Presuda Službeničkog suda (prvo vijeće) od 21. siječnja 2014. # Ewelina Jelenkowska-Luca protiv Europske komisije. # Predmet F-114/12.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 10. rujna 2015.#Volkswagen AG protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Prijava verbalnog žiga Zajednice STREET – Apsolutni razlozi za odbijanje – Opisni karakter – Nepostojanje razlikovnog karaktera – Članak 7. stavak 1. točke (b) i (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-321/14.


Presuda Suda (osmo vijeće) od 5. lipnja 2008. # Komisija Europskih zajednica protiv Savezne Republike Njemačke. # Povreda obveze države članice - Direktiva 2004/48/EZ. # Predmet C-395/07.


Presuda Suda (treće vijeće) od 10. prosinca 1998. # Georg Bruner protiv Hauptzollamt Hamburg-Jonas. # Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesfinanzhof - Njemačka. # Naknade za izvoz. # Predmet C-290/97.


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 6. studenoga 2014.#Mac GmbH protiv Ministère de l’Agriculture, de l’Agroalimentaire et de la Forêt.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Conseil d’État (Francuska).#Slobodno kretanje robe – Količinska ograničenja – Mjere s istovrsnim učinkom – Sredstva za zaštitu bilja – Odobrenje za stavljanje na tržište – Paralelni uvoz – Zahtjev odobrenja za stavljanje na tržište dodijeljenog u državi izvoza u skladu s Direktivom 91/414/EEZ.#Predmet C‑108/13.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      6. studenoga 2014. (
            *1
         )
      „Slobodno kretanje robe — Količinska ograničenja — Mjere s istovrsnim učinkom — Sredstva za zaštitu bilja — Odobrenje za stavljanje na tržište — Paralelni uvoz — Zahtjev odobrenja za stavljanje na tržište dodijeljenog u državi izvoza u skladu s Direktivom 91/414/EEZ“
      U predmetu C‑108/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Conseil d’État (Francuska), odlukom od 28. prosinca 2012., koju je Sud zaprimio 6. ožujka 2013., u postupku

         Mac GmbH

      protiv

         Ministère de l’Agriculture, de l’Agroalimentaire et de la Forêt,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, A. Rosas, E. Juhász, D. Šváby (izvjestitelj) i C. Vajda, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: V. Tourrès, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 6. ožujka 2014.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Mac GmbH, M. Le Berre, odvjetnik,

               —

               za Ministère de l’Agriculture, de l’Agroalimentaire i de la Forêt, I. Chalkias i E. Chroni, u svojstvu agenata,

               —

               za francusku vladu, S. Menez i D. Colas, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, G. Wilms i P. Ondrůšek, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 22. svibnja 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 34. UFEU‑a i 36. UFEU‑a.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Mac GmbH (u daljnjem tekstu: Mac) i Ministère de l’Agriculture, de l’Agroalimentaire et de la Forêt (Ministarstvo poljoprivrede, poljoprivrednih proizvoda i šuma) u vezi s odbijanjem tog ministarstva da odobri stavljanje na tržište u Francuskoj putem paralelnog uvoza sredstva za zaštitu bilja za koje je izdano takvo odobrenje u Ujedinjenoj Kraljevini.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Direktivom Vijeća 91/414/EEZ od 15. lipnja 1991. o stavljanju sredstava za zaštitu bilja na tržište (SL L 230, str. 1., ispravak u SL 1992, L 170, str. 40.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 55., str. 32.) uspostavljaju se jedinstvena pravila o uvjetima i postupcima odobravanja stavljanja na tržište sredstava za zaštitu bilja kao i njihovoj ponovnoj ocjeni i njihovu povlačenju. Njezin je cilj ne samo usklađivanje pravila o uvjetima i postupcima odobravanja spomenutih sredstava nego također osiguravanje visokog stupnja zaštite zdravlja osoba, životinja i okoliša od prijetnji i opasnosti uzrokovanih nekontroliranom uporabom tih sredstava. Cilj je spomenute direktive također otkloniti prepreke njihovu slobodnom kretanju.

               4

               Direktiva 91/414 odnosi se osobito na odobravanje, stavljanje na tržište, uporabu i nadzor unutar Europske unije sredstava za zaštitu bilja u komercijalnom obliku. U skladu s člankom 2. točkom 10. te direktive, „stavljanje na tržište” znači svaka isporuka, bilo naplatna ili besplatna, osim skladištenja ili odlaganja radi otpreme s područja Zajednice. Uvoz sredstva za zaštitu bilja na to područje smatra se stavljanjem na tržište u smislu spomenute direktive.

               5

               U skladu s člankom 3. stavkom 1. Direktive 91/414:
               „Države članice propisuju da se sredstva za zaštitu bilja ne smiju stavljati na tržište ili rabiti na njihovom području, ako one nisu registrirale [odobrile] sredstvo u skladu s ovom Direktivom [...]“

               6

               U članku 4. te direktive, među ostalim, navode se uvjeti koje sredstvo za zaštitu bilja mora ispuniti kako bi se odobrilo. U skladu s tim člankom, odobrenjima se moraju odrediti zahtjevi koji se odnose na stavljanje na tržište i uporabu sredstava te se izdaju na određeno razdoblje od najviše deset godina, koje utvrđuju države članice. Ona se uvijek mogu ponovno ispitati, a pod određenim se uvjetima moraju ukinuti. Ako neka država članica povuče odobrenje, ona o tome mora odmah izvijestiti primatelja odobrenja.

               7

               U članku 9. Direktive 91/414 određeno je:
               „1.   Zahtjev za izdavanje registracije [odobrenja] za sredstva za zaštitu bilja nadležnim tijelima svake države članice u kojima se sredstvo za zaštitu bilja namjerava staviti na tržište podnose osobe ili zastupnici osoba koji su odgovorni za prvo stavljanje na tržište u državi članici.
               [...]
               5.   Države članice osiguravaju da se za svaki zahtjev vodi spis. Svaki spis sadrži obvezno jednu presliku zahtjeva, popis upravnih odluka koje je donijela država članica u pogledu zahtjeva i pojedinosti te dokumentacije iz članka 13. stavka 1. zajedno sa sažetkom potonjeg. Države članice ostalim državama članicama i Komisiji na zahtjev daju na uvid spise predviđene ovim stavkom; one im na zahtjev prosljeđuju sve informacije potrebne radi potpunog razumijevanja zahtjeva i prema potrebi osiguravaju da podnositelji zahtjeva dostave presliku tehničke dokumentacije utvrđene člankom 13. stavkom 1. točkom (a).“

               8

               Država članica u kojoj je podnesen zahtjev za odobrenje sredstva za zaštitu bilja koje je već registrirano u drugoj državi članici mora se, u skladu s člankom 10. stavkom 1. Direktive 91/414, pod određenim uvjetima i bez iznimke, suzdržati od zahtjeva za ponavljanje testova i analiza koji su već obavljeni.

               9

               U skladu s člankom 12. Direktive 91/414:
               „1.   Države članice obavješćuju u pisanom obliku jedna drugu i Komisiju najmanje na kraju svakog kvartala u roku od mjesec dana o bilo kojem odobrenom ili povučenom sredstvu za zaštitu bilja u skladu s odredbama ove Direktive, navodeći barem:

                        —

                        ime ili naziv tvrtke nositelja dozvole [odobrenja],

                        —

                        trgovački naziv sredstva za zaštitu bilja,

                        —

                        vrstu pripravka,

                        —

                        naziv i koncentracije svih aktivnih tvari koje pripravak sadrži,

                        —

                        svrhu ili svrhe namjene,

                        —

                        privremeno utvrđene maksimalne razine ostataka, ako nisu već određene propisima Zajednice,

                        —

                        prema potrebi razloge ukidanja registracije [povlačenja odobrenja],

                        —

                        dokumentaciju potrebnu za procjenu privremeno utvrđenih maksimalnih razina ostataka.

                  2.   Svaka država članica sastavlja godišnji popis sredstava za zaštitu bilja registriranih [odobrenih] na svom području i dostavlja taj popis ostalim državama članicama i Komisiji.
               U skladu s postupkom utvrđenim u članku 21. uspostavlja se standardizirani informacijski sustav radi lakše primjene stavaka 1. i 2.“

               10

               Direktiva 91/414 zamijenjena je, s učinkom od 14. lipnja 2011., Uredbom (EZ) br. 1107/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 21. listopada 2009. o stavljanju na tržište sredstava za zaštitu bilja i stavljanju izvan snage direktiva Vijeća 79/117/EEZ i 91/414/EEZ (SL L 309, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 61., str. 52.). Budući da je do nastupanja činjenica relevantnih za glavni predmet došlo prije donošenja Uredbe br. 1107/2009, ona nije primjenjiva u glavnom postupku.

         Francusko pravo

               11

               U skladu s člankom L. 253‑1 Poljoprivrednog zakonika, u verziji koja je bila na snazi u vrijeme donošenja odluke koja se pobija u glavnom predmetu:

                        „I.

                        Zabranjeno je stavljanje na tržište, uporaba i držanje kod krajnjeg korisnika sredstava za zaštitu bilja ako za njih nije izdano [odobrenje za stavljanje na tržište] ili odobrenje za distribuciju u svrhu istraživanja, u skladu s uvjetima predviđenima u ovom poglavlju.

                  Zabranjena je uporaba sredstava spomenutih u prvom podstavku koja nije u skladu s uvjetima utvrđenima u odluci o odobrenju.

                        II.

                        Za potrebe ovog poglavlja primjenjuju se sljedeće definicije:

                                 1.

                                 sredstva za zaštitu bilja: pripravci koji sadrže jednu ili više aktivnih tvari [...].

                                 2.

                                 stavljanje na tržište: svaka isporuka, bilo naplatna ili besplatna, osim skladištenja ili odlaganja radi otpreme s područja Europske zajednice. Uvoz sredstava za zaštitu bilja smatra se stavljanjem na tržište.

                  [...]“

               12

               U članku R. 253‑52 Poljoprivrednog zakonika, u verziji na snazi u vrijeme nastupanja činjenica u glavnom postupku, propisuje se:
               „Uvođenje na državno područje sredstva za zaštitu bilja koje potječe iz države stranke Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru u kojoj mu je već dodijeljeno odobrenje za stavljanje na tržište u skladu s Direktivom 91/414[...], a koje je istovjetno sredstvu u daljnjem tekstu nazvanom „referentno sredstvo“, odobrava se u skladu sa sljedećim uvjetima:
               Ministar nadležan za poljoprivredu [...] morao je za referentno sredstvo izdati odobrenje za stavljanje na tržište.
               Istovjetnost sredstva uvedenog na državno područje i referentnog sredstva ocjenjuje se s obzirom na tri kriterija:

                        1.

                        zajedničko podrijetlo tih dvaju proizvoda u smislu da su ih prema istoj formuli proizveli isto poduzeće, povezana poduzeća ili poduzeća koja djeluju na temelju licencije;

                        2.

                        proizvodnja uporabom istih aktivnih tvari;

                        3.

                        slični učinci dvaju proizvoda uzimajući u obzir razlike koje mogu postojati glede poljoprivrednih uvjeta, uvjeta koji se tiču zdravstvenog stanja bilja i ekoloških uvjeta, osobito klimatskih, povezanih s uporabom proizvoda.“

               13

               U skladu s člankom R. 253‑53 spomenutog zakonika:
               „Za uvođenje na državno područje nekog sredstva za zaštitu bilja koje potječe iz države stranke Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru treba podnijeti zahtjev za odobrenje za stavljanje na tržište.
               Popis informacija koje se dostavljaju u prilog zahtjevu, osobito onih koje se odnose na podnositelja zahtjeva za odobrenje i proizvod koji je predmet zahtjeva, utvrđuje se odlukom ministra nadležnog za poljoprivredu, donesenom nakon mišljenja ministara nadležnih za industriju, potrošnju, okoliš i zdravlje.
               Osim toga, u svrhu utvrđivanja istovjetnosti sredstva uvedenog na državno područje i referentnog sredstva, ministar nadležan za poljoprivredu može:

                        1.

                        koristiti se informacijama iz dokumentacije o referentnom sredstvu;

                        2.

                        zatražiti od primatelja odobrenja za referentno sredstvo da mu dostavi informacije kojima raspolaže;

                        3.

                        zatražiti informacije od tijela države koja je dodijelila odobrenje za proizvod koji se uvodi na državno područje, kao što je to predviđeno odredbama članka 9. stavka 5. Direktive 91/414.“

               14

               U skladu s člankom R. 253‑55 istog zakonika:
               „Odobrenje za stavljanje na tržište sredstva uvedenog na državno područje može se odbiti [...]:

                        1.

                        na temelju razloga povezanih sa zaštitom zdravlja ljudi i životinja te okoliša;

                        2.

                        jer sredstvo nije istovjetno referentnom sredstvu u smislu članka R. 253‑52 [...]

                  Prije nego što se odobrenje za stavljanje na tržište odbije [...], podnositelju zahtjeva [...] za odobrenje omogućava se da iznese svoja očitovanja ministru nadležnom za poljoprivredu“.

         Činjenice iz glavnog postupka i prethodno pitanje

               15

               U vrijeme nastanka činjenica o kojima je riječ u glavnom postupku sredstvo za zaštitu bilja Cerone imalo je odobrenje za stavljanje na tržište u Francuskoj, izdano u skladu s odredbama Direktive 91/414 društvu Bayer Cropscience France. Iz spisa također proizlazi da je za to sredstvo u skladu s odredbama Direktive 91/414 izdano odobrenje za stavljanje na tržište u Ujedinjenoj Kraljevini, i to društvu Bayer Cropscience Ltd.

               16

               Zatim je odobreno stavljanje na tržište sredstva pod nazivom „Agrotech Ethephon“ putem paralelnog uvoza, na temelju odobrenja za stavljanje na tržište u Ujedinjenoj Kraljevini izdanom društvu Bayer Cropscience Ltd za Cerone kao referentno sredstvo.

               17

               Mac je 27. studenoga 2007. podnio zahtjev za odobrenje paralelnog uvoza sredstva Agrotech Ethephon u Francusku u svrhu njegova stavljanja na tržište pod nazivom „Mac Ethephone“.

               18

               Agence française de sécurité sanitaire des aliments (AFSSA, Francuska agencija za sigurnost namirnica) usvojila je pozitivno mišljenje u odnosu na taj zahtjev, navodeći da „se na temelju dostupnih informacija može zaključiti da aktivna tvar pripravka Agrotech Ethephon ima isto podrijetlo kao i aktivna tvar referentnog pripravka Cerone te da se sastav pripravka Agrotech Ethephon i sastav referentnog pripravka Cerone mogu smatrati istovjetnima“.

               19

               Ministère de l’Agriculture, de l’Agroalimentaire et de la Forêt odlukom od 29. svibnja 2009. odbilo je spomenuti zahtjev jer za sredstvo pod nazivom Agrotech Ethephon u Ujedinjenoj Kraljevini nije postojalo odobrenje za stavljanje na tržište izdano u skladu s Direktivom 91/414, a koje se zahtijeva u skladu s odredbama članka R. 253‑52 Poljoprivrednog zakonika.

               20

               Mac je 21. srpnja 2009. podnio tužbu za poništenje spomenute odluke, tvrdeći, među ostalim, da su odredbe članka R. 253‑52 Poljoprivrednog zakonika neusklađene s člankom 34. UFEU‑a jer ne dopuštaju izdavanje odobrenja za paralelni uvoz proizvoda za koji je takvo odobrenje već dodijeljeno u državi izvoza.

               21

               Rješenjem od 16. veljače 2011. predsjednik Tribunal administratif de Paris (Upravni sud u Parizu) uputio je tužbu Conseil d’État.

               22

               U tim je okolnostima Conseil d’État odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Je li člancima 34. UFEU‑a i 36. UFEU‑a protivan nacionalni propis koji, među ostalim, izdavanje odobrenja za stavljanje na tržište putem paralelnog uvoza nekog sredstva za zaštitu bilja uvjetuje postojanjem odobrenja za stavljanje na tržište u državi izvoza izdanog u skladu s Direktivom 91/414 i, slijedom toga, ne dopušta izdavanje odobrenja za stavljanje na tržište putem paralelnog uvoza sredstva za koje je u državi izvoza izdano odobrenje za stavljanje na tržište putem paralelnog uvoza i koje je istovjetno proizvodu odobrenom u državi uvoza?“

         O prethodnom pitanju

               23

               Conseil d’État svojim pitanjem u biti pita treba li članke 34. UFEU‑a i 36. UFEU‑a tumačiti u smislu da im je protivan nacionalni propis koji isključuje izdavanje odobrenja za paralelni uvoz u odnosu na sredstvo za zaštitu bilja čije stavljanje na tržište u državi članici izvoza nije odobreno na temelju Direktive 91/414, iako je za to sredstvo izdano odobrenje za paralelni uvoz i istovjetno je sredstvu odobrenom u državi članici uvoza.

               24

               Najprije treba podsjetiti da se sredstva za zaštitu bilja smatraju istovjetnima ako imaju barem zajedničko podrijetlo u smislu da ih je prema istoj formuli proizvelo isto poduzeće, povezano poduzeće ili poduzeće koje djeluje na temelju licencije; ako su proizvedena uporabom iste aktivne tvari i ako usto imaju iste učinke uzimajući u obzir razlike koje mogu postojati glede poljoprivrednih uvjeta, uvjeta koji se tiču zdravstvenog stanja bilja i ekoloških uvjeta, osobito klimatskih, povezanih s uporabom proizvoda (vidjeti u tom smislu predmet Komisija/Francuska, C‑201/06, EU:C:2008:104, t. 39.).

               25

               U skladu s temeljnim načelom na tom području, sva sredstva za zaštitu bilja koja se stavljaju na tržište moraju odobriti nadležna tijela te države članice. Člankom 3. stavkom 1. Direktive 91/414 određeno je da se nijedno sredstvo ne smije staviti na tržište i rabiti u nekoj državi članici ako ta država članica nije prethodno izdala odobrenje za stavljanje na tržište u skladu s tom direktivom. Taj zahtjev vrijedi čak i ako je za sredstvo u pitanju već bilo izdano odobrenje za stavljanje na tržište u nekoj drugoj državi članici (presuda Komisija/Francuska, EU:C:2008:104, t. 31.).

               26

               Međutim, Direktiva 91/414 u pogledu paralelnih uvoza ne propisuje uvjete za odobrenje sredstva za zaštitu bilja koje se uvozi paralelno u odnosu na sredstvo za zaštitu bilja za koje već postoji odobrenje za stavljanje na tržište u državi članici uvoza izdano u skladu s odredbama spomenute direktive. Takva situacija obuhvaćena je, međutim, odredbama o slobodnom kretanju robe, tako da zakonitost nacionalnih mjera kojima se ograničava paralelni uvoz treba ispitati s obzirom na članak 34. UFEU‑a i sljedeće (vidjeti presude Escalier i Bonnarel, C‑260/06 i C‑261/06, EU:C:2007:659, t. 28. kao i Komisija/Francuska, EU:C:2008:104, t. 33.).

               27

               Sud je u tom pogledu već presuđivao da, ako se takva situacija odnosi na sredstvo za zaštitu bilja koje je u skladu s Direktivom 91/414 već odobreno u državi članici izvoza i državi članici uvoza, onda se ne može smatrati da se to sredstvo prvi put stavlja na tržište države članice uvoza. Paralelne uvoznike stoga nije potrebno podvrgnuti postupku izdavanja odobrenja za stavljanje na tržište predviđenom tom direktivom, s obzirom na to da nadležna tijela države članice uvoza već raspolažu svim informacijama potrebnima za obavljanje svojeg nadzora. Podvrgavanje proizvoda koji se uvozi postupku izdavanja odobrenja za stavljanje na tržište prelazilo bi granice onoga što je potrebno za ispunjenje ciljeva spomenute direktive koji se odnose na zaštitu javnog zdravlja i zdravlja životinja kao i zaštitu okoliša te bi moglo, u nedostatku opravdanja, biti protivno načelu slobodnog kretanja robe utvrđenog u članku 34. UFEU‑a (vidjeti presude British Agrochemicals Association, C‑100/96, EU:C:1999:129, t. 32. i Komisija/Francuska, EU:C:2008:104, t. 34.).

               28

               Ako u pogledu nekog sredstva za zaštitu bilja treba smatrati da je već bilo odobreno u državi članici uvoza, nadležna tijela te države moraju u odnosu na taj proizvod priznati odobrenje za stavljanje na tržište koje je u skladu s Direktivom 91/414 bilo izdano za sredstvo za zaštitu bilja već prisutno na tržištu, osim ako to nije protivno razlozima povezanima s djelotvornom zaštitom zdravlja ljudi i životinja kao i okoliša (vidjeti presude British Agrochemicals Association, EU:C:1999:129, t. 36. i Komisija/Francuska, EU:C:2008:104, t. 35.).

               29

               Međutim, odobrenje za stavljanje na tržište sredstva za zaštitu bilja koje je već prisutno na tržištu neke države članice ne može se sredstvu za zaštitu bilja uvedenom na područje te države članice putem paralelnog uvoza priznati ni automatski ni apsolutno i bezuvjetno. Ako se u pogledu nekog proizvoda za zaštitu bilja ne može smatrati da je već bio odobren u državi članici uvoza, ta država može odobrenje za stavljanje na tržište tog proizvoda izdati samo u skladu s uvjetima utvrđenima u Direktivi 91/414 ili zabraniti njegovo stavljanje na tržište ili uporabu (vidjeti u tom pogledu presudu Komisija/Francuska, EU:C:2008:104, t. 36. i navedenu sudsku praksu).

               30

               Iz gore navedenog slijedi da su države članice sredstva za zaštitu bilja koja se paralelnim uvozom želi uvesti na njihovo područje obvezne podvrgnuti postupku ispitivanja, koji, kao u glavnom predmetu, može biti i „pojednostavnjeni“ postupak. Cilj tog pojednostavnjenog postupka za odobrenje paralelnog uvoza jest provjeriti je li za proizvod koji se uvozi potrebno odobrenje za stavljanje na tržište ili u pogledu tog proizvoda treba smatrati da je već bio odobren u državi članici uvoza. U tom smislu nadležna tijela države članice uvoza moraju na zahtjev zainteresiranih osoba ispitati može li se u odnosu na proizvod u pitanju priznati odobrenje za stavljanje na tržište izdano za sredstvo za zaštitu bilja koje je već prisutno na tržištu te države (vidjeti u tom smislu presude Escalier i Bonnarel, EU:C:2007:659, t. 32. kao i Komisija/Francuska, EU:C:2008:104, t. 37.)

               31

               Okolnost da sredstvo za zaštitu bilja u državi članici izvoza ima odobrenje za paralelni uvoz, a ne odobrenje za stavljanje na tržište izdano u skladu s Direktivom 91/414, ne može isključiti izdavanje odobrenja za paralelni uvoz u okviru gore opisanog pojednostavnjenog postupka nadzora.

               32

               Naime, spomenuti pojednostavnjeni postupak temelji se na pretpostavci da bi postavljanje uvjeta da je za uvoz sredstva koje se može smatrati istovjetnim referentnom sredstvu u smislu navedenom u točki 24. ove presude, i glede kojega ne postoji nijedan razlog povezan sa zaštitom ljudi ili životinja i okoliša koji bi se protivio tomu da se u odnosu na taj proizvod prizna odobrenje za stavljanje na tržište izdano za referentno sredstvo, potrebno provesti postupak ispitivanja na temelju članka 4. Direktive 91/414 predstavljalo ograničenje trgovine između država članica, zabranjeno člankom 34. UFEU‑a.

               33

               Ako se istovjetnost sredstva koje se uvozi i referentnog sredstva ne može utvrditi, tijela države članice uvoza mogu odobriti uvoz tog proizvoda samo u skladu s uvjetima navedenima u Direktivi 91/414 ili zabraniti njegovo stavljanje na tržište i uporabu (vidjeti u tom smislu presudu Komisija/Francuska, EU:C:2008:104, t. 36. i navedenu sudsku praksu).

               34

               Doduše, kao što to ispravno ističe francuska vlada, ta se provjera može obaviti samo ako tijela države članice uvoza raspolažu svim potrebnim informacijama u tu svrhu.

               35

               Međutim, u tom pogledu valja istaknuti, kao prvo, da proizvodi za koje je država članica izdala odobrenje za paralelni uvoz u okviru pojednostavnjenog postupka nadzora u načelu pružaju ista jamstva kao i oni za koje je izdano odobrenje za stavljanje na tržište u skladu s Direktivom 91/414. Iako ta sredstva nisu bila podvrgnuta postupku izdavanja odobrenja za stavljanje na tržište na temelju odredaba te direktive u državi članici u koju su paralelno uvezena, ona su ocijenjena istovjetnima, u smislu navedenom u točki 24. ove presude, referentnom sredstvu za koje je izdano odobrenje za stavljanje na tržište u toj državi članici. Nadzorna tijela države članice konačnog uvoza raspolažu informacijama prikupljenima u okviru izdavanja odobrenja za stavljanje na tržište proizvoda za koji paralelni uvoznik tvrdi da je istovjetan onomu koji namjerava staviti na tržište te države članice.

               36

               Kao drugo, kao što je to Sud već istaknuo, tijela države članice uvoza raspolažu zakonodavnim i upravnim sredstvima kojima proizvođaču, njegovu ovlaštenom zastupniku ili imatelju licencije za sredstvo za zaštitu bilja za koje je već izdano odobrenje za stavljanje na tržište u skladu s Direktivom 91/14 mogu naložiti da pruži informacije kojima raspolaže, a koje smatraju potrebnima. Osim toga, ta tijela mogu pristupiti dokumentaciji podnesenoj u okviru zahtjeva za izdavanje odobrenja za stavljanje na tržište tog proizvoda i tražiti informacije od tijela države članice u kojoj je odobren paralelni uvoz tog proizvoda (vidjeti presudu British Agrochemicals Association, EU:C:1999:129, t. 34.). Člankom 9. stavkom 5. Direktive 91/414 propisuje se da države članice ostalim državama članicama na zahtjev daju na uvid spise koje moraju voditi za svaki zahtjev za odobrenje i prosljeđuju im sve informacije potrebne radi njihova potpunog razumijevanja.

               37

               Ako je to sredstvo odobreno samo na temelju paralelnog uvoza, takve se informacije mogu odnositi kako na predmetno sredstvo tako i na ono koje je u svrhu paralelnog uvoza bilo referentno sredstvo. Informacije je također moguće dobiti u okviru sustava razmjene informacija predviđenog člankom 12. Direktive 91/414, od države članice iz koje je sredstvo bilo prvi put izvezeno i u kojoj je bilo izdano odobrenje za stavljanje na tržište tog sredstva u skladu s Direktivom 91/414.

               38

               Osim toga, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 52. i 55. svojeg mišljenja, u okolnostima poput onih u glavnom predmetu, u kojima je sredstvo za koje je u skladu s Direktivom 91/414 izdano odobrenje za stavljanje na tržište u nekoj državi članici paralelno ponovno uvezeno u tu državu nakon što je bilo paralelno uvezeno u drugu državu članicu, trebalo bi biti lakše prikupiti informacije potrebne za obavljanje provjera koje se zahtijevaju u okviru pojednostavnjenog postupka nadzora, osobito onih koje se odnose na njegove koformulante i njegovo pakiranje, označivanje te ambalažu s obzirom na to da je referentno sredstvo u državi članici uvoza istovremeno ono koje je bilo predmet prvog izvoza.

               39

               Iako nacionalna tijela moraju osigurati strogo poštovanje temeljnih ciljeva propisa Unije, to jest zaštite zdravlja ljudi i životinja te okoliša, načelo proporcionalnosti zahtijeva da se u svrhu zaštite slobodnog kretanja robe dotični propis primjenjuje u granicama onoga što je potrebno za postizanje legitimno postavljenih ciljeva zaštite okoliša te zdravlja ljudi i životinja (vidjeti presudu Escalier i Bonnarel, EU:C:2007:659, t. 37.).

               40

               Slijedom navedenog, apsolutna zabrana paralelnog uvoza sredstava za zaštitu bilja koja su bila paralelno uvezena u državu članicu izvoza, poput one koja se primjenjuje u okolnostima glavnog predmeta, utemeljena na navodnoj sustavnoj nedostatnosti podataka koji se mogu staviti na raspolaganje državi uvoza ili na jednostavnoj mogućnosti takve nedostatnosti, ne može se opravdati u slučaju paralelnog ponovnog uvoza.

               41

               Odbijanje zahtjeva za odobrenje uvoza bilo bi opravdano samo ako bi tijela države članice uvoza nakon provedbe postupka nadzora na temelju elemenata koji su im na raspolaganju zaključila da je sredstvo u pitanju tijekom prethodnih paralelnih uvoza tako promijenjeno da se više ne može smatrati sredstvom istovjetnim, u smislu navedenom u točki 24. ove presude, referentnom sredstvu odobrenom u državi članici konačnog odredišta ili ako bi ocijenila da dostupni podaci nisu dovoljni za dokazivanje istovjetnosti predmetnog i referentnog sredstvu ili pak ako bi se to protivilo razlozima povezanima s djelotvornom zaštitom zdravlja ljudi i životinja kao i okoliša.

               42

               S obzirom na prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članke 34. UFEU‑a i 36. UFEU‑a treba tumačiti u smislu da im je protivan nacionalni propis koji isključuje izdavanje odobrenja za paralelni uvoz u odnosu na sredstvo za zaštitu bilja čije stavljanje na tržište u državi članici izvoza nije odobreno na temelju Direktive 91/414, iako je za to sredstvo izdano odobrenje za paralelni uvoz i može se smatrati istovjetnim sredstvu za koje je u državi članici uvoza izdano odobrenje za stavljanje na tržište u skladu s tom direktivom.

         Troškovi

               43

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                     Članke 34. UFEU‑a i 36. UFEU‑a treba tumačiti u smislu da im je protivan nacionalni propis koji isključuje izdavanje odobrenja za paralelni uvoz u odnosu na sredstvo za zaštitu bilja čije stavljanje na tržište u državi članici izvoza nije odobreno na temelju Direktive Vijeća 91/414/EEZ od 15. srpnja 1991. o stavljanju sredstava za zaštitu bilja na tržište, iako je za to sredstvo izdano odobrenje za paralelni uvoz i može se smatrati istovjetnim sredstvu za koje je u državi članici uvoza izdano odobrenje za stavljanje na tržište u skladu s tom direktivom.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


title: Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 6. studenog 2014. # Vans, Inc. protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-53/13.

text:
               Stranke
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu T‑53/13,
            Vans, Inc.,  sa sjedištem u Cypressu, Kalifornija (Sjedinjene Američke Države), koji zastupa M. Hirsch, avocat ,
            tužitelj,
            protiv
            Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajn) (OHIM), koji zastupa Ó. Mondéjar Ortuño, u svojstvu agenta,
            tuženik,
            povodom tužbe podnesene protiv odluke petog žalbenog vijeća OHIM‑a od 14. studenoga 2012. (predmet R 860/2012‑5), vezano uz prijavu za registraciju figurativnog znaka koji prikazuje valovitu liniju kao žig Zajednice,
            OPĆI SUD (peto vijeće),
            u sastavu: A. Dittrich, predsjednik, J. Schwarcz i V. Tomljenović (izvjestiteljica), suci,
            tajnik: E. Coulon,
            uzimajući u obzir tužbu podnesenu tajništvu Općeg suda 31. siječnja 2013.,
            uzimajući u obzir OHIM‑ov odgovor na tužbu podnesen tajništvu Općeg suda 7. svibnja 2013.,
            uzimajući u obzir da stranke nisu podnijele zahtjev za zakazivanje ročišta u roku od mjesec dana od dostave obavijesti o zaključenju pisanog dijela postupka i da je stoga odlučeno, na temelju izvještaja suca izvjestitelja, u skladu s člankom 135.a Poslovnika Općeg suda, da se odluka donese bez usmenog dijela postupka,
            donosi sljedeću
            Presudu (1)
            [ omissis ]
            Zahtjevi stranaka
            7. Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:
            – poništi pobijanu odluku u cijelosti i vrati predmet na ponovno odlučivanje žalbenom vijeću;
            – naloži OHIM‑u snošenje troškova.
            8. OHIM od Općeg suda zahtijeva da:
            – odbije tužbu;
            – naloži tužitelju snošenje troškova.
            Pravo
            [ omissis ]
            Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 76. stavka 1. Uredbe br. 207/2009
            [ omissis ]
            12. Valja navesti da, kako proizlazi iz sudske prakse, sukladno članku 76. stavku 1. Uredbe br. 207/2009, ispitivači i žalbena vijeća OHIM‑a moraju po službenoj dužnosti ispitati činjenice. Slijedom navedenog, nadležna tijela OHIM‑a mogu temeljiti svoju odluku na činjenicama koje podnositelj prijave nije naveo (presuda od 23. siječnja 2014., Novartis protiv OHIM‑a (CARE TO CARE), T‑68/13, EU:T:2014:29, t. 22.; vidjeti također u tom smislu presudu od 22. lipnja 2006., Storck protiv OHIM‑a, C‑25/05 P, Zb., EU:C:2006:422, t. 50., 51. i 54.). Nadalje, iz stalne sudske prakse proizlazi da će OHIM povrijediti članak 76. Uredbe br. 207/2009 ako odbije uzeti u obzir argumente ili dokazne elemente koje stranke pravovremeno podnesu (vidjeti u tom smislu presude od 9. studenoga 2005., Focus Magazin Verlag protiv OHIM‑a – ECI Telecom (Hi‑FOCuS), T‑275/03, Zb., EU:T:2005:385, t. 43. i od 10. srpnja 2006., La Baronia de Turis protiv OHIM‑a – Baron Philippe de Rothschild (LA BARONNIE), T‑323/03, Zb., EU:T:2006:197, t. 68.).
            13. U predmetnom slučaju tužitelj svojim argumentima ističe u bitnome dva prigovora, prvi, koji se odnosi na nepostojanje prikladnog ispitivanja dokaznih elemenata navedenih u gornjoj točki 10., i drugi, koji se odnosi na nedostatak obrazloženja.
            14. U odnosu na prvi prigovor, koji se odnosi na nepostojanje prikladnog ispitivanja dokaznih elemenata navedenih u gornjoj točki 10., najprije valja istaknuti da iz pobijane odluke ni na koji način ne proizlazi da je žalbeno vijeće odbilo uzeti u obzir bilo koji argument ili dokazni element koji je tužitelj dostavio.
            15. Nadalje valja istaknuti, u odnosu na dokumente koje je tužitelj podnio u prilozima 5. i 6. očitovanju od 27. siječnja 2012., da iz točaka 14. do 16. pobijane odluke proizlazi da ih je žalbeno vijeće uzelo u obzir i odbilo. Posebice iz točke 16. pobijane odluke proizlazi da je žalbeno vijeće preuzelo kriterije ustanovljene sudskom praksom (vidjeti točku 84. dolje) i primijenilo ih na registracije u Zajednici koje je istaknuo tužitelj kako bi ih odbilo, pri čemu nije bilo vezano OHIM‑ovim prijašnjim ili pogrešnim odlukama. Nakon te analize žalbeno je vijeće pogrešno potvrdilo, preopširno, kao što pokazuje korištenje izraza „nadalje“, da se spomenute prijave mogu temeljiti na članku 7. stavku 3. Uredbe br. 207/2009.
            16. Točno je da je žalbeno vijeće prilikom analize tih dokumenata počinilo pogrešku navodeći, u točki 16. pobijane odluke, da su se registracije u Zajednici mogle temeljiti na stjecanju razlikovnog karaktera uporabom u smislu članka 7. stavka 3. Uredbe br. 207/2009. Međutim, ta pogreška koja se, među ostalim, odnosila na podredan argument iznesen prilikom ispitivanja dokumenata koje je podnio tužitelj ne predstavlja povredu članka 76. Uredbe br. 207/2009, nego materijalnu pogrešku čije će se eventualne posljedice ispitati u niže navedenim točkama 84. do 88.
            17. Naime, pokaže li se da su dokazni elementi površno ispitani, a što u predmetnom slučaju tužitelj predbacuje žalbenom vijeću, to ne može predstavljati povredu postupovne odredbe u članku 76. Uredbe br. 207/2009. Netočna ocjena dokaznih elemenata koje dostavi jedna stranka može eventualno dovesti do povrede materijalne odredbe koja se primjenjuje u predmetnom slučaju.
            18. Na trećem mjestu valja istaknuti, u odnosu na prilog 10. žalbi podnesenoj žalbenom vijeću, da taj dokument sadrži navode o obujmu tužiteljeve prodaje tijekom 2010. i 2011. godine u određenim državama članicama, odnosno Beneluxu, Češkoj Republici, Danskoj i Švedskoj, koje su dio Skandinavije, Njemačkoj, Grčkoj, Španjolskoj, Francuskoj, Italiji, Poljskoj i Ujedinjenoj Kraljevini. Također je sadržavao prognozu prodaje za 2012. godinu za te države članice. Dakle, svrha tog dokumenta bila je dopuniti sadržaj izjave pod prisegom tužiteljeva direktora promocije i organizacije događanja podnesene ispitivaču i koji je, kako je žalbeno vijeće navelo u točki 23. pobijane odluke, u kojoj se ponovno navode njegove tvrdnje, sadržavao podatke u odnosu na obujam prodaje koji nisu izračunati u odnosu na svaku zemlju, koji ne navode ukupan iznos za Uniju i koji nisu potvrđeni drugim dokumentima, poput računa.
            19. Iz pobijane odluke proizlazi da žalbeno vijeće, kako ističe tužitelj, nije odlučilo o spomenutom dokumentu. Naime, on nije spomenut u točki 21. pobijane odluke među dodatnim dokumentima koje je tužitelj podnio žalbenom vijeću niti ga je žalbeno vijeće spomenulo u okviru ocjene dokaznih elemenata koje je podnio tužitelj.
            20. U svakom slučaju valja navesti da se na temelju same okolnosti da žalbeno vijeće nije ponovno navelo sve argumente jedne stranke i dokazne elemente koje je ta stranka podnijela ili nije odgovorilo na svaki od tih argumenata i dokaznih elemenata ne može zaključiti da ih je žalbeno vijeće odbilo uzeti u obzir (presuda od 9. prosinca 2010., Tresplain Investments protiv OHIM‑a – Hoo Hing (Golden Elephant Brand), T‑303/08, Zb., EU:T:2010:505, t. 46.).
            21. U predmetnom slučaju iz pobijane odluke nikako ne proizlazi da je žalbeno vijeće odbilo uzeti u obzir dokument podnesen u prilogu 10. žalbi koja mu je podnesena. Žalbeno vijeće nije tužitelju prigovorilo da dokument nije pravovremeno podnio i nije ga odbacilo kao nedopušten. Moguće je da je žalbeno vijeće propustilo obratiti pozornost na činjenicu da je prilog 10. žalbi koja mu je podnesena sadržavao navode o obujmu tužiteljeve prodaje u određenim državama članicama.
            22. Međutim, sama ta činjenica ne može predstavljati povredu postupovne odredbe iz članka 76. Uredbe br. 207/2009. Ona predstavlja pogrešnu ocjenu dokaznih elemenata koje je podnio tužitelj, koja u predmetnom slučaju može dovesti do povrede materijalne odredbe. Eventualne posljedice te pogrešne ocjene ispitat će se u okviru ispitivanja tužbenog razloga koji se temelji na povredi članka 7. stavka 3. Uredbe br. 207/2009 (vidjeti točku 107. dolje).
            23. Na četvrtom mjestu valja istaknuti, u odnosu na dokazni element koji navodno potječe iz nevjerodostojnih izvora, koji se nalazi u prilogu 2. očitovanju od 27. siječnja 2012., da se radi o stranici modnog časopisa Elle . Na njoj je prikazana fotografija manekenke koja nosi par cipela koje je proizveo tužitelj sa znakom za koji je podnesena prijava za registraciju.
            24. U tom smislu valja utvrditi da, suprotno tužiteljevim navodima, čak i da se ne radi o oglasu, on predstavlja promotivni materijal koji se odnosi na tužitelja i koji je objavljen u modnom časopisu, koji mu omogućava da javnosti predstavi svoje proizvode. Budući da je žalbeno vijeće ispitalo sav reklamni materijal u točkama 26. i 27. pobijane odluke, ne može mu se prigovoriti da nije uzelo u obzir taj dokument. Ono stoga nije povrijedilo postupovnu odredbu iz članka 76. Uredbe br. 207/2009.
            25. U svakom slučaju, čak i pod pretpostavkom da se, kako je istaknuo tužitelj, taj dokument treba smatrati dokaznim elementom koji potječe iz nevjerodostojnog izvora, valja istaknuti da, kao u odnosu na prilog 10. žalbi podnesenoj žalbenom vijeću, iz pobijane odluke ni na koji način ne proizlazi da ga je žalbeno vijeće odbilo uzeti u obzir. Dakle, žalbeno vijeće nije tužitelju prigovorilo da ga nije pravovremeno podnio i nije ga odbacilo kao nedopušten. Stoga, pod pretpostavkom da ga je žalbeno vijeće moglo ne uzeti u obzir, sama ta činjenica, kako je navedeno u točki 22. gore, ne može predstavljati povredu postupovne odredbe iz članka 76. Uredbe br. 207/2009. Ona može predstavljati pogrešnu ocjenu dokaznih elemenata koje je podnio tužitelj, čije će se eventualne posljedice ispitati u okviru ispitivanja tužbenog razloga koji se temelji na povredi članka 7. stavka 3. Uredbe br. 207/2009 (vidjeti točku 107. dolje).
            26. Stoga valja smatrati da tužitelj žalbenom vijeću ne može prigovarati da je povrijedilo postupovnu odredbu iz članka 76. Uredbe br. 207/2009. Dakle, tužiteljeve argumente u tom pogledu treba odbiti.
            [ omissis ]
            (1) .
            (1)  –		Objavljuju se samo one točke presude čije objavljivanje Opći sud smatra potrebnim.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga,
            OPĆI SUD (peto vijeće)
            proglašava i presuđuje:
            1. Tužba se odbija.
            2. Vansu, Inc. nalaže se snošenje troškova


Presuda Suda (drugo vijeće) od 3. lipnja 2010.#Sporting Exchange Ltd protiv Minister van Justitie.#Zahtjev za prethodnu odluku: Raad van State - Nizozemska.#Članak 49. UEZ-a.#Predmet C-203/08.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 8. rujna 2009.#Liga Portuguesa de Futebol Profissional i Bwin International Ltd protiv Departamento de Jogos da Santa Casa da Misericórdia de Lisboa.#Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunal de Pequena Instância Criminal do Porto - Portugal.#Zahtjev za prethodnu odluku - Članak 49. UEZ-a.#Predmet C-42/07.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 16. srpnja 2009.#Distillerie Smeets Hasselt NV protiv Belgische Staat i dr., Belgische Staat protiv Bollen, Mathay & Co. BVBA i Louis De Vos protiv Belgische Staat.#Zahtjev za prethodnu odluku: Hof van Cassatie - Belgija.#Predmet C-126/08.


Presuda Suda (peto vijeće) od 7. veljače 2002. # Liselotte Kauer protiv Pensionsversicherungsanstalt der Angestellten. # Zahtjev za prethodnu odluku: Oberster Gerichtshof - Austrija. # Socijalna sigurnost radnika migranata. # Predmet C-28/00.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 9. studenog 2000. # Edmund Thelen protiv Bundesanstalt für Arbeit. # Zahtjev za prethodnu odluku: Bundessozialgericht - Njemačka. # Socijalna sigurnost. # Predmet C-75/99.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 18. prosinca 2007.#Doris Habelt (C-396/05), Martha Möser (C-419/05) i Peter Wachter (C-450/05) protiv Deutsche Rentenversicherung Bund.#Zahtjevi za prethodnu odluku: Sozialgericht Berlin i Landessozialgericht Berlin-Brandenburg - Njemačka.#Socijalna sigurnost - Slobodno kretanje osoba - Članci 18., 39. i 42. UEZ-a.#Spojeni predmeti C-396/05, C-419/05 i C-450/05.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 9. rujna 2010.#Kazneni postupak protiv Ernst Engelmann.#Zahtjev za prethodnu odluku: Landesgericht Linz - Austrija.#Slobodno pružanje usluga.#Predmet C-64/08.


Presuda Suda (peto vijeće) od 18. studenog 1999. # Jozef van Coile protiv Rijksdienst voor Pensioenen. # Zahtjev za prethodnu odluku: Arbeidsrechtbank Brugge - Belgija. # Socijalna sigurnost. # Predmet C-442/97.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 9. rujna 2015.#Samsung SDI Co. Ltd i dr. protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje – Zabranjeni sporazumi – Svjetsko tržište katodnih cijevi za televizore i računalne ekrane – Odluka kojom se utvrđuje povreda članka 101. UFEU‑a i članka 53. Sporazuma o EGP‑u – Sporazumi i usklađeno djelovanje u pogledu cijena, podjele tržišta, kapaciteta i proizvodnje – Jedinstvena i trajna povreda – Trajanje povrede – Suradnja tijekom administrativnog postupka – Obavijest iz 2006. o suradnji – Smanjenje iznosa novčane kazne – Izračun iznosa novčane kazne – Uzimanje u obzir prodaje poduzetnikâ prema kriteriju mjesta isporuke – Uzimanje u obzir prosječne vrijednosti prodaje zabilježene tijekom trajanja povrede.#Predmet T-84/13.


Presuda Prvostupanjskog suda (četvrto vijeće) od 2. travnja 1998. # Réa Apostolidis protiv Suda Europskih zajednica. # Dužnosnici. # Predmet T-86/97.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 21. siječnja 2014. # Wilmar Trading Pte Ltd protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-232/12.


title: Presuda Suda (deseto vijeće) od 21. rujna 2017.#Małgorzata Ciupa i dr. protiv II Szpital Miejski im. L. Rydygiera w Łodzi obecnie Szpital Ginekologiczno-Położniczy im dr L. Rydygiera Sp. z o.o. w Łodzi.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Sąd Okręgowy w Łodzi.#Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Kolektivno otkazivanje – Direktiva 98/59/EZ – Članak 1. stavak 1. i članak 2. – Pojam ‚otkazivanje’ – Izjednačavanje otkazivanja s ‚prestankom ugovora o radu na inicijativu poslodavca’ – Jednostrana izmjena poslodavca uvjeta rada i primitaka od rada – Utvrđivanje ‚namjere’ poslodavca da provede otkazivanje.#Predmet C-429/16.

text:
         PRESUDA SUDA (deseto vijeće)
      21. rujna 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Kolektivno otkazivanje – Direktiva 98/59/EZ – Članak 1. stavak 1. i članak 2. – Pojam ‚otkazivanje’ – Izjednačavanje otkazivanja s ‚prestankom ugovora o radu na inicijativu poslodavca’ – Jednostrana izmjena poslodavca uvjeta rada i primitaka od rada – Utvrđivanje ‚namjere’ poslodavca da provede otkazivanje”
      U predmetu C‑429/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Sąd Okręgowy w Łodzi, VII Wydział Pracy i Ubezpieczeń Społecznych (Okružni sud u Łódźu, VII. odjel za sporove iz radnog i socijalnog prava, Poljska), odlukom od 30. lipnja 2016., koju je Sud zaprimio 2. kolovoza 2016., u postupku

         Małgorzata Ciupa,

         Jolanta Deszczka,

         Ewa Kowalska,

         Anna Stańczyk,

         Marta Krzesińska,

         Marzena Musielak,

         Halina Kaźmierska,

         Joanna Siedlecka,

         Szymon Wiaderek,

         Izabela Grzegora

      protiv

         II Szpital Miejski im. L. Rydygiera w Łodzi obecnie Szpital Ginekologiczno‑Położniczy im dr L. Rydygiera sp. z o.o. w Łodzi,

      SUD (deseto vijeće),
      u sastavu: M. Berger, predsjednica vijeća, A. Borg Barthet i F. Biltgen (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za II Szpital Miejski im. L. Rydygiera w Łodzi obecnie Szpital Ginekologiczno‑Położniczy im dr L. Rydygiera sp. z o.o. w Łodzi, B. Marchel, radca prawny,

               –

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               –

               za Europsku komisiju, A. Stobiecka‑Kuik, L. Baumgart i M. Kellerbauer, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 1. stavka 1. i članka 2. Direktive Vijeća 98/59/EZ od 20. srpnja 1998. o usklađivanju zakonodavstava država članica u odnosu na kolektivno otkazivanje (SL 1998., L 225, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 8., str. 86.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Małgorzate Ciupe i dr., s jedne strane, i njihova poslodavca, II Szpital Miejski im. L. Rydygiera w Łodzi obecnie Szpital Ginekologiczno‑Położniczy im. dr L. Rydygiera sp. z o.o. w Łodzi (Gradska bolnica br. 2 L. Rydygiera u Łódźu, sada ginekološko‑opstetricijska bolnica doktor L. Rydygiera u Łódźu, Poljska) (u daljnjem tekstu: bolnica u Łódźu), s druge strane, povodom odluke bolnice u Łódźu da radnicima dostavi otkaze s ponudom izmijenjenog ugovora na temelju kojih su prestali radni odnosi nekima od tih radnika, pri čemu nije proveden postupak otkazivanja propisan nacionalnim zakonom koji je donesen prenošenjem navedene direktive.

         Pravni okvir
      Direktiva 98/59

               3

               Članak 1. Direktive 98/59, naslovljen „Definicije i područje primjene”, propisuje:
               „1.   U smislu ove Direktive:

                        (a)

                        ‚kolektivno otkazivanje’ znači otkazivanje koje provodi poslodavac iz jednog ili više razloga koji se ne odnose na osobu radnika kada, prema izboru države članice, broj viška radnika iznosi:

                                 i.

                                 u razdoblju od 30 dana:

                                          –

                                          najmanje 10 u pogonima koji inače zapošljavaju više od 20, a manje od 100 radnika,

                                          –

                                          najmanje 10 % od broja radnika u pogonima koji inače zapošljavaju najmanje 100, ali manje od 300 radnika,

                                          –

                                          najmanje 30 u pogonima koji inače zapošljavaju 300 ili više radnika;

                                 ii.

                                 ili, u razdoblju od 90 dana, najmanje 20, bez obzira na broj inače zaposlenih radnika u određenom pogonu;

                        (b)

                        ‚predstavnici radnika’ znači predstavnici radnika koji su predviđeni propisima ili praksom država članica.

                  Za izračun broja viška radnika prema prvom podstavku točke (a), prestanak ugovora o radu na inicijativu poslodavca iz jednog ili više razloga, a koji se ne odnose na osobu radnika, izjednačuje se s kolektivnim otkazivanjem, pod uvjetom da postoji najmanje pet otkaza.
               2.   Ova Direktiva ne primjenjuje se na:
               […]

                        (b)

                        radnike zaposlene u tijelima javne uprave ili u poslovnim nastanima uređenim javnim pravom (ili, u državama članicama u kojima nije poznat taj pojam, u tijelima koja su s njima izjednačena);

                  […]”

               4

               Članak 2. Direktive 98/59 glasi kako slijedi:
               „1.   Kada poslodavac ima namjeru provesti kolektivno otkazivanje, on pravodobno započinje savjetovanje s predstavnicima radnika s ciljem postizanja sporazuma.
               2.   Ta savjetovanja obvezno obuhvaćaju načine i sredstva za izbjegavanje kolektivnog otkazivanja ili smanjenje njihovog broja, te ublažavanje posljedica traženjem rješenja u popratnim socijalnim mjerama koje imaju za cilj, među ostalim, olakšati premještaj na drugo radno mjesto ili prekvalifikaciju radnika koji su postali viškom.
               […]”

               5

               Člankom 5. te direktive propisano je:
               „Ova Direktiva ne utječe na pravo država članica da primijene ili donesu zakone ili druge propise povoljnije za radnike ili da promiču ili omoguće primjenu kolektivnih ugovora koji su povoljniji za radnike.”

         Poljsko pravo

               6

               Članak 23.1 Kodeksa Pracy (Zakonik o radu), donesenog Zakonom od 26. lipnja 1974. (Dz. U. 1974., br. 24, pozicija 141.), kako je izmijenjen (u daljnjem tekstu: Zakonik o radu), koji se odnosi na posljedice prijenosa poslovne jedinice, predviđa:
               „1.   U slučaju prijenosa poslovne jedinice ili nekog njezina dijela na drugog poslodavca, on po zakonu postaje stranka u postojećim radnim odnosima, ne dovodeći u pitanje odredbe stavka 5.
               2.   Prethodni poslodavac i novi poslodavac solidarno odgovaraju za obveze koje proizlaze iz radnog odnosa nastale prije prijenosa dijela poslovne jedinice novom poslodavcu.
               3.   U slučaju da u poduzeću poslodavaca iz stavka 1. ne postoje sindikalne organizacije, prethodni poslodavac i novi poslodavac pisanim putem obavijestit će radnike o predviđenom datumu prijenosa poslovne jedinice ili nekog njezina dijela na novog poslodavca, razlozima za prijenos, pravnim, ekonomskim i socijalnim posljedicama prijenosa za radnike te o planiranim mjerama u vezi s uvjetima zaposlenja radnika, osobito uvjetima rada, plaće i prekvalifikacije; informacije se moraju dostaviti najmanje 30 dana prije datuma prijenosa poslovne jedinice ili nekog njezina dijela na novog poslodavca.
               4.   U roku od dva mjeseca počevši od prijenosa poslovne jedinice ili nekog njezina dijela na novog poslodavca, radnik može bez obveze poštovanja zakonskog otkaznog roka raskinuti radni odnos sedam dana nakon obavijesti. Taj način raskida ugovora o radu u odnosu na radnika ima posljedice koje su zakonskim odredbama propisane za raskid ugovora o radu od strane poslodavca s otkaznim rokom.
               5.   Počevši od dana stjecanja poslovne jedinice ili nekog njezina dijela, poslodavac je dužan predložiti nove uvjete rada i plaće radnicima koji već rade u poslovnoj jedinici po osnovi koja se razlikuje od ugovora o radu i navesti rok, koji ne može biti kraći od sedam dana, kojim raspolažu za podnošenje izjave o prihvaćanju ili odbijanju predloženih uvjeta. U slučaju neslaganja s novim uvjetima rada i plaće, postojeći radni odnos raskida se po isteku roka koji je jednak otkaznom roku, a koji počinje teći s datumom podnošenja od strane radnika izjave o odbijanju predloženih uvjeta ili sa zadnjim danom predviđenim za podnošenje te izjave. Odredbe stavka 4. druge rečenice primjenjuju se mutatis mutandis.
               6.   Prijenos poslovne jedinice ili nekog njezina dijela na novog poslodavca ne može predstavljati opravdan razlog poslodavcu da raskine radni odnos.”

               7

               Članak 42. Zakonika o radu u stavku 1. propisuje da se odredbe koje se odnose na raskid ugovora o radu analogijom primjenjuju na izmjene uvjeta rada i primitaka od rada na temelju ugovora o radu putem otkaza s ponudom izmijenjenog ugovora. U skladu sa stavkom 2. tog članka, uvjeti rada ili primici od rada smatraju se izmijenjenima ako se radnicima pisanim putem predlože novi uvjeti. Stavkom 3. tog članka propisano je da, u slučaju odbijanja radnika da prihvati predložene uvjete rada ili primitke od rada, istekom roka predviđenog otkazom s ponudom izmijenjenog ugovora dolazi do raskida ugovora o radu. U slučaju da na polovici tog roka radnik ne iskaže prigovor na predložene uvjete, smatrat će se da ih je prihvatio.

               8

               Članak 241.7 Zakonika o radu, u vezi s pravilima o prestanku i otkazu kolektivnog ugovora, u stavku 1. propisuje:
               „Kolektivni ugovor prestaje:

                        1)

                        na temelju jednoglasne odluke stranaka;

                        2)

                        po isteku roka na koji je ugovor sklopljen;

                        3)

                        po isteku otkaznog roka kada ga otkaže jedna od stranaka.”

               9

               Članak 241.8 Zakonika o radu, u vezi s primjenom odredaba kolektivnog ugovora nakon prijenosa poslovne jedinice, u stavku 2. propisuje:
               „Po isteku roka primjene postojećeg kolektivnog ugovora, uvjeti ugovora o radu ili bilo kojeg drugog akta na kojem se temelji radni odnos koji proizlaze iz tog ugovora primjenjuju se do isteka otkaznog roka u vezi izmjene tih uvjeta. Primjenjuju se odredbe članka 241.13 stavka 2. druge rečenice.”

               10

               Članak 241.13 stavak 2. Zakonika o radu određuje:
               „Odredbe kolektivnog ugovora koje su za radnike manje povoljne uvode se izmjenom početnih uvjeta ugovora o radu ili bilo kojeg drugog akta na kojem se temelji radni odnos putem otkaza s ponudom izmijenjenog ugovora. Pri izmjeni početnih uvjeta ugovora o radu ili bilo kojeg drugog akta na kojem se temelji radni odnos putem otkaza s ponudom izmijenjenog ugovora ne primjenjuju se odredbe koje ograničavaju mogućnost izmjene uvjeta takvog ugovora ili takvog akta putem otkaza s ponudom izmijenjenog ugovora.”

               11

               Na temelju članka 1. ustawa o szczególnych zasadach rozwiązywania z pracownikami stosunków pracy z przyczyn niedotyczących pracowników (Zakon o posebnim pravilima u vezi s prestankom radnih odnosa iz razloga koji se ne odnose na osobu radnika) od 13. ožujka 2003. (Dz. U. 2003., br. 90, pozicija 844.), kako je izmijenjen (u daljnjem tekstu: Zakon iz 2003.):
               „1.   Odredbe ovog zakona primjenjuju se kada poslodavac koji zapošljava najmanje 20 radnika mora provesti otkazivanje iz razloga koji se ne mogu pripisati radnicima raskidom ugovora na inicijativu poslodavca ili na temelju sporazuma stranaka, pod uvjetom da se u razdoblju od najviše 30 dana postupak otkazivanja odnosi najmanje na:

                        1)

                        10 radnika, ako poslodavac zapošljava manje od 100 radnika;

                        2)

                        10 % radnika, ako poslodavac zapošljava najmanje 100, ali manje od 300 radnika;

                        3)

                        30 radnika ako poslodavac zapošljava 300 ili više radnika […]”

               12

               Članak 2. Zakona iz 2003. glasi:
               „1.   Poslodavac je u okviru namjeravanog kolektivnog otkazivanja dužan savjetovati se sa sindikalnim organizacijama koje postoje unutar poduzeća.
               2.   Savjetovanje iz stavka 1. odnosi se prije svega na mogućnost izbjegavanja kolektivnog otkazivanja ili smanjenja njegova opsega i probleme dotičnih radnika, ponajprije mogućnost prekvalifikacije ili profesionalnog osposobljavanja te novog zapošljavanja otpuštenih radnika.
               3.   Poslodavac mora pisanim putem obavijestiti sindikalne organizacije poduzeća o razlozima predviđenog kolektivnog otkazivanja, broju zaposlenih radnika i struci kojoj pripadaju, struci radnika obuhvaćenih kolektivnim otkazivanjem, razdoblju u kojem će nastupiti to otkazivanje, predloženim kriterijima odabira za izbor radnika koje treba uključiti u postupak kolektivnog otkazivanja, redoslijedu otkaza radnicima, prijedlozima za rješavanje problema radnika obuhvaćenih predviđenim kolektivnim otkazivanjem te, u slučaju da su predviđena novčana davanja, poslodavac mora dostaviti i obavijest o načinu njihova izračuna.
               […]”

               13

               Člankom 3. stavkom 1. Zakona iz 2003. propisano je da u roku od 20 dana od dana obavijesti iz članka 2. stavka 3. tog zakona poslodavac i sindikalne organizacije sklapaju sporazum. U skladu sa stavkom 2. tog članka, tim se sporazumom propisuju pravila koja trebaju slijediti radnici obuhvaćeni predviđenim kolektivnim otkazivanjem kao i obveze poslodavca u mjeri nužnoj za rješavanje drugih problema radnika obuhvaćenih predviđenim kolektivnim otkazivanjem.

               14

               Članak 5. Zakona iz 2003., koji je bio primjenjiv u vrijeme nastanka činjenica u glavnom postupku, propisivao je:
               „1.   Članci 38. i 41. Zakonika o radu, ne dovodeći u pitanje stavke 2. do 4., i zasebne odredbe o posebnoj zaštiti radnika protiv otkazivanja ili protiv prestanka radnog odnosa, ne dovodeći u pitanje stavak 5., ne primjenjuju se na raskid ugovora o radu na inicijativu poslodavca u okviru postupka kolektivnog otkazivanja.
               2.   Ako se ne sklopi sporazum iz članka 3., na raskid ugovora o radu na inicijativu poslodavca i na otkaz s ponudom izmijenjenog ugovora primjenjuje se članak 38. Zakonika o radu.
               […]
               5.   U razdoblju posebne zaštite protiv otkazivanja ili prestanka radnog odnosa poslodavac može samo izmijeniti postojeće uvjete rada i primitaka od rada u odnosu na radnika:

                        1)

                        kojemu ne nedostaju više od četiri godine da navrši dob za umirovljenje, trudnicama, radnicima na rodiljnom dopustu, na posvojiteljskom dopustu, na roditeljskom dopustu;

                        2)

                        koji je član radničkog vijeća društva u državnom vlasništvu;

                        3)

                        koji je član ureda sindikalne organizacije;

                  […]
               6.   Ako je posljedica izmjene uvjeta rada i primitaka od rada putem otkaza s ponudom izmijenjenog ugovora smanjenje primitaka od rada, radnici iz stavka 5. do kraja razdoblja u kojem uživaju posebnu zaštitu protiv otkazivanja ili prestanka radnog odnosa primaju naknadu izračunanu sukladno pravilima koja proizlaze iz Zakonika o radu.
               7.   U okviru prestanka radnog odnosa kolektivnim otkazivanjem ugovore o radu sklopljene na određeno vrijeme ili za vrijeme trajanja određenog posla mogu raskinuti jedna ili druga strana uz otkazni rok od dva tjedna.”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               15

               M. Ciupa i dr. zaposleni su u bolnici u Łódźu na puno radno vrijeme na temelju ugovora o radu na neodređeno vrijeme.

               16

               Od 2009. godine financijski gubici bolnice u Łódźu rasli su iz godine u godinu. Godine 2013. odlučeno je da bolnica u Łódźu postane trgovačko društvo, umjesto da bude likvidirana, što bi dovelo do ukidanja više od stotinu radnih mjesta. Pri toj izmjeni nije bilo predviđeno smanjenje broja radnih mjesta kako bi bolnica u Łódźu zadržala ugovor o pružanju medicinskih usluga potpisan s nacionalnim fondom za zdravstvo. Nakon što je iscrpila sva financijska sredstva, osim onih za plaće, bolnica u Łódźu morala je smanjiti visinu primitaka od rada svim radnicima. Stoga je svim radnicima predložila privremeno smanjenje plaće od 15 %. Otprilike 20 % tih radnika prihvatilo je to smanjenje. Drugim radnicima dostavljen je otkaz s ponudom izmijenjenog ugovora koji se odnosio na izmjenu uvjeta rada i plaće, obrazložen „nužnošću provođenja restrukturiranja troškova osoblja [bolnice u Łódźu] koje nalaže teška financijska situacija”. U tom pismenu radnicima je nakon isteka otkaznog roka predloženo smanjenje plaće primjenjivo do 1. veljače 2015.

               17

               M. Ciupa i dr. pokrenuli su postupak pred Sądom Rejonowy dla Łodzi-Śródmieścia w Łodzi (Općinski sud u Łódźu – Łódź centar, Poljska) kako bi se izmjena njihovih uvjeta rada i plaće proglasila neprimjenjivom. Taj je sud odbio njihov zahtjev. Iako je bolnica u Łódźu provela pojedinačno savjetovanje o tom planu izmjena s radnicima članovima sindikalne organizacije zastupljene u toj bolnici, ona nije namjeravala provesti kolektivno otkazivanje i stoga nije pokrenula postupak koji se primjenjuje na tu vrstu otkazivanja.

               18

               Sud koji je uputio zahtjev, a kojemu su M. Ciupa i dr. podnijeli žalbu protiv odluke Sąda Rejonowy dla Łodzi-Śródmieścia w Łodzi (Općinski sud u Łódźu – Łódź centar), smatra da sudska praksa Sąda Najwyższy (Vrhovni sud, Poljska) u vezi s pitanjem primjenjuju li se na poslodavca obveze propisane člancima 2. do 4. Zakona iz 2003. kada svojim radnicima dostavi otkaz s ponudom izmijenjenog ugovora nije jasno uspostavljena. Međutim, sud koji je uputio zahtjev smatra da ta sudska praksa više govori u prilog primjeni tih članaka u predmetu poput onoga u glavnom postupku.

               19

               Sud koji je uputio zahtjev nadalje smatra da, kad je riječ o poslodavcu koji zapošljava najmanje 20 radnika koji namjerava izmijeniti uvjete ugovora radnicima čiji je broj jednak ili veći od broja radnika iz članka 1. stavka 1. Zakona iz 2003., obveza savjetovanja sa sindikatima postoji paralelno uz obvezu provođenja postupaka propisanih tim zakonom, osobito njegovim člancima 2., 3., 4. i 6. U takvom slučaju broj radnih odnosa koji su prestali nakon odbijanja novih uvjeta zaposlenja što ih je ponudio poslodavac i činjenica da su ti prestanci posljedica volje radnika nisu relevantni. Naime, jedino je važno da izmjenu tih uvjeta zaposlenja inicira poslodavac i da nakon toga raskid ugovora koji uslijedi kao posljedica ne ovisi o njegovoj volji. Sukladno članku 2. stavku 1. Zakona iz 2003., ako poslodavac namjerava provesti kolektivno otkazivanje, dužan je savjetovati se sa sindikalnim organizacijama u poduzeću. To savjetovanje odnosi se, dakle, na ono što „namjerava” poslodavac, a ne na prihvaćene izmjene ili raskide ugovora o radu koji mogu proizići iz odbijanja radnika. Tako poslodavac koji namjerava svojim radnicima dati otkaze s ponudom izmijenjenog ugovora treba voditi računa o broju tih otkaza s ponudom izmijenjenog ugovora kako bi odredio jesu li predviđene izmjene obuhvaćene odredbama o kolektivnom otkazivanju i je li se stoga dužan savjetovati sa sindikatima.

               20

               Međutim, s obzirom na to da Sud još nije odlučivao o tome kako se otkazi s ponudom izmijenjenog ugovora trebaju kvalificirati s obzirom na Direktivu 98/59, sud koji je uputio zahtjev izražava sumnje u odnosu na svoje tumačenje te direktive.

               21

               U tim je okolnostima Sąd Okręgowy w Łodzi, VII Wydział Pracy i Ubezpieczeń Społecznych (Okružni sud u Łódźu, VII. odjel za sporove iz radnog i socijalnog prava, Poljska) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li članak 2. Direktive 98/59 […] tumačiti na način da je poslodavac koji zapošljava najmanje 20 radnika i koji određenom broju radnika, propisanom u članku 1. stavku 1. [Zakona iz 2003.], namjerava dati otkaz s ponudom izmijenjenog ugovora dužan primijeniti postupke opisane u člancima 2., 3., 4. i 6. navedenog zakona, odnosno primjenjuje li se ta obveza u situacijama koje se navode u:

                        –

                        članku 241.13 stavku 2. u vezi s člankom 241.8 stavkom 2. i člankom 23.1 [Zakonika o radu];

                        –

                        članku 241.13 stavku 2. u vezi s člankom 77.2 stavkom 5. ili člankom 241.7 stavkom 1. Zakonika o radu;

                        –

                        članku 42. stavku 1. u vezi s člankom 45. stavkom 1. Zakonika o radu?”

         O prethodnom pitanju

               22

               Najprije valja istaknuti da se u svojem prethodnom pitanju sud koji je uputio zahtjev poziva na više odredaba nacionalnog prava i predviđa različite moguće kvalifikacije situacije o kojoj je riječ u glavnom postupku s obzirom na nacionalno pravo.

               23

               Treba podsjetiti da je Sud, kad je riječ o tumačenju odredaba nacionalnog prava, načelno dužan osloniti se na pravne ocjene koje proizlaze iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje. Naime, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, Sud nije nadležan za tumačenje unutarnjeg prava države članice (presuda od 17. ožujka 2011., Naftiliaki Etaireia Thasou i Amaltheia I Naftiki Etaireia, C‑128/10 i C‑129/10, EU:C:2011:163, t. 40. i navedena sudska praksa).

               24

               Posljedično, Sud mora odlučiti o zahtjevu za prethodnu odluku s obzirom na pretpostavke koje proizlaze iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje bez tumačenja nacionalnog prava u pogledu triju apstraktnih situacija obuhvaćenih pitanjem.

               25

               U tim okolnostima valja smatrati da sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 1. stavak 1. Direktive 98/59 tumačiti na način da poslodavčevu jednostranu izmjenu uvjeta koji se odnose na primitke od rada na štetu radnika, koja u slučaju odbijanja radnika dovodi do prestanka ugovora o radu, treba kvalificirati kao „otkazivanje” u smislu te odredbe i treba li članak 2. te direktive tumačiti na način da poslodavac mora provesti savjetovanje propisano tim člankom 2. kada namjerava provesti takvu jednostranu izmjenu uvjeta koji se odnose na primitke od rada.

               26

               Kako bi se odgovorilo na to pitanje, najprije valja podsjetiti da iz članka 1. stavka 1. drugog podstavka Direktive 98/59, na temelju kojeg se ta direktiva primjenjuje pod uvjetom da postoji najmanje pet „otkaza”, proizlazi da ona razlikuje „otkazivanje” i „prestanak ugovora o radu na inicijativu poslodavca iz jednog ili više razloga, a koji se ne odnose na osobu radnika” (vidjeti u tom smislu presudu od 11. studenoga 2015., Pujante Rivera, C‑422/14, EU:C:2015:743, t. 44. i 45.).

               27

               Kad je riječ o pojmu „otkazivanje” iz članka 1. stavka 1. prvog podstavka točke (a) Direktive 98/59, Sud je presudio da tu direktivu treba tumačiti na način da se činjenica da poslodavac jednostrano i na štetu radnika bitno promijeni bitne elemente njegova ugovora o radu iz razloga koji se ne odnose na osobu tog radnika mora shvatiti tako da je obuhvaćena tim pojmom (presuda od 11. studenoga 2015., Pujante Rivera, C 422/14, EU:C:2015:743, t. 55.).

               28

               Proizlazi da se činjenica da poslodavac jednostrano i na štetu radnika učini izmjenu koja nije bitna bitnog elementa ugovora o radu iz razloga koji se ne odnose na osobu tog radnika ili pak bitnu izmjenu elementa tog ugovora koji nije bitan element iz razloga koji se ne odnose na osobu tog radnika ne može kvalificirati kao „otkazivanje” u smislu navedene direktive.

               29

               Kad je riječ o otkazu s ponudom izmijenjenog ugovora u glavnom postupku, valja istaknuti da je njime predviđeno privremeno smanjenje iznosa primitaka od rada za 15 % i, nakon nekoliko mjeseci, vraćanje tih primitaka od rada na početnu visinu. Iako je nesporno da primici od rada predstavljaju bitan element ugovora o radu i da se njihovo smanjenje za 15 % načelno može kvalificirati kao „bitna izmjena”, privremenost tog smanjenja ipak znatno umanjuje doseg predviđene izmjene ugovora o radu.

               30

               Međutim, sud koji je uputio zahtjev, koji je jedini nadležan za ocjenu činjenica, mora konačno utvrditi, uzimajući u obzir sve činjenice u predmetnom postupku, treba li predmetno privremeno smanjenje primitaka od rada kvalificirati kao bitnu izmjenu.

               31

               U svakom slučaju, čak i ako sud koji je uputio zahtjev smatra da otkaz s ponudom izmijenjenog ugovora o kojem je riječ u glavnom postupku nije obuhvaćen pojmom „otkazivanje”, valja smatrati da raskid ugovora o radu zbog odbijanja radnika da prihvati izmjenu kako je predložena u tom otkazu s ponudom izmijenjenog ugovora predstavlja prestanak ugovora o radu na inicijativu poslodavca iz jednog ili više razloga koji se ne odnose na osobu radnika u smislu članka 1. stavka 1. drugog podstavka Direktive 98/59, tako da ga valja uzeti u obzir pri izračunu ukupnog broja danih otkaza.

               32

               Kad je riječ o tome u kojem trenutku poslodavac ima obvezu provesti savjetovanje iz članka 2. te direktive, valja podsjetiti da je Sud utvrdio da obveze savjetovanja i obavješćivanja nastaju prije poslodavčeve odluke da raskine ugovore o radu (presude od 27. siječnja 2005., Junk, C‑188/03, EU:C:2005:59, t. 37. i od 10. rujna 2009., Akavan Erityisalojen Keskusliitto AEK i dr., C‑44/08, EU:C:2009:533, t. 38.) te da bi ostvarenje cilja izraženog u članku 2. stavku 2. Direktive 98/59 da se izbjegnu raskidi ugovora o radu ili da se smanji njihov broj bilo dovedeno u pitanje kada bi se s predstavnicima savjetovalo nakon poslodavčeve odluke (presude od 27. siječnja 2005., Junk, C‑188/03, EU:C:2005:59, t. 38. i od 10. rujna 2009., Akavan Erityisalojen Keskusliitto AEK i dr., C‑44/08, EU:C:2009:533, t. 46.).

               33

               Valja dodati da je predmet u glavnom postupku, poput onoga u kojem je donesena presuda od 10. rujna 2009., Akavan Erityisalojen Keskusliitto AEK i dr. (C‑44/08, EU:C:2009:533, t. 37.), povezan s ekonomskim odlukama čiji izravan cilj, kako to proizlazi iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, nije bio prestanak određenih radnih odnosa, ali koje su ipak mogle imati značajne učinke na zaposlenje određenog broja radnika.

               34

               Doista, u točki 48. svoje presude od 10. rujna 2009., Akavan Erityisalojen Keskusliitto AEK i dr. (C‑44/08, EU:C:2009:533) Sud je utvrdio da postupak savjetovanja iz članka 2. Direktive 98/59 poslodavac treba pokrenuti u trenutku u kojem je donesena strateška ili poslovna odluka na temelju koje mora predvidjeti ili planirati kolektivno otkazivanje.

               35

               U predmetnom slučaju, kako to proizlazi iz točke 16. ove presude, proveden je određen broj izmjena kako bi se izbjegla likvidacija bolnice u Łódźu i ukidanje radnih mjesta. Budući da su se te izmjene pokazale nedovoljnima za osiguranje održivosti bolnice u Łódźu, ona je smatrala nužnim provođenje predloženih izmjena kako bi se izbjegla obveza donošenja odluka čiji je izravan predmet prestanak određenih radnih odnosa. U takvoj situaciji bolnica u Łódźu razumno je trebala očekivati da određen broj radnika neće prihvatiti izmjene svojih uvjeta rada i da će posljedično njihov ugovor o radu biti raskinut.

               36

               Dakle, budući da je odluka o dostavi otkaza s ponudom izmijenjenog ugovora nužno uključivala da bolnica u Łódźu predvidi kolektivno otkazivanje, ona je trebala, pod uvjetom da su ispunjeni uvjeti iz članka 1. stavka 1. Direktive 98/59, pokrenuti postupak savjetovanja iz članka 2. te direktive.

               37

               Taj se zaključak osobito nameće jer se svrha obveze savjetovanja, propisane člankom 2. navedene direktive – odnosno izbjegavanje raskida ugovora o radu ili smanjenje njihova broja te ublažavanje njihovih posljedica (presuda od 10. rujna 2009., Akavan Erityisalojen Keskusliitto AEK i dr., C‑44/08, EU:C:2009:533, t. 46.) – i cilj koji se, sukladno tvrdnjama suda koji je uputio zahtjev, nastoji postići otkazima s ponudom izmijenjenog ugovora – odnosno sprečavanje pojedinačnog otkazivanja – u velikoj mjeri preklapaju. Naime, ako se na temelju odluke kojom dolazi do izmjene uvjeta rada može izbjeći kolektivno otkazivanje, postupak savjetovanja iz članka 2. te direktive mora započeti u trenutku kada poslodavac namjerava provesti takve izmjene (vidjeti u tom smislu presudu od 10. rujna 2009., Akavan Erityisalojen Keskusliitto AEK i dr., C‑44/08, EU:C:2009:533, t. 47.).

               38

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na pitanje valja odgovoriti da članak 1. stavak 1. Direktive 98/59 treba tumačiti na način da se poslodavčeva jednostrana izmjena uvjeta koji se odnose na primitke od rada na štetu radnika, koja u slučaju odbijanja radnika dovodi do prestanka ugovora o radu, može kvalificirati kao „otkazivanje” u smislu te odredbe i da članak 2. te direktive treba tumačiti na način da poslodavac mora provesti savjetovanje propisano tim člankom kada namjerava provesti takvu jednostranu izmjenu uvjeta koji se odnose na primitke od rada, u slučaju kad su ispunjeni uvjeti iz članka 1. te direktive, a što treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

         Troškovi

               39

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (deseto vijeće) odlučuje:

                     Članak 1. stavak 1. Direktive Vijeća 98/59/EZ od 20. srpnja 1998. o usklađivanju zakonodavstava država članica u odnosu na kolektivno otkazivanje treba tumačiti na način da se poslodavčeva jednostrana izmjena uvjeta koji se odnose na primitke od rada na štetu radnika, koja u slučaju odbijanja radnika dovodi do prestanka ugovora o radu, može kvalificirati kao „otkazivanje” u smislu te odredbe, a članak 2. te direktive treba tumačiti na način da poslodavac mora provesti savjetovanje propisano tim člankom kada namjerava provesti takvu jednostranu izmjenu uvjeta koji se odnose na primitke od rada, u slučaju kad su ispunjeni uvjeti iz članka 1. te direktive, a što treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: poljski


Presuda Suda (prvo vijeće) od 26. svibnja 2005.#Kretztechnik AG protiv Finanzamt Linz.#Zahtjev za prethodnu odluku: Unabhängiger Finanzsenat, Außenstelle Linz - Austrija.#Šesta direktiva o PDV-u.#Predmet C-465/03.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 8. listopada 1987. # Kazneni postupak protiv Kolpinghuis Nijmegen BV. # Zahtjev za prethodnu odluku: Arrondissementsrechtbank Arnhem - Nizozemska. # Predmet 80/86.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 9. listopada 1997. # Rank Xerox Manufacturing (Nederland) BV protiv Inspecteur der Invoerrechten en Accijnzen. # Zahtjev za prethodnu odluku: Tariefcommissie - Nizozemska. # Zajednička carinska tarifa. # Predmet C-67/95.


Presuda Suda (treće vijeće) od 13. ožujka 2008. # Komisija Europskih zajednica protiv Helenske Republike. # Povreda obveze države članice - Okoliš - Direktiva 2000/59/EZ. # Predmet C-81/07.