title: Presuda Suda (peto vijeće) od 11. prosinca 2014.#Azienda sanitaria locale n. 5 „Spezzino“ i dr. protiv San Lorenzo Soc. coop. Sociale i Croce Verde Cogema cooperativa sociale Onlus.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Consiglio di Stato.#Zahtjev za prethodnu odluku – Usluge zdravstvenog prijevoza – Nacionalno zakonodavstvo koje za djelatnosti zdravstvenog prijevoza za javne zdravstvene ustanove prednost daje volonterskim udrugama koje ispunjavaju zakonske uvjete te su registrirane – Spojivost s pravom Unije – Javna nabava – Članci 49. UFEU‑a i 56. UFEU‑a – Direktiva 2004/18/EZ – Mješovite usluge, navedene istodobno u Prilogu II. A i u Prilogu II. B Direktivi 2004/18 – Članak 1. stavak 2. točke (a) i (d) – Pojam ,javna nabava uslugaʼ – Naplatni karakter – Protuusluga koja se sastoji od naknade nastalih troškova.#Predmet C‑113/13.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      11. prosinca 2014. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Usluge zdravstvenog prijevoza — Nacionalno zakonodavstvo koje za djelatnosti zdravstvenog prijevoza za javne zdravstvene ustanove prednost daje volonterskim udrugama koje ispunjavaju zakonske uvjete te su registrirane — Spojivost s pravom Unije — Javna nabava — Članci 49. UFEU‑a i 56. UFEU‑a — Direktiva 2004/18/EZ — Mješovite usluge, navedene istodobno u Prilogu II. A i u Prilogu II. B Direktivi 2004/18 — Članak 1. stavak 2. točke (a) i (d) — Pojam ,javna nabava usluga' — Naplatni karakter — Protuusluga koja se sastoji od naknade nastalih troškova“
      U predmetu C‑113/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Consiglio di Stato (Italija), odlukom od 25. siječnja 2013., koju je Sud zaprimio 8. ožujka 2013., u postupku

         Azienda sanitaria locale n. 5 „Spezzino”,

         Associazione nazionale pubblica assistenza (ANPAS) – Comitato regionale Liguria,

         Regione Liguria

      protiv

         San Lorenzo Soc. coop. sociale,

         Croce Verde Cogema cooperativa sociale Onlus,

      uz sudjelovanje:

         Croce Rossa Italiana – Comitato regionale Liguria i dr.,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, C. Vajda, A. Rosas, E. Juhász i D. Šváby (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: A. Impellizzeri, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 26. veljače 2014.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Associazione nazionale pubblica assistenza (ANPAS) – Comitato regionale Liguria, R. Damonte, avvocato,

               —

               za Regione Liguria, B. Baroli, avvocatessa,

               —

               za San Lorenzo Soc. coop. sociale i Croce Verde Cogema cooperativa sociale Onlus, S. Betti, avvocato,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju C. Colelli, avvocato dello Stato,

               —

               za Europsku komisiju, L. Pignataro, kao i A. Tokár i A. Aresu, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 30. travnja 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 49. UFEU‑a, 56. UFEU‑a, 105. UFEU‑a i 106. UFEU‑a.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora u žalbenom postupku između Azienda sanitaria locale n. 5 „Spezzino“ (u daljnjem tekstu: ASL n. 5), mjesnog upravnog tijela zaduženog za upravljanje zdravstvenom službom, Associazione nazionale pubblica assistenza (ANPAS) – Comitato regionale Liguria (Nacionalna udruga za javnu pomoć – Regionalni odbor za Liguriju) i Regione Liguria à San Lorenzo Soc. coop. sociale i Croce Verde Cogema cooperativa sociale Onlus, zadruga aktivnih u sektoru zdravstvenog prijevoza, u raznim odlukama u vezi s organizacijom hitnog i iznimno hitnog zdravstvenog prijevoza na regionalnoj i mjesnoj razini.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća 2004/18/EZ od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima, ugovora o javnoj nabavi robe te ugovora o javnim uslugama (SL L 134, str. 114.; ispravak u SL L 351, str. 44.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 1., str. 156.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 1177/2009 od 30. studenoga 2009. (SL L 314, str. 64.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 9., str. 283.), u članku 1. stavcima 2. i 5. sadrži sljedeće definicije:
               „2.

                        (a)

                        [‚Ugovori o javnoj nabavi’] su naplatni ugovori sklopljeni u pisanom obliku između jednog ili više gospodarskih subjekata i jednog ili više javnih naručitelja i čiji je predmet izvođenje radova, isporuka robe ili pružanje usluga u smislu ove Direktive.

                  [...]

                        (d)

                        [‚Ugovori o javnoj nabavi usluga’] su ugovori o javnoj nabavi koji nisu ugovori o javnim radovima ni ugovori o javnoj nabavi robe i čiji je predmet pružanje usluga navedenih u Prilogu II.
                        [...]

                  [...]
               5.   ‚Okvirni sporazum’ je sporazum između jednog ili više javnih naručitelja i jednog ili više gospodarskih subjekata, a čija je svrha utvrđivanje uvjeta pod kojima se sklapaju ugovori tijekom određenog razdoblja, posebno u pogledu cijene i, po potrebi, predviđenih količina.“

               4

               Primjenjivost Direktive 2004/18 na provedbu javne nabave usluga podliježe različitim uvjetima, osobito kad je riječ o vrijednosti te nabave i vrsti predmetnih usluga.

               5

               Tako se, s jedne strane, u skladu s člankom 7. točkom (b) prvom i trećom alinejom Direktive 2004/18, ona osobito primjenjuje na javnu nabavu usluga u vrijednosti (bez poreza na dodanu vrijednost) jednakoj ili višoj od 193000,00 eura, a čiji su predmet, redom, usluge iz Priloga II. A toj direktivi i koje postupke provode javni naručitelji različiti od tijela središnje državne uprave iz njezinog Priloga IV., ili za predmet imaju usluge iz Priloga II. B navedenoj direktivi. U skladu s člankom 9. stavkom 9. te direktive, vrijednost koja se uzima u obzir kad je riječ o okvirnim sporazumima jest maksimalna procijenjena vrijednost čitave nabave čiji je postupak provedbe predviđen tijekom ukupnog trajanja predmetnog okvirnog sporazuma. Članak 9. stavak 8. točka (b) podtočka ii. iste direktive određuje, međutim, da je za nabavu usluga čije je trajanje neodređeno vrijednost koja se uzima u obzir ograničena na mjesečnu vrijednost takve nabave pomnoženu s 48.

               6

               S druge strane, na temelju članaka 20. i 21. Direktive 2004/18, na provedbu postupka nabave koja za predmet ima usluge iz Priloga II. A toj direktivi primjenjuju se svi njezini članci od 23. do 55., a na provedbu postupka nabave koja za predmet ima usluge iz Priloga II. B navedenoj direktivi primjenjuju se samo njezini članci 23. i 35. stavak 4. U skladu s člankom 22. Direktive 2004/18, postupak nabave koja se istodobno odnosi na usluge iz tih dvaju priloga mora se provesti u skladu s člancima 23. do 55. te direktive kada je vrijednost usluga iz navedenog Priloga II. A veća od vrijednosti usluga iz navedenog Priloga II. B, u protivnom samo u skladu s člancima 23. i 35. stavkom 4. navedene direktive.

               7

               Kategorija 2. iz Priloga II. A Direktivi 2004/18 odnosi se na usluge cestovnog prijevoza, uključujući usluge oklopnih vozila i kurirske usluge, osim prijevoza pošte. Kategorija 25. iz Priloga II. B toj direktivi odnosi se na zdravstvene i socijalne usluge.

               8

               U skladu s člankom 10. točkom (h) Direktive 2014/24/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. veljače 2014. o javnoj nabavi i o stavljanju izvan snage Direktive 2004/18 (SL L 94, str. 65.), Direktiva 2014/24 ne primjenjuje se, osobito, na ugovore o javnoj nabavi usluga za uslugu hitnog zdravstvenog prijevoza. Iz uvodne izjave 28. te direktive proizlazi da je propisivanjem te iznimke zakonodavac Europske unije imao u vidu uzimanje u obzir posebne vrste neprofitnih organizacija ili udruga. Direktiva 2014/24 ne primjenjuje se, međutim, na predmet u glavnom postupku, s obzirom na to da iz njezina članka 91. proizlazi da Direktiva 2004/18 ostaje na snazi do 18. travnja 2016., datuma kada njezino stavljanje izvan snage proizvodi učinke.

         Talijansko pravo

               9

               Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da je Talijanska Republika u svoj ustav ugradila načelo volonterskog djelovanja građana. Tako njegov članak 118. posljednji stavak predviđa da potonji, djelujući pojedinačno ili zajednički, sudjeluju u djelatnostima od općeg interesa uz potporu javnih tijela, na osnovi načela supsidijarnosti.

               10

               To se sudjelovanje u području zdravstva provodi Zakonom br. 833 o uspostavi nacionalne zdravstvene službe (legge n. 833 – Istituzione del servizio sanitario nazionale) od 23. prosinca 1978. (redovni dodatak GURI‑ju br. 360 od 28. prosinca 1978.). Članak 45. tog zakona priznaje djelovanje volonterskih udruga i volonterskih institucija čiji je cilj doprinos ostvarivanju institucionalnih ciljeva nacionalne zdravstvene službe. Predviđeno je da se taj doprinos uredi sporazumom sklopljenim u skladu s programom i propisima donesenima na regionalnoj razini.

               11

               Dragovoljnost takvog sudjelovanja na nacionalnoj razini uređena je Zakonom br. 266 o okvirnom zakonu o volonterstvu (legge n. 266 – Legge‑quadro sul volontariato) od 11. kolovoza 1991. (GURI br. 196 od 22. kolovoza 1991., u daljnjem tekstu: Zakon br. 266/1991). Njegov članak 1. propisuje načelo volonterske djelatnosti na sljedeći način:
               „Talijanska Republika priznaje društvenu vrijednosti i ulogu volonterske djelatnosti kao izraz oblika solidarnosti i pluralizma, promiče njezin razvoj, zadržavajući istodobno samostalnost, i potiče njezin izvorni doprinos u postizanju društvenih, građanskih i kulturnih ciljeva koje su odredili država, regije, autonomne pokrajine Trento i Bolzano i mjesna tijela.“

               12

               Članak 2. tog zakona kao volontersku djelatnost definira svaku djelatnost „koja se obavlja osobno, spontano i besplatno, preko organizacije čiji je volonter dio, ne radi stjecanja dobiti, čak i neizravno, i isključivo radi solidarnosti“. Nepostojanje cilja stjecanja dobiti konkretizirano je zabranom da se volontera na bilo kakav način plaća, samo mu organizacija koje je dio, u granicama što ih je ona odredila, može naknaditi troškove koje je stvarno imao zbog obavljanja djelatnosti. Isti članak propisuje nespojivost između svojstva volontera i bilo kakvog radnog odnosa, podređenog ili samostalnog, i svakog imovinskog odnosa između volontera i organizacije koje je dio.

               13

               U skladu s člankom 3. navedenog zakona, volonterskom organizacijom smatra se svaka organizacija osnovana s ciljem obavljanja volonterske djelatnosti koristeći se redovno i pretežno osobnim, dragovoljnim i besplatnim uslugama svojih članova jer isti članak takvoj organizaciji dopušta korištenje zaposlenih ili samozaposlenih osoba samo u granicama potrebnima za njezin redovan rad ili za potrebe osposobljavanja ili specijalizacije osoblja za djelatnosti koje ona obavlja.

               14

               Članak 5. Zakona br. 266/1991 predviđa da volonterske organizacije sredstva mogu primati samo iz članarina članova, priloga privatnih osoba ili institucija, darova i ostavina, naknada isplaćenih na osnovi ugovora i sporednih prihoda od komercijalne ili proizvodne djelatnosti. Na potonje se odnosi odluka ministarstva financija i ministarstva za obitelj i društvenu solidarnost o kriterijima za utvrđivanje sporednih komercijalnih i proizvodnih djelatnosti koje obavljaju volonterske organizacije (Criteri per l’individuazione delle attività commerciali e produttive marginali svolte dalle organizzazioni di volontariato) od 25. svibnja 1995. (GURI br. 134 od 10. lipnja 1995., str. 28.). U toj se odluci navode te djelatnosti i, s jedne strane, određuje da one ne mogu dovesti do korištenja profesionalnim sredstvima radi osiguranja njihove konkurentnosti na tržištu (kao što su oglašavanje, svjetlosni znakovi, prostorije opremljene po uzoru na prostorije komercijalnih subjekata, žigovi) i, s druge strane, da primici iz ugovora sklopljenih s javnim subjektima ne predstavljaju takve prihode.

               15

               Naposljetku, članak 7. Zakona br. 266/1991 uređuje sklapanje takvih ugovora, koji se mogu sklapati samo s udrugama upisanima u upisnik volonterskih organizacija. Ti ugovori moraju odrediti djelatnosti udruga u području usluga, kontinuitet djelatnosti i poštovanje prava te također predvidjeti načine naknade troškova kao i pokriće policom osiguranja, za što je odgovoran javni subjekt.

               16

               Taj je okvir utvrđen i proveden na razini regije Ligurije Regionalnim zakonom br. 15 o sustavu volonterstva (legge regionale n. 15 – Disciplina del volontariato) od 28. svibnja 1992. kao i Regionalnim zakonom br. 41 o reorganizaciji regionalne zdravstvene službe (legge n. 41 - Riordino del Servizio Sanitario Regionale) od 7. prosinca 2006., kako je izmijenjen Regionalnim zakonom br. 57 od 25. studenoga 2009. (u daljnjem tekstu: RZ br. 41/2006). Taj zakon uređuje sudjelovanje volonterskih udruga u ostvarivanju ciljeva regionalne zdravstvene službe.

               17

               U skladu s člankom 75. stavkom 1. RZ‑a br. 41/2006, regija Ligurija „prepoznaje vrijednost i ulogu volonterskih djelatnosti i potiče njihov doprinos postizanju ciljeva zdravstvene službe koji su definirani u okviru regionalnog programa“. Stavci 2. i 3. tog članka podrobnije određuju da je taj doprinos uređen ugovorima sklopljenima sa zdravstvenim ustanovama u skladu s odredbama koje je donijelo regionalno izvršno tijelo s obzirom na uvjete homogenosti i ujednačenosti, osobito u vezi sa sklapanjem okvirnih sporazuma. U skladu s člankom 75. bis navedenog regionalnog zakona, volonterske udruge koje doprinose ostvarivanju ciljeva regionalne zdravstvene službe moraju biti upisane u upisnik volontera predviđen Regionalnim zakonom br. 15 od 28. svibnja 1992.

               18

               Članak75. ter RZ‑a br. 41/2006, koji se odnosi na zdravstveni prijevoz, određuje:
               „1.   Zdravstveni prijevoz djelatnost je od općeg interesa koja se temelji na poštovanju načela univerzalnosti, solidarnosti, ekonomske učinkovitosti i primjerenosti.
               2.   Zdravstveni prijevoz iz stavka 1. osiguravaju različite zdravstvene ustanove i ostali javni ili s njima izjednačeni pružatelji usluga koristeći se vlastitim sredstvima i osobljem. Kada to nije moguće, zdravstveni prijevoz povjerava se subjektima koji ispunjavaju uvjete [utvrđene različitim zakonima, nacionalnim ili regionalnim, koji uređuju volonterstvo, sustav hitne zdravstvene pomoći i zdravstveni prijevoz] i [koji raspolažu] vlastitom opremom i osobljem za osiguravanje potrebne usluge, na osnovi sljedećih načela:

                        (a)

                        prioritetno, usluge zdravstvenog prijevoza za koje je odgovorna regionalna zdravstvena služba povjeravaju se volonterskim udrugama, Croce Rossa Italiana i drugim institucijama ili ovlaštenim javnim subjektima, kako bi se zajamčilo obavljanje usluge od općeg interesa u uvjetima ekonomske ravnoteže na proračunskom planu. Odnosi s Croce Rossa Italiana i udrugama uređeni su ugovorima u skladu s odredbama članka 45. Zakona br. 833 od 23. prosinca 1978. (o uspostavi nacionalne zdravstvene službe); [...]

                        (b)

                        zdravstveni prijevoz može se povjeriti subjektima različitima od onih navedenih u točki (a) u skladu s propisima u području javne nabave usluga i robe.

                  3.   Ugovori i protokoli iz stavka 2. točke (a) za volonterske udruge, Croce Rossa Italiana i druge institucije ili ovlaštene javne subjekte predviđaju isključivo naknadu stvarno pretrpljenih troškova, u skladu s kriterijima koje je utvrdio regionalni odbor na osnovi načela ekonomske učinkovitosti, djelotvornosti i isključenja svakog preplaćivanja pretrpljenih troškova.
               [...]“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               19

               Odlukom br. 283 od 9. veljače 2010. regija Ligurija odobrila je regionalni okvirni sporazum sklopljen s ANPAS‑om, Consorzio italiano pubbliche assistenze (CIPAS) i Croce Rossa Italiana – Comitato regionale Liguria, tijelima koja zastupaju volonterske udruge, o uređenju odnosa između zdravstvenih i bolničkih ustanova, s jedne strane, i volonterskih udruga kao i Croce Rossa Italiana – Comitato regionale Liguria, s druge strane (u daljnjem tekstu: regionalni okvirni sporazum), u skladu s člankom 75. ter stavkom 2. točkom (a) RZ‑a br. 41/2006.

               20

               Odlukom br. 940 od 22. prosinca 2010. ASL n. 5 proveo je taj okvirni sporazum sklapajući ugovore o hitnom i iznimno hitnom zdravstvenom prijevozu s volonterskim udrugama članicama ANPAS‑a i s Croce Rossa Italiana – Comitato regionale Liguria (u daljnjem tekstu: sporni ugovori).

               21

               San Lorenzo Soc. coop. sociale i Croce Verde Cogema cooperativa sociale Onlus podnijeli su tužbu protiv, među ostalim, odluka navedenih u prethodnim dvjema točkama ove presude.

               22

               Ta se tužba prije svega temeljila na nespojivosti s pravom Unije, osobito sa slobodom poslovnog nastana i slobodnim pružanjem usluga kao i načelima jednakog postupanja i nediskriminacije, članka 75. ter stavka 2. točke (a) RZ‑a br. 41/2006, u dijelu u kojem predviđa da se usluge zdravstvenog prijevoza ponajprije povjeravaju volonterskim udrugama i Croce Rossa Italiana kao i drugim ovlaštenim javnim institucijama ili subjektima, što predstavlja diskriminaciju tijela koja djeluju u tom sektoru, a ne obavljaju volonterske djelatnosti.

               23

               Podredno, ta su društva osporavala činjenicu da plaćanja koja su u tom pogledu uređena spornim ugovorima predstavljaju običnu naknadu troškova koji su nastali volonterskim udrugama u izvršavanju zdravstvenih prijevoza koje obavljaju.

               24

               U međuvremenu, Giunta regionale della Liguria (izvršno tijelo regije Ligurije) donijela je Odluku br. 861 od 15. srpnja 2011. o obrascu financijskih izvješća koje podnose volonterske udruge u izvršavanju regionalnog okvirnog sporazuma. Tom se odlukom naknada koja se isplaćuje volonterskim tijelima angažiranima za izvršavanje ugovora koji proizlaze iz regionalnog okvirnog sporazuma ograničava na izravne troškove pružanja usluga prijevoza koje je obavila udruga kao i na naknadu neizravnih i općih troškova u razmjeru s odnosom koji postoji između ukupnog iznosa navedenih izravnih troškova i ukupnog iznosa izravnih troškova u vezi sa svim djelatnostima te udruge.

               25

               Prvostupanjski sud prihvatio je spomenutu tužbu na osnovi podredne argumentacije koja joj je bila iznesena u potporu. Taj je sud presudio da regionalni okvirni sporazum predviđa više od obične naknade stvarno nastalih troškova u dijelu u kojem se njime uzimaju u obzir neizravni troškovi i troškovi upravljanja. Posljedično, potrebno je poštovati načela utvrđena UFEU‑om.

               26

               Kao prvo, Consiglio di Stato (Državno vijeće), koji odlučuje o žalbi protiv prvostupanjske presude, pita se o mogućnosti da se javno tijelo koje odluči angažirati treće subjekte radi pružanja određenih usluga ponajprije obrati volonterskim tijelima, uz isključenje subjekata koji obavljaju djelatnosti s ciljem stjecanja dobiti, s obzirom na članke 49. UFEU‑a, 56. UFEU‑a, 105. UFEU‑a i 106. UFEU‑a.

               27

               Taj sud ističe, pozivajući se na presude Komisija/Italija (C‑119/06, EU:C:2007:729) i CoNISMa (C‑305/08, EU:C:2009:807), da, u skladu sa sudskom praksom Suda, pojam gospodarskog subjekta ne isključuje subjekte koji ne obavljaju djelatnosti s prvenstvenim ciljem stjecanja dobiti, čak ni subjekte koji uopće ne obavljaju djelatnosti s ciljem stjecanja dobiti, koji se mogu natjecati s poduzetnicima radi dodjele ugovora o javnoj nabavi. To bi dovelo u pitanje mogućnost da javna tijela angažiraju volonterske udruge, uz isključenje poduzetnika koji obavljaju djelatnosti s ciljem stjecanja dobiti za isporuke nekih usluga, što je u Italiji tradicija. Takvim bi se sustavom pogodovalo navedenim udrugama jer bi uživale dvostruku mogućnost isporuke usluga tim tijelima, u okviru svoje tradicionalne povlastice i, s druge strane, u okviru postupka javne nabave.

               28

               O tome bi se osobito radilo ako bi volonterske udruge usto mogle na temelju ugovora koji su za njih rezervirani primati financijska sredstva koja bi im omogućavala podnošenje povoljnih ponuda u okviru postupaka javne nabave, što bi bio slučaj ako bi one bile ovlaštene ubirati naknadu nekih neizravnih troškova u okviru usluga koje isporučuju izvan natjecanja s poduzetnicima koji obavljaju djelatnosti s ciljem stjecanja dobiti. Takva bi naknada bila predstavljala državnu potporu.

               29

               Sud koji je uputio zahtjev u tome vidi problematiku koju naziva „tržišno natjecanje među nehomogenim subjektima“, s kojom se Sud do današnjeg dana još nije u potpunosti susreo.

               30

               Kao drugo, u slučaju da takvo angažiranje volonterskih udruga od javnih tijela nije samo po sebi protivno Ugovoru, Consiglio di Stato pita se o nenaplatnoj naravi spornih ugovora, s obzirom na činjenicu da njihovo izvršavanje dovodi do naknade:

                        —

                        neizravnih i općih troškova angažiranih volonterskih tijela povezanih s izvršavanjem predmetne djelatnosti (troškovi komunalnih usluga, pristojbe, zajednička pričuva, osiguranje, troškovi rada), koji se obračunavaju u razmjeru s odnosom koji postoji između ukupnog iznosa izravnih troškova te djelatnosti za takvo tijelo i ukupnog iznosa izravnih troškova u vezi sa svim djelatnostima tog tijela, i

                        —

                        izravnih troškova koji su trajni troškovi, kao što su plaće osoblja, koje angažirane volonterske udruge moraju u svakom slučaju snositi.

               31

               U tom je kontekstu Consiglio di Stato odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        1)

                        Protive li se članci 49. UFEU‑a, 56. UFEU‑a, 105. UFEU‑a i 106. UFEU‑a odredbi unutarnjeg prava koja predviđa dodjelu [od strane nadležnih javnih subjekata] obavljanja usluga zdravstvenog prijevoza ponajprije volonterskim udrugama, Croce Rossa Italiana i drugim ovlaštenim institucijama i javnim subjektima, iako je ta dodjela izvršena na temelju ugovora koji isključivo predviđaju naknadu stvarno nastalih troškova?

                        2)

                        Protivi li se pravo Unije u području javne nabave – u ovom slučaju izuzeta nabava [iz Direktive 2004/18] te opća načela slobodnog tržišnog natjecanja, nediskriminacije, transparentnosti i proporcionalnosti – nacionalnom propisu koji dopušta izravnu dodjelu [ugovora o javnoj nabavi u području] zdravstvenog prijevoza, kada treba kvalificirati kao naplatni okvirni sporazum kao što je [regionalni okvirni sporazum], koji također predviđa naknadu fiksnih i trajnih troškova?“

         O prethodnim pitanjima

               32

               Svojim dvama pitanjima, koje treba ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li pravna pravila Unije u području javne nabave i pravila tržišnog natjecanja Ugovora tumačiti na način da se protive nacionalnom propisu koji, kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, predviđa da mjesne vlasti pružanje usluga hitnog i iznimno hitnog zdravstvenog prijevoza moraju povjeriti ponajprije i izravnom dodjelom, bez ikakva oglašavanja, ugovorno angažiranim volonterskim tijelima koja za isporuku tih usluga primaju samo naknadu troškova stvarno nastalih u tu svrhu kao i jedan dio fiksnih i trajnih troškova.

               33

               Kad je riječ o tumačenju pravila prava Unije u području javne nabave, najprije treba podsjetiti da se Direktiva 2004/18 primjenjuje na javnu nabavu usluga koju članak 1. stavak 2. točka (d) te direktive definira kao javnu nabavu koja nije javna nabava radova ni javna nabava robe i čiji je predmet pružanje usluga iz Priloga II. navedenoj direktivi.

               34

               Taj je prilog podijeljen na dva dijela, A i B. Usluge hitnog ili iznimno hitnog zdravstvenog prijevoza istodobno ulaze u kategoriju 2. iz Priloga II. A Direktivi 2004/18, za prijevozne aspekte tih usluga, i kategoriju 25. iz Priloga II. B toj direktivi, za njihove zdravstvene aspekte (vidjeti, kad je riječ o odgovarajućim kategorijama priloga I. A i I. B Direktivi Vijeća 92/50/EEZ od 18. lipnja 1992. o usklađivanju provedbe postupka javne nabave usluga [neslužbeni prijevod] (SL L 209, str. 1.), presudu Tögel, C‑76/97, EU:C:1998:432, t. 39.).

               35

               Iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da je relevantni nacionalni propis proveden, najprije, regionalnim okvirnim sporazumom sklopljenim s tijelima koja zastupaju volonterske udruge, kojim se utvrđuju odredbe posebnih ugovora koji se moraju sklopiti između područnih zdravstvenih tijela i tih udruga, i, nadalje, takvim posebnim ugovorima.

               36

               Takav okvirni sporazum predstavlja okvirni sporazum u smislu članka 1. stavka 5. Direktive 2004/18 i stoga općenito ulazi u pojam javne nabave (vidjeti u tom smislu presudu Komisija/Italija, EU:C:2007:729, t. 43. i 44.) i okolnost da je sklopljen za račun subjekata koji ne obavljaju djelatnosti s ciljem stjecanja dobiti nije takva da bi ga isključila iz te kvalifikacije (vidjeti u tom smislu presudu Komisija/Italija, EU:C:2007:729, t. 41.).

               37

               Također treba istaknuti da činjenica da navedeni okvirni sporazum i posebni ugovori koji iz njega proizlaze ne predviđaju druge financijske transakcije u prilog volonterskih udruga osim naknade troškova nije odlučujući čimbenik. Ugovor ne može biti izvan pojma javne nabave samo zbog činjenice da je predviđena naknada ograničena na naknadu troškova nastalih zbog pružanja ugovorene usluge (presuda Ordine degli Ingegneri della Provincia di Lecce i dr., C‑159/11, EU:C:2012:817, t. 29.). Posljedično, kako je to istaknuo i nezavisni odvjetnik u točki 27. svojeg mišljenja, nebitno je obuhvaćaju li troškovi koje tim udrugama moraju naknaditi javna tijela isključivo troškove izravno povezane s obavljanjem predmetnih usluga ili i dio općih troškova.

               38

               Stoga treba smatrati da okvirni sporazum kao što je regionalni okvirni sporazum i ugovori kao što su oni koji iz njega proizlaze u načelu ulaze u područje primjene Direktive 2004/18.

               39

               U tom pogledu, iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku i osobito drugog prethodnog pitanja proizlazi da sud koji je uputio zahtjev polazi od pretpostavke da se Direktiva 2004/18 ne primjenjuje na regionalni okvirni sporazum ni na ugovore koji iz njega proizlaze, tako da bi se primjenjivala samo načela Ugovora kao i obveza transparentnosti koju ona podrazumijevaju.

               40

               Ipak treba podsjetiti da mješovita narav usluga koje, kao što su one o kojima je riječ u glavnom postupku, istodobno ulaze u Prilog II. A i II. B Direktivi 2004/18 za posljedicu ima to da se primjenjuje članak 22. te direktive. Međutim, u skladu s tim člankom, postupci javne nabave moraju biti provedeni ili, ovisno o slučaju, okvirni ugovori čija vrijednost prelazi prag utvrđen u članku 7. navedene direktive i koji se odnose na takve usluge moraju biti sklopljeni u skladu sa svim postupovnim pravilima navedenima u člancima 23. do 55. iste direktive ako vrijednost usluga prijevoza iz Priloga II. A prelazi vrijednost zdravstvenih usluga iz Priloga II. B.

               41

               Kada vrijednost usluga iz Priloga II. B prelazi vrijednost usluga iz Priloga II. A, postupak nabave treba provesti samo u skladu s člancima 23. i 35. stavkom 4. Direktive 2004/18. S druge strane, ostala pravila u vezi s usklađivanjem postupaka predviđena Direktivom 2004/18, osobito ona primjenjiva na obveze objave poziva na nadmetanje prethodnom obavijesti i ona koja se odnose na kriterije dodjele ugovora, nisu primjenjiva na navedenu nabavu (presude Komisija/Irska, C‑507/03, EU:C:2007:676, t. 24., i Komisija/Irska, C‑226/09, EU:C:2010:697, t. 27.).

               42

               Zakonodavac Unije pošao je od pretpostavke da nabava koja se odnosi samo na usluge iz Priloga II. B Direktivi 2004/18 nije a priori, s obzirom na svoju posebnu narav, od dovoljnog prekograničnog interesa koji bi mogao opravdati obavljanje njezine dodjele nakon postupka javne nabave koji za svrhu ima omogućiti poduzetnicima iz drugih država članica da saznaju za poziv na nadmetanje i da dostave ponudu (vidjeti presude Komisija/Irska, EU:C:2010:697, t. 25. kao i Strong Segurança, C‑95/10, EU:C:2011:161, t. 35. i navedenu sudsku praksu).

               43

               Stoga iz točaka 40. i 41. ove presude proizlazi da su, pod uvjetom da vrijednost regionalnog okvirnog sporazuma prelazi relevantni prag utvrđen u članku 7. Direktive 2004/18, sva postupovna pravila te direktive ili samo ona iz njezinih članaka 23. i 35. stavka 4. primjenjiva ovisno o tome prelazi li vrijednost usluga prijevoza vrijednost zdravstvenih usluga. Sud koji je uputio zahtjev dužan je provjeriti prelazi li taj sporazum prag primjene i utvrditi vrijednost usluga prijevoza i zdravstvenih usluga.

               44

               U slučaju da vrijednost regionalnog okvirnog sporazuma prelazi relevantni prag utvrđen u navedenom članku 7. i da vrijednost usluga prijevoza prelazi vrijednost zdravstvenih usluga, treba smatrati da se Direktiva 2004/18 protivi propisu kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, koji predviđa da mjesne vlasti povjeravaju pružanje usluga hitnog i iznimno hitnog zdravstvenog prijevoza ponajprije i izravnom dodjelom, bez ikakva oglašavanja, ugovorno angažiranim volonterskim tijelima.

               45

               S druge strane, u slučaju da sud koji je uputio zahtjev utvrdi da navedeni prag nije dosegnut ili vrijednost zdravstvenih usluga prelazi vrijednost usluga prijevoza, samo bi se mogla primijeniti, uz, u tom posljednjem slučaju, članke 23. i 35. stavak 4. Direktive 2004/18, i opća načela transparentnosti i jednakog postupanja koja proizlaze iz članaka 49. UFEU‑a i 56. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presude Komisija/Irska, EU:C:2007:676, t. 26. i navedenu sudsku praksu kao i Strong Segurança, EU:C:2011:161, t. 35.).

               46

               Međutim, da bi se ta načela mogla primijeniti u području javne nabave na djelatnosti čiji se svi relevantni elementi odvijaju unutar jedne države članice, potrebno je da nabava o kojoj je riječ u glavnom postupku bude od određenog prekograničnog interesa (vidjeti u tom smislu presude Komisija/Irska, EU:C:2007:676, t. 29.; Komisija/Italija, C‑412/04, EU:C:2008:102, t. 66. i 81.; SECAP i Santorso, C‑147/06 i C‑148/06, EU:C:2008:277, t. 21.; Serrantoni i Consorzio stabile edili, C‑376/08, EU:C:2009:808, t. 24. kao i Komisija/Irska, EU:C:2010:697, t. 31.).

               47

               Međutim, sud koji je uputio zahtjev nije utvrdio potrebne elemente koji Sudu omogućuju provjeru postoji li u predmetu u glavnom postupku određeni prekogranični interes. Kao što proizlazi i iz članka 94. Poslovnika Suda, u njegovoj verziji koja je stupila na snagu 1. studenoga 2012., Sud u zahtjevu za prethodnu odluku mora biti u mogućnosti pronaći prikaz činjenica na kojima se temelje pitanja kao i vezu koja postoji osobito između tih činjenica i tih pitanja. Stoga se utvrđenje potrebnih elemenata koji omogućuju provjeru postojanja određenog prekograničnog interesa kao i, općenito govoreći, sva utvrđenja koja nacionalni sudovi moraju izvršiti i o kojima ovisi primjenjivost akta sekundarnog prava ili akta primarnog prava Unije moraju provesti prije pokretanja postupka pred Sudom.

               48

               Zbog duha suradnje koji prevladava u odnosima između nacionalnih sudova i Suda u okviru prethodnog postupka, izostanak takvih prethodnih utvrđenja suda koji je uputio zahtjev u vezi s postojanjem eventualnog određenog prekograničnog interesa ne dovodi do nedopuštenosti zahtjeva ako, unatoč tim nedostacima, Sud, s obzirom na podatke koji proizlaze iz spisa, smatra da može dati koristan odgovor sudu koji je uputio zahtjev. O tome je osobito riječ kada odluka o upućivanju zahtjeva za prethodnu odluku sadrži dovoljno relevantnih podataka za ocjenu eventualnog postojanja takvog interesa. Međutim, Sud daje odgovor samo pod uvjetom da sud koji je uputio zahtjev može u predmetu u glavnom postupku, na osnovi detaljne ocjene svih relevantnih činjenica u vezi s predmetom u glavnom postupku, utvrditi određeni prekogranični interes (vidjeti presude SECAP i Santorso, EU:C:2008:277, t. 34. kao i Serrantoni i Consorzio stabile edili, EU:C:2009:808, t. 25.).

               49

               Kad je riječ o objektivnim kriterijima koji mogu upućivati na postojanje prekograničnog interesa, Sud je već presudio oni mogu biti, osobito, vrijednost nabave o kojoj je riječ zajedno s mjestom obavljanja radova ili također tehničke značajke nabave (vidjeti presude SECAP i Santorso, EU:C:2008:277, t. 31. kao i Belgacom, C‑221/12, EU:C:2013:736, t. 29.). Sud koji je uputio zahtjev može prilikom cjelovite ocjene postojanja određenog prekograničnog interesa uzeti u obzir i postojanje prigovora koje su podnijeli subjekti iz drugih država članica, pod uvjetom da se provjeri da su potonji stvarni, a ne fiktivni. U vezi s, konkretnije, zdravstvenim prijevozom, Sud je utvrdio, u okviru tužbe zbog povrede obveze, da određeni prekogranični interes nije dokazan samo na osnovi činjenice da je više subjekata iz drugih država članica podnijelo prigovor Europskoj komisiji i da je nabava o kojoj je riječ imala veliku ekonomsku vrijednost (vidjeti u tom smislu presudu Komisija/Njemačka, C‑160/08, EU:C:2010:230, t. 18., 27. i prateće, 54. i 123.).

               50

               Pod tim uvjetom, treba, dakle, smatrati da se opća načela transparentnosti i jednakog postupanja koja proizlaze iz članaka 49. UFEU‑a i 56. UFEU‑a u načelu mogu primjenjivati na okvirni sporazum kao što je regionalni okvirni sporazum i na ugovore kao što su oni koji proizlaze iz tog okvirnog sporazuma.

               51

               Međutim, pravo Unije u području javne nabave, u dijelu u kojem se odnosi na, posebno, javnu nabavu usluga, ima za cilj osigurati slobodno kretanje usluga i otvaranje što širem i nenarušenom tržišnom natjecanju u državama članicama (vidjeti presudu Bayerischer Rundfunk i dr., C‑337/06, EU:C:2007:786, t. 39. i navedenu sudsku praksu).

               52

               Stoga se mora utvrditi da sustav ugovaranja kao što je onaj uspostavljen člankom 75. ter RZ‑a br. 41/2006 dovodi do rezultata koji je suprotan tim ciljevima. Propis koji određuje da nadležna javna tijela, radi zadovoljavanja potreba u tom području, izravnom dodjelom ponajprije koriste ugovorom angažirane volonterske organizacije iz bitnog dijela predmetnog tržišta isključuje subjekte koji djelatnosti ne obavljaju volonterski. Međutim, u skladu sa sudskom praksom Suda, potpuno netransparentna dodjela ugovora poduzetniku iz države članice od javnog naručitelja tog ugovora predstavlja razliku u postupanju na štetu poduzetnika koji bi mogli biti zainteresirani za taj ugovor, a koji su iz druge države članice. Osim ako je opravdana objektivnim okolnostima, takva razlika u postupanju, koja, isključivanjem svih poduzetnika iz druge države članice, uglavnom djeluje na njihovu štetu, predstavlja neizravnu diskriminaciju na osnovi državljanstva, zabranjenu na temelju članaka 49. UFEU‑a i 56. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presude Komisija/Irska, EU:C:2007:676, t. 30. i 31.; Komisija/Italija, EU:C:2007:729, t. 64. kao i Komisija/Italija, EU:C:2008:102, t. 66.).

               53

               Treba, međutim, utvrditi da je, u skladu s člankom 75. ter stavcima 1. i 2. točkom (a) RZ‑a br. 41/2006, način na koji je uređena usluga zdravstvenog prijevoza o kojoj je riječ u glavnom postupku zasnovan na načelima univerzalnosti, solidarnosti, ekonomske učinkovitosti i primjerenosti te da se prvenstvenim korištenjem ugovorom angažiranih volonterskih organizacija posebno želi zajamčiti da je ta usluga od općeg interesa osigurana u okolnostima ekonomske ravnoteže na proračunskom planu. Time što predviđa sudjelovanje volonterskih organizacija u obavljanju usluge od općeg interesa i što se poziva na načelo solidarnosti, navedeni članak 75. ter sličan je ustavnim i zakonskim odredbama o volonterskom djelovanju građana spomenutima u točkama 9. do 11. ove presude.

               54

               Međutim, takvi su ciljevi uzeti u obzir u pravu Unije.

               55

               U tom pogledu, kao prvo, treba podsjetiti da pravo Unije ne zadire u ovlast kojom raspolažu države članice da urede svoje sustave javnog zdravstva i socijalne sigurnosti (vidjeti u tom smislu osobito presude Sodemare i dr., C‑70/95, EU:C:1997:301, t. 27. i navedenu sudsku praksu kao i Blanco Pérez i Chao Gómez, C‑570/07 i C‑571/07, EU:C:2010:300, t. 43. i navedenu sudsku praksu).

               56

               U izvršavanju te nadležnosti države članice ne mogu uvesti ili zadržati neopravdana ograničenja izvršavanja temeljnih sloboda u području zdravstvene skrbi. Međutim, prilikom ocjene poštovanja te zabrane treba uzeti u obzir činjenicu da zdravlje i ljudski život zauzimaju najistaknutije mjesto među dobrima i interesima zaštićenima Ugovorom i da je na državama članicama, koje raspolažu marginom prosudbe, da odluče o razini zaštite koju žele pružiti javnom zdravlju kao i o načinu na koji tu razinu treba postići (vidjeti u tom smislu osobito presude Komisija/Njemačka, C‑141/07, EU:C:2008:492, t. 46. i 51. i navedenu sudsku praksu kao i Blanco Pérez i Chao Gómez, EU:C:2010:300, t. 43., 44., 68. i 90. i navedenu sudsku praksu).

               57

               Nadalje, ne samo da opasnost od ozbiljnog ugrožavanja financijske ravnoteže sustava socijalne sigurnosti sama po sebi može biti važan razlog u općem interesu koji može opravdati prepreku slobodnom pružanju usluga već, osim toga, cilj održavanja uravnotežene zdravstvene i bolničke službe dostupne svima, zbog razloga javnog zdravlja, također može biti obuhvaćen jednim od odstupanja zbog razloga javnog zdravlja, u mjeri u kojoj takav cilj doprinosi ostvarivanju povišene razine zaštite zdravlja (vidjeti u tom smislu presudu Stamatelaki, C‑444/05, EU:C:2007:231, t. 30. i 31. kao i navedenu sudsku praksu). To se odnosi na mjere koje, s jedne strane, ispunjavaju opći cilj osiguravanja na državnom području predmetne države članice dovoljne i trajne dostupnosti uravnoteženog opsega kvalitetne zdravstvene skrbi i, s druge strane, pomažu u osiguravanju kontrole troškova i izbjegavanju u najvećoj mogućoj mjeri rasipanja financijskih, tehničkih i ljudskih potencijala (vidjeti u tom smislu presudu Komisija/Njemačka, EU:C:2008:492, t. 61.).

               58

               Kao drugo, treba podsjetiti da je u točki 32. presude Sodemare i dr. (EU:C:1997:301) Sud presudio da država članica može, u okviru svoje nadležnosti zadržane radi uređenja sustava socijalne sigurnosti, utvrditi da sustav socijalne skrbi za starije osobe, čije je stanje takvo da im je nužna zdravstvena skrb, obvezno podrazumijeva da, radi postizanja tih ciljeva, u ovom slučaju poštovanja isključivo socijalne svrhe tog sustava, pristup privatnih subjekata kao pružatelja usluga socijalne skrbi podliježe uvjetu da ne obavljaju ikakvu djelatnost s ciljem stjecanja dobiti.

               59

               Posljedično, država članica može smatrati, u okviru margine prosudbe kojom raspolaže radi odlučivanja o razini zaštite javnog zdravlja i uređenja svojeg sustava socijalne sigurnosti, da korištenje volonterskim udrugama odgovara socijalnoj svrsi usluge hitnog zdravstvenog prijevoza te da je ono takve vrste da doprinosi kontroli troškova u vezi s tom uslugom.

               60

               Treba, međutim, istaknuti da sustav organizacije usluge hitnog zdravstvenog prijevoza, kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, koji se za nadležna tijela sastoji u prvenstvenom korištenju volonterskim udrugama, mora stvarno doprinositi socijalnoj svrsi kao i postizanju ciljeva solidarnosti i proračunske učinkovitosti na kojima se taj sustav temelji.

               61

               U tom je pogledu potrebno da, kada djeluju u tom okviru, one nemaju ciljeve različite od onih navedenih u prethodnoj točki ove presude, da od svojih usluga ne ostvaruju nikakvu dobit, osim naknade varijabilnih, fiksnih i trajnih troškova potrebnih za njihovo pružanje, te da ne ostvaruju nikakvu dobit za svoje članove. Nadalje, iako je korištenje zaposlenih osoba dopušteno jer bi bez njega te udruge bile gotovo lišene stvarne mogućnosti djelovanja u mnogim područjima u kojima se načelo solidarnosti može provoditi, djelatnost tih udruga mora strogo poštovati uvjete koji su u pogledu njih određeni nacionalnim zakonodavstvom.

               62

               S obzirom na opće načelo prava Unije o zabrani zloporabe prava (vidjeti po analogiji presudu 3M Italia, C‑417/10, EU:C:2012:184, t. 33.), primjena tog zakonodavstva ne može biti tako široka da pokriva zloporabe volonterskih udruga ili njihovih članova. Tako zaposlene osobe mogu obavljati djelatnosti volonterskih udruga samo u granicama potrebnima za njihov redovan rad. Kad je riječ o naknadi troškova, treba osigurati da se nikakva djelatnost s ciljem stjecanja dobiti, čak i neizravno, ne može obavljati pod krinkom volonterske djelatnosti te da se volonteru mogu naknaditi isključivo stvarno nastali troškovi za obavljenu djelatnost, u granicama koje su prethodno utvrdile same udruge.

               63

               Na sudu koji je uputio zahtjev jest da pruži sve ocjene potrebne za provjeru doprinosi li stvarno sustav organizacije usluge hitnog zdravstvenog prijevoza o kojem je riječ u glavnom postupku, kako je uređen primjenjivim zakonodavstvom i proveden regionalnim okvirnim sporazumom i posebnim ugovorima koji iz njega proizlaze, socijalnoj svrsi kao i ostvarivanju ciljeva solidarnosti i proračunske učinkovitosti na kojima se taj sustav temelji.

               64

               Kad je riječ o tumačenju pravila Ugovora u području tržišnog natjecanja, iz razmatranja o tumačenju prava Unije u području javne nabave proizlazi da nije potrebno ispitati propis kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku s obzirom na navedena pravila tržišnog natjecanja.

               65

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti tako da se članci 49. UFEU‑a i 56. UFEU‑a trebaju tumačiti na način da se ne protive nacionalnom propisu koji, kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, predviđa da pružanje usluga hitnog i iznimno hitnog zdravstvenog prijevoza treba ponajprije i izravnom dodjelom, bez ikakva oglašavanja, povjeriti ugovorno angažiranim volonterskim tijelima, pod uvjetom da zakonski i ugovorni okvir u kojem se odvija djelatnost tih tijela stvarno doprinosi socijalnoj svrsi kao i ostvarivanju ciljeva solidarnosti i proračunske učinkovitosti na kojima se temelji taj propis.

         Troškovi

               66

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                     Članci 49. UFEU‑a i 56. UFEU‑a trebaju se tumačiti na način da se ne protive nacionalnom propisu koji, kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, predviđa da pružanje usluga hitnog i iznimno hitnog zdravstvenog prijevoza treba ponajprije i izravnom dodjelom, bez ikakva oglašavanja, povjeriti ugovorno angažiranim volonterskim tijelima, pod uvjetom da zakonski i ugovorni okvir u kojem se odvija djelatnost tih tijela stvarno doprinosi socijalnoj svrsi kao i ostvarivanju ciljeva solidarnosti i proračunske učinkovitosti na kojima se temelji taj propis.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski


title: Presuda Suda (šesto vijeće) od 26. studenoga 2015.#Administrador de Infraestructuras Ferroviarias (ADIF) protiv Luisa Aira Pascuala i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Autónoma del País Vasco.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2001/23/EZ – Članak 1. stavak 1. – Prijenos poduzeća – Zaštita prava zaposlenika – Obveza preuzimatelja da prihvati zaposlenike – Javno poduzeće odgovorno za javnu službu – Pružanje usluge drugog poduzetnika na temelju ugovora o upravljanju javnim uslugama – Odluka o neproduljenju tog ugovora nakon njegova isteka – Zadržavanje identiteta gospodarskog subjekta – Djelatnost koja se ponajprije temelji na opremi – Nepreuzimanje zaposlenika.#Predmet C-509/14.

text:
         PRESUDA SUDA (šesto vijeće)
      26. studenoga 2015. (
            *
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Direktiva 2001/23/EZ — Članak 1. stavak 1. — Prijenos poduzeća — Zaštita prava zaposlenika — Obveza preuzimatelja da prihvati zaposlenike — Javno poduzeće odgovorno za javnu službu — Pružanje usluge drugog poduzetnika na temelju ugovora o upravljanju javnim uslugama — Odluka o neproduljenju tog ugovora nakon njegova isteka — Zadržavanje identiteta gospodarskog subjekta — Djelatnost koja se ponajprije temelji na opremi — Nepreuzimanje zaposlenika“
      U predmetu C‑509/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Autónoma del País Vasco (Vrhovni sud Autonomne zajednice Baskije, Španjolska), odlukom od 9. rujna 2014., koju je Sud zaprimio 13. studenoga 2014., u postupku

         Administrador de Infraestructuras Ferroviarias (ADIF)

      protiv

         Luisa Aire Pascuala,

         Algeposa Terminales Ferroviarios SL,

         Fondo de Garantía Salarial,

      SUD (šesto vijeće),
      u sastavu: F. Biltgen (izvjestitelj), predsjednik desetog vijeća u svojstvu predsjednika šestog vijeća, A. Borg Barthet i S. Rodin, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za španjolsku vladu, M. J. García‑Valdecasas Dorrego, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, J. Rius i M. Kellerbauer, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, da u predmetu odluči bez njezina mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 1. stavka 1. Direktive Vijeća 2001/23/EZ od 12. ožujka 2001. o usklađivanju zakonodavstava država članica u odnosu na zaštitu prava zaposlenika kod prijenosa poduzeća, pogona ili dijelova poduzeća ili pogona (SL L 82, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 151.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Administrador de Infraestructuras Ferroviarias (ADIF), s jedne strane, te L. Aire Pascuala, Fondo de Garantía Salarial (Jamstveni zaposlenički fond) i Algeposa Terminales Ferroviarios SL (u daljnjem tekstu: Algeposa), s druge strane, o kolektivnom otkazivanju zbog gospodarskih razloga kojim je bio obuhvaćen i L. Aira Pascual.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Direktiva 2001/23 kodificira Direktivu Vijeća 77/187/EEZ od 14. veljače 1977. o usklađivanju prava država članica o zaštiti prava zaposlenika u slučaju prijenosa poduzeća, pogona ili dijelova poduzeća ili pogona (SL L 61, str. 26.), kako je izmijenjena i dopunjena Direktivom Vijeća 98/50/EZ od 29. lipnja 1998. (SL L 201, str. 88.).

               4

               Članak 1. stavak 1. Direktive 2001/23 propisuje:

                        „(a)

                        Ova se Direktiva primjenjuje na svaki prijenos poduzeća, pogona ili dijela poduzeća ili pogona na drugog poslodavca, koji je posljedica ugovornog prijenosa, pripajanja ili spajanja poduzeća.

                        (b)

                        Podložno podstavku (a) i sljedećim odredbama ovog članka, prijenosom se u smislu ove Direktive smatra prijenos gospodarskog subjekta koji zadržava svoj identitet, znači organizirano grupiranje resursa koje ima za cilj obavljanje gospodarske djelatnosti, bez obzira na to je li ta djelatnost glavna ili sporedna.

                        (c)

                        Ova se Direktiva primjenjuje na javna i privatna poduzeća koja se bave gospodarskim djelatnostima bez obzira na to rade li za dobit ili ne. Administrativna reorganizacija javnih upravnih tijela, ili prijenos upravnih funkcija između javnih upravnih tijela, ne smatra se prijenosom u smislu ove Direktive.“

               5

               Članak 2. stavak 1. spomenute direktive određuje:
               „Za potrebe ove Direktive:

                        (a)

                        ‚prenositelj’ znači svaka fizička ili pravna osoba, koja radi prijenosa u smislu članka 1. stavka 1., prestaje biti poslodavac u poduzeću, pogonu ili dijelu poduzeća ili pogona;

                        (b)

                        ‚preuzimatelj’ znači svaka fizička ili pravna osoba, koja radi prijenosa u smislu članka 1. stavka 1., postaje poslodavac u poduzeću, pogonu ili dijelu poduzeća ili pogona;

                  [...]“

               6

               Članak 3. stavak 1. podstavak 1. te direktive glasi kako slijedi:
               „Prava i obveze prenositelja, koja na dan prijenosa proizlaze iz postojećeg ugovora o radu ili radnog odnosa, na temelju takvog prijenosa prenose se na preuzimatelja.“

               7

               U skladu s člankom 4. stavkom 1. prvim podstavkom Direktive 2001/23:
               „Prijenos poduzeća, pogona ili dijela poduzeća ili pogona sam po sebi prenositelju ili preuzimatelju ne daje temelje za otpuštanje s radnoga mjesta. Ova odredba ne sprečava moguća otpuštanja iz gospodarskih, tehničkih ili organizacijskih razloga, radi kojih su potrebne promjene u radnoj snazi.“

         Španjolsko pravo

               8

               Pravila o pravima zaposlenika u slučaju prijenosa poduzeća definirana su Kraljevskim zakonodavnim dekretom 1/1995 kojim se potvrđuje izmijenjeni tekst Zakona o radu (Real Decreto Legislativo 1/1995 por el que se aprueba el texto refundido de la Ley del Estatuto de los Trabajadores) od 24. ožujka 1995. (BOE br. 75 od 29. ožujka 1995., str. 9654.), u verziji koja proizlazi iz Zakona 12/2001 od 9. srpnja 2001. (BOE br. 164 od 10. srpnja 2001., str. 24890., u daljnjem tekstu: Zakon o radu).

               9

               U članku 44. stavcima 1. i 2. Zakona o radu propisano je:
               „1.   Prijenos poduzeća, radnog centra ili neovisne proizvodne jedinice tog poduzeća ne znači sam po sebi kraj radnog odnosa; na novog poslodavca prelaze prava i obveze prethodnog poslodavca koje postoje na temelju ugovora o radu i socijalne sigurnosti, što uključuje obveze u vezi s mirovinama pod uvjetima koje predviđa posebno primjenjivo zakonodavstvo, te općenito sve obveze u području dodatne socijalne zaštite koje je preuzeo prenositelj.
               2.   Za potrebe ovog članka, prijenosom poduzeća smatra se prijenos gospodarskog subjekta koji zadržava svoj identitet, pod kojim se podrazumijeva organizirano grupiranje resursa radi obavljanja gospodarske djelatnosti, bila ona glavna ili sporedna.“

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               10

               ADIF je javno poduzeće odgovorno za uslugu održavanja intermodalnih prijevoznih jedinica na terminalu u Bilbau (Španjolska). Tu uslugu isporučuje društvu Renfe Operadora.

               11

               Na temelju ugovora o upravljanju javnim uslugama koji je stupio na snagu 1. ožujka 2008., ADIF je upravljanje navedenom uslugom povjerio vanjskom izvršitelju, društvu Algeposa. Ono je tu uslugu pružalo u ADIF‑ovim pogonima, koristeći se dizalicama u njegovu vlasništvu.

               12

               Spomenuti ugovor sklopljen je na razdoblje od 48 mjeseci. Nakon isteka tog roka, produljen je do 30. lipnja 2013.

               13

               U svibnju 2013. ADIF je uputio određeni broj svojih zaposlenika u Algeposu kako bi se uključili u program osposobljavanja za zaposlenike tog društva.

               14

               U lipnju 2013. ADIF je obavijestio Algeposu da ne želi produljiti ugovor nakon 30. lipnja 2013. jer će od tog datuma sam pružati uslugu o kojoj je riječ u glavnom postupku, koristeći se vlastitom radnom snagom. ADIF je također napomenuo da ne želi preuzeti Algeposina prava i obveze prema njezinim zaposlenicima.

               15

               Posljedično, Algeposa je zbog gospodarskih razloga kolektivno otkazala više ugovora o radu, među kojima i onaj L. Arie Pascuala, koji je prethodno zaposlen radi provedbe ugovora o upravljanju javnim uslugama sklopljenog s ADIF‑om.

               16

               L. Aira Pascual 30. srpnja 2013. protiv ADIF‑a, Jamstvenog zaposleničkog fonda i Algepose podnio je tužbu Juzgadu de lo Social no 10 de Bilbao (Sud za radne sporove br. 10 u Bilbau) jer je ADIF, nakon isteka ugovora sklopljenog s Algeposom, bio dužan preuzeti njezina prava i obveze iz radnopravnih odnosa. Prema mišljenju L. Aire Pascuala, ADIF‑ovo ponovno preuzimanje izravnog upravljanja pružanjem usluge o kojoj je riječ u glavnom postupku predstavlja prijenos poduzeća u smislu članka 44. Zakona o radu. Slijedom navedenog, L. Aira Pascual zatražio je poništenje otkaza ugovora o radu koji mu je uručen ili, podredno, njegovo proglašavanje nezakonitim te nalaganje ADIF‑u da ga vrati na rad.

               17

               Spomenuti sud prihvatio je tužbu L. Aire Pascuala, proglasio otkaz nezakonitim i naložio ADIF‑u da mu naknadi štetu u iznosu od 28.793,29 eura. S druge strane, L. Airi Pascualu naloženo je da Algeposi vrati otpremninu u iznosu od 9557,87 eura koju mu je isplatila zbog otkaza ugovora o radu.

               18

               Navedeni sud ocijenio je da je ADIF, odbijajući preuzeti Algeposina prava i obveze iz radnopravnog odnosa s L. Airom Pascualom, povrijedio obvezu proizišlu iz tumačenja članka 44. Zakona o radu koje je usklađeno s Direktivom 2001/23. Naime, prema mišljenju tog suda, došlo je do prijenosa poduzeća jer se usluga o kojoj je riječ u glavnom postupku nastavila pružati korištenjem istih materijalnih elemenata koji su bitni za njezino pružanje, za istog klijenta i u istim pogonima.

               19

               ADIF je protiv te odluke Juzgada de lo Social no 10 de Bilbao (Sud za radne sporove br. 10 u Bilbau) podnio žalbu Tribunalu Superior de Justicia de la Comunidad Autónoma del País Vasco (Vrhovni sud Autonomne zajednice Baskije).

               20

               Taj sud smatra da Sud još nije odgovorio na pitanje obuhvaća li pojam prijenosa poduzeća u smislu Direktive 2001/23 i slučajeve u kojima poduzeće odgovorno za javnu uslugu ponovno preuzima izravno upravljanje tom uslugom kada je, s jedne strane, odlučilo da će se za potrebe spomenutog upravljanja koristiti vlastitom radnom snagom, ne preuzimajući zaposlenike društva kojemu je prethodno povjerilo spomenuto upravljanje, i kada su, s druge strane, materijalna sredstva koja su korištena, a bitna su za pružanje navedene usluge, oduvijek pripadala tom poduzeću, obvezujući spomenuto društvo da se njima koristi.

               21

               U tim je okolnostima Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Autónoma del País Vasco (Vrhovni sud Autonomne zajednice Baskije) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:

         Prethodno pitanje

               22

               Ponajprije valja podsjetiti na ustaljenu sudsku praksu Suda prema kojoj u okviru postupka suradnje između nacionalnih sudova i Suda, uspostavljene u članku 267. UFEU‑a, na Sudu je da nacionalnom sudu pruži koristan odgovor koji će mu omogućiti da riješi spor koji se pred njim vodi. U tom smislu, Sud će prema potrebi preoblikovati pitanja koja su mu postavljena (presude Krüger, C‑334/95, EU:C:1997:378, t. 22. i 23. te Byankov, C‑249/11, EU:C:2012:608, t. 57.).

               23

               U ovom slučaju sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 1. stavak 1. Direktive 2001/23 tumačiti na način da u njezino područje primjene ulazi situacija u kojoj javno poduzeće koje je odgovorno za gospodarsku djelatnost održavanja intermodalnih prijevoznih jedinica povjeri obavljanje te djelatnosti drugom poduzetniku ugovorom o upravljanju javnim uslugama, stavljajući mu na raspolaganje potrebnu infrastrukturu i opremu u svojem vlasništvu, nakon čega odluči okončati taj ugovor i ne preuzeti zaposlenike koje zapošljava taj poduzetnik jer od tog trenutka sâmo obavlja spomenutu djelatnost koristeći se vlastitom radnom snagom.

               24

               Kako bi se odgovorilo na postavljeno pitanje, preoblikovano na taj način, kao prvo valja istaknuti da se Direktiva 2001/23, na temelju članka 1. stavka 1. podstavka (c), primjenjuje na javna poduzeća koja se bave gospodarskim djelatnostima bez obzira na to rade li za dobit ili ne.

               25

               Sud je, naime, ocijenio da to što je preuzimatelj pravna osoba javnog prava ne može isključiti postojanje prijenosa obuhvaćenog područjem primjene Direktive 2001/23 (vidjeti u tom smislu presudu CLECE, C‑463/09, EU:C:2011:24, t. 26. i navedenu sudsku praksu).

               26

               Prema tome, to što je pravna osoba o kojoj je riječ u glavnom predmetu javno poduzeće odgovorno za javnu uslugu ne isključuje tu pravnu osobu iz područja primjene Direktive 2001/23.

               27

               Kao drugo, valja istaknuti da se Direktiva 2001/23, na temelju članka 1. stavka 1. podstavka (a), primjenjuje na svaki prijenos poduzeća, pogona ili dijela poduzeća ili pogona na drugog poslodavca koji je posljedica ugovornog prijenosa, pripajanja ili spajanja poduzeća.

               28

               U tom pogledu, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da u područje primjene navedene direktive ulaze svi slučajevi u kojima je u okviru ugovornih odnosa došlo do promjene fizičke ili pravne osobe odgovorne za upravljanje poduzetnikom koja zbog toga u odnosu prema zaposlenicima tog poduzetnika preuzima obveze poslodavca, neovisno o tome je li došlo do prijenosa vlasništva nad materijalnom imovinom (vidjeti presude Abler i dr., C‑340/01, EU:C:2003:629, t. 41. i CLECE, C‑463/09, EU:C:2011:24, t. 30.).

               29

               Sud je također ocijenio da se Direktiva 2001/23 primjenjuje na situaciju u kojoj jedan poduzetnik drugomu povjeri stvarno izvršavanje poslova, nakon čega odluči okončati ugovor koji ga prema njemu obvezuje i sam osigurati njihovo izvršavanje (vidjeti u tom smislu presudu CLECE, C‑463/09, EU:C:2011:24, t. 31.).

               30

               Iz navedenoga proizlazi da se ne može isključiti mogućnost primjene Direktive 2001/23 na situaciju u kojoj javno poduzeće koje je odgovorno za gospodarsku djelatnost održavanja intermodalnih prijevoznih jedinica povjeri obavljanje te djelatnosti drugom poduzetniku ugovorom o upravljanju javnim uslugama, a potom odluči okončati taj ugovor i sâmo obavljati spomenutu djelatnost, koristeći se vlastitom radnom snagom.

               31

               Kao treće, važno je istaknuti da je, sukladno svojem članku 1. stavku 1. podstavku (b), Direktiva 2001/23 mjerodavna samo ako je riječ o prijenosu gospodarskog subjekta koji zadržava svoj identitet, pod kojim se podrazumijeva organizirano grupiranje resursa radi obavljanja gospodarske djelatnosti, bila ona glavna ili sporedna.

               32

               Kako bi se utvrdilo je li taj uvjet doista ispunjen, valja uzeti u razmatranje sve činjenice koje obilježavaju predmetnu transakciju, među kojima osobito o kojoj je vrsti poduzeća ili pogona riječ, je li došlo do prijenosa materijalne imovine poput zgrada i pokretnina, kolika je vrijednost materijalne imovine u trenutku prijenosa, je li novi poslodavac preuzeo većinu zaposlenika, jesu li preuzeti korisnici usluge, koliki je stupanj sličnosti između djelatnosti koje su se obavljale prije i nakon prijenosa te koliko je trajao eventualni prekid u njihovu obavljanju. Ti su elementi, međutim, tek pojedinačni čimbenici u nužno cjelovitoj ocjeni, koji se stoga ne mogu promatrati izdvojeno (vidjeti presude Abler i dr., C‑340/01, EU:C:2003:629, t. 33. i 34. te CLECE, C‑463/09, EU:C:2011:24, t. 34. i navedenu sudsku praksu).

               33

               Sud smatra da nacionalni sud prilikom ocjene činjenica koje obilježavaju predmetnu transakciju mora osobito voditi računa o vrsti poduzeća ili pogona o kojem je riječ.

               34

               Iz navedenoga proizlazi da je važnost pojedinih kriterija za postojanje prijenosa u smislu Direktive 2001/23 nužno različita s obzirom na djelatnost koja se obavlja, to jest s obzirom na načine proizvodnje ili metode rada u poduzeću, pogonu ili dijelu pogona o kojem je riječ (vidjeti u tom smislu presudu Abler i dr., C‑340/01, EU:C:2003:629, t. 35. i navedenu sudsku praksu).

               35

               Sud je u tom pogledu ocijenio da u sektoru u kojem se djelatnost ponajprije temelji na radnoj snazi nije moguće zadržati identitet gospodarskog subjekta ako većinu njegovih zaposlenika ne preuzme pretpostavljeni preuzimatelj (vidjeti u tom smislu presudu CLECE, C‑463/09, EU:C:2011:24, t. 41.).

               36

               Međutim, prije svega valja istaknuti da se gospodarska djelatnost o kojoj je riječ u glavnom postupku, a to je održavanje intermodalnih prijevoznih jedinica, ne može smatrati djelatnošću koja se ponajprije temelji na radnoj snazi jer ona zahtijeva znatnu količinu opreme.

               37

               Naime, kao što to proizlazi iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, u okviru ugovora o upravljaju javnim uslugama koji je sklopio s Algeposom ADIP je potonjoj stavio na raspolaganje svoje dizalice i infrastrukturu, koji se pokazuju nužnima za obavljanje djelatnosti o kojoj je riječ u glavnom postupku. Prema tome, navedena djelatnost ponajprije se temelji na opremi.

               38

               Nadalje, kada je riječ o okolnosti da je materijalna imovina koja je nužna za obavljanje djelatnosti o kojoj je riječ u glavnom postupku oduvijek pripadala ADIF‑u, valja podsjetiti da, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 28. ove presude, pitanje prijenosa vlasništva nad materijalnom imovinom nije relevantno za primjenu Direktive 2001/23.

               39

               U tom pogledu Sud je ocijenio da to što materijalna imovina koju je preuzeo novi poduzetnik nije pripadala njegovu predniku, nego ju je javni naručitelj jednostavno stavio na raspolaganje, ne može isključiti postojanje prijenosa poduzeća u smislu spomenute direktive (vidjeti u tom smislu presudu Abler i dr., C‑340/01, EU:C:2003:629, t. 42.).

               40

               Iz navedenog slijedi, kao što je to istaknula Europska komisija u pisanom očitovanju, da bi tumačenje članka 1. stavka 1. podstavka (b) Direktive 2001/23 koje bi iz njezina područja primjene isključilo situaciju u kojoj je materijalna imovina nužna za obavljanje djelatnosti o kojoj je riječ oduvijek bila u vlasništvu preuzimatelja djelomično oduzelo spomenutoj direktivi njezin koristan učinak.

               41

               Kada je, naposljetku, riječ o tome da ADIF nije preuzeo Algeposine zaposlenike, treba podsjetiti da je Sud već ocijenio da to što novi poduzetnik nije, u pogledu njihova broja i stručnosti, preuzeo glavni dio zaposlenika svojeg prednika, koji se koristio njihovim radom za obavljanje iste djelatnosti, nije dostatno da u sektoru poput onog u glavnom postupku, u kojem se djelatnost ponajprije temelji na opremi, isključi postojanje prijenosa gospodarskog subjekta koji zadržava svoj identitet u smislu Direktive 2001/23. Drukčije bi tumačenje bilo protivno glavnom cilju spomenute direktive, a to je da se, čak i protivno preuzimateljevoj volji, sačuvaju ugovori o radu prenositeljevih zaposlenika (vidjeti u tom smislu presudu Abler i dr., C‑340/01, EU:C:2003:629, t. 37.).

               42

               Slijedom navedenoga, to što ADIF nije preuzeo Algeposine zaposlenike ne znači da gospodarski subjekt o kojem je riječ u glavnom postupku nije zadržao svoj identitet i, prema tome, ne isključuje postojanje prijenosa poduzeća u smislu navedene direktive.

               43

               U konačnici, sud koji je uputio zahtjev treba u svjetlu iznesenih razmatranja te vodeći računa o svim okolnostima koje obilježavaju transakciju o kojoj je riječ utvrditi je li u glavnom predmetu došlo do prijenosa poduzeća.

               44

               U tim okolnostima, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da članak 1. stavak 1. Direktive 2001/23 treba tumačiti na način da u njezino područje primjene ulazi situacija u kojoj javno poduzeće koje je odgovorno za gospodarsku djelatnost održavanja intermodalnih prijevoznih jedinica povjeri obavljanje te djelatnosti drugom poduzetniku ugovorom o upravljanju javnim uslugama, stavljajući mu na raspolaganje potrebnu infrastrukturu i opremu u svojem vlasništvu, nakon čega odluči okončati taj ugovor i ne preuzeti radnike koje zapošljava taj poduzetnik jer od tog trenutka sâmo izvršava spomenutu djelatnost, koristeći se vlastitom radnom snagom.

         Troškovi

               45

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (šesto vijeće) odlučuje:

                     Članak 1. stavak 1. Direktive Vijeća 2001/23/EZ od 12. ožujka 2001. o usklađivanju zakonodavstava država članica u odnosu na zaštitu prava zaposlenika kod prijenosa poduzeća, pogona ili dijelova poduzeća ili pogona treba tumačiti na način da u njezino područje primjene ulazi situacija u kojoj javno poduzeće koje je odgovorno za gospodarsku djelatnost održavanja intermodalnih prijevoznih jedinica povjeri obavljanje te djelatnosti drugom poduzetniku ugovorom o upravljanju javnim uslugama, stavljajući mu na raspolaganje potrebnu infrastrukturu i opremu u svojem vlasništvu, nakon čega odluči okončati taj ugovor i ne preuzeti radnike koje zapošljava taj poduzetnik jer od tog trenutka sâmo izvršava spomenutu djelatnost, koristeći se vlastitom radnom snagom.

                     Potpisi

            (
            *
         )   Jezik postupka: španjolski


Presuda Suda od 6. ožujka 2003.#Arben Kaba protiv Secretary of State for the Home Department.#Zahtjev za prethodnu odluku: Immigration Adjudicator - Ujedinjena Kraljevina.#Sloboda kretanja radnika.#Predmet C-466/00.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 15. siječnja 2013. # Gigabyte Technology Co., Ltd protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Postupak povodom prigovora. # Predmet T-451/11.


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 11. rujna 2014. # Europska komisija protiv ID Fiber Optic Sensing Research (ID FOS Research). # Predmet T-170/08.


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 10. travnja 2014.#Ehrmann AG protiv Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs eV.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bundesgerichtshof.#Zahtjev za prethodnu odluku – Informiranje i zaštita potrošača – Uredba (EZ) br. 1924/2006 – Prehrambene i zdravstvene tvrdnje koje se navode na hrani – Označavanje i prezentiranje hrane – Članak 10. stavak 2. – Vremenska primjena – Članak 28. stavci 5. i 6. – Prijelazne mjere.#Predmet C‑609/12.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      10. travnja 2014. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Informiranje i zaštita potrošača — Uredba (EZ) br. 1924/2006 — Prehrambene i zdravstvene tvrdnje koje se navode na hrani — Označavanje i prezentiranje hrane — Članak 10. stavak 2. — Vremenska primjena — Članak 28. stavci 5. i 6. — Prijelazne mjere“
      U predmetu C‑609/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Bundesgerichtshof (Njemačka), odlukom od 5. prosinca 2012., koju je Sud zaprimio 27. prosinca 2012., u postupku

         Ehrmann AG

      protiv

         Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs eV,
      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, M. Safjan (izvjestitelj), J. Malenovský, A. Prechal i S. Rodin, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: A. Impellizzeri, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 10. listopada 2013.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Ehrmann AG, A. Meyer, Rechtsanwalt,

               —

               za Europsku komisiju, S. Grünheid i B.-R. Killmann, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 14. studenoga 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 10. stavka 2. Uredbe (EZ) br. 1924/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 20. prosinca 2006. o prehrambenim i zdravstvenim tvrdnjama koje se navode na hrani (SL L 404, str. 9. i ispravak u SL 2007, L 12, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 7., str. 172.) kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EU) br. 116/2010 od 9. veljače 2010. (SL L 37, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 1., str. 299.) (u daljnjem tekstu: Uredba br. 1924/2006).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društva Ehrmann AG (u daljnjem tekstu: Ehrmann) i Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs eV (udruga za borbu protiv nelojalne konkurencije; u daljnjem tekstu: Wettbewerbszentrale) u vezi s vremenskom primjenom obveza navođenja informacija predviđenih u članku 10. stavku 2. Uredbe br. 1924/2006.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Sukladno uvodnim izjavama 1., 9. i 35. Uredbe br. 1924/2006:

                        „(1)

                        Sve veća količina hrane koja je označena i koja se oglašava u Zajednici na sebi nosi i prehrambene i zdravstvene tvrdnje. Kako bi se osigurala visoka razina zaštite potrošača te olakšao njihov izbor, proizvodi stavljeni na tržište, uključujući i uvezene proizvode, trebali bi biti sigurni i označeni na odgovarajući način. Raznovrstan i uravnotežen način prehrane preduvjet je dobrog zdravlja, a pojedini proizvodi imaju relativnu važnost u kontekstu ukupnog načina prehrane.

                  [...]

                        (9)

                        Postoji širok raspon hranjivih tvari i drugih tvari, uključujući, ali ne ograničavajući se samo na vitamine, minerale uključujući i elemente u tragovima, aminokiseline, esencijalne masne kiseline, vlakna, razne biljne ekstrakte i ekstrakte zeljastog bilja koje imaju prehrambeni ili fiziološki utjecaj koji bi mogao biti prisutan u hrani te biti predmetom takvih tvrdnji. Stoga bi trebalo uspostaviti opća načela koja se mogu primijeniti na sve tvrdnje koje se navode na hrani s ciljem osiguravanja visoke razine zaštite potrošača, pružanja informacija potrošaču potrebnih za njegov odabir uz potpuno poznavanje činjenica, kao i s ciljem stvaranja jednakih uvjeta tržišnog natjecanja u prehrambenoj industriji.

                  [...]

                        (35)

                        Odgovarajuće prijelazne mjere neophodne su kako bi subjektima u poslovanju s hranom omogućile prilagodbu zahtjevima ove Uredbe.“

               4

               Članak 1. stavci 1. i 2. navedene uredbe predviđaju:
               „1.   Ovom se Uredbom usklađuju odredbe utvrđene zakonom ili drugim propisima u državama članicama koje se odnose na prehrambene i zdravstvene tvrdnje u svrhu osiguravanja učinkovitog funkcioniranja unutarnjega tržišta uz istodobno pružanje visoke razine zaštite potrošača.
               2.   Ova se Uredba primjenjuje na prehrambene i zdravstvene tvrdnje u komercijalnoj komunikaciji, bilo u označavanju, bilo u prezentiranju, bilo u oglašavanju hrane koja se u tome stanju treba isporučiti krajnjem potrošaču.
               U slučaju hrane koja nije pretpakirana (uključujući i svježe proizvode kao što su voće, povrće ili kruh) izloženih za prodaju krajnjem potrošaču ili masovnim ugostiteljima te prehrambenih proizvoda koji se pakiraju na mjestu prodaje na zahtjev kupca ili koji su pretpakirani s ciljem što ranije prodaje ne primjenjuju se članak 7. i članak 10. stavak 2. točke (a) i (b). Mogu se primjenjivati nacionalne odredbe sve dok se konačno ne donesu mjere na razini Zajednice [čiji je cilj izmjena elemenata ove Uredbe koji nisu ključni] u skladu s [regulatornim] postupkom [s kontrolom] iz članka 25. stavka 2. [3.].
               [...]“

               5

               Članak 2. navedene uredbe sadrži sljedeće definicije:
               „1.   Za potrebe ove Uredbe:
               [...]
               2.   Također se primjenjuju i sljedeće definicije:

                        1.

                        ‘tvrdnja’ znači svaka poruka ili izjava koja nije obvezujuća prema zakonodavstvu Zajednice ili nacionalnom zakonodavstvu, uključujući i slikovno, grafičko ili simboličko predstavljanje u bilo kojem obliku, kojom se izjavljuje, sugerira ili naznačuje da ta hrana ima određena svojstva;

                  [...]

                        4.

                        ‘prehrambena tvrdnja’ znači svaka tvrdnja kojom se izjavljuje, sugerira ili naznačuje da ta hrana ima određena blagotvorna prehrambena svojstva zahvaljujući:

                                 (a)

                                 energiji (kalorijskoj vrijednosti) koju ona:

                                          i.

                                          pruža;

                                          ii.

                                          pruža smanjenom ili povećanom stopom; ili

                                          iii.

                                          ne pruža; i/ili

                                 (b)

                                 hranjivim tvarima ili ostalim tvarima koje ona:

                                          i.

                                          sadrži;

                                          ii.

                                          sadrži u smanjenom ili povećanom omjeru; ili

                                          iii.

                                          ne sadrži;

                        5.

                        ‘zdravstvena tvrdnja’ znači svaka tvrdnja kojom se izjavljuje, sugerira ili naznačuje da postoji odnos između neke kategorije hrane, određene hrane ili jedne od njezinih sastavnica i zdravlja;

                  [...]“

               6

               Članak 3. stavak 1. iste uredbe naslovljen „Opća načela za sve tvrdnje“ glasi kako slijedi:
               „Prehrambene i zdravstvene tvrdnje mogu se koristiti u označivanju, prezentiranju i oglašavanju hrane stavljene na tržište u Zajednici samo ako zadovoljavaju odredbe ove Uredbe.“

               7

               Članak 10. Uredbe br. 1924/2006 koji uređuje zdravstvene tvrdnje i naslovljen je „Posebni uvjeti“ u stavcima 1. do 3. određuje:
               „1.   Zdravstvene tvrdnje se zabranjuju, osim ako su u skladu s općim zahtjevima u Poglavlju II. [koje sadrži članke 3. do 7. navedene uredbe] i posebnim zahtjevima u ovome Poglavlju [koje sadrži članke 10. do 19. iste uredbe] te ako su odobrene u skladu s ovom Uredbom i uključene na popise odobrenih tvrdnji predviđene u člancima 13. i 14.
               2.   Zdravstvene tvrdnje dozvoljene su samo ako su sljedeće informacije uključene u oznaku ili ako ne postoji takva oznaka, [su priopćene] u prezentiranju [proizvoda] i [njegovom] oglašavanju:

                        (a)

                        izjava koja naznačuje važnost uravnoteženog i raznovrsnog načina prehrane i zdravog načina života;

                        (b)

                        količina hrane i uzorak njezine potrošnje koji su potrebni za dobivanje blagotvornog učinka za kakav se tvrdi da ta hrana ima;

                        (c)

                        kada je to primjereno, izjava upućena osobama koje bi trebale izbjegavati tu hranu; te

                        (d)

                        odgovarajuće upozorenje za proizvode za koje postoji vjerojatnost da predstavljaju opasnost po zdravlje ako ih se pretjerano konzumira.

                  3.   Upućivanja na opće, nespecifične koristi hranjive tvari ili prehrambenog proizvoda za opće zdravlje ili dobrobit u vezi sa zdravljem dozvoljena su samo ako su popraćena posebnom zdravstvenom tvrdnjom uključenom na popise predviđene člancima 13. ili 14.“

               8

               Članak 13. te uredbe naslovljen „Zdravstvene tvrdnje osim onih koje se odnose na smanjenje rizika od neke bolesti te na razvoj i zdravlje djece“ u stavcima 1. do 3. navodi:
               „1.   Zdravstvene tvrdnje koje opisuju ili se odnose na:

                        (a)

                        ulogu neke hranjive tvari ili ostalih tvari u rastu, razvoju i funkcijama tijela; ili

                        (b)

                        psihološke ili bihevioralne funkcije; ili

                        (c)

                        ne dovodeći u pitanje Direktivu [Komisije] 96/8/EZ [od 26. veljače 1996. o hrani namijenjenoj smanjenju tjelesne mase pri energetski ograničenim dijetama (SL L 55, str. 22.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 30., str. 50.)], mršavljenje ili kontroliranje tjelesne težine ili smanjenje tjelesne težine u smislu gladovanja ili povećanje tjelesne težine u smislu zasićenja ili smanjenje dostupne energije iz načina prehrane,

                  koje su navedene na popisu predviđenom stavkom 3. mogu se stavljati, a da pritom ne moraju podlijegati postupcima utvrđenim člancima 15. do 19., ako:

                        i.

                        se temelje na općeprihvaćenim znanstvenim dokazima; i

                        ii.

                        ih prosječni potrošač dobro razumije.

                  2.   Države članice Komisiji dostavljaju popise tvrdnji iz stavka 1. najkasnije do 31. siječnja 2008., zajedno sa svim uvjetima koji se na njih primjenjuju te upućivanjima na relevantna znanstvena obrazloženja.
               3.   Nakon konzultacija s [Europskom] [a]gencijom [za sigurnost hrane], Komisija, u skladu s [regulatornim] postupkom [s kontrolom] iz članka 25. stavka 2. [3.], donosi popis dozvoljenih tvrdnji Zajednice [čiji je cilj izmjena elemenata ove Uredbe koji nisu ključni] iz stavka 1. te sve potrebne uvjete za uporabu tih tvrdnji najkasnije do 31. siječnja 2010.“

               9

               Članak 14. navedene uredbe naslovljen „Tvrdnje o smanjenju rizika od neke bolesti i tvrdnje koje se odnose na razvoj i zdravlje djece“ propisuje kako slijedi:
               „1.   Neovisno o članku 2. stavku 1. točku (b) Direktive 2000/13/EZ, [sljedeće] tvrdnje […] mogu se stavljati onda kada je u skladu s postupkom utvrđenim u člancima 15., 16., 17. i 19. ove Uredbe odobreno njihovo uvrštenje na popis Zajednice s takvim dozvoljenim tvrdnjama, zajedno sa svim potrebnim uvjetima za uporabu tih tvrdnji[:]

                        [(a)

                        tvrdnje o smanjenju rizika od neke bolesti;

                        (b)

                        tvrdnje koje se odnose na razvoj i zdravlje djece].

                  2.   Osim općih zahtjeva utvrđenih u ovoj Uredbi te posebnih zahtjeva iz stavka 1., oznake tvrdnji o smanjenju rizika od neke bolesti ili, ako ne postoje takve oznake, prezentiranje ili oglašavanje, također sadržavaju izjavu kojom se naznačuje da bolest na koju se odnosi ta tvrdnja ima višestruke čimbenike rizika te da izmjena jednog od tih čimbenika rizika može, ali i ne mora imati blagotvoran učinak.“

               10

               Članak 28. iste uredbe naslovljen „Prijelazne mjere“ u stavcima 5. i 6. predviđa:
               „5.   Zdravstvene tvrdnje iz članka 13. stavka 1. točke (a) mogu se stavljati […] od datuma stupanja ove Uredbe na snagu sve do datuma donošenja popisa iz članka 13. stavka 3. pod odgovornošću subjekata u poslovanju s hranom, pod uvjetom da su one usklađene s ovom Uredbom i postojećim nacionalnim odredbama koje se na njih primjenjuju te ne dovodeći u pitanje donošenje zaštitnih mjera iz članka 24.
               6.   Zdravstvene tvrdnje osim onih iz članka 13. stavka 1. točke (a) i članka 14. [stavka 1. točke (a)] koje su se koristile u skladu s nacionalnim odredbama prije datuma stupanja ove Uredbe na snagu podliježu sljedećem:

                        (a)

                        zdravstvene tvrdnje koje su bile predmet ocjenjivanja i odobrenja u nekoj državi članici odobravaju se na sljedeći način:

                                 i.

                                 države članice dostavljaju Komisiji najkasnije do 31. siječnja 2008. takve tvrdnje, zajedno s izvješćem u kojem se ocjenjuju znanstveni podaci koji podupiru tu [svaku] tvrdnju;

                                 ii.

                                 nakon konzultiranja [Europske] [a]gencije [za sigurnost hrane] Komisija donosi, u skladu s [regulatornim] postupkom [s kontrolom] iz članka 25. stavka 2. [3.] Odluku o zdravstvenim tvrdnjama odobrenima na taj način [čiji je cilj izmjena elemenata ove Uredbe koji nisu ključni dopunjujući je].

                           Zdravstvene tvrdnje koje nisu odobrene prema tome postupku mogu se nastaviti koristiti još šest mjeseci od donošenja te Odluke;

                        (b)

                        [na] zdravstvene tvrdnje koje nisu bile predmet ocjenjivanja i odobravanja u nekoj državi članici [primjenjuju se sljedeće odredbe]: takve tvrdnje mogu se nastaviti koristiti pod uvjetom da se podnese zahtjev prema ovoj Uredbi prije 19. siječnja 2008.; zdravstvene tvrdnje koje nisu odobrene prema tom postupku mogu se nastaviti koristiti još šest mjeseci od donošenja te Odluke prema članku 17. stavku 3.“

               11

               Sukladno članku 29. Uredbe br. 1924/2006:
               „Ova Uredba stupa na snagu dvadesetog dana od dana objave u Službenom listu Europske unije.
               Ona se primjenjuje od 1. srpnja 2007.
               Ova je Uredba u cijelosti obvezujuća i izravno se primjenjuje u svim državama članicama.“

         Njemačko pravo

               12

               Pod naslovom „Odredbe o zaštiti od prevare“ članak 11. stavak 1. Zakonika o hrani, proizvodima za učestalu potrošnju i hrani za životinje (Lebensmittel, Bedarfsgegenstände und Futtermittelgesetzbuch) u tekstu koji se primjenjuje na predmet iz glavnog postupka (u daljnjem tekstu: LFGB) određuje:
               „Zabranjeno je stavljati u prodaju hranu pod zavaravajućim nazivom ili sa zavaravajućom izjavom ili je prezentirati ili promovirati općenito ili u pojedinom slučaju putem zavaravajućih prezentacija ili drugih izjava. Prevarom se osobito smatra

                        1.

                        kad se kod hrane koriste nazivi, izjave, prezentiranje, opisi ili druge izjave koje mogu dovesti u zabludu o njenim osobinama, posebno o vrsti, kvaliteti, sastavu, količini, roku trajanja, porijeklu, mjestu iz kojeg dolazi ili načinu na koji se proizvodi ili dobiva;

                  [...]“

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               13

               Iz odluke o upućivanju zahtjeva za prethodnu odluku razvidno je da se Ehrmann bavi proizvodnjom i distribucijom mliječnih proizvoda, među ostalim svježeg sira s voćem pod nazivom „Monsterbacke“, koje u prodaji nudi u pakiranju od šest čašica od 50 g (u daljnjem tekstu: predmetni proizvod).

               14

               Prema tablici hranjivih vrijednosti koja je prikazana na pakiranju predmetnog proizvoda, 100 g tog proizvoda ima kalorijsku vrijednost od 105 kcal, sadrži 13 g šećera, 2,9 g masti i 130 mg kalcija. Sud koji je uputio zahtjev navodi da, usporedbe radi, 100 g kravljeg mlijeka sadrži također 130 mg kalcija, ali samo 4,7 g šećera.

               15

               Tijekom 2010. na površinu svakog pakiranja predmetnog proizvoda postavljen je slogan „Vrijedi kao dnevna čaša mlijeka!“ (u daljnjem tekstu: slogan). Oznaka i prezentiranje tog proizvoda nisu sadržavali nijednu od informacija iz članka 10. stavka 2. točaka (a) i (d) Uredbe br. 1924/2006.

               16

               Wettbewerbszentrale je smatrala da slogan predstavlja zavaravajući naziv u smislu članka 11. stavka 1. druge rečenice točke 1. LFGB‑a zato što nije upozoravao na količinu šećera sadržanu u predmetnom proizvodu koja je mnogo veća nego u mlijeku. Slogan osim toga krši Uredbu br. 1924/2006 time što sadrži prehrambene tvrdnje kao i zdravstvene tvrdnje u smislu te uredbe. Naime, referiranje na mlijeko znači, barem neizravno, da predmetni proizvod i sam sadrži veliku količinu kalcija, pa slogan ne predstavlja samo običnu tvrdnju o kvaliteti već potrošaču također obećava prednost po pitanju zdravlja.

               17

               Wettbewerbszentrale je stoga pokrenula postupak pred Landgerichtom Stuttgart (regionalni sud u Stuttgartu) radi prestanka korištenja i naknade troškova opomene.

               18

               Ehrmann je pred tim sudom zahtijevao da se odbije tužbeni zahtjev tvrdeći da, bez obzira što je predmetni proizvod hrana koja se može usporediti s mlijekom, potrošač taj proizvod ne poistovjećuje s mlijekom. Osim toga, razlika u sadržaju šećera između tog proizvoda i mlijeka premala je da bi bila značajna. Slogan usto ne navodi da taj proizvod ima određena specifična nutritivna svojstva pa stoga predstavlja samo tvrdnju o kvaliteti koju ne pokriva Uredba 1924/2006. Ehrmann je također istaknuo da se, sukladno članku 28. stavku 5. te uredbe, članak 10. stavak 2. navedene uredbe nije primjenjivao u vrijeme nastanka činjenica iz glavnog postupka.

               19

               Landgericht Stuttgart je presudom od 31. svibnja 2010. odbio tužbu koju je podnio Wettbewerbszentrale.

               20

               Nakon što je Wettbewerbszentrale uložila žalbu Oberlandesgericht Stuttgart (viši regionalni sud u Stuttgartu) je presudom od 3. veljače 2011. prihvatio zahtjev za prestanak korištenja i naknadu troškova opomene. Taj je sud smatrao da slogan nije predstavljao ni prehrambenu ni zdravstvenu tvrdnju u smislu Uredbe br. 1924/2006, pa da stoga nije ulazio u područje primjene navedene uredbe. Međutim, on smatra da slogan predstavlja zavaravajući naziv u smislu članka 11. stavka 1. prve rečenice i točke 1. druge rečenice LFGB‑a jer je odnosni proizvod u jednakoj količini sadržavao mnogo veću količinu šećera nego punomasno mlijeko.

               21

               Ehrmann je protiv presude Oberlandesgerichta Stuttgart pokrenuo postupak „revizije“ pred Bundesgerichtshofom (Savezni vrhovni sud) te je ostao kod svih svojih zahtjeva tražeći od tog suda da se odbije zahtjev koji je istaknula Wettbewerbszentrale.

               22

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da slogan ne predstavlja zavaravajući naziv u smislu članka 11. stavka 1. prve rečenice i točke 1. druge rečenice LFGB‑a i da se ne može smatrati prehrambenom tvrdnjom u smislu članka 2. stavka 2. točke 4. Uredbe br. 1924/2006. On međutim smatra da slogan predstavlja zdravstvenu tvrdnju u smislu članka 2. stavka 2. točke 5. te uredbe. Naime, u javnosti je relevantno stajalište da mlijeko ima blagotvoran učinak na zdravlje, posebno kod djece i mladih, prije svega zbog činjenice da sadrži mineralne sastojke. Slogan predmetnom proizvodu pridaje blagotvorni učinak poistovjećujući ga s dnevnom čašom mlijeka. Na taj se način sugerira da postoji veza između tog proizvoda i zdravlja potrošača, a ta je veza prema presudi Deutsches Weintor (C‑544/10, EU:C:2012:526, t. 34. i 35.) dovoljna da bi se utvrdilo postojanje zdravstvene tvrdnje.

               23

               Međutim, sud koji je uputio zahtjev ističe da se informacije predviđene u članku 10. stavku 2. Uredbe br. 1924/2006 nisu nalazile na oznaci spomenutog proizvoda u vrijeme kad su se dogodile činjenice iz spora o kojem se vodi glavni postupak, to jest tijekom 2010. godine.

               24

               U tim je okolnostima Bundesgerichtshof odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Je li 2010. trebalo poštivati obveze informiranja predviđene u članku 10. stavku 2. Uredbe br. 1924/2006?“

         O prethodnom pitanju

               25

               Prije svega treba istaknuti da su prema članku 10. stavku 1. Uredbe br. 1924/2006 zdravstvene tvrdnje zabranjene, osim ako su u skladu s člancima 3. i 7. te uredbe, s posebnim uvjetima iz članaka 10. do 19. navedene uredbe te ako su odobrene u skladu s tom istom uredbom.

               26

               Iz članka 10. stavka 1. Uredbe br. 1924/2006 također proizlazi da, kako bi se mogle koristiti sukladno toj uredbi, zdravstvene tvrdnje moraju biti uključene na popise odobrenih tvrdnji predviđene u člancima 13. i 14. navedene uredbe. Taj uvjet podrazumijeva da se popisi iz navedenih članaka moraju usvojiti i objaviti.

               27

               Sud koji je uputio zahtjev u svojoj je odluci s tim u vezi istaknuo da u vrijeme kad su se dogodile činjenice iz spora o kojem se vodi glavni postupak popisi iz članaka 13. i 14. Uredbe br. 1924/2006 još nisu bili usvojeni i objavljeni.

               28

               Pored činjenice što zdravstvene tvrdnje trebaju ispunjavati uvjete predviđene u članku 10. stavku 1. te uredbe, one također trebaju biti popraćene obveznim informacijama propisanim u članku 10. stavku 2. iste uredbe.

               29

               Naime, u navedenoj odredbi navodi se da su zdravstvene tvrdnje dopuštene samo ako su ondje nabrojane informacije uključene u oznaku ili ako ne postoji takva oznaka, ako su priopćene u prezentiranju proizvoda ili u njegovom oglašavanju.

               30

               Međutim, uvjeti iz članka 10. stavka 2. Uredbe br. 1924/2006 dolaze neposredno nakon navođenja uvjeta predviđenih u članku 10. stavku 1. te uredbe kako zdravstvena tvrdnja ne bi bila zabranjena. Prema sustavnom tumačenju spomenute uredbe, oni su pridodani tim uvjetima i pretpostavljaju ispunjenje ovih posljednjih da bi zdravstvena tvrdnja bila odobrena na temelju te iste uredbe.

               31

               Štoviše, potrebno je istaknuti da članak 28. Uredbe br. 1924/2006 predviđa prijelazne mjere koje, kako se navodi u uvodnoj izjavi 35. te uredbe, imaju za cilj da subjektima u poslovanju s hranom omoguće prilagodbu zahtjevima te uredbe. Kad je riječ o zdravstvenim tvrdnjama, te su prijelazne mjere predviđene u članku 28. stavcima 5. i 6. iste uredbe.

               32

               Sukladno članku 28. stavku 5. Uredbe br. 1924/2006, zdravstvene tvrdnje iz članka 13. stavka 1. točke (a) navedene uredbe mogle su se stavljati na hranu od datuma stupanja na snagu ove uredbe sve do datuma donošenja popisa iz članka 13. stavka 3. iste uredbe pod odgovornošću subjekata u poslovanju s hranom, pod uvjetom da su one usklađene s Uredbom br. 1924/2006 i postojećim nacionalnim odredbama koje se na njih primjenjuju te ne dovodeći u pitanje donošenje zaštitnih mjera iz članka 24. te uredbe.

               33

               Iz teksta članka 28. stavka 5. spomenute uredbe proizlazi da je subjekt u poslovanju s hranom mogao, na svoju odgovornost i pod definiranim uvjetima, koristiti zdravstvene tvrdnje u razdoblju od stupanja na snagu te uredbe do usvajanja popisa iz članka 13. Uredbe br. 1924/2006. S tim u vezi treba podsjetiti da je sukladno svom članku 29. ta uredba stupila na snagu 19. siječnja 2007. i da se primjenjuje od 1. srpnja 2007.

               34

               Kada je riječ o zdravstvenim tvrdnjama različitim od onih iz članka 13. stavka 1. točke (a) i članka 14. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 1924/2006, one su predmet prijelazne mjere iz članka 28. stavka 6. navedene uredbe.

               35

               Međutim, treba istaknuti da se navedena odredba odnosi na zdravstvene tvrdnje koje su se koristile sukladno nacionalnim propisima prije stupanja na snagu Uredbe br. 1924/2006, odnosno prije 19. siječnja 2007. Međutim, u konkretnom slučaju iz odluke o upućivanju zahtjeva za prethodnu odluku razvidno je da se slogan počeo stavljati na predmetni proizvod tijekom 2010. godine. Članak 28. stavak 6. stoga se ne može primijeniti na predmet poput onoga iz glavnog postupka.

               36

               Slijedom navedenog, i neovisno o eventualnoj primjeni članka 10. stavka 3. Uredbe br. 1924/2006, na sudu koji je uputio zahtjev je da provjeri potpada li slogan u predmetu iz glavnog postupka pod članak 13. stavak 1. točku (a) navedene uredbe i, u slučaju potvrdnog odgovora, ispunjava li uvjete predviđene člankom 28. stavkom 5. Uredbe.

               37

               Ako je tome tako, iz sustavnog tumačenja spomenutog u točki 30. ove presude proizlazi da zdravstvena tvrdnja, sve dok nije zabranjena na temelju članka 10. stavka 1. Uredbe br. 1924/2006, u vezi s člankom 28. stavkom 5. navedene uredbe, treba biti popraćena obveznim informacijama propisanim u članku 10. stavku 2. te uredbe.

               38

               U tom smislu članak 28. stavak 5. spomenute uredbe navodi da se zdravstvene tvrdnje mogu koristiti pod uvjetom da su u skladu s Uredbom br. 1924/2006, a to znači da prije svega trebaju ispunjavati obveze predviđene člankom 10. stavkom 2. te uredbe.

               39

               U prilog takvom sustavnom tumačenju ide i činjenica da ni članak 10. ni članak 28. stavak 5. a ni neka druga odredba Uredbe br. 1924/2006 ne predviđaju da se članak 10. stavak 2. te uredbe primjenjuje samo nakon usvajanja popisa odobrenih tvrdnji iz članka 13. navedene uredbe.

               40

               Osim toga, kako se navodi u članku 1. Uredbe br. 1924/2006, cilj je te uredbe osigurati učinkovito funkcioniranje unutarnjega tržišta uz istodobno pružanje visoke razine zaštite potrošača. U tom pogledu uvodne izjave 1. i 9. navedene uredbe preciziraju da prije svega treba potrošaču pružiti informacije koje su potrebne za njegov odabir uz poznavanje činjenica.

               41

               Međutim, kao što je i istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 83. svojeg mišljenja, prisutnost informacija predviđenih u članku 10. stavku 2. Uredbe br. 1924/2006 omogućava zaštitu potrošača ne samo u slučaju kad je hrana predmet zdravstvene tvrdnje navedene na popisima odobrenih zdravstvenih tvrdnji iz članka 13. navedene uredbe, nego i u slučajevima kad se takva tvrdnja koristi u skladu s prijelaznom mjerom predviđenom u članku 28. stavku 5. te uredbe.

               42

               Pored toga, kada je riječ o tvrdnji koja nije bila zabranjena na temelju članka 10 stavka 1. u vezi s člankom 28. stavkom 5. Uredbe br. 1924/2006, činjenica da popis odobrenih tvrdnji iz članka 13. te uredbe još nije bio usvojen ne znači da su subjekti u poslovanju s hranom oslobođeni od obveze pružanja informacija potrošačima koje su predviđene članom 10. stavkom 2. navedene uredbe.

               43

               Naime, u okviru prijelazne mjere propisane u članku 28. stavku 5. Uredbe br. 1924/2006, poslovni subjekt koji je odlučio koristiti zdravstvenu tvrdnju morao je na vlastitu odgovornost znati kakve posljedice za zdravlje ima hrana o kojoj je riječ, pa tako i raspolagati informacijama koje se zahtijevaju u članku 10. stavku 2. navedene uredbe.

               44

               Uzevši obzir sve navedeno, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da Uredbu br. 1924/2006 treba tumačiti u smislu da su obveze navođenja informacija predviđene u članku 10. stavku 2. te uredbe već bile na snazi tijekom 2010. godine u pogledu zdravstvenih tvrdnji koje nisu bile zabranjene na temelju članka 10. stavka 1. te uredbe u vezi s člankom 28. stavcima 5. i 6. iste uredbe.

         Troškovi

               45

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                     Uredbu (EZ) br. 1924/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 20. prosinca 2006. o prehrambenim i zdravstvenim tvrdnjama koje se navode na hrani, kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EU) br. 116/2010 od 9. veljače 2010., treba tumačiti u smislu da su obveze navođenja informacija predviđene u članku 10. stavku 2. te uredbe već bile na snazi tijekom 2010. godine u pogledu zdravstvenih tvrdnji koje nisu bile zabranjene na temelju članka 10. stavka 1. navedene uredbe u vezi s člankom 28. stavcima 5. i 6. iste uredbe.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Suda (prvo vijeće) od 27. studenog 2008.#Intel Corporation Inc. protiv CPM United Kingdom Ltd.#Zahtjev za prethodnu odluku: Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) - Ujedinjena Kraljevina.#Direktiva 89/104/EEZ.#Predmet C-252/07.


Presuda Suda (peto vijeće) od 19. listopada 2000. # Peacock AG protiv Hauptzollamt Paderborn. # Zahtjev za prethodnu odluku: Finanzgericht Düsseldorf - Njemačka. # Zajednička carinska tarifa. # Predmet C-339/98.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 15. srpnja 2015.#Kraljevina Španjolska protiv Europske komisije.#EFSJP – Komponenta za jamstva – EFJP i EPFRR – Izdaci isključeni iz financiranja – Program ruralnog razvoja Galicije (2007. – 2013.) – Mjere ruralnog razvoja – Naknade za teške prirodne uvjete – Izdaci nastali za Španjolsku – Kontrole na terenu – Obveza prebrojavanja životinja – Članak 10. stavci 2. i 4. i članak 14. stavak 2. Uredbe (EZ) br. 1975/2006 – Članak 35. stavak 1. Uredbe (EZ) br. 796/2004 – Postupak donošenja presude zbog ogluhe.#Predmet T-561/13.