title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 9. rujna 2015.#Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro AE protiv Europske komisije.#Žalba – Ugovor o dodjeli financijske potpore Zajednice za projekt u području medicinske suradnje – Odluka Komisije o povratu dijela isplaćenih predujmova – Tužba za poništenje – Nedopuštenost.#Predmet C-506/13 P.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑506/13 P,
            povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 11. rujna 2013.,
            Lito Maiaeftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro AE , sa sjedištem u Ateni (Grčka), koji zastupa E. Tzannini, dikigoros ,
            tužitelj,
            druga stranka postupka je:
            Europska komisija , koju zastupa S. Lejeune, u svojstvu agenta, uz asistenciju E. Petritsi, dikigoros , s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
            tuženik u prvom stupnju,
            SUD (prvo vijeće),
            u sastavu: A. Tizzano, predsjednik vijeća, S. Rodin, A. Borg Barthet, M. Berger i F. Biltgen (izvjestitelj), suci,
            nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
            tajnik: A. Calot Escobar,
            uzimajući u obzir pisani postupak,
            saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 24. veljače 2015.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Svojom žalbom Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro AE (u daljnjem tekstu: Lito) zahtijeva ukidanje presude Općeg suda Europske unije Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisija (T‑552/11, EU:T:2013:349, u daljnjem tekstu: pobijana presuda) kojom je isti sud, s jedne strane, odbio njegov zahtjev za poništenje obavijesti o terećenju koju je Europska komisija izdala 9. rujna 2011. radi povrata iznosa od 83.001,09 eura koji je isplaćen u okviru financijske potpore Zajednice kao potpore projektu u području medicinske suradnje (u daljnjem tekstu: obavijest o terećenju) i, s druge strane, prihvatio protuzahtjev koji je istaknula ista institucija kojim se zahtijeva da se Litu naloži plaćanje navedenog iznosa uvećanog za zatezne kamate.
            Okolnosti spora
            2. Opći je sud izložio okolnosti spora u točkama 1. do 8. pobijane presude:
            „1. Tužitelj [Lito] je društvo za porodiljstvo specijalizirano u području opstetricije, ginekologije i kirurgije. Član je konzorcija koji je 12. svibnja 2004. zaključio s [Europskom komisijom] ugovor C510743 u odnosu na projekt naslovljen Ward In Hand (WIH) [u daljnjem tekstu: projekt WIH], kojim se Komisija obvezala financijski doprinijeti uplatama u nekoliko tranša (u daljnjem tekstu: ugovor). Provedba projekta [WIH] započela je 1. svibnja 2004. i dovršena je 31. siječnja 2006. U okviru [tog] projekta […] Komisija je isplatila tužitelju s osnove financijske potpore Europske unije ukupni iznos od 99.349,50 eura.
            2 Sukladno članku 5. stavku 1. ugovora, na isti se primjenjuje belgijsko pravo. Nadalje, na temelju njegovog članka 5. stavka 2., Opći sud i, u slučaju žalbe, Sud isključivo su nadležni za rješavanje svakog spora koji nastane između Unije, s jedne strane, i članova konzorcija, s druge strane, u odnosu na valjanost, primjenu ili tumačenje ugovora.
            3 Dopisom od 29. travnja 2009. Komisija je izvijestila tužitelja da će zbog njegova sudjelovanja u projektu WIH provesti nad njim kontrolu u obliku financijske revizije. Iz sadržaja tog dopisa proizlazi da će tužitelj morati prilikom te kontrole dostaviti osobito evidenciju prisutnosti osoblja koje je zaposleno u okviru [tog] projekta. Za vrijeme trajanja revizije, koja se provodila od 4. do 6. kolovoza 2009., tužitelj nije dostavio evidenciju prisutnosti u kojima se navodi radno vrijeme njegova osoblja za koje je zatražio naknadu.
            4 Dopisom od 20. listopada 2009. Komisija je dostavila tužitelju prijedlog revizijskog izvješća u kojemu se navodi da evidencija prisutnosti ne postoji te ga pozvala da dostavi svoja očitovanja. Dopisima od 13. i 16. studenoga 2009. tužitelj je dostavio svoja očitovanja na rezultate revizije kao i evidenciju prisutnosti koji se odnose na radove obavljene u okviru projekta [WIH]. U dopisu od 23. prosinca 2009., kojemu je bilo priloženo konačno revizijsko izvješće, Komisija je ponovila svoje zaključke koje je izložila u prijedlogu revizijskog izvješća.
            5 Dana 25. listopada 2010. Komisija je prije pokretanja postupka povrata uputila tužitelju obavijest u kojoj se spominje iznos od 93.778,90 eura koji valja vratiti. Dopisom od 15. studenoga 2010. tužitelj je od Komisije zatražio da se njegova očitovanja koja je dostavio prethodno ponovno ispitaju i prihvate.
            6 Dopisom od 24. svibnja 2011., nakon ispitivanja dokaza koje je tužitelj dostavio, Komisija je priznala sudjelovanje jednog člana osoblja, M. V., u projektu [WIH] te je prihvatila obračun radnih sati koje je ta osoba posvetila [tom] projektu […], naglašavajući da ugovorni zahtjevi u odnosu na to nisu bili ispunjeni. Nadalje, Komisija je prihvatila obračun neizravnih troškova u visini od 20 % priznatih izravnih troškova. Iznos za povrat je zbog toga smanjen na 83.001,09 eura. Dopisom od 17. lipnja 2011. tužitelj je iznio svoja očitovanja.
            7 Smatrajući da u tužiteljevom odgovoru nisu istaknuti novi elementi na temelju kojih se može dokazati broj radnih sati koje su ispunili drugi članovi osoblja u okviru projekta [WIH], Komisija mu je dopisom od 17. kolovoza 2011. uputila svoja konačna očitovanja. Naposljetku, 16. rujna 2011. Komisija je dostavila tužitelju [obavijest o terećenju] kojom ga je pozvala da plati iznos od 83.001,09 eura do 24. listopada 2011. [...].
            8 Dopisom od 3. studenoga 2011., koji je tužitelj primio 15. studenoga 2011., Komisija je ponovila svoju tražbinu, naglašavajući da ona uključuje i plaćanje kamata po stopi od 5 % godišnje, što odgovara iznosu od 11,37 eura po danu zakašnjenja, i da su na dan 18. studenoga 2011. kamate dosegnule iznos od 284,25 eura.“
            Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda
            3. Tužbom podnesenu tajništvu Općeg suda 24. listopada 2011. Lito je pokrenuo postupak radi poništenja obavijesti o terećenju.
            4. U okviru svojeg odgovora na tužbu, koji je podnesen tajništvu Općeg suda 13. siječnja 2012., Komisija je istaknula protuzahtjev da se Litu naloži plaćanje dijela financijske potpore koja je isplaćena u okviru projekta WIH kao i plaćanje zakonskih zateznih kamata.
            5. Opći je sud, u točkama 17. do 31. pobijane presude, naveo da elementi sadržani u spisu ne dovode do zaključka da obavijest o terećenju proizvodi obvezujuće pravne učinke koji prelaze učinke ugovora i koji uključuju izvršavanje ovlasti tijela javne vlasti koji su toj instituciji dodijeljeni kao upravnom tijelu. Stoga ta obavijest o terećenju nije akt čije se poništenje može zatražiti na temelju članka 263. UFEU‑a, tako da je Opći sud odbacio kao nedopuštenu tužbu za poništenje koju je podnio Lito.
            6. U točkama 32. do 81. pobijane presude Opći je sud ispitao protuzahtjev koji je istaknula Komisija i koji se temelji na tome da je Lito navodno prekršio svoje ugovorne obveze, posebno one navedene u članku 14. stavku 1. točki (a) općih uvjeta ugovora u odnosu na vođenje evidencije prisutnosti i evidentiranju radnih sati koje je odradilo osoblje u okviru projekta WIH. Na kraju svoje analize Opći je sud navedeni zahtjev ocijenio osnovanim.
            7. Stoga je naložio Litu da kao glavnu tražbinu plati Komisiji iznos od 83.001,09 eura, uvećano za zakonske zatezne kamate koje teku po stopi od 5 % od 25. listopada 2011. do podmirenja glavne tražbine.
            Zahtjevi stranaka pred Sudom
            8. Lito zahtijeva od Suda da ukine pobijanu presudu, da u ovom predmetu donese meritornu odluku te da naloži Komisiji snošenje troškova.
            9. Komisija zahtijeva od Suda da odbije žalbu i naloži Litou snošenje troškova.
            O žalbi
            Prvi žalbeni razlog
            Argumentacija stranaka
            10. Svojim prvim žalbenim razlogom, koji se temelji na pogrešnoj primjeni članka 263. UFEU‑a, Lito prigovara Općem sudu da je počinio pogrešku koja se tiče prava time što je smatrao da je sadržaj obavijesti o terećenju ograničen na isticanje prava koje Komisija temelji na ugovornim odredbama, iako je morao navesti da je navedena obavijest rezultat korištenja ovlasti javne vlasti od strane Komisije. Budući da je donesena s ciljem da proizvede izvršive učinke sukladno odredbama članka 299. UFEU‑a, obavijest o terećenju predstavlja akt čiju zakonitost može ispitati sud Unije u okviru tužbe za poništenje na temelju članka 263. UFEU‑a.
            11. U tom pogledu, Lito podsjeća, s jedne strane, da je Komisija zadržala, sukladno sadržaju članka 19. stavka 5. općih uvjeta ugovora, pravo donošenja izvršive odluke u smislu članka 299. UFEU‑a. S obzirom na dvosmislenu narav predmetnog dokumenta, koji je kao takav kvalificirao Opći sud u točki 29. pobijane presude, trebalo je svakom slučaju, kako bi se osiguralo pravo na pravnu zaštitu zajamčeno člankom 47. prvim podstavkom Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja), prihvatiti tužbu koju je Lito podnio.
            12. S druge strane, okolnost da se u samom tekstu obavijesti o terećenju također spominje mogućnost primjene postupka iz članka 299. UFEU‑a morala je navesti Opći sud da, primjenom načela zaštite legitimnih očekivanja, dopusti tužbu za poništenje koju je Lito podnio.
            13. Lito dodaje da je navodeći datum, koji je u obavijesti o terećenju Komisija jednostrano odredila kao datum od kojeg počinju teći kamate, Opći sud, u točkama 73. do 77. pobijane presude, neizravno prihvatio da je obavijest o terećenju izvršiva i da stoga ne predstavlja dokument koji je isključivo informativan.
            14. Komisija smatra da prvi žalbeni razlog, koji se ne temelji ni na kojoj pravnoj osnovi, valja odbaciti kao nedopušten. Podredno, s obzirom na to da je Opći sud uputio na rasuđivanje koje je izloženo u njegovom rješenju Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisija (T‑353/10, EU:T:2011:589) i da je ta odluka stekla svojstvo presuđene stvari, više se ne može osporiti činjenica da obavijest o terećenju predstavlja pripremni akt informativnog karaktera koji nema snagu izvršivosti.
            Ocjena Suda
            15. Svojim prvim žalbenim zahtjevom Lito u bitnom navodi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je zaključio da obavijest o terećenju nema značajke akta koji se može pobijati u smislu članka 263. UFEU‑a.
            16. Treba podsjetiti da je, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, tužba za poništenje, u smislu članka 263. UFEU‑a, dostupna u odnosu na sve akte institucija, neovisno o njihovoj prirodi ili obliku, čija je svrha proizvesti obvezujuće pravne učinke koji utječu na interese tužitelja, mijenjajući na određeni način njegov pravni položaj (vidjeti u tom smislu presude IBM/Komisija, 60/81, EU:C:1981:264, t. 9. i Internationaler Hilfsfonds/Komisija, C‑362/08 P, EU:C:2010:40, t. 51.).
            17. Tužba za poništenje ima za cilj osigurati poštovanje prava prilikom tumačenja i primjene Ugovora o funkcioniranju Europske unije pa bi restriktivno tumačenje pretpostavki dopuštenosti tužbe, ograničavanjem njezinog dosega samo na vrste akata iz članka 288. UFEU‑a, bilo u suprotnosti s tim ciljem (vidjeti u tom smislu presudu IBM/Komisija, 60/81, EU:C:1981:264, t. 8.).
            18. Činjenica je da se ta nadležnost za tumačenje i primjenu odredbi Ugovora od strane suda Unije ne primjenjuje kada pravni položaj tužitelja ulazi u okvir ugovornih odnosa na koje se primjenjuje nacionalni zakon koji su odredile ugovorne stranke.
            19. Naime, kada bi sud Unije bio nadležan za odlučivanje o poništenju akata na temelju akata koji ulaze u okvir koji je isključivo ugovornog karaktera, postojala bi opasnost da članak 272. UFEU‑a, koji omogućuje uspostavu sudske nadležnosti Unije na temelju arbitražne klauzule, postane ne samo bespredmetan već i da se, u slučaju da ugovor ne bi sadržavao takvu klauzulu, njegova nadležnost proširi izvan granica koje su određene člankom 274. UFEU‑a, kojim je nacionalnim sudovima dodijeljena opća nadležnost za odlučivanje u sporovima u kojima je Unija jedna od stranaka (vidjeti u tom smislu presudu Maag/Komisija, 43/84, EU:C:1985:328, t. 26.).
            20. Slijedom toga, kada postoji ugovor koji veže tužitelja za jednu od institucija, može se na temelju članka 263. UFEU‑a podnijeti tužba sudovima Unije samo ako pobijani akt proizvodi obvezujuće pravne učinke koji su izvan ugovornih odnosa kojima su stranke vezane i koji uključuju izvršavanje ovlasti tijela javne vlasti koje su dodijeljene instituciji ugovornici kao upravnom tijelu.
            21. U tom pogledu valja naglasiti da u slučaju kada institucija, konkretno Komisija, kako bi dala financijski doprinos, odabere ugovorni put u okviru 272. UFEU‑a, ona mora ostati unutar tog okvira. Stoga je u odnosima sa svojim suugovornicima dužna izbjegavati primjenu višeznačnih formulacija koje ugovorne strane mogu shvatiti kao da potpadaju pod jednostrane ovlasti odlučivanja koje prelaze ugovorne odredbe.
            22. U ovom slučaju, kao što je to Opći sud naveo u točki 20. pobijane presude, nijedan element iz spisa ne omogućuje donošenje zaključka o tome da je Komisija postupala koristeći ovlasti tijela javne vlasti.
            23. Osobito u odnosu na obavijest o terećenju, iz točaka 25. i 26. pobijane presude proizlazi da je ona donesena u kontekstu ugovora s obzirom na to da je njezin predmet povrat tražbine koja se temelji na odredbama navedenog ugovora. Naime, obavijest o terećenju mora se shvatiti kao formalna opomena koja sadrži rok i uvjete plaćanja koji se ne smiju poistovjetiti s izvršivim naslovom, iako se u njoj spominje postupak izvršenja iz članka 299. UFEU‑a kao mogućnost koju, među ostalima, ima Komisija u slučaju da dužnik ne podmiri dug u određenom roku.
            24. Stoga je Opći sud, u točki 28. pobijane presude, pravilno zaključio da obavijest o terećenju ne proizvodi pravne učinke koji potječu iz ovlasti tijela javne vlasti, nego da se, suprotno tome, za nju mora smatrati kao da je neraskidivo vezana za ugovorne odnose koji postoje između Komisije i Lita.
            25. Iz svega navedenog proizlazi da Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava kada je u točki 30. pobijane presude presudio da mu se ne može valjano podnijeti tužba na temelju članka 263. UFEU‑a.
            26. Valja također naglasiti da, neovisno o tome što je Opći sud u točki 29. pobijane presude prihvatio tvrdnju o dvosmislenoj naravi obavijesti o terećenju, pravo na djelotvornu sudsku zaštitu, kako je zajamčeno u članku 47. prvom podstavku Povelje, nije ni u kojem dijelu dovedeno u pitanje. Naime, kao što to proizlazi iz suske prakse Suda, predmet tog članka nije izmjena sustava sudskog nadzora predviđenog Ugovorima, a pogotovo ne pravila o dopuštenosti tužbi koje se izravno podnose sudu Unije, što također proizlazi iz objašnjenja uz taj članak, koja valja, sukladno članku 6. stavku 1. trećem podstavku UEU‑a i članku 52. stavku 7. Povelje, uzeti u obzir prilikom njegova tumačenja (presuda Inuit Tapiriit Kanatami i dr./Parlament i Vijeće, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, t. 97. i rješenje von Storch i dr./ESB, C‑64/14 P, EU:C:2015:300, t. 55.).
            27. U odnosu na Litov argument koji se temelji na tome da je Opći sud navodno povrijedio načelo zaštite legitimnih očekivanja, valja podsjetiti da je, sukladno ustaljenoj sudskoj praksi, mogućnost pozivanja na to načelo zaštite legitimnih očekivanja otvorena svim gospodarskim subjektima u slučaju kada institucija prouzrokuje očekivanja u smislu održavanja postojećeg stanja (vidjeti u tom smislu presudu Di Lenardo i Dilexport, C‑37/02 i C‑38/02, EU:C:2004:443, t. 70. i navedenu sudsku praksu). Međutim, Lito nije dokazao na koji je to način, u njegovom slučaju, Komisija prou zrokovala takva očekivanja u odnosu na navodnu dopuštenost tužbe za poništenje koju je podnio.
            28. U odnosu na argument koji se odnosi na vrijeme od kada počinju teći zatezne kamate, koji je usmjeren protiv točaka 73. do 77. pobijane presude, njega valja ispitati u okviru trećeg žalbenog razloga.
            29. Iz svega navedenoga proizlazi da prvi žalbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.
            Drugi žalbeni razlog
            Argumentacija stranaka
            30. Svojim drugim žalbenim razlogom, koji se temelji na pogrešci koja se tiče prava koja je počinjena prilikom primjene pojma plaćenog nedugovanog iznosa, Lito prigovara Općem sudu da je, u točkama 47. do 69. pobijane presude, iskrivio pojam povrata preplaćenog iznosa kako on proizlazi iz članka 1376. belgijskog Građanskog zakonika i da ga je pogrešno primijenio na činjenice u predmetnom slučaju.
            31. Lito ističe da, s jedne strane, uvjeti primjene članka 1376. belgijskog Građanskog zakonika pretpostavljaju element namjere ili zabludu, subjektivni element koji nije utvrđen u konkretnom slučaju. S druge strane, datum prema kojemu se ocjenjuje je li plaćanje bilo dugovano je datum primanja tog plaćanja, koji odgovara datumu isporuke projekta WIH. Lito smatra da se činjenica da nije dostavio evidenciju prisutnosti ne smije poistovjetiti s propustom isporuke tog projekta.
            32. Lito smatra da je Opći sud, u točki 56. pobijane presude, pogrešno odbio evidencijske liste koje su dostavljene ex post , koje imaju na sebi logo društva i koje stoga potvrđuju njihovu autentičnost. Lito ponavlja da mu je zbog spajanja s poduzetnicima odnosne grupe bilo nemoguće, u vrijeme revizije, pribaviti evidencijske liste koje su izrađene elektronskim putem.
            33. Štoviše, Lito tvrdi da je postupao u dobroj vjeri te da je bio uvjeren da je Komisija odustala od svojih prava, s obzirom na to da gotovo pet godina nakon isporuke projekta WIH nije poduzela nijednu radnju.
            34. Komisija smatra da drugi, četvrti, peti, šesti i osmi žalbeni razlog valja sagledati zajedno kako bi ih se sve odbacilo kao nedopuštene, s obzirom na to da se njima traži ponovna ocjena činjeničnih i dokaznih elemenata, da se njima ne ukazuje na kritizirane elemente i da se njima ne iznosi prigovor u odnosu na pobijanu presudu te da predstavljaju točnu reprodukciju razloga koji su već izloženi pred Općim sudom.
            35. Podredno, Komisija ističe da iz točaka 56. do 59. pobijane presude proizlazi da Opći sud nije uopće promijenio ili iskrivio sadržaj dokaznih sredstava koje je tužitelj dostavio time što je odbio evidencijske liste prisutnosti, koje je Lito dostavio ex post , kao i periodična izvješća o provedbi projekta, poslanih Komisiji tijekom provedbe projekta WIH, jer nisu odgovarali zahtjevima koji su utvrđeni u ugovoru.
            Ocjena Suda
            36. U odnosu na pojam plaćenog nedugovanog iznosa, Opći je sud, u točkama 48. do 50. pobijane presude, uputio na ugovorne odredbe, posebno na odredbe članka 13. stavka 1. prvog podstavka i članka 14. stavka 1. točke (a) trećeg podstavka općih uvjeta ugovora, na temelju kojih je Lito bio dužan voditi evidenciju radnih sati ostvarenih u okviru projekta WIH te svaki mjesec osigurati njihovu ovjeru od strane osobe koja je za to imenovana ili ovlaštena.
            37. Nakon što je u točki 51. pobijane presude naglasio važnost preuzetih obveza koje su se odnosile na financijske uvjete, Opći je sud, u točkama 52. i 53. pobijane presude, naveo da iz konačnog revizijskog izvješća proizlazi da Lito nije evidentirao radne sate sukladno ugovornim odredbama.
            38. Opći je sud, u točkama 55. i 56. pobijane presude, odbio Litove argumente koji se odnose na nemogućnost dostavljanja evidencije prisutnosti zbog provedenog spajanja. Opći je sud u odnosu na to utvrdio da evidencijske liste prisutnosti, koje je Lito dostavio ex post , nisu bile datirane ni ovjerene od osobe koja je za to imenovana, što je suprotno onome što je izričito predviđeno u članku 14. stavku 1. točki (a) općih uvjeta ugovora te se stoga ne može smatrati dokaznim sredstvom na temelju kojeg se može utvrditi broj radnih sati koji su ostvareni za potrebe projekta WIH.
            39. Budući da Lito u okviru ovog žalbenog razloga ističe isti argument koji je već istaknuo u prvostupanjskom postupku, a da pritom ne dokazuje u čemu se sastoji pogreška koju je Opći sud navodno počinio u točkama 55. i 56. pobijane presude, valja ga, sukladno ustaljenoj sudskoj praksi Suda, odbaciti kao nedopušten (vidjeti osobito presudu Interporc/Komisija, C‑41/00 P, EU:C:2003:125, t. 16.).
            40. Što se tiče prigovora koji se odnosi na iskrivljenje pojma povrata preplaćenog iznosa, njega valja odbiti kao neosnovan.
            41. Naime, ne može se osnovano prigovoriti Općem sudu ikakvo iskrivljenje odredbi belgijskog prava samo zato što je u točki 64. pobijane presude utvrdio da dostavljanje evidencije prisutnosti predstavlja samostalnu ugovornu obvezu čije neispunjenje znači ugovornu povredu koja može dovesti do povrata uplaćenih predujmova.
            42. Iz toga proizlazi da se povrat isplaćenih iznosa može tražiti neovisno o datumu isporuke projekta WIH ili o subjektivnom elementu o kojemu, prema belgijskom pravu, navodno ovisi povrat preplaćenog iznosa.
            43. Osim toga, sukladno sudskoj praksi, koja je navedena u točki 27. ove presude, Lito se ne može osnovano pozvati na povredu načela zaštite legitimnih očekivanja kada ne postoji precizno jamstvo Komisije o sudbini zahtjeva za povrat preplaćenog iznosa.
            44. Iz svega navedenog proizlazi da drugi žalbeni razlog valja odbiti djelomično kao nedopušten i djelomično kao neosnovan.
            Treći žalbeni razlog
            Argumentacija stranaka
            45. Trećim žalbenim razlogom Lito prigovara Općem sudu da je povrijedio temeljna načela prava Unije, osobito pravo da bude saslušan i pravo na pošteno suđenje, time što mu je, u točkama 73. do 77. pobijane presude, naložio plaćanje zateznih kamata a da pritom nije vodio računa o njegovim argumentima prema kojima se obavijest o terećenju, koja je isključivo informativne naravi, ne može smatrati aktom kojim se određuje rok plaćanja, zbog čijeg proteka počinju teći zatezne kamate.
            46. Lito ističe da je utvrđenje dana od kojeg počinju teći navedene kamate nezakonito, s obzirom na to da ga je Komisija utvrdila jednostrano u obavijesti o terećenju, dokumentu koji je Opći sud kvalificirao kao „informativan“. Lito nastavlja da Opći sud nije dovoljno obrazložio svoju ocjenu u dijelu koji se odnosi na stopu tih kamata i dan od kada kamate počinju teći.
            47. Komisija podsjeća da je Opći sud uputio strankama precizna pitanja o kamatnoj stopi te je u svojoj analizi vodio računa o argumentima koje su stranke izložile.
            Ocjena Suda
            48. Najprije valja podsjetiti da pravo stranke da bude saslušana u okviru sudskog postupka ne znači da sudac mora u svoju odluku ugraditi u cijelosti sve izjave svake stranke. Suprotno tomu, to pravo traži da sudac, nakon što sasluša navedene izjave i ocijeni dokazne elemente, odluči o tužbenom zahtjevu te obrazloži svoju odluku (vidjeti osobito presude Schröder i dr./Komisija, C‑221/97 P, EU:C:1998:597, t. 24,. i Technische Glaswerke Ilmenau/Komisija, C‑404/04 P, EU:C:2007:6, t. 125.).
            49. U tim uvjetima valja provjeriti je li Opći sud, odlučujući o zateznim kamatama u točkama 73. do 77. pobijane presude, ispunio takve zahtjeve.
            50. U tom pogledu valja navesti da je Opći sud, u točkama 74. do 77. pobijane presude, primijenio članak 19. stavak 2. općih uvjeta ugovora. Kao što to proizlazi iz točke 44. te presude, u toj je odredbi predviđeno da zatezne kamate počinju teći sljedećeg dana od datuma koji je Komisija utvrdila za plaćanje dugovanog iznosa te da prestaju teći danom u kojemu je plaćen cjelokupni dugovani iznos. U navedenoj je odredbi također predviđeno da, ako ne dođe do plaćanja do datuma koji je Komisija odredila, druga ugovorna strana ima pravo na kamatu koja na taj iznos teče po stopi određenoj u članku 3. stavku 6. navedenih uvjeta, u kojemu je kamatna stopa utvrđena u visini koju primjenjuje Europska središnja banka (ESB) na glavne operacije refinanciranja uvećana za 3,5 %.
            51. Nije sporno da Lito nije ni u kojem stadiju postupka osporio valjanost ugovornih odredbi.
            52. Također, nakon što je, u točki 75. pobijane presude naveo da je primjenjiva kamatna stopa iznosila 1,5 %, Opći je sud, vodeći računa o povećanju koje valja primijeniti, utvrdio stopu u visini 5 % te da zatezne kamate počinju teći od 25. listopada 2011., što je sljedeći dan nakon datuma plaćanja navedenog u obavijesti o terećenju.
            53. Iz navedenog proizlazi da je Opći sud pravilno primijenio ugovorne odredbe te dovoljno pravno obrazložio svoju odluku.
            54. Prema tome, treći žalbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.
            Četvrti žalbeni razlog
            Argumentacija stranaka
            55. Četvrtim žalbenim razlogom, koji se temelji na tomu da su prilikom ocjene dokaza primijenjeni pogrešni pravni kriteriji, Lito prigovara Općem sudu da je, u točkama 52. do 56. pobijane presude, procijenio da nije vodio evidenciju radnih sati i da dostavljene evidencijske liste prisutnosti ne odgovaraju uvjetima koji su određeni u ugovoru, iako su liste prisutnosti koje su dostavljene ex post  otisnute na službenom papiru poduzetnika, a postojanje loga potvrđuje da se radi o izvorniku. Na temelju takve ocjene Opći je sud donio pogrešne zaključke, iskrivljujući sadržaj dokaznih elemenata koje je Lito dostavio te dao pogrešnu pravnu ocjenu navedenih dokaza.
            56. Osim toga, Opći je sud, u točkama 60. do 64. pobijane presude, pogrešno procijenio da korespondencija između osoba koje su radile na projektu WIH nije takve naravi da bi mogla dokazati razdoblje u kojemu su oni stvarno radili u okviru tog projekta, s obzirom na to da dokazna snaga te korespondencije proizlazi osobito iz činjenice da je Komisija na temelju iste a posteriori  smanjila visinu iznosa čiji je povrat zahtijevala.
            57. Lito također smatra da je Opći sud, u točki 61. pobijane presude, pogriješio time što je naveo da nije njegova zadaća da u prilozima koje je Lito dostavio potraži elemente na kojima bi se mogli utemeljiti njegovi argumenti, iako u točki 63. te iste presude ukazuje na činjenični argument da se sadržaj tih priloga odnosi na elemente koje su upravne ili isključivo organizacijske naravi.
            58. Komisija ističe da analiza opravdanih troškova koju je proveo Opći sud predstavlja ocjenu činjeničnih elemenata koja ne može biti predmetom preispitivanja Suda. U svakom slučaju, Opći je sud, u točki 61. pobijane presude, pravilno odlučio da njegova zadaća nije traženje dokaznih elemenata na kojima bi se mogli temeljiti Litovi argumenti u opsežnom prilogu koji se, osim toga, odnosi samo na ostvarene rezultate projekta WIH, koji mogu poslužiti dokazivanju njegove pravilne provedbe.
            Ocjena Suda
            59. Najprije valja odbiti argumente koji su usmjereni protiv točaka 52. do 56. pobijane presude, jer se ti argumenti, pod izgovorom navodnog iskrivljenja dokaznih elemenata, podudaraju s onima koji su istaknuti u okviru drugog žalbenog razloga i koji su, u točki 40. ove presude, odbijeni kao nedopušteni.
            60. Što se tiče argumenta koji se odnosi na ocjenu priloga koje je Lito dostavio, valja navesti da je on u bitnom ponovio argumentaciju koju je već istaknuo u prvostupanjskom postupku, a što proizlazi osobito iz točaka 61. do 63. pobijane presude.
            61. Opći je sud odlučio da nije dužan podrobno analizirati opsežne priloge koje je Lito dostavio, osobito zato što ti dokumenti nisu, u svakom pogledu, takve naravi da bi mogli dokazati radno vrijeme koje je stvarno utrošeno na projektu WIH. Dodao je da podnesena korespondencija nema dokaznu snagu zato što je Komisija prihvatila radne sate koji su evidentirani u odnosu na jednog od zaposlenika, s obzirom na to da takva okolnost ne može utjecati na opravdanje radnih sati drugih radnika sukladno sustavu evidencije radnih sati kako je predviđen ugovornim odredbama.
            62. Iz navedenog slijedi da Lito svojim argumentima prigovara samo zaključku do kojeg je Opći sud došao u točkama 62. i 63. pobijane presude te da zapravo pokušava ostvariti to da se preispita tužba koja je podnesena Općem sudu, što prelazi nadležnost Suda (vidjeti osobito presudu Reynolds Tobacco i dr./Komisija, C‑131/03 P, EU:C:2006:541, t. 50.).
            63. Slijedom navedenoga, taj argument treba odbaciti kao očito nedopušten.
            64. U pogledu prigovora Općem sudu koji se odnosi na točku 63. pobijane presude, u rasuđivanju Općeg suda ne može se utvrditi nijedna proturječnost jer Opći sud nije taj koji je proveo analizu sadržaja dostavljenih priloga, već se ona temelji na navodima Komisije koje Lito nije osporio.
            65. Iz toga slijedi da četvrti žalbeni razlog treba odbiti kao djelomično nedopušten i djelomično neosnovan.
            Peti žalbeni razlog
            Argumentacija stranaka
            66. Peti žalbeni razlog temelji se na pogrešci koja se tiče prava koju je Opći sud počinio prilikom ocjene pravne naravi evidencije prisutnosti.
            67. Lito ističe da, iako je svaki poduzetnik dužan izrađivati periodična izvješća koja omogućuju da se utvrdi za svakog zaposlenika i svaki odjel radno vrijeme koje je posvetio projektu WIH, ta obveza ne može dovesti do obezvrjeđivanja pruženog rada, a ako do toga dovodi, onda predstavlja neproporcionalnu odnosno nezakonitu obvezu. Budući da pojam periodičnog izvještaja nije definiran europskim zakonodavstvom ni sudskom praksom Unije, potrebno je utvrditi, od slučaja do slučaja, koji se stupanj iscrpnosti traži za svako izvješće u odnosu na posebne potrebe.
            68. Komisija podsjeća da je, u ugovorima koji se odnose na programe kojima se dodjeljuju financijske potpore korisnik pravno dužan evidentirati i točno prijaviti svoje troškove te obrazložiti njihovu prihvatljivost. U tom kontekstu, ona dodaje da je isporuka projekta u potpunosti neovisna o obvezi korisnika da obrazloži prihvatljivost svojih troškova.
            Ocjena Suda
            69. Najprije, valja navesti da Lito ponovno samo ponavlja argumente koje je već iznio u prvostupanjskom postupku, kao što to proizlazi iz točke 43. pobijane presude.
            70. Nadalje, Lito prigovara rasuđivanju Općeg suda temeljeći svoj prigovor na načelu proporcionalnosti, a pritom ne navodi nijednu točku obrazloženja presude u odnosu na koju bi se mogao uputiti takav prigovor.
            71. U takvim okolnostima Sud nije u mogućnosti izvršiti zadaću koju je dužan obaviti u okviru žalbenog postupka i provesti svoju kontrolu zakonitosti (vidjeti rješenje Greinwald/Wessang, C‑608/12 P, EU:C:2014:394, t. 28.).
            72. Stoga se peti žalbeni razlog mora odbaciti kao nedopušten.
            Šesti žalbeni razlog
            Argumentacija stranaka
            73. Šestim žalbenim razlogom, koji se temelji na povredi prava na pošteno suđenje i postupovnih odredbi koje jamče ostvarenje prava obrane i ravnopravnost između ugovornih stranaka, Lito prigovara Općem sudu da je, u točki 56. pobijane presude, donio potpuno arbitrarnu odluku o tome da evidencija prisutnosti, koju je Lito dostavio u prilozima, ne odgovara zahtjevima koji su utvrđeni ugovornim odredbama i, u točki 63. iste presude, da se na temelju evidencije ne može dokazati radno vrijeme koje je stvarno utrošeno na projekt WIH.
            74. Budući da je Komisija jednostrano smatrala da se na dostavljenim evidencijskim listama prisutnosti ne mogu utvrditi radni sati koji su bili ostvareni u okviru navedenog projekta i da je Opći sud prihvatio to rasuđivanje, temeljeći svoju odluku na ugovornim odredbama, Lito smatra da je u nepovoljnijem položaju od te institucije, koja je u ovom sporu u isto vrijeme i sudac i stranka. Iz toga slijedi da ugovorne odredbe predstavljaju zlouporabu i da su protivne načelu proporcionalnosti.
            75. Komisija smatra da je Opći sud, na temelju ugovornih odredbi kojima su stranke vezane, pravilno ocijenio sve dostavljene dokaze, poštujući pravo obrane i načelo ravnopravnosti stranaka.
            76. U odnosu na to da ugovorni uvjeti predstavljaju zlouporabu i da nisu sukladni s načelom proporcionalnosti, Komisija ističe da su ti navodi istaknuti po prvi puta u žalbenom postupku i da ih stoga treba odbaciti kao nedopuštene.
            Ocjena Suda
            77. U odnosu na šesti žalbeni razlog, koji je ponovno usmjeren na točke 56. i 63. pobijane presude, koje su u okviru drugog i četvrtog žalbenog razloga već bile predmetom analize, dovoljno je podsjetiti da je Opći sud vodio računa o korespondenciji koju je Lito dostavio kao dokaz, ali ju je smatrao nedovoljnom zato što se na temelju nje ne može dokazati, sukladno ugovornim odredbama, radno vrijeme koje su zaposlenici Lita stvarno utrošili na projekt WIH.
            78. U tim uvjetima, ne može se s uspjehom prigovoriti Općem sudu da je donio arbitrarnu odluku i time prekršio zahtjeve prava na pošteno suđenje.
            79. U odnosu na prigovor da su ugovorne odredbe neproporcionalne, odnosno da predstavljaju zlouporabu, valja navesti da Lito nije ni u jednom stadiju postupka doveo u pitanje valjanost ugovornih odredbi koje se primjenjuju na stranke.
            80. Smatrajući, u okviru ove žalbe, da te ugovorne odredbe predstavljaju zlouporabu i da su protivne načelu proporcionalnosti, Lito ističe po prvi puta u postupku pred Sudom razlog koji nije istaknuo u postupku pred Općim sudom.
            81. Nadležnost Suda u okviru žalbe ograničena je, u načelu, na ocjenu pravnih utvrđenja u vezi s razlozima navedenima u prvom stupnju postupka (vidjeti osobito presudu Sison/Vijeće, C‑266/05 P, EU:C:2007:75, t. 95. i navedenu sudsku praksu).
            82. Na temelju navedenog proizlazi da šesti žalbeni razlog valja odbiti kao djelomično nedopušten i djelomično neosnovan.
            Sedmi žalbeni razlog
            Argumentacija stranaka
            83. Sedmim žalbenim razlogom, koji se temelji na tome da je prilikom ocjene pravne naravi metoda procjene troškova počinjena pogreška koja se tiče prava, ističe Lito, nakon što je uputio na različite modele koji omogućuju utvrđenje dopuštenih troškova, da obavijest o terećenju mora biti poništena zato što nije uzeta u obzir metoda ukupnih troškova od kojih valja odbiti opće paušalne troškove.
            84. Komisija smatra da Litovi navodi ne mogu dovesti u pitanje rasuđivanje koje je izložio Opći sud u pobijanoj presudi.
            Ocjena Suda
            85. Valja navesti, kao što to proizlazi iz točke 42. pobijane presude, da se Komisijin protuzahtjev temeljio, kao prvo, na tome da Lito nije poštovao svoju obvezu vođenja evidencije prisutnosti sukladno članku 14. stavku 1. točki (a) općih uvjeta ugovora i, kao drugo, na činjenici da u odnosu na izračun neizravnih troškova koji su nastali u okviru projekta WIH Lito pogrešno temelji svoju argumentaciju na metodi ukupnih troškova.
            86. Budući da je Opći sud, u točkama 47. do 64. pobijane presude, prihvatio kao osnovan protuzahtjev na temelju prvog razloga, nije bilo potrebno provesti analizu argumenta koji se temelji na metodi ukupnih troškova.
            87. Stoga se prigovor koji je Lito istaknuo u odnosu na ocjenu pravne naravi metoda procjene troškova mora odbiti jer ne može dovesti do ukidanja pobijane presude.
            88. Slijedom toga, sedmi žalbeni razlog treba odbiti kao bespredmetan.
            Osmi žalbeni razlog
            Argumentacija stranaka
            89. Osmim žalbenim razlogom Lito prigovara Općem sudu da je počinio pogrešku koja se tiče prava time što nije utvrdio da predstavlja zlouporabu postupanje Komisije, koja je zatražila povrat uplaćenih iznosa, iako je u svojem dopisu od 24. svibnja 2011. priznala da je za potrebe projekta WIH obavljen stalan i učinkovit posao. Lito smatra da se činjenica da nije mogao ponovno podnijeti evidenciju prisutnosti prilikom provedbe revizije ne može poistovjetiti s neispunjenjem bitne obveze koja proizlazi iz ugovora i koja se sastoji od isporuke projekta WIH.
            90. Komisija smatra da ugovorne odredbe, kojima se Lito dragovoljno obvezao prilikom sklapanja ugovora, ni na koji način ne predstavljaju zlouporabu niti su suprotne načelu proporcionalnosti.
            Ocjena Suda
            91. Najprije valja navesti da, u okviru osmog žalbenog razloga, Lito samo ponavlja argumente koje je već iznio pred Općim sudom i pritom nije, među ostalim, naznačio sporne elemente presude čije se ukidanje zahtijeva kao ni pravne argumente koji na određeni način podupiru taj zahtjev. Stoga Lito pokušava u biti ishoditi ponovno preispitivanje tužbe koja je podnesena pred Općim sudom, što nadilazi nadležnost Suda (vidjeti osobito presudu Eurocoton i dr./Vijeće, C‑76/01 P, EU:C:2003:511, t. 46. i 47.).
            92. Osmi žalbeni razlog stoga treba odbaciti kao nedopušten.
            93. U svakom slučaju, argument treba također odbiti kao neosnovan.
            94. Naime, valja navesti da, sukladno ustaljenoj sudskoj praksi, postoji zlouporaba ovlasti kada institucija izvršava svoje nadležnosti isključivo ili barem u odlučujućem dijelu radi postizanja svrhe koja je različita od one na koju se poziva ili kako bi izbjegla postupak koji je posebno predviđen Ugovorom za rješavanje okolnosti konkretnog slučaja (presude Ujedinjena Kraljevina/Vijeće, C‑84/94, EU:C:1996:431, t. 69., Windpark Groothusen/Komisija, C‑48/96 P, EU:C:1998:223, t. 52., i Swedish Match, C‑210/03, EU:C:2004:802, t. 75.).
            95. Stoga zlouporaba ovlasti predstavlja jedan od elemenata na temelju kojih sud Unije ocjenjuje, u okviru tužbe za poništenje u smislu odredbi članka 263. UFEU‑a, zakonitost pobijanog akta (vidjeti u tom smislu presudu Internationale Handelsgesellschaft, 11/70, EU:C:1970:114, t. 3.).
            96. S druge strane, u okviru tužbe koja je podnesena na temelju članka 272. UFEU‑a, tužitelj može prigovoriti instituciji suugovornici samo povrede ugovornih odredbi ili povrede prava koje se primjenjuje na ugovor (vidjeti u tom smislu presudu Komisija/Zoubek, 426/85, EU:C:1986:501, t. 11.).
            97. Slijedom navedenog, razlog za poništenje, koji se temelji na navodnoj zlouporabi ovlasti Komisije i kojim se od Općeg suda pokušava pribaviti odluka o zakonitosti pobijanog akta na temelju pravila Ugovora, mora se odbaciti kao nedopušten.
            98. Međutim, u slučaju da za osmi žalbeni razlog valja smatrati kao da se odnosi na postupanje Komisije koje predstavlja zlouporabu u okviru ugovornih odnosa koji je vežu za Lito, valja navesti da Lito nije ni u jednom stadiju postupka osporio tumačenje ugovornih odredbi koje je Opći sud iznio u točkama 48. do 53. pobijane presude, kao ni Komisijine navode o visini iznosa čiji je povrat zatražen, što proizlazi iz točke 65. pobijane presude.
            99. Nadalje, ni Litova tvrdnja, prema kojoj isporuka projekta WIH zapravo čini bitnu obvezu ugovora, nije takve naravi da upućuje na zaključak o tome da postupanje Komisije predstavlja zlouporabu, s obzirom na to da je Opći sud, u točki 64. pobijane presude, utvrdio da Lito nije ispunio svoju obvezu vođenja evidencije prisutnosti i evidentiranja radnih sati koje je osoblje ostvarilo sukladno članku 14. stavku 1. toči (a) općih uvjeta ugovora.
            100. Slijedom toga, osmi žalbeni razlog valja odbaciti kao nedopušten i, u svakom slučaju, odbiti kao neosnovan.
            Deveti žalbeni razlog
            Argumentacija stranaka
            101. Svojim devetim žalbenim razlogom, koji se temelji na nepostojanju obrazloženja, Lito prigovara Općem sudu da nije presudio da obavijest o terećenju nema nikakve osnove i da je upućivanje na dopise od 24. svibnja 2011. i 17. kolovoza 2011. nedovoljno u tom pogledu.
            102. Komisija smatra da Litove argumente treba odbiti kao neosnovane.
            Ocjena Suda
            103. Svojim devetim žalbenim razlogom Lito u bitnom prigovara Općem sudu da je propustio odlučiti o drugom tužbenom razlogu koji je istaknut u okviru tužbe za poništenje u prvostupanjskom postupku i koji se odnosi na nepostojanje obrazloženja obavijesti o terećenju.
            104. Međutim, s jedne strane, valja navesti da se argument koji se temelji na nepostojanju obrazloženja na osnovi članka 296. UFEU‑a ne može prihvatiti u okviru tužbe koja je podnesena u skladu s člankom 272. UFEU‑a.
            105. S druge strane, valja navesti da je, u okviru analize o osnovanosti protuzahtjeva, Opći sud proveo, u točkama 65. do 69. pobijane presude, provjeru izračuna iznosa koji Komisija traži na temelju podataka koje je ista dostavila i koje Lito nije osporio.
            106. Osim toga, Opći je sud, u točkama 70. do 72. pobijane presude, presudio da je Komisija pravilno pojasnila uvjete povrata i datum plaćanja zatraženih iznosa, s obzirom na to da to proizlazi iz dopisa od 24. svibnja 2011. kao i navoda sadržanih u samoj obavijesti o terećenju, pod naslovom „Uvjeti plaćanja“.
            107. Slijedom toga, proizlazi da se nikakva pogreška koja se tiče prava u odnosu na obvezu obrazlaganja ne može s uspjehom prigovoriti Općem sudu pa stoga deveti žalbeni razlog valja odbiti kao neosnovan.
            Deseti žalbeni razlog
            Argumentacija stranaka
            108. Desetim i posljednjim žalbenim razlogom, koji se temelji na povredi načela zaštite legitimnih očekivanja, Lito prigovara Općem sudu da nije presudio da je Komisija sankcionirala jednostavna odstupanja od forme u odnosu na postupak koji valja poštovati time što je zatražila, pet godina nakon završetka programa koji je bio izvorište projekta WIH, povrat plaćenih iznosa, bez obzira na činjenicu da je istraživanje provedeno u dobroj vjeri te da je financijska potpora bila primljena sukladno ugovornim obvezama.
            109. Komisija podsjeća da predmet spora nije projekt WIH koji je Lito proveo, nego poštovanje obveza koje je Lito bio dužan poštovati prilikom utvrđenja prihvatljivih troškova. Nadalje, Komisija osporava da je kod Lita stvorila bilo kakvo legitimno očekivanje.
            Ocjena Suda
            110. U odnosu na načelo zaštite legitimnih očekivanja, kao što to proizlazi iz sudske prakse koja je navedena u točki 27. ove presude, dovoljno je navesti da Lito nije dokazao na koji je to način Komisija stvorila očekivanja u odnosu na primjenu metoda utvrđenja prihvatljivih troškova koji su različiti od onih dogovorenih u ugovoru.
            111. Stoga Litov argument u tom pogledu valja odbiti kao neosnovan.
            112. Što se tiče roka u kojemu Komisija može zatražiti povrat uplaćenih iznosa, valja naglasiti, kao što to proizlazi iz točke 79. pobijane presude, da ako Komisija može sukladno članku 17. stavku 1. općih uvjeta ugovora provesti reviziju u odnosu na jednog od sudionika u roku od pet godina počevši od završetka predmetnog programa, ona može a fortiori  osnovano zatražiti povrat iznosa uplaćenih u tom roku.
            113. Nadalje, temeljeći svoju argumentaciju na tome da je u dobroj vjeri izvršio istraživanja u okviru projekta WIH, Lito pokušava ponovno prikriti činjenicu da se ovaj spor odnosi isključivo na navodnu povredu obveze vođenja evidencije prisutnosti i evidentiranja radnih sati koje je osoblje ostvarilo, kako je predviđeno u članku 14. stavku 1. točki (a) općih uvjeta ugovora.
            114. Litove argumente stoga valja odbiti kao neosnovane.
            115. Slijedom toga, deseti i posljednji žalbeni razlog koji je Lito istaknuo valja odbiti kao neosnovan.
            116. Iz svega navedenog proizlazi da se nijedan žalbeni razlog koji je Lito istaknuo u potporu svojoj žalbi ne može prihvatiti.
            117. Stoga žalbu valja odbiti u cijelosti.
            Troškovi
            118. Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima. U skladu s člankom 138. stavkom 1. istog Poslovnika, koji se na temelju članka 184. stavka 1. tog Poslovnika primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da Lito nije uspio u postupku, te s obzirom na to da je Komisija zatražila da Lito snosi troškove, treba mu naložiti snošenje troškova.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:
            1. Žalba se odbija.
            2. Društvu Lito Maiaeftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro AE nalaže se snošenje troškova.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 14. rujna 2016.#Trajektna luka Split d.d. protiv Europske komisije.#Državne potpore – Lučke usluge – Navodna potpora u korist javnog trajektnog operatera Jadrolinija – Određivanje tarife lučkih usluga od strane hrvatskih tijela u luci Split u pogledu unutarnjeg prometa koja je navodno niža od tarifa koje se primjenjuju u drugim hrvatskim lukama i od tarifa koje se primjenjuju za međunarodni promet – Privatni operater koji ima navodno isključivu koncesiju za iskorištavanje putničkog terminala luke Split – Odluka kojom se utvrđuje nepostojanje državne potpore – Pojam potpore – Državna sredstva.#Predmet T-57/15.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 26. rujna 2014. # Arnoldo Mondadori Editore SpA protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-490/12.


Presuda Službeničkog suda (drugo vijeće) od 29. travnja 2015.#CJ protiv Europskog centra za sprečavanje i kontrolu bolesti (ECDC).#Javna služba – Članovi ugovornog osoblja – Ugovor na određeno vrijeme – Raskid – Gubitak povjerenja – Pravo na saslušanje – Povreda.#Spojeni predmeti F-159/12 i F-161/12.


title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 8. travnja 2014.#Europska komisija protiv Mađarske.#Povreda obveze države članice – Direktiva 95/46/EZ – Zaštita pojedinaca u vezi s obradom osobnih podataka i slobodan protok takvih podataka – Članak 28. stavak 1. – Državna nadzorna tijela – Neovisnost – Nacionalni propis koji prijevremeno okončava mandat nadzornog tijela – Osnivanje novog nadzornog tijela i imenovanje druge osobe na mjesto njegovog predsjednika.#Predmet C‑288/12.

text:
         PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      8. travnja 2014. (
            *1
         )
      „Povreda obveze države članice — Direktiva 95/46/EZ — Zaštita pojedinaca u vezi s obradom osobnih podataka i slobodan protok takvih podataka — Članak 28. stavak 1. — Državna nadzorna tijela — Neovisnost — Nacionalni propis koji prijevremeno okončava mandat nadzornog tijela — Osnivanje novog nadzornog tijela i imenovanje druge osobe na mjesto njegovog predsjednika“
      U predmetu C‑288/12,
      povodom tužbe zbog povrede obveze na temelju članka 258. UFEU‑a, podnesene 8. lipnja 2012.,

         Europska komisija, koju zastupaju K. Talabér‑Ritz i B. Martenczuk, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
      tužiteljica,
      koju podupire:

         Europski nadzornik za zaštitu podataka (EDPS), kojeg zastupaju I. Chatelier, A. Buchta i Z. Belényessy kao i H. Kranenborg, u svojstvu agenata,
      intervenijent,
      protiv

         Mađarske, koju zastupa M. Z. Fehér, u svojstvu agenta,
      tuženica,
      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: V. Skouris, predsjednik, K. Lenaerts, potpredsjednik, M. Ilešič, L. Bay Larsen, T. von Danwitz, E. Juhász, A. Borg Barthet, C. G. Fernlund i J. L. da Cruz Vilaça, predsjednici vijeća, G. Arestis, J. Malenovský, M. Berger, A. Prechal, E. Jarašiūnas (izvjestitelj) i C. Vajda, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: C. Strömholm, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 15. listopada 2013.,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 10. prosinca 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Europska komisija tužbom zahtijeva od Suda da utvrdi da je, okončavši prijevremeno mandat nadzornog tijela za zaštitu osobnih podataka, Mađarska povrijedila obveze koje ima na temelju Direktive 95/46/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 24. listopada 1995. o zaštiti pojedinaca u vezi s obradom osobnih podataka i o slobodnom protoku takvih podataka (SL L 281, str. 31.) (SL, poglavlje 13., svezak 7., str 8.).

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               2

               Uvodna izjava 62. Direktive 95/46 glasi:
               „budući da je osnivanje potpuno neovisnih nadzornih tijela u državama članicama osnovni dio zaštite pojedinaca u vezi obrade osobnih podataka“.

               3

               Članak 28. Direktive 95/46, naslovljen „Nadzorno tijelo“, u stavcima 1. i 2. određuje:
               „1.   Svaka država članica osigurava da je jedno ili više javnih tijela na njenom području odgovorno za nadzor primjene odredbi koje su donijele države članice u skladu s ovom Direktivom.
               Ta tijela u provedbi funkcija koje su im povjerene djeluju potpuno neovisno.
               2.   Svaka država članica osigurava da se pri izradi zakonodavnih i upravnih akata u vezi zaštite prava i sloboda pojedinaca u odnosu na obradu osobnih podataka savjetuju nadzorna tijela.“

               4

               Uredba (EZ) br. 45/2001 Europskog parlamenta i Vijeća od 18. prosinca 2000. o zaštiti pojedinaca u vezi s obradom osobnih podataka u institucijama i tijelima Zajednice i o slobodnom kretanju takvih podataka (SL 2001, L 8, str. 1.) (SL, poglavlje 13., svezak 34., str. 6.) u svom V. poglavlju osniva neovisno nadzorno tijelo pod nazivom Europski nadzornik za zaštitu podataka (EDPS).

               5

               Članak 42. iste uredbe, naslovljen „Imenovanje“, glasi:
               „1.   Europski parlament i Vijeće sporazumno imenuju Europskog nadzornika za zaštitu podataka na razdoblje od pet godina na temelju popisa koji je Komisija sastavila nakon javnog natječaja za kandidate.
               [...]
               3.   Europski nadzornik za zaštitu podataka može biti ponovo imenovan.
               4.   Osim u slučaju uobičajene zamjene ili smrti, dužnosti Europskog nadzornika za zaštitu podataka prestaju u slučaju njegovog odstupanja ili obvezatnog umirovljenja u skladu sa stavkom 5.
               5.   Na zahtjev Europskog parlamenta, Vijeća ili Komisije, Sud može Europskog nadzornika za zaštitu podataka razriješiti dužnosti ili mu oduzeti pravo na mirovinu ili na druge pogodnosti u zamjenu za mirovinu ako više ne ispunjava uvjete neophodne za obavljanje njegovih dužnosti ili ako je kriv za ozbiljne propuste.
               [...]“

         Mađarsko pravo

               6

               Do 31. prosinca 2011. nadzorno tijelo za zaštitu osobnih podataka iz članka 28. Direktive 95/46 (u daljnjem tekstu: nadzorno tijelo) bilo je uređeno Zakonom br. LXIII iz 1992. o zaštiti osobnih podataka i pristupu podacima od javnog interesa, u izmijenjenoj inačici (u daljnjem tekstu: Zakon iz 1992.). Članak 23. tog zakona glasio je kako slijedi:
               „1.   Parlament imenuje povjerenika za zaštitu podataka [u daljnjem tekstu: povjerenik] u svrhu zaštite ustavnog prava na zaštitu osobnih podataka i pristup podacima od javnog interesa [...]
               2.   Na [povjerenika] se primjenjuju – uz iznimke predviđene ovim zakonom – odredbe Zakona o parlamentarnom povjereniku za prava građana.“

               7

               Povjerenikove funkcije bile su propisane člancima 24. i 25. Zakona iz 1992. Navedeni članak 24. posebno je u svojoj točki (a) predviđao da povjerenik „nadzire poštovanje ovog zakona i drugih pravnih normi koje se odnose na obradu osobnih podataka, bilo po pritužbi, bilo po službenoj dužnosti, ako u navedenom predmetu nikakav sudski postupak nije u tijeku“, a u točki (d) predviđao je da povjerenik „podupire jedinstvenu primjenu zakonskih odredbi o obradi osobnih podataka i pristupu podacima od javnog interesa“.

               8

               Budući da Zakon iz 1992. nije sadržavao odredbe koje se odnose na trajanje ili prestanak povjerenikova mandata, na ta pitanja primjenjivale su se odredbe Zakona br. LIX iz 1993. koje se odnose na parlamentarnog povjerenika za prava građana, u inačici koja je bila na snazi do 31. prosinca 2011. (u daljnjem tekstu: Zakon iz 1993.). Članak 4. stavak 5. tog zakona propisivao je da se parlamentarni povjerenik bira na šest godina te da još jedanput može biti ponovno izabran. Članak 15. tog zakona uređivao je prestanak mandata kako slijedi:
               „1.   Mandat parlamentarnog povjerenika prestaje u slučaju:

                        a)

                        isteka njegovog mandata,

                        b)

                        njegove smrti,

                        c)

                        njegovog odstupanja,

                        d)

                        izjave o sukobu interesa,

                        e)

                        njegovog obvezatnog umirovljenja,

                        f)

                        njegovog obvezatnog odstupanja.

                  2.   Predsjednik parlamenta utvrđuje prestanak mandata parlamentarnog povjerenika u skladu sa stavkom 1. točkama (a) do (c). U vezi s prestankom mandata u slučajevima iz stavka 1. točaka (d) do (f) parlament donosi odluku. Utvrđivanje prestanka mandata zahtijeva većinu od dvije trećine zastupnika.
               3.   Izjava o odstupanju se mora dati u pisanom obliku predsjedniku parlamenta. Mandat parlamentarnog povjerenika prestaje na dan koji je naznačen u izjavi o odstupanju. Nikakva izjava o prihvatu nije nužna da bi odstupanje bilo valjano.
               [...]“

               9

               Stavci 4. do 6. tog članka 15. pobliže određuju slučajeve iz njegovog stavka 1. točaka (d) do (f). Članak 15. stavak 5. Zakona iz 1993. posebno je precizirao da do obvezatnog umirovljenja može doći samo u slučaju da parlamentarni povjerenik ne može preuzeti funkcije koje su vezane uz njegov mandat u razdoblju duljem od 90 dana zbog razloga za koje nije odgovoran. Stavak 6. tog članka sa svoje je strane određivao da se odluka o obvezatnom odstupanju može donijeti ako parlamentarni povjerenik nije preuzeo funkcije u vezi sa svojim mandatom u trajanju duljem od 90 dana zbog razloga za koje je odgovoran, ako je namjerno izbjegavao obvezu prijaviti svoju imovinu, ako je u svojoj prijavi imovine namjerno naveo netočne podatke ili činjenice ili ako je počinio kazneno djelo utvrđeno pravomoćnom presudom.

               10

               Mađarski Temeljni zakon stupio je na snagu 1. siječnja 2012. U skladu s njegovim člankom VI. stavkom 3., „neovisno tijelo uspostavljeno organskim zakonom vodi brigu o pravima u vezi s osobnim podacima i pristupu podacima od javnog interesa“. Točke 3. i 5. završnih odredbi Temeljnog zakona propisuju, tim redoslijedom, da će parlament odvojeno usvojiti prijelazne odredbe te da će one biti dio Temeljnog zakona.

               11

               Članak 16. tih prijelaznih odredbi koje je usvojio parlament propisuje:
               „Stupanjem na snagu ovog Temeljnog zakona prestaje mandat [povjerenika] na položaju.“

               12

               Dana 1. siječnja 2012. mađarski propis o nadzornom tijelu također je izmijenjen i stupio je na snagu Zakon br. CXII iz 2011. o informacijskom samoodređenju i slobodi informiranja (u daljnjem tekstu: Zakon iz 2011.), koji svojim člankom 77. točkom (a) prenosi Direktivu 95/46 u mađarski pravni poredak. Taj zakon ukida Zakon iz 1992. i umjesto povjerenika uspostavlja Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóság (Nacionalno tijelo za zaštitu podataka i slobodu informiranja, u daljnjem tekstu: Nacionalno tijelo).

               13

               Funkcije Nacionalnog tijela definirane su u članku 38. stavcima 2. i 3. Zakona iz 2011. Članak 38. stavak 2. tog zakona određuje da Nacionalno tijelo „ima zadatak nadzirati i podupirati primjenu pravâ na pristup podacima od javnog interesa i zaštitu osobnih podataka“. Članak 38. stavak 3. navedenog zakona posebno precizira da, u okviru funkcija koje su mu povjerene, ono može djelovati po pritužbi ili po službenoj dužnosti.

               14

               Članak 75. stavci 1. i 2. Zakona iz 2011. osigurava kontinuitet između povjerenika s jedne strane i Nacionalnog tijela s druge strane, na način da u biti predviđa da potonje vodi spise koje je otvorio povjerenik na temelju prijedloga podnesenih prije 1. siječnja 2012. te da, počevši od 1. siječnja 2012., obrađuje podatke koje je do toga dana obrađivao povjerenik.

               15

               Članak 38. stavak 5. navedenog zakona propisuje da je „Nacionalno tijelo neovisno te je njegovo djelovanje podvrgnuto samo zakonu, ne može primati nikakve upute u okviru svoje nadležnosti te je u izvršavanju svojih zadaća potpuno samostalno u odnosu na druga tijela, bez da se na njega smije vršiti bilo kakav utjecaj“. Prema toj odredbi, funkcije Nacionalnog tijela mogu se odrediti samo zakonom.

               16

               Članak 40. stavci 1. i 3. Zakona iz 2011. predviđa da Nacionalno tijelo ima predsjednika, kojeg imenuje predsjednik republike na prijedlog premijera, s mandatom u trajanju od devet godina. Članak 45. tog zakona uređuje prestanak mandata predsjednika Nacionalnog tijela. U svojoj inačici koja proizlazi iz Zakona br. XXV iz 2012., koji je na snazi od 7. travnja 2012., taj članak u stavku 1. propisuje:
               „Mandat predsjednika Nacionalnog tijela završava u slučaju:

                        a)

                        isteka njegovog mandata,

                        b)

                        njegovog odstupanja,

                        c)

                        njegove smrti,

                        d)

                        utvrđenja da nisu ispunjeni uvjeti za njegovo imenovanje ili da je došlo do povrede pravila koja se odnose na prijavu imovine;

                        e)

                        utvrđenja sukoba interesa.“

               17

               Članak 45. stavci 2. do 8. Zakona iz 2011., kako je izmijenjen Zakonom br. XXV iz 2012., pobliže uređuje ove različite slučajeve.

               18

               Članak 74. Zakona iz 2011. propisuje pravila koja se odnose na imenovanje prvog predsjednika Nacionalnog tijela. U skladu s odredbama navedenog zakona:
               „Prije 15. studenoga 2011. premijer predlaže predsjedniku republike prvog predsjednika Nacionalnog tijela. Predsjednik republike imenuje prvog predsjednika Nacionalnog tijela s učinkom od 1. siječnja 2012.“

         Činjenice

               19

               Gosp. Jóri imenovan je povjerenikom 29. rujna 2008. na temelju Zakona iz 1992. te je istog dana stupio na položaj. Budući da je njegov mandat bio u trajanju od šest godina, trebao je prestati u rujnu 2014. Unatoč tome, završio je 31. prosinca 2011., primjenom članka 16. prijelaznih odredbi Temeljnog zakona. Nacionalno tijelo započelo je s radom 1. siječnja 2012. te je predsjednik republike na prijedlog premijera za predsjednika Nacionalnog tijela imenovao gosp. Péterfalvija, s mandatom u trajanju od devet godina.

         Predsudski postupak i postupak pred Sudom

               20

               Dana 17. siječnja 2012. Komisija je Mađarskoj uputila pismo opomene. U tom pismu Komisija je istaknula da je Mađarska povrijedila članak 28. stavke 1. i 2. Direktive 95/46 jer je prijevremeno okončala povjerenikov mandat, jer se nije savjetovala s njime u vezi s nacrtom novog zakona o zaštiti podataka, jer novi zakon propisuje prevelike mogućnosti u vezi s okončanjem mandata predsjednika Nacionalnog tijela i jer u vezi s tim pitanjem dodjeljuje ulogu predsjedniku republike i premijeru.

               21

               Dopisom od 17. veljače 2012. Mađarska je osporila povredu koja joj se pripisuje. Prvo, ta je država članica istaknula da je prijevremeni prestanak povjerenikova mandata rezultat promjene modela mađarskog nadzornog tijela, da povjerenik nije želio da ga se imenuje predsjednikom Nacionalnog tijela te da bi prijevremeno okončanje mandata aktualnog predsjednika Nacionalnog tijela bilo suprotno pravilima koja jamče njegovu neovisnost. Drugo, Mađarska je Komisiji stavila na raspolaganje dokumente koji se odnose na savjetovanje s povjerenikom u vezi s nacrtom novog zakona o zaštiti podataka. Treće, ta je država članica navela da su odredbe koje se odnose na moguće razloge prestanka mandata predsjednika Nacionalnog tijela izmijenjene kako bi ih se uskladilo sa zahtjevima Komisije.

               22

               Dana 7. svibnja 2012. Komisija je Mađarskoj uputila obrazloženo mišljenje u kojem je povukla svoje rezerve u vezi sa savjetovanjem s povjerenikom u pogledu novog zakona o zaštiti podataka. Međutim, Komisija je iznova izrazila svoju zabrinutost, s jedne strane u vezi s prijevremenim prestankom povjerenikova mandata i s druge strane u vezi s mogućim razlozima prestanka mandata predsjednika Nacionalnog tijela te ulogom predsjednika republike i premijera u navedenome. Unatoč tome, u pogledu potonjeg pitanja navela je da, ako Mađarska usvoji najavljene zakonodavne izmjene u roku koji je dan u obrazloženom mišljenju, odnosno mjesec dana od obavijesti, smatrat će se da je ta povreda prestala.

               23

               Mađarska je odgovorila na obrazloženo mišljenje dopisom od 30. svibnja 2012. U njemu je navela da će se zakonodavna izmjena članka 45. Zakona iz 2011. usvojiti u sljedećih nekoliko dana, što je i učinjeno 2. travnja 2012., Zakonom br. XXV iz 2012. koji je stupio na snagu 7. travnja 2012. Međutim, u tom je dopisu Mađarska ostala pri svojem stajalištu u vezi s prijevremenim prestankom povjerenikova mandata, što je dovelo do toga da Komisija podnese ovu tužbu.

               24

               Dopisom od 6. prosinca 2012. Mađarska je na temelju članka 60. stavka 1. Poslovnika Suda zatražila da u predmetu odluči veliko vijeće.

               25

               Rješenjem predsjednika Suda od 8. siječnja 2013. EDPS‑u je odobrena intervencija na strani Komisije.

         O tužbi

         Dopuštenost

      Argumentacija stranaka

               26

               Mađarska smatra da je predmetna tužba nedopuštena jer se presuda kojom se utvrđuje povreda obveze ne bi mogla izvršiti. Čak i da Sud utvrdi da je povjerenikova funkcija prestala uz povredu Direktive 95/46, takva bi se nezakonitost mogla ispraviti samo na način da se opozove predsjednik Nacionalnog tijela i da se isti zamijeni prethodnim povjerenikom, a što bi dovelo do ponavljanja navodne povrede. Prema mišljenju Mađarske, Komisija ne može tražiti od Suda donošenje presude u kojoj se utvrđuje povreda obveze koju država članica može izvršiti samo uz povredu prava Unije. Štoviše, prijevremenim okončanjem mandata predsjednika Nacionalnog tijela povrijedilo bi se načelo neovisnosti Nacionalnog tijela predviđeno Temeljnim zakonom.

               27

               Rješenje koje je Komisija predložila u svrhu otklanjanja navodne povrede, ako se utvrdi njezino postojanje, podrazumijeva, štoviše, da su sve radnje koje poduzima postojeći predsjednik Nacionalnog tijela nespojive s pravom Unije jer ih usvaja nadzorno tijelo koje ne udovoljava uvjetima Direktive 95/46, što predstavlja povredu načela pravne sigurnosti. Mađarska u tom pogledu ističe da Zakon iz 2011. ipak udovoljava uvjetima iz Direktive 95/46.

               28

               Komisija smatra da se argumenti Mađarske trebaju odbiti jer predmetna tužba ima predmet te se ništa ne protivi izvršenju presude kojom se utvrđuje predmetna povreda.

         Ocjena Suda

               29

               Najprije treba podsjetiti da se prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda postojanje povrede treba utvrditi u odnosu na prevladavajuću situaciju u državi članici na kraju isteka roka koji je određen u obrazloženom mišljenju (presuda Komisija/Portugal, C 20/09, EU:C:2011:214, t. 31. i navedena sudska praksa). U ovom slučaju rok koji je u obrazloženom mišljenju dan Mađarskoj da uskladi svoje postupanje s tim mišljenjem istekao je mjesec dana nakon obavijesti o tom mišljenju, dakle 7. travnja 2012.

               30

               U tom je pogledu Sud već presudio da je tužba zbog povrede obveze nedopuštena ako nakon isteka roka iz obrazloženog mišljenja navodna povreda više ne proizvodi učinke (vidjeti, u tom smislu, presudu Komisija/Španjolska, C 221/04, EU:C:2006:329, t. 25. i 26. kao i presudu Komisija/Portugal, EU:C:2011:214, t. 33.).

               31

               Međutim, u ovom slučaju povreda koju navodi Komisija temelji se na činjenici da povjerenik nije mogao nastaviti obnašati svoj mandat do isteka roka koji je prvotno predviđen te je nesporno da taj rok na dan naznačen u obrazloženom mišljenju još nije istekao. U tim se okolnostima ne može smatrati da navodna povreda više nema učinka na dan isteka roka iz obrazloženog mišljenja.

               32

               Čak i ako se ustanovi da Zakon iz 2011. ispunjava uvjete iz Direktive 95/46, to u ovom smislu ne bi bilo važno jer nema nikakve veze s pitanjem je li navodna povreda nastavila proizvoditi učinke nakon isteka roka iz obrazloženog mišljenja zato što se predmetna tužba odnosi samo na pitanje je li prijevremenim okončanjem povjerenikova mandata Mađarska povrijedila obveze koje ima na temelju Direktive 95/46.

               33

               Nadalje, treba podsjetiti da, ako Sud utvrdi da država članica nije ispunila neku obvezu koju ima na temelju Ugovorâ, ta država članica mora u skladu s člankom 260. stavkom 1. UFEU‑a poduzeti mjere kojima izvršava presudu Suda jer pitanje koje su mjere potrebne za izvršenje presude kojom se utvrđuje da država članica nije ispunila neku obvezu na temelju Ugovorâ nije predmet presude koja se donosi na temelju članka 258. UFEU‑a (vidjeti, u tom smislu, presudu Komisija/Njemačka, C 503/04, EU:C:2007:432, t. 15. i navedenu sudsku praksu).

               34

               Okolnost koju navodi Mađarska, prema kojoj se povreda koja joj se pripisuje, čak i ako bi se utvrdilo njezino postojanje, ne može otkloniti bez povrede Direktive 95/46 ili načela pravne sigurnosti, u svakom se slučaju odnosi na izvršenje presude kojom se utvrđuje povreda obveze te stoga nema utjecaja na dopuštenost ove tužbe.

               35

               Naposljetku, u odgovoru na argument Mađarske prema kojem bi postupanje u skladu s presudom kojom bi se utvrdila navodna povreda moglo dovesti do situacije koja nije u skladu s Temeljnim zakonom, treba ustvrditi da je ustaljena sudska praksa da se države članice ne mogu pozivati na odredbe koje prevladavaju u njihovim unutarnjim pravnim sustavima, čak i ako se radi o odredbama ustavnog ranga, da bi opravdale nepoštovanje obveza koje proizlaze iz prava Unije (vidjeti, osobito, presudu Komisija/Belgija, 102/79, EU:C:1980:120, t. 15. kao i presudu Komisija/Portugal, C 70/06, EU:C:2008:3, t. 21. i 22.).

               36

               Iz tih razmatranja proizlazi da je ova tužba dopuštena.

         Meritum

      Argumentacija stranaka

               37

               Komisija, koju podupire EDPS, ističe da iz sudske prakse Suda proizlazi da pojam „potpuno neovisno“ iz članka 28. stavka 1. Direktive 95/46 znači potpunu neovisnost u odnosu na svaki izravni ili neizravni utjecaj kojom se osigurava da predmetno nadzorno tijelo može djelovati u potpunosti slobodno, uz zaštitu od bilo kakvih uputa i pritiska, bez izvanjskih utjecaja i bez rizika da bi do takvih utjecaja moglo doći.

               38

               Komisija i EDPS priznaju da Direktiva 95/46 državama članicama dodjeljuje određenu diskreciju u provođenju njezinog članka 28., osobito u dijelu koji se odnosi na izbor institucionalnog modela i točno trajanje mandata neovisnog nadzornog tijela. Slijedom navedenog, države članice u načelu su slobodne izabrati koliko će trajati taj mandat. Kada je, međutim, trajanje tog mandata jednom određeno, države članice moraju ga poštovati i ne mogu okončati mandat prije njegovog isteka, osim zbog važnih i objektivno provjerljivih razloga. Usporedba s člankom 42. Uredbe br. 45/2001 o EDPS‑u potvrđuje to tumačenje.

               39

               U ovom predmetu Mađarska nije dokazala da su postojali objektivni razlozi za prijevremeno okončanje povjerenikova mandata. Prvo, reforma nadzornog tijela ne predstavlja prihvatljivo opravdanje, čak i ako je Mađarska ovlaštena promijeniti institucionalni model svojeg nadzornog tijela. Drugo, ta država članica nije dokazala da se povjerenik odrekao prava da nastavi svoj mandat i da je odbio voditi Nacionalno tijelo. Treće, nije važna činjenica da je predmetna mađarska odredba dio Temeljnog zakona i njegovih prijelaznih odredbi ili da Zakon iz 2011. ispunjava ili ne ispunjava uvjete iz Direktive 95/46.

               40

               Mađarska prije svega napominje kako je odluku da se povjerenika zamijeni tijelom koje djeluje kao Nacionalno tijelo i odluku da se u skladu s tim okonča mandat povjerenika usvojilo ustavno tijelo te da se novi propis koji se odnosi na Nacionalno tijelo temelji na Temeljnom zakonu.

               41

               U vezi s meritumom, ta država članica osporava stajalište koje su zauzeli Komisija i EDPS. Navodi da sumnja odnosi li se uvjet neovisnosti iz članka 28. Direktive 95/46 na odluku države članice o obliku ili promjeni oblika nadzornog tijela kada rad i postupak donošenja odluka stvorenog tijela ispunjavaju uvjet neovisnosti kako je predviđen u navedenoj direktivi i kako ga tumači Sud.

               42

               Prema mišljenju Mađarske, iz teksta tog članka 28. i članka 44. Uredbe br. 45/2001 kao i iz sudske prakse Suda proizlazi da se uvjet neovisnosti iz članka 28. stavka 1. Direktive 95/46 odnosi na neovisnost u izvršavanju zadaća koje su povjerene nacionalnim nadzornim tijelima te se, dakle, odnosi na funkcionalnu neovisnost predmetnog Nacionalnog tijela. Mađarska odredba, kako ona prije tako i ona poslije 1. siječnja 2012., u cijelosti udovoljava tom zahtjevu. Iz navedenog članka 28. ne može se zaključiti da je osobi koja je na čelu tog tijela potrebno povjeriti subjektivno pravo da bi ispunjavala svoje funkcije. Dok god se ne utječe na funkcionalnu neovisnost nacionalnog tijela, nije važna promjena do koje dolazi u odnosu na osobu koja mu je na čelu, čak i prije isteka njezinog početnog mandata. Takvo je stajalište u skladu s ovlastima koje su povjerene državama članicama u vezi s određivanjem trajanja mandata nacionalnih nadzornih tijela.

               43

               Budući da Direktiva 95/46 ne propisuje ni strukturu ni organizaciju nacionalnih nadzornih tijela, kao ni trajanje mandata osoba koje ih vode, države članice slobodno određuju njihovu institucionalnu strukturu. Ta sloboda uključuje izbor osobe koja ima ovlasti neovisnog nadzornog tijela u izabranom institucionalnom modelu i odluku o njezinoj zamjeni u slučaju promjene tog modela, uključujući i prijevremeni prestanak „po zakonu“ mandata neovisnog nadzornog tijela koje je na dužnosti.

               44

               Jedina granica postavljena državama članicama člankom 28. Direktive 95/46 jest da zajamče da nacionalna nadzorna tijela mogu kontinuirano i potpuno neovisno ispunjavati svoje zadaće tijekom svojeg mandata, koji utvrđuju države članice. Tako je i u ovom slučaju.

               45

               Izmjena institucionalnog sustava zaštite podataka stoga predstavlja objektivan razlog za prijevremeni prestanak povjerenikova mandata. Uzimajući u obzir činjenicu da se Temeljnim zakonom i njegovim prijelaznim odredbama uređuje taj novi sustav kao i prestanak povjerenikova mandata, ni stari ni novi propis u tom pogledu nije mogao sadržavati različite odredbe. Uzevši u obzir institucionalne izmjene koje je uveo novi propis, nije opravdano očekivati da povjerenik automatski preuzima funkciju predsjednika Nacionalnog tijela. Štoviše, povjerenik je izrazio neslaganje u vezi s novim institucionalnim modelom kao i namjeru da ne prihvati takvo imenovanje.

               46

               Kad bi se prihvatio Komisijin argument, Direktivu 95/46 trebalo bi tumačiti na način da se njome isključuje mogućnost da se osobu koja je na čelu neovisnog nadzornog tijela može ponovno imenovati odnosno da ta osoba može obavljati neku drugu izbornu javnu funkciju. Doista, iz navedenog proizlazi kako bi nada da bi mogao biti ponovno imenovan ili da bi mogao izvršavati neku drugu funkciju mogla potaknuti predsjednika neovisnog nadzornog tijela da se, u interesu svoje buduće karijere, ponaša u skladu sa stvarnim ili pretpostavljenim očekivanjima političke vlasti.

         Ocjena Suda

               47

               Najprije je potrebno podsjetiti da članak 28. stavak 1. drugi podstavak Direktive 95/46 obvezuje države članice da osnuju jedno ili više nacionalnih nadzornih tijela koja potpuno neovisno obavljaju funkcije koje su im povjerene. Zahtjev da neovisno tijelo nadzire poštovanje pravila Unije o zaštiti fizičkih osoba u vezi s obradom osobnih podataka također proizlazi iz primarnog prava Unije, osobito iz članka 8. stavka 3. Povelje Europske unije o temeljnim pravima i članka 16. stavka 2. UFEU‑a.

               48

               Uspostava neovisnih nadzornih nacionalnih tijela u državama članicama stoga čini bitan dio poštovanja zaštite fizičkih osoba u vezi s obradom osobnih podataka (presuda Komisija/Njemačka, C‑518/07, EU:C:2010:125, t. 23. i presuda Komisija/Austrija, C‑614/10, EU:C:2012:631, t. 37.), kako se, među ostalim, navodi u uvodnoj izjavi 62. Direktive 95/46.

               49

               Treba podsjetiti da je u Mađarskoj Zakon iz 1992. predviđao da povjerenik, kojemu je povjeren mandat u trajanju od šest godina, koji se može još jednom obnoviti, predstavlja nadzorno tijelo za zaštitu osobnih podataka u smislu Direktive 95/46, a što Mađarska nije osporila.

               50

               Da bi se ocijenila osnovanost ove tužbe, treba ispitati podrazumijeva li, kako navodi Komisija, zahtjev iz članka 28. stavka 1. drugog podstavka Direktive 95/46 da svako nadzorno tijelo izvršava funkcije koje su mu povjerene potpuno neovisno, obvezu za državu članicu o kojoj se radi da poštuje trajanje mandata takvog nacionalnog tijela do isteka roka koji je prvotno predviđen.

               51

               Sud je već presudio da članak 28. stavak 1. drugi podstavak Direktive 95/46 treba tumačiti na način da nacionalna nadzorna tijela nadležna za nadzor nad obradom osobnih podataka trebaju biti neovisna, što im omogućuje ispunjavanje njihovih zadataka bez izvanjskog utjecaja. Ta neovisnost, među ostalim, isključuje svaki nalog te bilo kakav drugi izvanjski utjecaj u bilo kojem obliku, bilo izravan ili neizravan, koji bi mogao utjecati na njihove odluke i koji bi također mogao dovesti u pitanje izvršavanje zadatka nacionalnih tijela koji se sastoji u uspostavi pravilne ravnoteže između prava na privatni život i slobodnog kretanja osobnih podataka (vidjeti, u tom smislu, gore navedenu presudu Komisija/Njemačka, EU:C:2010:125, t. 30. kao i presudu Komisija/Austrija, EU:C:2012:631, t. 41. i 43.).

               52

               Funkcionalna neovisnost nadzornih tijela, u smislu da njihovi članovi u izvršavanju svojih funkcija nisu vezani ni za kakve upute, također je nužan uvjet da bi navedena tijela mogla zadovoljiti uvjet neovisnosti u smislu članka 28. stavka 1. drugog podstavka Direktive 95/46, ali, suprotno onome što navodi Mađarska, takva funkcionalna neovisnost nije sama po sebi dovoljna da bi sačuvala nacionalna nadzorna tijela od svakog izvanjskog utjecaja (presuda Komisija/Austrija, EU:C:2012:631, t. 42.).

               53

               U tom pogledu Sud je već presudio da je sam rizik da nacionalna tijela za javnu kontrolu mogu izvršiti politički utjecaj na odluke nacionalnih nadzornih tijela dovoljan da spriječi navedena tijela u neovisnom izvršavanju zadataka. Doista, s jedne strane, iz navedenog bi mogla proizići „prethodna poslušnost“ tih nacionalnih tijela s obzirom na praksu u odlučivanju tijela za javnu kontrolu države. S druge strane, uzimajući u obzir ulogu zaštitnikâ prava na privatni život koju preuzimaju nacionalna nadzorna tijela, članak 28. stavak 1. drugi podstavak Direktive 95/46 zahtijeva da njihove odluke te stoga i ona sama budu izvan bilo kakve sumnje u pristranost (presuda Komisija/Njemačka, EU:C:2010:125, t. 36. i presuda Komisija/Austrija, EU:C:2012:631, t. 52.).

               54

               Međutim, kad bi svaka država članica mogla okončati mandat nadzornog tijela prije isteka roka koji je za to prvotno predviđen, bez poštovanja pravila i jamstava koja su unaprijed utvrđena u tu svrhu primjenjivim propisom, prijetnja takvog prijevremenog prestanka koja bi postojala za to nacionalno tijelo tijekom izvršavanja njegovog mandata mogla bi dovesti do određenog oblika poslušnosti tog tijela političkoj vlasti koja bi bila nespojiva s navedenim zahtjevom neovisnosti (vidjeti, u tom smislu, presudu Komisija/Austrija, EU:C:2012:631, t. 51.). To je točno čak i kad je prijevremeni prestanak mandata rezultat preustroja ili promjene modela, koji se treba organizirati na način da se poštuju uvjeti neovisnosti propisani primjenjivim pravilima.

               55

               Štoviše, u takvim se okolnostima ne može smatrati da nadzorno tijelo funkcionira na način koji stavlja izvan svake sumnje njegovu nepristranost. Zahtjev neovisnosti iz članka 28. stavka 1. drugog podstavka Direktive 95/46 stoga se mora tumačiti na način da uključuje obvezu poštovanja trajanja mandata nadzornih tijela do isteka njihovog roka i da se taj mandat okončava prijevremeno samo u skladu s pravilima i jamstvima iz primjenjivog propisa.

               56

               Pravila koja se primjenjuju na istek mandata EDPS‑a odražavaju ovo tumačenje. Doista, iz poglavlja V. Uredbe br. 45/2001 i osobito njezinog članka 42. stavaka 4. i 5., koji strogo propisuju okolnosti u kojima mandat EDPS‑a može prijevremeno prestati, proizlazi da je poštovanje mandata EDPS‑a do isteka njegovog trajanja, osim na temelju razloga koji su ozbiljne prirode i koji su objektivno provjerljivi, primarni uvjet njegove neovisnosti.

               57

               U predmetnom slučaju članak 15. stavak 1. Zakona iz 1993., koji se primjenjuje na povjerenika na temelju članka 23. stavka 2. Zakona iz 1992., propisuje da povjerenikov mandat može prestati samo njegovim istekom, povjerenikovom smrću, njegovim odstupanjem, izjavom o sukobu interesa, obvezatnim umirovljenjem povjerenika ili obvezatnim odstupanjem povjerenika. Ova tri posljednja slučaja zahtijevaju odluku parlamenta usvojenu većinom od dvije trećine članova. Osim toga, i obvezatno umirovljenje i obvezatno odstupanje mogu nastupiti samo u ograničenom broju slučajeva koji su pobliže određeni u stavcima 5. i 6. istog članka 15.

               58

               Stoga je nesporno da povjerenikov mandat nije prestao primjenom jedne od tih odredbi i, osobito, da nije službeno odstupio.

               59

               Iz navedenog slijedi da je Mađarska okončala povjerenikov mandat ne poštujući jamstva propisana zakonom kako bi se zaštitio njegov mandat, ugrožavajući pritom njegovu neovisnost u smislu članka 28. stavka 1. drugog podstavka Direktive 95/46. Činjenica da taj prijevremeni prestanak mandata proizlazi iz promjene institucionalnog okvira nije razlog koji bi bio usklađen s neovisnošću nacionalnih nadzornih tijela koja je propisana tom odredbom, kako je također navedeno u točki 54. ove presude.

               60

               Države članice nesumnjivo su slobodne usvojiti i prilagoditi institucionalni model za koji procjenjuju da je najprikladniji za njihova nadzorna tijela. Međutim, trebaju paziti da u tim granicama ne povrijede neovisnost nadzornog tijela iz članka 28. stavka 1. drugog podstavka Direktive 95/46, što podrazumijeva obvezu poštovanja trajanja njegovog mandata, u skladu s onim što je navedeno u točki 54. ove presude.

               61

               Osim toga, čak i ako se, kako navodi Mađarska, povjerenik i nacionalno tijelo u bitnome razlikuju u svojoj organizaciji i strukturi, ta dva tijela u biti imaju iste funkcije, odnosno one koje su povjerene nacionalnim nadzornim tijelima na temelju Direktive 95/46, kako proizlazi iz zadaća koje su svakom od njih povjerene i kontinuiteta između navedenih u vođenju spisa, koji je osiguran člankom 75. stavcima 1. i 2. Zakona iz 2011. Sama promjena institucionalnog modela ne može stoga objektivno opravdati okončanje mandata osobe koja je bila zadužena za funkcije povjerenika, a da se ne predvide prijelazne mjere koje osiguravaju poštovanje trajanja njegovog mandata.

               62

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, treba ustvrditi da je, okončavši prijevremeno mandat neovisnog nadzornog tijela za zaštitu osobnih podataka, Mađarska povrijedila obveze koje ima na temelju Direktive 95/46.

         Vremensko ograničenje učinaka predmetne presude

               63

               Mađarska traži od Suda da vremenski ograniči učinke svoje presude na način da odluči da utvrđena povreda ne utječe na mandat predsjednika Nacionalnog tijela. U prilog svojem zahtjevu ta se država članica poziva na sukladnost Zakona iz 2011. s Direktivom 95/46 kao i na činjenicu da je pitanje postavljeno u ovom predmetu po svojoj prirodi novo. Komisija, s druge strane, traži da se taj zahtjev odbije.

               64

               U tom pogledu, čak i kad bi presude koje se donose na temelju članka 258. UFEU‑a imale iste učinke kao i one koje se donose na temelju članka 267. UFEU‑a i kad bi stoga razmatranja u vezi s pravnom sigurnošću mogla biti potrebna, iznimno, da bi se ograničili njihovi vremenski učinci, ako su ispunjeni uvjeti koji su uspostavljeni sudskom praksom Suda na temelju članka 267. UFEU‑a (vidjeti, osobito, presudu Komisija/Grčka, C 178/05, EU:C:2007:317, t. 67. i navedenu sudsku praksu kao i presudu Komisija/Irska, C 82/10, EU:C:2011:621, t. 63. i navedenu sudsku praksu), treba ustvrditi da u ovom slučaju Mađarska nije dokazala da su ti uvjeti ispunjeni. Osobito u vezi s povredom obveze koja je utvrđena u točki 62. ove presude, pojam „potpuno neovisno“ iz članka 28. stavka 1. drugog podstavka Direktive 95/46 jasan je sam po sebi i, u svakom slučaju, Sud ga je već rastumačio u svojoj gore navedenoj presudi Komisija/Njemačka, EU:C:2010:125, više od godinu dana prije navedene povrede. Nastavno na tu presudu, pravo Unije ne može se razumno tumačiti na način da se njime ovlašćuje Mađarsku da prijevremeno okonča povjerenikov mandat.

               65

               Posljedično, treba odbiti zahtjev Mađarske kojim se traži vremensko ograničenje učinaka ove presude.

         Troškovi

               66

               Sukladno članku 138. stavku 1. Poslovnika, stranka koja izgubi dužna je snositi troškove, ako je postavljen takav zahtjev. Budući da je Komisija postavila zahtjev da se Mađarskoj naloži snošenje troškova i da ona nije uspjela u postupku, Mađarskoj se nalaže snošenje troškova.

               67

               U skladu s člankom 140. stavkom 3. istog Poslovnika, Sud može odlučiti da intervenijent različit od subjekata iz stavaka 1. i 2. navedenog članka 140. snosi vlastite troškove. Dakle, Sud je odlučio da će EDPS, intervenijent u sporu, snositi vlastite troškove.

               Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Okončavši prijevremeno mandat neovisnog nadzornog tijela za zaštitu osobnih podataka Mađarska je povrijedila obveze koje ima na temelju navedenih odredbi Direktive 95/46/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 24. listopada 1995. o zaštiti pojedinaca u vezi s obradom osobnih podataka i o slobodnom protoku takvih podataka.

                           2.

                           Mađarskoj se nalaže snošenje troškova.

                           3.

                           Europski nadzornik za zaštitu podataka (EDPS) snosi vlastite troškove.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: mađarski


Presuda Suda (šesto vijeće) od 6. studenoga 2014.#Republika Italija protiv Europske komisije.#Žalba – Europski fond za regionalni razvoj (ERDF) – Regionalni operativni program (ROP) 2000.-2006. za regiju Kampaniju – Uredba (EZ) br. 1260/1999 – Članak 32. stavak 3. prvi podstavak točka (f) – Postupak radi utvrđivanja povrede obveze protiv Talijanske Republike vezano uz gospodarenje otpadom u regiji Kampaniji – Odluka o neizvršenju privremenih plaćanja u odnosu na mjere ROP-a koje se odnose na gospodarenje i zbrinjavanje otpada.#Predmet C-385/13 P.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 16. listopada 2014.#Alpiq RomIndustries Srl i Alpiq RomEnergie Srl protiv Europske komisije.#Državne potpore – Električna energija – Povlaštene tarife – Odluka o pokretanju postupka iz članka 108. stavka 2. UFEU-a – Tužba za poništenje – Akt koji se ne može pobijati – Mjera potpore koja je provedena u cijelosti na dan podnošenja tužbe – Nedopuštenost.#Predmet T‑129/13.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 18. listopada 2016.#August Storck KG protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak opoziva – Verbalni žig Europske unije Fruitfuls – Stvarna uporaba – Članak 51. stavak 2. točka (a) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-367/14.