title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 21. rujna 2017.#Europska komisija protiv Savezne Republike Njemačke.#Povreda obveze države članice – Oporezivanje – Porez na dodanu vrijednost – Direktiva 2006/112/EZ – Članak 132. stavak 1. točka (f) – Izuzeće koje se odnosi na isporuku usluga koje nezavisne grupe osoba pružaju svojim članovima – Ograničenje na nezavisne grupe čiji članovi obavljaju ograničen broj profesija.#Predmet C-616/15.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      21. rujna 2017. (
            *1
         )
      „Povreda obveze države članice – Oporezivanje – Porez na dodanu vrijednost – Direktiva 2006/112/EZ – Članak 132. stavak 1. točka (f) – Izuzeće koje se odnosi na isporuku usluga koje nezavisne grupe osoba pružaju svojim članovima – Ograničenje na nezavisne grupe čiji članovi obavljaju ograničen broj profesija”
      U predmetu C‑616/15,
      povodom tužbe zbog povrede obveze na temelju članka 258. UFEU‑a, podnesene 20. studenoga 2015.,

         Europska komisija, koju zastupaju M. Owsiany‑Hornung, B.-R. Killmann i R. Lyal, u svojstvu agenata,
      tužitelj,
      protiv

         Savezne Republike Njemačke, koju zastupaju T. Henze, J. Möller i K. Petersen, u svojstvu agenata,
      tuženika,
      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, E. Juhász, C. Vajda (izvjestitelj), K. Jürimäe i C. Lycourgos, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: X. Lopez Bancalari, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 15. veljače 2017.,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 5. travnja 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Europska komisija tužbom traži od Suda da utvrdi da je Savezna Republika Njemačka, time što je izuzeće od poreza na dodanu vrijednost (PDV) ograničila na nezavisne grupe osoba (u daljnjem tekstu: NGO) čiji članovi obavljaju ograničen broj zanimanja, povrijedila obveze koje ima na temelju članka 132. stavka 1. točke (f) Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL 2006., L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.).

         Pravni okvir
      Pravo Unije
      Šesta direktiva

               2

               Šesta direktiva Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet – zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena osnovica za razrezivanje (SL 1977., L 145, str. 1.; u daljnjem tekstu: Šesta direktiva) ukinuta je i zamijenjena, počevši od 1. siječnja 2007., Direktivom 2006/112. U članku 4. stavku 5. Šeste direktive bilo je određeno:
               „Državne, regionalne i lokalne vlasti i ostali subjekti javnog prava ne smatraju se poreznim obveznicima u pogledu aktivnosti ili transakcija u kojima sudjeluju kao javna tijela, čak i u slučaju gdje ubiru davanja, pristojbe, doprinose ili plaćanja vezano uz te aktivnosti ili transakcije.
               Međutim, kad sudjeluju u takvim aktivnostima ili transakcijama smatraju se poreznim obveznicima u pogledu onih aktivnosti ili transakcija gdje bi postupanje s njima kao s osobama koje nisu porezni obveznici dovelo do značajnog narušavanja tržišnog natjecanja.
               U svakom slučaju, gore navedeni subjekti smatraju se poreznim obveznicima u pogledu aktivnosti navedenih u Prilogu D., pod uvjetom da one nisu zanemarive.
               […]” [neslužbeni prijevod]

               3

               U članku 13. slovu A Šeste direktive bilo je propisano:
               „1.   Ne dovodeći u pitanje ostale odredbe Zajednice, države članice izuzimaju od poreza, u skladu s uvjetima koje utvrđuju u svrhu osiguranja ispravne i izravne primjene niže navedenih izuzeća, te u svrhu sprečavanja eventualne utaje, izbjegavanja ili zloporaba:
               […]

                        (f)

                        isporuke usluga od strane nezavisnih grupa osoba koje obavljaju aktivnost koja je izuzeta od PDV‑a ili u pogledu koje one nisu porezni obveznici, u svrhu pružanja svojim članovima usluga koje su izravno potrebne za obavljanje te aktivnosti, kada takve grupe od svojih članova potražuju samo točnu nadoknadu njihovog udjela u zajedničkim troškovima, pod uvjetom da takvo izuzeće ne uzrokuje narušavanje tržišnog natjecanja;

                  […]” [neslužbeni prijevod]

               4

               Člankom 28. stavcima 3. i 4. te direktive bilo je određeno:
               „3.   Tijekom prijelaznog razdoblja iz stavka 4. države članice mogu:

                        (a)

                        nastaviti oporezivati transakcije koje su izuzete od poreza na temelju članaka 13. ili 15. i koje su popisane u Prilogu E;
                        […]

                  4.   Prijelazno razdoblje prvotno se određuje u trajanju od pet godina, počevši od 1. siječnja 1978. Najkasnije šest mjeseci prije kraja tog razdoblja, a kasnije po potrebi, Vijeće će na temelju Komisijina izvješća preispitati situaciju što se tiče odstupanja navedenih u stavku 3. te će na Komisijin prijedlog jednoglasno odlučiti o eventualnom ukidanju određenih ili svih odstupanja.” [neslužbeni prijevod]

               5

               U Prilogu E spomenutoj direktivi, naslovljenom „Popis transakcija iz članka 28. stavka 3. točke (a)”, bilo je predviđeno:
               […]
               3.   transakcije iz članka 13. slova A stavka 1. točke (f), osim transakcija medicinskih ili paramedicinskih grupa;
               […]” [neslužbeni prijevod]

         Osamnaesta direktiva 89/465/EEZ

               6

               U skladu s člankom 1. Osamnaeste direktive Vijeća 89/465/EEZ od 18. srpnja 1989. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet – ukidanje određenih odstupanja predviđenih člankom 28. stavkom 3. Šeste direktive 77/388 (SL 1989., L 226, str. 21.):
               „Direktiva 77/388/EEZ mijenja se kako slijedi:

                        1.

                        u Prilogu E ukidaju se, počevši od 1. siječnja 1990., transakcije iz točaka 1., 3. do 6., 8., 9., 10., 12., 13. i 14.

                  […]” [neslužbeni prijevod]

         Direktiva 2006/112

               7

               U članku 13. stavku 1. prvom i drugom podstavku Direktive 2006/112 propisano je:
               „Državne, regionalne i lokalne vlasti i ostali subjekti javnog prava ne smatraju se poreznim obveznicima u pogledu aktivnosti ili transakcija u kojima sudjeluju kao javna tijela, čak i u slučaju gdje ubiru davanja, pristojbe, doprinose ili plaćanja vezano uz te aktivnosti ili transakcije.
               Međutim, kad sudjeluju u takvim aktivnostima ili transakcijama smatraju se poreznim obveznicima u pogledu onih aktivnosti ili transakcija gdje bi postupanje s njima kao s osobama koje nisu porezni obveznici dovelo do značajnog narušavanja tržišnog natjecanja.”

               8

               U članku 131. Direktive 2006/112, koji se nalazi u poglavlju 1., naslovljenom „Opće odredbe” i smještenom u njezinoj glavi IX. koja nosi naslov „Izuzeća”, određuje se:
               „Izuzeća predviđena poglavljima 2. do 9. primjenjuju se bez dovođenja u pitanje ostalih odredaba Zajednice i u skladu s uvjetima koje države članice utvrđuju u svrhu osiguranja ispravne i izravne primjene tih izuzeća i sprečavanja eventualne utaje, izbjegavanja ili zloporabe.”

               9

               U članku 132. stavku 1. Direktive 2006/112, koji se nalazi u poglavlju 2. njezine glave IX., naslovljenom „Izuzeća koja se odnose na određene aktivnosti od javnog interesa”, predviđa se:
               „Države članice dužne su izuzeti sljedeće transakcije:

                        (a)

                        isporuke usluga koju obavljaju javne poštanske službe osim putničkog prijevoza i telekomunikacijskih usluga i isporuke robe koja je s time povezana;

                        (b)

                        bolničku i medicinsku zaštitu i usko povezane aktivnosti koje obavljaju subjekti javnog prava ili, u socijalnim uvjetima koji su slični onima koji se primjenjuju na subjekte javnog prava, bolnice, centre za medicinsko liječenje ili dijagnostiku i ostale valjano priznate institucije slične prirode;

                        (c)

                        pružanje medicinske skrbi u okviru obavljanja medicinskih ili paramedicinskih profesija u skladu s njihovim definicijama u dotičnoj državi članici;

                        (d)

                        isporuku ljudskih organa, krvi i mlijeka;

                        (e)

                        isporuku usluga koje pružaju zubni tehničari u svom profesionalnom svojstvu i isporuka zubnih proteza koju obavljaju zubari ili zubarski tehničari;

                        (f)

                        isporuke usluga od strane nezavisnih grupa osoba koje obavljaju aktivnost koja je izuzeta od PDV‑a ili u pogledu koje one nisu porezni obveznici, u svrhu pružanja svojim članovima usluga koje su izravno potrebne za obavljanje te aktivnosti, kada takve grupe od svojih članova potražuju samo točnu nadoknadu njihovog udjela u zajedničkim troškovima, pod uvjetom da takvo izuzeće ne uzrokuje narušavanje tržišnog natjecanja;

                        (g)

                        isporuke usluga i robe usko povezane uz rad koji se odnosi na socijalnu skrb i socijalnu zaštitu, uključujući one koje pružaju domovi umirovljenika, subjekti javnog prava ili druga tijela koja se u dotičnoj državi članici priznaju kao tijela koja su posvećena socijalnoj dobrobiti;

                  […]

                        (i)

                        obrazovanje djece ili mladih ljudi, školsko ili sveučilišno obrazovanje, stjecanje stručne kvalifikacije ili prekvalifikacija, uključujući isporuke usluga i roba koje su s time usko povezane, od strane subjekta javnog prava koji navedeno imaju za cilj ili od strane ostalih organizacija koje dotična država članica prepoznaje kao organizaciju sa sličnim ciljem;

                  […]

                        (m)

                        isporuku određenih usluga koje su usko povezane sa sportom ili fizičkim odgojem a koje neprofitne organizacije isporučuju osobama koje sudjeluju u sportu ili fizičkom odgoju;

                        (n)

                        isporuku određenih kulturnih usluga i usko povezanih roba koje provode tijela javnog prava ili ostala kulturna tijela koja dotična država članica priznaje;

                  […]”

               10

               U skladu s člankom 133., prvim stavkom Direktive 2006/112:
               „Države članice mogu uvjetovati davanje prava na izuzeće iz točaka (b), (g), (h), (i), (l), (m) i (n) članka 132. stavka 1. tijelima koja nisu subjekti javnog prava u svakom pojedinačnom slučaju jednim od ili više sljedećih uvjeta:
               […]

                        (d)

                        mora biti vjerojatno da izuzeća neće uzrokovati narušavanje tržišnog natjecanja na štetu komercijalnih poduzeća koja podliježu PDV‑u.”

               11

               U članku 135. stavku 1. Direktive 2006/112, koji se nalazi u poglavlju 3. njezine glave IX., naslovljenom „Izuzeća ostalih aktivnosti”, predviđa se:
               „Države članice dužne su izuzeti sljedeće transakcije:

                        (a)

                        transakcije osiguranja i reosiguranja, uključujući povezane usluge koje vrše posrednici i zastupnici u osiguranju;

                  […]

                        (d)

                        transakcije, uključujući ugovaranje, koje se odnose na depozitne i tekuće račune, plaćanja, transfere, dugove, čekove i druge utržive instrumente, ali isključujući naplatu dugova;

                        (e)

                        transakcije, uključujući ugovaranje, koje se odnose na valutu, novčanice i kovanice koje se koriste kao zakonito sredstvo plaćanja, s izuzetkom kolekcionarskih predmeta [kolekcionarskih novčanica i kovanica], odnosno zlata, srebra ili drugog metalnog novca ili novčanica koje se obično ne koriste kao zakonito sredstvo plaćanja ili kovanic[a] [i novčanica] od numizmatičkog značaja;

                  […]”

         Njemačko pravo

               12

               Drugo poglavlje Umsatzsteuergesetza (Zakon o porezu na promet, u daljnjem tekstu: UStG), naslovljeno „Izuzeće i povrat poreza”, sadržava u svojem članku 4. popis usluga izuzetih od PDV‑a. Na temelju članka 4. točke 14. UStG‑a, u verziji primjenjivoj na sporne činjenice, izuzeti su:

                        „a)

                        pružanje medicinske skrbi u okviru obavljanja medicinskih ili paramedicinskih profesija ili profesija liječnika, zubara, naturopata, fizioterapeuta, primalje ili bilo koje druge slične medicinske profesije. Prva rečenica ne primjenjuje se na isporuku ili popravak zubnih proteza […] i ortodontskih aparata […], ako ih je poduzetnik proizveo ili popravio u okviru vlastitog poslovanja;

                        (b)

                        bolnička i medicinska zaštita, uključujući dijagnostiku, zdravstvene pretrage, prevenciju, rehabilitaciju, pomoć pri porodu i usluge hospicija, kao i usko povezane aktivnosti koje obavljaju subjekti javnog prava […];

                  […]

                        (d)

                        druge isporuke usluga koje grupe čiji članovi obavljaju profesije iz točke (a) ili su dio ustanova iz točke (b) pružaju svojim članovima kada su te usluge izravno potrebne za obavljanje aktivnosti iz točke (a) ili (b) i grupe koje od svojih članova potražuju samo točnu nadoknadu njihovih udjela u zajedničkim troškovima;

                  […]”

         Predsudski postupak

               13

               Pismom opomene od 23. studenoga 2009. Komisija je Saveznu Republiku Njemačku obavijestila o sumnjama u usklađenost nacionalnih odredbi o izuzeću od PDV‑a, koje se odnosi na isporuku usluga od strane nezavisnih grupa osoba koje obavljaju aktivnost koja je izuzeta od tog poreza ili u pogledu koje one nisu porezni obveznici, u svrhu pružanja svojim članovima usluga koje su izravno potrebne za obavljanje te aktivnosti.

               14

               Komisija je u tom pismu navela da je njemačkim pravom to izuzeće ograničeno na isporuku usluga NGO‑ova čiji članovi obavljaju aktivnosti ili profesije u području zdravstva, dok Direktivom 2006/112 predmetno izuzeće nije ograničeno na grupe određenih kategorija profesija, nego je predviđeno za sve one NGO‑ove koji su izuzeti od PDV‑a ili nisu u svojstvu poreznog obveznika u pogledu aktivnosti koju obavljaju. Stoga je Komisija ocijenila da njemačko pravo o porezu na promet nije u skladu s ciljevima prava Unije, poput onih koje se nastoje ostvariti Direktivom 2006/112.

               15

               Savezna Republika Njemačka odgovorila je na pismo opomene obaviješću od 22. ožujka 2010. U njoj je potvrdila da su njemačkim propisom o kojem je riječ stvarno izuzete isporuke usluga NGO‑ova samo ako se radi o grupama liječnika ili osoba koje se bave paramedicinskim profesijama kao i o grupama bolnica ili ustanova iste naravi. Ona je tvrdila da je to ograničenje opravdano činjenicom da je na nacionalnom zakonodavcu da utvrdi koje kategorije profesija mogu ostvariti predmetno izuzeće bez narušavanja tržišnog natjecanja. Stoga je, prema mišljenju te države članice, njemački zakonodavac, nakon ispitivanja, smatrao da je to izuzeće opravdano samo za zdravstveni sektor.

               16

               Komisija je 7. travnja 2011. uputila obrazloženo mišljenje Saveznoj Republici Njemačkoj. U njemu je izrazila sumnju u tvrdnju potonje, prema kojoj su, da bi se izbjeglo narušavanje tržišnog natjecanja, zdravstvene aktivnosti i profesije jedine koje mogu ostvariti predmetno izuzeće. Prema mišljenju Komisije, zakonodavni postupak Unije pokazao je da je cilj Direktive 2006/112 upravo proširiti izuzeće na grupe koje obuhvaćaju druge kategorije osoba. Osim toga, Komisija je tvrdila da su njemački sudovi morali u više navrata proširiti područje primjene predmetnog izuzeća na druge kategorije profesija osim onih taksativno navedenih u njemačkom propisu o porezu na promet.

               17

               Komisija je također navela da ne razumije na temelju kojih je elemenata njemački zakonodavac zaključio da bi došlo do ponovljenih narušavanja tržišnog natjecanja ako bi, osim već izuzetih zdravstvenih profesija, predmetno izuzeće odobrio svim njemačkim gospodarskim sektorima. Ta je institucija smatrala da spomenuti zakonodavac nije smio ocjenjivati mogućnost narušavanja tržišnog natjecanja na temelju općih razmatranja. Naprotiv, prema njezinu mišljenju, predmetno izuzeće trebalo je odbiti samo u slučaju stvarne opasnosti da ono, samo po sebi, trenutačno i u budućnosti, uzrokuje narušavanje tržišnog natjecanja.

               18

               Savezna Republika Njemačka odgovorila je na obrazloženo mišljenje obaviješću od 6. lipnja 2011. U toj je obavijesti spomenuta država članica, kao prvo, naglasila mjesto na kojem se odredba o predmetnom izuzeću nalazi u Direktivi 2006/112, a to je poglavlje o izuzećima koja se odnose na određene aktivnosti od javnog interesa. Iz toga je zaključila da se to izuzeće ne može proširiti na sve aktivnosti gospodarske naravi.

               19

               Kao drugo, Savezna Republika Njemačka navela je da se pri prenošenju predmetne odredbe u nacionalno pravo vodilo računa upravo o zabrani narušavanja tržišnog natjecanja kada se to izuzeće ograničilo na određene kategorije profesija zdravstvenog sektora. U tom pogledu spomenuta država članica naglasila je to da je njemački zakonodavac ocijenio spomenuto izuzeće opravdanim samo u pogledu grupe profesija u području zdravstva s obzirom na to da ne postoje neovisni pružatelji usluga za aktivnosti koje nude takve grupe.

               20

               Kao treće, navedena država članica istaknula je da Komisija nije naznačila koje su to kategorije profesija njemačkim pravom pogrešno isključene iz predmetnog izuzeća.

               21

               Savezna Republika Njemačka stoga je odbila Komisijin zahtjev da poduzme sve potrebne mjere kako bi postupila u skladu s obrazloženim mišljenjem.

               22

               Budući da se njemačkim propisom o porezu na promet izuzeće od PDV‑a nastavilo ograničavati na NGO‑ove čiji članovi obavljaju aktivnost u zdravstvenom sektoru, Komisija je odlučila Sudu podnijeti predmetnu tužbu.

         O tužbi
      Argumentacija stranaka

               23

               Komisija ističe da sporno njemačko zakonodavstvo, to jest članak 4. točka 14. UStG‑a, ograničava izuzeće predviđeno u članku 132. stavku 1. točki (f) Direktive 2006/112 na usluge koje pružaju NGO‑ovi čiji članovi obavljaju ograničen broj profesija, uglavnom ograničenih na područje zdravstva. Prema Komisijinom mišljenju, to je ograničenje protivno spomenutom članku 132. stavku 1. točki (f).

               24

               Kao prvo, ona smatra da navedeno zakonodavstvo nije u skladu s područjem primjene članka 132. stavka 1. točke (f) Direktive 2006/112 jer on nije ograničen na usluge koje pružaju NGO‑ovi čiji članovi obavljaju točno određene kategorije profesija.

               25

               Prema mišljenju Komisije, izuzeće predviđeno u toj odredbi nije ograničeno na NGO‑ove čiji članovi obavljaju aktivnosti od općeg interesa, nego obuhvaća sve NGO‑ove čiji članovi obavljaju aktivnost izuzetu od PDV‑a. Ta institucija dodaje da – čak i ako bi to izuzeće obuhvaćalo samo one NGO‑ove čiji članovi obavljaju aktivnosti od općeg interesa – njegovo područje primjene ne bi bilo ograničeno na NGO‑ove čiji članovi obavljaju profesije u području zdravstva, kako je to predviđeno spornim njemačkim zakonodavstvom.

               26

               Komisija smatra da njezino tumačenje područja primjene članka 132. stavka 1. točke (f) Direktive 2006/112 potvrđuju tekst te odredbe, cilj koji se njome nastoji ostvariti i povijesne okolnosti u kojima je ona donesena, kao i presuda od 20. studenoga 2003., Taksatorringen (C‑8/01, EU:C:2003:621), u kojoj je Sud, prema mišljenju Komisije, sporno izuzeće primijenio na isporuke usluga koje je pružala skupina osiguravajućih društava.

               27

               Navedena institucija smatra da to što je poglavlje u kojem se nalazi članak 132. stavak 1. točka (f) Direktive 2006/112 naslovljeno „Izuzeća koja se odnose na određene aktivnosti od javnog interesa” samo po sebi ne dopušta da se tekstu te odredbe oduzme njezin nedvojben smisao. Ona smatra da je naslov tog poglavlja rezultat uredničkog nemara koji se može objasniti činjenicom da je početni prijedlog Šeste direktive predviđao ograničavanje spornog izuzeća na medicinske odnosno paramedicinske NGO‑ove.

               28

               Kao drugo, Komisija ocjenjuje da se sporno njemačko zakonodavstvo ne može opravdati upućivanjem na uvjet o nepostojanju narušavanja tržišnog natjecanja iz članka 132. stavka 1. točke (f) Direktive 2006/112.

               29

               Prema mišljenju te institucije, postojanje ili nepostojanje narušavanja tržišnog natjecanja moguće je predvidjeti samo s obzirom na okolnosti predmetnog slučaja. Komisija smatra nemogućim općenito ocijeniti postojanje narušavanja tržišnog natjecanja za usluge koje pružaju određene profesije i za usluge NGO‑a koje su s njime izravno povezane. Stoga tvrdi da je protivno cjelovitoj provedbi Direktive 2006/112 to da sam zakonodavac pristupi takvom ispitivanju po kategoriji, za čitave profesije, kako je to učinio njemački zakonodavac.

               30

               Savezna Republika Njemačka ističe, kao prvo, da iz teksta članka 132. stavka 1. točke (f) Direktive 2006/112 i njegova položaja u toj uredbi, te iz povijesnih okolnosti u kojima je ta odredba donesena i ciljeva koji se njome žele postići, proizlazi da je osobno područje primjene spornog izuzeća ograničeno na grupe osoba koje obavljaju određene aktivnosti od općeg interesa.

               31

               Kada je riječ o tekstu i položaju navedene odredbe, Savezna Republika Njemačka ponajprije ističe da se spomenuto izuzeće nalazi u članku 132. Direktive 2006/112, koji je dio njezina poglavlja 2., naslovljenog „Izuzeća koja se odnose na određene aktivnosti od javnog interesa”. Iz toga slijedi da se izuzeće predviđeno u članku 132. stavku 1. točki (f) te direktive može odnositi samo na isporuke usluga koje pružaju NGO‑ovi čiji članovi obavljaju aktivnosti od općeg interesa.

               32

               Ta država članica konkretno smatra da se izuzeće predviđeno u spomenutoj odredbi primjenjuje samo na NGO‑ove čiji članovi obavljaju aktivnosti navedene u članku 132. stavku 1. točkama (b) do (e) Direktive 2006/112, koje prethode izuzeću spomenutom u njezinu članku 132. stavku 1. točki (f) i odnose se na zdravstveni sektor. Da to nije tako, zakonodavac bi, prema njezinu mišljenju, to izuzeće smjestio na kraj članka 132. Direktive 2006/112 ili čak u poseban članak.

               33

               Savezna Republika Njemačka smatra da je tumačenje prema kojem se sporno izuzeće odnosi na aktivnosti navedene u članku 132. stavku 1. točkama (b) do (e) Direktive 2006/112 potvrđeno načinom na koji je Sud u svojoj presudi od 11. prosinca 2008., Stichting Centraal Begeleidingsorgaan voor de Intercollegiale Toetsing (C‑407/07, EU:C:2008:713, t. 37.), upotrijebio izraz „profesionalci” u okviru svojeg tumačenja tog izuzeća. Naime, prema njezinu mišljenju, u Direktivi 2006/112 pojam „profesija” upotrebljava se poglavito u kontekstu medicinskih profesija.

               34

               Nadalje, Savezna Republika Njemačka tvrdi da je njezina argumentacija potkrijepljena povijesnim okolnostima u kojima je donesen članak 132. stavak 1. točka (f) Direktive 2006/112. U tom pogledu ona osobito ističe da je u prvoj verziji Šeste direktive cilj odredbe članka 28. stavka 3. točke (a) i odredbe točke 3. Priloga E bio osigurati to da se izuzeće predviđeno njezinim člankom 13. slovom A stavkom 1. točkom (f) primijeni na usluge koje pružaju medicinski ili paramedicinski NGO‑ovi, dok bi države članice do 31. prosinca 1989. mogle nastaviti oporezivati slične usluge koje pružaju drugi NGO‑ovi. Ukidanje te mogućnosti nakon 1. siječnja 1990. ne može, prema njezinu mišljenju, izmijeniti područje primjene spornog izuzeća, nego je njegov cilj više otklanjanje određenih isključivo praktičnih poteškoća izvan samog sustava PDV‑a.

               35

               Kao drugo, Savezna Republika Njemačka smatra da je njezino sporno zakonodavstvo opravdano s obzirom na uvjet prema kojem se sporno izuzeće primjenjuje samo ako ne uzrokuje narušavanje tržišnog natjecanja. Ona naglašava da, suprotno tvrdnjama Komisije, nacionalni zakonodavac može u svakoj kategoriji profesija ocijeniti opasnost od narušavanja tržišnog natjecanja koja postoji u nekima od njih i na taj način ograničiti sporno izuzeće na samo neke od tih kategorija.

               36

               U tom pogledu spomenuta država članica upozorava na to da navedeni uvjet nije dovoljno jasan i bezuvjetan u pogledu svojeg sadržaja, zbog čega ga valja precizirati u nacionalnom pravu. Ocjena spomenutog uvjeta ne može se povjeriti poreznim tijelima jer ju je moguće izvesti isključivo na temelju složenih ekonomskih analiza za svako od područja aktivnosti.

               37

               S tim u vezi Savezna Republika Njemačka ističe da iz sudske prakse Suda, a osobito iz presude od 16. rujna 2008., Isle of Wight Council i dr. (C‑288/07, EU:C:2008:505, t. 35. i 36.), proizlazi da nacionalni zakonodavac može ocjenjivati uvjet o nepostojanju narušavanja tržišnog natjecanja, naveden u članku 13. stavku 1. Direktive 2006/112, koji je sličan onom iz članka 132. stavka 1. točke (f) Direktive 2006/112.

               38

               Savezna Republika Njemačka dodaje da je na Komisiji da u okviru tužbe koju podnosi na temelju članka 258. UFEU‑a da dokaže postojanje navodne povrede obveze i da Sudu pruži elemente koji su mu potrebni da to provjeri. Savezna Republika Njemačka tvrdi da ta institucija nije dokazala da izuzeće koje se odnosi na isporuke usluga koje NGO‑ovi pružaju svojim članovima ne bi uzrokovalo narušavanje tržišnog natjecanja u drugim područjima, osim zdravstvenih profesija iz UStG‑a.

         Ocjena Suda

               39

               Prije svega valja naglasiti da se Komisijina tužba odnosi isključivo na to što je Savezna Republika Njemačka ograničila izuzeće od PDV‑a predviđeno u članku 132. stavku 1. točki (f) Direktive 2006/112 na grupe čiji članovi obavljaju ograničen broj profesija.

               40

               Valja stoga, kao prvo, ispitati osobno područje primjene članka 132. stavka 1. točke (f) Direktive 2006/112 i, kao drugo, ocijeniti uvjet o nepostojanju narušavanja tržišnog natjecanja, propisan u toj odredbi.

         Područje primjene članka 132. stavka 1. točke (f) Direktive 2006/112

               41

               Kada je riječ o području primjene članka 132. stavka 1. točke (f) Direktive 2006/112, glavni Komisijin prigovor temelji se na tvrdnji da izuzeće iz te odredbe nije ograničeno na NGO‑ove čiji članovi obavljaju aktivnosti od općeg interesa, nego obuhvaća sve NGO‑ove čiji članovi obavljaju aktivnost koja je izuzeta od PDV‑a, uključujući, prema tome, i one čiji članovi obavljaju gospodarske aktivnosti u području bankarstva i osiguranja. Podredno, Komisija tvrdi da – čak i ako bi to izuzeće obuhvaćalo samo NGO‑ove čiji članovi obavljaju aktivnosti od općeg interesa – njegovo područje primjene ne bi bilo ograničeno na NGO‑ove čiji članovi obavljaju profesije u području zdravstva, kako je to predviđeno spornim njemačkim zakonodavstvom.

               42

               U tom pogledu valja istaknuti da tekst te odredbe, u kojem se navode aktivnosti članova jednog NGO‑a izuzete od poreza, ne dopušta da se isključi mogućnost primjene tog izuzeća na sve NGO‑ove koji obavljaju aktivnost izuzetu od PDV‑a.

               43

               Međutim, prema ustaljenoj sudskoj praksi, prilikom tumačenja jedne odredbe prava Unije valja uzeti u obzir ne samo njezin tekst, nego i kontekst u kojemu se ona nalazi te ciljeve propisa kojeg je dio (presude od 26. travnja 2012., Able UK, C‑225/11, EU:C:2012:252, t. 22., i od 4. travnja 2017., Fahimian,C‑544/15, EU:C:2017:255, t. 30. i navedena sudska praksa).

               44

               Kada je riječ o kontekstu u kojem se nalazi članak 132. stavak 1. točka (f) Direktive 2006/112, valja naglasiti da se ta odredba nalazi u poglavlju 2., naslovljenom „Izuzeća koja se odnose na određene aktivnosti od javnog interesa” i smještenom u glavi IX. te direktive. Taj naslov upućuje na činjenicu da izuzeće predviđeno u spomenutoj odredbi obuhvaća samo NGO‑ove čiji članovi obavljaju aktivnosti od općeg interesa.

               45

               To tumačenje potvrđuje i struktura glave IX. spomenute direktive, u kojoj se uređuju „Izuzeća”. Naime, članak 132. stavak 1. točka (f) Direktive 2006/112 ne nalazi se u poglavlju 1., naslovljenom „Opće odredbe” i smještenom u toj glavi, nego u njezinu poglavlju 2. K tome, u spomenutoj glavi uspostavljeno je razlikovanje između poglavlja 2., naslovljenog „Izuzeća koja se odnose na određene aktivnosti od javnog interesa”, i poglavlja 3., naslovljenog „Izuzeća ostalih aktivnosti”, što upućuje na to da se pravila koja su za određene aktivnosti od općeg interesa predviđena u poglavlju 2. ne primjenjuju na druge aktivnosti, navedene u poglavlju 3.

               46

               U navedenom poglavlju 3. nalaze se, u članku 135. stavku 1. točki (a), izuzeće „transakcija osiguranja i reosiguranja”, a u točkama (d) i (e) izuzeće za određene transakcije iz područja financijskih usluga poput, među ostalim, „transakcija, uključujući ugovaranje, koje se odnose na depozitne i tekuće račune, plaćanja, transfere, dugove, čekove i druge utržive instrumente” i „transakcije, uključujući ugovaranje, koje se odnose na valutu, novčanice i kovanice koje se koriste kao zakonito sredstvo plaćanja”. Prema tome, iz opće strukture Direktive 2006/112 proizlazi da se izuzeće predviđeno u članku 132. stavku 1. točki (f) Direktive 2006/112 ne primjenjuje na transakcije u području osiguranja i reosiguranja odnosno u području bankarskih usluga i da, slijedom toga, tim izuzećem nisu obuhvaćene usluge koje pružaju NGO‑ovi čiji su članovi aktivni u tim područjima.

               47

               Kad je riječ o svrsi članka 132. stavka 1. točke (f) Direktive 2006/112, valja podsjetiti na svrhu svih odredaba tog članka, a to je izuzeće od PDV‑a za određene djelatnosti od javnog interesa, s ciljem olakšavanja pristupa određenim uslugama i isporuke određene robe izbjegavanjem povećanih troškova do kojih bi došlo njihovim oporezivanjem PDV‑om (presuda od 5. listopada 2016., TMD, C‑412/15, EU:C:2016:738, t. 30. i navedena sudska praksa).

               48

               Na taj način isporuke usluga koje pružaju NGO‑ovi obuhvaćene su izuzećem koje je predviđeno u članku 132. stavku 1. točki (f) Direktive 2006/112 ako izravno pridonose obavljanju aktivnosti od općeg interesa koje su navedene u njezinu članku 132. (vidjeti po analogiji presudu od 5. listopada 2016., TMD, C‑412/15, EU:C:2016:738, t. 31. do 33.).

               49

               K tome, valja podsjetiti da područje primjene izuzeća navedenih u članku 132. Direktive 2006/112 treba usko tumačiti s obzirom na to da ona predstavljaju iznimke od općeg pravila prema kojem se PDV plaća na svaku isporuku usluge koju porezni obveznik obavi uz naknadu (vidjeti u tom smislu presudu od 5. listopada 2016., TMD, C‑412/15, EU:C:2016:738, t. 34. i navedenu sudsku praksu).

               50

               Iz toga proizlazi da izuzećem predviđenim u članku 132. stavku 1. točki (f) Direktive 2006/112 ne mogu biti obuhvaćene isporuke usluga koje izravno ne pridonose aktivnostima od općeg interesa navedenima u tom članku 132. nego obavljanju ostalih izuzetih aktivnosti, osobito onih iz članka 135. te direktive.

               51

               Posljedično, članak 132. stavak 1. točku (f) Direktive 2006/112 treba tumačiti na način da izuzeće predviđeno tom odredbom obuhvaća samo NGO‑ove čiji članovi obavljaju aktivnosti od općeg interesa navedene u tom članku. Prema tome, valja odbiti glavni Komisijin prigovor prema kojem područje primjene izuzeća predviđenog u članku 132. stavku 1. točki (f) Direktive 2006/112 nije ograničeno na NGO‑ove čiji članovi obavljaju aktivnosti od općeg interesa.

               52

               U tom pogledu, valja istaknuti da Sud – za razliku od onog što čini u ovom predmetu u okviru ovog predmeta – u presudi od 20. studenoga 2003., Taksatorringen (C‑8/01, EU:C:2003:621), nije odgovarao na pitanje je li izuzeće koje je bilo predviđeno u članku 13. slovu A stavku 1. točki (f) Šeste direktive (koji odgovara članku 132. stavku 1. točki (f) Direktive 2006/112) ograničeno na usluge koje pružaju NGO‑ovi čiji članovi obavljaju aktivnosti od općeg interesa.

               53

               Međutim, treba odbiti argumente Savezne Republike Njemačke prema kojima je izuzeće iz članka 132. stavka 1. točke (f) Direktive 2006/112 ograničeno na NGO‑ove čiji članovi obavljaju profesionalnu aktivnost u području zdravstva.

               54

               Kao prvo, sama činjenica da je izuzeće koje se odnosi na NGO‑ove predviđeno u članku 132. stavku 1. točki (f) Direktive 2006/112 ne dopušta zaključak prema kojem se ono primjenjuje samo na NGO‑ove čiji članovi obavljaju aktivnosti u području zdravstva, koje su navedene u članku 132. stavku 1. točkama (b) do (e) te direktive i prethode onima navedenima u spomenutom članku 132. stavku 1. točki (f).

               55

               Naime, to izuzeće upućuje na „nezavisne grupe osoba koje obavljaju aktivnost izuzetu od PDV‑a ili u pogledu koje one nisu porezni obveznici”. Osim transakcija u području zdravstva Direktiva 2006/112 predviđa i druge transakcije od općeg interesa izuzete od poreza, poput transakcija povezanih sa socijalnom skrbi i socijalnom zaštitom, obrazovanjem, sportom i kulturom, koje su predviđene u članku 132. stavku 1. točkama (g), (i), (m) i (n) Direktive 2006/112.

               56

               Kao drugo, prema sudskoj praksi Suda, cilj izuzeća predviđenog u članku 132. stavku 1. točki (f) Direktive 2006/112 jest izbjeći to da osoba koja nudi određene usluge bude obvezna plaćati PDV iako je u okviru zajedničke strukture pri izvršavanju aktivnosti potrebnih za pružanje navedenih usluga morala surađivati s drugim stručnjacima (vidjeti u tom smislu presudu od 11. prosinca 2008., Stichting Centraal Begeleidingsorgaan voor de Intercollegiale Toetsing, C‑407/07, EU:C:2008:713, t. 37.).

               57

               Međutim, suprotno onome što tvrdi Savezna Republika Njemačka, upotreba pojma „profesionalci” u okviru tumačenja tog izuzeća ne podupire njezinu argumentaciju prema kojoj to izuzeće obuhvaća samo NGO‑ove čiji su članovi aktivni u području zdravstva. Naime, kada je riječ o članku 132. Direktive 2006/112, pojmovi „profesije” ili „profesija” isključivo su upotrijebljeni u stavku 1. točkama (c) i (e) tog članka, zbog čega upotreba tih pojmova ne dopušta zaključak prema kojem izuzeće predviđeno u članku 132. stavku 1. točki (f) te uredbe obuhvaća samo NGO‑ove čiji su članovi aktivni u području zdravstva.

               58

               Kao treće, iz nastanka članka 132. stavka 1. točke (f) Direktive 2006/112 ne može se zaključiti da bi izuzeće predviđeno u toj odredbi bilo ograničeno na područje zdravstva. Nema sumnje da je, povijesno gledano, članak 13. slovo A stavak 1. točka (f) Šeste direktive, u vezi s njezinim člankom 28. stavkom 3. točkom (a) i Prilogom E, predviđao mogućnost ograničavanja spornog izuzeća na medicinske ili paramedicinske NGO‑ove.

               59

               Međutim, činjenica da je mogućnost odstupanja od spomenutog izuzeća Šestom direktivom bila predviđena samo za NGO‑ove koji nisu medicinski odnosno paramedicinski upućuje na to da su – suprotno onome što tvrdi Savezna Republika Njemačka – područjem primjene tog istog izuzeća obuhvaćeni i NGO‑ovi čiji su članovi aktivni u drugim područjima, a ne u području zdravstva. U svakom slučaju, ta mogućnost odstupanja od izuzeća iz članka 13. slova A stavka 1. točke (f) Šeste direktive ukinuta je nakon 1. siječnja 1990. člankom 1. Osamnaeste direktive 89/465. Iz toga slijedi da, suprotno onome što ističe Savezna Republika Njemačka, spomenuto izuzeće nije ograničeno na medicinske ili paramedicinske NGO‑ove.

               60

               S obzirom na navedeno, treba prihvatiti prigovor koji je Komisija podredno istaknula, a koji se temelji na tome da područje primjene izuzeća predviđenog u članku 132. stavku 1. točki (f) Direktive 2006/112 nije ograničeno na NGO‑ove čiji članovi obavljaju profesije isključivo u području zdravstva, kao što je to propisano u spornom njemačkom zakonodavstvu.

         Uvjet o nepostojanju narušavanja tržišnog natjecanja

               61

               U skladu s člankom 132. stavkom 1. točkom (f) Direktive 2006/112, izuzeće predviđeno u toj odredbi primjenjuje se pod uvjetom da ne uzrokuje narušavanje tržišnog natjecanja.

               62

               Prema mišljenju Savezne Republike Njemačke, na nacionalnom je zakonodavcu da utvrdi koja područja aktivnosti mogu uživati u spornom izuzeću a da pritom ne uzrokuju narušavanje tržišnog natjecanja. U predmetnom slučaju njemački zakonodavac je smatrao da je spomenuto izuzeće opravdano isključivo za NGO‑ove čiji su članovi aktivni u području zdravstva.

               63

               Valja stoga razmotriti pitanje može li država članica, s obzirom na uvjet o nepostojanju narušavanja tržišnog natjecanja, nacionalnim zakonodavstvom ograničiti područja aktivnosti u kojima je primjenjivo izuzeće iz članka 132. stavka 1. točke (f) Direktive 2006/112.

               64

               Prije svega, valja istaknuti da države članice nisu obvezne taj uvjet doslovno prenijeti u svoje nacionalno pravo (vidjeti po analogiji, u pogledu članka 4. stavka 5. Šeste direktive, presudu od 17. listopada 1989., Comune di Carpaneto Piacentino i dr., 231/87 i 129/88, EU:C:1989:381, t. 23.).

               65

               Nadalje, da bi se utvrdilo može li primjena izuzeća navedenog u članku 132. stavku 1. točki (f) Direktive 2006/112 na određenu aktivnost uzrokovati narušavanje tržišnog natjecanja, svakako je opravdano da nacionalni zakonodavac uvede pravila koja nadležna tijela jednostavno primjenjuju i nadziru (vidjeti po analogiji presudu od 24. veljače 2015., Sopora, C‑512/13, EU:C:2015:108, t. 33.). Doista, na temelju članka 131. Direktive 2006/112, države članice utvrđuju uvjete kojima su podvrgnuta izuzeća kako bi se osigurala njihova ispravna i izravna primjena. Međutim, ti uvjeti ne mogu utjecati na definiciju sadržaja izuzeća predviđenih tom direktivom (vidjeti u tom smislu presude od 21. ožujka 2013., Komisija/Francuska, C‑197/12, neobjavljena, EU:C:2013:202, t. 31., i od 25. veljače 2016., Komisija/Nizozemska, C‑22/15, neobjavljena, EU:C:2016:118, t. 28. i 29.).

               66

               Međutim, upravo je takav učinak spornog njemačkog zakonodavstva kojim je nacionalni zakonodavac isključio sve usluge koje pružaju NGO‑ovi čiji članovi obavljaju aktivnosti od općeg interesa, osim NGO‑ova čiji su članovi aktivni u području zdravstva.

               67

               Suprotno onome što tvrdi Savezna Republika Njemačka, iz presude od 16. rujna 2008., Isle of Wight Council i dr. (C‑288/07, EU:C:2008:505), ne proizlazi da ocjena uvjeta o nepostojanju narušavanja tržišnog natjecanja dopušta ograničavanje izuzeća navedenog u članku 132. stavku 1. točki (f) Direktive 2006/112 na općenit način na razini nacionalnog zakonodavstva. U toj presudi Sud je tumačio odredbu o kojoj nije riječ u ovom predmetu, a to je članak 4. stavak 5. drugi podstavak Šeste direktive, prema kojoj subjekte javnog prava treba smatrati poreznim obveznicima ako bi njihovo izuzimanje od poreza dovelo do značajnog narušavanja tržišnog natjecanja. S tim u vezi Sud je u točki 40. te presude ocijenio da podvrgavanje subjekata javnog prava PDV‑u u skladu s tom odredbom proizlazi iz obavljanja određene aktivnosti kao takve, neovisno o tome jesu li navedeni subjekti izloženi tržišnom natjecanju na određenom lokalnom tržištu na kojem obavljaju svoju aktivnost. Međutim, iz toga ne proizlazi da uvjet nepostojanja narušavanja tržišnog natjecanja, koji je naveden u članku 132. stavku 1. točki (f)Direktive 2006/112 dopušta da se na općenit način ograniči područje primjene tog izuzeća.

               68

               Kao što je to istaknula Savezna Republika Njemačka, ocjena uvjeta nepostojanja narušavanja tržišnog natjecanja može se pokazati složenom. Međutim, nije pojašnjeno na koji način ta složenost zahtijeva intervenciju nacionalnog zakonodavca u okviru koje se na temelju navedenog uvjeta na općenit način isključuju određene aktivnosti od općeg interesa.

               69

               Doista, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točkama 119. i 120. svojeg mišljenja, kada je riječ o NGO‑ovima čiji su članovi aktivni u području zdravstva, njemačko zakonodavstvo nalaže poreznim tijelima da spomenuti uvjet ocjenjuje od slučaja do slučaja. Iz toga slijedi da sama Savezna Republika Njemačka smatra da je takva ocjena poreznih tijela moguća u području zdravstva. Međutim, ona nije dokazala zbog čega bi ocjena uvjeta o nepostojanju narušavanja tržišnog natjecanja bila drukčija izvan područja zdravstva.

               70

               Također valja odbiti argumente Savezne Republike Njemačke prema kojima Komisija nije ispunila svoju obvezu u pogledu tereta dokazivanja. Naime, kao što je ta država članica priznala na raspravi pred Sudom, pitanje zakonitosti postupanja nacionalnog zakonodavca, koji, s obzirom na uvjet o nepostojanju narušavanja tržišnog natjecanja, ograničava područja aktivnosti u kojima se primjenjuje sporno izuzeće, pravno je pitanje.

               71

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, Komisijinu tužbu treba smatrati osnovanom.

               72

               Slijedom navedenoga, valja utvrditi da je Savezna Republika Njemačka povrijedila obveze koje ima na temelju članka 132. stavka 1. točke (f) Direktive 2006/112 time što je izuzeće od PDV‑a ograničila na NGO‑ove čiji članovi obavljaju ograničen broj zanimanja.

         Troškovi

               73

               U skladu s člankom 138. stavkom 1. Poslovnika Suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Komisija postavila takav zahtjev, a Savezna Republika Njemačka nije uspjela u postupku, potonjoj se nalaže snošenje troškova.

                  Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Savezna Republika Njemačka povrijedila je obveze koje ima na temelju članka 132. stavka 1. točke (f) Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost time što je izuzeće od poreza na dodanu vrijednost ograničila na nezavisne grupe osoba čiji članovi obavljaju ograničen broj zanimanja.

                           2.

                           Saveznoj Republici Njemačkoj nalaže se snošenje troškova.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 16. lipnja 2015.#H.P. Gauff Ingenieure GmbH & Co. KG - JBG protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Zajednice Gauff JBG Ingenieure – Raniji nacionalni žigovi i raniji verbalni i figurativni žigovi Zajednice GAUFF – Relativni razlozi za odbijanje – Djelomično odbijanje registracije – Zahtjev za povrat u prijašnje stanje – Članak 81. Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-585/13.


Presuda Suda od 26. siječnja 1993. # Hans Werner protiv Finanzamt Aachen-Innenstadt. # Zahtjev za prethodnu odluku: Finanzgericht Köln - Njemačka. # Predmet C-112/91.


Presuda Suda (treće vijeće) od 29. travnja 1982. # Merkur Fleisch-Import GmbH protiv Hauptzollamt Hamburg-Ericus. # Zahtjev za prethodnu odluku: Finanzgericht Hamburg - Njemačka. # Predmet 147/81.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 23. studenog 2010.#Land Baden-Württemberg protiv Panagiotis Tsakouridis.#Zahtjev za prethodnu odluku: Verwaltungsgerichtshof Baden-Württemberg - Njemačka.#Slobodno kretanje osoba - Direktiva 2004/38/EZ.#Predmet C-145/09.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 12. lipnja 2008.#Skatteverket protiv Gourmet Classic Ltd.#Zahtjev za prethodnu odluku: Regeringsrätten - Švedska.#Direktiva 92/83/EEZ.#Predmet C-458/06.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 11. lipnja 2015.#Z. Zh. protiv Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie i Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie protiv I. O.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Raad van State (Nizpo.#Zahtjev za prethodnu odluku – Područje slobode, sigurnosti i pravde – Direktiva 2008/115/EZ – Vraćanje državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom – Članak 7. stavak 4. – Izraz ,opasnost za javni poredakʼ – Uvjeti pod kojima se države članice mogu suzdržati od odobravanja vremena za dobrovoljni odlazak ili odobriti vrijeme kraće od sedam dana.#Predmet C-554/13.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      11. lipnja 2015. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Područje slobode, sigurnosti i pravde — Direktiva 2008/115/EZ — Vraćanje državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom — Članak 7. stavak 4. — Izraz ,opasnost za javni poredak' — Uvjeti pod kojima se države članice mogu suzdržati od odobravanja vremena za dobrovoljni odlazak ili odobriti vrijeme kraće od sedam dana“
      U predmetu C‑554/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Raad van State (Nizozemska), odlukom od 23. listopada 2013., koju je Sud zaprimio 28. listopada 2013., u postupku

         Z. Zh.

      protiv

         Staatssecretaris voor Veiligheid en Justitie

      i

         Staatssecretaris voor Veiligheid en Justitie

      protiv

         I. O.-a,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, A. Ó Caoimh (izvjestitelj), C. Toader, E. Jarašiūnas i C. G. Fernlund, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 15. listopada 2014.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Z. Zh.-a, J. J. D. van Doleweerd, advocaat,

               —

               za nizozemsku vladu, M. Bulterman, B. Koopman i C. Schillemans, u svojstvu agenata,

               —

               za belgijsku vladu, C. Pochet, M. Jacobs i T. Materne, u svojstvu agenata,

               —

               za češku vladu, M. Smolek i J. Vláčíl, u svojstvu agenata,

               —

               za grčku vladu, M. Michelogiannaki, u svojstvu agenta,

               —

               za francusku vladu, D. Colas i F.‑X. Bréchot, u svojstvu agenata,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna, K. Pawłowska i M. Pawlicka, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, M. Condou‑Durande i G. Wils, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 12. veljače 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive 2008/115/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2008. o zajedničkim standardima i postupcima država članica za vraćanje državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom (SL L 348, str. 98.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 8., stranica 188.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između osoba Z. Zh. i I. O., državljana trećih zemalja, s jedne strane, i Ministera voor Immigratie en Asiel (ministar za imigraciju i azil), kojega je naslijedio Staatssecretaris voor Veiligheid en Justitie (državni tajnik za sigurnost i pravo) (u daljnjem tekstu: Staatssecretaris), s druge strane, u svezi s odlukama kojima je tim državljanima odbijena dodjela vremena za dobrovoljni odlazak te im je naređeno da bez odgode napuste područje Europske unije.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodne izjave 2., 6., 10., 11. i 24. Direktive 2008/115 glase:

                        „(2)

                        Europsko je vijeće u Bruxellesu 4. i 5. studenoga 2004. pozvalo na stvaranje učinkovite politike vraćanja i repatrijacije, koja se temelji na zajedničkim standardima, da se osobe vraćaju na human način uz puno poštovanje njihovih temeljnih prava i dostojanstva.

                  [...]

                        (6)

                        Države članice osiguravaju da se prestanak nezakonitog boravka državljana trećih zemalja provodi prema pravičnom i transparentnom postupku. Sukladno općim načelima prava EU‑a odluke donesene u skladu s ovom Direktivom donose se u svakom pojedinačnom slučaju i na temelju objektivnih kriterija, što znači da bi ocjenjivanje trebalo prelaziti samu činjenicu nezakonitog boravka. Prilikom korištenja standardnih obrazaca za odluke koje se odnose na povratak, posebno na odluke o vraćanju, ako su donesene, odluke o zabrani ulaska i odluke o odstranjivanju, države bi članice trebale poštovati ta načela i u potpunosti se uskladiti s važećim odredbama ove Direktive.

                  [...]

                        (10)

                        Ako ne postoje razlozi da se smatra da bi to moglo ugroziti svrhu postupka vraćanja, dobrovoljni bi povratak trebao imati prednost pred prisilnim te bi se trebalo odrediti vrijeme za dobrovoljni odlazak. Produljenje vremena za dobrovoljni odlazak trebalo bi se osigurati kada se to smatra potrebnim zbog posebnih okolnosti u pojedinačnom slučaju. [...]

                        (11)

                        Trebalo bi utvrditi minimalna zakonska jamstva za odluke u vezi povratka kako bi se osigurala učinkovita zaštita interesa konkretnih pojedinaca. [...]

                  [...]

                        (24)

                        Ova Direktiva poštuje temeljna prava i osnovna načela koja su ponajprije priznata u Povelji Europske unije o temeljnim pravima.“

               4

               Članak 1. Direktive 2008/115, naslovljen „Predmet“, predviđa:
               „Ovom se Direktivom utvrđuju zajednički standardi i postupci koji se imaju primjenjivati u državama članicama za vraćanje državljana trećih zemalja koji nemaju zakonit boravak u skladu s temeljnim pravima kao općim načelima prava Zajednice kao i međunarodnog prava, uključujući zaštitu izbjeglica i ljudskih prava.“

               5

               Članak 2. stavak 1. te direktive određuje:
               „Ova se Direktiva primjenjuje na državljane trećih zemalja koji nezakonito borave na državnom području države članice.“

               6

               U skladu s člankom 3. navedene direktive:
               „U smislu ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
               [...]

                        (4)

                        ,odluka o vraćanju' znači upravna ili sudska odluka ili akt u kojem se navodi ili određuje da je boravak državljanina treće zemlje nezakonit i kojom se određuje ili utvrđuje obveza vraćanja.

                  [...]

                        (8)

                        ,dobrovoljni odlazak' znači izvršavanje obveze vraćanja u roku koji je određen u tu svrhu u odluci o vraćanju;

                  [...]“

               7

               Članak 4. te direktive, naslovljen „Povoljnije odredbe“, u stavku 3. određuje:
               „Ova Direktiva ne dovodi u pitanje prava država članica da donose i zadrže odredbe koje su povoljnije za osobe na koje se primjenjuju, ako su te odredbe u skladu s Direktivom.“

               8

               Članak 5. Direktive 2008/115, naslovljen „Non refoulement, najbolji interes djeteta, pravo na obiteljski život i zdravstveno stanje“, određuje:
               „Države članice prilikom provedbe ove Direktive uzimaju u obzir:

                        (a)

                        najbolji interes djeteta;

                        (b)

                        pravo na obiteljski život;

                        (c)

                        zdravstveno stanje konkretnog državljanina treće zemlje,

                  te poštuju načelo non refoulement.“

               9

               Članak 6. stavci 1. i 2. navedene direktive predviđa:
               „1.   Države članice izdaju odluku o vraćanju u pogledu svakog državljanina treće zemlje koji nezakonito boravi na njihovom državnom području, ne dovodeći u pitanje iznimke iz stavaka od 2. do 5.
               2.   Državljani treće zemlje koji nezakonito borave na državnom području države članice a imaju valjanu dozvolu boravka ili drugo odobrenje koje im omogućuje pravo na boravak koju je izdala druga država članica, moraju bez odgode otići na državno područje te druge države članice. U slučaju da državljanin treće države na kojeg se ovaj zahtjev odnosi ne postupi u skladu s ovom odredbom, te u slučaju kad se njegov odlazak zahtijeva odmah iz razloga javnog poretka ili javne sigurnosti, primjenjuje se stavak 1.“

               10

               Članak 7. te direktive određuje:
               „1.   U odluci o vraćanju naznačuje se vrijeme potrebno za dobrovoljni odlazak koje iznosi između sedam i trideset dana, ne dovodeći u pitanje iznimke iz stavaka 2. i 4. Države članice mogu u svojim nacionalnim zakonodavstvima odrediti da se to vrijeme određuje samo na temelju zahtjeva konkretnog državljanina treće zemlje. U tom slučaju države članice obavješćuju konkretne državljane trećih zemalja o mogućnosti podnošenja takvog zahtjeva.
               Vrijeme iz podstavka 1. ne isključuje mogućnost da konkretni državljani trećih zemalja odu ranije.
               2.   Ako je to potrebno, države članice produljuju vrijeme za dobrovoljni odlazak za odgovarajuće razdoblje, uzimajući u obzir posebne okolnosti pojedinačnog slučaja, kao što su dužina boravka, djeca koja pohađaju školu i postojanje obiteljskih i društvenih veza.
               3.   Određene obveze čiji je cilj sprječavanje opasnosti od bijega, kao što je redovno javljanje tijelima, polog odgovarajućeg novčanog jamstva, dostava dokumenata ili obveza boravka u određenom mjestu, mogu se odrediti tijekom vremena za dobrovoljni odlazak.
               4.   Ako postoji opasnost od bijega ili ako je zahtjev za zakonit boravak odbijen kao očigledno neutemeljen ili lažan, ili ako konkretna osoba predstavlja opasnost za javni poredak, javnu sigurnost ili nacionalnu sigurnost, države članice mogu se suzdržati od odobravanja vremena za dobrovoljni odlazak ili mogu odobriti vrijeme kraće od sedam dana.“

         Nizozemsko pravo

               11

               Na temelju članka 12. stavka 1. uvodnog dijela i točke (d) Zakona o strancima iz 2000., u verziji koja se primjenjuje na činjenice u glavnom postupku (Vreemdelingenwet 2000, u daljnjem tekstu: Zakon o strancima), strancu koji je po dolasku ispunio obveze kojima osoba podliježe prilikom prelaska granice dopušteno je da boravi u Nizozemskoj u razdoblju koje će se odrediti općom upravnom mjerom, pod uvjetom da ne predstavlja opasnost za javni poredak ili nacionalnu sigurnost.

               12

               Na temelju članka 61. stavka 1. Zakona o strancima, stranac koji ne boravi ili više ne boravi zakonito mora napustiti Nizozemsku na vlastitu inicijativu u roku određenom u članku 62. tog zakona.

               13

               U skladu s člankom 62. stavkom 1. navedenog zakona, stranac mora, nakon donošenja odluke o njegovu vraćanju, napustiti Nizozemsku na vlastitu inicijativu u roku od četiri tjedna. Ta je odredba donesena s ciljem prenošenja članka 7. stavka 1. Direktive 2008/115 u nizozemsko pravo.

               14

               Prema odredbi članka 62. stavka 2. tog zakona, Staatssecretaris može skratiti rok koji se primjenjuje na stranca iz stavka 1. ili, iznimno od stavka 1. tog članka, odlučiti da stranac mora odmah napustiti Nizozemsku ako:

                        (a)

                        postoji opasnost da će stranac izbjeći nadzor;

                        (b)

                        je zahtjev stranca za izdavanje dozvole boravka ili produljenje roka valjanosti dozvole boravka odbijen kao očito neutemeljen ili zbog davanja netočnih ili nepotpunih podataka;

                        (c)

                        stranac predstavlja opasnost za javni poredak, javnu sigurnost ili nacionalnu sigurnost.

               15

               Članak 62. stavak 2. Zakona o strancima donesen je s ciljem prenošenja članka 7. stavka 4. Direktive 2008/115 u nizozemsko pravo.

               16

               Prema članku 62.a stavku 1. Zakona o strancima, Staatssecretaris obavještava pisanim putem stranca koji nije državljanin Unije i koji više ne boravi zakonito o obvezi napuštanja Nizozemske na vlastitu inicijativu kao i o roku u kojem mora ispuniti tu obvezu.

               17

               S učinkom od 9. veljače 2012., u stavku A3/3 Okružnice o strancima iz 2000. (Vreemdelingencirculaire 2000, u daljnjem tekstu: Okružnica o strancima) navedeno je da se, na temelju članka 62. stavka 2. Zakona o strancima, vrijeme za odlazak može skratiti odnosno ne odobriti ako stranac predstavlja opasnost za javni poredak, javnu sigurnost ili nacionalnu sigurnost. U skladu s tim stavkom, svaka osoba osumnjičena ili osuđena za kazneno djelo prema nacionalnom pravu kvalificirana je kao opasnost za javni poredak. Zaključenje nagodbe vezane za kazneno djelo također se kvalificira kao opasnost za javni poredak. Sumnju mora potvrditi šef policije.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

         Činjenice vezane za Z. Zh.-a

               18

               Z. Zh., državljanin treće zemlje, uhićen je 8. lipnja 2011. u zračnoj luci Schiphol (Nizozemska) dok je bio u tranzitu za Kanadu, na temelju toga što je putovao s lažnom putnom ispravom. Presudom politierechtera te Haarlem (sudac Haarlemske policije) od 21. lipnja 2011. osuđen je na temelju članka 231. stavka 2. nizozemskoga Kaznenog zakona (Wetboek van Strafrecht) na kaznu zatvora od dva mjeseca zbog posjedovanja putne isprave za koju je znao da je krivotvorena. Odlukom od 4. kolovoza 2011. Staatssecretaris je naredio Z. Zh.-u da odmah napusti područje Europske unije. Nakon isteka kazne zatvora Z. Zh. je 5. kolovoza 2011., na temelju članka 59. stavka 1. uvodnog dijela i točke (a) Zakona o strancima, zadržan u svrhu udaljavanja.

               19

               Odlukom od 2. rujna 2011. Staatsecretaris je odbio Z. Zh.-ov prigovor protiv odluke o vraćanju od 4. kolovoza 2011., utemeljivši ju na činjenici da mu se zbog povrede koju je počinio ne može odobriti vrijeme za dobrovoljni odlazak. Presudom od 8. studenoga 2011. Rechtbank 's‑Gravenhage (Okružni sud u Gravenhageu) proglasio je neosnovanom žalbu odnosne osobe protiv te odluke.

               20

               Prema mišljenju Rechtbanka 's‑Gravenhage, s obzirom na to da Z. Zh. nezakonito boravi na državnom području države članice, da nije imao nikakvu vezu s državljaninom Unije te također da je bio osuđen na kaznu zatvora od dva mjeseca zbog posjedovanja putne isprave za koju je znao da je krivotvorena, Staatssecretaris je mogao smatrati da odnosna osoba predstavlja opasnost za javni poredak u smislu članka 7. stavka 4. Direktive 2008/115. Iako je Rechtbank 's‑Gravenhage naveo da takvo utvrđenje ne može osloboditi Staatssecretaris obveze navođenja razloga zbog kojih Z. Zh.-u nije odobreno vrijeme za dobrovoljni povratak, isti je sud ipak ocijenio da na temelju okolnosti na koje se potonji poziva ne bi bilo opravdano da Staatssecretaris odstupi od načela da se vrijeme za dobrovoljni odlazak ne odobrava ako postoji opasnost za javni poredak.

               21

               Z. Zh. je podnio žalbu protiv presude Rechtbanka 's‑Gravenhage pred Raadom van State (državno vijeće).

               22

               Budući da je Z. Zh. udaljen, mjera zadržavanja poduzeta protiv njega je ukinuta 14. prosinca 2011.

         Činjenice vezane za I. O.-a

               23

               I. O., državljanin treće zemlje, ušao je u Nizozemsku 16. siječnja 2011. s vizom za kratkotrajni boravak u trajanju 21 dan. I. O. je 23. studenoga 2011. uhićen na temelju članka 300. stavka 1. i članka 304. stavka 1. nizozemskoga Kaznenog zakona jer je bio osumnjičen za zlostavljanje jedne žene u privatnom okruženju. Odlukom od 24. studenoga 2011. Staatssecretaris je naredio I. O.-u da odmah napustiti teritorij Unije. Istog je dana zadržan.

               24

               Odlukom od 17. siječnja 2012. Staatssecretaris je odbacio kao nedopušten i podredno kao neosnovan I. O.-ov prigovor protiv odluke od 24. studenoga 2011. Staatssecretaris je svoju odluku utemeljio na činjenici da je I. O. uhićen 23. studenoga 2011. na temelju članka 300. stavka 1. i članka 304. stavka 1. nizozemskoga Kaznenog zakona jer je bio osumnjičen za zlostavljanje jedne žene u privatnom okruženju. Staatssecretaris je utvrdio da I. O. predstavlja opasnost za javni poredak u smislu članka 7. stavka 4. Direktive 2008/115 i da mu se zbog toga ne može odobriti vrijeme za dobrovoljni odlazak.

               25

               Rješenjem od 1. veljače 2012. voorzieningenrechter van de Rechtbank 's‑Gravenhage (sudac okružnog suda u Gravenhageu) proglasio je osnovanom I. O.-ovu tužbu protiv odluke Staatssecretarisa od 17. siječnja 2012., poništio tu odluku i pozvao Staatssecretaris da donese novu odluku uzimajući u obzir ono što je presuđeno u tom rješenju. Osobito, taj je sud najprije utvrdio da I. O. ima opravdani interes za dobivanje odluke o prigovoru koji je podnio i da je Staatssecretaris pogriješio proglasivši ga nedopuštenim. Kao drugo, navedeni je sud utvrdio da ne postoje opće smjernice o skraćivanju vremena za dobrovoljni odlazak u interesu javnog reda i da Staatssecretaris nije dovoljno objasnio zašto je I. O. predstavljao opasnost za javni red. Prema tom sudu, zapisnik, u čijem je sažetku navedeno da je I. O. uhićen zbog zlostavljanja, nije bio dovoljan da mu se zbog javnog reda može odobriti vrijeme za dobrovoljni odlazak. U tom smislu, Rechtbank 's Gravenhage također je uzeo u obzir da Staatssecretaris nije imao nikakav dokaz o zlostavljanju koje se pripisuje I. O.-u.

               26

               Staatssecretaris je podnio žalbu na to rješenje voorzieningenrechtera van de Rechtbank 's‑Gravenhage pred Raadom van State.

               27

               Budući da je I. O. udaljen, mjera zadržavanja poduzeta protiv njega je ukinuta 23. veljače 2012.

         Prethodna pitanja

               28

               Sud koji je uputio zahtjev spojio je na raspravi od 10. srpnja 2013. postupke koji se odnose na Z. Zh.-a i I. O.-a.

               29

               Navedeni je sud naveo da Direktiva 2008/115 ne sadrži definiciju „opasnosti za javni poredak“ iz članka 7. stavka 4. te direktive i dodao da na temelju nastanka tog pojma nije moguće odrediti njegov opseg. Napominje da bi, s obzirom na to da ta odredba ne sadrži izravno pozivanje na pravo država članica, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda (vidjeti osobito presude Ekro, 327/82, EU:C:1984:11, t. 11. i Brouwer, C‑355/11, EU:C:2012:353, t. 36.) za taj izraz trebalo pronaći samostalno i jedinstveno tumačenje, u skladu s uobičajenim smislom tog pojma u svakodnevnom jeziku, uzimajući u obzir kontekst u kojem se koristi i ciljeve koji se provode propisima koji ga sadržavaju.

               30

               Sud koji je uputio zahtjev iz navedenoga zaključuje da, suprotno onomu što tvrdi Staatssecretaris, nije dopušteno da države članice izrazu „opasnost za javni poredak“ iz članka 7. stavka 4. Direktive 2008/115 daju tumačenje potpuno samostalno, temeljeći se isključivo na nacionalnom pravu.

               31

               Taj sud primjećuje da, na temelju članka 27. stavka 1. Direktive 2004/38/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o pravu građana Unije i članova njihovih obitelji na slobodno kretanje i boravište na području države članice, kojom se izmjenjuje Uredba (EEZ) br. 1612/68 i stavljaju izvan snage direktive 64/221/EEZ, 68/360/EEZ, 72/194/EEZ, 73/148/EEZ, 75/34/EEZ, 75/35/EEZ, 90/364/EEZ, 90/365/EEZ i 93/96/EEZ (SL L 158., str. 77. i ispravci SL 2004., SL 229, str. 35. i SL 2005., L 197, str. 34.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 42.), članka 6. stavka 1. Direktive Vijeća 2003/109/EZ od 25. studenoga 2003. o statusu državljana trećih zemalja s dugotrajnim boravištem (SL 2004., L 16, str. 44.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 6., str. 41.) i članka 6. stavaka 1. i 2. Direktive Vijeća 2003/86/EZ od 22. rujna 2003. o pravu na spajanje obitelji (SL L 251., str. 12.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 8., str. 70.), država članica može, zbog razloga javnog poretka, ograničiti slobodu kretanja i boravišta građanima Unije i članovima njihovih obitelji, odbiti odobravanje statusa osobe s dugotrajnim boravištem, odbiti zahtjev za ulazak i boravište članova obitelji građanina Unije i povući ili odbiti obnavljanje boravišne dozvole članovima te obitelji. Međutim, navodi da se izraz „razlozi javnog poretka“ tumači drukčije u svakoj od tih direktiva, s obzirom na to da se elementi koje je država članica dužna uzeti u obzir prilikom ocjene tog pojma razlikuju.

               32

               Sud koji je uputio zahtjev nadalje primjećuje da se cilj, kontekst i tekst tih direktiva znatno razlikuju od cilja, konteksta i teksta Direktive 2008/115. Naime, dok se direktive 2004/38, 2003/86 i 2003/109 odnose na zakonit boravak u Uniji njezinih građana i članova njihovih obitelji kao i osoba s dugotrajnim boravištem i članova njihovih obitelji, Direktiva 2008/115 odnosi se na vraćanje državljana trećih zemalja koji nezakonito borave na području neke države članice Unije. Neodobravanje vremena za dobrovoljni odlazak državljanima trećih zemalja, za koje je već utvrđeno da nezakonito borave na području države članice, jest prema ocjeni tog suda manje restriktivna mjera od odluke koja ima za posljedicu odbijanje, ograničavanje ili okončavanje zakonitog boravka na području države članice na temelju direktiva 2004/38, 2003/86 i 2003/109.

               33

               Sud koji je uputio zahtjev smatra dakle da, s obzirom na značajne razlike između tih triju direktiva, s jedne strane, te Direktive 2008/115, s druge strane, tumačenje pojma javnog poretka u smislu direktiva 2004/38, 2003/86 i 2003/109 ne bi trebalo biti temelj za tumačenje pojma javnog poretka u smislu direktive o kojoj je riječ u glavnom postupku.

               34

               Posebice, taj sud smatra da se izraz „opasnost za javni poredak“ iz članka 7. stavka 4. Direktive 2008/115 može tumačiti šire od pojma „razloga javnog poretka“ iz direktiva 2004/38, 2003/86 i 2003/109, što ima za posljedicu da je sama sumnja da je državljanin treće zemlje počinio djelo kažnjivo kao kazneno djelo prema nacionalnom pravu dovoljna za utvrđenje da taj državljanin predstavlja „opasnost za javni poredak“ u smislu članka 7. stavka 4. Direktive 2008/115. Međutim, s obzirom na sumnje koje ima glede tog pitanja, navedeni sud pita Sud treba li tu odredbu tako tumačiti ili je potrebno da je protiv odnosne osobe izrečena pravomoćna presuda.

               35

               Sud koji je uputio zahtjev također se pita koje okolnosti, osim činjenice da je državljanin treće države osumnjičen ili osuđen za djelo kažnjivo kao kazneno djelo prema nacionalnom pravu, treba uzeti u obzir nacionalno tijelo pri procjeni predstavlja li taj državljanin opasnost za javni poredak u smislu članka 7. stavka 4. Direktive 2008/115.

               36

               Sud koji je uputio zahtjev s tim u svezi navodi da je Z. Zh., na saslušanju u okviru svojeg zadržavanja radi udaljavanja, izjavio da je bio u tranzitu za Kanadu i da nikada nije imao namjeru ostati na području Kraljevine Nizozemske. I. O. je pak u tužbi naveo da glede postojanja opasnosti za javni poredak neopravdano nije došlo do pojedinačnog odvagivanja interesa. Navedeni sud smatra da bi se iz presude El Dridi (C‑61/11 PPU i EU:C:2011:268), Direktive 2008/115 kao i direktiva 2003/109 i 2003/86 moglo zaključiti da države članice moraju uzeti u obzir okolnosti poput prirode i ozbiljnosti djela kažnjivog kao kazneno djelo prema nacionalnom pravu, vrijeme proteklo od počinjenja djela i namjeru odnosne osobe da napusti područje Unije.

               37

               Prema mišljenju tog suda, ishod sporova koji se pred njim vode ovisi o tumačenju članka 7. stavka 4. Direktive 2008/115.

               38

               U tim okolnostima Raad van State odlučio je prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Predstavlja li državljanin treće zemlje koji nezakonito boravi na području države članice opasnost za javni poredak sukladno članku 7. stavku 4. [Direktive 2008/115] samo zato što je osumnjičen da je počinio djelo kažnjivo kao kazneno djelo prema nacionalnom pravu ili je potrebno da je bio osuđen na kaznenom sudu za počinjenje tog djela te mora li u tom slučaju osuda biti pravomoćna?

                        2.

                        Imaju li i druge činjenice i okolnosti slučaja, uz sumnju ili osudu, ulogu u procjeni toga predstavlja li državljanin treće zemlje koji nezakonito boravi na teritoriju države članice opasnost za javni poredak sukladno članku 7. stavku 4. [Direktive 2008/115], kao što su težina i narav djela kažnjivog kao kazneno djelo prema nacionalnom pravu, proteklo vrijeme i namjera dotične osobe?

                        3.

                        Kada se radi o mogućnosti predviđenoj člankom 7. stavkom 4. [Direktive 2008/115], imaju li činjenice i okolnosti slučaja koje su mjerodavne za procjenu iz drugog pitanja također ulogu u odabiru između, s jedne strane, suzdržavanja od odobrenja vremena za dobrovoljni odlazak i, s druge strane, odobrenja vremena za dobrovoljni odlazak kraćeg od sedam dana u slučaju kada dotična osoba predstavlja opasnost za javni poredak sukladno toj odredbi?“

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               39

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita, u biti, treba li članak 7. stavak 4. Direktive 2008/115 tumačiti na način da mu je protivna nacionalna praksa prema kojoj se smatra da državljanin treće zemlje koji nezakonito boravi na području države članice predstavlja „opasnost za javni poredak“ u smislu te odredbe isključivo zbog toga što je taj državljanin osumnjičen da je počinio djelo kažnjivo kao kazneno djelo prema nacionalnom pravu ili je za takvo djelo protiv njega izrečena kaznena presuda. Usto pita, u slučaju da se postojanje kaznene presude smatra potrebnim, treba li ona biti pravomoćna.

               40

               U ovom predmetu, iz podataka dobivenih od nizozemske vlade na raspravi proizlazi da je u vrijeme nastanka činjenica u glavnom postupku praksa Staatssecretarisa bila takva da je slijedio pristup koji je sada u biti određen u Okružnici o strancima, koja predviđa, kao što proizlazi iz točke 17. ove presude, da se svaka sumnja koju potvrdi šef policije ili svaka presuda za djelo kažnjivo kao kazneno djelo prema nacionalnom pravu smatra opasnošću za javni poredak.

               41

               Treba najprije napomenuti da izraz „opasnost za javni poredak“ nije jedan od onih definiranih u članku 3. Direktive 2008/115, a nije definiran ni u drugim odredbama te direktive.

               42

               Ustaljena je praksa da se značenje i opseg pojmova za koje pravo Unije ne daje definiciju moraju utvrditi s obzirom na njihovo uobičajeno značenje u svakodnevnom jeziku, uzimajući u obzir kontekst u kojem su korišteni i ciljeve propisa koji ih sadržavaju. Kad se ti izrazi pojavljuju u odredbi koja predstavlja odstupanje od načela, treba ih tumačiti usko. Usto, u preambuli akta Unije može biti određen njegov sadržaj (vidjeti, u tom smislu, presudu Wallentin Hermann, C‑549/07, EU:C:2008:771, t. 17. i navedenu sudsku praksu).

               43

               Prema tome, treba najprije napomenuti da Direktiva 2008/115 u poglavlju II., naslovljenom „Prestanak nezakonitog boravka“, propisuje uvjete pod kojima prestaje nezakonit boravak državljana trećih zemalja na području države članice. Odredbe koje se odnose na dobrovoljni odlazak tih državljana, sadržane u članku 7. Direktive, izravno slijede odredbe koje se odnose na odluku o vraćanju, navedene u članku 6.

               44

               Kao što proizlazi iz uvodne izjave 10. Direktive 2008/115, prednost treba dati, uz izuzetke, dobrovoljnom ispunjenju obveze koja proizlazi iz odluke o vraćanju, pri čemu članak 7. stavak 1. te direktive propisuje da ta odluka predviđa odgovarajuće vrijeme između sedam i trideset dana za dobrovoljni odlazak (vidjeti presudu El Dridi, C‑61/11, EU:C:201:268, t. 36.).

               45

               Sukladno članku 7. stavku 2. Direktive 2008/115, države članice, ako je potrebno, produljuju vrijeme za dobrovoljni odlazak za odgovarajuće razdoblje, uzimajući u obzir posebne okolnosti pojedinačnog slučaja, kao što su dužina boravka, djeca koja pohađaju školu i postojanje obiteljskih i društvenih veza.

               46

               Članak 7. stavak 4. navedene direktive predviđa da samo u posebnim okolnostima, kao što je postojanje opasnosti za javni poredak, države članice mogu odobriti vrijeme za dobrovoljni odlazak manje od sedam dana ili se suzdržati od odobravanja tog vremena (vidjeti, u tom smislu, presudu El Dridi, C‑61/11, u EU C:2011 268, t. 37.). Kao što je nezavisna odvjetnica navela u točki 43. svojeg mišljenja, država članica mora, kako bi se mogla pozvati na tom odredbom predviđeno odstupanje zbog postojanja opasnosti za javni poredak, moći dokazati da odnosna osoba predstavlja stvarno takvu opasnost.

               47

               Nadalje, pod uvjetom da su države članice u načelu dužne odobriti razdoblje za dobrovoljni odlazak državljanima trećih zemalja koji borave nezakonito, cilj članka 7. Direktive 2008/15 jest osobito osigurati poštovanje temeljnih prava građana prilikom provedbe odluke o vraćanju donesene na temelju članka 6. te direktive. Naime, u skladu s člankom 79. stavkom 2. UFEU‑a, cilj Direktive 2008/115, kao što proizlazi iz njenih uvodnih izjava 2. i 11., stvaranje je učinkovite politike vraćanja i repatrijacije, koja se temelji na zajedničkim standardima i zakonskim jamstvima, da se osobe vraćaju na human način uz puno poštovanje svojih temeljnih prava i dostojanstva (vidjeti presudu Mahdi, C‑146/14 PPU, EU:C:2014:1320, t. 38.).

               48

               Iako države članice u biti zadržavaju slobodu da odrede zahtjeve javnog poretka u skladu sa svojim nacionalnim potrebama koje se mogu razlikovati ovisno o kojoj državi članici i o kojem se razdoblju radi, iz toga proizlazi da se ti zahtjevi, u kontekstu Unije i osobito kao opravdanje za odstupanje od obveze nametnute s ciljem osiguranja poštovanja temeljnih prava državljana trećih zemalja prilikom njihova udaljavanja iz Unije, moraju usko tumačiti, tako da države članice ne mogu jednostrano određivati njihovo područje primjene bez nadzora institucija Unije (vidjeti, po analogiji, presudu Gaydarov, C‑430/10, EU:C:2011:749, t. 32. i navedenu sudsku praksu).

               49

               Naposljetku, prema uvodnoj izjavi 6. Direktive 2008/15, države članice osiguravaju da se prestanak nezakonitog boravka državljana trećih zemalja provodi prema pravičnom i transparentnom postupku. Također prema toj uvodnoj izjavi i sukladno općim načelima prava Unije odluke donesene u skladu s tom direktivom donose se u svakom pojedinačnom slučaju i na temelju objektivnih kriterija, što znači da bi ocjenjivanje trebalo prelaziti samu činjenicu nezakonitog boravka (vidjeti presudu Mahdi, C‑146/14 PPU, EU:C:2014:1320, t. 40.). Posebice, kao što je Sud već utvrdio, poštovanje načela razmjernosti mora biti osigurano u svim fazama postupka vraćanja utvrđenima tom direktivom, uključujući fazu koja se odnosi na odluku o vraćanju, u okviru koje odnosna država članica mora odlučiti o dodjeli vremena za dobrovoljni odlazak iz članka 7. Direktive (vidjeti, u tom smislu, presudu El Dridi, C‑61/11, EU:C:201:268, t. 41.).

               50

               Stoga je potrebno utvrditi da je država članica dužna izraz „opasnost za javni poredak“, u smislu članka 7. stavka 4. Direktive 2008/115, ocjenjivati od slučaja do slučaja, kako bi provjerila predstavlja li osobno ponašanje odnosnog državljanina treće zemlje stvarnu i trenutačnu opasnost za javni poredak. Kada se država članica oslanja na opću praksu ili proizvoljnu pretpostavku za utvrđivanje takve opasnosti a da pritom ne vodi pažljivo računa o osobnom ponašanju državljanina i opasnosti koju takvo ponašanje predstavlja za javni poredak, ona ne ispunjava zahtjeve koji proizlaze iz pojedinačnog ispitivanja predmetnog slučaja i načela proporcionalnosti. Iz toga proizlazi da se samo na temelju činjenice da je državljanin treće zemlje osumnjičen da je počinio djelo kažnjivo kao kazneno djelo prema nacionalnom pravu ili je za takvo djelo protiv njega izrečena kaznena presuda ne može tog državljanina smatrati opasnošću za javni poredak u smislu članka 7. stavka 4. Direktive 2008/115.

               51

               Treba ipak pojasniti da država članica može utvrditi postojanje opasnosti za javni poredak na temelju kaznene presude, čak ako nije postala pravomoćna, ako ta presuda, zajedno s drugim okolnostima koje se odnose na položaj odnosne osobe, opravdava takvo utvrđenje. Činjenica da kaznena presuda nije pravomoćna ne sprečava, dakle, državu članicu da koristi iznimku iz članka 7. stavka 4. Direktive 2008/115. Naime, kao što je nezavisna odvjetnica navela u točki 65. svojeg mišljenja, takav uvjet nije utemeljen u tekstu te direktive i bio bi suprotan svrsi njezinog članka 7., a to je određivanje posebnog roka za dobrovoljni odlazak, s obzirom na to da bi predviđeni rok u mnogim slučajevima mogao biti prekoračen zbog trajanja nacionalnih sudskih postupaka.

               52

               Osim toga, sama sumnja da je državljanin treće zemlje počinio djelo kažnjivo kao kazneno djelo prema nacionalnom pravu može, zajedno s drugim činjenicama koje se odnose na pojedini slučaj, biti temelj za utvrđenje opasnosti za javni poredak u smislu članka 7. stavka 4. Direktive 2008/115 s obzirom na to da, kao što proizlazi iz točke 48. ove presude, države članice u biti zadržavaju slobodu da odrede zahtjeve pojma javnog poretka u skladu sa svojim nacionalnim potrebama i da se ni iz članka 7. ni iz bilo koje druge odredbe te direktive ne može zaključiti da je s tim u svezi potrebna kaznena osuda.

               53

               Prema tome, u ovom slučaju na sudu koji je uputio zahtjev jest da provjeri temelje li se, kao što se čini da proizlazi iz spisa kojim raspolaže Sud, utvrđenja Staatssecretarisa u slučajevima Z. Zh.-a i I. O.-a, prema kojima je svaki od njih predstavljao opasnost za javni poredak Nizozemske, u slučaju Z. Zh.-a isključivo na tome da je osuđen zbog toga što je počinio djelo kažnjivo kao kazneno djelo prema nizozemskom pravu i u slučaju I. O.-a isključivo na tome da je bio osumnjičen da je počinio takvo djelo.

               54

               Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, odgovor na prvo pitanje jest da članak 7. stavak 4. Direktive 2008/115 treba tumačiti na način da mu je protivna nacionalna praksa prema kojoj se smatra da državljanin treće zemlje koji nezakonito boravi na području države članice predstavlja opasnost za javni poredak u smislu te odredbe isključivo zbog toga što je osumnjičen da je počinio djelo kažnjivo kao kazneno djelo prema nacionalnom pravu ili je za takvo djelo protiv njega izrečena kaznena presuda.

         Drugo pitanje

               55

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita, u biti, treba li članak 7. stavak 4. Direktive 2008/115 tumačiti na način da, u slučaju da je državljanin treće zemlje koji nezakonito boravi na području države članice osumnjičen da je počinio djelo kažnjivo kao kazneno djelo prema nacionalnom pravu ili je za takvo djelo protiv njega izrečena kaznena presuda, prilikom ocjene pitanja predstavlja li navedeni državljanin opasnost za javni poredak u smislu te odredbe mogu biti relevantni drugi elementi, poput naravi i težine tog djela, vremena proteklog od njegova počinjenja i okolnosti da je taj državljanin namjeravao napustiti područje te države članice kad su ga nacionalne vlasti uhitile.

               56

               Treba najprije napomenuti da elementi relevantni za utvrđivanje postoji li opasnost za javni poredak u smislu članka 7. stavka 4. Direktive 2008/115 nisu u osnovi jednaki onima koji su relevantni za ocjenu postojanja opasnosti od bijega u smislu te odredbe jer je izraz „opasnost od bijega“ različit od izraza „opasnost za javni poredak“ (o izrazu „opasnost od bijega“ u smislu navedene odredbe vidjeti, osobito, presudu Mahdi, C‑146/14 PPU, EU:C:2014:1320, t. 65. do 74.).

               57

               Nadalje, kao što proizlazi iz točke 50. ove presude, izraz „opasnost za javni poredak“ u smislu članka 7. stavka 4. Direktive 2008/115 valja ocjenjivati od slučaja do slučaja kako bi se provjerilo predstavlja li osobno ponašanje odnosnog državljanina treće zemlje stvarnu i trenutačnu opasnost za javni poredak odnosne države članice.

               58

               Iako je istina da članak 7. stavak 4. Direktive 2008/115 nije jednako formuliram u svim jezičnim verzijama, s obzirom na to da neke koriste pojam „opasnost“, dok druge koriste pojam „rizik“, valja, u svakom slučaju, s obzirom na uobičajeno značenje pojmova „opasnost“ i „rizik“ u svakodnevnom jeziku te kontekst u kojem su korišteni i ciljeve propisa koji ih sadržavaju, a koji su navedeni u točkama 43. i 49. ove presude, te pojmove razumjeti u smislu prijetnje.

               59

               Osim toga, posebna ocjena interesa nerazdvojno povezanih sa zaštitom javnog poretka u smislu članka 7. stavka 4. Direktive 2008/115 ne mora se nužno poklapati s ocjenama na kojima se temelji kaznena presuda (vidjeti, po analogiji, presudu Bouchereau, C‑30/77 i EU:C:1977:172, t. 27.).

               60

               U tim okolnostima valja uzeti u obzir da izraz „opasnost za javni poredak“, kako je određen u članku 7. stavku 4. navedene direktive, u svakom slučaju pretpostavlja, osim narušavanja društvenog poretka koje čini svako kršenje zakona, postojanje stvarne, trenutačne i dovoljno ozbiljne prijetnje koja ugrožava temeljni interes društva (vidjeti, po analogiji, presudu Gaydarov, C‑430/10, EU:C:2011:749, t. 33. i navedenu sudsku praksu).

               61

               Iz toga slijedi da je, u okviru ocjene tog izraza, relevantan svaki pravni ili činjenični element u svezi s položajem odnosnog državljanina treće zemlje koji može razjasniti pitanje predstavlja li njegovo osobno ponašanje takvu prijetnju.

               62

               Stoga su, u slučaju državljanina osumnjičenog da je počinio djelo kažnjivo kao kazneno djelo prema nacionalnom pravu ili je za takvo djelo protiv njega izrečena kaznena presuda, među relevantnim elementima i narav i težina tog djela te vrijeme proteklo od njegova počinjenja.

               63

               Usto, u ovom slučaju, iz spisa dostavljenog Sudu proizlazi da je Z. Zh. bio u tranzitu za Kanadu kada su ga uhitile nizozemske vlasti. Činjenica da je namjeravao napustiti područje Kraljevine Nizozemske kada je uhićen može biti relevantna za utvrđivanje je li u trenutku donošenja odluke o njegovu vraćanju predstavljao opasnost za javni poredak te države članice, a što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri. S tim u svezi, potonji sud treba ocijeniti činjenice, a osobito odlučiti koliku težinu ima navedena činjenica u kontekstu predmeta o kojem odlučuje.

               64

               U I. O.-ovu slučaju iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da Staatssecretaris nije imao nikakav dokaz o navodnom zlostavljanju odnosne osobe. Ta je okolnost relevantna za ocjenu je li odnosna osoba predstavljala opasnost za javni poredak u smislu članka 7. stavka 4. Direktive 2008/114, s obzirom na to da je navedena okolnost koja se odnosi na osnovanost sumnje o počinjenju djela koje se I. O.-u stavlja na teret i stoga može razjasniti pitanje je li njegovo osobno ponašanje predstavljalo opasnost za javni poredak Nizozemske u trenutku donošenja odluke o njegovu vraćanju.

               65

               Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, odgovor na drugo pitanje jest da članak 7. stavak 4. Direktive 2008/115 treba tumačiti na način da, u slučaju da je državljanin treće zemlje koji nezakonito boravi na području države članice osumnjičen da je počinio djelo kažnjivo kao kazneno djelo prema nacionalnom pravu ili je za takvo djelo protiv njega izrečena kaznena presuda, prilikom ocjene pitanja predstavlja li navedeni državljanin opasnost za javni poredak u smislu te odredbe mogu biti relevantni drugi elementi, poput naravi i težine tog djela, vremena proteklog od njegova počinjenja i okolnosti da je taj državljanin namjeravao napustiti područje te države članice kad su ga nacionalne vlasti uhitile. U okviru te ocjene također je relevantan, ako postoji, svaki element koji se odnosi na osnovanost sumnje o počinjenju kaznenog djela koje se odnosnom državljaninu treće zemlje stavlja na teret.

         Treće pitanje

               66

               Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita, u biti, treba li članak 7. stavak 4. Direktive 2008/115 tumačiti na način da je za korištenje u toj odredbi previđene mogućnosti suzdržavanja od odobravanja vremena za dobrovoljni odlazak u slučaju kada dotična osoba predstavlja opasnost za javni poredak potrebno obaviti novo ispitivanje već ispitanih činjenica u svrhu utvrđivanja postojanja te opasnosti.

               67

               U ovom predmetu nizozemska vlada objašnjava da, u praksi, utvrđenje opasnosti za javni poredak u pravilu predstavlja razlog da nadležna nacionalna tijela odnosnom državljaninu ne odobre vrijeme za dobrovoljni odlazak, ali ta tijela mogu odstupiti od tog pravila ako posebne okolnosti slučaja to opravdavaju, u kojem se slučaju odobrava rok od 28 dana.

               68

               Valja najprije istaknuti da članak 7. stavak 4. Direktive 2008/115 predviđa da se „države članice mogu suzdržati od odobravanja vremena za dobrovoljni odlazak ili mogu odobriti vrijeme kraće od sedam dana“, ne precizirajući na koji se način taj odabir mora provesti.

               69

               Nadalje, kao što je Sud već presudio, iz prava na saslušanje prije donošenja odluke o vraćanju proizlazi obveza za nadležna nacionalna tijela da omoguće dotičnoj osobi da izrazi svoje mišljenje o uvjetima svojeg povratka, odnosno o roku za odlazak i dobrovoljnom ili obvezujućem karakteru vraćanja (vidjeti presudu Boudjlida, C‑249/13, EU:C:2014:2431, t. 51.). Usto, kao što proizlazi iz uvodnih izjava 2., 6., 11. i 24. Direktive 2008/115 i iz njezinog članka 5., sukladno općim načelima prava Unije, uključujući načelo proporcionalnosti, odluke donesene u skladu s tom direktivom donose se u svakom pojedinačnom slučaju te se uzimaju u obzir temeljna prava odnosne osobe.

               70

               Iz prethodno navedenoga proizlazi da se država članica ne može automatski suzdržati, na temelju propisa ili prakse, od odobrenja vremena za dobrovoljni odlazak u slučaju kada odnosna osoba predstavlja opasnost za javni poredak. Za pravilno korištenje mogućnosti predviđene u tu svrhu u članku 7. stavku 4. Direktive 2008/115 potrebno je od slučaja do slučaja provjeravati je li neodobravanje tog vremena u skladu s temeljnim pravima te osobe.

               71

               Na sudu koji je uputio zahtjev jest da ispita u kojoj je mjeri postupak vraćanja u Nizozemskoj sukladan zahtjevima opisanima u prethodnoj točki ove presude.

               72

               Naposljetku, iako su države članice, kao što proizlazi iz točke 47. ove presude, u načelu dužne odobriti razdoblje za dobrovoljni odlazak državljanima trećih zemalja na koje se odnosi odluka o vraćanju donesena na temelju članka 6. Direktive 2008/15, kako bi se osiguralo poštovanje temeljnih prava tih državljana prilikom provedbe takve odluke, iz teksta članka 7. stavka 4. te direktive kao i iz opće strukture tog članka proizlazi da se odstupanjem predviđenim tim stavkom 4. želi omogućiti odnosnoj državi članici nadzor nad poštovanjem javnog poretka.

               73

               Stoga, kad se na temelju ispitivanja, vezano za koje su zahtjevi bili navedeni u okviru prvog i drugog pitanja, utvrdi da odnosna osoba predstavlja stvarnu i trenutačnu opasnost za javni poredak, članak 7. stavak 4. Direktive 2008/115 predviđa mogućnost suzdržavanja od davanja odnosnoj osobi vremena za dobrovoljni odlazak. Ta je mogućnost posljedica postojanja te opasnosti i stoga je odnosna država članica može koristiti, poštujući opća načela prava Unije i temeljna prava odnosne osobe, bez potrebe za novim ocjenjivanjem elemenata koji su ocijenjeni kao relevantni, kako bi se utvrdilo postojanje navedene opasnosti.

               74

               Ipak, država članica može uzeti u obzir navedene elemente, koji mogu biti osobito relevantni kada ocjenjuje treba li odobriti vrijeme za dobrovoljni odlazak kraće od sedam dana.

               75

               Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, odgovor na treće pitanje jest da članak 7. stavak 4. Direktive 2008/115 treba tumačiti na način da za korištenje u toj odredbi previđene mogućnosti suzdržavanja od odobrenja vremena za dobrovoljni odlazak u slučaju kada dotična osoba predstavlja opasnost za javni poredak nije potrebno obaviti novo ispitivanje već ispitanih činjenica u svrhu utvrđivanja postojanja te opasnosti. U svakom propisu i praksi države članice mora, međutim, biti zajamčeno da će se od slučaja do slučaja provjeravati je li neodobravanje vremena za dobrovoljni odlazak u skladu s temeljnim pravima tog državljanina.

         Troškovi

               76

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 7. stavak 4. Direktive 2008/115/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2008. o zajedničkim standardima i postupcima država članica za vraćanje državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom treba tumačiti na način da mu je protivna nacionalna praksa prema kojoj se smatra da državljanin treće zemlje koji nezakonito boravi na području države članice predstavlja opasnost za javni poredak u smislu te odredbe isključivo zbog toga što je taj državljanin osumnjičen da je počinio djelo kažnjivo kao kazneno djelo prema nacionalnom pravu ili je za takvo djelo protiv njega izrečena kaznena presuda.

                           2.

                           Članak 7. stavak 4. Direktive 2008/115 treba tumačiti na način da, u slučaju da je državljanin treće zemlje koji nezakonito boravi na području države članice osumnjičen da je počinio djelo kažnjivo kao kazneno djelo prema nacionalnom pravu ili je za takvo djelo protiv njega izrečena kaznena presuda, prilikom ocjene pitanja predstavlja li navedeni državljanin opasnost za javni poredak u smislu te odredbe mogu biti relevantni drugi elementi, poput naravi i težine tog djela, vremena proteklog od njegova počinjenja i okolnosti da je taj državljanin namjeravao napustiti područje te države članice kad su ga nacionalne vlasti uhitile. U okviru te ocjene također je relevantan, ako postoji, svaki element koji se odnosi na osnovanost sumnje o počinjenju kaznenog djela koje se odnosnom državljaninu treće zemlje stavlja na teret.

                           3.

                           Članak 7. stavak 4. Direktive 2008/115 treba tumačiti na način da za korištenje u toj odredbi previđene mogućnosti suzdržavanja od odobrenja vremena za dobrovoljni odlazak u slučaju kada dotična osoba predstavlja opasnost za javni poredak nije potrebno obaviti novo ispitivanje već ispitanih činjenica u svrhu utvrđivanja postojanja te opasnosti. U svakom propisu i praksi države članice mora, međutim, biti zajamčeno da će se od slučaja do slučaja provjeravati je li neodobravanje vremena za dobrovoljni odlazak u skladu s temeljnim pravima tog državljanina.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


Presuda Službeničkog suda (drugo vijeće) od 19. srpnja 2016.#Luisa Opreana protiv Europske komisije.#Javna služba – Član privremenog osoblja – Član privremenog osoblja na stalnom radnom mjestu – Neproduljenje ugovora o radu na određeno vrijeme – Trudnoća – Akt koji negativno utječe – Nenadležnost autora akta koji negativno utječe – Pravo na saslušanje – Dužnost brižnog postupanja.#Predmet F-67/15.