Presuda Suda (veliko vijeće) od 30. studenog 2009.#Said Shamilovich Kadzoev (Huchbarov).#Zahtjev za prethodnu odluku: Administrativen sad Sofia-grad - Bugarska.#Direktiva 2008/115/EZ.#Predmet C-357/09 PPU.


title: Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 26. veljače 2016.#Ante Šumelj i dr. protiv Europske komisije.#Izvanugovorna odgovornost – Pristupanje Hrvatske Uniji – Ukidanje prije pristupanja nacionalnog propisa koji je predviđao uvođenje javnoovršiteljske službe – Šteta koju su pretrpjele osobe koje su prethodno imenovane javnim ovršiteljima – Propuštanje Komisije da poduzme mjere u vezi s ispunjavanjem pristupnih obveza – Dovoljno ozbiljna povreda pravnog pravila kojim se dodjeljuju prava pojedincima – Članak 36. Akta o pristupanju.#Spojeni predmeti T-546/13, T-108/14 i T-109/14.

text:
PRESUDA OPĆEG SUDA (drugo vijeće)
26. veljače 2016.(*)
„Izvanugovorna odgovornost – Pristupanje Hrvatske Uniji – Ukidanje prije pristupanja nacionalnog propisa koji je predviđao uvođenje javnoovršiteljske službe – Šteta koju su pretrpjele osobe koje su prethodno imenovane javnim ovršiteljima – Propuštanje Komisije da poduzme mjere u vezi s ispunjavanjem pristupnih obveza – Dovoljno ozbiljna povreda pravnog pravila kojim se dodjeljuju prava pojedincima – Članak 36. Akta o pristupanju“
U spojenim predmetima T‑546/13, T‑108/14 i T‑109/14,

Ante Šumelj, sa stalnom adresom u Zagrebu (Hrvatska), i drugi tužitelji čija se imena navode u prilogu, koje zastupa M. Krmek, odvjetnik,
tužitelji,
protiv

Europske komisije, koju zastupaju K. Ćutuk, G. Wils i u predmetima T‑546/13 i T‑108/14 S. Ječmenica, u svojstvu agenata,
tuženika,
povodom tužbe za naknadu štete koju su tužitelji navodno pretrpjeli zbog Komisijina protupravnog postupanja tijekom njezina praćenja ispunjavanja pristupnih obveza Republike Hrvatske,
OPĆI SUD (drugo vijeće),
u sastavu: M. E. Martins Ribeiro, predsjednica vijeća, S. Gervasoni (izvjestitelj) i L. Madise, suci,
tajnik: S. Bukšek Tomac, administratorica,
uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 15. rujna 2015.,
donosi sljedeću

Presudu

 Pravni okvir

1        U članku 36. Akta o uvjetima pristupanja Republike Hrvatske i prilagodbama Ugovora o Europskoj uniji, Ugovora o funkcioniranju Europske unije i Ugovora o osnivanju Europske zajednice za atomsku energiju (SL 2012., L 112, str. 21.) („Narodne novine – Međunarodni ugovori“, br. 2/2012, str. 17.; u daljnjem tekstu: Akt o pristupanju), priloženog Ugovoru između država članica Europske unije i Republike Hrvatske o pristupanju Republike Hrvatske Europskoj uniji (SL 2012., L 112, str. 10.) („Narodne novine – Međunarodni ugovori“, br. 2/2012, str. 6.; u daljnjem tekstu: Ugovor o pristupanju), određuje se:
„1.      Komisija pozorno prati sve obveze koje je Hrvatska preuzela u pregovorima o pristupanju, uključujući one koje se moraju ispuniti prije ili do dana pristupanja. Praćenje od strane Komisije sastoji se od redovito ažuriranih tablica za praćenje, dijaloga u okviru Sporazuma o stabilizaciji i pridruživanju između Europskih zajednica i njihovih država članica, s jedne strane, i Republike Hrvatske, s druge strane […], misija za stručnu procjenu, pretpristupnoga gospodarskog programa, fiskalnih obavijesti i, po potrebi, pisama ranog upozorenja hrvatskim vlastima. U jesen 2011. Komisija podnosi Izvješće o napretku Europskom parlamentu i Vijeću. U jesen 2012. ona Europskom parlamentu i Vijeću podnosi Sveobuhvatno izvješće o praćenju. Tijekom procesa praćenja Komisija se prema potrebi također oslanja na doprinos država članica te uzima u obzir doprinos međunarodnih organizacija i organizacija civilnog društva.
Praćenje od strane Komisije osobito je usmjereno na obveze koje je Hrvatska preuzela u području pravosuđa i temeljnih prava (Prilog VII.), uključujući trajni razvoj evidencije ostvarenih rezultata u reformi i učinkovitosti pravosuđa, nepristranom postupanju u predmetima ratnih zločina i borbi protiv korupcije.
[...]
Kao sastavni dio svojih redovitih tablica za praćenje i izvješćâ, Komisija do pristupanja Hrvatske izdaje šestomjesečne ocjene o obvezama koje je Hrvatska preuzela u tim područjima.
2.      Ako se tijekom procesa praćenja ustanove pitanja koja izazivaju zabrinutost, Vijeće, odlučujući kvalificiranom većinom na prijedlog Komisije, može poduzeti sve odgovarajuće mjere. Mjere se ne zadržavaju dulje nego li je to nužno potrebno, a Vijeće ih u svakom slučaju ukida, u skladu s istim postupkom, kada se dotična pitanja koja izazivaju zabrinutost uspješno riješe.“

2        Sukladno Prilogu VII. Aktu o pristupanju, naslovljenom „Posebne obveze koje je preuzela Republika Hrvatska u pregovorima o pristupanju (iz članka 36. stavka 1. drugog podstavka Akta o pristupanju)“:
„1.      Nastaviti osiguravati djelotvornu provedbu svoje Strategije reforme pravosuđa i Akcijskog plana.
2.      Nastaviti jačati neovisnost, odgovornost, nepristranost i profesionalizam pravosuđa.
3.      Nastaviti poboljšavati učinkovitost pravosuđa.
[...]
6.      Nastaviti poboljšavati ostvarivanje rezultata u provedbi pojačanih mjera prevencije u borbi protiv korupcije i sukoba interesa.
[...]
[9.]      Nastaviti poboljšavati zaštitu ljudskih prava.
[...]“

3        Članak 36. Akta o pristupanju, sukladno članku 3. stavku 5. Ugovora o pristupanju, primjenjuje se od dana potpisivanja tog ugovora, to jest od 9. prosinca 2011.
 Okolnosti spora

4        Republika Hrvatska, u cilju svojeg pristupanja Europskoj uniji, 29. listopada 2001. potpisala je Sporazum o stabilizaciji i pridruživanju između Republike Hrvatske i Europskih zajednica i njihovih država članica (SL 2005., L 26, str. 3.) („Narodne novine – Međunarodni ugovori“, br. 142/2002). Tim se sporazumom, među ostalim, obvezala poštovati demokratska načela, ljudska prava te načela međunarodnog prava i pravne države.

5        Nakon pozitivnog mišljenja Europske komisije o ispunjavanju mjerila za otvaranje pristupnih pregovora, na međuvladinoj konferenciji održanoj 30. lipnja 2010. otvoreni su pregovori o poglavlju 23. pristupnih pregovora, naslovljenom „Pravosuđe i temeljna prava“.

6        Slijedom revidiranog Akcijskog plana za reformu pravosuđa od 20. svibnja 2010. (u daljnjem tekstu: Akcijski plan iz 2010.), kojim se, među ostalim, predviđalo i uvođenje instituta javnih ovršitelja, Hrvatski sabor 23. studenoga 2010. usvojio je Ovršni zakon („Narodne novine“, br. 139/10) i Zakon o javnim ovršiteljima („Narodne novine“, br. 139/10), kojima je uspostavljen novi pravni okvir ovrhe sudskih odluka. Sukladno članku 122. Zakona o javnim ovršiteljima, pojedine njegove odredbe trebale su stupiti na snagu 1. siječnja 2012., dok su ostale trebale stupiti na snagu na dan pristupanja Republike Hrvatske Uniji. Hrvatski sabor također je 15. prosinca 2010. donio Strategiju reforme pravosuđa za razdoblje od 2011. do 2015. godine (u daljnjem tekstu: Strategija reforme pravosuđa za 2011. – 2015.), u kojoj se ističe da su hrvatske vlasti problem neučinkovitog sustava ovrhe sudskih odluka odlučile riješiti njegovom radikalnom reformom zasnovanom na prenošenju provedbe ovrhe sa sudova na javne ovršitelje.

7        Pregovori o poglavlju 23. zaključeni su na međuvladinoj konferenciji održanoj 30. lipnja 2011., nakon što su hrvatske vlasti Komisiji predale Izvješće od 12. svibnja 2011. o ispunjavanju obveza predviđenih tim poglavljem.

8        Nakon što je Ministarstvo pravosuđa Republike Hrvatske 19. kolovoza 2011. objavilo natječaj za imenovanje javnih ovršitelja, Ante Šumelj i drugi tužitelji čija se imena navode u prilogu, nakon što su prošli predmetni natječaj, rješenjima ministra od 24. listopada 2011. imenovani su javnim ovršiteljima te su 12. prosinca 2011. položili prisegu i dobili odobrenje za početak obavljanja službe.

9        U tablici za praćenje napretka postignutog u ispunjavanju obveza preuzetih na temelju poglavlja 23. za razdoblje od 30. lipnja do 1. rujna 2011. kao i u izvješću i mišljenju od 12. listopada 2011. Komisija je, među ostalim, navela da je Republika Hrvatska napredovala u ispunjavanju preuzetih obveza te da se reforma pravosuđa nastavlja i zahtijeva stalnu pažnju, osobito u pogledu učinkovitosti pravosudnog sustava.

10      Dana 9. prosinca 2011. između država članica Unije i Republike Hrvatske potpisan je Ugovor o pristupanju. Taj ugovor, koji je Republika Hrvatska ratificirala u siječnju 2012., objavljen je u Službenom listu Europske unije od 24. travnja 2012. U članku 36. Akta o pristupanju, koji je priložen Ugovoru o pristupanju, predviđa se da će Komisija pratiti sve obveze koje je Republika Hrvatska preuzela u pregovorima o pristupanju (vidjeti točke 1. do 3. ove presude).

11      Hrvatski sabor na konstituirajućoj sjednici 22. prosinca 2011., nakon parlamentarnih izbora održanih 4. prosinca 2011., odlučio je odgoditi primjenu Ovršnog zakona i Zakona o javnim ovršiteljima do 1. srpnja 2012.

12      Na sastanku predstavnika Delegacije Unije u Republici Hrvatskoj i hrvatskih vlasti održanom 25. siječnja 2012. hrvatski ministar pravosuđa očitovao se o toj odgodi te se obvezao s Komisijom savjetovati o novim zakonskim prijedlozima i o analizi i viziji sustava ovrhe. U dopisu od 30. siječnja 2012. poslanom pojedinim javnim ovršiteljima voditelj te delegacije Unije naveo je da Komisija, u okviru zadaće koja joj je povjerena u pogledu pažljivog praćenja ispunjavanja obveza koje je preuzela Republika Hrvatska, prati reformu sustava ovrhe sudskih odluka te da će, prema potrebi, u okviru tog praćenja izvijestiti hrvatske vlasti o svojem mišljenju.

13      U tablici za praćenje za razdoblje od 1. rujna 2011. do 29. veljače 2012. kao i u svojem izvješću od 24. travnja 2012. Komisija je u bitnome naglasila da je prije svega potrebno uspješno provesti reformu sustava ovrhe sudskih odluka, uzimajući osobito u obzir odgodu stupanja na snagu Zakona o javnim ovršiteljima.

14      Na dvama sastancima održanima 9. ožujka 2012. i u dopisu od 16. svibnja 2012. Komisija je zatražila pojašnjenja o toj odgodi. Komisija je usto izrazila nezadovoljstvo činjenicom da se prije te odgode nije savjetovalo s tijelima Unije te je naglasila potrebu da hrvatske vlasti u najkraćem roku definiraju jasan stav o pitanju sustava ovrhe sudskih odluka vodeći računa o zahtjevima učinkovitosti.

15      U dopisima od 21. i 22. svibnja 2012. hrvatske vlasti dostavile su Komisiji objašnjenja o reformi sustava ovrhe sudskih odluka te o odgovarajućim nacrtima zakona.

16      Na sastanku održanom 5. lipnja 2012. Komisija je upozorila hrvatske vlasti da izmjene mjera usuglašenih u pristupnim pregovorima moraju biti opravdane ozbiljnim razlozima i voditi postizanju jednakih rezultata, tražeći da je se informira o tim rezultatima.

17      Zakon o izmjeni Zakona o javnim ovršiteljima donesen je 21. lipnja 2012., čime je stupanje na snagu tog zakona odgođeno do 15. listopada 2012.

18      U dopisu od 27. lipnja 2012. upućenom hrvatskim vlastima Komisija je precizirala kriterije prema kojima treba ocjenjivati reformu sustava ovrhe sudskih odluka, zatražila da joj se dostave statistički podaci o postupcima ovrhe te ponudila pomoć svojih službi.

19      U tablici za praćenje za razdoblje od 1. ožujka do 1. rujna 2012. Komisija je u bitnome ponovila svoje mišljenje izneseno u prethodnoj tablici za praćenje te je navela da bi, s obzirom na to da je Republika Hrvatska u cjelini ispunila svoje obveze, ona trebala moći odmah nakon pristupanja provoditi pravnu stečevinu Unije.

20      Dopisom od 16. rujna 2012. jedan od tužitelja uputio je Komisiji pritužbu u kojoj ju je upozorio na činjenicu da Republika Hrvatska ne ispunjava svoje pristupne obveze te joj je zamjerio što nije djelovala kako bi osigurala njihovo ispunjavanje.

21      Prilikom susreta Komisije i hrvatskih vlasti održanog 25. rujna 2012. raspravljena su rješenja predviđena novim Ovršnim zakonom koji je bio u postupku donošenja kao i mogućnost uvođenja dodatnih poboljšanja.

22      Zakon o javnim ovršiteljima stavljen je izvan snage zakonom od 28. rujna 2012., čime je ta služba ukinuta od 15. listopada 2012.

23      Komisija je u svojem izvješću od 10. listopada 2012. izrazila zabrinutost zbog povećanja broja neriješenih predmeta vezanih uz ovrhu sudskih odluka te je navela da je jedna od mjera na koju hrvatske vlasti trebaju obratiti posebnu pozornost u nadolazećim mjesecima usvajanje novog propisa u području ovrhe sudskih odluka, kako bi se osigurala njihova provedba te smanjili zaostaci u predmetima povezanima s ovrhom sudskih odluka.

24      U dopisima od 8. i 19. listopada 2012. Komisija je nekolicini javnih ovršitelja odgovorila da će osigurati praćenje provedbe novog propisa u području ovrhe sudskih odluka izradom izvješća te posebice prateći doprinos novog sustava smanjivanju sudskih zaostataka.

25      Komisija je u dopisu od 3. prosinca 2012., odgovarajući na dopis od 10. listopada 2012. u kojem je hrvatske vlasti obavještavaju o donošenju novog propisa u području ovrhe sudskih odluka, podsjetila na kriterije za mjerenje rezultata tog novog propisa te je naglasila potrebu donošenja hitnih mjera kako bi navedeni propis doveo do uvjerljivih rezultata prije 1. srpnja 2013.

26      Ustavni sud Republike Hrvatske 23. siječnja 2013. donio je rješenje kojim je odbacio prijedlog za pokretanje postupka za ocjenu suglasnosti s Ustavom zakona kojim je odgođena primjena Zakona o javnim ovršiteljima. Taj je sud, međutim, priznao postojanje povrede legitimnih očekivanja imenovanih javnih ovršitelja da će svoju djelatnost početi obavljati 1. siječnja 2012. te je, u skladu s tim, naložio da se tim službenicima kao zadovoljština isplati paušalni iznos, neovisno o njihovu pravu da potražuju naknadu štete sukladno općim pravilima obveznog prava.

27      U tablici za praćenje za razdoblje od 1. rujna 2012. do 28. veljače 2013. Komisija je naglasila postignuti napredak Republike Hrvatske, upozoravajući na smanjenje broja neriješenih građanskih predmeta u području ovrhe sudskih odluka između rujna i prosinca 2012. (smanjenje između 4,28 i 28,85 %).

28      U izvješću od 26. ožujka 2013. Komisija je navela da je Republika Hrvatska uspješno provela prioritetnu mjeru u pogledu donošenja novog propisa u području ovrhe sudskih odluka kako bi se osigurala njihova provedba te smanjili zaostaci u predmetima povezanima s ovrhom sudskih odluka.

29      Vijeće Europske unije 22. travnja 2013. sa zadovoljstvom je prihvatilo to Komisijino izvješće kao i priložene tablice za praćenje te je primilo na znanje zaključak da Republika Hrvatska načelno ispunjava svoje obveze i zadovoljava zahtjeve koji proizlaze iz pristupnih pregovora. Također je istaknulo da pristupanje Republike Hrvatske predstavlja dovršetak rigorozno vođenog postupka pregovora i pažljivog praćenja priprema u okviru pretpristupnog procesa.

30      U odgovoru predsjedniku udruge osnovane u cilju zastupanja javnih ovršitelja od 23. travnja 2013. Komisija je naglasila da je pozorno pratila reformu sustava ovrhe sudskih odluka te je precizirala da je državi kandidatkinji ostavila mogućnost odabira vlastitog modela sustava ovrhe, pod uvjetom da taj model dovede do traženih rezultata te da je u skladu sa standardima Unije i najboljom praksom.

31      Ustavni sud Republike Hrvatske u rješenju od 23. travnja 2013. odbacio je prijedlog za pokretanje postupka za ocjenu suglasnosti s Ustavom zakona kojim je ukinut Zakon o javnim ovršiteljima. Taj je sud, među ostalim, naveo da nije razmatrao navode Hrvatske udruge javnih ovršitelja o neispunjavanju Ugovora o pristupanju jer je Komisija u svojem izvješću od 26. ožujka 2013. zaključila da Republika Hrvatska ispunjava svoje pristupne obveze.

32      Republika Hrvatska postala je članica Unije 1. srpnja 2013.
 Postupak i zahtjevi stranaka

33      Tužitelji su pokrenuli ove postupke tužbama podnesenima tajništvu Općeg suda 20. rujna 2013. (predmet T‑546/13) i 17. veljače 2014. (predmeti T‑108/14 i T‑109/14).

34      Rješenjem od 5. svibnja 2014. predsjednik drugog vijeća Općeg suda spojio je predmete T‑546/13, T‑108/14 i T‑109/14 u svrhu provođenja pisanog dijela postupka, eventualnog usmenog dijela postupka te donošenja odluke kojom se završava postupak.

35      Rješenjem od 18. srpnja 2014. odluka o trima prigovorima nedopuštenosti odgođena je do donošenja odluke o meritumu.

36      Tužitelji od Općeg suda zahtijevaju da:
–        odbije prigovore nedopuštenosti i Komisiji naloži snošenje troškova vezanih uz te prigovore;
–        međupresudom utvrdi da je Unija odgovorna za štetu koju su pretrpjeli i do nastupanja pravomoćnosti međupresude prekine postupak glede određivanja iznosa te štete;
–        naknadno odluči o troškovima, a u slučaju da Opći sud ne donese međupresudu, Komisiji naloži snošenje troškova.

37      Komisija od Općeg suda zahtijeva da:
–        ponajprije, odbaci tužbe kao nedopuštene;
–        podredno, odbije tužbe kao neosnovane;
–        naloži tužiteljima snošenje troškova.

38      U odgovoru na pitanja koja je na raspravi postavio Opći sud Komisija je povukla svoje prigovore nedopuštenosti, što je uneseno u raspravni zapisnik.
 Pravo

39      Prema ustaljenoj sudskoj praksi, da bi postojala izvanugovorna odgovornost Unije u smislu članka 340. stavka 2. UFEU‑a zbog nezakonitog postupanja njezinih institucija, mora se kumulativno ispuniti nekoliko uvjeta, tj. postupanje institucija mora biti protupravno, mora se pretrpjeti stvarna šteta i mora postojati uzročna veza između postupanja i navodne štete (vidjeti presude od 19. travnja 2012., Artegodan/Komisija, C‑221/10 P, Zb., EU:C:2012:216, t. 80. i navedenu sudsku praksu i od 16. svibnja 2013., Gap granen & producten/Komisija, T‑437/10, EU:T:2013:248, t. 16. i navedenu sudsku praksu).

40      Kad je riječ o uvjetu protupravnog postupanja koje se pripisuje institucijama, ustaljena je sudska praksa također da samo dovoljno ozbiljna povreda pravnog pravila kojim se dodjeljuju prava pojedincima može dovesti do izvanugovorne odgovornosti Unije (vidjeti presude od 4. srpnja 2000., Bergaderm i Goupil/Komisija, C‑352/98 P, Zb., EU:C:2000:361, t. 42. i 43. i navedenu sudsku praksu i od 2. ožujka 2010., Arcelor/Parlament i Vijeće, T‑16/04, Zb., EU:T:2010:54, t. 141. i navedenu sudsku praksu).

41      Uvodno treba precizirati da se navodno nezakonito postupanje zbog kojeg se u konkretnom slučaju proziva Komisija sastoji samo u protupravnom propuštanju, to jest u tome što nije poduzela mjere kojima se moglo spriječiti ukidanje Zakona o javnim ovršiteljima. Naime, suprotno navodima tužiteljâ na raspravi, činjenica da je Komisija dala pozitivno mišljenje u posljednjem izvješću o praćenju priprema Republike Hrvatske za pristupanje (vidjeti točku 28. ove presude) jedan je od njezinih eventualnih propusta koji su se navodno negativno odrazili na praćenje procesa pristupanja koje provodi ta institucija. Komisija nije zaustavila niti odgodila proces davanjem negativnog mišljenja. Mišljenje koje je dala u gore spomenutom izvješću stoga se ne može smatrati samostalnim protupravnim činjenjem, tim više što su sami tužitelji u replici isticali da Komisiju prozivaju zbog protupravnog propuštanja.

42      Prema ustaljenoj sudskoj praksi, Unija može biti odgovorna zbog propusta institucija samo ako su te institucije povrijedile pravnu obvezu djelovanja koja proizlazi iz odredbe prava Unije (presude od 15. rujna 1994., KYDEP/Vijeće i Komisija, C‑146/91, Zb., EU:C:1994:329, t. 58. i od 13. studenoga 2008., SPM/Vijeće i Komisija, T‑128/05, EU:T:2008:494, t. 128.). Osim toga, iz sudske prakse slijedi da se zahtjev u pogledu povrede pravnog pravila kojim se dodjeljuju prava pojedincima primjenjuje i u slučaju protupravnog propuštanja (vidjeti presudu od 29. siječnja 1998., Dubois et Fils/Vijeće i Komisija, T‑113/96, Zb., EU:T:1998:11, t. 60. i navedenu sudsku praksu).

43      U konkretnom slučaju tužitelji u osnovi tvrde da Komisijina obveza djelovanja proizlazi iz članka 36. Akta o pristupanju. Spominju i članke 13. i 17. UEU‑a te načelo zaštite legitimnih očekivanja.
 Povreda članka 36. Akta o pristupanju

44      Treba utvrditi je li Komisija u okolnostima konkretnog slučaja imala obvezu u tablicama za praćenje i izvješćima utvrditi da hrvatske vlasti ne ispunjavaju svoje obveze zbog toga što je Zakon o javnim ovršiteljima odgođen, a potom i ukinut, uputiti im pisma ranog upozorenja upozoravajući ih na to neispunjavanje obveza sukladno članku 36. stavku 1. Akta o pristupanju te Vijeću predložiti odgovarajuće mjere sukladno članku 36. stavku 2. istog akta.

45      Prvo, tužitelji postojanje takve obveze temelje na navodnoj obvezi hrvatskih vlasti da uvedu javnoovršiteljsku službu, što prema njihovu mišljenju proizlazi iz Ugovora o pristupanju.

46      Nesporno je da su načela propisana poglavljem 23. pregovora o pristupanju, koje se odnosi na uspostavljanje neovisnog i učinkovitog pravosudnog aparata i poštovanje temeljnih prava, obveziva za hrvatske vlasti. Ta su načela preuzeta u Prilogu VII. Aktu o pristupanju u obliku deset posebnih obveza koje je preuzela Republika Hrvatska. Osim obveze u pogledu „djelotvorne provedbe svoje Strategije reforme pravosuđa i Akcijskog plana“ (obveza br. 1), Republika Hrvatska također se obvezala „nastaviti jačati neovisnost, odgovornost, nepristranost i profesionalizam pravosuđa“ (obveza br. 2), „nastaviti poboljšavati učinkovitost pravosuđa“ (obveza br. 3), „nastaviti poboljšavati ostvarivanje rezultata u provedbi pojačanih mjera prevencije u borbi protiv korupcije i sukoba interesa“ (obveza br. 6) te „nastaviti poboljšavati zaštitu ljudskih prava“ (obveza br. 9) (vidjeti točku 2. ove presude). Stoga je jedino neispunjavanje tih obveza moglo stvoriti Komisijinu obvezu da djeluje u konkretnom slučaju.

47      Kad je riječ o obvezi br. 1, treba reći da iz njezina teksta proizlazi da se ona ne odnosi na točno određenu strategiju reforme pravosuđa i akcijski plan. Naime, kao što to Komisija točno navodi, navedena obveza općenito govori o „strategiji reforme pravosuđa“ i „akcijskom planu“ hrvatskih vlasti, bez drugog pojašnjenja, iako je bilo moguće identificirati predmetnu strategiju i akcijski plan spominjući one koji su bili na snazi u trenutku potpisivanja Ugovora o pristupanju, to jest Strategiju reforme pravosuđa za 2011. – 2015. i Akcijski plan iz 2010., koji su oboje predviđali institut javnoovršiteljske službe (vidjeti točku 6. ove presude).

48      Razlog takvog općenitog navođenja objašnjava se činjenicom da je razdoblje od potpisivanja Akta o pristupanju do trenutka stvarnog pristupanja te posebice praćenje pristupnih obveza koje je provođeno u tom razdoblju obilježeno redovnim kontaktima između tijela Unije i države pristupnice, što potvrđuju i okolnosti ovog spora. No, ti kontakti, iako se ne mogu smatrati pregovaračkim kontaktima u užem smislu jer su pregovori po definiciji zatvoreni Aktom o pristupanju kojim su određene predmetne obveze, nužno poprimaju oblik – kako to ističe Komisija – prilagođavanja s jedne i druge strane ovisno o rezultatima dobivenima od države pristupnice i procjenama tijela nadležnog za praćenje. Stoga nije rijedak slučaj da država pristupnica tijekom razdoblja praćenja pristupnih obveza donese dodatne ili korektivne mjere, osobito ako je Komisija utvrdila da su rezultati nezadovoljavajući.

49      Iz navedenog slijedi da se strategija reforme i akcijski plan navedeni u Prilogu VII. Aktu o pristupanju nisu odnosili samo na Strategiju reforme pravosuđa za 2011. – 2015. i Akcijski plan iz 2010. koji su bili na snazi u vrijeme donošenja Akta o pristupanju, tim više jer je Akcijski plan iz 2010. uglavnom određivao kratkoročne ciljeve koje je trebalo ostvariti u 2010. godini, što podrazumijeva da je nakon njega trebao uslijediti novi plan ili više njih, sve do trenutka stvarnog pristupanja. Nadalje, i u samoj Strategiji reforme pravosuđa za 2011. – 2015. bilo je predviđeno da će se provedbene mjere razraditi u okviru više godišnjih akcijskih planova. Također, Komisija je na raspravi navela, a tužitelji to nisu osporili, da su hrvatske vlasti u prosincu 2012. usvojile novu strategiju reforme pravosuđa popraćenu novim akcijskim planom.

50      Činjenica na koju upozoravaju tužitelji – da se Strategija reforme pravosuđa za 2011. – 2015. i Akcijski plan iz 2010. spominju u više dokumenata usvojenih na marginama otvaranja i zatvaranja pregovora o poglavlju 23., među kojima osobito u izvješću hrvatskih vlasti od 12. svibnja 2011. (vidjeti točku 7. ove presude), te u Komisijinim izvješćima i tablicama za praćenje – ne može dovesti u pitanje tu analizu. Naime, navedena pozivanja na Strategiju reforme pravosuđa za 2011. – 2015. i Akcijski plan iz 2010. objašnjavaju se time da se radilo o strategiji reforme i akcijskom planu koji su bili na snazi u trenutku donošenja dotičnih dokumenata, što potvrđuje i činjenica da je Komisija u više kasnijih dokumenata spominjala drugu strategiju reforme i drugi akcijski plan (vidjeti, među ostalim, tablicu za praćenje za razdoblje od 1. rujna 2012. do 28. veljače 2013., u kojoj se spominju strategija usvojena u prosincu 2012. i akcijski plan čije je usvajanje predviđeno za ožujak 2013.).

51      Stoga iz obveze br. 1 ne proizlazi da bi hrvatske vlasti imale ikakvu obvezu da uvedu javnoovršiteljsku službu.

52      Međutim, iz navedenog ne treba zaključivati da su hrvatske vlasti, uključujući i vlast konstituiranu na temelju nove političke većine – kao što je to bio slučaj s onom koja je odgodila, a potom i ukinula Zakon o javnim ovršiteljima – bile slobodne izmijeniti Strategiju reforme pravosuđa za 2011. – 2015. i Akcijski plan iz 2010. Uzevši u obzir odredbe Akta o pristupanju, posebice članak 36. njegova Priloga VII., hrvatske vlasti bile su obvezne ispunjavati ne samo obvezu br. 1 nego i sve druge obveze predviđene tim prilogom, uključujući i obveze br. 2, br. 3, br. 6 i br. 9, na koje se pozivaju tužitelji.

53      Kad je riječ o obvezi br. 3, treba reći da ona govori samo o učinkovitosti pravosudnog sustava te se njome uopće ne propisuje dodjeljivanje nadležnosti za provođenje ovrhe sudskih odluka nekom posebnom tijelu sukladno postupcima koji bi i sami bili unaprijed određeni. Naime, kao što to Komisija pravilno ističe, sustav ovrhe sudskih odluka u državama članicama nije uređen pravom Unije, pa stoga nije dio pravne stečevine Unije koju država pristupnica mora preuzeti, što, uostalom, ne osporavaju ni tužitelji. Ugovori i Povelja Europske unije o temeljnim pravima postavljaju, doduše, određena načela na kojima se treba temeljiti vođenje sudskih postupaka u državama članicama, kao što su nepristranost sudova, presumpcija nevinosti i određena pravila kojima se želi osigurati pravosudna suradnja između država članica, prema potrebi, usklađivanjem nacionalnih zakonodavstava. Komisija je tako imala priliku intervenirati kod hrvatskih vlasti – što su, uostalom, istaknuli i tužitelji spominjući takozvani slučaj Lex Perković – zbog problema s prenošenjem pojedinih usklađenih odredbi u području pravosudne suradnje. S druge strane, nijedna odredba primarnog ili sekundarnog prava ne definira usklađeni sustav ovrhe sudskih odluka. Uostalom, tužitelji su sami naveli da su mnoge države članice Unije odabrale sustav ovrhe sudskih odluka sličan sustavu javnih ovršitelja, čime su priznali da takav sustav ne postoji u svim državama članicama.

54      Iz obveze br. 3 stoga se ne može zaključiti da postoji obveza povjeravanja ovršnih postupaka javnim ovršiteljima. Jedina obveza koja je određena hrvatskim vlastima jest osiguravanje učinkovitosti ovršnih postupaka, neovisno o sredstvima predviđenima da bi se to postiglo.

55      Kada je riječ o obvezi br. 9, vezanoj uz zaštitu ljudskih prava, iako se tužitelji pozivaju na kršenje temeljnih prava Unije te tvrde da su čak obavijestili Komisiju o njihovu kršenju od hrvatskih vlasti, oni ne navode nikakav konkretan element – osim povrede načela zaštite legitimnih očekivanja (glede razmatranja tog navoda vidjeti točke 72. do 77. ove presude) – kojim se može dokazati da ukidanje javnoovršiteljske službe ugrožava njihova prava.

56      Konačno, kada je riječ o obvezama br. 2 i br. 6, vezanima uz nepristranost i profesionalizam pravosuđa te borbu protiv korupcije i sukoba interesa, koje tužitelji također spominju – s obzirom na to da nije dano nikakvo pojašnjenje u tom smislu – ne može se zaključiti da postoji bilo kakva očita veza s javnoovršiteljskom službom.

57      Slijedom navedenog, ni iz jedne od obveza sadržanih u Prilogu VII. Aktu o pristupanju, na koji se tužitelji pozivaju, ne proizlazi obveza Republike Hrvatske da uvede javnoovršiteljsku službu, pa stoga ni Komisijina obveza da po toj osnovi upotrijebi instrumente predviđene u članku 36. Akta o pristupanju kako bi spriječila ukidanje Zakona o javnim ovršiteljima. Iz navedenog također slijedi da se Komisija ne može prozivati da je – ne koristeći se tim instrumentima – prihvatila izmjenu pristupnih obveza i da je time prekršila Ugovor o pristupanju i članak 26. Bečke konvencije o pravu međunarodnih ugovora od 23. svibnja 1969., naslovljen „Pacta sunt servanda“.

58      Drugo, postojanje Komisijine obveze da u konkretnom slučaju djeluje kako bi spriječila ukidanje Zakona o javnim ovršiteljima tužitelji temelje na činjenici da sustav ovrhe sudskih odluka koji je konačno usvojen nakon tog ukidanja nije nudio ista jamstva u pogledu učinkovitosti. U tom pogledu tvrde da su Komisiju upozorili na probleme koje otvara izvješće te na ukidanje Zakona o javnim ovršiteljima.

59      Prije svega treba reći da tužitelji u prilog tom navodu podnose samo jedan dokument, i to pritužbu koju je Komisiji uputio jedan od tužitelja u dopisu od 16. rujna 2012. (vidjeti točku 20. ove presude).

60      Nadalje treba reći da kampanja klevetanja, kojoj su navodno bili izloženi javni ovršitelji – što se spominje u navedenoj pritužbi te se ponavlja i u replici – koliko god da je vrijedna žaljenja, nije relevantna za ocjenjivanje učinkovitosti sustava ovrhe sudskih odluka u Hrvatskoj. Naime, takva se učinkovitost uglavnom mjeri kroz prizmu broja neriješenih predmeta u području ovrhe, duljine trajanja i troškova ovršnih postupaka te postotak naplate, kao što je to Komisija istaknula u svojim dopisima od 27. lipnja i 3. prosinca 2012. (vidjeti točke 18. i 25. ove presude), a što nije osporeno. Kampanja klevetanja javnih ovršitelja u medijima očito nema veze s navedenim kriterijima ocjenjivanja.

61      Kad je riječ o postojanju sukoba interesa u kojem se navodno nalazio hrvatski ministar pravosuđa, što se također spominje i u pritužbi i u replici, ono samo po sebi nije dovoljno za dokazivanje neučinkovitosti sustava ovrhe sudskih odluka u Hrvatskoj u svjetlu gore spomenutih kriterija. Naime, time bi se u najboljem slučaju mogao objasniti izbor u prilog sudskoj ovrsi s obveznim zastupanjem stranaka, umjesto ovrsi koju provode javni ovršitelji bez sudjelovanja odvjetnika, sugerirajući tako da bi troškovi ovršnog postupka u novom sustavu ovrhe bili viši nego što bi bili u sustavu zasnovanom na javnim ovršiteljima, i to zbog sudjelovanja odvjetnika. No trošak ovršnog postupka samo je jedan od kriterija ocjenjivanja učinkovitosti sustava ovrhe, i to ne nužno glavni. Komisija je, naime, u svojem izvješću od 10. listopada 2012., podižući smanjenje broja neriješenih predmeta povezanih s ovrhom sudskih odluka na razinu prioritetnog djelovanja koje moraju poduzeti hrvatske vlasti (vidjeti točku 23. ove presude), smatrala da broj neriješenih predmeta u području ovrhe predstavlja najvažniji kriterij za ocjenjivanje učinkovitosti sustava ovrhe u Hrvatskoj. Troškovi ovršnih postupaka stoga sami po sebi ne mogu dokazivati neispunjavanje obveze br. 3 iz Priloga VII. Aktu o pristupanju u pogledu učinkovitosti postupaka.

62      Konačno, navod iz pritužbe, ponovljen i u replici, prema kojem će novi sustav ovrhe – koji treba zamijeniti sustav zasnovan na javnim ovršiteljima – u načelu dovesti do povećanja broja ovršnih postupaka i neriješenih predmeta u području ovrhe, nije ničim potkrijepljen.

63      Slijedom navedenog, iz elemenata istaknutih u pritužbi od 16. rujna 2012. ne može se zaključiti da nije ispunjena obveza br. 3 iz Priloga VII. Aktu o pristupanju, pa time ni da postoji Komisijina obveza da djeluje kako bi se spriječilo ukidanje Zakona o javnim ovršiteljima. Komisija stoga nije kriva za protupravno propuštanje zbog suzdržavanja da u tu svrhu iskoristi instrumente predviđene člankom 36. Akta o pristupanju.

64      U tom pogledu treba dodati da se Komisija ne može prozivati ni da je postupala s nepažnjom u praćenju ispunjavanja hrvatskih vlasti obveze br. 3 u pogledu učinkovitosti ovršnih postupaka.

65      Naime, suprotno navodima tužiteljâ, Komisija se nije ograničila, posebice na sastanku održanom 5. lipnja 2012. (vidjeti točku 16. ove presude), na to da od hrvatskih vlasti zahtijeva da se novim sustavom ovrhe postignu rezultati jednaki onima koji bi bili postignuti sustavom zasnovanim na javnim ovršiteljima. Ona je, s jedne strane, tijekom cijelog pristupnog procesa, a osobito nakon druge odgode stupanja na snagu Zakona o javnim ovršiteljima, redovito od hrvatskih vlasti tražila očitovanja o stanju napretka reforme sustava ovrhe sudskih odluka bez javnih ovršitelja, tražeći prije svega da joj se dostave statistički podaci, te je ustrajala na potrebi postizanja uvjerljivih rezultata prije trenutka pristupanja (vidjeti dopise od 27. lipnja i 3. prosinca 2012. te izvješće od 10. listopada 2012., spomenute u točkama 18., 25. i 23. ove presude). S druge strane, ona je ishodila dostavu statističkih podataka, posebice onih vezanih uz broj neriješenih predmeta, ključan za kriterij učinkovitosti (vidjeti točku 61. ove presude), te ih je redovito ispitivala, utvrdivši u izvješću od 26. ožujka 2013. smanjenje broja neriješenih predmeta u području ovrhe (vidjeti točku 28. ove presude). Komisija se stoga ne može prozivati da nije provela pažljivu analizu učinkovitosti sustava ovrhe sudskih odluka u Hrvatskoj.

66      Iz navedenog slijedi da u konkretnom slučaju nisu povrijeđeni ni Komisijina dužna pažnja u provođenju praćenja ispunjavanja pristupnih obveza na temelju članka 36. Akta o pristupanju ni sam članak 36. Akta o pristupanju, pod pretpostavkom da je cilj te odredbe davanje subjektivnih prava pojedincima.
 Povreda članaka 13. i 17. UEU‑a

67      Sukladno članku 13. UEU‑a, Unija ima institucionalni okvir – koji, među ostalim, čine Europski parlament, Vijeće i Komisija – čiji je cilj promicati njezine vrijednosti, zalagati se za njezine ciljeve, služiti njezinim interesima, interesima njezinih građana i interesima država članica te osigurati koherentnost, učinkovitost i kontinuitet njezinih politika i djelovanja.

68      Budući da tužitelji prozivaju samo Komisiju zato što nije poštovala obveze koje su joj određene Ugovorima, treba zaključiti da taj članak, kojim se definira institucionalni okvir Unije, nije relevantan u konkretnom slučaju, tim više jer su se tužitelji također pozvali na povredu članka 17. UEU‑a koji govori upravo o ulozi i ovlastima Komisije.

69      Naime, u članku 17. UEU‑a određuje se da Komisija promiče opći interes Unije i u tu svrhu poduzima odgovarajuće inicijative te izvršava koordinacijske, izvršne i upravljačke funkcije, kako je utvrđeno u Ugovorima.

70      Prema sudskoj praksi, iz članka 17. stavka 1. UEU‑a proizlazi da je Komisija, u svojoj ulozi čuvara Ugovorâ i na temelju njih sklopljenih sporazuma, dužna osigurati pravilnu primjenu od strane treće zemlje obveza koje je ona preuzela na temelju sporazuma predviđenog Ugovorima zahvaljujući sredstvima predviđenima tim sporazumom (vidjeti rješenje od 12. srpnja 2012., Mugraby/Vijeće i Komisija, C‑581/11 P, EU:C:2012:466, t. 68. i navedenu sudsku praksu).

71      Slijedom navedenog, s obzirom na to da je cilj članka 36. Akta o pristupanju preciziranje Komisijinih obveza na temelju članka 17. UEU‑a u kontekstu pristupanja Republike Hrvatske Uniji te da taj članak u konkretnom slučaju nije povrijeđen (vidjeti točku 66. ove presude), članak 17. UEU‑a također se ne može smatrati povrijeđenim.
 Povreda načela zaštite legitimnih očekivanja

72      Prema ustaljenoj sudskoj praksi, načelo zaštite legitimnih očekivanja opće je načelo prava Unije koje pojedincima daje subjektivna prava (presude od 19. svibnja 1992., Mulder i dr./Vijeće i Komisija, C‑104/89 i C‑37/90, Zb., EU:C:1992:217, t. 15. i od 6. prosinca 2001., Emesa Sugar/Vijeće, T‑43/98, Zb., EU:T:2001:279, t. 64.). S obzirom na to, povreda tog načela može dovesti do odgovornosti Unije (vidjeti presudu SPM/Vijeće i Komisija, t. 42. supra, EU:T:2008:494, t. 146. i navedenu sudsku praksu).

73      Pravo pozvati se na zaštitu legitimnih očekivanja proteže se na svakog pojedinca koji se nađe u situaciji iz koje proizlazi da je uprava Unije, pruživši mu precizna jamstva, kod njega stvorila utemeljena očekivanja (vidjeti presude od 13. srpnja 1995., O’Dwyer i dr./Vijeće, T‑466/93, T‑469/93, T‑473/93, T‑474/93 i T‑477/93, Zb., EU:T:1995:136, t. 48. i navedenu sudsku praksu i od 16. listopada 1996., Efisol/Komisija, T‑336/94, Zb., EU:T:1996:148, t. 31. i navedenu sudsku praksu). S druge strane, osoba se ne može pozvati na povredu načela zaštite legitimnih očekivanja ako ne postoje precizna jamstva koja joj je pružila uprava. Takvim se jamstvima mogu smatrati precizne, bezuvjetne i podudarajuće informacije iz ovlaštenih i pouzdanih izvora (vidjeti presudu SPM/Vijeće i Komisija, t. 42. supra, EU:T:2008:494, t. 149. i navedenu sudsku praksu).

74      U konkretnom slučaju tužitelji su u osnovi spominjali samo precizna jamstva koja su im pružila nacionalna tijela imenujući ih javnim ovršiteljima. Naime, kao što su to istaknuli, Ustavni sud Republike Hrvatske u svojoj je odluci od 23. siječnja 2013. priznao postojanje „povred[e] […] legitimnih očekivanja [imenovanih javnih ovršitelja] zasnovanih na valjanim pravnim aktima države te […] povjerenj[a] pojedinaca u državne institucije i pravo koje one stvaraju“ (vidjeti točku 26. ove presude).

75      S druge strane, tužitelji nisu iznijeli nijedan element koji bi dokazivao ili dao pretpostaviti da su institucije Unije, uključujući Komisiju, kod njih stvorile utemeljena očekivanja da će se one pobrinuti za to da se javnoovršiteljska služba održi. Okolnost – koja, uostalom, nije potkrijepljena – da je Komisija sudjelovala u izradi Zakona o javnim ovršiteljima, da ju je financirala, odnosno da je izrada od nje potekla sama po sebi ne može predstavljati precizno jamstvo Komisije da će uvođenje javnih ovršitelja smatrati jedinim načinom ispunjenja pristupnih obveza. Da bi takva jamstva mogla postojati, ti bi akti prvotne potpore Zakonu o javnim ovršiteljima – imajući u vidu nepostojanje obveze Republike Hrvatske da uvede javnoovršiteljsku službu – morali biti upotpunjeni naknadnim suglasnim i izričitim djelovanjima u tom smislu.

76      Međutim, nijedan element koji tužitelji navode ne može se kvalificirati na taj način. Naime, u izvješću od 24. travnja 2012., koje spominju tužitelji, samo se prima na znanje odgoda Zakona o javnim ovršiteljima (vidjeti točku 13. ove presude) te se ta odgoda ni u jednom trenutku ne kritizira niti se, još manje, zahtijeva stupanje na snagu dotičnog zakona. Upravo suprotno, nakon što je primila odgodu na znanje, Komisija je zaključila da su hrvatske vlasti provele različite mjere radi poboljšanja učinkovitosti pravosudnog sustava i poboljšanja ovrhe sudskih odluka. Osim toga, na sastanku održanom 5. lipnja 2012., koji su tužitelji spomenuli na raspravi, Komisija je od hrvatskih vlasti zatražila tek dostavu podataka o sustavu ovrhe koji treba zamijeniti sustav zasnovan na javnim ovršiteljima, kako bi mogla provjeriti hoće li novi sustav dovesti do istih rezultata (vidjeti točku 16. ove presude). Zakon o javnim ovršiteljima na tom je sastanku stoga spomenut samo kao jedno od sredstava za postizanje cilja učinkovitog sustava ovrhe koji je zahtijevala Komisija, a ne kao cilj čije bi ostvarenje Komisija nalagala Republici Hrvatskoj.

77      Tužitelji stoga nisu dokazali da je Komisija kod njih stvorila legitimna očekivanja te da je tako svojim nečinjenjem povrijedila načelo zaštite takvih očekivanja.

78      Iz svega navedenog slijedi da se Komisija ne može prozivati ni za kakvo protupravno propuštanje.

79      Prema tome, jedan od triju kumulativnih uvjeta za postojanje odgovornosti Unije nije ispunjen, pa predmetne tužbe valja odbiti, bez potrebe razmatranja ostalih uvjeta potrebnih za postojanje te odgovornosti.
 Troškovi

80      U skladu s člankom 134. stavkom 1. Poslovnika Općeg suda, svakoj stranci koja ne uspije u postupku nalaže se snošenje troškova, ako je postavljen takav zahtjev. Budući da tužitelji nisu uspjeli u postupku, valja im, uz vlastite troškove, naložiti i snošenje troškova Komisije u skladu s njezinim zahtjevom.
Slijedom navedenoga,
OPĆI SUD (drugo vijeće)
proglašava i presuđuje:
1.      Tužbe se odbijaju.

2.      Anti Šumelju i drugim tužiteljima čija su imena navedena u prilogu nalaže se snošenje troškova.

Martins Ribeiro

Gervasoni

Madise

Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 26. veljače 2016.
Potpisi
Prilog

Dubravka Bašljan, sa stalnom adresom u Zagrebu (Hrvatska),

Đurđica Crnčević, sa stalnom adresom u Sv. Ivanu Zelini (Hrvatska),

Miroslav Lovreković, sa stalnom adresom u Križevcima (Hrvatska),
tužitelji u predmetu T‑546/13,

Drago Burazer, sa stalnom adresom u Zagrebu,

Nikolina Nežić, sa stalnom adresom u Zagrebu,

Blaženka Bošnjak, sa stalnom adresom u Sv. Ivanu Zelini,

Bosiljka Grbašić, sa stalnom adresom u Križevcima,

Tea Tončić, sa stalnom adresom u Puli (Hrvatska),

Milica Bjelić, sa stalnom adresom u Dubrovniku (Hrvatska),

Marijana Kruhoberec, sa stalnom adresom u Varaždinu (Hrvatska),
tužitelji u predmetu T‑108/14,

Davor Škugor, sa stalnom adresom u Sisku (Hrvatska),

Ivan Gerometa, sa stalnom adresom u Vrsaru (Hrvatska),

Kristina Samardžić, sa stalnom adresom u Splitu (Hrvatska),

Sandra Cindrić, sa stalnom adresom u Karlovcu (Hrvatska),

Sunčica Gložinić, sa stalnom adresom u Varaždinu,

Tomislav Polić, sa stalnom adresom u Kaštel Novom (Hrvatska),

Vlatka Pižeta, sa stalnom adresom u Varaždinu,
tužitelji u predmetu T‑109/14

* Jezik postupka: hrvatski


Presuda Suda (prvo vijeće) od 14. studenog 2000. # Floridienne SA i Berginvest SA protiv Belgijske države. # Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunal de première instance de Tournai - Belgija. # Šesta direktiva o PDV-u. # Predmet C-142/99.


title: Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 13. lipnja 2017.#Ball Beverage Packaging Europe Ltd protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Dizajn Zajednice – Postupak za proglašavanje ništavosti – Registrirani dizajn Zajednice koji prikazuje tri limenke – Raniji dizajn – Razlog za ništavost – Individualni karakter – Različit ukupan dojam – Članak 6. i članak 25. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 6/2002 – Skupina proizvoda koji čine jedinstven predmet – Opseg opisa registriranog dizajna Zajednice – Obveza obrazlaganja – Zamjena stranke u sporu.#Predmet T-9/15.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (prvo vijeće)
      13. lipnja 2017. (
            1
         )
      „Dizajn Zajednice — Postupak za proglašavanje ništavosti — Registrirani dizajn Zajednice koji prikazuje tri limenke — Raniji dizajn — Razlog za ništavost — Individualni karakter — Različit ukupan dojam — Članak 6. i članak 25. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 6/2002 — Skupina proizvoda koji čine jedinstven predmet — Opseg opisa registriranog dizajna Zajednice — Obveza obrazlaganja — Zamjena stranke u sporu“
      U predmetu T‑9/15,

         Ball Beverage Packaging Europe Ltd, sa sjedištem u Lutonu (Ujedinjena Kraljevina), koji zastupa A. Renck, avocat, kojemu je dopušteno da zamijeni društvo Ball Europe GmbH,
      tužitelj,
      protiv

         Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO), koji zastupa S. Hanne, u svojstvu agenta,
      tuženika,
      a druga stranka u postupku pred žalbenim vijećem EUIPO‑a, intervenijent pred Općim sudom, jest

         Crown Hellas Can SA, sa sjedištem u Ateni (Grčka), koji zastupaju N. Coulson i J. Koepp, solicitors,
      povodom tužbe protiv odluke trećeg žalbenog vijeća EUIPO‑a od 8. rujna 2014. (predmet R 1408/2012‑3) koja se odnosi na postupak za proglašavanje ništavosti između društava Crown Hellas Can i Ball Europe,
      OPĆI SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: H. Kanninen, predsjednik, E. Buttigieg (izvjestitelj) i L. Calvo‑Sotelo Ibáñez‑Martín, suci,
      tajnik: A. Lamote, administratorica,
      uzimajući u obzir tužbu podnesenu tajništvu Općeg suda 9. siječnja 2015.,
      uzimajući u obzir EUIPO‑ov odgovor na tužbu podnesen tajništvu Općeg suda 20. travnja 2015.,
      uzimajući u obzir intervenijentov odgovor na tužbu podnesen tajništvu Općeg suda 16. travnja 2015.,
      uzimajući u obzir repliku podnesenu tajništvu Općeg suda 10. srpnja 2015.,
      uzimajući u obzir odgovor na repliku podnesen tajništvu Općeg suda 14. listopada 2015.,
      uzimajući u obzir zahtjev za zamjenu, na temelju članka 174. Poslovnika Općeg suda, koji je tužitelj podnio tajništvu Općeg suda 27. listopada 2016., i očitovanja EUIPO‑a i društva Ball Europe podnesena tajništvu Općeg suda 2. i 18. studenoga 2016.,
      uzimajući u obzir članak 174. i članak 176. stavke 3. i 5. Poslovnika,
      nakon rasprave održane 28. listopada 2016.,
      donosi sljedeću
      Presudu
      Okolnosti spora

               1

               Društvo Ball Europe GmbH nositelj je dizajna Zajednice koji je 24. rujna 2004. registriran pod brojem 2309900006 za „limenke [za pića]”. Osporavani dizajn prikazan je kako slijedi:

               2

               U okviru prijave za registraciju osporavanog dizajna pri Uredu Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) društvo Ball Europe zatražilo je pravo prvenstva za dva njemačka dizajna od 27. ožujka 2004. i od 27. travnja 2004.

               3

               Prijava za registraciju osporavanog dizajna izvršena je na njemačkom jeziku, a društvo Ball Europe kao drugi jezik navelo je engleski, sukladno članku 98. stavku 2. Uredbe Vijeća (EZ) br. 6/2002 od 12. prosinca 2001. o dizajnu Zajednice (SL 2002., L 3, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 24., str. 45.).

               4

               U dijelu službenog obrasca prijave za registraciju dizajna koji je predviđen za opis dizajna čija se registracija traži društvo Ball Europe unijelo je sljedeći tekst na engleskom jeziku:
               „Group of cans for drink, all having a sleek but high appearance with reduced neck, preferably made of thin sheet metal, especially for filling volumes of 250 ml, 300 ml or 330 ml, respectively.” (Skupina limenki za pića glatkog, ali visokog izgleda, suženog grla, za koju je poželjno da je proizvedena od tankog lima, posebno za obujme od 250 ml, 300 ml ili 330 ml.)

               5

               Dana 14. veljače 2011. intervenijent Crown Hellas Can SA podnio je EUIPO‑u zahtjev za proglašavanje ništavosti osporavanog dizajna. Kao razlog za ništavost naveo je članak 25. stavak 1. točku (b) Uredbe br. 6/2002 jer osporavani dizajn nije predstavljao novost u smislu članka 5. navedene uredbe i jer nema individualni karakter u smislu njezina članka 6.

               6

               Intervenijent je tvrdio, među ostalim, da je osporavani dizajn istovjetan trima limenkama koje su prikazane u nastavku, a koje su javnosti bile učinjene dostupnima prije datuma priznatog prvenstva osporavanog dizajna:

               7

               Odlukom od 8. lipnja 2012. Odjel za poništaje odbio je zahtjev za proglašavanje ništavosti osporavanog dizajna uz obrazloženje da je potonji predstavljao novost, kako je to propisano, i da je imao individualni karakter.

               8

               Intervenijent je 30. srpnja 2012. podnio žalbu protiv odluke Odjela za poništaje, na temelju članaka 55. do 60. Uredbe br. 6/2002.

               9

               Odlukom od 8. rujna 2014. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) treće žalbeno vijeće EUIPO‑a poništilo je odluku Odjela za poništaje i proglasilo osporavani dizajn ništavim uz obrazloženje da nema individualni karakter u smislu članka 6. Uredbe br. 6/2002. Nije donijelo odluku o tome predstavlja li navedeni dizajn novost.

               10

               Žalbeno vijeće ispitalo je predmet zaštite osporavanog dizajna i zaključilo da ga čini vanjski izgled pojedinačne limenke prikazane u tri različite veličine. Pozivajući se na članak 98. stavak 1. Uredbe br. 6/2002, odbilo je uzeti u obzir opis osporavanog dizajna na engleskom jeziku iz prijave za registraciju, uz obrazloženje da navedeni opis nije podnesen na jeziku zahtjeva koji je odabralo društvo Ball Europe.

               11

               Osim toga, u okviru ocjene individualnog karaktera osporavanog dizajna, žalbeno vijeće u bitnome je zaključilo da su razlike između osporavanog dizajna i ranijih dizajna beznačajne i da ne utječu na ukupan dojam upućenog korisnika, koji je u ovom slučaju određen kao osoba koja je u industriji pića zadužena za punjenje pića u boce.

         Zahtjevi stranaka

               12

               Ball Europe od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        poništi pobijanu odluku;

                        —

                        naloži EUIPO‑u i intervenijentu snošenje troškova.

               13

               EUIPO od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        odbije tužbu;

                        —

                        naloži društvu Ball Europe snošenje troškova.

               14

               Intervenijent od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        potvrdi pobijanu odluku;

                        —

                        naloži društvu Ball Europe snošenje troškova nastalih povodom ove tužbe, postupka pred Odjelom za poništaje i postupka pred žalbenim vijećem.

         Pravo

               15

               Budući da su stranke saslušane, društvu Ball Beverage Packaging Europe Ltd valja dopustiti da zamijeni društvo Ball Europe, u skladu s člankom 176. stavkom 3. Poslovnika Općeg suda.

               16

               Također, valja podsjetiti da na temelju članka 176. stavka 5. Poslovnika, ako je zahtjev za zamjenu odobren, pravni slijednik prihvaća postupak u stanju u kojem se nalazi u trenutku zamjene. Obvezuju ga postupovni akti koje je podnijela stranka koju je zamijenio.

               17

               Tužitelj, društvo Ball Beverage Packaging Europe, u prilog tužbi iznosi dva tužbena razloga, od kojih se prvi temelji na povredi članka 62. prve rečenice Uredbe br. 6/2002, koji se odnosi na obvezu obrazlaganja, a drugi na povredi odredbi članka 25. stavka 1. točke (b) u vezi s člankom 6. navedene uredbe.

               18

               Tužitelj, nakon što mu je Opći sud na raspravi postavio pitanje, navodi da je u točki 21. tužbe implicitno bio iznesen i treći tužbeni razlog, koji se temelji na povredi prava obrane jer mu je žalbeno vijeće trebalo dati mogućnost da iznese stajalište o pitanju koje se odnosi na određivanje predmeta zaštite osporavanog dizajna, a riječ je o pitanju koje se prvi put pojavilo u pobijanoj odluci. EUIPO i intervenijent osporavali su da se u navedenoj točki nalazi samostalni tužbeni razlog koji se temelji na povredi prava obrane i tvrdili su da, s obzirom na to da tu točku nisu tumačili na taj način, nisu mogli podnijeti očitovanja o tom navodnom tužbenom razlogu.

               19

               Sukladno članku 44. stavku 1. točki (c) Poslovnika Općeg suda od 2. svibnja 1991., u tužbi trebaju biti navedeni predmet spora i sažeti prikaz tužbenih razloga.

               20

               Iz sudske prakse proizlazi da sažeti prikaz tužbenih razloga treba biti dovoljno jasan i precizan da bi tuženiku omogućio da pripremi svoju obranu, a Općem sudu da odluči o tužbi, prema potrebi bez traženja dodatnih podataka (vidjeti presudu od 13. lipnja 2012., Insula/Komisija, T‑246/09, neobjavljenu, EU:T:2012:287, t. 221. i navedenu sudsku praksu). Iz toga proizlazi da smisao i opseg razloga iznesenog u prilog tužbi iz nje moraju proizlaziti na jednoznačan način (presuda od 13. lipnja 2012., Insula/Komisija, T‑246/09, neobjavljena, EU:T:2012:287, t. 262.).

               21

               U ovom slučaju tužitelj u tužbi jasno iznosi dva tužbena razloga, navedena u gornjoj točki 17. Osim toga, valja napomenuti da tužitelj u točki 21. tužbe žalbenom vijeću prigovara da je izmijenilo predmet zaštite osporavanog dizajna „iako se o tom pitanju pred njime uopće nije vodio postupak”. Nadalje, tužitelj u točki 19. tužbe zaključuje da očitovanja žalbenog vijeća o mogućnosti registracije osporavanog dizajna s obzirom na članak 3. točku (a) Uredbe br. 6/2002 nisu relevantna jer stranke o toj problematici nisu imale priliku iznijeti svoje očitovanje, kao što je to propisano člankom 62. drugom rečenicom Uredbe br. 6/2002. Međutim, iz tih tvrdnji nije moguće zaključiti da tužitelj iznosi samostalan tužbeni razlog koji se temelji na povredi njegovih prava obrane. Tužitelj se na taj tužbeni razlog nije izričito pozvao, kao što je to i priznao na raspravi, niti ga je u dovoljnoj mjeri obrazložio. Ni struktura ni naslovi korišteni u tužbi, ni njezin dio naslovljen „Sažetak tužbenih razloga u prilog tužbi”, ni ostatak njezina sadržaja ne dokazuju da je tužitelj iznio samostalan tužbeni razlog koji se temelji na povredi njegovih prava obrane. Konkretno, valja napomenuti da se točke 19. i 21. tužbe nalaze pod naslovom „Obiter dictum u vezi s člankom 3. točkom (a) Uredbe [br. 6/2002]” i da iz sadržaja dijela tužbe koji se nalazi pod tim naslovom jasno proizlaze dva argumenta, pri čemu se prvi temelji na činjenici da razmatranja žalbenog vijeća o mogućnosti registracije osporavanog dizajna nisu relevantna, a drugi na činjenici da je ono pogrešno odredilo predmet zaštite navedenog dizajna. Nadalje, ni EUIPO ni intervenijent nisu razumjeli da se u okviru gore navedenih tvrdnji iz točaka 19. i 21. tužbe nalazi tužbeni razlog koji se temelji povredi prava obrane, tako da na njega u svojim pismenima uopće nisu odgovorili.

               22

               U tim okolnostima, valja zaključiti da tužbeni razlog koji se temelji na povredi prava obrane, navodno iznesen u tužbi, ne ispunjava zahtjeve propisane člankom 44. stavkom 1. točkom (c) Poslovnika od 2. svibnja 1991., kako ga tumači sudska praksa, tako da ga treba odbaciti kao nedopušten.

         Tužbeni razlog koji se temelji na povredi članka 62. prve rečenice Uredbe br. 6/2002

               23

               Tužitelj navodi da tvrdnja žalbenog vijeća iz točke 34. pobijane odluke, prema kojoj je upućeni korisnik upoznat s uobičajenim obujmima limenki za pića i da ne pridaje važnost razlikama u njihovim veličinama, nije obrazložena jer njoj u prilog nije naveden nijedan razlog. Prema njegovu mišljenju, ta je tvrdnja bila odlučujuća za strukturu pobijane odluke jer je žalbeno vijeće upravo na temelju nje osporavani dizajn proglasilo ništavim, pa slijedom toga nepostojanje obrazloženja u tom pogledu predstavlja povredu obveze obrazlaganja iz članka 62. prve rečenice Uredbe br. 6/2002.

               24

               Tužitelj je žalbenom vijeću na raspravi prigovorio i da nije „uzelo u obzir” članak iz specijaliziranog časopisa i druge dokumente podnesene tijekom upravnog postupka koji dokazuju važnost koju upućeni korisnik pridaje razlikama u veličinama limenki za pića. Činjenica da ti dokazi nisu „uzeti u obzir” također znači da obrazloženje ne postoji.

               25

               EUIPO i intervenijent osporavaju osnovanost ovog tužbenog razloga.

               26

               Treba podsjetiti da se, na temelju članka 62. prve rečenice Uredbe br. 6/2002, u EUIPO‑ovim odlukama moraju navesti razlozi na kojima su utemeljene. Ta obveza obrazlaganja ima jednak opseg kao i ona koja proizlazi iz članka 296. UFEU‑a, prema kojoj zaključci autora akta moraju biti jasni i nedvosmisleni te imaju dvostruk cilj, a to je da omoguće, s jedne strane, zainteresiranim osobama da se upoznaju s razlozima poduzimanja mjere kako bi mogle zaštititi svoja prava i, s druge strane, sudu Europske unije da izvrši svoj nadzor nad zakonitošću odluke. Međutim, od žalbenih vijeća ne može se očekivati da sastave osvrt koji bi iscrpno i po svim točkama pratio argumentaciju što su je stranke razvile u postupku pred tim vijećima. Obrazloženje, dakle, može biti implicitno, pod uvjetom da se njime omogućuje zainteresiranim osobama da saznaju razloge zbog kojih je donesena odluka žalbenog vijeća, a nadležnom sudu da raspolaže dostatnim elementima za izvršavanje svojeg nadzora (presude od 25. travnja 2013., Bell & Ross/OHIM – KIN (Kućište ručnog sata), T‑80/10, neobjavljena, EU:T:2013:214, t. 37. i od 18. studenoga 2015., Liu/OHIM – DSN Marketing (Navlaka za prijenosno računalo), T‑813/14, neobjavljena, EU:T:2015:868, t. 15.).

               27

               Usto, valja podsjetiti da je obveza obrazlaganja odluka bitan postupovni zahtjev koji treba razlikovati od pitanja osnovanosti obrazloženja, a koje se odnosi na materijalnu zakonitost spornog akta. Naime, obrazloženje odluke sastoji se od formalnog navođenja razloga na kojima se ta odluka temelji. Ako ti razlozi sadržavaju pogreške, one utječu na materijalnu zakonitost odluke, ali ne na njezino obrazloženje, koje može biti dovoljno iako su u njemu izneseni pogrešni razlozi (vidjeti presudu od 25. travnja 2013., Kućište ručnog sata, T‑80/10, neobjavljenu, EU:T:2013:214, t. 38. i navedenu sudsku praksu).

               28

               U ovom slučaju žalbeno je vijeće u točki 34. pobijane odluke, u kontekstu ocjene ukupnog dojma koji osporavani dizajn ostavlja na upućenog korisnika u smislu članka 6. stavka 1. Uredbe br. 6/2002, navelo kako slijedi:
               „Razlike u proporcijama na koje se nositelj poziva nisu primjetne. Odnos između visine i širine čini se otprilike jednakim u dizajnima s kojima treba učiniti usporedbu. Čak i kad bi upućeni korisnik primijetio razlike u proporcijama, one ne bi imale utjecaja na ukupan dojam. Čak ni prikaz osporavanog [dizajna] u trima različitim veličinama ne upućuje na značajnu razliku. Upućeni korisnik upoznat je s uobičajenim obujmima limenki za pića i pri ukupnom dojmu ne pridaje važnost razlikama u njihovim veličinama.”

               29

               Razmatranja iz zadnje rečenice točke 34. pobijane odluke u vezi s kontekstom te odluke nisu zahvaćena nedostatkom u obrazloženju.

               30

               Naime, žalbeno vijeće u točki 25. pobijane odluke definiralo je upućenog korisnika kao osobu koja je u industriji pića zadužena za punjenje pića u boce i koja se s relevantnim ponudama upoznaje, među ostalim, putem specijaliziranih časopisa.

               31

               U točki 27. pobijane odluke žalbeno vijeće utvrdilo je da obujam limenki za pića obično ne premašuje 500 ml, da taj obujam odgovara uobičajenim količinama koje se u trgovini koriste za prodaju pića i da on utječe na veličinu limenki.

               32

               Naposljetku, žalbeno vijeće u točki 37. pobijane odluke pojasnilo je da iz osporavanog dizajna ne proizlaze ni konkretne dimenzije ni obujam i da je za ocjenu individualnog karaktera mjerodavan samo ukupan dojam što ga ostavljaju dizajni koje treba usporediti.

               33

               Uzimajući u obzir, kao prvo, standardizaciju u pogledu obujma limenki za pića, kao drugo, činjenicu da obujam utječe na veličinu limenki, kao treće, činjenicu da je kao upućeni korisnik u ovom slučaju određena osoba koja puni pića u boce i, kao četvrto, utvrđenja prema kojima iz osporavanog dizajna ne proizlaze ni konkretne dimenzije ni obujam te prema kojima je mjerodavan samo ukupan dojam, tvrdnja žalbenog vijeća iz posljednje rečenice točke 34. pobijane odluke, prema kojoj je upućeni korisnik upoznat s uobičajenim obujmima limenki za pića i ne pridaje važnost razlikama u njihovim veličinama pri ukupnom dojmu, u dovoljnoj je mjeri obrazložena.

               34

               Nadalje, suprotno tužiteljevoj tvrdnji, razmatranja iz točke 34. pobijane odluke bila su općenite naravi i nisu bila odlučujuća za zaključak do kojeg je došlo žalbeno vijeće. Taj zaključak temeljio se na tvrdnji prema kojoj se ukupan dojam koji osporavani dizajn ostavlja na upućenog korisnika ne razlikuje od ukupnog dojma koji na to istog korisnika ostavljaju raniji dizajni jer je žalbeno vijeće ranije, među ostalim, utvrdilo da su razlike u koncepciji grla i dna limenki beznačajne (točka 33. pobijane odluke), da razlike u proporcijama na koje se tužitelj poziva nisu primjetne, da se odnos između visine i širine čini otprilike jednakim (točka 34. pobijane odluke) i da iz osporavanog dizajna ne proizlaze ni konkretne dimenzije ni obujam (točka 37. pobijane odluke).

               35

               Budući da tužitelj tvrdi da su netočna i razmatranja iz točke 34. pobijane odluke, valja napomenuti da se taj prigovor ne odnosi na obrazloženje, nego na meritum spora i da će biti ispitan u okviru ocjene drugog tužbenog razloga.

               36

               Naposljetku valja odbiti prigovor na koji se tužitelj pozvao na raspravi, a koji se odnosi na činjenicu da žalbeno vijeće nije „uzelo u obzir” određen broj dokumenata podnesenih tijekom upravnog postupka (vidjeti gornju točku 24.). Naime, kada je riječ o članku iz specijaliziranog časopisa, koji je tužitelj u dovoljnoj mjeri odredio u svojoj argumentaciji, potrebno je utvrditi da žalbeno vijeće taj članak izričito spominje u točki 6. drugoj alineji pobijane odluke, u okviru predstavljanja tužiteljevih argumenata iz upravnog postupka. Nadalje, budući da je svrha navedenog članka istaknuti razliku u promjeru između limenke „sleek” („glatkih linija”) koju je tužitelj stavio na tržište i već postojećih limenki, dodatna obrazloženja u vezi s tim člankom nisu bila potrebna za obrazloženje pobijane odluke, imajući osobito u vidu tvrdnju iz točke 34. navedene odluke, prema kojoj razlike u proporcijama između uspoređenih dizajna nisu primjetne, i tvrdnju iz točke 37. te odluke, prema kojoj iz osporavanog dizajna ne proizlaze ni konkretne dimenzije ni obujam.

               37

               Stoga, na temelju prethodnih razmatranja, ovaj tužbeni razlog valja odbiti kao neosnovan.

         Tužbeni razlog koji se temelji na povredi članka 25. stavka 1. točke (b) u vezi s člankom 6. Uredbe br. 6/2002

               38

               Ovaj tužbeni razlog podijeljen je u bitnome na dva dijela.

               39

               Prvi dio temelji se na pogrešnoj ocjeni žalbenog vijeća u pogledu opsega zaštite priznate osporavanom dizajnu jer je ono odbilo smatrati da taj dizajn predstavlja skupinu od triju limenki različitih veličina, odnosno jedinstven predmet.

               40

               Drugi dio temelji se na pogrešnoj ocjeni žalbenog vijeća u pogledu individualnog karaktera osporavanog dizajna.

         Prvi dio tužbenog razloga, koji se temelji na pogrešnoj ocjeni opsega zaštite priznate osporavanom dizajnu

               41

               Valja podsjetiti da je žalbeno vijeće u pobijanoj odluci najprije odredilo predmet zaštite osporavanog dizajna. U tom kontekstu, pojasnilo je da predmet dizajna na temelju članka 3. točke (a) Uredbe br. 6/2002 može biti samo jedinstven predmet i da se kombinacija više proizvoda koji međusobno nisu povezani može ocjenjivati kao jedan proizvod samo pod uvjetom da se estetski podudaraju, da su funkcionalno povezani i da se obično prodaju kao jedinstven proizvod. Kao primjer navelo je pribor za jelo koji se sastoji od noža, vilice i žlice te primjer cjeline koja se sastoji od šahovske ploče i šahovskih figura.

               42

               Žalbeno vijeće smatralo je da osporavani dizajn u ovom slučaju ne ispunjava te uvjete i da ga u obliku skupine od triju limenki nije moguće smatrati jedinstvenim predmetom, ali da je u svrhu ocjene njegove novosti i njegova individualnog karaktera kao temelj trebalo uzeti vanjski izgled pojedinačne limenke prikazane u trima različitim veličinama.

               43

               Nadalje, pozivajući se na članak 98. stavak 1. Uredbe br. 6/2002, žalbeno vijeće odbilo je uzeti u obzir opis osporavanog dizajna na engleskom jeziku koji se nalazi u prijavi za registraciju, uz obrazloženje da taj opis nije podnesen na jeziku prijave koji je odabrao tužitelj.

               44

               Tužitelj u pogledu analize žalbenog vijeća o kojoj je riječ ističe tri prigovora.

               45

               Na prvome mjestu, tužitelj žalbenom vijeću prigovara da je odbilo zaštititi osporavani dizajn kao skupinu limenki unatoč činjenici da je kao takav bio registriran.

               46

               Na drugome mjestu, tužitelj osporava razmatranje žalbenog vijeća prema kojem osporavani dizajn nije „proizvod” u smislu članka 3. točke (a) Uredbe br. 6/2002.

               47

               Na trećemu mjestu, tužitelj prigovara žalbenom vijeću da nije uzelo u obzir opis osporavanog dizajna na engleskom jeziku.

               48

               EUIPO i intervenijent osporavaju osnovanost ovih prigovora.

               49

               Kada je riječ o prvom tužiteljevu prigovoru, najprije valja ispitati premisu iz njegove argumentacije prema kojoj je osporavani dizajn bio registriran kao skupina limenki. S tim u vezi, tužitelj tvrdi da iz dopisa koji je razmijenio s EUIPO‑om tijekom postupka registracije osporavanog dizajna proizlazi da je EUIPO prihvatio registrirati taj dizajn kao skupinu limenki.

               50

               Kao što to proizlazi iz spisa, EUIPO je tijekom postupka registracije, dopisom od 18. studenoga 2004., obavijestio tužitelja da osporavani dizajn, kako je prikazan u prijavi za registraciju, sadržava više od jednog dizajna. EUIPO je tužitelja pozvao da do 18. siječnja 2005. otkloni „te nedostatke” jer će u slučaju da to ne učini prijava za registraciju biti odbijena.

               51

               Dopisom od 14. prosinca 2004. tužitelj je od EUIPO‑a zahtijevao da povuče prigovor jer tri limenke prikazane u osporavanom dizajnu čine skupinu i stoga predstavljaju jedinstven dizajn.

               52

               Nakon tog dopisa, osporavani dizajn napokon je registriran kao „limenke [za pića]”, kao što to proizlazi iz njegove isprave o registraciji.

               53

               Iz tih činjeničnih elemenata proizlazi da je moguće da je tužiteljeva prijava koja se odnosi na registraciju osporavanog dizajna kao skupine limenki uzeta u obzir, ali da to ipak nije sigurno.

               54

               Ipak, čak i pod pretpostavkom da je EUIPO tijekom postupka registracije odlučio registrirati osporavani dizajn kao skupinu limenki, to stajalište ne obvezuje žalbeno vijeće u okviru ispitivanja zahtjeva za proglašavanje ništavosti navedenog dizajna.

               55

               Naime, važno je pojasniti da se postupak registracije dizajna Zajednice uspostavljen Uredbom br. 6/2002 sastoji od sumarnog i u osnovi formalnog nadzora, koji, kao što je to navedeno u uvodnoj izjavi 18. te uredbe, ne zahtijeva materijalnopravno ispitivanje čiji je cilj prije registracije odrediti ispunjava li dizajn uvjete za stjecanje zaštite i koji nadalje – za razliku od postupka registracije predviđenog Uredbom Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Europske unije (SL 2009., L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.) – ne predviđa stadij koji nositelju ranijeg registriranog dizajna omogućuje da podnese prigovor protiv registracije (presude od 16. veljače 2012., Celaya Emparanza y Galdos International, C‑488/10, EU:C:2012:88, t. 41. i 43. i od 27. lipnja 2013., Beifa Group/OHIM – Schwan‑Stabilo Schwanhäußer (Pisaći pribor), T‑608/11, neobjavljena, EU:T:2013:334, t. 77.).

               56

               U ovom slučaju žalbeno vijeće trebalo je izvršiti materijalnopravno ispitivanje registracije osporavanog dizajna čiji je cilj bio odrediti ispunjava li on uvjet propisan člankom 6. Uredbe br. 6/2002 koji se odnosi na individualni karakter. U okviru tog ispitivanja žalbeno vijeće trebalo je ocijeniti ukupan dojam koji uspoređeni dizajni ostavljaju na upućenog korisnika. Pitanje određivanja predmeta zaštite osporavanog dizajna bilo je prethodno pitanje o kojem je trebalo odlučiti jer je ono nedvojbeno bilo povezano s ocjenom ukupnog dojma i, naposljetku, s ocjenom individualnog karaktera. Slijedi da, s obzirom na to da je određivanje predmeta zaštite osporavanog dizajna bilo dio materijalnopravnog ispitivanja registracije navedenog dizajna, eventualno EUIPO‑ovo zauzimanje stajališta o tom pitanju tijekom postupka registracije nije moglo obvezivati žalbeno vijeće, vodeći računa o u osnovi formalnoj i sumarnoj naravi nadzora što ga je EUIPO izvršio tijekom tog postupka registracije.

               57

               Nadalje, valja napomenuti da odbijanje žalbenog vijeća da odredi predmet zaštite osporavanog dizajna kao skupinu limenki nije dovelo do nezakonitog dovođenja u pitanje valjanosti osporavanog dizajna, kao što to tvrdi tužitelj. Naime, žalbeno je vijeće u točki 19. pobijane odluke – smatrajući da osporavani dizajn ne zadovoljava uvjete propisane člankom 3. točkom (a) Uredbe br. 6/2002 jer ne predstavlja jedinstven predmet – s pravom pojasnilo da ta činjenica (odnosno neispunjavanje uvjeta propisanih člankom 3. točkom (a) Uredbe br. 6/2002), s obzirom na to da se intervenijent nije pozvao na razlog za ništavost iz članka 25. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 6/2002, ne može opravdati ništavost osporavanog dizajna.

               58

               Slijedi da prvi tužiteljev prigovor treba odbiti kao bespredmetan jer, čak i pod pretpostavkom da je EUIPO prihvatio registrirati osporavani dizajn kao skupinu limenki, to stajalište ne bi obvezivalo žalbeno vijeće.

               59

               U okviru drugog tužiteljeva prigovora treba ocijeniti osnovanost odbijanja žalbenog vijeća da odredi osporavani dizajn kao skupinu limenki ili, drugim riječima, da tri limenke različitih veličina koje su prikazane u osporavanom dizajnu doživi kao jedinstven predmet. Tužiteljev interes da se osporavani dizajn odredi kao skupina limenki sastoji se u činjenici da raniji dizajni na koje se intervenijent pozvao nisu predstavljali skupine limenki, nego samo jednu limenku. Stoga bi određivanje osporavanog dizajna kao skupine limenki predstavljalo njegov razlikovni element u odnosu na ranije dizajne, kao što je to, uostalom, Odjel za poništaje naveo u točki 17. svoje odluke od 8. lipnja 2012.

               60

               Kao što je to žalbeno vijeće s pravom napomenulo u točki 18. pobijane odluke, predmet dizajna može biti samo jedinstven predmet jer se u članku 3. točki (a) Uredbe br. 6/2002 izričito spominje vanjski izgled „proizvoda”. Nadalje, žalbeno je vijeće a da pritom nije počinilo pogrešku u točki 18. pobijane odluke pojasnilo da skupina proizvoda može predstavljati „proizvod” u smislu gore navedene odredbe ako se estetski podudaraju, ako su funkcionalno povezani i ako se obično prodaju kao jedinstven proizvod.

               61

               Krenuvši od tih pretpostavki, koje stranke, uostalom, nisu osporavale, žalbeno vijeće u točki 19. pobijane odluke zaključilo je da osporavani dizajn ne ispunjava tri uvjeta navedena u gornjoj točki 60. i da ga, slijedom toga, nije moguće doživjeti kao jedinstven predmet. Prema mišljenju žalbenog vijeća, kada se nudi skupina limenki za pića, uvijek je riječ o limenkama iste veličine, što se podrazumijeva osobito imajući u vidu prijevoz i skladištenje.

               62

               Zaključak žalbenog vijeća o tome da u ovom slučaju ne postoji jedinstven predmet također nije zahvaćen pogreškom. Naime, neovisno o pitanju načina na koji se prodaju limenke za pića, očito je da tri limenke prikazane na osporavanom dizajnu ne ispunjavaju zajedničku funkciju u smislu da ne ispunjavaju funkciju koju ne može ispuniti svaka od njih pojedinačno, kao što je to, primjerice, slučaj s priborom za jelo ili šahovskom pločom i šahovskim figurama, koje spominje žalbeno vijeće (vidjeti u tom smislu presudu od 25. listopada 2013., Merlin i dr./OHIM – Dusyma (Igra), T‑231/10, neobjavljena, EU:T:2013:560, t. 32.).

               63

               Iz razmatranja iz gornjih točaka 59. do 62. proizlazi da drugi tužiteljev prigovor treba odbiti kao neosnovan.

               64

               Valja podsjetiti da tužitelj u okviru trećeg prigovora žalbenom vijeću prigovara da je u točki 20. pobijane odluke odbilo uzeti u obzir opis osporavanog dizajna na engleskom jeziku, uz obrazloženje da ga nije podnio na jeziku prijave za registraciju koji je odabrao, odnosno na njemačkom jeziku. Tvrdi da je zbog te pogreške pobijana odluka zahvaćena nedostacima jer je žalbeno vijeće, ne uzimajući u obzir taj opis, netočno odredilo osporavani dizajn kao pojedinačnu limenku prikazanu u trima različitim veličinama, a ne kao skupinu limenki.

               65

               Taj tužiteljev prigovor valja odbiti kao bespredmetan.

               66

               Naime, s jedne strane iz članka 36. stavka 3. točke (a) Uredbe br. 6/2002 proizlazi je svrha opisa koji se može nalaziti u prijavi za registraciju dizajna pobliže objasniti prikaz ili uzorak, a s druge strane iz članka 36. stavka 6. navedene uredbe proizlazi da taj opis ne može utjecati na opseg zaštite dizajna kao takvog. Člankom 10. stavkom 1. te uredbe, naslovljenim „Opseg zaštite”, pojašnjeno je da opseg zaštite priznat dizajnom Zajednice uključuje bilo koji dizajn koji na upućenog korisnika ne ostavlja drukčiji ukupan dojam.

               67

               Slijedi da opis koji se eventualno nalazi u prijavi za registraciju ne može utjecati na materijalnopravna razmatranja koja se odnose na novost ili individualni karakter predmetnog dizajna. To, uostalom, potvrđuje članak 1. stavak 2. točka (a) Uredbe Komisije (EZ) br. 2245/2002 od 21. listopada 2002. o provedbi Uredbe br. 6/2002 (SL 2002., L 341, str. 28.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 42., str. 70.), koji, među ostalim, predviđa da se opis mora odnositi isključivo na ona obilježja koja su vidljiva u reprodukciji dizajna ili njegova uzorka i da taj opis ne smije sadržavati izjave o navodnoj novosti dizajna, individualnom karakteru dizajna ili njegovoj tehničkoj vrijednosti.

               68

               Također slijedi da taj opis ne može utjecati ni na odgovor na pitanje koji je predmet zaštite predmetnog dizajna koji je nedvojbeno povezan s razmatranjima koja se odnose na novost ili individualni karakter dizajna (vidjeti gornju točku 56.).

               69

               U ovom slučaju, kao što je to već utvrđeno, žalbeno je vijeće a da pritom nije počinilo pogrešku odredilo predmet zaštite osporavanog dizajna kao da se sastoji od oblika pojedinačne limenke prikazane u trima različitim veličinama i odbilo odrediti taj predmet kao skupinu limenki. S obzirom na razmatranja iz gornjih točaka 66. do 68., slijedi da hipotetsko uzimanje žalbenog vijeća u obzir opisa osporavanog dizajna na engleskom jeziku ni u kojem slučaju ne može dovesti u pitanje definiciju predmeta zaštite osporavanog dizajna kako ju je odredilo žalbeno vijeće. Ono ne može dovesti u pitanje ni ostala razmatranja žalbenog vijeća o individualnom karakteru. U tom smislu, ovaj tužiteljev prigovor valja odbiti kao bespredmetan.

               70

               Budući da tužitelj žalbenom vijeću prešutno prigovara i da nije uzelo u obzir opise njemačkih dizajna za koje je traženo pravo prvenstva (vidjeti gornju točku 2.), taj prigovor treba odbiti kao neosnovan jer ne postoji nijedno pravno pravilo na temelju kojeg bi žalbeno vijeće u ovom slučaju bilo dužno uzeti u obzir navedene opise. U svakom slučaju, taj je prigovor također bespredmetan zbog istih razloga kao što su oni navedeni u gornjim točkama 66. do 69.

               71

               Imajući u vidu prethodna razmatranja, prvi dio ovog tužbenog razloga treba odbiti.

         Drugi dio tužbenog razloga, koji se temelji na pogrešnoj ocjeni individualnog karaktera osporavanog dizajna

               72

               Tužitelj u biti ističe dva prigovora protiv zaključka žalbenog vijeća o nepostojanju individualnog karaktera osporavanog dizajna.

               73

               Na prvome mjestu, tužitelj osporava utvrđenje žalbenog vijeća iz točke 34. pobijane odluke prema kojem se odnos između visine i širine (odnosno proporcije) čini otprilike jednakim u dizajnima koje treba usporediti. U tom utvrđenju žalbeno vijeće zanemarilo je činjenicu da osporavani dizajn prikazuje skupinu od triju limenki različitih proporcija, a očito je da raniji dizajni ne mogu istodobno ostavljati jednak ukupan dojam u odnosu na svaku od te tri limenke.

               74

               Na drugome mjestu, tužitelj žalbenom vijeću prigovara da je u točki 34. pobijane odluke smatralo da upućeni korisnik ne pridaje važnost razlikama u veličini limenki za pića i da nije uzelo u obzir stupanj znanja tog upućenog korisnika.

               75

               Iz teksta članka 6. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 6/2002 proizlazi da individualni karakter kod registriranog dizajna Zajednice treba ocjenjivati s obzirom na ukupan dojam koji ostavlja na upućenog korisnika. Ukupan dojam upućenog korisnika treba biti različit od onoga koji ostavlja svaki dizajn koji je učinjen dostupnim javnosti prije datuma podnošenja prijave za registraciju ili, ako je bilo zatraženo pravo prvenstva, prije datuma priznatog prvenstva.

               76

               Navedeni ukupni dojam odnosi se na ukupan vizualni dojam koji ostavljaju vidljiva obilježja dizajna o kojem je riječ. To proizlazi iz članka 3. točke (a) Uredbe br. 6/2002, u kojem je „dizajn” definiran kao „vanjski izgled proizvoda u cijelosti ili dijela proizvoda koji proizlazi iz njegovih obilježja, posebno crta, obrisa, boja, oblika, teksture i/ili materijala samoga proizvoda i/ili njegove ornamentacije”. To proizlazi i iz članka 10. stavka 1. Uredbe br. 6/2002, koji u svim jezičnim verzijama upućuje na ukupni dojam koji, kao što je to Opći sud već potvrdio, može biti samo vizualan (vidjeti presudu od 18. ožujka 2010., Grupo Promer Mon Graphic/OHIM – PepsiCo (Prikaz kružnog promotivnog artikla), T‑9/07, EU:T:2010:96, t.50.).

               77

               Članak 6. stavak 2. Uredbe br. 6/2002 propisuje da se pri ocjeni individualnog karaktera mora uzeti u obzir stupanj slobode koju je imao dizajner u razvoju dizajna.

               78

               Sukladno sudskoj praksi, individualni karakter dizajna proizlazi iz različitog ukupnog dojma ili iz činjenice da kod upućenog korisnika nije nastao dojam „već viđenog” u odnosu na sve ono što je postojalo ranije u okviru skupnosti dizajna, bez uzimanja u obzir razlika koje se ne ističu dovoljno da bi utjecale na navedeni ukupni dojam, iako premašuju beznačajne detalje, ali uzimajući u obzir razlike koje se dovoljno ističu da bi stvorile različite dojmove o cjelini (presude od 7. studenoga 2013., Budziewska/OHIM – Puma (Puma u skoku), T‑666/11, neobjavljena, EU:T:2013:584, t. 29. i od 29. listopada 2015., Roca Sanitario/OHIM – Villeroy & Boch (Slavine s jednom ručkom), T‑334/14, neobjavljena, EU:T:2015:817, t. 16.).

               79

               Usporedba ukupnih dojmova koje ostavljaju dizajni mora biti sintetička i ne može se ograničiti na analitičku usporedbu nabrajanja sličnosti i razlika. Ta usporedba mora se odnositi samo na stvarno zaštićene elemente, a ne uzimaju se u obzir obilježja koja su isključena od zaštite (presuda od 7. studenoga 2013., Puma u skoku, T‑666/11, neobjavljena, EU:T:2013:584, t. 30.).

               80

               Prilikom ocjene individualnog karaktera dizajna valja također uzeti u obzir stajalište upućenog korisnika. Prema sudskoj praksi, pojam „upućeni korisnik” u smislu članka 6. Uredbe br. 6/2002 ne odnosi se ni na proizvođača ni na prodavatelja proizvoda u kojima bi predmetni dizajni trebali biti sadržani ili na koje bi trebali biti primijenjeni. Upućeni korisnik je osoba koja primjenjuje poseban oprez i raspolaže određenim znanjem o stanju prijašnjih dizajna, odnosno o skupnosti postojećih dizajna koji se odnose na predmetni proizvod i koji su bili učinjeni dostupnima na dan podnošenja prijave osporavanog dizajna ili, ako je to slučaj, na dan kada je zatraženo pravo prvenstva (presude od 18. ožujka 2010., Prikaz kružnog promotivnog artikla, T‑9/07, EU:T:2010:96, t. 62. i od 29. listopada 2015., Slavine s jednom ručkom, T‑334/14, neobjavljena, EU:T:2015:817, t. 18. i 23.).

               81

               Kada je riječ o stupnju pažnje upućenog korisnika, sud Unije pojasnio je da, iako upućeni korisnik nije prosječno obaviješten prosječni korisnik koji postupa s uobičajenom pažnjom i opreznošću koji dizajn doživljava kao cjelinu i ne upušta se u ispitivanje njegovih različitih detalja, nije također ni stručnjak odnosno specijalist koji bi bio sposoban primijetiti minimalne razlike u detaljima koje bi mogle postojati između dizajnâ u sukobu. Obilježje „upućeni” sugerira da korisnik poznaje različite dizajne koji postoje u predmetnom sektoru, da raspolaže određenim stupnjem znanja u odnosu na obilježja koja ti dizajni uobičajeno sadrže i kao rezultat svojeg interesa za navedene proizvode pokazuje relativno visok stupanj pažnje kada se njima koristi, a nije dizajner ili tehnički stručnjak (presuda od 20. listopada 2011., PepsiCo/Grupo Promer Mon Graphic, C‑281/10 P, EU:C:2011:679, t. 59.).

               82

               Zakonitost pobijane odluke valja ocijeniti s obzirom na ta načela.

               83

               Na prvome mjestu, valja napomenuti da je žalbeno vijeće u točki 25. pobijane odluke upućenog korisnika definiralo kao osobu koja je u industriji pića zadužena za punjenje pića u boce i koja se s relevantnim ponudama upoznaje putem specijaliziranih časopisa i kataloga kao i posjećujući specijalizirane salone. Stranke nisu osporavale tu definiciju upućenog korisnika, a iz spisa ne proizlazi da bi ona bila pogrešna.

               84

               Na drugome mjestu, žalbeno je vijeće u točki 27. pobijane odluke smatralo da je, kada je riječ o limenkama za piće, stupanj slobode njihova dizajnera ograničen samo u mjeri u kojoj je kao standard utvrđen samo cilindrični oblik baze i u kojoj je okrugli oblik poklopca i dna uvjetovan tim oblikom baze. Osim toga, to je vijeće utvrdilo da ograničenja u pogledu veličine limenki proizlaze iz obujma, koji obično ne premašuje 500 ml i koji odgovara uobičajenim količinama koje se u trgovini koriste za prodaju pića. Smatra da ne postoje druga ograničenja, a nije ih naveo ni tužitelj. U točki 27. pobijane odluke zaključilo je da je sloboda dizajnera ograničena u pogledu konfiguracije oblika cilindrične baze, grla limenke i dna limenke. Kako bi potkrijepilo taj zaključak, uputilo je na reprodukciju limenke koja se koristi za pivo Heineken, a koju je podnio intervenijent.

               85

               Ta razmatranja žalbenog vijeća treba prihvatiti, a stranke ih, uostalom, nisu ni osporavala.

               86

               Na trećemu mjestu, žalbeno vijeće usporedilo je osporavani dizajn s ranijim dizajnima.

               87

               U tom kontekstu, žalbeno vijeće s pravom je u točki 29. pobijane odluke utvrdilo da osporavani dizajn prikazuje tri limenke za pića, bez otisnutog teksta, bijele i crne boje, i da iz prikaza nije bilo moguće jasno odrediti jesu li limenke imale poklopac. Žalbeno vijeće s pravom je zaključilo da pri ocjeni ukupnog dojma ne treba uzeti u obzir konfiguraciju poklopca limenke, s obzirom na to da se pri usporedbi kao temelj mogu uzeti samo obilježja osporavanog dizajna koja su učinjena dostupnima.

               88

               U točki 32. pobijane odluke žalbeno vijeće s pravom je utvrdilo da svi uspoređeni dizajni prikazuju cilindričnu limenku s glatkim stijenkama koja je lagano svijena prema dnu i prema poklopcu, tako da je promjer dna i grla limenke nešto manji.

               89

               Žalbeno vijeće u točki 33. pobijane odluke smatralo je da su razlike u koncepciji grla i dna limenke na koje se tužitelj poziva u najboljem slučaju beznačajne i da ih nije moguće primijetiti golim okom. Smatra da, čak i da su uspoređeni dizajni bili različiti u koncepciji profila dna, te razlike ne bi utjecale na ukupan dojam.

               90

               U točki 34. pobijane odluke žalbeno vijeće smatralo je da razlike u proporcijama limenki na koje se pozvao tužitelj nisu primjetne i da se odnos između visine i širine u uspoređenim dizajnima čini otprilike jednakim. Smatralo je da, čak i kad bi upućeni korisnik primijetio razlike u proporcijama, one ne bi imale utjecaja na ukupan dojam. Osim toga, žalbeno vijeće smatralo je da prikaz osporavanog dizajna u trima veličinama ne dokazuje da postoji relevantna razlika jer je upućeni korisnik upoznat s uobičajenim obujmima limenki za pića i pri ukupnom dojmu ne pridaje važnost razlikama u njihovim veličinama.

               91

               Stoga je žalbeno vijeće u točki 35. pobijane odluke zaključilo da osporavani dizajn nema individualni karakter.

               92

               Predmetne ocjene i zaključak žalbenog vijeća nisu zahvaćeni pogreškom. Oni, među ostalim, nisu dovedeni u pitanje dvama prigovorima koje je iznio tužitelj.

               93

               Kada je riječ o prvom prigovoru (vidjeti gornju točku 73.), najprije valja pojasniti da relevantnu usporedbu ne predstavlja ona izvršena između triju limenki, dakako, različitih veličina (odnosno obujama) prikazanih u osporavanom dizajnu, nego ona izvršena između tih triju limenki i limenki prikazanih u ranijim dizajnima. Osim toga, valja istaknuti da se ta usporedba izvršava između ukupnog dojma koji ostavljaju tri limenke prikazane u osporavanom dizajnu i onog koji ostavljaju limenke prikazane u ranijim dizajnima i ne izvršava se između pojedinačnih obilježja. Osim toga, valja utvrditi da iz prikaza limenki koje se nalaze na osporavanom dizajnu ne proizlaze ni konkretne dimenzije ni obujmi, kao što je to, uostalom, žalbeno vijeće s pravom napomenulo u točki 37. pobijane odluke.

               94

               U tom kontekstu, prvi je tužiteljev prigovor bespredmetan jer, čak i pod pretpostavkom da se odnos između visine i širine u uspoređenim dizajnima ne čini otprilike jednakim, kao što je to žalbeno vijeće tvrdilo u točki 34. pobijane odluke, ta okolnost ne dokazuje da postoji razlika u ukupnom dojmu ostavljenom na upućenog korisnika. I samo žalbeno vijeće ističe bespredmetnost te argumentacije, tvrdeći u točki 34. pobijane odluke da, čak i kad bi upućeni korisnik primijetio razlike u proporcijama (tj. u odnosima između visine i širine), one ne bi imale utjecaja na ukupan dojam. Tu tvrdnju treba prihvatiti, vodeći osobito računa o razmatranjima žalbenog vijeća iz točaka 32. i 33. pobijane odluke, koja nisu zahvaćena pogreškom.

               95

               Drugi tužiteljev prigovor (vidjeti gornju točku 74.) također treba odbiti.

               96

               Naime, točku 34. pobijane odluke, u kojoj žalbeno vijeće tvrdi da je upućeni korisnik upoznat s uobičajenim obujmima limenki za pića i da pri ukupnom dojmu ne pridaje važnost razlikama u veličinama koje se na njih odnose, treba tumačiti u vezi s točkom 27. navedene odluke, u kojoj žalbeno vijeće tvrdi, a što nije osporeno, da obujam limenki za pića, koji određuje njihovu veličinu, obično ne premašuje 500 ml i da odgovara uobičajenim količinama koje se u trgovini koriste za prodaju pića. Nadalje, valja podsjetiti da je odlučujući kriterij za ocjenu individualnog karaktera osporavanog dizajna ukupan vizualni dojam koji ostavlja na upućenog korisnika u usporedbi s ukupnim vizualnim dojmom koji na njega ostavljaju raniji dizajni i da je taj ukupni dojam posljedica niza obilježja dizajna, a ne pojedinačnog obilježja.

               97

               U tom kontekstu, uzimajući u obzir pojašnjenja žalbenog vijeća iz točke 27. pobijane odluke, ali i ona iz njezinih točaka 32. i 33., treba odbiti drugi tužiteljev prigovor. Naime, iako, dakako, osoba koja puni pića u boce, koja u ovom slučaju predstavlja upućenog korisnika, pri obavljanju svoje djelatnosti vodi računa o veličini, odnosno o obujmu limenke, to uzimanje u obzir u ovom slučaju ne utječe na usporedbu ukupnih dojmova koje ostavljaju uspoređeni dizajni, imajući u vidu činjenicu da sve limenke imaju slična obilježja, kao što to proizlazi iz točaka 32. i 33. te odluke, te da su obujmi limenki (koji utječu na njihovu veličinu) u određenoj mjeri standardizirani, kao što to proizlazi iz točke 27. iste odluke.

               98

               Kako bi osporio razmatranja žalbenog vijeća iz točke 34. pobijane odluke, tužitelj se u bitnome oslanja na članak iz specijaliziranog časopisa. Prema njegovu mišljenju, taj članak upućuje na to da su prije nego što je uvedena „limenka sleek”, koja je prikazana u osporavanom dizajnu, postojale samo „standardne limenke” i „limenke slim” te da to uvođenje, dakle, predstavlja inovaciju. Navodi i da navedeni članak dokazuje i da veličina i oblik limenke imaju posebnu važnost za upućenog korisnika.

               99

               U članku o kojem je riječ opisuje se nastanak limenke „sleek” i navodi se razlika između promjera te limenke i onoga limenki koje su već postojale na tržištu, odnosno „standardnih” i limenki „slim”. Međutim, navedeni članak ne dovodi u pitanje razmatranje žalbenog vijeća iz točke 34. pobijane odluke prema kojem je upućeni korisnik upoznat s uobičajenim obujmima limenki za pića i pri ukupnom dojmu ne pridaje važnost razlikama u njihovim veličinama. Nadalje, iako taj članak stavlja naglasak na razliku u promjeru koji obilježava limenku „sleek” u odnosu na „standardne” i limenke „slim”, valja podsjetiti na bespredmetnost prvog tužiteljeva prigovora koji se odnosi na razliku u proporcijama uspoređenih limenki (vidjeti gornju točku 94.). Naime, čak i pod pretpostavkom da navedene limenke imaju različite promjere, što, naime, ne proizlazi iz njihova izgleda, ta okolnost ne dokazuje da postoji razlika u ukupnom dojmu koji se ostavlja na upućenog korisnika. Naposljetku, iako tužitelj u svojoj argumentaciji stavlja naglasak na narav „sleek” limenki prikazanih u osporavanom dizajnu, ta narav ne proizlazi iz izgleda tih limenki i više odgovara zamisli čiji je cilj promocija, kao što to proizlazi i iz članka o kojem je riječ. Slijedi da ta narav „sleek” limenke ne predstavlja ni obilježje koje bi moglo sudjelovati u stvaranju ukupnog dojma kod upućenog korisnika.

               100

               Na temelju prethodnih razmatranja, valja odbiti drugi dio ovog tužbenog razloga i, slijedom toga, tužbeni razlog u cijelosti. Posljedično, tužbu valja odbiti.

         Troškovi

               101

               Sukladno članku 134. stavku 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da tužitelj nije uspio u postupku, a da su EUIPO i intervenijent podnijeli zahtjev da mu se naloži snošenje troškova, valja mu naložiti snošenje troškova.

               102

               Osim toga, intervenijent je podnio zahtjev da se tužitelju naloži snošenje troškova koje je snosio u postupku pred Odjelom za poništaje i postupku pred žalbenim vijećem. U tom pogledu treba podsjetiti da se, sukladno članku 190. stavku 2. Poslovnika Općeg suda, nužni troškovi koji su strankama nastali pred žalbenim vijećem smatraju troškovima čiju je naknadu moguće tražiti. Međutim, to ne vrijedi i za troškove koje je snosio u cilju postupka pred Odjelom za poništaje (vidjeti u tom smislu presudu od 25. travnja 2013., Kućište ručnog sata, T‑80/10, neobjavljenu, EU:T:2013:214, t. 164.). Stoga je intervenijentov zahtjev koji se odnosi na troškove koje je snosio u okviru postupka pred EUIPO‑om moguće prihvatiti samo u pogledu nužnih troškova koje je snosio u cilju postupka pred žalbenim vijećem.

               Slijedom navedenoga,
               OPĆI SUD (prvo vijeće),
               proglašava i presuđuje:

                           1)

                           Društvu Ball Beverage Packaging Europe Ltd dopušta se da kao tužitelj zamijeni društvo Ball Europe GmbH.

                           2)

                           Tužba se odbija.

                           3)

                           Društvu Ball Beverage Packaging Europe nalaže se snošenje troškova, uključujući i nužne troškove koje je društvo Crown Hellas Can SA snosilo u cilju postupka pred žalbenim vijećem Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO).

                           Kanninen

                           Buttigieg

                           Calvo‑Sotelo Ibáñez‑Martín

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 13. lipnja 2017.
                     Potpisi

            (
            1
         )	Jezik postupka: njemački