vijeće Europske unije može zahtijevati procjenu rizika vezanih za novu psihoaktivnu tvar.
            5. Pod naslovom „Postupak za stavljanje određenih novih psihoaktivnih tvari pod nadzor“, članak 8. iste odluke sastavljen je kako slijedi:
            „1. Komisija u roku od šest tjedana od datuma primitka Izvješća o procjeni rizika, predstavlja Vijeću inicijativu o podvrgavanju nove psihoaktivne tvari kontrolnim mjerama. [...]
            2. Ako Komisija smatra da nije potrebno dostaviti inicijativu o podvrgavanju nove psihoaktivne tvari kontrolnim mjerama, takvu inicijativu može dostaviti Vijeću jedna ili više država članica, po mogućnosti najkasnije u roku od šest tjedana od datuma kada je Komisija dostavila Vijeću svoje izvješće.
            3. Vijeće odlučuje kvalificiranom većinom i djelujući na temelju inicijative predane prema stavku 1. ili 2., na temelju članka 34. stavka 2. [točke] (c) [Ugovora] hoće li nove psihoaktivne tvari podvrgnuti kontrolnim mjerama.“
            Pobijane odluke
            6. Odluka 2013/129, koja se odnosi na UFEU i Odluku 2005/387, a osobito njezin članak 8. stavak 3., u članku 1. predviđa da se za novu psihoaktivnu tvar 4-metilamfetamin uvedu nadzorne mjere u cijeloj Uniji.
            7. Članak 2. te odluke propisuje da države članice najkasnije 17. ožujka 2014. poduzimaju potrebne mjere da za 4-metilamfetamin uvedu nadzorne mjere i kaznene sankcije, kako je predviđeno njihovim zakonodavstvom.
            8. Odluka 2013/496, koja se također odnosi na UFEU i Odluku 2005/387, a osobito njezin članak 8. stavak 3., u članku 1. precizira da se nova psihoaktivna tvar 5-(2-aminopropil)indol podvrgava mjerama nadzora diljem Unije.
            9. Članak 2. te odluke predviđa da države članice najkasnije do 13. listopada 2014. poduzimaju potrebne mjere da podvrgnu 5‑(2‑aminopropil)indol mjerama nadzora i kaznenih sankcija, kako je predviđeno njihovim zakonodavstvom.
            Zahtjevi stranaka i postupak pred Sudom
            10. Parlament od Suda zahtijeva da:
            – poništi pobijane odluke;
            – održi učinke tih odluka do njihove zamjene novim aktima, i
            – naloži Vijeću snošenje troškova.
            11. Vijeće od Suda zahtijeva da:
            – odbije tužbe kao neosnovane;
            – odbaci prigovor nezakonitosti Odluke 2005/387 iznesen u tim tužbama kao nedopušten ili barem odbije kao neosnovan;
            – podredno, u slučaju poništenja pobijanih odluka, održi njihove učinke dok ih se ne zamijeni novim aktima, i
            – naloži Parlamentu snošenje troškova.
            12. Odlukom predsjednika Suda od 27. ožujka 2014. predmeti C‑317/13 i C‑679/13 spojeni su u svrhu usmenog postupka i presude.
            13. Odlukama predsjednika Suda od 8. listopada 2013. i 28. travnja 2014. Republici Austriji dopušteno je intervenirati u potporu zahtjevima Vijeća u predmetima C‑317/13 i C‑679/13.
            O tužbama
            14. Parlament navodi dva tužbena razloga u prilog svojim tužbama, koji se temelje na izboru pravnog temelja, koji je stavljen izvan snage ili je nezakonit, i na bitnoj povredi postupka, zbog nesudjelovanja Parlamenta u postupku donošenja pobijanih odluka.
            Dopuštenost određenih tužbenih razloga ili argumenata Parlamenta u predmetu C‑679/13
            Argumentacija stranaka
            15. Vijeće smatra da neke od tužbenih razloga ili argumenata koje je Parlament naveo u predmetu C‑679/13 treba odbaciti kao nedopuštene, s obzirom na to da nisu dovoljno jasni i precizni. To je slučaj s tužbenim razlozima ili argumentima koji se odnose na primjenu članka 39. stavka 1. UEZ‑a, na izbor pravnog temelja koji je stavljen izvan snage, na kršenje načela pravne sigurnosti i institucionalne ravnoteže te na činjenicu da bi pobijane odluke izmijenile temeljni element Odluke 2005/387.
            16. Parlament navodi da je tužba kojom je pokrenut postupak u predmetu C‑679/13 dovoljno jasna i precizna. Što se tiče, konkretnije, izjave prema kojoj pobijane odluke mijenjaju temeljni element Odluke 2005/387, Parlament ističe da nije važno utvrditi je li to slučaj, s obzirom na to da je ta okolnost u svakom slučaju bez posljedica u pogledu postupka koji je trebalo slijediti radi donošenja Odluke 2013/496.
            Ocjena Suda
            17. Valja podsjetiti da, sukladno članku 120. točki (c) Poslovnika Suda i mjerodavnoj sudskoj praksi, svaka tužba treba sadržavati predmet spora, tužbene razloge i argumente kao i sažet prikaz tih razloga. Ta naznaka treba biti dovoljno jasna i precizna kako bi omogućila tuženiku da pripremi svoju obranu i Sudu da provede svoj nadzor. Iz toga slijedi da temeljni pravni i činjenični elementi na kojima se zasniva tužba trebaju biti na dosljedan i razumljiv način vidljivi iz samog teksta tužbe te da u njoj istaknuti zahtjevi trebaju biti formulirani na nedvosmislen način kako bi se izbjeglo da sud odluči ultra petita  ili propusti odlučiti o nekom od prigovora (vidjeti u tom smislu presudu Ujedinjena Kraljevina/Vijeće, C‑209/13, EU:C:2014:283, t. 30. i navedenu sudsku praksu).
            18. U ovom slučaju izlaganje prvih triju tužbenih razloga ili argumenata tužbe u predmetu C‑679/13, za koje Vijeće tvrdi da nisu dovoljno jasni i precizni, udovoljava takvim zahtjevima. Osobito je omogućilo Vijeću da izradi obranu u vezi s tim razlozima ili argumentima i omogućuje Sudu da provodi svoj sudski nadzor nad Odlukom 2013/496.
            19. Kada se radi o posljednjem od tih razloga ili argumenata, u svakom slučaju valja reći da je Parlament u svojoj replici priznao da zakonitost Odluke 2013/496 ne ovisi o utemeljenosti tog argumenta. Stoga se ne radi o razlogu ili argumentu o kojem je Sud pozvan odlučiti.
            20. Iz prethodno navedenog slijedi da treba odbiti prigovor nedopuštenosti zbog navodnog nedostatka jasnoće i preciznosti određenih elemenata tužbe u predmetu C‑679/13.
            21. Stoga, s obzirom na to da pravni temelj akta određuje postupak koji treba slijediti za njegovo donošenje (presude Parlament/Vijeće, C‑130/10, EU:C:2012:472, t. 80. i Parlament/Vijeće, C‑658/11, EU:C:2014:2025, t. 57.), najprije valja ispitati prvi tužbeni razlog u predmetu C‑317/13 i drugi tužbeni razlog u predmetu C‑679/13, koji se temelje na izboru pravnog temelja koji je stavljen izvan snage ili je nezakonit.
            Prvi tužbeni razlog u predmetu C‑317/13 i drugi tužbeni razlog u predmetu C‑679/13, koji se temelje na izboru pravnog temelja koji je stavljen izvan snage ili je nezakonit
            Prvi dio prvog tužbenog razloga iz predmeta C‑317/13 i drugog tužbenog razloga iz predmeta C‑679/13, koji se temelji na izboru pravnog temelja koji je stavljen izvan snage
            – Argumentacija stranaka
            22. Parlament navodi da je upućivanje na Ugovor o FEU‑u, koje je sadržano u pobijanim odlukama, preopćenito da bi služilo kao njihov pravni temelj i da se članak 8. stavak 3. Odluke 2005/387 ne može smatrati valjanim pravnim temeljem.
            23. Naime, ta odredba ograničava se na upućivanje na članak 34. stavak 2. točku (c) UEU‑a, koji zamjenjuje jedini pravni temelj moguć za donošenje provedbenih mjera u okviru bivšeg „trećeg stupa“.
            24. Posljedično, pravni temelj kojim se koristi Vijeće, prema Parlamentu, jest članak 34. stavak 2. točka (c) UEU‑a. No, taj članak 34., koji je ukinut Ugovorom iz Lisabona, ne može više služiti kao pravni temelj za donošenje novih akata. Okolnost da pravna odredba sekundarnog prava upućuje na navedeni članak 34. nema utjecaja u tom smislu, s obzirom na to da se ta odredba treba smatrati neprimjenjivom zbog stupanja na snagu tog ugovora.
            25. Vijeće precizira da je pobijane odluke donijelo na temelju članka 8. stavka 3. Odluke 2005/387, tumačenog zajedno s člankom 9. Protokola (br. 36) o prijelaznim odredbama (u daljnjem tekstu: Protokol o prijelaznim odredbama). U tom smislu naglašava da se pobijane odluke ne odnose ni općenito na Ugovor o Europskoj uniji ni posebno na njegov članak 34. stavak 2. točku (c).
            26. Osim toga, navodi da, nakon stavljanja članka 34. UEU‑a izvan snage, upućivanje na taj članak, koje se nalazi u članku 8. stavku 3. Odluke 2005/387, više ne proizvodi pravne učinke te je ta posljednja odredba postala samostalan pravni temelj koji provedbene ovlasti povjerava Vijeću.
            – Ocjena Suda
            27. Kako bi se ocijenila osnovanost prvog dijela prvog tužbenog razloga iz predmeta C‑317/13 i drugog tužbenog razloga iz predmeta C‑679/13, valja odrediti pravni temelj na osnovi kojeg su bile donesene pobijane odluke.
            28. U tom pogledu, treba utvrditi da se te odluke ne odnose na članak 34. UEU‑a i da njihove uvodne izjave upućuju izričito na Ugovor o FEU‑u i na članak 8. stavak 3. Odluke 2005/387.
            29. Stoga se, s obzirom na sadržaj pobijanih odluka, u kojem načelno mora biti naveden njihov pravni temelj kako bi se udovoljilo obvezi obrazlaganja (vidjeti u tom smislu presudu Komisija/Vijeće, C‑370/07, EU:C:2009:590, t. 39. i 55.), ne može smatrati da su te odluke utemeljene na članku 34. UEU‑a.
            30. Osim toga, treba istaknuti da nijedan drugi element pobijanih odluka ne upućuje na to da se Vijeće namjeravalo koristiti člankom 34. kao njihovim pravnim temeljem.
            31. Osobito, upućivanje iz članka 8. stavka 3. Odluke 2005/387 na članak 34. stavak 2. točku (c) UEU‑a u tom je smislu nevažno, s obzirom na to da izričit izbor Vijeća da u pobijanim odlukama ne spomene tu posljednju odredbu, već Ugovor o FEU‑u i članak 8. stavak 3. Odluke 2005/387, jasno naznačuje da se pobijane odluke temelje na posljednjoj odredbi kao takvoj.
            32. Slijedi da stavljanje članka 34. UEU‑a izvan snage Ugovorom iz Lisabona ne lišava pobijane odluke pravnog temelja.
            33. S obzirom na te elemente, prvi dio prvog tužbenog razloga iz predmeta C‑317/13 i drugog tužbenog razloga iz predmeta C‑679/13 treba odbiti kao neosnovane.
            Drugi dio prvog tužbenog razloga iz predmeta C‑317/13 i drugog tužbenog razloga iz predmeta C‑679/13, koji se temelji na izboru nezakonitog pravnog temelja
            – Argumentacija stranaka
            34. Parlament navodi da, ako bi se trebalo smatrati da je članak 8. stavak 3. Odluke 2005/387 pravni temelj pobijanih odluka, ta bi odredba predstavljala nezakoniti izvedeni pravni temelj na kojem se te odluke ne bi mogle valjano temeljiti.
            35. Naime, iz sudske prakse Suda proizlazi da stvaranje izvedenog pravnog temelja koji pojednostavnjuje načine donošenja nekog akta nije spojivo s Ugovorima. To je slučaj s člankom 8. stavkom 3. Odluke 2005/387, s obzirom na to da ne predviđa savjetovanje s Parlamentom, dok bi ono bilo nametnuto člankom 39. UEU‑a u svrhu donošenja provedbene mjere te odluke.
            36. Osim toga, članak 8. stavak 3. Odluke 2005/387 postao je neprimjenjiv nakon stupanja na snagu Ugovora iz Lisabona i predviđa nezakonito odstupanje od postupka uvedenog tim ugovorom za donošenje novih akata. Takvo odstupanje nije dopušteno člankom 9. Protokola o prijelaznim odredbama, što bi samo značilo da akti iz bivšeg „trećeg stupa“ stupanjem na snagu navedenog ugovora nisu automatski stavljeni izvan snage.
            37. Vijeće osporava, kao prvo, dopuštenost prigovora nezakonitosti članka 8. stavka 3. Odluke 2005/387 koji je istaknuo Parlament. U tom pogledu ističe da na temelju članka 10. stavka 1. Protokola o prijelaznim odredbama ovlasti Suda koje se tiču te odluke do 1. prosinca 2014. ostaju iste onima koje je imao prije stupanja na snagu Ugovora iz Lisabona. No, članak 35. stavak 6. UEU‑a, koji je tada bio primjenjiv, nije predviđao mogućnost da Parlament podnese tužbu za poništenje protiv akta koji je donesen u okviru bivšeg „trećeg stupa“, kao što je to navedena odluka. Iz nenadležnosti Suda u tom području proizlazi da prigovor nezakonitosti koji je iznio Parlament treba biti proglašen nedopuštenim.
            38. Vijeće iznosi, podredno, da je članak 8. stavak 3. Odluke 2005/387 prilikom donošenja bio sukladan UEU‑u. Ta odredba samo predviđa primjenu postupka predviđenog u članku 34. stavku 2. točki (c) UEU‑a i stoga nije uvela postupak sui generis koji isključuje savjetovanje s Parlamentom.
            39. Što se tiče učinaka stupanja na snagu Ugovora iz Lisabona, Vijeće drži da tumačenje članka 9. Protokola o prijelaznim odredbama koje predlaže Parlament sprečava svaku mogućnost donošenja provedbenih mjera predviđenih u aktima bivšeg „trećeg stupa“, što je upravo slučaj koji su autori Ugovora željeli izbjeći.
            – Ocjena Suda
            40. U skladu s ustaljenom sudskom praksom, izbor pravne osnove za neki akt Europske unije mora se temeljiti na objektivnim elementima koji podliježu sudskom nadzoru, među kojima su cilj i sadržaj tog akta (presuda Komisija/Parlament i Vijeće, C‑43/12, EU:C:2014:298, t. 29. i navedena sudska praksa).
            41. U tom pogledu valja reći da se stranke slažu o odnosu članka 8. stavka 3. Odluke 2005/387 i cilja ili sadržaja pobijanih odluka. Parlament, međutim, osporava zakonitost te odredbe ističući da ona pojednostavnjuje načine donošenja provedbenih mjera Odluke 2005/387 u odnosu na postupak predviđen u tu svrhu u Ugovorima.
            42. Iz sudske prakse Suda proizlazi da, s obzirom na to da su pravila koja se odnose na formiranje volje institucija Unije određena Ugovorima i nisu na diskreciji ni država članica ni samih institucija, samo Ugovori mogu u određenim slučajevima ovlastiti instituciju da izmijeni postupak donošenja odluka koji je njima određen. Stoga bi priznati instituciji mogućnost da uspostavi izvedene pravne temelje, u smislu otežanja ili pojednostavnjenja načina donošenja nekog akta, značilo da joj se daje zakonodavna ovlast koja prelazi ono što je predviđeno Ugovorima (vidjeti presudu Parlament/Vijeće, C‑133/06, EU:C:2008:257, t. 54. do 56.).
            43. To rješenje, izneseno u presudi Parlament/Vijeće (C‑133/06, EU:C:2008:257) o izvedenom pravnom temelju koji omogućava donošenje zakonodavnih akata, treba također primijeniti na pravne temelje predviđene u aktu sekundarnog prava koji dopuštaju donošenje provedbenih mjera tog akta otežavajući ili pojednostavnjujući načine donošenja takvih mjera predviđenih Ugovorima.
            44. Naime, ako je istina da Ugovori predviđaju da Parlament i Vijeće određuju neka od pravila koja se tiču Komisijinih izvršavanja provedbenih ovlasti, ostaje činjenica da posebna pravila koja se tiču donošenja provedbenih mjera predviđenih Ugovorima vezuju institucije jednako kao i ona koja se tiču donošenja zakonodavnih akata i da im stoga akti sekundarnog prava ne mogu proturječiti.
            45. U tom kontekstu, s obzirom na to da se zakonitost akta Unije treba ocijeniti s obzirom na činjenične i pravne elemente koji su postojali na dan kada je taj akt donesen (vidjeti per analogiam  presude Gualtieri/Komisija, C‑485/08 P, EU:C:2010:188, t. 26; Schindler Holding i dr. /Komisija, C‑501/11 P, EU:C:2013:522, t. 31. i Schaible, C‑101/12, EU:C:2013:661, t. 50.), zakonitost članka 8. stavka 3. Odluke 2005/387 treba ocijeniti s obzirom na odredbe koje su na dan donošenja te odluke uređivale provedbu općih akata u području policijske i pravosudne suradnje u kaznenim stvarima, to jest članak 34. stavak 2. točku (c) i članak 39. stavak 1. UEU‑a.
            46. Iz tih odredbi slijedi da, kada Vijeće odlučuje kvalificiranom većinom, nakon što se savjetovalo s Parlamentom, donosi potrebne mjere za provedbu donesenih odluka u okviru naslova koji se tiče policijske i pravosudne suradnje u kaznenim stvarima.
            47. U tom pogledu treba utvrditi da sadržaj članka 8. stavka 3. Odluke 2005/387 ne predviđa obvezu da se Vijeće prije donošenja provedbene mjere za tu odluku predviđene tom odredbom savjetuje s Parlamentom.
            48. Međutim, prema ustaljenoj sudskoj praksi, tekst sekundarnog prava Unije treba u najvećoj mogućoj mjeri tumačiti sukladno odredbama Ugovorâ (presuda Efir, C‑19/12, EU:C:2013:148, t. 34. i navedena sudska praksa).
            49. Stoga, s obzirom na to da, s jedne strane, obveza tumačenja akta sekundarnog prava sukladno primarnom pravu proizlazi iz općeg načela tumačenja, prema kojem takvu odredbu treba u najvećoj mogućoj mjeri tumačiti na način koji ne dovodi u pitanje njezinu zakonitost (vidjeti u tom smislu presude Sturgeon i dr., C‑402/07 i C‑432/07, EU:C:2009:716, t. 47. i 48. te preispitivanje Komisija/Strack, C‑579/12 RX‑II, EU:C:2013:570, t. 40.) i, s druge strane, da zakonitost članka 8. stavka 3. Odluke 2005/387 zbog razloga navedenih u točki 45. ove presude treba osobito ocjenjivati s obzirom na članak 39. stavak 1. UEU‑a, tu prvu odredbu treba tumačiti tako da bude u skladu s tom drugom.
            50. Stoga članak 8. stavak 3. Odluke 2005/387 treba tumačiti sukladno članku 39. stavku 1. UEU‑a, tako da dopušta Vijeću da donese akt u svrhu podvrgavanja psihoaktivne tvari kontrolnim mjerama tek nakon što se savjetovalo s Parlamentom. Slijedi da treba odbiti argument Parlamenta prema kojem činjenica da ta prva odredba ne predviđa obvezu njegova savjetovanja znači da uvodi pojednostavnjene načine donošenja u odnosu na postupak predviđen u tu svrhu u Ugovoru o EU‑u.
            51. Što se tiče argumenata Parlamenta o nespojivosti članka 8. stavka 3. Odluke 2005/387 s pravilima postupka primjenjivima nakon stupanja na snagu Ugovora iz Lisabona, u svakom slučaju treba istaknuti da Protokol o prijelaznim odredbama obuhvaća odredbe koje se posebno odnose na pravni režim koji se nakon stupanja na snagu tog ugovora primjenjuje na akte donesene na temelju UEU‑a prije tog datuma.
            52. Također, članak 9. tog protokola predviđa da se pravni učinci tih akata održavaju na snazi toliko dugo dok se ti akti ne stave izvan snage, ponište ili izmijene primjenom Ugovora.
            53. Taj članak treba tumačiti u svjetlu prve uvodne izjave navedenog protokola, koja pojašnjava da je radi prelaska s institucionalnih odredbi primjenjivih prije stupanja na snagu Ugovora iz Lisabona na one koje su predviđene tim ugovorom potrebno utvrditi prijelazne odredbe.
            54. Stoga, s obzirom na to da je Ugovor iz Lisabona bitno izmijenio institucionalni okvir policijske i pravosudne suradnje u kaznenim stvarima, članak 9. Protokola o prijelaznim odredbama treba shvatiti, kao što je to nezavisni odvjetnik iznio u točki 45. svojeg mišljenja, tako da želi osigurati da se akti usvojeni u okviru te suradnje mogu nastaviti djelotvorno primjenjivati unatoč izmjeni institucionalnog okvira navedene suradnje.
            55. Prihvaćanje argumenta Parlamenta, prema kojem bi stavljanje izvan snage posebnih postupaka donošenja provedbenih mjera koje potpadaju pod policijsku i pravosudnu suradnju u kaznenim stvarima putem Ugovora iz Lisabona učinilo donošenje takvih mjera nemogućim prije nego što se opći akti usvojeni u okviru te suradnje izmijene kako bi se prilagodili Ugovoru iz Lisabona, dovelo bi do toga da bi bila otežana odnosno nemoguća učinkovita primjena navedenih akata, što bi dovelo u pitanje postizanje cilja autora Ugovora.
            56. Uostalom, tumačenje članka 9. Protokola o prijelaznim odredbama koje predlaže Parlament, prema kojem taj članak znači samo da akti koji su obuhvaćeni policijskom i pravosudnom suradnjom u kaznenim stvarima nisu automatski stavljeni izvan snage nakon stupanja na snagu Ugovora iz Lisabona, lišilo bi navedeni članak svakog korisnog učinka.
            57. Iz prethodno navedenog proizlazi da odredba akta koji je pravilno usvojen na temelju Ugovora o EU‑u prije stupanja na snagu Ugovora iz Lisabona, koji predviđa načine donošenja provedbenih mjera tog akta, nastavlja proizvoditi učinke dok god nije stavljena izvan snage, poništena ili izmijenjena te omogućava donošenje provedbenih mjera primjenom postupka koji utvrđuje.
            58. U tim uvjetima, okolnost da članak 8. stavak 3. Odluke 2005/387 predviđa načine donošenja provedbenih mjera koji su otežani ili pojednostavnjeni u odnosu na postupak predviđen u tu svrhu Ugovorom o FEU‑u ne znači da ta odredba predstavlja izvedeni pravni temelj čija bi primjena trebala biti odbačena putem prigovora.
            59. Posljedično i u tim okolnostima, a da pritom nije potrebno izjasniti se o dopuštenosti drugog dijela prvog tužbenog razloga iz predmeta C‑317/13 i drugog tužbenog razloga iz predmeta C‑679/13, valja ga odbiti kao neosnovan (vidjeti per analogiam presude Francuska/Komisija, C‑233/02, EU:C:2004:173, t. 26. i Komninou i dr./Komisija, C‑167/06 P, EU:C:2007:633, t. 32.) te stoga odbiti te tužbene razloge u cijelosti.
            Drugi tužbeni razlog iz predmeta C‑317/13 i prvi tužbeni razlog iz predmeta C‑679/13, koji se temelje na bitnoj povredi postupka
            Argumentacija stranaka
            60. Parlament navodi da se, u slučaju da režim koji je prethodio Ugovoru iz Lisabona ostane primjenjiv u ovom slučaju, s njim trebalo savjetovati primjenom članka 39. stavka 1. UEU‑a.
            61. Vijeće, naprotiv, smatra da članak 8. stavak 3. Odluke 2005/387 ne predviđa nikakvo sudjelovanje Parlamenta u donošenju pobijanih odluka i da se nakon stavljanja izvan snage članka 39. UEU‑a putem Ugovora iz Lisabona više ne treba savjetovati s Parlamentom kako bi se donijele provedbene mjere za tu odluku.
            62. Članak 10. stavak 1. Protokola o prijelaznim odredbama potvrdio bi tu analizu, s obzirom na to da se među odredbama čiji su učinci održani nakon stupanja na snagu Ugovora iz Lisabona ne navodi članak 39. UEU‑a. Uključenje u postupak donošenja akta obveze savjetovanja s Parlamentom, uostalom, dodalo bi u postupak predviđen člankom 291. UFEU‑a element koji njime nije predviđen i time bi dovelo u pitanje institucionalnu ravnotežu uspostavljenu Ugovorom iz Lisabona.
            Ocjena Suda
            63. Valja podsjetiti da je redovno savjetovanje s Parlamentom u slučajevima predviđenima primjenjivim pravilima prava Unije bitan postupovni zahtjev čije nepoštovanje dovodi do ništavosti predmetnog akta (vidjeti u tom smislu presude Parlament/Vijeće, C‑65/93, EU:C:1995:91, t. 21. i Parlament/Vijeće, C‑417/93, EU:C:1995:127, t. 9.).
            64. Posljedično, u mjeri u kojoj proizlazi da je odgovor na prvi tužbeni razlog iz predmeta C‑317/13 i na drugi tužbeni razlog iz predmeta C‑679/13 da je Vijeće moglo valjano temeljiti pobijane odluke na članku 8. stavku 3. Odluke 2005/387, valja utvrditi je li se prije donošenja akta na temelju te odredbe trebalo savjetovati s Parlamentom.
            65. U tom pogledu, iz razmatranja u točkama 50. do 57. ove presude proizlazi da članak 8. stavak 3. Odluke 2005/387, tumačen sukladno članku 39. stavku 1. UEU‑a, nastavlja proizvoditi pravne učinke dok nije stavljen izvan snage, poništen ili izmijenjen te omogućava donošenje provedbenih mjera primjenom postupka koji utvrđuje. Stoga je Vijeće dužno savjetovati se s Parlamentom prije nego što podvrgne novu psihoaktivnu tvar kontrolnim mjerama.
            66. Suprotno onome što navodi Vijeće, stavljanje izvan snage članka 39. stavka 1. UEU‑a putem Ugovora iz Lisabona ne može dovesti u pitanje tu obvezu savjetovanja s Parlamentom.
            67. Naime, s obzirom na razmatranja iz točke 49. ove presude, stavljanje izvan snage članka 39. stavka 1. UEU‑a nakon donošenja članka 8. stavka 3. Odluke 2005/387 ne može učiniti da nestane obveza tumačenja te posljednje odredbe sukladno članku 39. stavku 1. UEU‑a.
            68. Također, činjenica da članak 291. UFEU‑a ne predviđa savjetovanje s Parlamentom nevažna je u mjeri u kojoj obveza savjetovanja s Parlamentom čini jedan od pravnih učinaka Odluke 2005/387 koji je održan nakon stupanja na snagu Ugovora iz Lisabona na temelju članka 9. Protokola o prijelaznim odredbama, kako je protumačen u točki 57. ove presude.
            69. Nesporno je da je Vijeće pobijane odluke donijelo bez prethodnog savjetovanja s Parlamentom.
            70. Slijedi da su drugi tužbeni razloga iz predmeta C‑317/13 i prvi tužbeni razlog iz predmeta C‑679/13 osnovani te da pobijane odluke stoga treba poništiti.
            Zahtjev za održavanje na snazi učinaka pobijanih odluka
            71. Kako Parlament tako i Vijeće od Suda zahtijevaju, u slučaju da poništi pobijane odluke, da održi njihove učinke dok se ne zamijene novim aktima.
            72. U tom pogledu valja podsjetiti da, sukladno članku 264. stavku 2. UFEU‑a, Sud, ako to smatra potrebnim, navodi koji se učinci akta koji je proglasio ništavim moraju smatrati konačnima.
            73. U ovom slučaju poništenje pobijanih odluka a da se pritom ne predvidi održavanje na snazi njihovih učinaka moglo bi naštetiti djelotvornosti nadzora psihoaktivnih tvari koje su predmet tih odluka te stoga i zaštiti javnog zdravlja. No, iako Parlament zahtijeva poništenje tih odluka zbog bitne povrede postupka, on ne osporava ni njihov cilj ni sadržaj.
            74. Stoga valja održati na snazi učinke pobijanih odluka do stupanja na snagu novih akata koji će ih zamijeniti.
            Troškovi
            75. Na temelju članka 138. stavka 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Parlament postavio zahtjev da se Vijeću naloži snošenje troškova i da ono nije uspjelo u postupku, nalaže mu se snošenje troškova.
            76. U skladu s člankom 140. stavkom 1. Poslovnika, Republika Austrija snosit će vlastite troškove.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) proglašava i presuđuje:
            1. Poništavaju se Odluka Vijeća 2013/129/EU od 7. ožujka 2013. o uvođenju nadzornih mjera za 4-metilamfetamin i Provedbena odluka Vijeća 2013/496/EU od 7. listopada 2013. o podvrgavanju 5‑(2‑aminopropil)indola mjerama nadzora.
            2. Učinci Odluke 2013/129 i Provedbene odluke 2013/496 održavaju se na snazi do stupanja na snagu novih akata koji će ih zamijeniti.
            3. Vijeću Europske unije nalaže se snošenje troškova.
            4. Republika Austrija snosit će vlastite troškove.


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 14. rujna 2017.#Casertana Costruzioni Srl protiv Ministero delle Infrastrutture e dei Trasporti - Provveditorato Interregionale per le opere pubbliche della Campania e del Molise i Azienda Regionale Campana per la Difesa del Suolo - A.R.CA.DI.S.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Consiglio di Stato.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2004/18/EZ – Članak 47. stavak 2. i članak 48. stavak 3. – Ponuditelj koji se oslanja na sposobnosti drugih subjekata radi ispunjenja zahtjevâ javnog naručitelja – Gubitak traženih sposobnosti tih subjekata – Nacionalni propis kojim je predviđeno isključenje ponuditelja iz postupka javne nabave i dodjela ugovora drugom sudioniku javne nabave.#Predmet C-223/16.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      14. rujna 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2004/18/EZ – Članak 47. stavak 2. i članak 48. stavak 3. – Ponuditelj koji se oslanja na sposobnosti drugih subjekata radi ispunjenja zahtjevâ javnog naručitelja – Gubitak traženih sposobnosti tih subjekata – Nacionalni propis kojim je predviđeno isključenje ponuditelja iz postupka javne nabave i dodjela ugovora drugom sudioniku javne nabave”
      U predmetu C‑223/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Consiglio di Stato (Državno vijeće, Italija), odlukom od 3. studenoga 2015., koju je Sud zaprimio 20. travnja 2016., u postupku

         Casertana Costruzioni Srl

      protiv

         Ministero delle Infrastrutture e dei Trasporti – Provveditorato Interregionale per le opere pubbliche della Campania e del Molise,

         Agenzia Regionale Campana per la Difesa del Suolo – A. R.Ca.Di.S.,

      uz sudjelovanje:

         Consorzio Stabile Infratech,

         W. E. E. Water Environment Energy SpA,

         Massimo Fontana,

         Studio Tecnico Associato Thinkd,

         Claudio Della Rocca,

         Nicola Maione,

         Vittorio Ciotola,

         Fin.Se.Co. SpA,

         Edilgen SpA,

         Site Srl,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, E. Regan, A. Arabadjiev, C. G. Fernlund i S. Rodin (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: I. Illéssy, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 15. ožujka 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Casertana Costruzioni Srl, E. Sticchi Damiani i G. Ceceri, avvocati,

               –

               za Consorzio Stabile Infratech, L. Lentini i F. Migliarotti, avvocati,

               –

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju C. Colelli, avvocato dello Stato,

               –

               za Europsku komisiju, G. Gattinara i A. Tokár, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 11. svibnja 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 47. i 48. Direktive Europskog parlamenta i Vijeća 2004/18/EZ od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima [ugovora o javnoj nabavi radova], ugovora o javnoj nabavi robe te ugovora o javnim uslugama [ugovora o javnoj nabavi usluga] (SL 2004., L 134, str. 114.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 1., str. 156.) i članka 63. Direktive 2014/24/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. veljače 2014. o javnoj nabavi i o stavljanju izvan snage Direktive 2004/18 (SL 2014., L 94, str. 65. i ispravci SL 2015., L 275, str. 68. i SL 2016., L 311, str. 26.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društva Casertana Costruzioni Srl (u daljnjem tekstu: Casertana), s jedne strane, i Ministero delle Infrastrutture e dei Trasporti – Provveditorato Interregionale per le opere pubbliche della Campania e del Molise (Ministarstvo infrastrukture i prijevoza – Međuregionalna inspekcija za javne radove u Kampaniji i Moliseu, Italija) i Agenzia Regionale Campana per la Difesa del Suolo – A. R.Ca.Di.S. (Regionalna agencija Kampanije za zaštitu zemljišta), s druge strane, u vezi s postupkom dodjele ugovora za tehničko projektiranje, sigurnosnu koordinaciju u stadiju planiranja i izvedbu radova za projekt nazvan „La Bandiera Blu” na obalnom području Domitio.

         Pravni okvir
      Pravo Unije
      Direktiva 2004/18

               3

               Članak 47. stavak 2. Direktive 2004/18 određivao je:
               „Gospodarski subjekt može se, po potrebi i za određene ugovore, osloniti na sposobnost drugih subjekata, bez obzira na pravnu prirodu njihova međusobna odnosa. U tom slučaju mora javnom naručitelju dokazati da će imati na raspolaganju nužne resurse, primjerice, prihvaćanjem obveze drugih subjekata u tu svrhu.”

               4

               Članak 48. stavak 3. navedene direktive glasio je:
               „Gospodarski subjekt može se, po potrebi i za određene ugovore, osloniti na sposobnost drugih subjekata, bez obzira na pravnu prirodu njihova međusobna odnosa. U tom slučaju mora dokazati javnom naručitelju da će imati na raspolaganju resurse nužne za izvršenje ugovora, primjerice, prihvaćanjem obveze tih subjekata da će te resurse staviti na raspolaganje gospodarskom subjektu.”

               5

               Direktiva 2004/18 stavljena je izvan snage Direktivom 2014/24.

         Direktiva 2014/24

               6

               Članak 63. stavak 1. Direktive 2014/24 glasi:
               „S obzirom na kriterije koji su vezani uz ekonomsku i financijsku sposobnost kako je određeno sukladno članku 58. stavku 3. i kriterije vezane uz tehničku i stručnu sposobnost kako je određeno sukladno članku 58. stavku 4., gospodarski subjekt može se osloniti, prema potrebi i za određeni ugovor, na sposobnosti drugih subjekata, bez obzira na to kakva je pravna narav veze između njih i njega. […] Ako se gospodarski subjekt želi osloniti na sposobnosti drugih subjekata, mora dokazati javnom naručitelju da će imati na raspolaganju potrebne resurse, na primjer, dostavljanjem obveze tih subjekata u tu svrhu.
               Javni naručitelj dužan je, u skladu s člancima 59., 60. i 61., provjeriti ispunjavaju li subjekti na čije se sposobnosti gospodarski subjekt namjerava osloniti relevantne kriterije za odabir te postoje li osnove za isključenje sukladno članku 57. Javni naručitelj zahtijeva da gospodarski subjekt zamijeni subjekt koji ne zadovoljava relevantni kriterij za odabir ili za koji postoji obvezujuća osnova za isključenje. Javni naručitelj može zahtijevati ili država članica može zahtijevati od njega da zahtijeva da gospodarski subjekt zamijeni subjekt za koji postoji neobvezujuća osnova za isključenje.
               Ako se gospodarski subjekt oslanja na sposobnosti drugih subjekata vezano uz kriterije koji se odnose na ekonomsku i financijsku sposobnost, naručitelji mogu zahtijevati da taj gospodarski subjekt i ti subjekti budu zajednički odgovorni za izvršenje ugovora.
               […]”

         Talijansko pravo

               7

               Člankom 40. stavcima 1. i 2. Decreto legislativo n. 163, Codice dei contratti pubblici relativi a lavori, servizi e forniture in attuazione delle direttive 2004/17/CE e 2004/18/CE (Uredba sa zakonskom snagom br. 163, Zakonik o ugovorima o javnoj nabavi radova, robe i usluga kojim se prenose direktive 2004/17/EZ i 2004/18/EZ) od 12. travnja 2006. (Redoviti dodatak GURI‑ju br. 100 od 2. svibnja 2006.) predviđeno je:
               „1.   Subjekti koji obavljaju javne radove s bilo koje osnove moraju biti propisno odobreni i moraju skrbiti da je njihova djelatnost usklađena s načelima kvalitete, profesionalnosti i poštenja. S istim ciljem, proizvodi, procesi, usluge i sustavi kontrole kvalitete kojima se koriste ti subjekti podliježu sustavu odobrenja sukladno zakonodavstvu na snazi.
               2.   Uredba navedena u članku 5. uređuje sustav jedinstvenog odobrenja za sve subjekte koji obavljaju, s bilo koje osnove, javne radove u vrijednosti većoj od 150 000 eura s obzirom na vrstu i vrijednost radova. Uredba iz članka 5. također omogućava periodičnu reviziju kategorija odobrenja i propisivanje eventualno novih kategorija.”

               8

               U članku 49. navedene uredbe predviđeno je:
               „Ponuditelj, sam ili kao član konzorcija ili zajednice u smislu članka 34., u okviru određenog postupka nadmetanja za isporuku radova, robe ili usluga, može ispuniti zahtjeve koji se odnose na gospodarske, financijske, tehničke i organizacijske kriterije, odnosno dobiti SOA potvrdu, oslanjajući se na kriterije koje ispunjava drugi subjekt ili na SOA potvrdu drugog subjekta.”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               9

               Iz odluke o upućivanju zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da je u lipnju 2013. Međuregionalna inspekcija za javne radove u Kampaniji i Moliseu na temelju delegiranja ovlasti Regionalne agencije Kampanije za zaštitu zemljišta pokrenula otvoreni postupak dodjele ugovora na europskoj razini za tehničko projektiranje, sigurnosnu koordinaciju u stadiju planiranja i izvedbu radova za projekt nazvan „La Bandiera Blu” na obalnom području Domitio.

               10

               Dokumentacijom za nadmetanje bilo je predviđeno da se radi sudjelovanja u postupku javne nabave mora ishoditi potvrda Società Organismo di Attestazione (tijelo za potvrđivanje) u vezi s traženim kvalifikacijama za pružanje usluga projektiranja i izvođenja radova u pogledu određenih kategorija.

               11

               Casertana je kao voditelj zajednice ponuditelja sudjelovala u postupku javne nabave u sklopu privremenog konzorcija u osnivanju te je u pogledu kvalifikacija koje se zahtijevaju prema Uredbi sa zakonskom snagom br. 163 izjavila da se oslanja na kvalifikacije dvaju poduzetnika, od kojih je jedan bio Consorzio Stabile GAP.

               12

               Tijekom postupka i nakon završetka faze odobrenja za sudjelovanje u postupku javne nabave, navedeni je pomoćni poduzetnik izgubio traženu kvalifikaciju za određenu kategoriju usluga, zbog čega je postao kvalificiran samo za nižu kategoriju radova.

               13

               Odlukom od 8. listopada 2014., ugovor je dodijeljen privremenom konzorciju koji je predvodio Consorzio Stabile Infratech, dok je onaj kojemu je na čelu bila Casertana završio na drugom mjestu.

               14

               Casertana je podnijela tužbu pred Tribunaleom amministrativo regionale per la Campania (Regionalni upravni sud Kampanije, Italija) kojom je po različitim osnovama osporavala konačnu odluku o dodjeli predmetnog ugovora.

               15

               Nakon toga uspješni konzorcij podnio je protutužbu radi isključenja tužitelja u glavnom postupku, kojom je tvrdio da ga iz postupka javne nabave treba isključiti zato što je njegov pomoćni poduzetnik tijekom tog postupka izgubio klasifikaciju koja se zahtijevala za sudjelovanje u istom postupku. Nasuprot tomu, tužitelj u glavnom postupku tvrdio je da je taj gubitak klasifikacije, koji se pripisuje pomoćnom poduzetniku, bio viša sila i da ne može dovesti do automatskog isključenja njegove zajednice ponuditelja.

               16

               Presudom od 27. ožujka 2015. Tribunale amministrativo regionale per la Campania (Regionalni upravni sud Kampanije) usvojio je protutužbu uspješnog konzorcija prihvativši prvi protutužbeni razlog prema kojem je gubitak klasifikacije koja se zahtijevala od pomoćnog poduzetnika tijekom postupka javne nabave imalo učinak isključenja tužiteljeve zajednice ponuditelja iz tog postupka. Nadalje, taj je sud smatrao da su potpuno bespredmetni argumenti tužitelja u glavnom postupku u pogledu više sile.

               17

               Casertana je 8. srpnja 2015. podnijela žalbu protiv presude Tribunalea amministrativo regionale per la Campania (Regionalni upravni sud Kampanije). Tužitelj u glavnom postupku u biti smatra da ponuditelj koji se pouzdaje u to da pomoćni poduzetnik ima tražene kvalifikacije ne može biti odgovoran za gubitak te kvalifikacije, s obzirom na to da mu se to ne može pripisati. Naime, ne može se utvrditi postojanje „pogreške” koja mu se može pripisati pa je taj sud ponuditelju morao priznati mogućnost da zamijeni pomoćnog poduzetnika, koja proizlazi iz sudske prakse Suda i članka 63. Direktive 2014/24 koji izričito predviđa navedenu mogućnost.

               18

               U tim je okolnostima Consiglio di Stato (Državno vijeće, Italija) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Protivi li se članku 47. stavku 2. i članku 48. stavku 3. Direktive 2004/18/EZ, kako su zamijenjeni člankom 63. Direktive 2014/24/EU, nacionalno zakonodavstvo kojim je isključena, ili se može tumačiti na način da je njime isključena, mogućnost da gospodarski subjekt, odnosno subjekt koji sudjeluje u postupku javne nabave, navede drugog poduzetnika umjesto onog kojeg je prvotno angažirao kao ‚pomoćnog poduzetnika’ i koje više nema sposobnost ili ima smanjenu sposobnost sudjelovanja te stoga dovodi do isključenja gospodarskog subjekta iz postupka javne nabave zbog činjenice koja mu se ne može ni subjektivno ni objektivno pripisati?”

         O prethodnom pitanju

               19

               Sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 47. stavak 2. i članak 48. stavak 3. Direktive 2004/18, u vezi s člankom 63. Direktive 2014/24, tumačiti na način da im se protivi nacionalno zakonodavstvo prema kojem je isključena mogućnost da gospodarski subjekt koji sudjeluje u postupku javne nabave zamijeni pomoćnog poduzetnika koji je izgubio tražene kvalifikacije nakon što je gospodarski subjekt podnio svoju ponudu, a što dovodi do njegova automatskog isključenja.

         O primjenjivosti članka 63. stavka 1. Direktive 2014/24

               20

               Sud koji je uputio zahtjev želi saznati treba li članak 48. stavak 3. Direktive 2004/18 tumačiti tako da se uzme u obzir članak 63. stavak 1. Direktive 2014/24.

               21

               Kako bi se odgovorilo na to pitanje, uvodno valja podsjetiti da je, prema ustaljenoj sudskoj praksi, načelno primjenjiva direktiva koja je na snazi u trenutku kada javni naručitelj odabere vrstu postupka koji će se provoditi i konačno razriješi pitanje je li potrebno prethodno nadmetanje za sklapanje ugovora o javnoj nabavi. Nasuprot tomu, odredbe direktive za koju je rok za prenošenje istekao nakon tog trenutka nisu primjenjive (presuda od 10. srpnja 2014., Impresa Pizzarotti, C‑213/13, EU:C:2014:2067, t. 31. i navedena sudska praksa, i ona od 7. travnja 2016., Partner Apelski Dariusz, C‑324/14, EU:C:2016:214, t. 83.).

               22

               U predmetu u glavnom postupku poziv na nadmetanje poslan je 7. lipnja 2013. na objavu u Službenom listu Europske unije i objavljen je 10. lipnja 2013. u Gazzetta Ufficiale della Repubblica Italiana (Službeni list Talijanske Republike) dok je Direktiva 2014/24 donesena 26. veljače 2014. i rok za njezino prenošenje istekao je u svakom slučaju 18. travnja 2016., u skladu s njezinim člankom 90.

               23

               U tim okolnostima, prilikom objave poziva na nadmetanje o kojemu je riječ u glavnom postupku u lipnju 2013. Direktiva 2014/24 nije bila primjenjiva ratione temporis.

               24

               U pogledu pitanja treba li članak 48. stavak 3. Direktive 2004/18 tumačiti uzimajući u obzir sadržaj članka 63. stavka 1. Direktive 2014/24, koja odgovara navedenom članku 48. stavku 3., valja primijetiti da je ta odredba općenito sročena i da ne navodi izričito oblike u kojima se gospodarski subjekt može osloniti na sposobnosti drugih subjekata u postupku javne nabave (presuda od 7. travnja 2016., Partner Apelski Dariusz, C‑324/14, EU:C:2016:214, t. 87. i 88.).

               25

               Nasuprot tomu, člankom 63. stavkom 1. Direktive 2014/24 sada je predviđeno da se gospodarski subjekti mogu osloniti na sposobnosti drugih subjekata samo „ako će oni obaviti radove ili pružiti usluge kod kojih se traže te sposobnosti” (presuda od 7. travnja 2016., Partner Apelski Dariusz, C‑324/14, EU:C:2016:214, t. 89.) i da „[j]avni naručitelj zahtijeva da gospodarski subjekt zamijeni subjekt koji ne zadovoljava relevantni kriterij za odabir ili za koji postoji obvezujuća osnova za isključenje”.

               26

               Međutim, premda je točno da Direktiva 2014/24, kako se osobito navodi u njezinoj uvodnoj izjavi 2., ima za cilj pojasniti temeljne pojmove i koncepte kako bi se osigurala pravna sigurnost i uzeli u obzir određeni aspekti povezane, dobro utvrđene sudske prakse Suda, činjenica je da članak 63. te direktive donosi znatne izmjene u pogledu prava gospodarskog subjekta da se osloni na sposobnosti drugih subjekata u sklopu javne nabave (presuda od 7. travnja 2016., Partner Apelski Dariusz, C‑324/14, EU:C:2016:214, t. 90.).

               27

               Naime, članak 63. stavak 1. Direktive 2014/24 ni u kojem slučaju ne predstavlja kontinuitet s člankom 48. stavkom 3. Direktive 2004/18 i ne pojašnjava njegov doseg jer postavlja nove uvjete koji nisu bili predviđeni prethodnim pravnim uređenjem (presuda od 7. travnja 2016., Partner Apelski Dariusz, C‑324/14, EU:C:2016:214, t. 91.).

               28

               U tim okolnostima, navedena odredba Direktive 2014/24 ne može se upotrijebiti kao kriterij za tumačenje članka 48. stavka 3. Direktive 2004/18 jer se u ovom slučaju pitanje ne odnosi na otklanjanje određene dvojbe u tumačenju sadržaja te odredbe (presuda od 7. travnja 2016., Partner Apelski Dariusz, C‑324/14, EU:C:2016:214, t. 92.).

         Članak 47. stavak 2. i članak 48. stavak 3. Direktive 2004/18

               29

               U skladu s ustaljenom sudskom praksom, članak 47. stavak 2. i članak 48. stavak 3. Direktive 2004/18 daju svakom gospodarskom subjektu pravo da se za određeni ugovor osloni na sposobnost drugih subjekata, bez obzira na pravnu prirodu njihova međusobnog odnosa, pod uvjetom da javnom naručitelju dokaže da će imati na raspolaganju resurse nužne za izvršenje tog ugovora (presuda od 10. listopada 2013., Swm Costruzioni 2 i Mannocchi Luigino, C‑94/12, EU:C:2013:646, t. 29.).

               30

               Navedene odredbe ne propisuju nikakvu zabranu s obzirom na mogućnost da se ponuditelj povrh vlastitih sposobnosti pozove na sposobnosti jednog ili više drugih subjekata kako bi ispunili kriterije koje je odredio javni naručitelj. Sud je štoviše izričito naveo ovlaštenje gospodarskog subjekta da za izvršenje ugovora eventualno povrh vlastitih resursa upotrijebi resurse koji pripadaju jednom ili više drugih subjekata (presuda od 10. listopada 2013., Swm Costruzioni 2 i Mannocchi Luigino, C‑94/12, EU:C:2013:646, t. 30. i 32.).

               31

               Takvo tumačenje u skladu je s ciljem otvaranja tržišta javne nabave što većem tržišnom natjecanju, a koji se želi postići direktivama u tom području, ne samo u korist gospodarskih subjekata nego i javnih naručitelja. Osim toga, ono također malim i srednjim poduzetnicima olakšava pristup tržištu javne nabave, čemu teži i Direktiva 2004/18, a što se navodi u njezinoj uvodnoj izjavi 32. (presuda od 10. listopada 2013., Swm Costruzioni 2 i Mannocchi Luigino, C‑94/12, EU:C:2013:646, t. 34.).

               32

               U konkretnom slučaju, Casertana osporava utvrđenje Tribunalea amministrativo regionale per la Campania (Regionalni upravni sud Kampanije) prema kojem je bila automatski isključena iz predmetnog postupka javne nabave zato što je Consorzio Stabile GAP izgubio kvalifikaciju koja je bila nužna za klasifikaciju u dotičnu kategoriju radova.

               33

               U tom pogledu, važno je podsjetiti da su javni naručitelji, u skladu s uvodnom izjavom 46. i člankom 2. Direktive 2004/18, prema gospodarskim subjektima dužni postupati jednako, nediskriminirajuće i transparentno (presude od 7. travnja 2016., Partner Apelski Dariusz, C‑324/14, EU:C:2016:214, t. 60. i od 4. svibnja 2017., Esaprojekt, C‑387/14, EU:C:2017:338, t. 35.).

               34

               Naime, s jedne strane, načela jednakog postupanja i nediskriminacije zahtijevaju da ponuditelji pri oblikovanju uvjeta svojih ponuda imaju jednake izglede i podrazumijevaju podvrgavanje tih ponuda istim uvjetima za sve ponuditelje. S druge strane, obveza djelovanja na transparentan način ima za cilj sprečavanje opasnosti od favoriziranja i samovolje javnog naručitelja. Ta obveza podrazumijeva da su svi uvjeti i detaljna pravila postupka dodjele jasno, precizno i jednoznačno formulirani u pozivu na nadmetanje ili u dokumentaciji za nadmetanje tako da, kao prvo, omogućuju svim razumno obaviještenim i prosječno pažljivim ponuditeljima da razumiju njihov točan doseg i protumače ih na isti način i, kao drugo, da omoguće javnom naručitelju stvarnu provjeru odgovaraju li ponude ponuditeljâ kriterijima koji uređuju ugovor o kojem je riječ (presude od 7. travnja 2016., Partner Apelski Dariusz, C‑324/14, EU:C:2016:214, t. 61. i navedena sudska praksa i od 4. svibnja 2017., Esaprojekt, C‑387/14, EU:C:2017:338, t. 36.).

               35

               Usto, iz sudske prakse Suda proizlazi da su načela jednakog postupanja i nediskriminacije kao i obveza transparentnosti u suprotnosti s bilo kakvim pregovaranjem javnog naručitelja i ponuditelja u okviru postupka sklapanja ugovora o javnoj nabavi, što podrazumijeva da ponuda načelno ne može biti izmijenjena nakon dostave, bilo na inicijativu javnog naručitelja ili ponuditelja. Slijedi da javni naručitelj ne može od ponuditelja zahtijevati pojašnjenja kada ocijeni da je ponuda neprecizna ili da nije u skladu s tehničkim specifikacijama dokumentacije za nadmetanje (presude od 7. travnja 2016., Partner Apelski Dariusz, C‑324/14, EU:C:2016:214, t. 62. i navedena sudska praksa i od 4. svibnja 2017., Esaprojekt, C‑387/14, EU:C:2017:338, t. 37.).

               36

               Sud je, međutim, pojasnio da se članku 2. Direktive 2004/18 ne protivi ispravljanje ili nadopuna podataka koji se odnose na ponudu u konkretnim točkama, posebice kada je jasno da je potrebno jednostavno pojašnjenje ili ispravak očitih materijalnih pogrešaka (presude od 7. travnja 2016., Partner Apelski Dariusz, C‑324/14, EU:C:2016:214, t. 63. i navedena sudska praksa i od 4. svibnja 2017., Esaprojekt, C‑387/14, EU:C:2017:338, t. 38.).

               37

               Što se tiče izmjena u pogledu odabranih subjekata, Sud je već smatrao da odluka koja dopušta izmjenu sastava odabrane zajednice ponuditelja podrazumijeva izmjenu u odnosu na odluku o odabiru koja se može smatrati značajnom ako se, uzimajući u obzir osobitosti predmetnog postupka javne nabave, ona odnosi na jedan od bitnih elemenata koji su bili presudni prilikom donošenja odluke o odabiru. U tom slučaju valja primijeniti odgovarajuće mjere predviđene nacionalnim pravom kako bi se ispravila takva nepravilnost, što može rezultirati i novim postupkom dodjele (presuda od 8. svibnja 2014., Idrodinamica Spurgo Velox i dr., C‑161/13, EU:C:2014:307, t. 39. i navedena sudska praksa).

               38

               Usto, u području ugovora o koncesijama, Sud je presudio da promjena podizvođača, čak i ako je ugovorom predviđena ta mogućnost, u iznimnim slučajevima može činiti značajnu izmjenu jednog od bitnih elemenata ugovora o koncesiji ako je angažiranje jednog podizvođača umjesto drugoga bio, s obzirom na posebna obilježja predmetnih usluga, odlučujući čimbenik za sklapanje ugovora (presuda od 13. travnja 2010., Wall, C‑91/08, EU:C:2010:182, t. 39.).

               39

               Kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 47. svojeg mišljenja, kada bi se zajednici ponuditelja neočekivano dala ekskluzivna mogućnost da zamijeni trećeg subjekta koji je član zajednice, a koji je izgubio traženu kvalifikaciju s posljedicom isključenja, to bi činilo značajnu izmjenu ponude i samog identiteta zajednice. Naime, takva izmjena ponude obvezivala bi javnog naručitelja da provede nove provjere čime bi dodijelio konkurentsku prednost toj zajednici, koja bi mogla pokušati prilagoditi svoju ponudu kako bi postigla bolji rezultat nasuprot ponudama svojih konkurenata u predmetnom postupku javne nabave.

               40

               Takva situacija bila bi protivna načelu jednakog postupanja, koje nalaže da ponuditelji pri oblikovanju uvjeta svojih ponuda imaju jednake izglede i podrazumijeva podvrgavanje tih ponuda istim uvjetima za sve ponuditelje, i narušavala bi zdravo i djelotvorno tržišno natjecanje među poduzetnicima koji sudjeluju u postupku javne nabave.

               41

               Na kraju, u pogledu Casertanina argumenta o višoj sili, valja utvrditi da – iako Direktiva 2004/18, kako je navedeno u točkama 30. i 31. ove presude, dopušta ponuditelju da se povrh vlastitih sposobnosti oslone na sposobnosti jednog ili više trećih subjekata kako bi ispunili kriterije koje je odredio javni naručitelj – taj je ponuditelj kao voditelj zajednice poduzetnika i dalje odgovoran za njihovo poštovanje obveza i uvjeta za sudjelovanje u postupku nadmetanja koje je javni naručitelj utvrdio u dokumentaciji predmetnog postupka javne nabave.

               42

               Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, na upućeno pitanje valja odgovoriti da članak 47. stavak 2. i članak 48. stavak 3. Direktive 2004/18 treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalno zakonodavstvo kojim je isključena mogućnost da gospodarski subjekt koji sudjeluje u postupku javne nabave zamijeni pomoćnog poduzetnika koji je izgubio tražene kvalifikacije nakon što je gospodarski subjekt podnio svoju ponudu, a što dovodi do njegova automatskog isključenja.

         Troškovi

               43

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                     Članak 47. stavak 2. i članak 48. stavak 3. Direktive Europskog parlamenta i Vijeća 2004/18/EZ od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima [ugovora o javnoj nabavi radova], ugovora o javnoj nabavi robe te ugovora o javnim uslugama [ugovora o javnoj nabavi usluga] treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalno zakonodavstvo kojim je isključena mogućnost da gospodarski subjekt koji sudjeluje u postupku javne nabave zamijeni pomoćnog poduzetnika koji je izgubio tražene kvalifikacije nakon što je gospodarski subjekt podnio svoju ponudu, a što dovodi do njegova automatskog isključenja.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski


Presuda Suda (veliko vijeće) od 26. lipnja 2007.#Ordre des barreaux francophones et germanophone i drugi protiv Conseil des ministres.#Zahtjev za prethodnu odluku: Cour d'arbitrage, kasnije Cour constitutionnelle - Belgija.#Direktiva 91/308/EEZ.#Predmet C-305/05.