title: Presuda Suda od 6. srpnja 1982. # Francuska Republika, Talijanska Republika i Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske protiv Komisije Europskih zajednica. # Spojeni predmeti 188 do 190/80.

text:
 PRESUDA SUDA6. srpnja 1982.(*)„Javna poduzeća – Transparentnost financijskih odnosa s državom“U spojenim predmetima C-188/80,Francuska Republika,
 koju zastupaju G. Guillaume, u svojstvu agenta, i P. Moreau-Defarges, u
 svojstvu pomoćnog agenta, s izabranom adresom za dostavu u francuskom
veleposlanstvu u Luxembourgu,tužitelj,protivKomisije Europskih zajednica,
 koju zastupa njezin pravni savjetnik B. van der Esch, u svojstvu
agenta, uz asistenciju G. Marenca, člana njezine pravne službe, s
izabranom adresom za dostavu pri njezinom pravnom savjetniku O.
Montaltu, u zgradi Jean Monnet, Kirchberg, u Luxembourgu, tuženik,koju podupiruKraljevina Nizozemska, koju zastupa A. Bos, u svojstvu agenta,intervenijent,i Savezna Republika Njemačka, koju zastupaju M. Seidel, Ministerialrat u Saveznom ministarstvu gospodarstva, i A. Deringer, odvjetnik na Oberlandsgerichtu u Kölnu, u svojstvu agenata,intervenijent,C-189/80,Talijanska Republika,
 koju zastupa A. Squillante, voditelj službe za diplomatske sporove,
ugovore i pravne poslove, u svojstvu agenta, uz asistenciju I.
Braguglije, državnog odvjetnika, s izabranom adresom za dostavu u
talijanskom veleposlanstvu u Luxembourgu,tužitelj,koju podupireFrancuska Republika, koju zastupa njezin agent A. Carnelutti, uz asistenciju G. Guillaumea, pomoćnog agenta,intervenijent,protivKomisije Europskih zajednica,
 koju zastupa njezin pravni savjetnik B. van der Esch, u svojstvu
agenta, uz asistenciju S. Fabbra, člana njezine pravne službe, s
izabranom adresom za dostavu pri njezinom pravnom savjetniku O.
Montaltu, u zgradi Jean Monnet, Kirchberg, u Luxembourgu,tuženik,koju podupireKraljevina Nizozemska, intervenijent,i Savezna Republika Njemačka, intervenijent,C-190/80Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske, koju zastupa W. Godwin, treasury solicitor, u svojstvu agenta, s izabranom adresom za dostavu u britanskom veleposlanstvu u Luxembourgu,tužitelj,koju podupireFrancuska Republika, koju zastupa njezin agent A. Carnelutti, uz asistenciju G. Guillaumea, pomoćnog agenta,intervenijent,protivKomisije Europskih zajednica,
 koju zastupa njezin pravni savjetnik B. van der Esch, u svojstvu
agenta, uz asistenciju P. J. Kuypera, člana njezine pravne službe, s
izabranom adresom za dostavu pri njezinom pravnom savjetniku M. Cervinu,
 u zgradi Jean Monnet, Kirchberg, u Luxembourgu,tuženik,koju podupiruKraljevina Nizozemska, intervenijent,iSavezna Republika Njemačka, intervenijent,povodom
 tužbe za poništenje Direktive Komisije br. 80/723/EEZ od 25. lipnja
1980. o transparentnosti financijskih odnosa između država članica i
javnih poduzeća (SL L 195, str. 35.) na temelju članka 173. Ugovora o
EEZ-uSUD,u
sastavu: J. Mertens de Wilmars, predsjednik suda, A. Touffat i O. Due,
predsjednici vijeća, P. Pescatore, A. J. Mackanzie Stuart, A. O' Keeffe,
 T. Koopmans, A. Chloros i F. Grévisse, suci nezavisni odvjetnik: G. Reischl,tajnik: P. Heimdonosi sljedeću Presudu1        Zahtjevima
 podnesenim tajništvu Suda 16., 18. i 19. rujna 1980. Francuska
Republika, Talijanska Republika i Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije
 i Sjeverne Irske podnijele su, na temelju članka 173. stavka 1. Ugovora
 o EEZ-u, tri tužbe za poništenje Direktive Komisije br. 80/723/EEZ od
25. lipnja 1980. o transparentnosti financijskih odnosa između država
članica i javnih poduzeća (SL L 195, str. 35.). Savezna Republika
Njemačka i Kraljevina Nizozemska intervenirale su u te postupke
podupirući zahtjeve Komisije.2        Direktiva
 koja je usvojena na temelju članka 90. stavka 3. Ugovora obvezuje
države članice da tijekom razdoblja od pet godina učine dostupnima
podatke koji se odnose na javna sredstva koja su javne vlasti stavile na
 raspolaganje javnim poduzećima kao i podatke koji se odnose na
učinkovitu upotrebu tih sredstava od strane navedenih poduzeća. Iz
uvodnih izjava direktive proizlazi da je njezin temeljni cilj promicati
učinkovitu primjenu odredbi članaka 92. i 93. Ugovora o državnim
potporama za javna poduzeća. Nadalje, u njezinim uvodnim izjavama
naglašeno je načelo jednakog postupanja prema javnim i privatnim
poduzećima kao i potreba transparentnosti financijskih odnosa između
javnih poduzeća i države zbog složenosti tih odnosa.3        Iako
 se tužbeni razlozi koje ističu vlade tužiteljice u određenim točkama
razlikuju, u bitnome ih je moguće povezati na sljedeći način:–        nepostojanje ovlasti Komisije;–        nepostojanje nužnosti i povreda načela proporcionalnosti;–        diskriminacija na štetu javnih poduzeća;–        povreda
 članaka 90., 92. i 93., s obzirom na to da direktiva definira pojmove
javno poduzeće i državna potpora;–        nepoštovanje
 pravila koja definiraju područje primjene Ugovora o EEZ-u, Ugovora o
EZUČ-u i Ugovora o EURATOM-u;–        nepostojanje
 obrazloženja i povreda načela jednakosti u odnosu na iznimke koje
predviđa direktiva.I –   Prvi tužbeni razlog (nepostojanje ovlasti Komisije)4        Prema
 mišljenju vlade Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne
Irske, Komisija je usvajanjem sporne direktive povrijedila sama ona
načela koja uređuju raspodjelu ovlasti i odgovornosti između institucija
 Zajednice. Iz institucionalnih odredbi Ugovora proizlazi da ukupnost
izvornih zakonodavnih ovlasti pripada Vijeću, dok Komisija ima samo
ovlasti nadzora i provedbe. Takvu raspodjelu ovlasti potvrđuju posebna
ovlašćujuća pravila Ugovora koja usvajanje uredbi i direktiva gotovo
beziznimno stavljaju u ovlast Vijeća. Istu takvu raspodjelu odgovornosti
 sadrže i pravila o tržišnom natjecanju. Te odredbe dodjeljuju Komisiji
funkciju nadzora te Komisija može usvajati zakonodavne akte samo u
granicama određene i izričite ovlasti sadržane u aktu Vijeća. 5        Također,
 prema mišljenju vlade Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne
 Irske, odredbe Ugovora koje Komisiji iznimno povjeravaju ovlast
usvajanja direktiva moraju se tumačiti s obzirom na gore navedena
razmatranja. Direktive Komisije nisu iste naravi kao direktive koje
usvaja Vijeće. Dok potonje mogu sadržavati opće odredbe normativnog
karaktera i, kad je to potrebno, državama članicama nametati nove
obveze, krajnji cilj prvih jest samo urediti određenu situaciju u jednoj
 ili više tih država članica. U primjeru članka 90. stavka 3. taj
krajnji cilj proizlazi iz teksta samoga članka sukladno kojem Komisija
„upućuje“ odgovarajuće direktive ili odluke državama članicama.6        Ta
 teza, međutim, nije utemeljena u institucionalnim odredbama Ugovora. U
skladu s člankom 4., Komisija sudjeluje u izvršenju zadaća Zajednice na
istoj osnovi kao i druge institucije i svaka od njih djeluje u granicama
 ovlasti koje su joj dodijeljene Ugovorom. Na gotovo jednak način kojim
članak 145. uređuje istu funkciju Vijeća, članak 155. određuje da
Komisija raspolaže ovlašću samostalnog odlučivanja unutar granica
predviđenih ugovorom. Osim toga, odredbe poglavlja koje na opći način
uređuju učinke i sadržaj akata koje usvajaju institucije, a osobito
odredbe članka 189., ne prave razliku, na koju ukazuje vlada Ujedinjene
Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske, između direktiva općeg
dosega i onih koje propisuju samo posebne mjere. Sukladno prvom stavku
tog članka, Komisija ima, na istom temelju kao i Vijeće, ovlast donositi
 direktive pod uvjetima predviđenim Ugovorom. Iz toga slijedi da granice
 ovlasti koja je Komisiji povjerena posebnom odredbom Ugovora ne
proizlaze iz općeg načela, već iz tumačenja samog teksta predmetne
odredbe, u ovom slučaju članka 90., promatrane s obzirom na njezin cilj i
 mjesto u strukturi Ugovora. 7        U
 tom pogledu nije moguće izvlačiti zaključke iz činjenice da većina
ostalih posebnih odredbi Ugovora kojima se određuje ovlast za usvajanje
akata općeg karaktera povjerava tu ovlast Vijeću, koje odlučuje na
temelju prijedloga Komisije. Također se ne može praviti razlika ni
između odredbi koje predviđaju usvajanje direktiva ovisno o tome sadrže
li u sebi pojam „usvajati“ ili „uputiti“. Sukladno članku 189.,
direktive i odluke kako Vijeća tako i Komisije upućene su strankama koje
 su, u slučaju direktiva, nužno države članice. Kada neka odredba
predviđa usvajanje direktiva i odluka upućenih državama članicama, tada
izraz „upućuju se“ predstavlja samo najprikladniji opći pojam.8        U
 potporu tužbenom razlogu nepostojanja ovlasti Komisije tri vlade
tužiteljice ističu da je pravila sadržana u spornoj direktivi moglo
usvojiti Vijeće. Budući da je cilj direktive omogućiti Komisiji nadzor
nad poštovanjem obveze država članica prema kojoj su one, u skladu s
člankom 93. stavkom 3., dužne obavijestiti Komisiju o svakoj dodjeli ili
 izmjeni državne potpore i kako članak 94. daje Vijeću ovlast da odredi
osobito uvjete pod kojima se primjenjuje navedeni stavak, predmetna
pravila spadaju u ovlast te institucije na temelju tog članka. U svakom
slučaju, na Vijeću je da donosi ova pravila na temelju članka 213. ili,
podredno, na temelju članka 235. Prema mišljenju vlada tužiteljica, nije
 moguće priznati istovremenu ovlast Komisije na temelju drugih odredbi
Ugovora s obzirom na to da ovo područje spada u ovlast Vijeća. 9        Komisija,
 koju podržava vlada Savezne Republike Njemačke, ustraje na činjenici da
 direktiva predviđa niz mjera koje „prethode“ postupku iz članka 93. i
da se stoga ne može primijeniti članak 94. Ona također ističe da se
članak 213. ne odnosi na informacije kojima raspolažu države članice i
koje one trebaju pružiti Komisiji na njezin zahtjev na temelju njihove
opće obveze suradnje predviđene člankom 5. Ne može se primijeniti ni
članak 235. jer on pretpostavlja nepostojanje drugih ovlasti. S druge
strane, nizozemska vlada osobito ističe poseban značaj i samostalnu
važnost članka 90.10      Potrebno
 je odbaciti argumente u vezi s člancima 213. i 235. koje ističu vlade
tužiteljice. Naime, članak 213., koji se nalazi u poglavlju o općim i
završnim odredbama, nije u suprotnosti s ovlastima koje Komisiji
dodjeljuju posebne odredbe Ugovora. U predmetnom se slučaju, iz razloga
koji je naznačila Komisija, ne može primijeniti članak 235.11      Naprotiv,
 za procjenu argumenta vezanog uz članak 94. valja usporediti odredbe
tog članka s odredbama članka 90., uzimajući pritom u obzir ciljeve i
svrhu obaju članaka. 12      U
 tom pogledu valja ustvrditi da se te dvije odredbe odnose na različite
predmete. Članak 94. dio je skupine odredbi koje uređuju područje
državnih potpora neovisno o njihovom obliku i adresatima. Suprotno tome,
 članak 90. odnosi se isključivo na poduzeća za čije postupke države
članice moraju preuzeti posebnu odgovornost zbog utjecaja koji one mogu
imati na njihovo ponašanje. Taj članak naglašava da se, uz pridržaj
onoga što je navedeno u njegovom stavku 2., na navedena poduzeća
primjenjuju sva pravila Ugovora; tako on državama članicama nameće
obvezu poštovanja tih pravila u njihovim odnosima s tim poduzećima, a
Komisiji u tom smislu nameće obvezu nadzora koju ona, kad je to
potrebno, može izvršavati usvajanjem direktiva i odluka koje su upućene
državama članicama. 13      Osim
 te razlike u predmetima postoji i razlika u uvjetima za izvršavanje
ovlasti koje pojedina odredba daje Vijeću, odnosno Komisiji. Članak 94.
ovlašćuje Vijeće da donosi sve odgovarajuće uredbe za primjenu članaka
92. i 93. Nasuprot tome, ovlast koju Komisija ima na temelju članka 90.
stavka 3. ograničena je na usvajanje onih direktiva i odluka koje su
potrebne za učinkovito ispunjenje obveze nadzora koju određuje taj isti
stavak. 14      U
 odnosu na ovlast Vijeća na temelju članka 94., ovlast koju ima Komisija
 ima na temelju članka 90. stavka 3. primjenjuje se na posebno područje
primjene i pod uvjetima određenima s obzirom na sam cilj navedenog
članka. Iz toga slijedi da ovlast Komisije za usvajanje sporne direktive
 ovisi o potrebama svojstvenima njezinoj obvezi nadzora predviđenoj
člankom 90. te da mogućnost da Vijeće, primjenjujući svoju opću ovlast
na temelju članka 94., donese propis koji sadržava odredbe koje zadiru u
 posebno područje potpora javnim poduzećima nije u suprotnosti s tom
ovlašću Komisije. 15      Iz
 svih tih razmatranja proizlazi da treba odbiti prvi tužbeni razlog na
koji se pozivaju vlade tužiteljice. II –  Drugi tužbeni razlog (nepostojanje nužnosti)16      Francuska
 i talijanska vlada osporavaju da su pravila direktive nužna kako bi
Komisija mogla učinkovito obavljati zadaću nadzora koju joj povjerava
članak 90. One smatraju da u financijskom smislu postoji puno pravno
razdvajanje između države i javnih poduzeća. Sredstva koja javnim
poduzećima javne vlasti stavljaju na raspolaganje prikazana su kako u
zakonskim proračunskim aktima tako i u završnim računima i godišnjim
izvješćima poduzeća. Kad je riječ o odnosima države s javnim poduzećima,
 u demokratskom su društvu izvori informacija o njima barem onoliko
potpuni koliko i oni koji se tiču odnosa države s privatnim poduzećima, a
 i mnogo točniji od onih koji se tiču međusobnih odnosa privatnih
poduzeća. 17      Komisija
 upućuje na četvrtu i petu uvodnu izjavu direktive, sukladno kojima
složenost financijskih odnosa između nacionalnih javnih vlasti i javnih
poduzeća otežava obavljanje zadaće nadzora Komisije, a pravična i
učinkovita primjena pravila o potporama iz Ugovora na javna i privatna
poduzeća moguća je samo ako ti financijski odnosi postanu transparentni.
 Tijekom postupka pred ovim Sudom su Komisija i vlada Savezne Republike
Njemačke navele mnoge primjere kojima nastoje dokazati da ti odnosi nisu
 dovoljno transparentni da bi Komisija mogla ustanoviti jesu li javnim
poduzećima bile dodijeljene državne potpore ili nisu.18      Uzimajući
 u obzir različite oblike javnih poduzeća u različitim državama
članicama i razgranatost njihovih aktivnosti, neizbježno je da su i
njihovi financijski odnosi s javnim vlastima također vrlo različiti,
često složeni, i zbog toga ih je teško nadzirati, čak i uz pomoć
objavljenih izvora informacija koje navode vlade tužiteljice. Pod tim je
 okolnostima nesporna potreba Komisije da traži dodatne informacije o
tim odnosima određujući zajednička mjerila za sve države članice i za
sva predmetna poduzeća. Kad je riječ o točnom određivanju tih mjerila,
vlade tužiteljice nisu dokazale da je Komisija prekoračila granice
diskrecijske ovlasti koje ima na temelju članka 90. stavka 3. 19      Iz
 toga slijedi da treba odbiti tužbeni razlog koji se odnosi na
nepostojanje nužnosti. Isto vrijedi i za prigovor, u prvom redu
talijanske vlade, o nepostojanju proporcionalnosti.III –  Treći tužbeni razlog (diskriminacija javnih poduzeća u odnosu na privatna)20      Francuska
 i talijanska vlada ističu da iz članaka 222. i 90. proizlazi da treba
jednako postupati s javnim i privatnim poduzećima. Međutim, učinak
direktive je stavljanje prvih u manje povoljnu situaciju od drugih,
osobito zato što ona javnim poduzećima nameće posebne obveze, ponajprije
 one računovodstvene, koje ne nameće privatnima. 21      S
 tim u vezi potrebno je podsjetiti da načelo jednakosti na koje se vlade
 pozivaju kad je riječ o odnosima između javnih i privatnih poduzeća
općenito pretpostavlja da se obje skupine nalaze u usporedivim
situacijama. Međutim, privatna poduzeća, u granicama koje postavlja
primjenjivo zakonodavstvo, određuju svoju industrijsku i poslovnu
strategiju vodeći osobito računa o potrebi isplativosti. S druge strane,
 na odluke javnih poduzeća mogu utjecati različiti čimbenici kada javne
vlasti, koje mogu utjecati na te odluke, ostvaruju ciljeve od općeg
interesa. Gospodarske i financijske posljedice takvog utjecaja dovode do
 uspostave posebnih oblika financijskih odnosa između tih poduzeća i
javnih vlasti koji se razlikuju od odnosa koji postoje između javnih
vlasti i privatnih poduzeća. Budući da se direktiva odnosi upravo na te
posebne financijske odnose, ne može se prihvatiti tužbeni razlog koji se
 temelji na postojanju diskriminacije.IV –  Četvrti
 tužbeni razlog (povreda članaka 90., 92. i 93. s obzirom na to da
direktiva definira pojmove javno poduzeće i državna potpora)22      Francuska
 i talijanska vlada tvrde da članci 2. i 3. direktive bez ikakvog
pravnog temelja dopunjuju odredbe članaka 90., 92. i 93. Ugovora s
obzirom na to da definiraju pojam javnog poduzeća i određuju financijske
 odnose koji, prema mišljenju Komisije, mogu predstavljati državne
potpore. 23      Ti
 prigovori su neutemeljeni. Kad je riječ o definiciji financijskih
odnosa iz članka 3. na koje se direktiva primjenjuje, dovoljno je
ustvrditi da nije riječ o pokušaju Komisije da definira pojam potpore
koji je sadržan u člancima 92. i 93. Ugovora, već samo da podrobnije
odredi one financijske transakcije za koje procijeni da o njima mora
biti obaviještena u svrhu nadzora nad time je li država članica
povrijedila svoju obvezu obavještavanja koju ima sukladno članku 93.
stavku 3. i dodijelila potpore predmetnim poduzećima. Kao što je gore
već navedeno glede drugog tužbenog razloga, nije utvrđeno da je Komisija
 na ovaj način prekoračila granice diskrecijske ovlasti koje ima na
temelju članka 90. stavka 3. 24      Kad
 je riječ o odredbama članka 2. koje određuju pojam javnog poduzeća „za
potrebe ove direktive“, potrebno je naglasiti da cilj tih odredbi nije
definirati taj pojam onako kako je naveden u članku 90. Ugovora, već
uspostaviti potrebna mjerila za određivanje skupine poduzeća čiji su
financijski odnosi s javnim vlastima podložni obvezi obavještavanja
predviđenoj direktivom. Za procjenu tog određenja, koje je štoviše
neophodno kako bi se države članice upoznale s opsegom svojih obveza
koje proizlaze iz direktive, potrebno je stoga usporediti utvrđena
mjerila s razmatranjima na kojima se temelji obveza nadzora koja je
Komisiji određena člankom 90. 25      Sukladno
 članku 2. direktive, pojam „javna poduzeća“ znači sva poduzeća nad
kojima javna tijela mogu izvršavati, izravno ili neizravno,
prevladavajući utjecaj. Sukladno drugom stavku, smatra se da postoji
takav prevladavajući utjecaj kada javna tijela izravno ili neizravno u
odnosu na poduzeće drže većinski udjel u upisanom kapitalu poduzeća,
nadziru većinu glasačkih prava ili mogu imenovati više od polovine
članova upravnog, upravljačkog ili nadzornog tijela predmetnog poduzeća.26      Kao
 što je Sud već ranije naveo, razlog zbog kojeg su odredbe članka 90.
unesene u Ugovor upravo je utjecaj koji javna vlast može vršiti na
poslovne odluke javnih poduzeća. Taj utjecaj može se vršiti bilo putem
financijskog sudjelovanja bilo putem pravila koja uređuju upravljanje
poduzećem. Odabirom tih istih mjerila za određivanje financijskih
odnosa, o kojima mora moći dobiti informacije kako bi ispunila svoju
obvezu nadzora na temelju članka 90. stavka 3., Komisija je ostala u
granicama diskrecijske ovlasti koju joj povjerava ta odredba. 27      Slijedom toga valja odbiti i četvrti tužbeni razlog.V –  Peti
 tužbeni razlog (nepoštovanje pravila koja definiraju područje primjene
Ugovora o EEZ-u, Ugovora o EZUČ-u i Ugovora o EURATOM-u)28      Francuska
 vlada ističe da je definicija javnog poduzeća iz članka 2. direktive u
potpunosti općenita i da izuzimanje energetskog sektora i uključivanje
proizvodnje i obogaćivanja urana, prerade ozračenih goriva i pripreme
materijala koji sadrže plutonij, predviđeno člankom 4., podrazumijeva da
 se, uz taj pridržaj, direktiva primjenjuje na javna poduzeća na koja se
 odnose Ugovor o EZUČ-u i Ugovor o EURATOM-u. Budući da izvor
sekundarnog prava usvojen u okviru primjene Ugovora o EEZ-u ne može
uređivati područja koja uređuju pozitivna pravila drugih ugovora,
francuska vlada podredno traži poništenje direktive u mjeri u kojoj se
ona odnosi na poduzeća na koja se primjenjuju Ugovor o EZUČ-u i Ugovor o
 EURATOM-u. 29      Komisija
 priznaje da se, sukladno članku 232. stavku 1. Ugovora o EEZ-u i zbog
odredbi Ugovora o EZUČ-u koje uređuju potpore dodijeljene poduzećima na
koja se odnosi taj ugovor, direktiva ne može primjenjivati na ta
poduzeća. Kad je riječ o poduzećima iz nuklearnog sektora, ona ističe da
 Ugovor o EUROATOM-u ne sadrži posebna pravila o državnim potporama.
Stoga su članci 92. i 93. Ugovora o EEZ-u pa tako i direktive
primjenjivi na poduzeća unutar tog sektora, uz pridržaj iznimaka
izričito predviđenih člankom 4. direktive.30      Sukladno
 članku 232. stavku 1. Ugovora o EEZ-u, odredbe tog Ugovora ne utječu na
 odredbe Ugovora o osnivanju Europske zajednice za ugljen i čelik,
osobito što se tiče prava i obveza država članica, ovlasti institucija
te zajednice i pravila koja su tim Ugovorom utvrđena za funkcioniranje
zajedničkog tržišta ugljena i čelika.31      Budući
 da se članak 90. stavak 3. odnosi upravo na ovlasti institucija i s
obzirom na to da sporna direktiva nameće državama članicama obveze glede
 potpora, o kojima i sam Ugovor o EZUČ-u sadrži pravila koja se odnose
na države članice i na poduzeća na tržištu ugljena i čelika, iz članka
232. Ugovora o EEZ-u izravno proizlazi da se sporna direktiva ne može
primijeniti na odnose s takvim poduzećima. Iz tog razloga direktiva nije
 u tom smislu nezakonita, iako bi u interesu pravne jasnoće bilo
nedvojbeno bolje da izuzimanje tih poduzeća proizlazi iz samog teksta
direktive. 32      Nasuprot,
 kad je riječ o odnosu s Ugovorom o EURATOM-u, članak 232. stavak 2.
Ugovora o EEZ-u određuje da njegove odredbe ne mogu mijenjati odredbe
prvonavedenog ugovora. Francuska vlada nije dokazala da odredbe
direktive odstupaju od odredbi Ugovora o EURATOM-u. Iz toga slijedi da
se taj tužbeni razlog ne može prihvatiti. VI –  Šesti tužbeni razlog (nepostojanje obrazloženja i povreda načela jednakosti u odnosu na iznimke koje predviđa direktiva)33      Članak
 4. direktive iz područja njezine primjene, osim energetskog sektora,
izuzima i ona javna poduzeća čiji je ukupni godišnji neto promet manji
od 40 milijuna europskih obračunskih jedinica tijekom razdoblja od dvije
 prethodne financijske godine, ona javna poduzeća koja pružaju usluge
bez znatnijeg utjecaja na trgovinu između država članica, poduzeća iz
vodoprivrednog, prometnog, poštanskog i telekomunikacijskog sektora te
javne kreditne institucije.34      Talijanska
 vlada smatra da te iznimke predstavljaju neutemeljenu diskriminaciju.
Prema njezinom mišljenju iznimke unutar sektora valja prihvatiti jedino
kada u određenom sektoru nema tržišnog natjecanja na razini Zajednice. 35      Neovisno
 o tome što taj tužbeni razlog ponajprije želi proširiti područje
primjene direktive, on ipak nije osnovan. Naime, dvanaesta uvodna izjava
 direktive određuje da valja isključiti one sektore koji su izvan sfere
tržišnog natjecanja ili koji su već predmet posebnih propisa Zajednice
koji jamče primjerenu transparentnost, određene sektore čija osobita
narav opravdava to da budu predmet posebnih odredbi kao i poduzeća čija
slaba ekonomska važnost ne opravdava administrativne troškove koji bi
proizašli iz mjera koje bi bilo potrebno poduzeti. Sva ta razmatranja,
od kojih je barem jedno primjenjivo na svaki od sektora isključenih
člankom 4. direktive, sadrže dovoljno objektivna mjerila koja
opravdavaju izuzimanje iz područja primjene direktive.36      Valja
 stoga zaključiti da u tužbama koje su podnijele tri vlade nisu bili
sadržani elementi koji opravdavaju makar i djelomično poništenje sporne
direktive. Stoga te tužbe valja odbiti.  Troškovi 37      Sukladno
 članku 69. stavku 2. Poslovnika Suda, stranka koja ne uspije u postupku
 dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. 38      Budući
 da tri vlade tužiteljice nisu uspjele sa svojim pravnim navodima, valja
 im naložiti snošenje troškova. Isto vrijedi i za francusku vladu u
svojstvu intervenijenta u predmetima 189/80 i 190/80.39      Od
 vlada koje su intervenirale podupirući zahtjeve Komisije, samo je
nizozemska vlada predlagala da se tuženicima naloži snošenje troškova.
Stoga Francuskoj Republici, Talijanskoj Republici i Ujedinjenoj
Kraljevini Velike Britanije i Sjeverne Irske valja naložiti kako
snošenje vlastitih tako i snošenje troškova Komisije i Kraljevine
Nizozemske.Slijedom navedenog, Sud proglašava i presuđuje:1.      Tužbe se odbijaju.2.      Francuska
 Republika, Talijanska Republika i Ujedinjena Kraljevina Velike
Britanije i Sjeverne Irske snosit će, osim vlastitih, i troškove
Komisije i Kraljevine Nizozemske. Potpisi* Jezik postupka: engleski, francuski i talijanski.


Presuda Suda od 17. svibnja 1994. # Corsica Ferries Italia Srl protiv Corpo dei piloti del porto di Genova. # Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunale di Genova - Italija. # Slobodno pružanje usluga - Tržišno natjecanje. # Predmet C-18/93.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 2012. lipanj 14.#Auto 24 SARL protiv Jaguar Land Rover France.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Cour de cassation.#Predmet C-158/11.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 27. svibnja 1993. # Gausepohl-Fleisch GmbH protiv Oberfinanzdirektion Hamburg. # Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesfinanzhof - Njemačka. # Zajednička carinska tarifa. # Predmet C-33/92.


Presuda Suda (treće vijeće) od 10. studenog 2011.#Partrederiet Sea Fighter protiv Skatteministeriet.#Zahtjev za prethodnu odluku: Højesteret - Danska.#Direktiva 92/81/EEZ.#Predmet C-505/10.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 12. svibnja 2016.#Trioplast Industrier AB protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje – Zabranjeni sporazumi – Tržište industrijskih plastičnih vreća – Tužba za poništenje – Akt koji se može pobijati – Dopuštenost – Tužba za naknadu štete – Zatezne kamate – Pojam tražbine koja je određena, izraziva u novcu i dospjela – Proporcionalnost – Pravna sigurnost – Načelo individualizacije kazni i sankcija – Nepostojanje pravne osnove – Članak 266. UFEU‑a – Uzročna veza.#Predmet T-669/14.


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 22. listopada 2015.#AC-Treuhand AG protiv Europske komisije.#Žalba – Tržišno natjecanje – Zabranjeni sporazumi – Europska tržišta kositrenih stabilizatora i toplinskih stabilizatora ESBO/esteri – Članak 81. stavak 1. UEZ‑a – Područje primjene – Poduzetnik konzultant koji ne obavlja djelatnost na predmetnom tržištu – Pojmovi ‚sporazum među poduzetnicima’ i ‚usklađeno djelovanje’ – Izračun iznosa novčanih kazni – Smjernice o metodi za utvrđivanje kazni iz 2006. godine – Neograničena nadležnost.#Predmet C-194/14 P.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      22. listopada 2015. (
            *
         )
      „Žalba — Tržišno natjecanje — Zabranjeni sporazumi — Europska tržišta kositrenih stabilizatora i toplinskih stabilizatora ESBO/esteri — Članak 81. stavak 1. UEZ‑a — Područje primjene — Poduzetnik konzultant koji ne obavlja djelatnost na predmetnom tržištu — Pojmovi „sporazuma među poduzetnicima“ i „usklađenog djelovanja“ — Izračun iznosa novčanih kazni — Smjernice o metodi za utvrđivanje kazni iz 2006. godine — Neograničena nadležnost“
      U predmetu C‑194/14 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije podnesene 17. travnja 2014.,

         AC‑Treuhand AG, sa sjedištem u Zürichu (Švicarska), koji zastupaju C. Steinle, I. Bodenstein i C. von Köckritz, Rechtsanwälte,
      žalitelj,
      druga stranka u postupku:

         Europska komisija, koju zastupaju H. Leupold, F. Ronkes Agerbeek i R. Sauer, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
      tuženik u prvostupanjskom postupku,
      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica prvog vijeća, vršiteljica dužnosti predsjednice drugog vijeća, J. L. da Cruz Vilaça (izvjestitelj), A. Arabadjiev, C. Lycourgos i J.‑C. Bonichot, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: K. Malacek, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 4. ožujka 2015.,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 21. svibnja 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Svojom žalbom AC‑Treuhand AG (u daljnjem tekstu: AC‑Treuhand) zahtijeva ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 6. veljače 2014., AC‑Treuhand/Komisija (T‑27/10, EU:T:2014:59, u daljnjem tekstu: pobijana presuda), kojom je Opći sud odbio njegov zahtjev za poništenje Odluke Komisije C(2009) 8682 final od 11. studenoga 2009. o postupku primjene članka 81. UEZ‑a i članka 53. Sporazuma o EGP‑u (predmet COMP/38589 – Toplinski stabilizatori) (u daljnjem tekstu: sporna odluka), ili, podredno, smanjenje iznosa novčanih kazni koje su mu tom odlukom izrečene.

         Pravni okvir

         Uredba (EZ) br. 1/2003

               2

               Članak 23. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1/2003 od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima 81. i 82. Ugovora o EZ‑u (SL 2003., L 1, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 165.), naslovljen „Novčane kazne“, u svojim stavcima 2. i 3. određuje:
               „2.   Komisija može poduzetnicima i udruženjima poduzetnika odlukom propisati novčane kazne ako bilo namjerno ili nepažnjom:

                        a)

                        krše odredbe članka 81. ili članka 82. Ugovora, [...]

                  Za svakog poduzetnika i svako udruženje poduzetnika koje sudjeluje u povredi propisa, novčana kazna ne smije prelaziti 10% njegova ukupnog prihoda u prethodnoj poslovnoj godini.
               [...]
               3.   Pri određivanju iznosa novčane kazne uzet će se u obzir težina i trajanje povrede.“

               3

               Članak 31. navedene uredbe, naslovljen „Sudski nadzor Suda“, glasi:
               „Sud ima neograničenu nadležnost u nadzoru odluka Komisije kojima ista izriče novčane kazne ili periodične penale. Sud može takve odluke ukinuti, ili smanjiti ili povećati iznos novčane kazne ili periodičnog penala.“

         Smjernice o metodi za utvrđivanje kazni koje se propisuju u skladu s člankom 23. stavkom 2. točkom (a) Uredbe br. 1/2003

               4

               U točkama 4. do 6., 13., 36. i 37. Smjernica o metodi za utvrđivanje kazni koje se propisuju u skladu s člankom 23. stavkom 2. točkom (a) Uredbe br. 1/2003 (SL 2006., C 210, str. 2.; SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 58., u daljnjem tekstu: Smjernice iz 2006.) određuje se:
               „4.   [...] Kazne bi trebale imati dovoljno preventivan učinak ne samo kako bi sankcionirale dotične poduzetnike (poseban preventivni učinak) nego i kako bi odvratile druge poduzetnike od poduzimanja ili nastavka ponašanja koje je protivno člancima 81. i 82. Ugovora o EZ‑u (opći preventivni učinak).
               5.   U svrhu postizanja tih ciljeva primjereno je da se Komisija poziva na vrijednost prihoda od prodaje robe ili usluga na koje se odnosi povreda kao temelj za utvrđivanje kazne. Trajanje povrede također bi trebalo igrati značajnu ulogu u utvrđivanju primjerene visine kazne. [...]
               6.   Kombinacija vrijednosti prihoda od prodaje na koju se odnosi povreda te trajanje povrede smatra se primjerenom formulom koja odražava ekonomsku važnost povrede kao i relativnu težinu svakog poduzetnika u povredi. [...]
               [...]
               13.   U određivanju osnovnog iznosa kazne koju će nametnuti, Komisija će upotrijebiti vrijednost prihoda od prodaje robe ili usluga tog poduzetnika na koju se povreda izravno ili neizravno [(takav će na primjer biti slučaj s horizontalnim sporazumima o cijenama nekog određenog proizvoda, ako cijena tog proizvoda potom služi kao osnovica za cijenu kvalitetnijih ili manje kvalitetnih proizvoda)] odnosi u odgovarajućem zemljopisnom području unutar [Europskoga gospodarskog prostora (EGP)]. [...]
               [...]
               36.   Komisija u određenim slučajevima može izreći simboličnu kaznu. Obrazloženje za izricanje takve kazne treba se navesti u sklopu odluke.
               37.   Unatoč tomu što ove smjernice daju opću metodologiju za utvrđivanje kazni, pojedinosti danog slučaja ili potreba za postizanjem preventivnog učinka u pojedinom slučaju mogu opravdati odstupanje od takve metodologije [...].“

         Okolnosti spora

               5

               Spornom odlukom Komisija je utvrdila da je određeni broj poduzetnika prekršio članak 81. UEZ‑a i članak 53. Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru (EGP) od 2. svibnja 1992. (SL 1994., L 1, str. 3.; SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 106., str. 3.), jer su sudjelovali u dvije skupine protutržišnih sporazuma i usklađenih djelovanja na području EGP‑a u odnosu na, s jedne strane, sektor kositrenih stabilizatora i, s druge strane, sektor epoksidnog sojinog ulja i estera (u daljnjem tekstu: sektor ESBO/esteri).

               6

               U spornoj se odluci navodi da su dotični poduzetnici sudjelovali u dvjema povredama tijekom raznih razdoblja između 24. veljače 1987. i 21. ožujka 2000. za kositrene stabilizatore te između 11. rujna 1991. i 26. rujna 2000. za sektor ESBO/esteri.

               7

               AC‑Treuhand, čije je glavno sjedište u Zürichu, je konzultantsko društvo koje nudi različite usluge za nacionalna i međunarodna udruženja i interesne skupine, što uključuje i vođenje i upravljanje švicarskim i međunarodnim stručnim udruženjima, savezima i neprofitnim organizacijama; prikupljanje, obradu i korištenje podataka o tržištu, prezentaciju tržišnih statistika i provjeru dostavljenih brojki kod članova.

               8

               Člankom 1. sporne odluke AC‑Treuhand se utvrđuje odgovornim za sudjelovanje – između 1. prosinca 1993. i 21. ožujka 2000., u sektoru kositrenih stabilizatora, te između 1. prosinca 1993. i 26. rujna 2000., u sektoru ESBO/esteri – u nizu zabranjenih sporazuma i usklađenih djelovanja unutar EGP‑a, koji su se sastojali od dogovaranja cijena, podjele tržišta putem prodajnih kvota, podjele klijenata i razmjene gospodarski osjetljivih podataka, osobito podataka o klijentima, proizvodnji i prodaji.

               9

               Komisija smatra AC‑Treuhand odgovornim jer je kod obiju predmetnih povreda odigrao bitnu i sličnu ulogu time što je za sudionike zabranjenih sporazuma organizirao sastanke na kojima je bio prisutan i aktivno sudjelovao, prikupljao i davao sudionicima podatke o prodaji na predmetnim tržištima, nudio svoje sudjelovanje kao moderator u slučaju napetosti između dotičnih poduzetnika, i poticao strane da nađu kompromise, i to uz naknadu.

               10

               U skladu s člankom 2. sporne odluke, AC‑Treuhandu su izrečene dvije novčane kazne, svaka u iznosu od 174.000 eura.

         Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

               11

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 27. siječnja 2010., AC‑Treuhand je zahtijevao poništenje sporne odluke, ili, podredno, smanjenje novčanih kazni koje su mu izrečene.

               12

               U potporu svojoj tužbi, AC‑Treuhand je naveo devet tužbenih zahtjeva, od kojih su za ovu žalbu od interesa samo treći do peti. Opći ih je sud u točkama 36. i 268. pobijane presude izložio na sljedeći način:

                        „36

                        Radi poništenja [sporne] odluke tužitelj ističe [...] povredu članka 81. UEZ‑a i načela zakonitosti kaznenih djela i kazni (treći tužbeni razlog); [...].

                  [...]

                        268

                        U prilog svojem podrednom tužbenom zahtjevu za preinaku [sporne] odluke u odnosu na iznos novčanih kazni koje su mu izrečene, tužitelj iznosi [...] [među ostalim] obvezu Komisije da izrekne samo simboličnu kaznu u okolnostima ovog predmeta (četvrti tužbeni razlog), [...] [i] kršenje Smjernica iz 2006. s obzirom na izračun osnovnog iznosa kazne (peti tužbeni razlog) [...]“.

               13

               Opći je sud pobijanom presudom u cijelosti odbio tužbu.

         Zahtjevi stranaka

               14

               AC‑Treuhand od Suda zahtijeva da:

                        —

                        ukine pobijanu presudu kao i spornu odluku;

                        —

                        podredno, da smanji iznos izrečenih novčanih kazni, ili da predmet vrati Općem sudu, i

                        —

                        naloži Komisiji snošenje troškova.

               15

               Komisija od Suda zahtijeva da:

                        —

                        odbije žalbu, i

                        —

                        naloži AC‑Treuhandu snošenje troškova.

         O žalbi

               16

               U potporu svojoj žalbi AC‑Treuhand navodi četiri žalbena razloga.

         Prvi žalbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 81. UEZ‑a i načela zakonitosti

      Argumentacija stranaka

               17

               Svojim prvim žalbenim razlogom, AC‑Treuhand tvrdi da je Opći sud povrijedio članak 81. stavak 1. UEZ‑a, kao i načelo zakonitosti kaznenih djela i kazni (nullum crimen, nulla poena sine lege), utvrđeno u članku 49. stavku 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja), kada je u točkama 43. i 44. pobijane presude utvrdio, pozivajući se na svoju presudu AC‑Treuhand/Komisija (T‑99/04, EU:T:2008:256, u daljnjem tekstu: presuda AC‑Treuhand I), s jedne strane, da ponašanje poduzetnika konzultanta koji pružanjem usluga pomaže zabranjenom sporazumu potpada pod područje primjene članka 81. stavka 1. UEZ‑a, i, s druge strane, da je takvo tumačenje bilo razumno predvidivo u trenutku počinjenja povreda.

               18

               U tom pogledu AC‑Treuhand ističe da se zahtjevi preciznosti koji proizlaze iz načela zakonitosti kaznenih djela i kazni, protive zaključku prema kojem je on sudjelovao u „sporazumu među poduzetnicima“ ili „usklađenom djelovanju“ koji ograničavaju tržišno natjecanje, u smislu članka 81. stavka 1. UEZ‑a. Naime, iz teksta navedene odredbe proizlazi da se u njoj sadržana zabrana odnosi jedino na same stranke takvih sporazuma ili usklađenog djelovanja, a ne na ponašanje koje predstavlja obično sudjelovanje.

               19

               Međutim, ponašanje AC‑Treuhanda se ne može kvalificirati sudjelovanjem u predmetnim zabranjenim sporazumima, koji su obuhvaćali samo proizvođače toplinskih stabilizatora. U tom pogledu žalitelj ističe da, prema sudskoj praksi Suda, pojam „sporazuma među poduzetnicima“ zahtijeva da su barem dvije stranke izrazile svoje sukladne volje da se na tržištu ponašaju na određeni način.

               20

               Stoga navedeni pojam pretpostavlja određenu vezu stranaka s tržištima na koje se odnosi ograničavanje tržišnog natjecanja. U pogledu AC‑Treuhanda takva veza nedostaje, jer je njegova volja bila usredotočena isključivo na pružanje usluga s ciljem olakšavanja zaključenja zabranjenih sporazuma, na temelju ugovora koji nemaju izravne veze s ograničenjima tržišnog natjecanja koje je utvrdila Komisija. Usto, AC‑Treuhand tvrdi da nije bio aktivan na tržištima koja su u odnosu na tržišta na koja se odnose zabranjeni sporazumi uzlazna ili silazna ili su im susjedna, te da nije ograničio svoje ponašanje na tržištu, što predstavlja samu bit zabranjenih sporazuma.

               21

               Kako se AC‑Treuhand nije lišio svoje autonomije glede ponašanja na tržištu u korist koordinacije s drugim poduzetnicima, ponašanje koje mu se stavlja na teret ne odgovara ni kriterijima pojma „usklađenog djelovanja“, u smislu u kojem ga se shvaća u sudskoj praksi Suda.

               22

               Nadalje, AC‑Treuhand ističe da se – da je u trenutku počinjenja povreda postojala ustaljena sudska praksa iz koje se na dovoljno jasan način moglo zaključiti o postojanju kažnjivog djela – njegovo ponašanje moglo sankcionirati u skladu sa zahtjevima predvidljivosti koji proizlaze iz načela zakonitosti kaznenih djela i kazni. No, ne postoji sudska praksa koja bi prethodila presudi AC‑Treuhand I, a koja bi osuđivala ponašanje o kojem je riječ u ovom predmetu.

               23

               Nadalje, prije donošenja Odluke Komisije 2005/349/EZ od 10. prosinca 2003. u vezi s postupkom primjene članka 81. [UEZ‑a] i članka 53. Sporazuma o EGP‑u (predmet COMP/E-2/37. 857 – Organski peroksidi) (SL 2005., L 110, str. 44.) (u daljnjem tekstu: odluka Organski peroksidi), koja je dovela do presude AC‑Treuhand I, niti jedan poduzetnik konzultant koji je pružao usluge zabranjenom sporazumu nije smatran odgovornim na temelju članka 81. stavka 1. UEZ‑a. U njoj je Komisija i sama priznala da je upućivanje odluke poduzetniku koji je obavljao toliko specifičnu ulogu bilo u određenoj mjeri novost.

               24

               U takvim se okolnostima Opći sud ne može pozivati na razloge prikladnosti u području politike tržišnog natjecanja kako bi opravdao tumačenje iz pobijane presude.

               25

               Komisija osporava argumentaciju AC‑Treuhanda.

         Ocjena Suda

               26

               U ovom predmetu valja utvrditi može li se poduzetnika konzultanta držati odgovornim za povredu članka 81. stavka 1. UEZ‑a, ako on aktivno i pri punoj svijesti pridonosi uspostavljanju i održavanju zabranjenog sporazuma između proizvođača koji su aktivni na tržištu koje se razlikuje od tržišta na kojem djeluje navedeni poduzetnik.

               27

               Kada je, kao prvo, riječ o članku 81. stavku 1. UEZ‑a, na temelju kojeg su nespojivi s unutarnjim tržištem i stoga zabranjeni svi sporazumi među poduzetnicima, odluke udruženja poduzetnika i usklađeno djelovanje, koji imaju određene osobine, treba najprije ustvrditi da ništa u tekstu navedene odredbe ne ukazuje da se u njoj navedena zabrana odnosi samo na stranke takvih sporazuma ili usklađenih djelovanja koje su aktivne na tržištima na koje oni utječu.

               28

               Također valja podsjetiti i da se, sukladno sudskoj praksi Suda, postojanje „sporazuma“ temelji na sukladnosti izjava volja najmanje dviju stranaka, dok oblik u kojem se ta sukladnost ispoljava nije sam po sebi od odlučujućeg značenja (vidjeti u tom smislu presudu Komisija/Volkswagen, C‑74/04 P, EU:C:2006:460, t. 37.).

               29

               Kada je riječ o pojmu „usklađenog djelovanja“, iz prakse Suda proizlazi da članak 81. stavak 1. UEZ‑a razlikuje taj pojam od pojmova „sporazuma“ i „odluke udruženja poduzetnika“, s isključivom namjerom da obuhvati različite oblike suradnje među poduzetnicima koji, sa subjektivnog gledišta, imaju istu narav te se razlikuju samo po svojem intenzitetu i oblicima u kojima se očituju (vidjeti u tom smislu presude Komisija/Anic Partecipazioni, C‑49/92 P, EU:C:1999:356, t. 112., i T‑Mobile Netherlands i dr., C‑8/08, EU:C:2009:343, t. 23.).

               30

               Kada je, kao u ovom slučaju, riječ o sporazumima i usklađenim djelovanjima koji imaju protutržišni cilj, iz prakse Suda proizlazi da Komisija – kako bi se moglo zaključiti o sudjelovanju poduzetnika u povredi i njegovoj odgovornosti za sve različite elemente od kojih se ona sastoji – mora dokazati da je dotični poduzetnik svojim vlastitim ponašanjem namjeravao doprinijeti zajedničkim ciljevima koje su ostvarivali svi sudionici, i da je bio svjestan materijalnih postupaka koje su zamislili ili provodili drugi poduzetnici prilikom ostvarivanja istih ciljeva, ili da ih je razumno mogao predvidjeti i da je bio spreman preuzeti taj rizik (u tom smislu vidjeti presude Komisija/Anic Partecipazioni, C‑49/92 P, EU:C:1999:356, t. 86. i 87., kao i Aalborg Portland i dr./Komisija, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P i C‑219/00 P, EU:C:2004:6, t. 83.).

               31

               U tom pogledu Sud je posebice presudio da pasivni načini sudjelovanja u povredi, kao što su nazočnost nekog poduzetnika na sastancima na kojima su sklopljeni sporazumi koji imaju protutržišni cilj, bez da se tome izrijekom protivio, ukazuju na suučesništvo koje može dovesti do njegove odgovornosti na temelju članka 81. stavka 1. UEZ‑a, s obzirom na to da prešutno odobravanje zabranjene inicijative, bez javnog distanciranja od njezina sadržaja ili njezina prijavljivanja upravnim tijelima, za učinak ima ohrabrivanje nastavljanja povrede i ugrožavanje njezina razotkrivanja (vidjeti u tom smislu presudu Dansk Rørindustri i dr./Komisija, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P do C‑208/02 P i C‑213/02 P, EU:C:2005:408, t. 142. i 143. kao i navedenu sudsku praksu).

               32

               Točno je da je Sud već istaknuo – kada je bio pozvan ocijeniti postojanje „sporazuma“ u smislu članka 81. stavka 1. UEZ‑a – da se radi o sukladnoj izjavi volje stranaka da se na tržištu ponašaju na određeni način (vidjeti u tom smislu posebice presudu ACF Chemiefarma/Komisija, 41/69, EU:C:1970:71, t. 112.). Usto, Sud je smatrao da kriterije koordinacije i suradnje koji su konstitutivni za „usklađeno djelovanje“, u smislu navedene odredbe, treba tumačiti u skladu s koncepcijom inherentnom odredbama ugovora koje se odnose na tržišno natjecanje, prema kojoj svaki gospodarski subjekt mora samostalno odrediti politiku koju namjerava slijediti na zajedničkom tržištu (vidjeti posebice presudu Komisija/Anic Partecipazioni, C‑49/92 P, EU:C:1999:356, t. 116.).

               33

               Međutim, iz tih razmatranja ne proizlazi da pojmovi „sporazuma“ i „usklađenog djelovanja“ pretpostavljaju međusobno ograničavanje slobode djelovanja na istom tržištu na kojem su prisutne sve stranke.

               34

               Nadalje, iz prakse Suda se ne može izvesti zaključak prema kojem se članak 81. stavak 1. UEZ‑a odnosi isključivo ili na poduzetnike koji su aktivni na tržištu na koje se odnose ograničenja tržišnog natjecanja ili na tržištima koja su u odnosu na njega uzlazna, silazna ili su mu susjedna, ili pak na poduzetnike koji ograničavaju svoju samostalnost ponašanja na danom tržištu na temelju sporazuma ili usklađenog djelovanja.

               35

               Naime, iz ustaljene prakse Suda proizlazi da se tekst članka 81. stavka 1. UEZ‑a na općenit način odnosi na sve sporazume i usklađena djelovanja koji – bilo u horizontalnim bilo u vertikalnim odnosima – iskrivljavaju tržišno natjecanje na zajedničkom tržištu, neovisno o tržištu na kojem su stranke aktivne, sve i da predmetni dogovori utječu samo na ponašanje na tržištu jedne od njih (vidjeti u tom smislu presude LTM, 56/65, EU:C:1966:38, str. 358.; Consten i Grundig/Komisija, 56/64 i 58/64, EU:C:1966:41, str. 492. i 493.; Musique Diffusion française i dr./Komisija, 100/80 do 103/80, EU:C:1983:158, t. 72. do 80.; Binon, 243/83, EU:C:1985:284, t. 39. do 47., te Javico,C‑306/96, EU:C:1998:173, t. 10. do 14.).

               36

               Također valja istaknuti da je glavni cilj članka 81. stavka 1. UEZ‑a osigurati održavanje neometanog tržišnog natjecanja unutar zajedničkog tržišta. Međutim, tumačenje tog članka za kakvo se zalaže AC‑Treuhand bi moglo umanjiti punu učinkovitost zabrane utvrđene tom odredbom, imajući u vidu da ono ne bi omogućilo sprječavanje aktivnog doprinosa poduzetnika ograničavanju tržišnog natjecanja, zbog puke činjenice da se taj doprinos ne odnosi na gospodarsku djelatnost koja potpada pod relevantno tržište na kojem se to ograničavanje ostvaruje ili se treba ostvariti.

               37

               U ovom je slučaju, prema činjeničnim utvrđenjima Općeg suda iz točke 10. pobijane presude, AC‑Treuhand imao ključnu i sličnu ulogu u dvije predmetne povrede, na način da je organizirao više sastanaka kojima je nazočio i u kojima je aktivno sudjelovao, prikupljajući i dostavljajući proizvođačima toplinskih stabilizatora podatke o prodaji na predmetnim tržištima, nudeći djelovanje u svojstvu moderatora u slučajevima napetosti između proizvođača te potičući ih na pronalaženje kompromisa, i to sve uz naknadu.

               38

               Iz navedenoga proizlazi da ponašanje AC‑Treuhanda izravno predstavlja dio napora proizvođača toplinskih stabilizatora u pogledu pregovaranja kao i kontrole poštivanja obveza koje su preuzeli u okviru zabranjenih sporazuma, s obzirom na to da je sam cilj usluga koje je pružao AC‑Treuhand na temelju ugovora o pružanju usluga zaključenih s navedenim proizvođačima ostvarenje – pri punoj svijesti – predmetnih protutržišnih ciljeva, odnosno, kako proizlazi iz točke 4. pobijane presude, dogovaranje cijena, podjela tržišta i klijenata te razmjena gospodarski osjetljivih podataka.

               39

               U takvim okolnostima, suprotno tvrdnjama AC‑Treuhanda, čak iako su navedeni ugovori o pružanju usluga formalno bili sklopljeni odvojeno od obveza koje su preuzeli sami proizvođači toplinskih stabilizatora, i unatoč činjenici da je AC‑Treuhand konzultantsko poduzeće, ne može se smatrati da je njegovo djelovanje, u takvom svojstvu, predstavljalo obične nuzgredne usluge, bez poveznice s obvezama koje su preuzeli proizvođači i ograničenjima tržišnog natjecanja koja su iz njih proizlazila.

               40

               Kada je, kao drugo, riječ o navodnoj povredi od strane Općeg suda načela zakonitosti kaznenih djela i kazni, valja primijetiti da, prema sudskoj praksi Suda, to načelo zahtijeva da zakon jasno definira povrede i za njih propisane kazne. Taj je uvjet ispunjen ako pojedinac može znati, iz teksta relevantne odredbe i u slučaju potrebe, pomoću njezina tumačenja od strane sudova, koji akti i propusti dovode do njegove kaznene odgovornosti (presuda Evonik Degussa/Komisija, C‑266/06 P, EU:C:2008:295, t. 39. i navedena sudska praksa).

               41

               Stoga se načelo zakonitosti kaznenih djela i kazni ne može tumačiti na način da zabranjuje naknadno objašnjenje pravila o kaznenoj odgovornosti sudskim tumačenjem od predmeta do predmeta, pod uvjetom da je rezultat razumno predvidljiv u trenutku počinjenja povrede, posebice imajući u vidu tumačenje koje je u to vrijeme bilo na snazi u sudskoj praksi koja se odnosi na predmetnu pravnu odredbu (vidjeti u tom smislu presude Dansk Rørindustri i dr./Komisija, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P do C‑208/02 P i C‑213/02 P, EU:C:2005:408, t. 217. i 218.).

               42

               Doseg pojma predvidljivosti u velikoj mjeri ovisi o sadržaju teksta o kojem je riječ, području na koje se odnosi i broju i svojstvu njegovih adresata. Predvidljivost zakona se ne protivi tomu da dotična osoba mora pribjeći stručnom savjetovanju kako bi ocijenila, u stupnju koji je razuman u okolnostima predmeta, posljedice koje mogu proizići iz određenog akta. Tako je posebice kod profesionalaca koji su navikli na primjenu velikog opreza u izvršavanju svojeg zanimanja. Stoga se od njih može očekivati da ulože posebnu brigu pri ocjeni s njima povezanih rizika (presuda Dansk Rørindustri i dr./Komisija, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P do C‑208/02 P i C‑213/02 P, EU:C:2005:408, t. 219. i navedena sudska praksa).

               43

               U tom kontekstu, čak i ako u vrijeme počinjenja povreda koje su dovele do sporne odluke sudovi Europske unije još nisu bili dobili priliku da se određeno izjasne o ponašanju poduzetnika konzultanta kakvo je ono AC‑Treuhanda, potonji je morao očekivati – po potrebi nakon pribavljanja stručnih savjeta – da bi njegovo ponašanje moglo biti proglašeno nespojivim s pravilima o tržišnom natjecanju prava Unije, imajući u vidu posebice širok opseg pojmova „sporazuma“ i „usklađenog djelovanja“ koji proizlaze iz sudske prakse Suda.

               44

               U konačnici taj je zaključak poduprt i upravnom praksom Komisije. Naime, Komisija je već u svojoj Odluci 80/1334/EEZ od 17. prosinca 1980. o postupku primjene članka 85. UEEZ‑a (predmet IV/29.869 – Valjano staklo u Italiji) (SL L 383, str. 19.), smatrala da je poduzetnik konzultant koji je sudjelovao u uspostavljanju zabranjenog sporazuma povrijedio članak 81. stavak 1. UEZ‑a. Niti jedna kasnija odluka ne omogućuje zaključivanje da je Komisija promijenila svoje tumačenje područja primjene navedene odredbe.

               45

               Stoga su u ovom predmetu ispunjene pretpostavke potrebne za valjano utvrđivanje odgovornosti AC‑Treuhanda zbog njegova sudjelovanja u sporazumima i usklađenim djelovanjima o kojima je riječ.

               46

               Iz svega prethodno iznesenog proizlazi da je Opći sud s pravom mogao smatrati, u točkama 43. i 44. pobijane presude, da ponašanje AC‑Treuhanda potpada pod zabranu iz članka 81. stavka 1. UEZ‑a, te da je takvo tumačenje bilo razumno predvidivo u trenutku počinjenja povreda.

               47

               Stoga valja zaključiti da prvi žalbeni razlog nije osnovan.

         Drugi žalbeni razlog koji se temelji na povredi načela zakonitosti kao i načela jednakog postupanja i obveze obrazlaganja

      Argumentacija stranaka

               48

               Svojim drugim žalbenim razlogom AC‑Treuhand ističe da je Opći sud povrijedio načelo zakonitosti kaznenih djela i kazni, utvrđeno u članku 49. stavku 1. Povelje, zato što je odbio četvrti tužbeni razlog tužbe za poništenje sporne odluke, koji se odnosi na iznos novčanih kazni, te se ograničio na upućivanje na razmatranja koja se nalaze u pobijanoj presudi o predvidljivosti primjene članka 81. UEZ‑a na ponašanje AC‑Treuhanda. Prema njegovu mišljenju, navedeno načelo zakonitosti zahtijeva da i zabrana određenog djelovanja kao i rizik od sankcije koji je s njime povezan, budu razumno predvidljivi u trenutku počinjenja djela. Stoga je ta dva aspekta Opći sud trebao razlikovati i ocijeniti odvojeno.

               49

               Nadalje, AC‑Treuhand navodi da je Opći sud povrijedio načelo jednakog postupanja kada je presudio, u pogledu ovlasti Komisije da odstupi od svoje ranije prakse odlučivanja u pogledu utvrđivanja iznosa novčanih kazni, da navedena institucija u okolnostima ovog predmeta nije bila dužna izreći simbolične novčane kazne. U tom pogledu AC‑Treuhand navodi da se ponašanje koje mu se stavlja na teret u ovom predmetu u osnovi ne razlikuje od ponašanja koje je bilo predmet odluke Organski peroksidi, u kojoj je Komisija sankcionirala AC‑Treuhand izricanjem simboličke novčane kazne.

               50

               Usto, AC‑Treuhand ističe da je Opći sud povrijedio svoju obvezu obrazlaganja, jer pobijana presuda ne navodi objektivne razloge koji opravdavaju razliku u postupanju između dva navedena predmeta.

               51

               Komisija osporava argumentaciju AC‑Treuhanda.

         Ocjena Suda

               52

               Iz spisa podnesenog Sudu može se zaključiti da se AC‑Treuhand pred Općim sudom ograničio na navode – sukladno četvrtom tužbenom razlogu istaknutom u prvostupanjskom postupku – da je Komisija bila obvezna izreći mu novčane kazne simboličkog iznosa, iz razloga što u trenutku počinjenja predmetnih povreda primjena članka 81. UEZ‑a na njegovo ponašanje nije bila predvidljiva. U tom se pogledu, s jedne strane, AC‑Treuhand ograničio na upućivanje na svoje argumente u pogledu novosti tumačenja prema kojem ponašanje poduzetnika konzultanta potpada pod područje primjene navedenog članka. S druge strane, AC‑Treuhand je tvrdio da je odluka Komisije da izrekne novčanu kaznu koja nije simbolična protivna načelu zakonitosti, zato što su povrede na koje se ta odluka odnosi već prestale prije donošenja odluke Organski peroksidi, kojom mu je Komisija izrekla samo simboličnu novčanu kaznu. Naprotiv, AC‑Treuhand nije istaknuo da je i taj pristup bio suprotan načelu jednakog postupanja.

               53

               Iz navedenoga slijedi da – u okviru ovog razloga istaknutog u potporu žalbi – AC‑Treuhand ističe nove prigovore, koji se temelje na nepredvidljivosti određivanja novčanih kazni u znatnijem iznosu koje su mu u ovom slučaju izrečene, neovisno o pitanju ima li primjena članka 81. na njegovo ponašanje takav karakter, kao i neovisno o pitanju povrede načela jednakog postupanja.

               54

               U tom pogledu, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da bi dopustiti stranci da po prvi put iznese pred Sudom razloge i argumente na koje se nije pozvala pred Općim sudom značilo omogućiti joj da pred Sudom – čija je nadležnost u vezi sa žalbama ograničena – vodi širi postupak od onoga koji se vodio pred Općim sudom. Dakle, u okviru je žalbe nadležnost Suda ograničena na ispitivanje ocjene od strane Općeg suda tužbenih razloga i argumenata koji su pred njim raspravljani. Stoga navedene prigovore treba odbiti kao nedopuštene.

               55

               Što se tiče prigovora AC‑Treuhanda u pogledu nedostatka obrazloženja u svjetlu zahtjeva koje postavlja načelo jednakog postupanja, dovoljno je istaknuti da se Općem sudu ne može predbacivati da nije odlučio o tužbenom razlogu koji pred njim nije bio iznesen (vidjeti u tom smislu posebice presudu Chalkor/Komisija,C‑386/10 P, EU:C:2011:815, t. 70.). Stoga valja utvrditi da je ovaj prigovor neosnovan.

               56

               Stoga drugi žalbeni razlog valja odbiti, dijelom kao nedopušten, a dijelom kao neosnovan.

         Treći žalbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 23. stavaka 2. i 3. Uredbe br. 1/2003, Smjernica iz 2006., kao i načela pravne sigurnosti, jednakog postupanja i proporcionalnosti

      Argumentacija stranaka

               57

               Svojim trećim žalbenim razlogom AC‑Treuhand ističe da je Opći sud povrijedio članak 23. stavke 2. i 3. Uredbe br. 1/2003, kao i Smjernice iz 2006., smatrajući tijekom ispitivanja petog tužbenog razloga, s jedne strane, da se AC‑Treuhand ne može pozvati na povredu navedenih Smjernica, i, s druge strane, da je Komisija opravdano utvrdila novčane kazne u paušalnim iznosima, na osnovi točke 37. navedenih Smjernica, umjesto da u tu svrhu uzme vrijednost honorara koje je AC‑Treuhand primio za usluge koje je pružio proizvođačima. Prema mišljenju AC‑Treuhanda, s obzirom na to da ga se proglasilo odgovornim zbog sudjelovanja u navedenim zabranjenim sporazumima, ti honorari predstavljaju njegov prihod izravno ili neizravno povezan s povredama, te su stoga mogli – sukladno točki 13. Smjernica iz 2006. – služiti kao osnova za izračun iznosa novčanih kazni. U tom pogledu dodaje još i to da su paušalnim utvrđivanjem izrečenih novčanih kazni povrijeđena načela pravne sigurnosti, jednakog postupanja i proporcionalnosti.

               58

               Usto, AC‑Treuhand navodi da je Opći sud pogrešno smatrao da je Komisija svoju odluku u pogledu kriterija koji su primijenjeni prilikom utvrđivanja izrečenih novčanih kazni obrazložila u dovoljnoj mjeri.

               59

               Komisija osporava argumentaciju AC‑Treuhanda.

         Ocjena Suda

               60

               Uvodno valja uzeti da prigovore AC‑Treuhanda koji se temelje na povredi načela pravne sigurnosti, jednakog postupanja i proporcionalnosti treba utvrditi nedopuštenima, iz razloga objašnjenog u točki 54. ove presude. Naime, iz ispitivanja spisa podnesenog Sudu proizlazi da su ti prigovori po prvi puta izneseni u okviru ove žalbe, dok je u svojem petom razlogu prvostupanjske tužbe AC‑Treuhand samo naveo da ovaj predmet ne ukazuje ni na kakvu posebnu značajku koja bi mogla opravdati izračun novčanih kazni u paušalnom iznosu.

               61

               Kada je riječ o argumentu prema kojem je Opći sud pogrešno smatrao da AC‑Treuhand nije bio u pravu navodeći povredu Smjernica iz 2006., dostaje opaziti da je Opći sud, u točkama 298. i 299. pobijane presude, u skladu sa sudskom praksom Suda u pogledu pravnih učinaka smjernica koje je usvojila Komisija za izračun novčanih kazni (vidjeti osobito presudu Dansk Rørindustri i dr./Komisija,C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P do C‑208/02 P i C‑213/02 P, EU:C:2005:408, t. 209. do 213.), provjerio, uzimajući u obzir prigovore AC‑Treuhanda u tom pogledu, je li Komisija u ovom predmetu mogla odstupiti od Smjernica iz 2006.

               62

               U dijelu u kojem AC‑Treuhand ističe da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava kada je smatrao da Komisija nije bila dužna utvrditi iznos izrečenih kazni na osnovi honorara koji su mu isplaćeni, valja podsjetiti da je prilikom određivanja iznosa novčane kazne dopušteno uzeti u obzir kako ukupni prihod poduzetnika, koji je pokazatelj, premda približan i nepotpun, njegove veličine i gospodarske snage, tako i udio tog prihoda ostvaren proizvodima obuhvaćenima povredom, koji je pokazatelj opsega povrede (vidjeti osobito presudu LG Display i LG Display Taiwan/Komisija, C‑227/14 P, EU:C:2015:258, t. 50.).

               63

               Tako je u točki 13. Smjernica iz 2006. određeno da „[u] određivanju osnovnog iznosa kazne koju će nametnuti, Komisija će upotrijebiti vrijednost prihoda od prodaje robe ili usluga tog poduzetnika na koju se povreda izravno ili neizravno [...] odnosi u odgovarajućem zemljopisnom području unutar Europskoga gospodarskog prostora.“ U svojoj točki 6. navedene Smjernice preciziraju da se„kombinacija vrijednosti prihoda od prodaje na koju se odnosi povreda te trajanje povrede smatra primjerenom formulom koja odražava ekonomsku važnost povrede kao i relativnu težinu svakog poduzetnika u povredi.“

               64

               Iz toga slijedi da je cilj točke 13. navedenih smjernica u načelu kao polazište za izračunavanje novčane kazne koja se izriče nekom poduzetniku uzeti iznos koji odražava ekonomsku važnost povrede i veličinu poduzetnikova doprinosa toj povredi (presuda LG Display i LG Display Taiwan/Komisija, C‑227/14 P, EU:C:2015:258, t. 53.).

               65

               Međutim, točka 37. Smjernica iz 2006. određuje da „[u]natoč tomu što ove Smjernice daju opću metodologiju za utvrđivanje kazni, pojedinosti danog slučaja ili potreba za postizanjem preventivnog učinka u pojedinom slučaju mogu opravdati odstupanje od takve metodologije.“

               66

               U ovom je predmetu nesporno da su jedina tržišta na koja se odnose utvrđene povrede tržišta kositrenih stabilizatora i stabilizatora ESBO/estera, na kojima AC‑Treuhand, s obzirom na to da je konzultant, nije prisutan. Stoga niti jedan dio prihoda tog poduzetnika ne potječe od proizvoda koji su predmet navedenih povreda. U takvim bi okolnostima utvrđivanje izrečenih novčanih kazni na osnovu honorara koje je primio AC‑Treuhand za usluge koje je pružio proizvođačima predstavljalo uzimanje u obzir vrijednosti koja – iako predstavlja indikaciju koristi koju je AC‑Treuhand ostvario iz povreda – ne bi primjereno odražavala ni ekonomsku važnost predmetnih povreda, ni veličinu individualnog doprinosa AC‑Treuhanda u njima, a suprotno cilju točke 13.

               67

               Stoga Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava kada je u točkama 302. do 305. pobijane presude smatrao da je Komisija s pravom odstupila od metodologije izračuna novčanih kazni iz Smjernica iz 2006., utvrdivši – na temelju točke 37. navedenih smjernica – osnovni iznos izrečenih novčanih kazni paušalno. Stoga prigovor AC‑Treuhanda koji se temelji na povredi Smjernica iz 2006. po toj osnovi, valja proglasiti neosnovanim.

               68

               U dijelu u kojem AC‑Treuhand kritizira Opći sud da je pogrešno smatrao da je Komisija u dovoljnoj mjeri obrazložila svoju odluku u pogledu kriterija uzetih za utvrđivanje izrečenih novčanih kazni, valja podsjetiti da Komisija prilikom utvrđivanja iznosa novčane kazne zbog povrede pravila tržišnog natjecanja udovoljava svojoj obvezi obrazlaganja kada u svojoj odluci navede elemente na kojima se temelji ocjena, a koji su joj omogućili da odredi težinu i trajanje povrede, a da pri tome nije obvezna navesti brojčane elemente relevantne za način izračuna novčane kazne (vidjeti u tom smislu osobito presudu Telefónica i Telefónica de España/Komisija, C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, t. 181.).

               69

               U ovom predmetu valja osobito utvrditi da se u uvodnim izjavama 747. do 750. sporne odluke navode faktori koji se odnose na težinu i trajanje povreda počinjenih od strane AC‑Treuhanda koje je Komisija uzela u obzir pri izračunu iznosa novčanih kazni izrečenih tom poduzetniku. Iz toga proizlazi da se Općem sudu ništa ne može predbaciti zato što je u točkama 306. i 307. pobijane presude presudio da je Komisija udovoljila zahtjevima koji proizlaze iz njezine obveze obrazlaganja. Stoga navedeni prigovor nije osnovan.

               70

               U skladu s navedenim, treći žalbeni razlog valja odbiti, dijelom kao nedopušten, a dijelom kao neosnovan.

         Četvrti žalbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 261. UFEU‑a, načela djelotvorne sudske zaštite, te članaka 23. stavka 3. i 31. Uredbe br. 1/2003

               71

               Svojim četvrtim žalbenim razlogom AC‑Treuhand ističe da pobijana presuda sadržava pogrešku koja se tiče prava, zato jer Opći sud nije upotrijebio svoju neograničenu nadležnost, i tako zajamčio djelotvornu sudsku zaštitu u smislu članka 47. stavka 1. Povelje.

               72

               U tom pogledu AC‑Treuhand navodi da iz točke 308. navedene presude proizlazi da je Opći sud, kako bi ispitao primjerenost iznosa novčanih kazni, uzeo u obzir samo težinu utvrđenih povreda. No, Opći je sud trebao uzeti u obzir i načela zakonitosti, proporcionalnosti i jednakog postupanja, u mjeri u kojoj se ona, u ovom slučaju, protive izricanju novčanih kazni u iznosu većem od simboličkog, ili u iznosu koji bi bio izračunat na osnovi različitoj od honorara koje je primio za usluge pružene proizvođačima. U svakom je slučaju Opći sud bio dužan iznijeti razloge koji opravdavaju razliku u postupanju između ovog predmeta i predmeta u kojem je donesena odluka Organski peroksidi i presuda AC‑Treuhand I. Opći je sud morao voditi računa i o trajanju predmetnih povreda.

               73

               Komisija osporava argumentaciju AC‑Treuhanda.

         Ocjena Suda

               74

               Što se tiče sudskog nadzora nad Komisijinim odlukama kada je riječ o izricanju novčane kazne ili periodičnog penala zbog povrede pravila o tržišnom natjecanju, osim nadzora zakonitosti, predviđenog u članku 263. UFEU‑a, sudovi Unije raspolažu neograničenom nadležnošću koju im dodjeljuje članak 31. Uredbe br. 1/2003, sukladno članku 261. UFEU‑a, i koji ih ovlašćuje da zamijene ocjenu Komisije vlastitom ocjenom i, posljedično, da ukinu, smanje ili povećaju izrečenu novčanu kaznu ili periodični penal (vidjeti u tom smislu presudu Schindler Holding i dr./Komisija, C‑501/11 P, EU:C:2013:522, t. 36. i navedenu sudsku praksu).

               75

               Međutim, važno je podsjetiti da izvršavanje neograničene nadležnosti predviđene člankom 261. UFEU‑a i člankom 31. Uredbe br. 1/2003 nije izjednačeno s nadzorom po službenoj dužnosti i da je postupak pred sudovima Unije kontradiktoran. Osim kada je riječ o apsolutnim zaprekama vođenju postupka, koje sudac mora ispitati po službenoj dužnosti, na tužitelju je obveza isticanja tužbenih razloga protiv sporne odluke i podnošenja dokaza u prilog svojim navodima (vidjeti presudu Telefónica i Telefónica de España/Komisija, C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, t. 213. i navedenu sudsku praksu).

               76

               S druge strane, kako bi udovoljio zahtjevima načela djelotvorne sudske zaštite utvrđenog u članku 47. stavku 1. Povelje, i uzimajući u obzir da članak 23. stavak 3. Uredbe br. 1/2003 utvrđuje da će se pri određivanju iznosa novčane kazne uzeti u obzir težina i trajanje povrede, sud je Unije dužan, izvršavajući nadležnosti iz članaka 261. i 263. UFEU‑a, ispitati svaki pravni ili činjenični prigovor kojim se želi dokazati da iznos novčane kazne nije sukladan težini i trajanju povrede (vidjeti u tom smislu presudu Komisija/Parker Hannifin Manufacturing i Parker‑Hannifin, C‑434/13 P, EU:C:2014:2456, t. 75. i navedenu sudsku praksu).

               77

               Kada je riječ o ovom predmetu, iz točaka 52., 53. i 60. pobijane presude proizlazi da prigovori AC‑Treuhanda koji se odnose na povredu načela zakonitosti, proporcionalnosti i jednakog postupanja nisu bili izneseni u prvostupanjskom postupku. No, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 75. ove presude, Općem se sudu ne može predbacivati da nije po službenoj dužnosti ispitao te prigovore prilikom izvršavanja svoje neograničene nadležnosti.

               78

               Nadalje, važno je utvrditi da je Opći sud u točkama 268. do 314. pobijane presude ispitao sve prigovore AC‑Treuhanda glede utvrđivanja iznosa izrečenih novčanih kazni, uključujući i prigovor koji se temelji na pogrešci u ocjeni u pogledu trajanja dotičnih povreda, te je u dovoljnoj mjeri odgovorio na navedene argumente. Time je Opći sud izvršio svoj sudski nadzor u pogledu sporne odluke na način koji je sukladan zahtjevima načela djelotvorne sudske zaštite iz članka 47. stavka 1. Povelje.

               79

               Iz prethodnih razmatranja proizlazi da četvrti žalbeni razlog nije osnovan.

               80

               Kako su žalbeni razlozi koje je naveo AC‑Treuhand u potporu svojoj žalbi dijelom nedopušteni, a dijelom neosnovani, žalbu valja odbiti u cijelosti.

         Troškovi

               81

               Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima.

               82

               U skladu s člankom 138. stavkom 1. Poslovnika, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da AC‑Treuhand nije uspio u postupku, te s obzirom na to da je Komisija zatražila da AC‑Treuhand snosi troškove, treba mu naložiti snošenje troškova ove žalbe.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Žalba se odbija.

                           2.

                           Nalaže se AC‑Treuhand AG snošenje troškova.

                     Potpisi

            (
            *
         )   Jezik postupka: njemački


Presuda Suda (veliko vijeće) od 28. travnja 2009.#Meletis Apostolides protiv David Charles Orams i Linda Elizabeth Orams.#Zahtjev za prethodnu odluku: Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) - Ujedinjena Kraljevina.#Zahtjev za prethodnu odluku.#Predmet C-420/07.