title: Presuda Suda (treće vijeće) od 17. prosinca 2015.#Timac Agro Deutschland GmbH protiv Finanzamt Sankt Augustin.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Finanzgericht Köln.#Zahtjev za prethodnu odluku – Porezno zakonodavstvo – Porez na dobit – Sloboda poslovnog nastana – Nerezidentna stalna poslovna jedinica – Izbjegavanje dvostrukog oporezivanja izuzimanjem prihoda nerezidentne stalne poslovne jedinice – Uzimanje u obzir gubitaka koje ostvari takva stalna poslovna jedinica – Uračunavanje prethodno odbijenih gubitaka u slučaju prijenosa nerezidentne poslovne jedinice – Konačni gubici.#Predmet C-388/14.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      17. prosinca 2015. (
            *
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Porezno zakonodavstvo — Porez na dobit — Sloboda poslovnog nastana — Nerezidentna stalna poslovna jedinica — Izbjegavanje dvostrukog oporezivanja izuzimanjem prihoda nerezidentne stalne poslovne jedinice — Uzimanje u obzir gubitaka koje ostvari takva stalna poslovna jedinica — Uračunavanje prethodno odbijenih gubitaka u slučaju prijenosa nerezidentne poslovne jedinice — Konačni gubici“
      U predmetu C‑388/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Finanzgericht Köln (Financijski sud u Kölnu, Njemačka), odlukom od 19. veljače 2014., koju je Sud zaprimio 14. kolovoza 2014., u postupku

         Timac Agro Deutschland GmbH

      protiv

         Finanzamt Sankt Augustin,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik drugog vijeća, u svojstvu predsjednika trećeg vijeća, C. Toader, A. Rosas, E. Jarašiūnas i C. G. Fernlund (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: K. Malacek, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 1. srpnja 2015.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Finanzamt Sankt Augustin, U. Strake i H. Brandenberg, u svojstvu agenata,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i K. Petersen, u svojstvu agenata,

               —

               za francusku vladu, D. Colas i J.-S. Pilczer kao i S. Ghiandoni, u svojstvu agenata,

               —

               za austrijsku vladu, C. Pesendorfer, E. Lachmayer i A. Wild kao i M. Klamert, u svojstvu agenata,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, J. Kraehling, u svojstvu agenta, uz asistenciju S. Ford i N. Saundersa, barristers,

               —

               za Europsku komisiju, W. Roels i M. Wasmeier, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 3. rujna 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 49. UFEU‑a.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društva Timac Agro Deutschland GmbH (u daljnjem tekstu: Timac Agro), njemačkog društva kapitala i Finanzamta Sankt Augustin (porezna služba u Sankt Augustinu) u vezi sa, s jedne strane, njegovim uračunavanjem prethodno odbijenih gubitaka nastalih u poreznim razdobljima 1997. i 1998. koje je imala nerezidentna stalna poslovna jedinica tog društva, a sve povodom prijenosa te jedinice na nerezidentno društvo kćer i, s druge strane, u vezi s odbijanjem porezne službe u Sankt Augustinu da uzme u obzir gubitke nastale u poreznim razdobljima od 1999. koje je spomenuta jedinica imala nakon tog prijenosa.

         Pravni okvir

         Njemačko pravo

               3

               Članak 2.a stavak 3. prva do četvrta rečenica Zakona o porezu na prihod (Einkommensteuergesetz, u daljnjem tekstu: EStG), u verziji primjenjivoj na porezna razdoblja 1997. i 1998., predviđa:
               „Ako su sporazumom o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja prihodi od gospodarskih djelatnosti poslovne jedinice smještene u stranoj državi izuzeti od poreza na prihod, gubitak koji se veže za te prihode prema odredbama nacionalnog poreznog prava treba, na zahtjev poreznog obveznika, biti odbijen prilikom izračuna ukupnog iznosa prihoda, dok god ga porezni obveznik može prebiti ili odbiti ako prihodi nisu izuzeti od poreza na prihod i ako je taj gubitak veći od pozitivnih prihoda od gospodarske djelatnosti drugih poslovnih jedinica u istoj stranoj državi koje su tim sporazumom izuzete.
               U slučaju da gubitak time nije prebijen, moguće je odbiti gubitke ako su ispunjeni uvjeti iz članka 10.d.
               Ako su u nekom naknadnom poreznom razdoblju opći prihodi od gospodarskih djelatnosti stalnih poslovnih jedinica smještenih u toj stranoj državi koji su na temelju sporazuma izuzeti od poreza na prihod pozitivni, gubitak odbijen na temelju prve i druge rečenice treba se uračunati u ukupni iznos prihoda izračunatih za tu poreznu godinu.
               Treća rečenica ne primjenjuje se ako porezni obveznik dokaže da se prema odredbama prava strane države koje se na njega primjenjuju ne može općenito zahtijevati prijenos odbitka gubitaka na porezno razdoblje koje nije ono u kojem je do njih došlo.“

               4

               Članak 52. stavak 3. treća i peta rečenica EStG‑a, u verziji primjenjivoj na 2005., navodi:
               „Članak 2.a stavak 3. treća, peta i šesta rečenica, u verziji objavljenoj 16. travnja 1997. (BGBl 1997 I, str. 821.), i dalje se primjenjuje na porezna razdoblja od 1999. do 2008. ako postoji pozitivan prihod u smislu članka 2.a stavka 3. treće rečenice ili ako se stalna poslovna jedinica koja se nalazi u stranoj državi u smislu članka 2.a stavka 4., u verziji iz pete rečenice, pretvori u društvo kapitala, ako se ona prenese ili zatvori. [...] Članak 2.a stavak 4. primjenjiv je u verziji koja je uslijedila nakon poreznih razdoblja od 1999. do 2008.:

                        ,4.

                        Ako se stalna poslovna jedinica koja se nalazi u stranoj državi

                                 1)

                                 pretvori u društvo kapitala ili

                                 2)

                                 uz naknadu ili besplatno prenese ili

                                 3)

                                 zatvori [...], gubitak odbijen na temelju stavka 3. prve i druge rečenice uračunat će se u ukupni iznos prihoda u poreznom razdoblju tijekom kojeg je došlo do promjene, prijenosa ili zatvaranja, analognom primjenom stavka 3. treće rečenice, ako spomenuti gubitak nije uračunat niti će biti uračunat na temelju stavka 3. treće rečenice.'“

         Ugovori o sprečavanju dvostrukog oporezivanja

               5

               Članak 4. stavak 1. Ugovora o sprečavanju dvostrukog oporezivanja u području poreza na prihod i imovinu te poreza na poslovanje i nekretnine sklopljenog 4. listopada 1954. između Savezne Republike Njemačke i Republike Austrije (BGBl. 1955 II, str. 749.), kako je izmijenjen Ugovorom od 8. srpnja 1992. (BGBl. 1994 II, str. 122.), predviđa:
               „Ako neka osoba koja ima boravište u nekoj od država ugovornica prima prihode kao upravitelj ili suupravitelj gospodarskog poduzeća čije se djelatnosti protežu i na područje druge države ugovornice, tada pravo oporezivanja tih prihoda pripada drugoj državi samo ako oni dolaze od stalne poslovne jedinice smještene na njezinu području.“

               6

               Članak 7. stavak 1. Ugovora između Savezne Republike Njemačke i Republike Austrije kojim se želi spriječiti dvostruko oporezivanje u području poreza na prihod i imovinu od 24. kolovoza 2000. (BGBl. 2000 II, str. 734., u daljnjem tekstu: njemačko‑austrijski ugovor) određuje:
               „Dobit poduzeća iz države ugovornice smije se oporezivati samo u toj državi, osim ako poduzeće posluje u drugoj državi ugovornici putem stalne poslovne jedinice koja se nalazi u toj drugoj državi. Ako poduzeće posluje na taj način, dobit poduzeća može se oporezivati u toj drugoj državi ugovornici, ali samo za onaj iznos dobiti koji se može pripisati toj stalnoj poslovnoj jedinici.“

               7

               Članak 23. stavak 1. prva rečenica njemačko‑austrijskog ugovora glasi kako slijedi:
               „Prihod osoba koje su rezidenti u Saveznoj Republici Njemačkoj oporezuje se na sljedeći način:

                        a)

                        iz njemačke porezne osnovice isključeni su prihodi iz Republike Austrije kao i nekretnine smještene u Republici Austriji, koji se prema ovom ugovoru oporezuju u toj državi, osim ako u točki b) niže nije drukčije određeno.“

               8

               Članak 12. pod b) Protokola njemačko‑austrijskog ugovora određuje u vezi s člankom 24. tog ugovora:
               „Kada osobe koje su rezidenti u Saveznoj Republici Njemačkoj nakon poreznog razdoblja 1990. (1989./1990.) u stalnim poslovnim jedinicama smještenima u Austriji ostvare gubitke, u skladu s odredbama iz članka 2.a stavka 3. EStG‑a u obzir se uzimaju gubici ostvareni do poreznog razdoblja 1997. (1996./1997.). Od poreznog razdoblja 1994. ne primjenjuju se uračunavanja na temelju članka 2.a stavka 3. treće rečenice [EStG‑a]. Ako se u skladu s tim odredbama u Saveznoj Republici Njemačkoj ne može primijeniti predviđena porezna olakšica zbog načela pravomoćnosti i ako se postupak određivanja poreza više ne može ponovno otvoriti zbog prekluzije, gubici se mogu uzeti u obzir u Republici Austriji u obliku odbijanja gubitaka. Gubici ostvareni počevši od poreznog razdoblja 1998. (1997./1998.) moraju se prema načelu uzajamnosti uzeti u obzir u državi u kojoj se nalazi poslovna jedinica. Gore navedene odredbe primjenjuju se samo ako to ne dovodi do dvostrukog uzimanja u obzir gubitaka.“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               9

               Timac Agro je njemačko društvo kapitala i dio je francuske grupe. Ono je od 1997. imalo stalnu poslovnu jedinicu u Austriji. Ta poslovna jedinica je 31. kolovoza 2005. uz naknadu prenesena na društvo sa sjedištem u Austriji, a koje pripada istoj grupi društava kao i Timac Agro.

               10

               Pitanje tretiranja gubitaka te nerezidentne stalne poslovne jedinice pojavilo se zbog toga što je ona između 1997. i 2005. ostvarila gubitke u svim poreznim razdobljima, osim u onima koja se odnose na dvije godine: 2000. i 2005.

               11

               Nakon porezne kontrole porezne osnovice za društvo Timac Agro ispravljene su za godine između 1997. i 2004. S jedne strane su gubici stalne poslovne jedinice smještene u Austriji, koji su prvotno odbijeni od prihoda društva Timac Agro za 1997. i 1998., uračunati u oporezivi prihod tog društva za 2005. S druge strane je odbijeno uzimanje u obzir gubitaka te iste stalne poslovne jedinice za poreznu osnovicu društva Timac Agro za godine između 1999. i 2004.

               12

               Timac Agro je, osporavajući te ispravke, podnio tužbu Finanzgerichtu Köln (Financijski sud u Kölnu). U potporu toj tužbi ističe da ni uračunavanje gubitaka koje je 1997. i 1998. ostvarila njegova stalna poslovna jedinica u Austriji ni nemogućnost odbijanja njezinih gubitaka od 1999. do 2004. nisu spojivi sa slobodom poslovnog nastana.

               13

               Što se tiče uračunavanja predmetnih gubitaka, sud koji je uputio zahtjev smatra da Sud još nije riješio pitanje usklađenosti takvog uračunavanja nakon prijenosa nerezidentne stalne poslovne jedinice s pravom Unije.

               14

               Taj sud navodi da, premda su činjenice koje su dovele do presude Krankenheim Ruhesitz am Wannsee‑Seniorenheimstatt (C‑157/07, EU:C:2008:588) djelomično usporedive s činjenicama u predmetu koji se sada pred njim vodi, u toj presudi je ipak bila riječ o uračunavanju gubitaka u oporezivu osnovicu do visine dobiti nerezidentne stalne poslovne jedinice. Suprotno tomu, u glavnom predmetu je do uračunavanja gubitaka došlo zbog prijenosa nerezidentne stalne poslovne jedinice, bez obzira na njezinu moguću dobit.

               15

               U slučaju da Sud presudi da se načela koja proizlaze iz spomenute presude također mogu primijeniti na slučaj kao što je onaj o kojemu je riječ u glavnom predmetu, sud koji je uputio zahtjev se pita mogu li se načela koja se odnose na konačne gubitke koje sud spominje u točkama 55. i 56. presude Marks & Spencer (C‑446/03, EU:C:2005:763) primijeniti na gubitke koji se odnose na porezna razdoblja za 1997. i 1998. godinu, a koji se, s obzirom na to da su uračunati, više ne uzimaju u obzir u Njemačkoj.

               16

               Što se tiče odbijanja da se za porezna razdoblja koja se odnose na godine između 1999. i 2004. uzmu u obzir gubici stalne poslovne jedinice smještene u Austriji, sud koji je uputio zahtjev navodi da je, u skladu s odredbama njemačko‑austrijskog sporazuma, Republika Austrija imala isključivu ovlast oporezovati prihode te poslovne jedinice. Budući da je cilj odredaba tog ugovora sprečavanje dvostrukog oporezivanja, one pokrivaju ne samo dobit već i gubitke. Stoga tužba društva Timac Agro može uspjeti samo ako spomenuti ugovor krši slobodu poslovnog nastana.

               17

               Taj sud se također pita postoje li u glavnom predmetu koji se pred njim vodi konačni gubici u smislu načela navedenih u točkama 55. i 56. presude Marks & Spencer (C‑446/03, EU:C:2005:763). Ističe da sve do tada nije uspio utvrditi kriterije kojima bi se moglo odrediti slučajeve u kojima se ta načela primjenjuju.

               18

               U tim je okolnostima Finanzgericht Köln (Financijski sud u Kölnu) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        1.

                        Treba li članak 49. UFEU‑a tumačiti na način da se protivi odredbi kao što je članak 52. stavak 3. EStG‑a ako je uzrok uračunavanja gubitaka nerezidentne stalne poslovne jedinice, koji su se prije toga uzimali u obzir za smanjenje porezne osnovice, prijenos te stalne poslovne jedinice drugom društvu kapitala koje pripada istoj grupi kao i prenositelj, a ne ostvarenje dobiti?

                        2.

                        Treba li članak 49. UFEU‑a tumačiti na način da se protivi odredbi kao što je članak 23. stavak 1. pod a) njemačko‑austrijskog ugovora, prema kojoj su od porezne osnovice njemačkog poreza izuzeti prihodi iz Austrije oporezivi u Austriji, ako se gubici nastali austrijskoj stalnoj poslovnoj jedinici njemačkog društva kapitala više ne mogu uzeti u obzir u Austriji jer je ona prenesena austrijskom društvu kapitala koje pripada istoj grupi kao i njemačko društvo kapitala?

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               19

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku u biti pita treba li članak 49. UFEU‑a tumačiti na način da mu je protivan porezni sustav države članice, kao što je onaj o kojemu je riječ u glavnom postupku, na temelju kojeg se, u slučaju kada društvo rezidentno u državi članici prenosi stalnu poslovnu jedinicu koja se nalazi u drugoj državi članici nerezidentnom društvu koje je dio iste grupe kao i prvo društvo, na temelju prijenosa poslovne jedinice prethodno odbijeni gubici uračunavaju u oporeziv prihod društva prenositelja kada su, na temelju ugovora o sprečavanju dvostrukog oporezivanja, njezini prihodi izuzeti od oporezivanja u državi članici u kojoj sjedište ima društvo za koje je vezana.

               20

               Valja podsjetiti da za trgovačka društva osnovana sukladno zakonodavstvu neke države članice čije se registrirano sjedište, središnja uprava ili glavno mjesto poslovanja nalazi unutar Europske unije sloboda poslovnog nastana podrazumijeva pravo obavljanja vlastite djelatnosti u drugim državama članicama posredstvom društva kćeri, podružnice ili zastupništva (presuda Nordea Bank Danmark, C‑48/13, EU:C:2014:2087, t. 17. i navedena sudska praksa).

               21

               Premda odredbe Ugovora o FEU‑u koje se odnose na slobodu poslovnog nastana imaju za cilj osigurati povlasticu nacionalnog tretmana u državi članici primateljici, one se također protive tomu da država članica podrijetla postavlja prepreke društvu koje je osnovano u skladu s njezinim zakonima u pogledu uspostavljanja poslovnog nastana u drugoj državi članici, posebice putem stalne poslovne jedinice (presuda Nordea Bank Danmark, C‑48/13, EU:C:2014:2087, t. 18 i navedena sudska praksa).

               22

               Sloboda poslovnog nastana je ugrožena ako na temelju poreznog sustava države članice rezidentno društvo koje ima društvo kćer ili stalnu poslovnu jedinicu u drugoj državi članici ima drukčiji porezni tretman koji je nepovoljniji u odnosu na rezidentno društvo koje ima stalnu poslovnu jedinicu ili društvo kćer u prvoj državi članici (presuda Nordea Bank Danmark, C‑48/13, EU:C:2014:2087, t. 19. i navedena sudska praksa).

               23

               Što se tiče uzimanja u obzir gubitaka nerezidentne stalne poslovne jedinice radi određivanja prihoda i izračunavanja oporezivog prihoda društva za koje je ona vezana, Sud je već presudio da je takvo uzimanje u obzir porezna pogodnost (presuda Nordea Bank Danmark, C‑48/13, EU:C:2014:2087, t. 20. i navedena sudska praksa).

               24

               Osim toga, iz sudske prakse Suda proizlazi da se uračunavanjem takvih gubitaka, do kojeg dolazi samo u slučaju prijenosa nerezidentne stalne poslovne jedinice, lišava takve pogodnosti društvo koje ima stalnu poslovnu jedinicu u državi članici u kojoj ono nema sjedište u odnosu na društvo koje ima stalnu poslovnu jedinicu u istoj državi članici te je stoga nepovoljan tretman (vidjeti u tom smislu presudu Nordea Bank Danmark, C‑48/13, EU:C:2014:2087, t. 21.).

               25

               Iz te sudske prakse također proizlazi da bi takav nepovoljan tretman mogao odvratiti rezidentno društvo od obavljanja djelatnosti putem stalne poslovne jedinice koja se nalazi u državi članici u kojoj nema sjedište pa je prema tome u načelu zabranjeno ograničenje iz odredaba ugovora koje se odnose na slobodu poslovnog nastana (vidjeti u tom smislu presudu Nordea Bank Danmark, C‑48/13, EU:C:2014:2087, t. 22.).

               26

               Takvo ograničenje dopušteno je samo ako se odnosi na situacije koje nisu objektivno usporedive ili ako je opravdano nekim važnim razlogom u općem interesu (presuda Nordea Bank Danmark, C‑48/13, EU:C:2014:2087, t. 23. i navedena sudska praksa).

               27

               Što se tiče usporedivosti navedenih situacija valja podsjetiti da se načelno stalne poslovne jedinice sa sjedištem u drugoj državi članici ne nalaze u situaciji koja se može usporediti s rezidentnim stalnim poslovnim jedinicama u pogledu mjera koje ta država članica propisuje radi izbjegavanja ili ublažavanja dvostrukog oporezivanja dobiti rezidentnog društva (presuda Nordea Bank Danmark, C‑48/13, EU:C:2014:2087, t. 24.).

               28

               Ipak, Savezna Republika Njemačka je priznajući odbijanje gubitaka stalne poslovne jedinice koja se nalazi u Austriji dodijelila poreznu pogodnost rezidentnom društvu za koje se ona veže, isto kao da je spomenuta stalna poslovna jedinica smještena u Njemačkoj, i stoga ju je izjednačila s rezidentnim stalnim poslovnim jedinicama u pogledu odbitka gubitaka (vidjeti u tom smislu presude Krankenheim Ruhesitz am Wannsee‑Seniorenheimstatt, C‑157/07, EU:C:2008:588, t. 35. i Nordea Bank Danmark, C‑48/13, EU:C:2014:2087, t. 24.). U tim okolnostima je posljedično situacija rezidentnog društva koje ima stalnu poslovnu jedinicu u Austriji usporediva sa situacijom rezidentnog društva koje ima stalnu poslovnu jedinicu u Njemačkoj.

               29

               Stoga se navedeno ograničenje može opravdati samo važnim razlozima u općem interesu. U tom je slučaju nadalje bitno da ograničenje bude prikladno za osiguranje ostvarenja zadanog cilja i da ne prelazi ono što je nužno za njegovo postizanje (presuda Nordea Bank Danmark, C‑48/13, EU:C:2014:2087, t. 25. i navedena sudska praksa).

               30

               Savezna Republika Njemačka ističe da su i prihodi koje je ostvarila stalna poslovna jedinica u Austriji i prihodi ostvareni tijekom razdoblja kada je stalna poslovna jedinica bila vezana za društvo sa sjedištem u Njemačkoj te oni ostvareni u trenutku njezina prijenosa izuzeti od oporezivanja u Njemačkoj, s obzirom na to da u skladu s njemačko‑austrijskim ugovorom nadležnost za njihovo oporezivanje pripada Republici Austriji.

               31

               Ta država članica pojašnjava da uračunavanje o kojemu je riječ u glavnom postupku odgovara iznosu prethodno odbijenih gubitaka. Takvo uračunavanje je stoga porezni prijeboj dobiti rezidentnog društva koja nije prethodno oporezovana.

               32

               Osim toga, porezni sustav o kojemu je riječ u glavnom postupku ima za cilj spriječiti to da porezni obveznici izbjegnu sustav uračunavanja pomoću fiksnih prodajnih cijena koje su niže od tržišnih ili pomoću drugih namještanja te spriječiti naknadno oporezivanje.

               33

               Savezna Republika Njemačka smatra da je porezni sustav o kojemu je riječ u glavnom postupku stoga opravdan važnim razlogom u općem interesu koji je vezan za nužnost osiguranja ujednačene raspodjele ovlasti oporezivanja između država članica, razlogom vezanim za koherentnost poreznih sustava te onim vezanim za sprečavanje izbjegavanja poreza.

               34

               Što se najprije tiče nužnosti očuvanja ujednačene raspodjele ovlasti oporezivanja između država članica, valja podsjetiti da je riječ o legitimnom cilju koji je Sud priznao, a koji može učiniti nužnim to da se na gospodarske djelatnosti društava sa sjedištem u nekoj od spomenutih država članica, i u pogledu dobiti i u pogledu gubitaka, primjenjuju samo porezna pravila te države članice (presuda K, C‑322/11, EU:C:2013:716, t. 50. i navedena sudska praksa).

               35

               Kao što je Sud već istaknuo, svrha tog cilja jest među ostalim očuvati simetriju između prava oporezivanja dobiti i mogućnosti odbijanja gubitaka, osobito radi sprečavanja toga da porezni obveznik slobodno odabere državu članicu u kojoj želi prijaviti tu dobit ili te gubitke (presuda K, C‑322/11, EU:C:2013:716, t. 51. i navedena sudska praksa).

               36

               U glavnom predmetu, Savezna Republika Njemačka se zbog neprimjene njemačko‑austrijskog ugovora pozvala na pravo oporezivanja prihoda koje je ostvarila stalna poslovna jedinica smještena u Austriji koja je vezana za društvo sa sjedištem u Njemačkoj.

               37

               Međutim, primjena tog ugovora dovela je do toga da Savezna Republika Njemačka nad tim prihodima nije izvršila nijednu poreznu ovlast. Stoga bi oduzimanje mogućnosti Saveznoj Republici Njemačkoj da u oporeziv prihod rezidentnog društva uračuna prethodno odbijene gubitke na temelju stalne poslovne jedinice smještene u Austriji, u slučaju njezina prijenosa, tom društvu omogućilo da slobodno izabere državu članicu u kojoj ih želi prijaviti (vidjeti u tom smislu presudu Lidl Belgium, C‑414/06, EU:C:2008:278, t. 34.).

               38

               U tim okolnostima, uračunavanje o kojemu je riječ u glavnom postupku omogućuje očuvanje simetrije između prava oporezivanja dobiti i mogućnosti odbijanja gubitaka te time i osiguranje uravnotežene raspodjele ovlasti oporezivanja među dotičnim državama članicama.

               39

               Što se nadalje tiče opravdanja koje se temelji na nužnosti očuvanja koherentnosti nacionalnog poreznog sustava, valja podsjetiti da je i tu riječ o legitimnom cilju koji je Sud priznao. Da bi argument utemeljen na takvom opravdanju mogao biti uspješan, potrebno je pokazati postojanje izravne veze između porezne pogodnosti u pitanju i prijeboja te pogodnosti s pojedinim poreznim predujmom, dok se izravnost te veze mora ocijeniti u odnosu na cilj propisa u pitanju (presuda K, C‑322/11, EU:C:2013:716, t. 65. i 66.).

               40

               Sud je u okviru uračunavanja prethodno odbijenih gubitaka nerezidentne stalne poslovne jedinice pojasnio da se njihovo uračunavanje ne može odvojiti od njihova ranijeg uzimanja u obzir. Tako je smatrao da to uračunavanje, u slučaju kada društvo koje ima stalnu poslovnu jedinicu u državi članici u kojoj nije njegovo sjedište a s obzirom na koju država članica rezidentnosti tog društva nema nikakvo pravo oporezivanja, ima simetričnu logiku. Dakle, postojala je izravna, osobna i stvarna veza između dvaju elemenata poreznog mehanizma, s obzirom na to da je spomenuto uračunavanje dodatni element nerazdvojiv od prethodno odobrenog odbitka (vidjeti u tom smislu presudu Krankenheim Ruhesitz am Wannsee‑Seniorenheimstatt, C‑157/07, EU:C:2008:588, t. 42.).

               41

               U glavnom predmetu je dovoljno utvrditi da, s obzirom na to da Savezna Republika Njemačka nema nikakvo pravo oporezivanja u pogledu prihoda koje je ostvarila stalna poslovna jedinica smještena u Austriji, uračunavanje predmetnih gubitaka u oporeziv prihod rezidentnog društva za koje je vezana ima simetričnu logiku te je dodatni element nerazdvojiv od prethodno odobrenog odbitka. Stoga je porezni sustav kao što je onaj o kojemu je riječ u glavnom postupku također opravdan nužnošću jamčenja koherentnosti njemačkog poreznog sustava.

               42

               Naposljetku, što se tiče cilja koji se odnosi na sprečavanje izbjegavanja poreza, valja utvrditi da je riječ o cilju kojim je moguće opravdati ograničenje slobode poslovnog nastana koju jamči Ugovor. U skladu sa sudskom praksom Suda, da bi argument koji se temelji na tom opravdanju mogao uspjeti, posebna svrha takvog ograničenja mora biti sprečavanje stvaranja potpuno umjetnih konstrukcija bez ikakve veze s ekonomskom stvarnošću s ciljem izbjegavanja plaćanja poreza koji se uobičajeno mora platiti na dobit iz djelatnosti koje su obavljane na nacionalnom teritoriju (presuda K, C‑322/11, EU:C:2013:716, t. 61. i navedena sudska praksa).

               43

               Što se tiče relevantnosti spomenutog opravdanja u pogledu okolnosti kao što su one u glavnom postupku, valja priznati da postoji opasnost da grupa društava organizira svoje djelatnosti na način da od prihoda oporezivog u Njemačkoj odbije gubitke koje ima stalna poslovna jedinica u Austriji koja posluje s gubicima te, jednom kada ta poslovna jedinica počne poslovati s dobiti, svoje djelatnosti prenese s potonje na drugo društvo iz iste grupe koje je porezni obveznik u drugoj državi članici.

               44

               Dakle, predmetni porezni sustav je, time što u oporezivi prihod društva prenositelja smještenog u Njemačkoj, a koji je prenio stalnu poslovnu jedinicu smještenu u Austriji, uračunava na taj način odbijene gubitke, takav da sprečava prakse čiji je cilj izbjegavanje plaćanja poreza koji se uobičajeno mora platiti na dobit iz djelatnosti koje su obavljane na njemačkom državnom području.

               45

               Uzimajući u obzir ta razmatranja, valja utvrditi da porezni sustav kao što je onaj o kojemu je riječ u glavnom postupku može biti opravdan važnim razlozima u općem interesu koji su vezani za nužnost osiguranja uravnotežene raspodjele ovlasti oporezivanja između Savezne Republike Njemačke i Republike Austrije kao i koherentnosti njemačkog poreznog sustava te sprečavanja porezne utaje.

               46

               Međutim, još valja utvrditi prelazi li takav sustav ono što je nužno za ostvarivanje tih ciljeva.

               47

               Najprije valja podsjetiti da se zahtjevi uravnotežene raspodjele ovlasti oporezivanja i porezne koherentnosti preklapaju (presuda National Grid Indus, C‑371/10, EU:C:2011:785, t. 80.). Osim toga, ciljevi očuvanja uravnotežene raspodjele ovlasti oporezivanja između država članica i sprečavanja izbjegavanja poreza su povezani (presuda Oy AA, C‑231/05, EU:C:2007:439, t. 62. i navedena sudska praksa).

               48

               Što se tiče proporcionalnosti poreznog sustava o kojemu je riječ u glavnom postupku, valja podsjetiti da se ciljem uravnotežene raspodjele ovlasti oporezivanja želi očuvati simetrija između prava na oporezivanje dobiti i mogućnosti odbijanja gubitaka. Za njezino očuvanje nužno je da se odbijeni gubitci stalne poslovne jedinice mogu kompenzirati oporezivanjem dobiti te poslovne jedinice koju ona ostvari u okviru porezne nadležnosti dotične države članice, to jest i dobiti ostvarene tijekom cijelog razdoblja u kojem je navedena poslovna jedinica ovisila o rezidentnom društvu i dobiti ostvarene u trenutku njezina prijenosa (presuda Nordea Bank Danmark, C‑48/13, EU:C:2014:2087, t. 32. i 33.).

               49

               Takav prijeboj osim toga može osigurati poreznu koherentnost s obzirom na to da je on dodatni element nerazdvojiv od prethodnog uzimanja u obzir gubitaka (vidjeti u tom smislu presudu Krankenheim Ruhesitz am Wannsee‑Seniorenheimstatt, C‑157/07, EU:C:2008:588, t. 54.).

               50

               Nadalje, valja utvrditi da spomenuti prijeboj također može spriječiti poreznu utaju s obzirom na to da se njime smanjuje opasnost od izbjegavanja plaćanja poreza koji se uobičajeno mora platiti u rezidentnoj državi članici društva za koje je vezana stalna poslovna jedinica.

               51

               U glavnom predmetu je nesporno da su i prihodi koje je ostvarila stalna poslovna jedinica smještena u Austriji, a koja pripada društvu sa sjedištem u Njemačkoj, i prihodi ostvareni prije njezina prijenosa kao i oni ostvareni u trenutku tog prijenosa izuzeti od poreza u Njemačkoj. Iz toga slijedi da se prethodno odbijeni gubici na temelju prenesene poslovne jedinice ne mogu kompenzirati oporezivanjem njezinih prihoda. Stoga je njihovo uračunavanje u oporeziv prihod društva prenositelja mjera proporcionalna zadanim ciljevima, to jest očuvanju uravnotežene raspodjele ovlasti za oporezivanje, nužnosti osiguranja porezne koherentnosti kao i sprečavanja izbjegavanja poreza.

               52

               Naposljetku, kako bi se odgovorilo na pitanje suda koji je uputio zahtjev u pogledu načela koja se odnose na konačne gubitke navedene u točkama 55. i 56. presude Marks & Spencer (C‑446/03, EU:C:2005:763), valja pojasniti da utvrđenje što se tiče proporcionalnosti uračunavanja o kojemu je riječ u glavnom postupku ipak ne znači da država članica rezidentnosti društva prenositelja ne mora poštovati načela navedena u spomenutim točkama, s obzirom na to da uračunavanje ne utječe na kvalifikaciju dotičnog gubitka.

               53

               Budući da je rezidentno društvo prenositelj dokazalo da su uračunati gubici konačni gubici u smislu točke 55. presude Marks & Spencer (C‑446/03, EU:C:2005:763), protivno je članku 49. UFEU‑a isključiti mogućnost tom društvu da od svoje u državi članici rezidentnosti oporezive dobiti odbije gubitke koje je imala njegova nerezidentna poslovna jedinica (presuda Komisija/Ujedinjena Kraljevina, C‑172/13, EU:C:2015:50, t. 27.).

               54

               Što se tiče konačnosti gubitka, na prvom mjestu valja podsjetiti da on ne proizlazi iz činjenice da država članica u kojoj se nalazi stalna poslovna jedinica isključuje bilo kakvu mogućnost prijenosa gubitaka (presuda Komisija/Ujedinjena Kraljevina,C‑172/13, EU:C:2015:50, t. 33.).

               55

               Na drugom mjestu, spomenuta konačnost može se utvrditi samo ako spomenuta stalna poslovna jedinica više ne prima prihode u državi članici u kojoj se nalazi jer ako ona nastavi primati prihode, makar i minimalne, postoji mogućnost da se ostvareni gubici još mogu prebiti s budućom dobiti koju u toj državi članici ostvari sama poslovna jedinica ili netko treći (presuda Komisija/Ujedinjena Kraljevina, C‑172/13, EU:C:2015:50, t. 36. i navedena sudska praksa).

               56

               Što se tiče predmetnih gubitaka, Republika Austrija je navela da u Austriji nisu iskorištene sve mogućnosti za njihovo uzimanje u obzir.

               57

               Međutim, na sudu je koji je uputio zahtjev da utvrdi je li Timac Agro doista podnio dokaz o konačnosti dotičnih gubitaka.

               58

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 49. UFEU‑a valja tumačiti na način da mu nije protivan porezni sustav države članice, kao što je onaj o kojemu je riječ u glavnom postupku, na temelju kojeg se, u slučaju kada društvo rezidentno u državi članici prenosi stalnu poslovnu jedinicu koja se nalazi u drugoj državi članici nerezidentnom društvu koje je dio iste grupe kao i prvo društvo, na temelju prijenosa poslovne jedinice prethodno odbijeni gubici uračunavaju u oporeziv prihod društva prenositelja kada su, na temelju ugovora o sprečavanju dvostrukog oporezivanja, njezini prihodi izuzeti od oporezivanja u državi članici u kojoj sjedište ima društvo za koje je vezana.

         Drugo pitanje

               59

               Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da se u Njemačkoj, za razliku od poreznih razdoblja koja se odnose na 1997. i 1998., gubici nerezidentne stalne poslovne jedinice, u slučaju kada država članica u kojoj se nalazi ima isključivu nadležnost oporezivanja njezina prihoda, od poreznog razdoblja za 1999. nakon izmjene njemačkog poreznog sustava više ne uzimaju u obzir.

               60

               Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje također proizlazi da na temelju njemačko‑austrijskog ugovora ta nadležnost pripada Republici Austriji.

               61

               Stoga valja smatrati da svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku u biti pita treba li članak 49. UFEU‑a tumačiti na način da mu je protivan porezni sustav države članice, kao što je onaj o kojemu je riječ u glavnom postupku, koji, u slučaju kada društvo rezidentno u državi članici prenosi stalnu poslovnu jedinicu koja se nalazi u drugoj državi članici nerezidentnom društvu koje je dio iste grupe kao i prvo društvo, isključuje mogućnost da rezidentno društvo u svoju oporezivu osnovicu uračuna gubitke prenesene poslovne jedinice kada, na temelju ugovora o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja, isključiva nadležnost oporezivanja njezina prihoda pripada državi članici u kojoj se nalazi.

               62

               U tom pogledu valja podsjetiti da, s jedne strane, porezni sustav koji dopušta uzimanje u obzir gubitaka stalne poslovne jedinice smještene na državnom području dotične države članice radi utvrđivanja prihoda i izračuna oporezivog prihoda rezidentnog društva za koje je vezana stvara poreznu pogodnost i, s druge strane, da odbijanje priznavanja te pogodnosti kada gubici dolaze od stalne poslovne jedinice smještene u državi članici u kojoj nije sjedište tog društva može odvratiti rezidentno društvo od obavljanja djelatnosti putem stalne poslovne jedinice smještene u drugoj državi članici i stoga čini odredbama Ugovora načelno zabranjeno ograničenje slobode poslovnog nastana (vidjeti u tom smislu presudu Lidl Belgium, C‑414/06, EU:C:2008:278, t. 23. do 26.).

               63

               U skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 26. ove presude, takvo ograničenje dopušteno je samo ako se odnosi na situacije koje nisu objektivno usporedive ili ako je opravdano nekim važnim razlogom u općem interesu.

               64

               Što se tiče usporedivosti navedenih situacija, kao što je rečeno u točki 27. ove presude, stalna poslovna jedinica smještena u drugoj državi članici načelno se ne nalazi u situaciji koja se može usporediti s rezidentnom stalnom poslovnom jedinicom u pogledu mjera koje država članica propisuje radi izbjegavanja ili ublažavanja dvostrukog oporezivanja dobiti rezidentnog društva.

               65

               U ovom slučaju valja zaključiti da s obzirom na to da Savezna Republika Njemačka nema nikakvu nadležnost nad prihodima takve stalne poslovne jedinice i da odbijanje tih gubitaka više nije dopušteno u Njemačkoj, situacija stalne poslovne jedinice smještene u Austriji nije u pogledu mjera koje Savezna Republika Njemačka propisuje radi izbjegavanja ili ublažavanja dvostrukog oporezivanja dobiti rezidentnog društva usporediva s onom stalne poslovne jedinice smještene u Njemačkoj (vidjeti u tom smislu presudu Nordea Bank Danmark, C‑48/13, EU:C:2014:2087, t. 24. i navedenu sudsku praksu).

               66

               U tim okolnostima na drugo pitanje valja odgovoriti da članak 49. UFEU‑a treba tumačiti na način da mu nije protivan porezni sustav države članice, kao što je onaj o kojemu je riječ u glavnom postupku, koji, u slučaju kada društvo rezidentno u državi članici prenosi stalnu poslovnu jedinicu koja se nalazi u drugoj državi članici nerezidentnom društvu koje je dio iste grupe kao i prvo društvo, isključuje mogućnost da rezidentno društvo u svoju oporezivu osnovicu uračuna gubitke prenesene poslovne jedinice kada, na temelju ugovora o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja, isključiva nadležnost oporezivanja njezina prihoda pripada državi članici u kojoj se nalazi.

         Troškovi

               67

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 49. UFEU‑a treba tumačiti na način da mu nije protivan porezni sustav države članice, kao što je onaj o kojemu je riječ u glavnom postupku, na temelju kojeg se, u slučaju kada društvo rezidentno u državi članici prenosi stalnu poslovnu jedinicu koja se nalazi u drugoj državi članici nerezidentnom društvu koje je dio iste grupe kao i prvo društvo, na temelju prijenosa poslovne jedinice prethodno odbijeni gubici uračunavaju u oporeziv prihod društva prenositelja kada su, na temelju ugovora o sprečavanju dvostrukog oporezivanja, njezini prihodi izuzeti od oporezivanja u državi članici u kojoj sjedište ima društvo za koje je vezana.

                           2.

                           Članak 49. UFEU‑a treba tumačiti na način da mu nije protivan porezni sustav države članice, kao što je onaj o kojemu je riječ u glavnom postupku, koji, u slučaju kada društvo rezidentno u državi članici prenosi stalnu poslovnu jedinicu koja se nalazi u drugoj državi članici nerezidentnom društvu koje je dio iste grupe kao i prvo društvo, isključuje mogućnost da rezidentno društvo u svoju oporezivu osnovicu uračuna gubitke prenesene poslovne jedinice kada, na temelju ugovora o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja, isključiva nadležnost oporezivanja njezina prihoda pripada državi članici u kojoj se nalazi.

                     Potpisi

            (
            *
         )   Jezik postupka: njemački


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 3. listopada 2013.#Donal Brady protiv Environmental Protection Agency.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Supreme Court (Irska).#Okoliš – Direktiva 75/442/EEZ – Gnojnica proizvedena i uskladištena na postrojenju za uzgoj svinja dok ne bude ustupljena poljoprivrednicima koji se njome služe kao gnojivom na svojim zemljištima – Označavanje kao ‚otpad’ ili kao ‚nusproizvod’ – Uvjeti – Teret dokazivanja – Direktiva 91/676/EEZ – Neprenošenje – Osobna odgovornost proizvođača u pogledu poštovanja poljoprivrednika prava Unije u području gospodarenja otpadom i gnojivima.#Predmet C-113/12.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      3. listopada 2013. (
            *1
         )
      „Okoliš — Direktiva 75/442/EEZ — Gnojnica proizvedena i uskladištena na postrojenju za uzgoj svinja dok ne bude ustupljena poljoprivrednicima koji se njome služe kao gnojivom na svojim zemljištima — Označavanje kao ‚otpad’ ili kao ‚nusproizvod’ — Uvjeti — Teret dokazivanja — Direktiva 91/676/EEZ — Neprenošenje — Osobna odgovornost proizvođača u pogledu poštovanja poljoprivrednika prava Unije u području gospodarenja otpadom i gnojivima“
      U predmetu C‑113/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a koji je uputio Supreme Court (Irska) odlukom od 23. veljače 2012., koju je Sud zaprimio 1. ožujka 2012., u postupku

         Donal Brady

      protiv

         Environmental Protection Agency,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, J. Malenovský, U. Lõhmus, M. Safjan i A. Prechal (izvjestiteljica), suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
      tajnik: L. Hewlett, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 27. veljače 2013.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za D. Bradyja, A. Collins, SC, i D. Gearty, solicitor,

               —

               za Environmental Protection Agency, A. Doyle, solicitor, N. Butler, SC, i S. Murray, BL,

               —

               za francusku vladu, G. de Bergues i S. Menez, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, K. Mifsud‑Bonnici i D. Düsterhaus te A. Alcover San Pedro, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 16. svibnja 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive Vijeća 75/442/EEZ od 15. srpnja 1975. o otpadu (SL L 194, str. 39.), kako je izmijenjena Odlukom Komisije 96/350/EZ od 24. svibnja 1996. (SL L 135, str. 32.) (u daljnjem tekstu: Direktiva 75/442).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između D. Bradyja i Environmental Protection Agency (u daljnjem tekstu: AZO) u pogledu određenih uvjeta za odobrenje proširenja farme za uzgoj svinja koje je to upravno tijelo dodijelilo D. Bradyju.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Direktiva 75/442

               3

               Direktiva 75/442 stavljena je izvan snage i zamijenjena Direktivom 2006/12/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 5. travnja 2006. o otpadu (SL L 114, str. 9.), koja je zatim stavljena izvan snage i zamijenjena Direktivom 2008/98/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 19. studenoga 2008. o otpadu i stavljanju izvan snage određenih direktiva (SL L 312, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 34., str. 99.). Međutim, s obzirom na datum kada je dodijeljeno odobrenje o kojem je riječ u glavnom postupku, na njega se i dalje primjenjuje Direktiva 75/442.

               4

               U članku 1. točki (a) prvom stavku Direktive 75/442 utvrđeno je:
               „U smislu ove direktive:

                        (a)

                           ‚otpad’ je svaka tvar ili predmet u kategorijama navedenima u Prilogu I. koji posjednik odbacuje, namjerava ili mora odbaciti.” [neslužbeni prijevod]

               5

               U članku 1. točki (a) drugom stavku Direktive 75/442 Komisiji Europskih zajednica povjerena je zadaća sastavljanja „popisa otpada koji pripada kategorijama navedenima u Prilogu I.”. [neslužbeni prijevod] Odlukom 94/3/EZ od 20. prosinca 1993. (SL 1994., L 5, str. 15.) Komisija je sastavila takav popis (u daljnjem tekstu: Europski katalog otpada) na kojem se osobito nalaze, među „otpadom iz primarne poljoprivredne proizvodnje”, „životinjske fekalije, urin i gnoj (uključujući i onečišćenu slamu) te otpadne vode, koje se posebno skupljaju i obrađuju izvan mjesta njihova nastanka”.

               6

               Članak 1. točke (b) i (c) Direktive 75/442 sadržavale su sljedeće definicije:

                        „(b)

                           ‚proizvođač’ je svaka osoba od čije djelatnosti nastaje otpad […]

                        (c)

                           ‚posjednik’ je proizvođač otpada ili fizička ili pravna osoba koja posjeduje otpad”. [neslužbeni prijevod]

               7

               Člankom 2. stavkom 1. točkom (b) podtočkom iii. navedene direktive propisano je:
               „Iz područja primjene ove direktive isključeni su:
               [...]

                        (b)

                        ako ih već uređuje drugo zakonodavstvo:
                        [...]

                                 iii.

                                 lešine i sljedeći poljoprivredni otpad: fekalne i druge prirodne neopasne tvari koje se upotrebljavaju u poljoprivrednom uzgoju”. [neslužbeni prijevod]

               8

               Člankom 4. Direktive 75/442 bilo je predviđeno:
               „Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi osigurale da je otpad oporabljen ili zbrinut na način kojim se ne ugrožava zdravlje ljudi i ne primjenjuju postupci ili metode koje štete okolišu, a posebno:

                        —

                        ne ugrožava voda, zrak ili tlo te biljke i životinje,

                        —

                        ne uzrokuju neugodnosti u pogledu buke ili neugodnih mirisa,

                        —

                        bez štetnih utjecaja na krajolik ili mjesta od posebnog interesa.

                  Države članice mogu uz to poduzeti potrebne mjere radi zabrane ostavljanja (odbacivanja) i divljeg odlaganja otpada te nekontroliranoga zbrinjavanja otpada.” [neslužbeni prijevod]

               9

               Člankom 8. te direktive propisano je:
               „Države članice donose potrebne mjere kako bi se osiguralo da svaki posjednik otpada:

                        —

                        svoj otpad preda privatnom ili javnom sakupljaču otpada ili poduzeću koje obavlja postupke predviđene u prilozima II. A ili II. B
                        ili

                        —

                        samostalno oporabi ili zbrine otpad u skladu s odredbama ove direktive.“” [neslužbeni prijevod]

               10

               Člankom 10. Direktive 75/442 precizirano je da sve ustanove i poduzeća koji obavljaju postupke oporabe otpada navedene u prilozima II. B navedenoj direktivi moraju ishoditi dozvolu od nadležnog tijela.

               11

               Među tako navedenim postupcima u Prilogu II. B, pod točkom R 10. nalazilo se „primjena na tlo u svrhu poljoprivrednog ili ekološkog poboljšanja”.

               12

               U skladu s odredbama članka 11. stavaka 1. i 2. Direktive 75/442:
               „1.   [...] od odobrenja iz članka [...] 10. mogu biti izuzete:
               [...]

                        (b)

                        ustanove ili poduzeća koja oporabljaju otpad.

                  Ova je iznimka primjenjiva samo ako su:

                        —

                        nadležna tijela donijela opća pravila za svaku vrstu djelatnosti, odredivši vrste i količine otpada te uvjete koji su potrebni kako bi se djelatnost izuzela od odobrenja
                        i

                        —

                        vrste i količine otpada te načini […] oporabe takvi da se poštuju uvjeti iz članka 4.

                  2.   Ustanove ili poduzeća iz stavka 1. podliježu registraciji pri nadležnim tijelima.”

         Direktiva 91/676/EEZ

               13

               Uvodna izjava 6. Direktive Vijeća 91/676/EEZ od 12. prosinca 1991. o zaštiti voda od onečišćenja uzrokovanog nitratima iz poljoprivrednih izvora (SL L 375, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 6., str. 6.) glasi:
               „budući da je [...] radi zaštite zdravlja ljudi, živih resursa i ekosustava voda te radi osiguranja ostalih zakonitih upotreba voda, potrebno smanjiti onečišćenje voda uzrokovano ili izazvano nitratima iz poljoprivrednih izvora i spriječiti daljnje onečišćenje; budući da je, u tu svrhu, potrebno poduzeti mjere u vezi sa skladištenjem i primjenom u tlu svih dušikovih spojeva, i u vezi s određenim postupcima gospodarenja tlom”.

               14

               U skladu s odredbama članka 3. stavaka 1. i 2. Direktive 91/676:
               „1.   Onečišćene vode i vode kojima prijeti onečišćenje ako se ne poduzme djelovanje sukladno članku 5. države članice utvrđuju prema kriterijima utvrđenima u Prilogu I.
               2.   [...] države članice proglašavaju ranjivim zonama sva poznata područja na svojim državnim područjima s kojih se odvija odvodnjavanje u vode određene stavkom 1. i koja doprinose onečišćenju. [...]”

               15

               Člankom 4. stavkom 1. točkom (a) navedene direktive predviđeno je da su, s ciljem osiguranja opće razine zaštite svih voda od onečišćenja, države članice dužne odrediti jedan kodeks ili više kodeksa dobre poljoprivredne prakse, koje će poljoprivrednici dobrovoljno primjenjivati, a koji će sadržavati barem odredbe o stavkama spomenutima u Prilogu II.A navedenoj direktivi. Elementi sadržani u navedenoj točki A. osobito se odnose na razdoblja u kojima nije prikladno primjenjivati gnojivo na tlo, na uvjete primjene na tlu ovisno o vrsti i stanju tla ili o tome u kolikoj su blizini vodenih tokova, na kapacitet i izradu spremnika za stajsko gnojivo te na postupke primjene.

               16

               U skladu s člankom 5. stavcima 1. i 4. Direktive 91/676, države članice dužne su donijeti programe djelovanja u vezi s proglašenim ranjivim zonama koji moraju obvezno sadržavati mjere iz Priloga III. i mjere propisane u kodeksima dobre poljoprivredne prakse, osim mjera koje se zamjenjuju mjerama u ovom prilogu. Mjere iz navedenog Priloga III. moraju, kao što iz njega proizlazi, sadržavati osobito pravila za razdoblja u kojima je zabranjena upotreba određenih vrsta gnojiva, za kapacitet spremnika stajskoga gnojiva, za ograničenje upotrebe gnojiva kako bi se osigurala uravnotežena količina dušika u tlu te za najveće količine stajskog gnojiva koje se mogu upotrijebiti s obzirom na udjel dušika koji sadržavaju.

         Irsko pravo

               17

               Zakon o gospodarenju otpadom iz 1996. (Waste Management Act, 1996, u daljnjem tekstu: Zakon iz 1996.) donesen je kako bi se osiguralo prenošenje Direktive 75/442. Člankom 4. stavkom 1. tog zakona propisano je:
               „U okviru ovog zakona ‚otpad’ znači svaka tvar ili predmet u kategorijama navedenima u Prvom prilogu ili koji je u relevantnom trenutku naveden u Europskom katalogu otpada i koji posjednik odbacuje, namjerava ili mora odbaciti; osim toga, smatra se da je svaka stvar koju netko odbacuje kao otpad ili se na drugi način prema njoj odnosi kao prema otpadu otpad, osim ako se ne dokaže suprotno.”

               18

               Članak 51. stavak 2. točka (a) Zakona iz 1996. glasi:
               „Ne dovodeći u pitanje točku (b), dozvola za zbrinjavanje otpada [...] ne zahtijeva se za oporabu [...]:
               [...]

                        iii.

                        fekalnih tvari životinjskog ili peradarskog podrijetla kao što su stajsko gnojivo ili gnojnice [...]”

               19

               Člankom 52. Zakona iz 1992., kojim je osnovana Agencija za zaštitu okoliša (Environmental Protection Agency Act 1992., u daljnjem tekstu: Zakon iz 1992.), propisano je:
               „1.   [...] zadaće [AZO‑a] uključuju:

                        (a)

                        dodjelu odobrenja te regulaciju i kontrolu djelatnosti radi zaštite okoliša,

                  [...]
               2.   U vršenju svojih zadaća [AZO]:
               [...]

                        (b)

                        vodi računa o potrebi postizanja visoke razine zaštite okoliša i promicanja održivog razvoja, postupaka i mehanizama koji su prihvatljivi za okoliš,

                  [...]”

               20

               Sud koji je uputio zahtjev tvrdi da, iako je Zakonom iz 1992. uspostavljen sustav odobrenja koji u određenim pogledima nalikuje sustavu predviđenom Direktivom Vijeća 96/61/EZ od 24. rujna 1996. o integriranom sprečavanju i kontroli onečišćenja (SL L 257, str. 26.), ta je direktiva u irsko pravo prenesena tek 2003., tako da odobrenje o kojem je riječ u glavnom postupku nije bilo izdano na temelju nacionalnih mjera donesenih radi prijenosa te direktive.

               21

               Navedeni sud usto ističe da na datum izdavanja navedenog odobrenja Direktiva 91/676 još nije bila prenesena u irsko pravo te da upotreba stajskog gnojiva kao gnojiva na poljoprivrednim zemljištima nije bila propisana nijednim drugim nacionalnim zakonodavstvom.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               22

               D. Brady upravlja poduzećem za intenzivan uzgoj svinja koje raspolaže s približno 2000 krmača.

               23

               D. Brady podnio je 9. ožujka 1998. zahtjev za odobrenje proširenja svoje farme, u kojem je naveo da je na predmetnoj farmi izgradio spremnike čiji mu kapacitet omogućuje skladištenje godišnje proizvedene količine gnojnice te da je s raznim proizvođačima sklopio sporazume u skladu s kojima se oni obvezuju kupovati gnojnicu kako bi je upotrebljavali kao gnojivo na svojim zemljištima.

               24

               Odobrenjem koje mu je odlukom od 22. listopada 1999. izdao AZO predviđeno je osobito da je D. Brady dužan pobrinuti se da proizvođači kojima isporučuje gnojnicu istu upotrebljavaju strogo u skladu s uvjetima navedenima u tom odobrenju.

               25

               U prilog tužbi koju je protiv navedene odluke podnio pred High Court, D. Brady naveo je, s jedne strane, da gnojnica o kojoj je riječ u glavnom postupku ne predstavlja „otpad” u smislu Direktive 75/442 i Zakona iz 1996., već nusproizvod njegova rada koji on stavlja na tržište kao gnojivo, tako da AZO na temelju Zakona iz 1992. nema ovlast uređivati zbrinjavanje ili oporabu te gnojnice na načine predviđene spornim odobrenjem.

               26

               S druge strane, prema tvrdnjama D. Bradyja, AZO nema osnove da mu pod prijetnjom kaznenih sankcija naloži obvezu, koju je nemoguće ispuniti, da nadzire način na koji drugi proizvođači upotrebljavaju gnojnicu koju im on prodaje, tim više što je Europska unija donijela poseban propis namijenjen regulaciji primjene stajskog gnojiva kao gnojiva, odnosno Direktivu 91/676.

               27

               U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev navodi da je D. Brady u prilog svojoj tužbi tvrdio da će na temelju uvjeta povezanih s gospodarenjem otpadom, koji su sadržani u spornom odobrenju, osobito biti dužan:
               „[...]

                        (c)

                        osigurati da kupac gnojiva neće upotrebljavati gnojivo na zemljištima koja nisu u njegovu posjedu, vlasništvu ili pod njegovim nadzorom;

                        (d)

                        osigurati da se ta gnojiva ne izlijevaju na zemljišta koja primaju otpad za gnojivo podrijetlom iz drugih izvora koji nisu obuhvaćeni Planom gospodarenja hranjivim tvarima, osim ako nije sklopljen sporazum s AZO‑om;

                        (e)

                        unaprijed dogovoriti plan gospodarenja hranjivim tvarima za zemljišta koja nisu njegova te koja obrađuju osobe koje nisu pod njegovim nadzorom;

                        (f)

                        nadzirati kako osobe koje su kupile gnojivo za upotrebu na svojim zemljištima upotrebljavaju gnojivo i dati upute o načinu njegove upotrebe;

                        (g)

                        nadzirati površinske vode koje prolaze zemljištima na kojima se upotrebljava gnojivo, odnosno na zemljištima koja nisu pod njegovim nadzorom;

                        (h)

                        nadzirati zdence na zemljištima na kojima se upotrebljava gnojivo, odnosno na zemljištima koja nisu pod njegovim nadzorom;

                        (i)

                        cijelo vrijeme voditi registar o upotrebi gnojiva radi inspekcijskog nadzora AZO‑a i radi informiranja, a svrha je podnositi mjesečna izvješća AZO‑u. Registar mora sadržavati podatke o gnojidbi gnojivom i ime osobe koja je za nju zadužena, meteorološke uvjete i stanje tla u trenutku gnojidbe te meteorološka predviđanja za 24 sata, potrebe pojedinačnih čestica za hranjivim tvarima i količinu gnojiva upotrijebljenog na tim zemljišnim česticama.”

               28

               Budući da je High Court odbio tužbu D. Bradyja, on je podnio žalbu Supreme Courtu. U prilog svojoj žalbi poziva se na dva žalbena razloga od kojih se prvi temelji na pogrešci koja se tiče prava, a koju je počinio High Court time što je gnojnicu koja se proizvodi na njegovoj farmi kvalificirao kao otpad, a drugi na tome da, ako bi se navedena gnojnica uistinu trebala kvalificirati kao otpad, AZO nema osnove za to da odobrenje koje mu je izdao uvjetuje time da mora nadzirati aktivnosti gnojidbe koje obavljaju treće osobe na zemljištima koja su u njihovu vlasništvu i da za to mora preuzeti odgovornost.

               29

               Supreme Court smatra da je, iako presude od 8. rujna 2005., Komisija/Španjolska (C‑416/02, Zb., str. I‑7487.) i Komisija/Španjolska (C‑121/03, Zb., str. I‑7569.), te presude od 18. prosinca 2007., Komisija/Italija (C‑194/05, Zb., str. I‑11661.); Komisija/Italija (C‑195/05, Zb., str. I‑11699.) i Komisija/Italija (C‑263/05, Zb., str. I‑11745.), sadržavaju različite korisne naznake u tom pogledu, odgovor na pitanje mora li se gnojnica o kojoj je riječ u glavnom postupku kvalificirati kao otpad i dalje nejasan.

               30

               Primjećujući da iz navedene sudske prakse osobito proizlazi da je gnojnica otpad ako se mora trajno pohraniti, što predstavlja opasnost od zagađenja koje se pravom Unije želi spriječiti, sud koji je uputio zahtjev osobito se pita na temelju kojih kriterija se može provjeriti je li to slučaj u sporu koji se vodi pred njime.

               31

               U tom pogledu napominje, s jedne strane, da, s obzirom na to da je prodaja gnojiva sezonska, velika količina gnojnice dobivene aktivnostima tužitelja u glavnom postupku mora obavezno biti dugotrajno uskladištena, ali ipak ne dulje od dvanaest mjeseci, što je razdoblje između dvije gnojidbe. S druge strane, navedeni sud naglašava da ne raspolaže odgovarajućim činjenicama koje bi mogle uputiti na to je li samo postojanje te vrste dugotrajnog skladištenja u spremnicima namijenjenima za to onečišćujuće ili može li biti onečišćujuće.

               32

               Uostalom, pod pretpostavkom da se gnojnica o kojoj je riječ u glavnom postupku mora smatrati otpadom, tada se postavlja pitanje je li pravom Unije dopušteno da AZO za odobrenje iskorištavanja postavi uvjete čija je de facto posljedica ta da se D. Bradyju i dalje nalažu obveze koje se odnose na to da drugi proizvođači eventualno dalje mogu upotrebljavati njegovu gnojnicu ili za tu upotrebu moraju biti odgovorni navedeni proizvođači.

               33

               U tim je okolnostima Supreme Court odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
               „U nedostatku konačnog tumačenja pojma ‚otpad’ u smislu prava Unije, može li država članica, u skladu sa svojim nacionalnim zakonodavstvom, proizvođaču svinjske gnojnice naložiti obvezu da dokaže da ta gnojnica nije otpad, ili se pak pojam otpada treba utvrditi na temelju objektivnih kriterija kao što su to oni navedeni u sudskoj praksi Suda Europske unije. To konkretno dovodi do sljedećih pitanja:

                        1.

                        U slučaju da pojam otpada treba utvrditi na temelju objektivnih kriterija kao što su to oni navedeni u sudskoj praksi Suda Europske unije, koji se stupanj sigurnosti zahtijeva u vezi s ponovnom upotrebom svinjske gnojnice koju nositelj dozvole prikuplja i skladišti ili može skladištiti u razdoblju do 12 mjeseci prije predaje njezinim korisnicima?

                        2.

                        Ako je svinjska gnojnica otpad ili ako se u skladu s relevantnim kriterijima utvrdi da je otpad, je li sukladno pravu da država članica od proizvođača koji gnojnicu ne upotrebljava na svojim zemljištima nego je predaje trećim osobama za upotrebu kao gnojivo na njihovim zemljištima zahtijeva osobnu odgovornost za to da se navedeni korisnici pridržavaju zakonodavstva Unije u vezi s nadzorom nad otpadom i/ili gnojivom radi osiguranja da treće osobe upotrebom navedene gnojnice na zemljištima neće prouzročiti rizik od znatnog onečišćenja okoliša?

                        3.

                        Je li navedena svinjska gnojnica isključena iz područja primjene pojma ‚otpad’, u skladu s člankom 2. stavkom 1. točkom (b) podtočkom iii. Direktive [75/442], zato što je ‚već uređuje drugo zakonodavstvo’, osobito Direktiva [91/676], uzimajući u obzir da Irska u trenutku dodjele dozvole još nije bila prenijela Direktivu [91/676], da nije postojala nijedna druga nacionalna odredba u vezi s kontrolom upotrebe svinjske gnojnice kao gnojiva i da još nije bila donesena Uredba (EZ) br. 1774/2002 Europskog parlamenta i Vijeća [od 3. listopada 2002. o utvrđivanju zdravstvenih pravila u vezi s nusproizvodima životinjskog podrijetla koji nisu namijenjeni prehrani ljudi (SL L 273, str. 1.)?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               34

               Svojim uvodnim i prvim pitanjem, koja valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev želi u biti znati, s jedne strane, pod kojim se uvjetima gnojnica proizvedena na farmi za intenzivan uzgoj svinja i uskladištena kako bi bila predana poljoprivrednicima koji će je upotrebljavati kao gnojivo na svojim zemljištima može kvalificirati kao nusproizvod te se stoga prestati smatrati „otpadom” u smislu Direktive 75/442, i, osobito, koji se stupanj sigurnosti zahtijeva u vezi s tako predviđenom ponovnom upotrebom gnojnice. S druge strane, navedeni sud želi znati u kojoj mjeri teret dokazivanja da su predmetni uvjeti ispunjeni može biti na proizvođaču te gnojnice.

         Prvi dio prvog prethodnog pitanja

               35

               Što se tiče uvjeta pod kojima se svinjska gnojnica koju proizvođač skladišti dok je ne preda poljoprivrednicima koji će je upotrijebiti kao gnojivo na svojim zemljištima mora kvalificirati kao nusproizvod, a ne kao „otpad” u smislu Direktive 75/442, valja podsjetiti da je u njezinu članku 1. točki (a) prvom podstavku otpad definiran kao „svaka tvar ili predmet u kategorijama navedenima u Prilogu I. koji posjednik odbacuje [ili] namjerava [...] odbaciti”.

               36

               Navedeni Prilog I., ali i popis otpada sadržan u Europskom katalogu otpada, donesen na temelju članka 1. točke (a) drugog podstavka Direktive 75/442, imaju samo informativni karakter (vidjeti osobito presudu od 29. listopada 2009., Komisija/Irska, C‑188/08, t. 33. i navedenu sudsku praksu).

               37

               Tako okolnost da se u predmetnom katalogu navode „životinjske fekalije, urin i gnoj (uključujući i onečišćenu slamu) te otpadne vode koje se posebno skupljaju i obrađuju izvan mjesta njihova nastanka” nije odlučujuća za potrebe ocjene pojma otpada. Naime, takvim općenitim navođenjem stajskog gnoja ne uzimaju se u obzir uvjeti pod kojima se taj otpad upotrebljava i koji su odlučujući za potrebe takvog ocjenjivanja (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu od 8. rujna 2005., Komisija/Španjolska, C‑121/03, t. 66.).

               38

               U skladu s ustaljenom sudskom praksom, kvalifikacija „otpada” u smislu Direktive 75/442 proizlazi prije svega iz ponašanja posjednika i značenja izraza „odbaciti“ iz članka 1. točke (a) prvog podstavka navedene direktive (vidjeti osobito gore navedenu presudu od 18. prosinca 2007., Komisija/Italija, C‑194/05, t. 32., i presudu od 24. lipnja 2008., Commune de Mesquer, C‑188/07, Zb., str. I‑4501., t. 53.).

               39

               Navedeni izraz „odbaciti” mora se tumačiti ne samo s obzirom na ključni cilj Direktive 75/442, a to je, prema njezinoj trećoj uvodnoj izjavi, „zaštita zdravlja ljudi i okoliša od štetnih učinaka uzrokovanih prikupljanjem, prijevozom, obradom, skladištenjem i odlaganjem otpada” [neslužbeni prijevod], već i s obzirom na članak 174. stavak 2. UEZ‑a. Tom je odredbom propisano da je „[p]olitika [Unije] u području okoliša usmjerena [...] prema postizanju visokog stupnja zaštite, uzimajući u obzir raznolike prilike u različitim regijama Unije. Temelji se na načelu opreznosti te na načelu preventivnog djelovanja [...]”. Iz toga proizlazi da se izraz „odbaciti”, a stoga i pojam „otpad” u smislu te direktive ne mogu tumačiti usko (vidjeti osobito gore navedene presude od 18. prosinca 2007., Komisija/Italija, C‑194/05, t. 33. i navedenu sudsku praksu, te Commune de Mesquer, t. 38. i 39.).

               40

               Sud je osobito ocijenio da se među okolnostima koje mogu predstavljati pokazatelj postojanja djelovanja, namjere ili obveze „odbacivanja” tvari ili predmeta, u smislu članka 1. točke (a) Direktive 75/442, nalazi činjenica da je upotrijebljena tvar ostatak od proizvodnje ili potrošnje, odnosno proizvod koji se nije želio dobiti kao takav (vidjeti osobito gore navedene presude od 18. prosinca 2007., Komisija/Italija, C‑194/05, t. 34. i navedenu sudsku praksu, te Commune de Mesquer, t. 41.).

               41

               Takav pokazatelj može također biti činjenica da je predmetna tvar otpad od proizvodnje koji se može upotrijebiti pod posebnim uvjetima predostrožnosti zato što je njegov sastav opasan za okoliš (vidjeti presude od 15. lipnja 2000., ARCO Chemie Nederland i dr., C‑418/97 i C‑419/97, Zb., str. I‑4475., t. 87., i od 18. travnja 2002., Palin Granit i Vehmassalon kansanterveystyön kuntayhtymän hallitus, C‑9/00, Zb., str. I‑3533., t. 43.).

               42

               Iz sudske prakse također proizlazi da metoda obrade ili način upotrebe tvari nisu odlučujući za kvalifikaciju te tvari kao otpada i da pojam otpada ne isključuje tvari i predmete koji se mogu ponovno gospodarski iskoristiti. Naime, sustavom nadzora i gospodarenja uspostavljenim Direktivom 75/442 žele se obuhvatiti svi predmeti i tvari koje vlasnik odbacuje, čak i ako imaju tržišnu vrijednost te se komercijalno prikupljaju za potrebe recikliranja, prerade ili ponovne upotrebe (gore navedene presude od 18. prosinca 2007., Komisija/Italija, C‑194/05, t. 36. i 37., i Commune de Mesquer, t. 40.).

               43

               S obzirom na smjernice sudske prakse na koje smo tako podsjetili, valja smatrati da stajsko gnojivo, koje proizvede farma za intenzivni uzgoj svinja, a koje nije glavni željeni proizvod vlasnika te farme i čija se eventualna oporaba primjenom kao gnojiva, kako osobito proizlazi iz šeste uvodne izjave Direktive 91/676 i iz mehanizma koji je njome uveden, mora odvijati uz osobite uvjete predostrožnosti zbog moguće štetnosti njegova sastava za okoliš, u biti predstavlja otpad (vidjeti po analogiji gore navedene presude od 18. prosinca 2007., Komisija/Italija, C‑194/05, t. 35. i navedenu sudsku praksu, i Commune de Mesquer, t. 41.).

               44

               Međutim, iz sudske prakse Suda također proizlazi da u određenim situacijama dobro, materijal ili sirovina, dobiveni postupkom ekstrakcije ili proizvodnje, čija glavna namjena nije bila njihova proizvodnja, ne moraju predstavljati otpad, već nusproizvod koji posjednik ne nastoji „odbaciti” u smislu članka 1. točke (a) prvog podstavka Direktive 75/442, nego ga namjerava iskoristiti ili staviti na tržište, uključujući, prema okolnostima slučaja, i za potrebe gospodarskih subjekata koji ga nisu proizveli, što će mu kasnije donijeti korist, pod uvjetom da ta ponovna upotreba nije samo moguća već i sigurna, bez prethodne prerade, i da je sastavni dio postupka proizvodnje (vidjeti osobito gore navedene presude od 8. rujna 2005., Komisija/Španjolska, C‑121/03, t. 58.; od 18. prosinca 2007., Komisija/Italija, C‑194/05, t. 38., i Commune de Mesquer, t. 42.).

               45

               Konkretno, što se tiče stajskog gnojiva kao što je u ovom slučaju, Sud je tako već presudio da se ono ne mora kvalificirati kao otpad ako se upotrebljava kao gnojivo za tlo u okviru zakonite prakse primjene gnojiva na jasno utvrđenim zemljištima i ako je njegovo skladištenje ograničeno potrebama tih postupaka primjene gnojiva (gore navedena presuda od 8. rujna 2005., Komisija/Španjolska, C‑121/03, t. 60.).

               46

               Osim toga, Sud je u tom pogledu pojasnio da tu analizu ne treba ograničiti na stajsko gnojivo koje se upotrebljava kao gnojivo na zemljištima koja pripadaju istom poljoprivrednom gospodarstvu na kojem je taj otpad nastao. Zapravo, moguće je da se tvar ne smatra „otpadom” u smislu Direktive 75/442 ako se zasigurno upotrebljava za potrebe drugih gospodarskih subjekata koji je nisu proizveli (gore navedena presuda od 8. rujna 2005., Komisija/Španjolska, C‑121/03, t. 61.).

               47

               Na nacionalnim je sudovima da, s obzirom na naznake koje proizlaze iz sudske prakse Suda i iz svih okolnosti situacije o kojoj moraju odlučiti, provjere stvarno postojanje nusproizvoda, vodeći računa u tom pogledu o tome da se osigura da kvalifikacija nusproizvoda bude ograničena na situacije koje su u skladu s uvjetima navedenima u točki 44. ove presude.

               48

               Što se tiče provjere hoće li se gnojnica uskladištena prilikom čekanja na primjenu uistinu ponovno upotrijebiti, valja ponajprije podsjetiti da se, kao što proizlazi iz sudske prakse navedene u točkama 45. i 46. ove presude, sama okolnost da će takva ponovna upotreba postati potpuno sigurna tek kada planirani postupci primjene uistinu budu provedeni na inicijativu predmetnih trećih kupaca ne protivi takvoj kvalifikaciji nusproizvoda.

               49

               Naime, ono što će se u budućnosti zbiti s predmetom ili tvari nije samo po sebi odlučujuće kada se određuje je li taj predmet ili ta tvar eventualno otpad, što se u skladu s člankom 1. točkom (a) Direktive 75/442 utvrđuje s obzirom na to odbacuje li ga posjednik, namjerava li ga ili mora li ga odbaciti (gore navedena presuda od 18. prosinca 2007., Komisija/Italija, C‑194/05, t. 49. i 50. i navedena sudska praksa).

               50

               Osim toga, u tom pogledu valja navesti da, kada bi sud koji je uputio zahtjev morao zaključiti da ponovna upotreba gnojnice koju je planirao D. Brady u ovom slučaju predstavlja dovoljan stupanj sigurnosti kako bi se navedena gnojnica, za vrijeme dok je on skladišti i do njezine stvarne isporuke predmetnim trećim stranama, mogla smatrati nusproizvodom koji zainteresirana strana ne nastoji „odbaciti” u smislu članka 1. točke (a) prvog podstavka Direktive 75/442, već ga iskoristiti ili staviti na tržište, takva okolnost ni u kojem slučaju ne bi prejudicirala činjenicu da navedena gnojnica eventualno može postati otpadom, nakon navedene isporuke, osobito ako se utvrdi da je navedene treće osobe u konačnici nekontrolirano odbacuju u okoliš u okolnostima koje omogućuju da je se smatra otpadom (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu od 8. rujna 2005., Komisija/Španjolska, C‑416/02, t. 96.).

               51

               U takvom bi slučaju valjalo uzeti u obzir da se, prema sudskoj praksi Suda, za onoga tko stvarno posjeduje proizvode neposredno prije nego što postanu otpadom mora smatrati da je „proizveo” taj otpad u smislu članka 1. točke (b) Direktive 75/442 te se stoga kvalificirati kao njegov „posjednik” u smislu članka 1. točke (c) te direktive (vidjeti osobito gore navedenu presudu Commune de Mesquer, t. 74.).

               52

               Naprotiv, kako bi se provjerilo je li dovoljno sigurno da će drugi poljoprivrednici ponovno upotrijebiti gnojnicu primjenom u tlu, kako je to planirao tužitelj u glavnom postupku, čime bi se opravdalo njezino skladištenje u trajanju drugačijem od onog koje je potrebno za njezino prikupljanje radi zbrinjavanja, na sudu je koji je uputio zahtjev da se, kao što proizlazi i iz sudske prakse navedene u točki 45. ove presude, osobito uvjeri da su zemljišta navedenih poljoprivrednika na kojima će se odvijati ponovna upotreba uistinu utvrđena. Naime, takvim utvrđivanjem može se potvrditi da će se količine gnojnice koje valja isporučiti načelno uistinu upotrijebiti za potrebe gnojidbe zemljišta predmetnih poljoprivrednika.

               53

               Zato proizvođač, ako želi skladištiti gnojnicu u razdoblju duljem od onoga koje je potrebno za njezino prikupljanje radi odlaganja, od poljoprivrednikâ mora dobiti čvrsta obećanja da će preuzeti navedenu gnojnicu kako bi je iskoristili kao gnojivo na propisno utvrđenim zemljištima.

               54

               Što se tiče uvjeta, također navedenog u točki 45. ove presude, prema kojem skladištenje stajskog gnojiva mora biti ograničeno na potrebe postupaka primjene u tlu, valja podsjetiti da se taj uvjet objašnjava osobito činjenicom da postupci skladištenja radi ponovne upotrebe tvari mogu, s obzirom na njihovo trajanje, za posjednika predstavljati trošak i biti potencijalno štetni za okoliš, što se Direktivom 75/442 upravo želi ograničiti (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu od 18. prosinca 2007., Komisija/Italija, C‑194/05, t. 40.).

               55

               U tom je pogledu osobito na nacionalnim sudovima da se uvjere da su postrojenja za skladištenje koja upotrebljava proizvođač stajskog gnojiva projektirana na način kojim se sprječava svako istjecanje i prodiranje te tvari u tlo te da su dovoljnog kapaciteta da se u njima proizvedeno stajsko gnojivo skladišti dok ga predmetni poljoprivrednici stvarno ne upotrijebe.

               56

               Također je važno da stvarno skladištenje gnojnice bude strogo ograničeno na potrebe planiranih postupaka primjene u tlu, što zahtijeva, s jedne strane, da uskladištene količine budu ograničene tako da su u cijelosti namijenjene takvoj ponovnoj upotrebi (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu Palin Granit i Vehmassalon kansanterveystyön kuntayhtymän hallitus, t. 40.) i, s druge strane, da trajanje skladištenja bude ograničeno s obzirom na potrebe koje se u tom pogledu nameću zbog sezonske naravi postupaka primjene u tlu, odnosno da ne traje dulje nego što je potrebno da proizvođač može ispuniti svoje postojeće ugovorne obveze isporučivanja gnojnice za potrebe njezine primjene u tlu za trajanja tekuće ili sljedeće sezone primjene u tlu.

               57

               Osim toga, na nacionalnim je sudovima također da provjere, imajući u vidu sve relevantne okolnosti, hoće li proizvođač od toga što će predmetne treće osobe ponovno upotrijebiti gnojnicu kako je planirao imati veće koristi od obične činjenice da je mogao odbaciti taj proizvod jer takva okolnost, kada se ispita, povećava vjerojatnost stvarne ponovne upotrebe (vidjeti u tom smislu gore navedene presude od 18. prosinca 2007., Komisija/Italija, C‑194/05, t. 52., i Palin Granit i Vehmassalon kansanterveystyön kuntayhtymän hallitu, t. 37.).

               58

               Naime, kao što proizlazi iz sudske prakse navedene u točki 44. ove presude, može se smatrati da navedena gnojnica ima gospodarsku vrijednost proizvoda samo pod uvjetom da se može pretpostaviti da će gnojnica o kojoj je riječ u glavnom postupku biti uistinu iskorištena ili stavljena na tržište u gospodarski korisnim uvjetima za njezina posjednika.

               59

               Među relevantnim okolnostima koje bi nacionalni sudovi morali uzeti u obzir za potrebe provjere jesu li ispunjeni navedeni zahtjevi nalazi se i okolnost da se predmetnim tvarima uistinu trguje i da odgovaraju specifikacijama kupaca (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu Commune de Mesquer, t. 47.). Zato u tom pogledu može biti važno ispitati uvjete, osobito financijske, pod kojima se obavljaju transakcije između proizvođača gnojnice i njezinih kupaca. Isto vrijedi i za troškove, osobito one koji su vezani uz skladištenje predmetnih tvari, koje posjedniku uzrokuje njihova ponovna upotreba, a koji se ne smiju pokazati pretjeranima (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu Commune de Mesquer, t. 59.).

               60

               S obzirom na sve prethodno navedeno, na prvi dio prvog pitanja valja odgovoriti da članak 1. točku (a) prvi podstavak Direktive 75/442 treba tumačiti na način da gnojnica proizvedena na farmi za intenzivni uzgoj svinja i uskladištena dok ne bude isporučena poljoprivrednicima kako bi je oni upotrijebili kao gnojivo na svojem zemljištu ne predstavlja „otpad” u smislu navedene odredbe, nego nusproizvod, kada navedeni proizvođač tu gnojnicu namjerava u daljnjem postupku stavljati na tržište u okolnostima koje su gospodarski korisne za njega, pod uvjetom da ta ponovna upotreba nije samo moguća, već i sigurna, bez prethodne prerade i da je sastavni dio postupka proizvodnje. Na nacionalnim je sudovima da, s obzirom na sve relevantne okolnosti kojima su obilježene situacije o kojima odlučuju, provjere jesu li ti različiti kriteriji ispunjeni.

         Drugi dio prvog pitanja

               61

               Što se tiče određivanja osobe na kojoj je teret dokazivanja da su ispunjeni uvjeti prema kojima se, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda navedenom u točki 44. ove presude, može smatrati da tvar mora biti kvalificirana kao nusproizvod, a ne kao „otpad” u smislu Direktive 75/442, valja istaknuti da navedena direktiva ne sadržava posebne odredbe o tom pitanju. U tim je okolnostima na nacionalnom sudu da po tom pitanju primijeni odredbe vlastita pravnog sustava pod uvjetom da se time ne naruši učinkovitost prava Unije, a osobito Direktive 75/442 te da se osigura poštovanje obveza koje proizlaze iz tog prava (vidjeti u tom smislu gore navedene presude ARCO Chemie Nederland i dr., t. 70., i od 18. prosinca 2007., Komisija/Italija, C‑194/05, t. 44., 52. i 53.).

               62

               Iz toga osobito slijedi da takva nacionalna pravila o teretu dokazivanja ne smiju prekomjerno otežati dokazivanje da se te tvari moraju smatrati nusproizvodima na temelju primjene kriterija koji proizlaze iz navedene sudske prakse.

               63

               Uz ova ograničenja valja podsjetiti da je Sud već presudio da ostaci kamenja i pijesak preostao od postupaka obogaćivanja rude dobivene iskapanjem rudnika koje njihov korisnik zakonito upotrebljava za ispunjavanje rudarskih okna navedenog rudnika nisu obuhvaćeni kvalifikacijom „otpada” u smislu Direktive 75/442 kada navedeni posjednik priloži dostatna jamstva u pogledu utvrđivanja i stvarne upotrebe tih tvari te da je, uostalom, istaknuo da se takva sudska praksa može prenijeti na stajsko gnojivo (vidjeti gore navedenu presudu od 8. rujna 2005., Komisija/Španjolska, C‑121/03, t. 59. i 60. i navedenu sudsku praksu).

               64

               Kao što je nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 67. svojeg mišljenja, jasno je uostalom da u pravilu, što se tiče dokazivanja namjere, samo posjednik proizvoda može podnijeti dokaz da ne namjerava odbaciti te proizvode, već omogućiti njihovu ponovnu upotrebu u uvjetima na temelju kojih se oni mogu kvalificirati kao nusproizvod u smislu sudske prakse Suda.

               65

               S obzirom na prethodna razmatranja, na drugi dio prvog pitanja valja odgovoriti da se pravu Unije ne protivi to da teret dokazivanja o ispunjenim kriterijima koji omogućuju da se tvar poput gnojnice, proizvedene, uskladištene i ustupljene u okolnostima kao što su one iz glavnog postupka, smatra nusproizvodom pada na proizvođača te gnojnice, pod uvjetom da to ne utječe na učinkovitost tog prava, a osobito Direktive 75/442, te da se osigura poštovanje obveza koje iz njega proizlaze, a posebice obveze prema kojoj odredbama te direktive ne podliježu tvari koje se, na temelju navedenih kriterija, moraju, u skladu sa sudskom praksom Suda, smatrati nusproizvodima na koje se navedena direktiva ne primjenjuje.

         Treće pitanje

               66

               Svojim trećim pitanjem, koje valja ispitati drugo po redu, sud koji je uputio zahtjev u biti želi znati treba li članak 2. stavak 1. točku (b) podtočku iii. Direktive 75/442 tumačiti na način da stajsko gnojivo proizvedeno na farmi svinja u državi članici „već uređuje drugo zakonodavstvo” u smislu navedene odredbe te da je stoga isključeno iz područja primjene Direktive 75/442 zbog postojanja direktive 91/676, uz napomenu da potonja direktiva još nije prenesena u pravo navedene države članice.

               67

               U tom pogledu valja podsjetiti da iz ustaljene sudske prakse proizlazi da pravila Zajednice ili predmetna nacionalna pravila, da bi se smatrala „drugim zakonodavstvom” u smislu navedenog članka 2. stavka 1. točke (b), podtočke iii., moraju sadržavati jasne odredbe kojima se organizira gospodarenje predmetnim otpadom te se njima mora postići razina zaštite okoliša barem jednaka razini koja proizlazi iz navedene direktive (vidjeti osobito gore navedenu presudu od 8. rujna 2005., Komisija/Španjolska, C‑121/03, t. 69. i navedenu sudsku praksu, i presudu od 10. svibnja 2007., Thames Water Utilities, C‑252/05, Zb., str. I‑3883., t. 34.).

               68

               Sud je, među ostalim, pojasnio da je zakonodavac Unije odabrao mehanizam na temelju kojeg se, zbog nepostojanja posebnih propisa Zajednice te, podredno, posebnog nacionalnog zakonodavstva, primjenjuje Direktiva 75/442 zato da se spriječi da gospodarenje otpadom ne bi u određenim okolnostima podlijegalo nijednom zakonodavstvu (vidjeti presudu od 11. rujna 2003., AvestaPolarit Chrome, C‑114/01, Zb., str. I‑8725., t. 50.).

               69

               No, iako u okviru ovog predmeta nije potrebno izjasniti se o tome valja li direktivu, kao što je Direktiva 91/676, pod pretpostavkom da je prenesena u nacionalno pravo, smatrati „drugim zakonodavstvom” u smislu članka 2. stavka 1. točke (b) Direktive 75/442, dovoljno je istaknuti da se, ako država članica nije donijela potrebne mjere za osiguravanje provedbe navedene direktive, za nju ni u kojem slučaju ne može smatrati da dovodi do razine zaštite okoliša koja je najmanje jednaka razini predviđenoj Direktivom 75/442 jer navedeno neprenošenje, naprotiv, znači da gospodarenje stajskim gnojivom o kojem je riječ u glavnom postupku, time što ne podliježe toj direktivi, ne podliježe nijednom drugom zakonodavstvu.

               70

               Iz toga proizlazi da na treće pitanje valja odgovoriti da članak 2. stavak 1. točku (b) podtočku iii. Direktive 75/442 treba tumačiti na način da se ne može smatrati, ako Direktiva 91/676 nije prenesena u pravo države članice, da stajsko gnojivo proizvedeno na farmi svinja koja se nalazi u navedenoj državi članici zbog postojanja potonje direktive „već uređuje drugo zakonodavstvo” u smislu navedene odredbe.

         Drugo pitanje

               71

               Sud koji je uputio zahtjev svojim drugim pitanjem u biti želi znati, pod pretpostavkom da se gnojnica koju proizvodi i drži farma za uzgoj svinja treba kvalificirati kao „otpad” u smislu Direktive 75/442, protivi li se pravu Unije da država članica takvog proizvođača, koji odbacuje tu gnojnicu predajući je drugim poljoprivrednicima koji će je upotrijebiti kao gnojivo na svojim zemljištima, proglasi osobno odgovornim za to da se ti poljoprivrednici pridržavaju zakonodavstva Unije o gospodarenju otpadom i gnojivima.

               72

               Najprije valja istaknuti da se, kao što proizlazi iz samog teksta ovog pitanja i iz razloga koji proizlaze iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, navedeno pitanje postavlja samo pod pretpostavkom da se stajsko gnojivo o kojem je riječ u glavnom postupku treba kvalificirati kao „otpad” u smislu članka 1. točke (a) prvog podstavka Direktive 75/442.

               73

               U tom pogledu valja odmah istaknuti da, uzimajući u obzir osobito odgovor na treće pitanje, takva pretpostavka, ako se provjeri, znači da se odredbe Direktive 75/442 moraju primijeniti na situaciju kakva je ona iz glavnog postupka.

               74

               No valja podsjetiti da, na temelju članka 8. Direktive 75/442, države članice moraju osigurati da „svaki posjednik otpada” samostalno osigura oporabu ili zbrinjavanje otpada u skladu s odredbama te direktive ili da ga preda privatnom ili javnom skupljaču otpada ili poduzeću koje obavlja postupke predviđene u njezinim prilozima II. A ili II. B. Takve obveze nametnute svakom posjedniku otpada predstavljaju posljedicu zabrane odbacivanja, ostavljanja i nekontroliranog odlaganja otpada iz članka 4. navedene direktive (vidjeti osobito presudu od 7. rujna 2004., Van de Walle i dr., C‑1/03, Zb., str. I‑7613., t. 56.).

               75

               U ovom je slučaju nesporno da je tužitelj u glavnom postupku, koji ni na koji način ne namjerava samostalno osigurati oporabu ili zbrinjavanje otpada koji proizvede, kao „posjednik” navedenog otpada i u skladu s člankom 8. prvom alinejom Direktive 75/442, dužan predati taj otpad privatnom ili javnom skupljaču otpada ili poduzeću koje obavlja postupke predviđene u njezinim prilozima II. A ili II. B navedene direktive.

               76

               No u tom pogledu valja istaknuti, kao prvo, da se iz informacija sadržanih u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje ne može zaključiti da su poljoprivrednici kojima D. Brady namjerava ustupiti svoju gnojnicu ovlašteni obavljati postupke oporabe u smislu navedenog članka 8.

               77

               Naime, ništa ne upućuje na to da navedeni poljoprivrednici posjeduju potrebno odobrenje na temelju članka 10. Direktive 75/442 kako bi mogli obavljati takve postupke oporabe. Također, iz elemenata podnesenih Sudu ne može se zaključiti da su ti isti poljoprivrednici izuzeti od takvog odobrenja u skladu s uvjetima koji su u tom pogledu predviđeni člankom 11. navedene direktive.

               78

               Ako bi se utvrdilo, što ovisno o slučaju mora provjeriti sud koji je uputio zahtjev, da poljoprivrednici kojima D. Brady namjerava ustupiti otpad čiji je posjednik nemaju potrebno odobrenje iz članka 10. Direktive 75/442 niti da su izuzeti od njega, u skladu s uvjetima predviđenima člankom 11. stavcima 1. i 2. te direktive, iz toga bi slijedilo da se članku 8. te direktive protive tako planirana ustupanja, pa prema tome i to da nadležno tijelo kao što je AZO za ta ustupanja može izdati ikakvo odobrenje, bez obzira na uvjete kojima podliježe izdavanje navedenog odobrenja.

               79

               Kao drugo, valja dodati da, pod pretpostavkom da se utvrdi da predmetni poljoprivrednici posjeduju potrebno odobrenje na temelju članka 10. Direktive 75/442 ili da su propisno izuzeti od takvog odobrenja i registrirani u skladu s odredbama članka 11. stavaka 1. i 2. te direktive, činjenica da D. Brady predmetni otpad predaje takvim poljoprivrednicima ne može biti podložna uvjetima prema kojima je on odgovoran za to da se oni pridržavaju zakonodavstva Unije u vezi s gospodarenjem otpadom i gnojivom.

               80

               Naime, u tom pogledu najprije valja podsjetiti da, nakon što se otpad preda na temelju članka 8. Direktive 75/442, poduzeće nositelj odobrenja na temelju članka 10. Direktive 75/442 ili izuzeto od tog odobrenja u skladu s člankom 11. te direktive postaje „posjednikom” predmetnog otpada. No iz samog teksta članka 8. Direktive 75/442 proizlazi da je „posjednik otpada” dužan, ovisno o slučaju, osigurati oporabu takvog otpada u skladu s odredbama navedene direktive.

               81

               Nadalje, iz članaka 8. i 10. Direktive 75/442 i iz strukture tih odredbi proizlazi da je, kada posjednik otpada predaje taj otpad poduzeću nositelju odobrenja izdanog na temelju te druge odredbe koja mu omogućuje oporabu tog otpada, isključivo to poduzeće, a ne navedeni prethodni posjednik, odgovorno za provedbu postupaka oporabe pridržavajući se u tom pogledu svih uvjeta kojima navedeni postupci podliježu na temelju primjenjivih propisa i odredbi navedenog odobrenja.

               82

               Konačno, iz članaka 8. i 11. Direktive 75/442 i iz njihove strukture također proizlazi da je, kada posjednik otpada predaje taj otpad poduzeću koje, u skladu s navedenim člankom 11., uživa izuzeće od odobrenja za potrebe oporabe navedenog otpada, isključivo to poduzeće, a ne navedeni prethodni posjednik, odgovorno za provedbu postupaka oporabe pridržavajući se u tom pogledu općih pravila i zahtjeva na koje se upućuje u tom istom članku 11. te bilo kojoj drugoj odredbi prava Unije kojom su uređeni navedeni postupci.

               83

               S obzirom na sve prethodno navedeno, pod pretpostavkom da se gnojnica koju proizvodi i drži farma za uzgoj svinja mora kvalificirati kao „otpad” u smislu članka 1. točke (a) prvog podstavka Direktive 75/442, na drugo pitanje valja odgovoriti na sljedeći način:

                        —

                        članak 8. te direktive treba tumačiti na način da mu je protivno to da se navedenom posjedniku pod bilo kojim uvjetima odobri da odbaci taj otpad predajući ga poljoprivredniku koji ga upotrebljava kao gnojivo na svojem zemljištu ako se utvrdi da navedeni poljoprivrednik nije nositelj odobrenja iz članka 10. navedene direktive niti je izuzet od takvog odobrenja i registriran u skladu s odredbama članka 11. te direktive; i

                        —

                        članke 8., 10, i 11. navedene direktive zajedno treba tumačiti na način da im je protivno to da se od navedenog posjednika, koji taj otpad ustupa poljoprivredniku koji ga upotrebljava kao gnojivo na svojem zemljištu te je nositelj odobrenja iz navedenog članka 10. ili je izuzet od takvog odobrenja i registriran u skladu s navedenim člankom 11., zahtijeva da bude odgovoran za to da se taj drugi poljoprivrednik pridržava pravila koja se moraju primjenjivati na postupke oporabe koje taj poljoprivrednik provodi na temelju prava Unije u vezi s gospodarenjem otpadom i gnojivom.

         Troškovi

               84

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                        1.

                           Članak 1. točku (a) prvi podstavak Direktive Vijeća 75/442/EEZ od 15. srpnja 1975. o otpadu, kako je izmijenjena Odlukom Komisije 96/350/EZ od 24. svibnja 1996., treba tumačiti na način da gnojnica proizvedena na farmi za intenzivni uzgoj svinja i uskladištena dok ne bude isporučena poljoprivrednicima kako bi je oni upotrijebili kao gnojivo na svojem zemljištu ne predstavlja „otpad” u smislu navedene odredbe, nego nusproizvod, kada navedeni proizvođač tu gnojnicu namjerava u daljnjem postupku stavljati na tržište u okolnostima koje su gospodarski korisne za njega, pod uvjetom da ta ponovna upotreba nije samo moguća, već i sigurna, bez prethodne prerade, i da je sastavni dio postupka proizvodnje. Na nacionalnim je sudovima da, s obzirom na sve relevantne okolnosti kojima su obilježene situacije o kojima odlučuju, provjere jesu li ti različiti kriteriji ispunjeni.

                        2.

                           Pravu Unije ne protivi se to da teret dokazivanja da su ispunjeni kriteriji koji omogućuju da se tvar poput gnojnice, proizvedene, uskladištene i ustupljene u okolnostima kao što su one iz glavnog postupka, smatra nusproizvodom pada na proizvođača te gnojnice, pod uvjetom da to ne utječe na učinkovitost tog prava, a osobito Direktive 75/442, kako je izmijenjena Odlukom 96/350, te da se osigura poštovanje obveza koje iz njega proizlaze, a posebice obveze prema kojoj odredbama te direktive ne podliježu tvari koje se, na temelju navedenih kriterija, u skladu sa sudskom praksom suda, moraju smatrati nusproizvodima na koje se navedena direktiva ne primjenjuje.

                        3.

                           Članak 2. stavak 1. točku (b) podtočku iii. Direktive 75/442, kako je izmijenjena Odlukom 96/350, treba tumačiti na način da se, ako Direktiva Vijeća 91/676/EEZ od 12. prosinca 1991. o zaštiti voda od onečišćenja uzrokovanog nitratima iz poljoprivrednih izvora nije prenesena u pravo države članice, ne može smatrati da stajsko gnojivo proizvedeno na farmi svinja koja se nalazi u predmetnoj državi članici zbog postojanja potonje direktive „već uređuje drugo zakonodavstvo” u smislu navedene odredbe.

                        4.

                           Ako se gnojnica koju proizvodi i drži farma za uzgoj svinja mora kvalificirati kao „otpad” u smislu članka 1. točke (a) prvog podstavka Direktive 75/442, kako je izmijenjena Odlukom 96/350,

                                 —

                                    članak 8. te direktive treba tumačiti na način da mu je protivno to da se navedenom posjedniku pod bilo kojim uvjetima odobri da odbaci taj otpad predajući ga poljoprivredniku koji ga upotrebljava kao gnojivo na svojem zemljištu ako se utvrdi da navedeni poljoprivrednik nije nositelj odobrenja iz članka 10. navedene direktive niti je izuzet od takvog odobrenja i registriran u skladu s odredbama članka 11. te direktive; i

                                 —

                                    članke 8., 10, i 11. navedene direktive zajedno treba tumačiti na način da im je protivno to što se od navedenog posjednika, koji taj otpad ustupa poljoprivredniku koji ga upotrebljava kao gnojivo na svojem zemljištu te je nositelj odobrenja iz navedenog članka 10. ili je izuzet od takvog odobrenja i registriran u skladu s navedenim člankom 11., zahtijeva da bude odgovoran za to da se taj drugi poljoprivrednik pridržava pravila koja se moraju primjenjivati na postupke oporabe koje taj poljoprivrednik provodi na temelju prava Unije u vezi s gospodarenjem otpadom i gnojivom.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 16. listopada 2014.#Eurallumina SpA protiv Europske komisije.#Državne potpore – Električna energija – Povlaštena tarifa – Odluka o proglašenju potpore nespojivom s unutarnjim tržištem – Pojam državne potpore – Nova potpora.#Predmet T‑308/11.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 20. svibnja 2010.#Todaro Nunziatina & C. Snc protiv Assessorato del Lavoro, della Previdenza Sociale, della Formazione Professionale e dell’Emigrazione della regione Sicilia.#Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunale ordinario di Palermo - Italija.#Zahtjev za prethodnu odluku - Nedopuštenost.#Predmet C-138/09.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 27. veljače 2015.#LS Fashion, LLC protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak prigovora – Prijava za registraciju verbalnog žiga Zajednice L’Wren Scott – Raniji nacionalni verbalni žig LOREN SCOTT – Relativni razlog za odbijanje – Stvarna uporaba žiga – Članak 42. stavci 2. i 3. Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Nepostojanje vjerojatnosti dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe br. 207/2009.#Predmet T‑41/12.


Presuda Suda (treće vijeće) od 18. prosinca 2007.#Hans-Dieter Jundt i Hedwig Jundt protiv Finanzamt Offenburg.#Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesfinanzhof - Njemačka.#Slobodno pružanje usluga.#Predmet C-281/06.


Presuda Prvostupanjskog suda (drugo vijeće) od 23. rujna 2009. # Republika Poljska protiv Komisije Europskih zajednica. # Okoliš - Direktiva 2003/87/EZ - Jednako postupanje. # Predmet T-183/07.


Presuda Prvostupanjskog suda (peto vijeće) od 30. rujna 2003. # Maria-Angeles Martínez Valls protiv Europskog parlamenta. # Javna služba - Natječaj. # Predmet T-214/02.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 19. studenoga 2014.#European Dynamics Luxembourg SA i Evropaïki Dynamiki - Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE protiv Europskog policijskog ureda (Europol).#Javna nabava usluga – Postupak javne nabave – Pružanje informatičkih usluga vezanih uz sustav upravljanja dokumentima i intranet portal poduzeća – Odbijanje ponuditeljeve ponude – Obveza obrazlaganja – Jednakost postupanja – Transparentnost – Proporcionalnost – Izvanugovorna odgovornost.#Predmeti T‑40/12 i T‑183/12.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 2013. veljača 26.#Ministerio Fiscal Ante el Tribunal Constitucional protiv Stefano Melloni.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Tribunal Constitucional Madrid.#Predmet C-399/11.