title: presuda od 15. svibnja 1986., Johnston (222/84, EU:C:1986:206)

text:
PRESUDA SUDA15. svibnja 1986.(*)„Jednako postupanje prema muškarcima i ženama – Policijske snage – Nošenje vatrenog oružja“U predmetu C‑222/84, povodom
 zahtjeva koji je na temelju članka 177. Ugovora o EEZ-u Sudu uputio
Industrial Tribunal of Northern Ireland, Belfast, u postupku između Marguerite JohnstoniChief Constable of the Royal Ulster Constabulary, za
 donošenje prethodne odluke o tumačenju Direktive Vijeća 76/207/EEZ od
9. veljače 1976. o provedbi načela jednakog postupanja prema muškarcima i
 ženama (SL L 39, str. 40.) i članka 224. Ugovora o EEZ-u, SUDu
 sastavu: Mackenzie Stuart, predsjednik, T. Koopmans, U. Everling, K.
Bahlmann i R. Joliet, predsjednici vijeća, O. Due, Y. Galmot, C.
Kakouris i T. F. O'Higgins, suci, nezavisni odvjetnik: M. Darmon, tajnik: P. Heim, uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli: –        za Marguerite Johnston, pismeno i usmeno A. Lester, QC, i D. Smyth, barrister, ovlašteni od strane Murphy, Kerr & Co., solicitors, –        za
 Ujedinjenu Kraljevinu Velike Britanije i Sjeverne Irske, pismeno i
usmeno S. J. Hay, iz Treasury Solicitor's Departmenta, u svojstvu
agenta, uz asistenciju A. Campbella, Senior Crown Counsel, i R. Plender, barrister, te usmeno F. Jacobs, QC, i R. Plender, barrister, –        za Kraljevinu Dansku, usmeno L. Mikaelsen, –        za
 Komisiju Europskih zajednica, pismeno i usmeno, A. Toledano Laredo,
glavni pravni savjetnik, i J. Currall, član pravne službe, saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 28. siječnja 1986., donosi slijedećuPRESUDUO pravu1        Odlukom
 od 8. kolovoza 1984., koju je Sud zaprimio 4. rujna iste godine,
Industrial Tribunal of Northern Ireland, Belfast, uputio je na temelju
članka 177. Ugovora o EEZ-u više zahtjeva za prethodnu odluku o
tumačenju Direktive Vijeća 76/207/EEZ od 9. veljače 1976. o provedbi
načela jednakog postupanja prema muškarcima i ženama (SL L 39, str. 40.)
 i članka 224. Ugovora o EEZ-u. 2        Ti
 su zahtjevi upućeni u okviru spora između Marguerite I. Johnston i
Chief Constable Royal Ulster Constabulary (u daljnjem tekstu: RUC).
Potonje je nadležno tijelo za imenovanje pripadnika pričuvnog sastava
policije u RUC Reserve u Sjevernoj Irskoj, i to osobito na radna mjesta
za rad u punom radnom vremenu u RUC Full-time Reserve, na temelju
ugovora o radu sklopljenih na tri godine, uz mogućnost obnavljanja. Spor
 je nastao zbog odbijanja Chief Constable da M. I. Johnston, kao članici
 RUC Full-time Reserve, obnovi ugovor i omogući joj stručno
osposobljavanje za rukovanje i uporabu vatrenog oružja. 3        Iz
 zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da odredbe Royal Ulster
Constabulary Reserve (Appointment and Conditions of Service) Regulations
 (NI) 1973, kojima se uređuju način imenovanja i uvjeti rada u pričuvnom
 sastavu policije, ne predviđaju nikakvu razliku u postupanju između
muškaraca i žena koja bi bila značajna u predmetnom slučaju. Nadalje, iz
 članaka 10. i 19. Sex Discrimination (Northern Ireland) Order 1976 — SI
 1976, n° 1042 (NI 15) —, koji utvrđuje pravila koja predviđaju
uklanjanje diskriminacije u odnosu na spol i provedbu načela jednakog
postupanja u pogledu pristupa zapošljavanju, strukovnom osposobljavanju i
 napredovanju te u pogledu uvjeta rada, proizlazi da se zabrana
diskriminacije odnosi na zapošljavanje u policiji i da se u tom smislu
prema muškarcima i ženama ne smije različito postupati, osim kad je
riječ o posebnim zahtjevima koji se odnose na stas, uniformu, opremu i
naknade za uniformu ili opremu. Međutim, na temelju članka 53. stavka 1.
 Sex Discrimination Order, nijedna odredba koja zabranjuje
diskriminaciju„ne može imati za posljedicu
nezakonitost radnje poduzete radi očuvanja državne sigurnosti ili
zaštite sigurnosti ili javnog poretka“, i, prema stavku 2. toga članka, „potvrda
 potpisana od strane ministra ili u njegovo ime, koja potvrđuje da je
radnja opisana u potvrdi poduzeta u svrhu postizanja jednog od ciljeva
predviđenih u stavku 1. predstavlja nepobitan dokaz da je ta radnja
poduzeta u tom cilju“. 4        U
 Ujedinjenoj Kraljevini policijski službenici općenito ne nose vatreno
oružje prilikom obavljanja svojih dužnosti, osim u posebnim operacijama,
 pri čemu, u tom smislu, nema razlike između muškaraca i žena. Zbog
povećanog broja atentata na policijske službenike u Sjevernoj Irskoj u
posljednjih nekoliko godina Chief Constable RUC-a procijenio je da više
ne može održati tu praksu. Stoga je odlučio da će muškarci u RUC-u i RUC
 Reserve pri uobičajenom obavljanju dužnosti nositi vatreno oružje, ali
da žene neće, kao i da se one neće osposobljavati za rukovanje i pucanje
 iz vatrenog oružja. 5        U
 skladu s prethodnim, Chief Constable je 1980. zaključio da je broj žena
 u RUC-u bio dovoljan za obavljanje posebnih zadataka koji se općenito
povjeravaju ženskim policijskim službenicima. Budući da policijski
poslovi često uključuju zadatke u kojima je nošenje oružja neophodno,
Chief Constable je smatrao da se ti policijski poslovi više ne bi
trebali povjeravati ženama pa je odlučio davati ponude za sklapanje ili
obnavljanje ugovora ženama u RUC Full-time Reserve samo u slučajevima
kada bi one trebale obavljati policijske poslove predviđene za ženske
policijske službenike. Nakon navedene odluke više ni jednoj ženi u RUC
Full-time Reserve, uz jednu iznimku, nije bio ponuđen ni obnovljen
ugovor. 6        Prema
 zahtjevu za prethodnu odluku, M. I. Johnston je od 1974. do 1980. bila
članica RUC Full-time Reserve. Uspješno je obavljala opće dužnosti
uniformiranog policijskog službenika, kao što su dežurstvo u policijskoj
 postaji, sudjelovanje u policijskim ophodnjama, upravljanje vozilom
policijske ophodnje i sudjelovanje u obavljanju pretrage osoba dovedenih
 u policijsku postaju. Prilikom obavljanja navedenih dužnosti nije bila
naoružana, a pri obavljanju policijskih poslova izvan policijske postaje
 obično je bila u pratnji naoružanog policijskog službenika RUC
Full-time Reserve. Chief Constable je 1980. odbio obnoviti njezin ugovor
 zbog svoje gore spomenute nove politike prema ženskim pripadnicima RUC
Full-time Reserve. 7        Marguerite
 I. Johnston je Industrial Tribunalu podnijela tužbu osporavajući
odluku, donesenu u skladu s tom novom politikom, o odbijanju obnavljanja
 njenog ugovora i osposobljavanja za rukovanje vatrenim oružjem,
ističući da je žrtva nezakonite diskriminacije, zabranjene prema Sex
Discrimination Order. 8        Tijekom
 postupka pred Industrial Tribunalom Chief Constable je sudu podnio
potvrdu Secretary of State, kojom taj ministar vlade Ujedinjene
Kraljevine potvrđuje da je, sukladno gore navedenom članku 53. Sex
Discrimination Order, „odluka kojom je Royal Ulster Constabulary odbio
Marguerite I. Johnston ponuditi novo zaposlenje u punom radnom vremenu
pri Royal Ulster Constabulary Reserve donesena radi: a) očuvanja državne
 sigurnosti; i b) zaštite javne sigurnosti i javnog poretka“. 9        S
 druge strane, M. I. Johnston pozvala se na Direktivu 76/207. Naime,
cilj je te direktive, kao što je navedeno u njenom članku 1., provedba
načela jednakog postupanja prema muškarcima i ženama u pogledu pristupa
zapošljavanju, strukovnom osposobljavanju i napredovanju, kao i u
pogledu uvjeta rada. To načelo, sukladno članku 2. stavku 1., znači da
ne smije postojati nikakva diskriminacija na temelju spola, osim u
slučajevima iznimaka propisanih stavcima 2. i 3. toga članka. Kako bi se
 navedeno načelo primjenjivalo u različitim područjima, članci 3. do 5.
nameću državama članicama osobito obvezu ukidanja svih zakona i drugih
propisa protivnih načelu jednakog postupanja i izmjene onih zakona i
drugih propisa za koje nastojanje da se postigne zaštita kojom su
prvotno bili nadahnuti nije više opravdano. Prema članku 6., svim se
osobama koje smatraju da im je nanesena šteta zbog diskriminacije mora
omogućiti ostvarivanje njihovih prava u sudskom postupku. 10      Kako bi riješio taj spor, Industrial Tribunal uputio je Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1.      Treba
 li Direktivu Vijeća 76/207, uzetu samu za sebe kao i s obzirom na
okolnosti ovoga predmeta, tumačiti na način da država članica može iz
područja primjene direktive isključiti takvu vrstu diskriminacije na
temelju spola u vezi s mogućnošću zapošljavanja koja je počinjena radi
očuvanja državne sigurnosti ili zaštite javnog poretka i javne
sigurnosti? 2.      Mogu
 li na temelju te direktive, uzete same za sebe kao i s obzirom na
okolnosti ovoga predmeta, zaposlenje u punom radnom vremenu u svojstvu
naoružanog pripadnika pričuvnog sastava policije ili osposobljavanje za
rukovanje i uporabu vatrenog oružja za potrebe tog posla, predstavljati
profesionalne djelatnosti i, ako je to primjenjivo, osposobljavanje za
djelatnosti kod kojih, zbog njihove prirode ili konteksta u kojem se
obavljaju, spol radnika predstavlja odlučujući čimbenik u smislu članka
2. stavka 2.? 3.      Koja
 su načela i kriteriji koje države članice trebaju primjenjivati kada
utvrđuju predstavlja li spol odlučujući čimbenik u smislu članka 2.
stavka 2. direktive u odnosu na: (a) profesionalne djelatnosti
naoružanih pripadnika pričuvnog sastava policije i (b) osposobljavanje
za djelatnosti, i to bilo po njihovoj prirodi ili okolnostima u kojima
se obavljaju? 4.      Može
 li se politika koju je primijenio načelnik policije, odgovoran po
zakonu za upravljanje i nadzor policije, prema kojoj ženski pripadnici
policije ne smiju nositi vatreno oružje, smatrati propisom koji se
odnosi na zaštitu žena u smislu članka 2. stavka 3. ili upravnim
propisom utemeljenim na nastojanju da se postigne zaštita u smislu
članka 3. stavka 2. točke (c) direktive? 5.      Ako
 je odgovor na prethodno pitanje potvrdan, koja načela i kriterije
države članica trebaju primjenjivati kod utvrđivanja je li nastojanje da
 se postigne zaštita opravdano u smislu članka 3. stavka 2. točke (c)? 6.      Može
 li se tužiteljica u predmetnom slučaju pred nacionalnim sudovima država
 članica pozivati na načelo jednakog postupanja, sadržano u mjerodavnim
odredbama direktive? 7.      Ako je odgovor na 6. pitanje potvrdan: a)      treba
 li članak 224. Ugovora o EEZ-u, uzet sam za sebe, tumačiti na način da,
 u slučaju ozbiljnih unutarnjih nemira koji utječu na javni poredak,
dopušta državama članicama odstupanje od obveza koje im inače nameće ova
 direktiva (ili koje nameće poslodavcima u okviru njihove nadležnosti)? b)      u
 slučaju da dopušta, može li se pojedinac, radi sprječavanja da se
država članica pozove na članak 224. Ugovora o EEZ-u, pozvati na
činjenicu da se država članica nije savjetovala s ostalim državama
članicama?“11      Kako
 bi se omogućilo davanje odgovora koji će biti koristan za rješavanje
glavnog postupka, treba pojasniti okolnosti spora u kojem Industrial
Tribunal mora donijeti odluku. Kako to proizlazi iz zahtjeva za
prethodnu odluku, Chief Constable je pred Industrial Tribunalom priznao
da od svih odredaba Sex Discrimiation Order jedino članak 53. može
opravdati njegov stav. S druge strane, M. I. Johnston složila se s time
da bi joj potvrda izdana od strane Secretary of State, u slučaju
isključive primjene nacionalnog prava, oduzela svaku mogućnost ulaganja
pravnih lijekova te se pozvala na odredbe direktive kako bi otklonila
učinke članka 53. Sex Discrimination Order. 12      Zbog
 toga se čini da se pitanjima koje je postavio Industrial Tribunal
najprije želi saznati je li protivno pravu Zajednice i Direktivi 76/207
da nacionalni sud pravilom poput onog propisanog člankom 53. stavkom 2.
Sex Discrimination Order bude onemogućen u potpunosti obavljati sudski
nadzor (dio šestog pitanja). Nadalje, svrha pitanja koja je postavio
Industrial Tribunal jest omogućiti mu da donese odluku o tome dopuštaju
li odredbe direktive i pod kojim uvjetima, u slučaju poput onoga o kojem
 je riječ, različito postupanje prema muškarcima i ženama zaposlenim u
policiji radi zaštite javne sigurnosti, predviđene člankom 53. stavkom
1. Sex Discrimination Order (1. do 5. pitanje). Postavljena pitanja
također trebaju omogućiti sudu koji je uputio zahtjev da sazna može li
se protiv protivnog pravila nacionalnog prava, ako je to potrebno,
pozivati na odredbe direktive (drugi dio šestog pitanja). Konačno,
ovisno o odgovorima na ta pitanja, moglo bi se pojaviti pitanje može li
se država članica, radi izbjegavanja obveza koje joj nameće direktiva u
slučaju poput ovog pred Sudom, pozivati na članak 224. Ugovora o EEZ-u
(sedmo pitanje).  Pravo na djelotvornu sudsku zaštitu13      Najprije
 treba razmotriti onaj dio šestog pitanja kojim se želi saznati obvezuje
 li pravo Zajednice, osobito Direktiva 76/207, države članice da
osiguraju učinkovit sudski nadzor nad poštivanjem odredaba direktive i
nacionalnog zakonodavstva namijenjenog njenoj provedbi. 14      Stav
 je M. I. Johnston da je odredba poput članka 53. stavka 2. Sex
Discrimination Order protivna članku 6. direktive jer onemogućava
nadležni nacionalni sud da provodi bilo kakav sudski nadzor. 15      Vlada
 Ujedinjene Kraljevine smatra da članak 6. direktive ne obvezuje države
članice da sudskom nadzoru podvrgnu svako pitanje koje se može pojaviti
prilikom primjene direktive, čak i ono koje se tiče državne i javne
sigurnosti. Prema njenom mišljenju, pravila o dokazivanju, poput članka
53. stavka 2. Sex Discrimination Order, uobičajena su u nacionalnom
procesnom pravu. Opravdavaju se činjenicom da pitanja nacionalne i javne
 sigurnosti mogu pravilno ocijeniti jedino nadležna politička tijela,
odnosno ministar koji izdaje predmetnu potvrdu. 16      Komisija
 smatra da bi priznavanje učinka potvrdi ministra poput onog predviđenog
 člankom 53. stavkom 2. Sex Discrimination Order, dovelo do toga da se
onemogući bilo kakav sudski nadzor i da bi stoga bilo suprotno temeljnom
 načelu prava Zajednice i članku 6. direktive. 17      U
 tom smislu treba prije svega napomenuti da članak 6. direktive državama
 članicama nameće obvezu da u svoj unutarnji pravni poredak uvedu
potrebne mjere koje će svim osobama koje smatraju da im je nanesena
šteta zbog diskriminacije omogućiti „ostvarivanje njihovih prava u
sudskom postupku“. Iz te odredbe slijedi da su države članice obvezne
poduzeti mjere koje će biti dovoljno učinkovite za postizanje cilja
direktive i koje će zainteresiranim osobama osigurati da se mogu stvarno
 pozivati na tako stečena prava pred nacionalnim sudovima. 18      Sudski
 nadzor predviđen tim člankom izraz je općeg pravnog načela, koji je
temelj ustavnih tradicija zajedničkih državama članicama. To načelo
također je predviđeno člancima 6. i 13. Europske konvencije za zaštitu
ljudskih prava i temeljnih sloboda od 4. studenoga 1950. Kao što je to
priznato zajedničkom izjavom Parlamenta, Vijeća i Komisije od 5. travnja
 1977. (SL C 103, str 1.) i sudskom praksom Suda, načela na kojima se
temelji navedena Konvencija moraju se uzimati u obzir u okviru prava
Zajednice. 19      Na
 temelju članka 6. direktive, tumačenog u smislu navedenog općeg načela,
 svaka osoba ima pravo na djelotvornu sudsku zaštitu pred nadležnim
sudom protiv postupaka za koje smatra da su protivni načelu jednakog
postupanja prema muškarcima i ženama predviđenog Direktivom 76/207.
Države članice moraju osigurati učinkovit sudski nadzor nad poštivanjem
važećih odredaba prava Zajednice i nacionalnog zakonodavstva
namijenjenog ostvarivanju prava predviđenih direktivom. 20      Odredba
 poput članka 53. stavka 2. Sex Discrimination Order, koja bi potvrdi
poput one u konkretnom slučaju dala snagu nepobitnog dokaza o ispunjenju
 uvjeta za odstupanje od načela jednakog postupanja, dopušta nadležnom
tijelu da pojedincu uskrati mogućnost ostvarivanja sudskim putem prava
koja su mu priznata direktivom. Takva je odredba stoga protivna načelu
učinkovitog sudskog nadzora utvrđenog člankom 6. direktive. 21      Na
 taj dio šestog pitanja koje je uputio Industrial Tribunal treba dakle
odgovoriti da je protivno načelu učinkovitog sudskog nadzora, utvrđenom u
 članku 6. Direktive Vijeća 76/207 od 9. veljače 1976., da se potvrdi
nacionalnog tijela, u kojoj se navodi da su ispunjeni uvjeti za
odstupanje od načela jednakog postupanja prema muškarcima i ženama radi
zaštite javne sigurnosti, dade snaga nepobitnog dokaza isključujući bilo
 kakvu mogućnost provođenja sudskog nadzora.  Primjenjivost Direktive 76/207 na mjere poduzete radi zaštite javne sigurnosti22      U
 nastavku treba razmotriti prvo pitanje Industrial Tribunala, kojim on
želi saznati primjenjuje li se direktiva na mjere poduzete u svrhu
očuvanja državne sigurnosti ili zaštite javnoga poretka i posebno javne
sigurnosti, s obzirom na to da Direktiva 76/207 o tome ne sadrži
izričitu odredbu. 23      Marguerite
 I. Johnston smatra da u te svrhe opće odstupanje od temeljnog načela
jednakosti koje nije povezano s određenim profesionalnim djelatnostima
te prirodom i kontekstom u kojima se one obavljaju ne postoji. Takvo
odstupanje koje bi bilo utemeljeno samo na činjenici da diskriminacija
teži ciljevima poput zaštite javne sigurnosti davalo bi državama
članicama mogućnost da se jednostrano ne pridržavaju obveza koje im
direktiva nameće. 24      Vlada
 Ujedinjene Kraljevine smatra da zaštitne klauzule članaka 36., 48.,
56., 66., 223. i 224. Ugovora o EEZ-u ukazuju na to da se ni Ugovor, ni
iz njega izvedeno pravo, ne primjenjuje na područja koje u svom pitanju
spominje nacionalni sudac i da ne ograničavaju ovlast država članica da
poduzmu mjere koje smatraju korisnim ili nužnim u te svrhe. Stoga mjere
navedene u prvom pitanju ne pripadaju u područje primjene direktive. 25      Komisija
 smatra da bi se direktiva trebala tumačiti uzimajući u obzir članak
224. Ugovora o EEZ-u, na način da razlozi javne sigurnosti, u posebnim
okolnostima predviđenim tim člankom i pod uvjetom sudskog nadzora, mogu
opravdati odstupanja od načela jednakog postupanja i u slučajevima kada
nisu ispunjeni strogi uvjeti članka 2. stavaka 2. i 3. direktive. 26      U
 tom smislu treba istaknuti da Ugovor predviđa odstupanja primjenjiva u
slučajevima koji bi mogli ugroziti javnu sigurnost samo u člancima 36.,
48., 56., 223. i 224., koji se odnose na iznimne i strogo ograničene
okolnosti. Zbog svoje ograničene prirode, navedeni se članci ne mogu
ekstenzivno tumačiti i ne dopuštaju da se iz njih izvede zaključak da u
Ugovoru postoji opća iznimka za sve mjere poduzete radi zaštite javne
sigurnosti. Priznavanje postojanja opće iznimke za svaku odredbu prava
Zajednice, neovisno o posebnim zahtjevima propisanim odredbama Ugovora,
moglo bi ugroziti obvezujuću prirodu prava Zajednice i jedinstvenu
primjenu prava Zajednice. 27      Iz
 toga proizlazi da ne postoji opća iznimka od primjene načela jednakog
postupanja prema muškarcima i ženama kad je riječ o mjerama poduzetim u
cilju zaštite javne sigurnosti, osim eventualne primjene članka 224.
Ugovora, koji se odnosi na posve izniman slučaj i predmet je sedmoga
pitanja. Činjenice koje su nadležno tijelo potaknule da se pozove na
potrebu zaštite javne sigurnosti moraju se stoga, ako je to potrebno,
prvenstveno uzeti u obzir u okviru primjene posebnih odredaba direktive.
 28      Na
 prvo pitanje stoga treba odgovoriti da se diskriminacija na temelju
spola, počinjena zbog zaštite javne sigurnosti, treba ispitati s obzirom
 na odstupanja od načela jednakog postupanja prema muškarcima i ženama
predviđenog Direktivom 76/207.  Dopuštena odstupanja zbog konteksta u kojem se profesionalna djelatnost obavlja29      Svojim
 drugim i trećim pitanjem Industrial Tribunal traži tumačenje odstupanja
 od načela jednakog postupanja prema muškarcima i ženama predviđenog
člankom 2. stavkom 2. direktive, kako bi mu se omogućilo da ocijeni
obuhvaća li navedeno odstupanje i različito postupanje poput onog koje
je predmet toga postupka. U tu svrhu želi znati kriterije i načela prema
 kojima se može odrediti je li djelatnost poput one o kojoj je riječ u
predmetnom slučaju dio djelatnosti kod kojih „zbog njihove prirode ili
konteksta u kojima se obavljaju, spol radnika predstavlja odlučujući
čimbenik“. 30      Marguerite
 I. Johnston smatra da odgovor na to pitanje nije moguć u obliku tako
općenite formulacije. Navodi da je svoje dužnosti u policiji uvijek
obavljala na zadovoljavajući način. Ona ustraje na tome da je i žene
moguće primjereno osposobiti za rukovanje vatrenim oružjem. Prema
mišljenju tužiteljice u glavnom postupku, na Industrial Tribunalu je da
procijeni, uzimajući u obzir konkretne dužnosti koje ona mora obavljati,
 je li moguće odstupanje u smislu članka 2. stavka 2. direktive. Ona
navodi da ta odredba ne omogućava da joj se potpuno uskrati mogućnost
zapošljavanja u RUC Full-time Reserve. 31      Vlada
 Ujedinjene Kraljevine tvrdi da države članice raspolažu diskrecijskom
ovlašću pri odlučivanju o tome sprječava li kontekst u kojem se
profesionalna djelatnost u policiji obavlja, zbog zahtjeva državne i
javne sigurnosti ili javnog poretka, da navedenu djelatnost obavlja
naoružana policijska službenica. U tom smislu države članice, prema
mišljenju te vlade, mogu uzeti u obzir kriterije poput razlike u
fizičkoj snazi, moguću reakciju javnosti na pojavu naoružane policijske
službenice i opasnost da bi mogle biti žrtve atentata. Budući da je
Chief Constable odluku donio uzimajući u obzir navedene kriterije,
Ujedinjena Kraljevina smatra da je ona donesena u skladu s člankom 2.
stavkom 2. direktive. 32      Komisija
 smatra da se zbog konteksta u kojem se obavlja, a ne zbog njene
prirode, djelatnost naoružanog policijskog službenika može smatrati
djelatnošću za koju spol predstavlja odlučujući čimbenik. Prema
mišljenju te institucije, odstupanje ipak mora biti opravdano posebnim
zadacima, a ne radnim mjestom u cjelini. Pri tome treba osobito
poštivati načelo proporcionalnosti. Komisija smatra da je dužnost
nacionalnog suda da s tog stajališta ocijeni spornu diskriminaciju. 33      Glede
 navedenog, najprije treba istaknuti da odluka nadležnih policijskih
tijela Sjeverne Irske, da se zbog razloga zaštite javne sigurnosti više
neće pridržavati pravila prema kojem se policijski službenici
naoružavaju prilikom uobičajenog obavljanja svojih dužnosti, a koje se
općenito primjenjuje u ostalim dijelovima Ujedinjene Kraljevine, sama po
 sebi ne razlikuje muškarce i žene te stoga ne pripada u područje
primjene načela jednakog postupanja. Ocjena navedenih mjera relevantna
je samo u mjeri u kojoj je Chief Constable odlučio da policijske
službenice neće biti ni naoružane ni osposobljavane za upotrebu vatrenog
 oružja, da će opće policijske dužnosti ubuduće obavljati samo naoružani
 muški policijski službenici i da se ugovori policijskih službenica s
RUC Full-time Reserve, poput onoga M. I. Johnston, koje su prije
obavljale opće policijske dužnosti, neće obnavljati. 34      Budući
 da je, kao što to proizlazi iz zahtjeva za prethodnu odluku, izričito
propisano da se Sex Discrimination Order primjenjuje na zapošljavanje u
policiji i da se u tom smislu ne pravi razlika između muškaraca i žena,
priroda policijske djelatnosti nije primjereno opravdanje za spornu
diskriminaciju. Međutim, treba ipak ispitati predstavlja li spol, zbog
posebnog konteksta u kojem se djelatnost opisana u zahtjevu za prethodnu
 odluku obavlja, odlučujući čimbenik pri obavljanju te djelatnosti. 35      Kao
 što je to razvidno iz zahtjeva za prethodnu odluku, Chief Constable
primijenio je takvu politiku prema ženama u RUC Full-time Reserve jer je
 smatrao da će žene, budu li nosile vatreno oružje, biti u još većoj
opasnosti od atentata i da će njihovo oružje pasti u ruke njihovih
napadača, te da bi činjenica da žene nose oružje, koja je previše u
suprotnosti s idealom nenaoružane policije, u javnosti bila loše
prihvaćena i da bi naoružane policijske službenice bile manje učinkovite
 pri obavljanju policijskih poslova iz socijalne sfere gdje dolaze u
doticaj s obiteljima i djecom, u odnosu na koje je njihov rad posebno
cijenjen. Prema tome, razlozi koje je Chief Constable naveo za svoju
politiku povezani su s posebnim okolnostima u kojima se policijska
djelatnost mora obavljati zbog situacije u Sjevernoj Irskoj, uzimajući u
 obzir zahtjeve zaštite javne sigurnosti u slučaju ozbiljnih unutarnjih
nemira. 36      Što
 se tiče pitanja jesu li takvi razlozi obuhvaćeni člankom 2. stavkom 2.
direktive, najprije treba utvrditi da se takva odredba, s obzirom na to
da predstavlja odstupanje od individualnog prava predviđenog direktivom,
 mora strogo tumačiti. Međutim, treba priznati da kontekst u kojem se
profesionalna djelatnost članova naoružane policije obavlja određuje
okolina u kojoj se ta djelatnost obavlja. U tom smislu ne može se
isključiti mogućnost da bi u slučaju ozbiljnih unutarnjih nemira nošenje
 vatrenog oružja od strane policijskih službenica predstavljalo dodatnu
opasnost da budu žrtvama atentata i slijedom toga bilo protivno
zahtjevima zaštite javne sigurnosti. 37      U
 takvim okolnostima, kontekst obavljanja pojedinih policijskih
djelatnosti može biti takav da spol predstavlja odlučujući čimbenik za
njihovo obavljanje. Država članica može tada izvršavanje takvih zadataka
 i osposobljavanje za njih ograničiti samo na muškarce. U tom slučaju,
kako to proizlazi iz članka 9. stavka 2. direktive, države članice dužne
 su redovito razmatrati predmetne djelatnosti kako bi s obzirom na
društveni razvoj procijenile može li se još uvijek održati odstupanje od
 općeg sustava direktive. 38      Također
 treba napomenuti da prilikom određivanja opsega bilo kojeg odstupanja
od individualnog prava utvrđenog direktivom, kao što je ravnopravnost
muškaraca i žena, treba poštivati načelo proporcionalnosti, koje spada u
 opća načela prava koja čine temelj pravnog poretka Zajednice. To načelo
 zahtijeva da odstupanja ne prelaze granice onoga što je prikladno i
nužno da bi se postigao cilj kojem se teži i zahtijeva da se načelo
jednakog postupanja u najvećoj mogućoj mjeri uskladi sa zahtjevima javne
 sigurnosti, koji su odlučujući čimbenik u odnosu na kontekst obavljanja
 predmetne djelatnosti. 39      U
 okviru podjele nadležnosti predviđene člankom 177. Ugovora o EEZ-u,
dužnost je nacionalnog suda odlučiti o tome jesu li razlozi koje je
istaknuo Chief Constable stvarno osnovani i opravdavaju li konkretnu
mjeru poduzetu u slučaju M. I. Johnston. Također je dužnost suda
osigurati poštivanje načela proporcionalnosti i provjeriti je li se
odbijanje da se M. I. Johnston obnovi ugovor moglo izbjeći na način da
se ženama dodijele zadaci koje one mogu, ne ugrožavajući ciljeve kojima
se teži, obavljati bez oružja. 40      Stoga
 na drugo i treće pitanje Industrial Tribunala valja odgovoriti da
članak 2. stavak 2. Direktive 76/207 treba tumačiti na način da prilikom
 ocjene pitanja predstavlja li spol, zbog konteksta u kojem se
policijska djelatnost obavlja, odlučujući čimbenik za obavljanje te
profesionalne djelatnosti, država članica može uzeti u obzir potrebu
zaštite javne sigurnosti kako bi, u unutarnjoj situaciji koju
karakteriziraju učestali atentati, opće dužnosti policije ograničila na
muškarce naoružane vatrenim oružjem.  Odstupanja dopuštena radi zaštite žene41      Industrial
 Tribunal svojim četvrtim i petim pitanjem od Suda traži tumačenje pojma
 „zaštita žene“ u smislu članka 2. stavka 3. direktive, kao i pojma
„nastojanje da se postigne zaštita“ u smislu članka 3. stavka 2. točke
(c), na kojima se temelje određeni nacionalni propisi, kako bi mogao
procijeniti može li sporno različito postupanje biti obuhvaćeno
područjem na koje se primjenjuju odstupanja od načela jednakog
postupanja predviđena u tu svrhu. 42      M.
 I. Johnston smatra da navedene odredbe treba strogo tumačiti i da je
njihova jedina svrha osigurati posebno postupanje sa ženama radi zaštite
 njihova zdravlja i sigurnosti u slučaju trudnoće i majčinstva. To ne
vrijedi u slučajevima gdje je žena potpuno isključena iz naoružane
službe policije. 43      Vlada
 Ujedinjene Kraljevine tvrdi da je cilj politike prema ženama u RUC
Full-time Reserve zaštita žena na način da sprečava da one postanu mete
atentata. Pojam „zaštita žene“, prema mišljenju vlade Ujedinjene
Kraljevine, može obuhvaćati takav cilj u razdoblju ozbiljnih nemira.
Komisija također smatra da se izvanredna situacija, poput one koja vlada
 u Sjevernoj Irskoj, kao i opasnosti koje iz nje proizlaze za naoružane
policijske službenice, mogu uzeti u obzir sa stajališta zaštite žene. 44      Glede
 toga treba napomenuti da, poput članka 2. stavka 2. direktive, i članak
 2. stavak 3., koji također određuje područje primjene članka 3. stavka
2. točke (c), treba strogo tumačiti. Iz izričitog spominjanja trudnoće i
 majčinstva proizlazi da direktiva s jedne strane namjerava osigurati
zaštitu biološkog stanja žene, a s druge strane poseban odnos između
žene i njenog djeteta. Takva odredba direktive dakle ne dopušta
isključenje žena iz neke djelatnosti zato što javnost zahtijeva da one
budu više zaštićene od muškaraca od rizika koji se jednako odnose na
muškarce i žene i koji su različiti od posebnih potreba zaštite žene,
poput onih izričito spomenutih. 45      Ne
 čini se da su rizici i opasnosti kojima su žene izložene prilikom
obavljanja svojih dužnosti u policiji, u okolnostima poput onih koje
vladaju u Sjevernoj Irskoj, različiti od onih kojima je izložen bilo
koji muškarac prilikom obavljanja istih dužnosti. Potpuno isključenje
žena iz takve profesionalne djelatnosti zbog općenite opasnosti, koja ne
 obuhvaća samo žene, radi zaštite javne sigurnosti, ne spada u različito
 postupanje koje je radi zaštite žene dopušteno člankom 2. stavkom 3. te
 direktive. 46      Stoga
 na četvrto i peto pitanje Industrial Tribunala treba odgovoriti da
različito postupanje prema muškarcima i ženama, koje je člankom 2.
stavkom 3. Direktive 76/207 dopušteno radi zaštite žene, ne obuhvaća
rizike i opasnosti, poput onih kojima je izložen svaki naoružani
policijski službenik prilikom obavljanja svojih dužnosti u određenoj
situaciji, koje se ne odnose posebno na žene kao takve.  Učinak Direktive 76/20747      Industrial
 Tribunal svojim šestim pitanjem još želi saznati može li se pojedinac
pozvati na odredbe Direktive 76/207 u postupku pokrenutom pred
nacionalnim sudom. Uzimajući u obzir prethodno navedeno, to se pitanje
posebno odnosi na članke 2. i 6. direktive. 48      Marguerite
 I. Johnston smatra da je članak 2. stavak 1. direktive bezuvjetan i
dovoljno jasan i precizan da može imati izravan učinak. Na njega se može
 pozvati protiv Chief Constable kao javnog tijela. U svakom slučaju,
prema M. I. Johnston, direktiva ima izravan horizontalan učinak čak i u
odnosu na pojedince. 49      Vlada
 Ujedinjene Kraljevine smatra da je članak 2. stavak 1. direktive
uvjetna odredba s obzirom na to da je podložna odstupanjima koja države
članice mogu diskrecijski određivati. Chief Constable je ustavno
neovisan o državi i u konkretnom se slučaju, prema mišljenu te vlade,
ima smatrati samo poslodavcem, a u takvim odnosima direktiva nema
izravan učinak. 50      Komisija
 smatra da se odluka u predmetu može donijeti u okviru nacionalnog prava
 i da odluka o izravnom učinku članaka 2. i 3. direktive nije potrebna. 51      U
 tom pogledu, najprije treba napomenuti da u svim slučajevima pravilne
provedbe neke direktive, ona proizvodi učinke u odnosu na pojedince kroz
 provedbene mjere poduzete od strane predmetne države članice. Pitanje
može li se u postupku pred nacionalnim sudom pozvati na članak 2. stavak
 1. direktive stoga je bespredmetno s obzirom na to da je nesporno da je
 ta odredba provedena u sklopu nacionalnog zakonodavstva. 52      Odstupanje
 od načela jednakog postupanja prema muškarcima i ženama, koje je,
sukladno gore izloženom, dopušteno člankom 2. stavkom 2., predstavlja
samo mogućnost stavljenu na raspolaganje državama članicama. Nadležni
nacionalni sud mora utvrditi je li odredbama nacionalnog zakonodavstva
ta mogućnost primijenjena te procijeniti sadržaj tih odredaba. Pitanje
može li se pojedinac pozivati na odredbu direktive radi otklanjanja
primjene odstupanja previđenog nacionalnim zakonodavstvom moglo bi se
postaviti samo u slučaju da to odstupanje prelazi granice iznimaka
dopuštenih člankom 2. stavkom 2. 53      U
 tom kontekstu treba napomenuti da, kao što je to Sud već rekao u
presudama od 10. travnja 1984. (von Colson i Kamann, 14/83, Recueil, str. 1891.; Harz, 79/83, Recueil,
 str. 1921.), obveza država članica na postizanje rezultata, koju nameće
 direktiva, te njihova dužnost na temelju članka 5. Ugovora da poduzmu
sve odgovarajuće mjere, opće ili posebne, potrebne da se osigura
ispunjenje te obveze, odnosi se na sva tijela država članica,
uključujući i sudove kad je riječ o stvarima koje potpadaju u njihovu
nadležnost. Iz toga slijedi da su, prilikom primjene nacionalnoga prava,
 a osobito odredaba nacionalnog zakona posebno donesenog radi provedbe
Direktive br. 76/207, nacionalni sudovi obvezni svoje nacionalno pravo
tumačiti u svjetlu teksta i svrhe direktive, kako bi se postigao cilj iz
 članka 189. stavka 3. Ugovora o EEZ-u. Dakle, u svrhu davanja punog
učinka direktivi, dužnost je Industrial Tribunala tumačiti odredbe Sex
Discrimination Order, osobito njegov članak 53. stavak 1., u smislu
odredaba direktive, i to na način kako su one gore protumačene. 54      U
 slučaju da se, uzimajući u obzir gore navedeno, ipak postavi pitanje
može li se pojedinac pozvati na direktivu protiv odstupanja predviđenog
nacionalnim zakonodavstvom, treba podsjetiti na ustaljenu sudsku praksu
(vidjeti, osobito, presudu od 19. siječnja 1982., Becker, 8/81, Recueil, str. 53.). Posebice, Sud je nedavno u svojoj presudi od 26. veljače 1986. (Marshall, 152/84, Recueil,
 1986., str. 723.) presudio da su pojedine odredbe Direktive 76/207 u
pogledu njihovog sadržaja bezuvjetne i dovoljno precizne i da se
pojedinci na njih mogu pozivati protiv države članice koja ih pravilno
ne prenese. 55      Sud
 je ovo utvrđenje iznio u gore navedenoj presudi od 26. veljače 1986., u
 odnosu na primjenu načela jednakog postupanja predviđenog člankom 2.
stavkom 1. direktive, u pogledu uvjeta otkaza predviđenih člankom 5.
stavkom 1. Isto vrijedi i u odnosu na primjenu načela iz članka 2.
stavka 1. direktive u pogledu uvjeta pristupa zapošljavanju, strukovnom
osposobljavanju i napredovanju, predviđenih člankom 3. stavkom 1. i
člankom 4., o kojima je riječ u konkretnom slučaju. 56      Osim
 toga, Sud je u gore navedenoj presudi od 26. veljače 1986. presudio da
se pojedinci mogu pozivati na direktivu protiv državnog tijela bez
obzira na to nastupa li to tijelo u svojstvu poslodavca ili u svojstvu
javne vlasti. U pogledu tijela kao što je Chief Constable, treba
napomenuti da iz odluke kojom je upućen zahtjev proizlazi da je riječ o
dužnosniku koji je odgovoran za vođenje policijskih službi. Bez obzira
na njegov odnos s ostalim državnim tijelima, takvo javno tijelo koje je
država zadužila za održavanje javnoga reda i sigurnosti ne djeluje u
svojstvu pojedinca. Ono ne može iskoristiti činjenicu da država, koju on
 utjelovljuje, krši pravo Zajednice. 57      Na
 šesto pitanje stoga treba odgovoriti da se pojedinci mogu pozivati na
primjenu načela jednakog postupanja prema muškarcima i ženama,
predviđeno člankom 2. stavkom 1. Direktive 76/207, protiv državnog
tijela koje postupa u svojstvu poslodavca i koje je zaduženo za
održavanje reda i javne sigurnosti u područjima, predviđenim člankom 3.
stavkom 1. i člankom 4., koja se odnose na uvjete za pristup
zapošljavanju, strukovnom osposobljavanju i napredovanju radi
otklanjanja primjene odstupanja tog načela predviđenog nacionalnim
zakonodavstvom u onoj mjeri u kojoj to odstupanje prelazi granice
iznimaka dopuštenih člankom 2. stavkom 2. 58      U
 odnosu na članak 6. direktive koji se, kako je to ovdje obrazloženo,
također primjenjuje u predmetnom slučaju, Sud je, u gore navedenim
presudama od 10. travnja 1984., već prije zaključio da navedeni članak
ne sadrži, što se tiče sankcija za eventualnu diskriminaciju, nijednu
bezuvjetnu i dovoljno preciznu obvezu na koju se pojedinac može pozvati.
 Nasuprot tome, kako to proizlazi iz tog članka tumačenog u smislu općeg
 načela čiji je izričaj, a to je da sve osobe koje se smatraju
oštećenima zbog diskriminacije između žena i muškaraca moraju
raspolagati djelotvornom sudskom zaštitom, takva odredba je dovoljno
precizna i bezuvjetna da se na nju može pozivati protiv države članice
koja nije osigurala da ista bude potpuno provedena u njen unutarnji
pravni poredak. 59      Stoga
 je odgovor na taj dio šestog pitanja da se pojedinci mogu pozvati na
odredbu članka 6., prema kojoj sve osobe koje se smatraju oštećenima
zbog diskriminacije između muškaraca i žena moraju raspolagati
djelotvornom sudskom zaštitom, protiv države članice koja nije osigurala
 njenu potpunu provedbu u svoj unutarnji pravni poredak.  Članak 224. Ugovora o EEZ-u60      Što
 se tiče sedmog pitanja, koje se odnosi na tumačenje članka 224. Ugovora
 o EEZ-u, iz svega prethodno navedenog proizlazi da članak 2. stavak 2.
direktive omogućuje državi članici da u slučaju poput ovog pred Sudom
uzme u obzir zahtjeve zaštite javne sigurnosti. U odnosu na zahtjev da
se osigura sudski nadzor poštivanja pravila predviđenih direktivom,
nijedan element iz spisa i nijedno očitovanje podneseno pred Sudom ne
ukazuje na to da je zbog ozbiljnih unutarnjih nemira u Sjevernoj Irskoj
sudski nadzor nemoguć ili da bi zbog takvog sudskog nadzora od strane
nacionalnih sudova učinkovitost mjera nužnih radi zaštite javne
sigurnosti bila smanjena. U tim je okolnostima pitanje može li se država
 članica pozivati na članak 224. Ugovora o EEZ-u kako bi se oslobodila
obveza koje joj nameće pravo Zajednice, i osobito direktiva,
irelevantno. 61      Sedmo pitanje je stoga, s obzirom na odgovore na ostala pitanja, bespredmetno.  Troškovi62      Troškovi
 vlada Ujedinjene Kraljevine i Danske te Komisije Europskih zajednica,
koje su Sudu podnijele očitovanja, ne nadoknađuju se. 63      Budući
 da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog
postupka pred nacionalnim sudom, na tom je sudu da odluči o troškovima
postupka. Slijedom navedenog, SUDodgovarajući na pitanja koja mu je odlukom od 8. kolovoza 1984. uputio Industrial Tribunal of Northern Ireland, odlučuje: 1.      Načelo
 učinkovitog sudskog nadzora utvrđeno člankom 6. Direktive Vijeća 76/207
 od 9. veljače 1976. ne dopušta da se potvrdi nacionalnog tijela, u
kojoj se navodi da su ispunjeni uvjeti za odstupanje od načela jednakog
postupanja prema muškarcima i ženama radi zaštite javne sigurnosti, dade
 snaga nepobitnog dokaza, isključujući bilo kakvu mogućnost provođenja
sudskog nadzora. Pojedinci se mogu pozvati na odredbu članka 6., prema
kojoj sve osobe koje se smatraju oštećenima zbog diskriminacije između
muškaraca i žena moraju raspolagati djelotvornom sudskom zaštitom,
protiv države članice koja nije osigurala njenu potpunu provedbu u svoj
unutarnji pravni poredak. 2.      Diskriminacija
 na temelju spola, počinjena zbog zaštite javne sigurnosti, treba se
ispitati s obzirom na odstupanja od načela jednakog postupanja prema
muškarcima i ženama predviđenog Direktivom 76/207. 3.      Članak
 2. stavak 2. Direktive 76/207 treba tumačiti na način da prilikom
ocjene pitanja predstavlja li spol, zbog konteksta u kojem se policijska
 djelatnost obavlja, odlučujući čimbenik za obavljanje te profesionalne
djelatnosti, država članica može uzeti u obzir potrebu zaštite javne
sigurnosti kako bi, u unutarnjoj situaciji koju karakteriziraju učestali
 atentati, opće dužnosti policije ograničila na muškarce naoružane
vatrenim oružjem. 4.      Različito
 postupanje prema muškarcima i ženama, koje je člankom 2. stavkom 3.
Direktive 76/207 dopušteno radi zaštite žene, ne obuhvaća rizike i
opasnosti, poput onih kojima je izložen svaki naoružani policijski
službenik prilikom obavljanja svojih dužnosti u određenoj situaciji,
koje se ne odnose posebno na žene kao takve. 5.      Pojedinci
 se mogu pozivati na primjenu načela jednakog postupanja prema
muškarcima i ženama predviđeno člankom 2. stavkom 1. Direktive 76/207
protiv državnog tijela koje postupa u svojstvu poslodavca i koje je
zaduženo za održavanje reda i javne sigurnosti u područjima, predviđenim
 člankom 3. stavkom 1. i člankom 4., koja se odnose na uvjete za pristup
 zapošljavanju, strukovnom osposobljavanju i napredovanju radi
otklanjanja primjene odstupanja tog načela predviđenog nacionalnim
zakonodavstvom u onoj mjeri u kojoj to odstupanje prelazi granice
iznimaka dopuštenih člankom 2. stavkom 2. PotpisiMackenzie StuartKoopmans      Everling      BahlmannJoliet      DueGalmotKakourisO’HigginsObjavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 15. svibnja 1986. Tajnik       PredsjednikP. Heim       A. J. Mackenzie Stuart* Jezik postupka: engleski.


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 13 veljače 2014.#Susanne Sokoll‑Seebacher.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Unabhängiger Verwaltungssenat des Landes Oberösterreich.#Sloboda poslovnog nastana – Javno zdravlje – Članak 49. UFEU‑a – Ljekarne – Odgovarajuća opskrba stanovništva lijekovima – Odobrenje za rad – Područna raspodjela ljekarni – Uvođenje ograničenja koja se u osnovi temelje na demografskom kriteriju – Minimalna udaljenost između ljekarni.#Predmet C‑367/12.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      13. veljače 2014. (
            *1
         )
      „Sloboda poslovnog nastana — Javno zdravlje — Članak 49. UFEU‑a — Ljekarne — Odgovarajuća opskrba stanovništva lijekovima — Odobrenje za rad — Područna raspodjela ljekarni — Uvođenje ograničenja koja se u osnovi temelje na demografskom kriteriju — Minimalna udaljenost između ljekarni“
      U predmetu C‑367/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Unabhängiger Verwaltungssenat des Landes Oberösterreich (Austrija), odlukom od 24. srpnja 2012., koju je Sud zaprimio 1. kolovoza 2012., u postupku koji je pokrenula

         Susanne Sokoll‑Seebacher,

      uz sudjelovanje:

         Agnes Hemetsberger, pravne sljednice Susanne Zehetner,
      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, M. Safjan, J. Malenovský (izvjestitelj), A. Prechal i S. Rodin, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za S. Sokoll‑Seebacher, E. Berchtold‑Ostermann, Rechtsanwältin,

               —

               za A. Hemetsberger, C. Schneider, Rechtsanwalt,

               —

               za austrijsku vladu, C. Pesendorfer, u svojstvu agenta,

               —

               za češku vladu, M. Smolek, J. Vláčil i T. Müller, u svojstvu agenata,

               —

               za portugalsku vladu, L. Inez Fernandes i A. P. Antunes, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, G. Braun i I. Rogalski, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 49. UFEU‑a kao i članaka 16. i 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru postupka koji je pokrenula S. Sokoll‑Seebacher glede otvaranja nove ljekarne na području općine Pinsdorf, koja se nalazi u saveznoj državi Gornja Austrija.

         Austrijski pravni okvir

               3

               Članak 10. Zakona o ljekarnama (Apothekengesetz), kako je izmijenjen zakonom objavljenim u BGBl. I, 41/2006 (u daljnjem tekstu: ApG), određuje:
               „1.   Odobrenje za osnivanje ljekarne izdaje se:

                        1)

                        ako u općini u kojoj bi se osnovala ljekarna, liječnik ima stalno sjedište i

                        2)

                        ako postoji potreba za osnivanjem nove ljekarne.

                  2.   Takva potreba ne postoji:

                        1)

                        ako na datum podnošenja zahtjeva na području općine u kojoj se predviđa da će biti stalna poslovna jedinica postoji liječnička zaliha lijekova i ako manje od dva radna mjesta ugovornih liječnika […] (radna mjesta s punim radnim vremenom) popunjavaju liječnici opće medicine ili

                        2)

                        ako je udaljenost između predviđene stalne poslovne jedinice nove ljekarne i stalne poslovne jedinice najbliže postojeće ljekarne manja od 500 metara ili

                        3)

                        ako se broj osoba koje i dalje treba opskrbljivati poslovna jedinica jedne od postojećih ljekarni iz okolice zbog tog osnivanja smanji i bude manji od 5.500.

                  3.   Potreba, u smislu gore navedenog stavka 2. točke 1., ne postoji ako na datum podnošenja zahtjeva na području općine u kojoj se predviđa stalna poslovna jedinica ljekarne postoji:

                        1)

                        liječnička zaliha lijekova i

                        2)

                        grupna ugovorna liječnička praksa […].

                  […]
               4.   Osobe koje treba opskrbljivati, u smislu gore navedenog stavka 2. točke 3., stalni su stanovnici čije je prebivalište od mjesta stalne poslovne jedinice postojeće ljekarne udaljeno manje od 4 kilometra cestom i koji će se, zbog lokalnih uvjeta, i dalje opskrbljivati kod te stalne poslovne jedinice.
               5.   Ako je broj stalnih stanovnika, kako je određen u gore navedenom stavku 4., manji od 5.500, prilikom provjere postojanja potrebe valja uzeti u obzir osobe koje treba opskrbljivati zbog zaposlenja, pristupa uslugama ili korištenja prijevoznih sredstava na tom području.
               6.   Udaljenost iz gore navedenog stavka 2. točke 2. u iznimnim se slučajevima ne mora poštovati ako se to zbog lokalnih uvjeta nužno zahtijeva u interesu odgovarajuće opskrbe stanovništva lijekovima.
               7.   Austrijska ljekarnička komora mora dati stručno mišljenje o pitanju potrebe za osnivanjem nove ljekarne. […]
               […]“

               4

               Članak 47. stavak 2. ApG‑a, koji se odnosi na „razdoblje isključenja“, propisuje:
               „Okružna upravna tijela zahtjev za odobrenje podnositelja moraju odbiti bez daljnjeg postupka ako je prethodni zahtjev nekog drugog podnositelja za osnivanje nove ljekarne na istom mjestu odbijen zbog nepostojanja jedne od materijalnih pretpostavki navedenih u članku 10., ako nisu protekle dvije godine od dostave posljednje odluke donesene u tom predmetu i ako nema bitne izmjene u lokalnim uvjetima na temelju kojih je donesena prva odluka. […]“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               5

               Prefekt okruga Gmunden (Bezirkshauptmann von Gmunden) je odlukom od 29. prosinca 2011. odbio zahtjev S. Sokoll‑Seebacher za odobrenje osnivanja ljekarne na području općine Pinsdorf zbog toga što ne postoji takva potreba u smislu članka 10. ApG‑a.

               6

               To se odbijanje temeljilo na stručnom mišljenju Austrijske ljekarničke komore od 12. travnja 2011. kao i na dodatnim stajalištima tom mišljenju od 25. listopada 2011. Prema tim dokumentima osnivanje nove ljekarne rezultiralo bi smanjenjem potencijala opskrbe ljekarne kojom upravlja S. Zehetner, koja se nalazi na području općine Altmünster, koja graniči s općinom Pinsdorf, znatno ispod praga od 5.500 osoba – broj njezinih klijenata smanjio bi se na 1.513 osoba.

               7

               S. Sokoll‑Seebacher tu je odluku osporila ističući da je, u dodatnim stajalištima tom stručnom mišljenju, Austrijska ljekarnička komora uzela u obzir izravnu cestovnu povezanost između susjednih općina Pinsdorf i Altmünster, koja će se prema infrastrukturnom planu austrijskog željezničkog društva uskoro ukinuti. Prema S. Sokoll‑Seebacher ta se okolnost morala uzeti u obzir. Osim toga, u razmatranje je također trebalo uzeti i to da je S. Zehetner bila potpuno svjesna činjenice da nikad neće dostići broj od 5.500 osoba koje treba opskrbljivati kad je osnivala ljekarnu.

               8

               U tim okolnostima Unabhängiger Verwaltungssenat des Landes Oberösterreich odlučio je prekinuti postupak i Sudu postaviti sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Je li nacionalni propis, kakav je članak 10. stavak 2. točka 3. ApG‑a u [predmetu] u glavnom postupku, u skladu s kojim u zakonu nisu određena ni bitna obilježja kriterija potrebe za osnivanjem nove ljekarne, nego je konkretizacija odlučnih dijelova njegova sadržaja prepuštena nacionalnoj sudskoj praksi, protivan načelu zakonitosti iz članka 16. Povelje i/ili načelu transparentnosti iz članka 49. UFEU‑a, s obzirom na to da se ne može isključiti to da zainteresirane nacionalne osobe, pojedinačno ili zajedno, u odnosu na državljane drugih država članica imaju odlučujuću konkurentsku prednost?

                        2.

                        U slučaju negativnog odgovora na prvo pitanje: je li nacionalna odredba, kao što je članak 10. stavak 2. točka 3. ApG‑a, koja kao bitni kriterij za provjeru potrebe određuje strogo ograničenje od 5.500 osoba, za koje, kao osnovno pravilo, u zakonu nije predviđena nikakva mogućnost odstupanja, protivna članku 49. UFEU‑a, s obzirom na to da se čini da se s tim de facto ne može (bez daljnjeg) osigurati ostvarenje zadanog cilja na dosljedan način u smislu [presude od 1. lipnja 2010., Blanco Pérez i Chao Gómez, C-570/07 i C-571/07, Zb., str. I-4629.], točaka 98. do 101.?

                        3.

                        U slučaju negativnog odgovora i na drugo pitanje: je li nacionalna odredba, kao što je članak 10. stavak 2. točka 3. ApG‑a, iz koje proizlaze, na temelju sudske prakse nacionalnih vrhovnih sudova u području provjere postojanja potrebe, drugi detaljniji kriteriji – kao što je prvenstvo koje se daje prije podnesenom zahtjevu; prekluzivni učinak postupka u tijeku u pogledu podnositelja koji su zahtjeve podnijeli poslije; razdoblje isključenja od dvije godine u slučaju odbijanja zahtjeva; kriteriji za određivanje broja „stalnih stanovnika“s jedne strane i „posjetitelja“ s druge strane, kao i raspodjela potrošačkog potencijala u slučaju preklapanja dvije ili više ljekarni oko područja od 4 kilometra; itd. – protivna članku 49. UFEU‑a i/ili članku 47. Povelje, s obzirom na to da situacija ne dopušta, u načelu, predvidivu primjenu te odredbe u razumnom roku, zbog čega se (vidjeti gore navedenu presudu Blanco Pérez i Chao Gómez, t. 98. do 101. kao i 114. do 125.) može ustvrditi da se spomenutom odredbom konkretno ne može ostvariti zadani cilj na dosljedan način i/ili da ona, de facto, ne osigurava odgovarajuću ljekarničku uslugu i/ili da postoji tendencija diskriminacije između nacionalnih zainteresiranih osoba ili između njih i zainteresiranih osoba iz drugih država članica?“

         Dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku

               9

               Kao prvo, S. Zehetner i austrijska vlada osporili su dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku zbog toga što glavni postupak ne sadrži prekogranične elemente i odnosi se isključivo na unutarnju situaciju.

               10

               U tom pogledu valja podsjetiti na to da ako odredba nacionalnog prava poput one u predmetu u glavnom postupku – koja se bez razlike primjenjuje na austrijske državljane i na državljane drugih država članica – ne može načelno potpadati pod odredbe o temeljnim slobodama zajamčenima Ugovorom, osim u mjeri u kojoj se primjenjuje na situacije u vezi s razmjenom između država članica, nije isključeno ni da državljani nastanjeni u državama članicama različitima od Republike Austrije jesu ili bi bili zainteresirani za gospodarsko iskorištavanje ljekarni u toj posljednjoj državi članici (vidjeti, u tom smislu, presudu od 5. prosinca 2013., Venturini i dr., C‑159/12 do C‑161/12, t. 25. i navedenu sudsku praksu).

               11

               Iako je iz spisa kojim Sud raspolaže očito da tužitelj u glavnom postupku ima austrijsko državljanstvo i da su svi činjenični elementi spora ograničeni na unutrašnjost jedne države članice, to jest Republike Austrije, propis u glavnom postupku može proizvesti učinke koji nisu ograničeni na tu državu članicu.

               12

               Osim toga, čak i u situaciji koja je u potpunosti interne naravi, poput ove u glavnom postupku, u kojoj su svi elementi ograničeni na jednu državu članicu, odgovor bi također mogao biti od koristi sudu koji je uputio zahtjev, posebno u slučaju u kojem mu nacionalno pravo nameće da državljaninu te zemlje omogući uživanje istih onih prava koja bi državljanin druge države članice izveo iz prava Unije u istoj situaciji (gore navedena presuda Venturini i dr., t. 28. i navedena sudska praksa).

               13

               Taj prvi prigovor nedopuštenosti stoga treba odbiti.

               14

               Kao drugo, S. Zehetner, iako u tom pogledu nije izričito istaknula prigovor nedopuštenosti, izražava sumnje glede pitanja proizlazi li iz zahtjeva za prethodnu odluku veza između navedenih odredaba Unije i nacionalnog zakonodavstva mjerodavnog u glavnom postupku u odgovarajućoj mjeri. Taj je zahtjev teško razumljiv zbog toga što austrijsko pozitivno pravo uzima u obzir samo rudimentarno.

               15

               U tom pogledu, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da potreba za tumačenjem prava Unije koje je korisno nacionalnom sucu zahtijeva da on odredi činjenični i zakonodavni okvir unutar kojeg se nalaze pitanja koja postavlja ili da barem objasni činjenične tvrdnje na kojima se temelje ta pitanja (vidjeti, osobito, presude od 17. veljače 2005., Viacom Outdoor, C-134/03, Zb., str. I-1167., t. 22.; od 6. prosinca 2005., ABNA i dr., C‑453/03, C‑11/04, C‑12/04 i C‑194/04, Zb., str. I‑10423., t. 45. kao i od 21. studenoga 2013., Deutsche Lufthansa, C‑284/12, t. 20.).

               16

               Sud je također istaknuo da je važno da nacionalni sudac navede jasne razloge koji su ga naveli na to da postavi pitanje o tumačenju prava Unije i objasni zašto je smatrao nužnim upućivanje prethodnih pitanja Sudu. Prema tome, Sud je smatrao da je nužno da nacionalni sudac minimalno obrazloži razloge zbog kojih je izabrao odredbe prava Unije čije tumačenje zahtijeva i vezu između tih odredaba i nacionalnog zakonodavstva mjerodavnog za spor koji se pred njim vodi (vidjeti, osobito, presude od 21. siječnja 2003., Bacardi‑Martini i Cellier des Dauphins, C-318/00, Zb., str. I-905., t. 43. kao i gore navedenu ABNA i dr., t. 46.).

               17

               U predmetnom slučaju iznošenje okolnosti spora u glavnom postupku i opis mjerodavnog nacionalnog prava u zahtjevu za prethodnu odluku omogućilo je tužitelju u glavnom postupku i vladama država članica iznošenje pisanih očitovanja na postavljena pitanja. Nadalje, spomenuti zahtjev izlaže odredbe prava Unije čije tumačenje zahtijeva sud koji je uputio zahtjev i dostatno objašnjava vezu između tih odredaba i nacionalnog zakonodavstva mjerodavnog za glavni postupak.

               18

               U tim okolnostima zahtjev za prethodnu odluku valja smatrati dopuštenim.

         O meritumu

      Prvo i drugo pitanje

               19

               Svojim prvim i drugim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 16. Povelje i/ili članak 49. UFEU‑a tumačiti u smislu da su im protivni nacionalni propisi, kakvi su oni u glavnom postupku, s obzirom na to da prema tom sudu ti propisi ne postavljaju dovoljno određene kriterije za provjeru postojanja potrebe za opskrbom lijekovima prilikom osnivanja nove ljekarne i, u slučaju negativnog odgovora, jesu li članku 49. UFEU‑a, točnije zahtjevu dosljednosti u ostvarivanju zadanog cilja, protivni takvi propisi s obzirom na to da određuju, kao osnovni kriterij za provjeru takve potrebe, strogo pravilo u pogledu broja „osoba koje i dalje treba opskrbljivati“, od kojeg nisu moguća odstupanja.

               20

               Kao prvo, valja primijetiti to da se sud koji je uputio zahtjev pita ne samo o tumačenju članka 49. UFEU‑a, koji se odnosi na slobodu poslovnog nastana, već i o tumačenju članka 16. Povelje koji određuje slobodu poduzetništva.

               21

               Članak 16. određuje da se „sloboda poduzetništva priznaje u skladu s pravom Unije te nacionalnim zakonodavstvima i praksom“. Prema tome, kako bi odredio doseg slobode poduzetništva, taj članak Povelje osobito upućuje i na pravo Unije.

               22

               To upućivanje treba shvatiti u smislu da članak 16. Povelje upućuje osobito na članak 49. UFEU‑a, koji jamči ostvarivanje temeljne slobode poslovnog nastana.

               23

               U tim okolnostima i s obzirom na to da se postavljena pitanja odnose samo na slobodu poslovnog nastana, nacionalne propise u glavnom postupku valja ocijeniti samo u odnosu na članak 49. UFEU‑a.

               24

               Kao drugo, valja istaknuti to da prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda članak 49. UFEU‑a treba tumačiti u smislu da mu nije u načelu protivno to da država članica usvoji sustav prethodnog odobrenja za osnivanje novih pružatelja zdravstvenih usluga kao što su ljekarne, ako se takav sustav pokaže neophodnim za popunjavanje mogućih praznina u pristupu zdravstvenim uslugama i za izbjegavanje dupliciranja struktura, tako da se osigura zdravstvena opskrba prilagođena potrebama stanovništva, koja pokriva cijelo područje i koja uzima u obzir regije koje su zemljopisno izolirane ili koje su na drugi način u slabijem položaju (vidjeti, u tom smislu, gore navedenu presudu Blanco Pérez i Chao Gómez, točke 70. i 71. i navedenu sudsku praksu).

               25

               Sud je tako presudio da su nacionalni propisi koji se temelje na određenim kriterijima za izdavanje odobrenja za osnivanje novih ljekarni, u načelu, prikladni za postizanje cilja osiguranja pouzdane i kvalitetne opskrbe stanovništva lijekovima (vidjeti, u tom smislu, gore navedenu presudu Blanco Pérez i Chao Gómez, t. 94.; rješenja od 17. prosinca 2010., Polisseni, C‑217/09, t. 25. i od 29. rujna 2011., Grisoli, C‑315/08, t. 31.).

               26

               Sud je također presudio da u obzir valja uzeti činjenicu da su zdravlje i život osoba na prvom mjestu među dobrima i interesima koji su zaštićeni Ugovorom i da države članice moraju odrediti razinu zaštite koju žele osigurati javnom zdravlju kao i način na koji se ta razina treba postići. Budući da se to među državama članicama razlikuje, valja im priznati diskrecijski prostor (gore navedena presuda Blanco Pérez i Chao Gómez, t. 44. i navedena sudska praksa).

               27

               Konkretnije, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da sustav prethodnog upravnog odobrenja ne bi mogao ozakoniti diskrecijsko postupanje nacionalnih tijela koje odredbama prava Unije, osobito onima koje se odnose na temeljnu slobodu kao što je sloboda poslovnog nastana, može oduzeti koristan učinak. Isto tako, kako bi sustav prethodnog upravnog odobrenja bio opravdan, treba se temeljiti na objektivnim, nediskriminirajućim te unaprijed poznatim kriterijima koji osiguravaju da je izvršavanje diskrecijske ovlasti nacionalnih tijela dovoljno ograničeno, iako on odstupa od takve temeljne slobode (presuda od 10. ožujka 2009., Hartlauer, C-169/07, Zb., str. I-1721., t. 64. i navedena sudska praksa).

               28

               Valja istaknuti to da nacionalni propisi u pitanju u glavnom postupku podvrgavaju izdavanje odobrenja za osnivanje ljekarne postojanju „potrebe“ za koju se pretpostavlja da postoji osim ako se tomu ne protivi najmanje jedna od različitih konkretnih okolnosti koje ti propisi određuju.

               29

               Točnije, prema tim propisima se u svrhu utvrđivanja nepostojanja potrebe za osnivanjem nove ljekarne u obzir uzimaju broj pružatelja zdravstvenih usluga u predmetnom području na datum podnošenja zahtjeva, udaljenost između ljekarne koju se namjerava osnovati i najbliže postojeće ljekarne i broj „osoba koje i dalje treba opskrbljivati“ jedna od postojećih ljekarni. Taj se broj određuje u odnosu na područje koje se računa od mjesta gdje se nalazi postojeća ljekarna i obuhvaća ponajprije sve stalne stanovnike koji prebivaju u tako određenom području te podredno sve osobe koje imaju veze s tim područjem, koje su kao takve također određene tim propisima.

               30

               Među tim kriterijima oni koji se odnose na broj pružatelja zdravstvenih usluga ili broj stalnih stanovnika koji prebivaju u različitim područjima ili na različitoj udaljenosti između ljekarna predstavljaju objektivne podatke koji, u načelu, ne stvaraju poteškoće pri tumačenju ili ocjeni.

               31

               Suprotno tome, u pogledu kriterija koji se odnosi na veze koje osobe imaju s predmetnim područjima valja istaknuti to da on uistinu nije posve jasan. Međutim, s jedne strane, takav kriterij ne predstavlja osnovni kriterij za određivanje broja „osoba koje i dalje treba opskrbljivati“ jer dolazi u obzir tek podredno i, s druge strane, različite relevantne veze određene su na objektivan način i mogu se provjeriti pomoću, osobito, statističkih podataka.

               32

               U tim okolnostima valja ustvrditi da su kriteriji predviđeni nacionalnim propisima kakvi su oni u glavnom postupku dovoljno objektivni.

               33

               Nadalje, iz zahtjeva za prethodnu odluku ne proizlazi da se drugi kriteriji, osim onih koji su izričito predviđeni nacionalnim propisima o kojima je riječ u glavnom postupku, koji prema tome nisu unaprijed poznati gospodarskim subjektima, također mogu uzeti u obzir u svrhu utvrđivanja nepostojanja potrebe za osnivanjem nove ljekarne.

               34

               U tom pogledu okolnost da su kriteriji navedeni u članku 10. ApG‑a bili određeni nacionalnom sudskom praksom ne može, kao takva, spriječiti zainteresirane gospodarske subjekte da se unaprijed upoznaju s njima.

               35

               Konačno, u pogledu spisa kojima raspolaže Sud, ni iz čega se ne može zaključiti da se kriterije koje navode spomenuti propisi može smatrati diskriminirajućima.

               36

               U tom pogledu valja osobito istaknuti da se u situaciji koja je određena u točki 28. ove presude pretpostavlja potreba za osnivanjem nove ljekarne. Prema tome, različiti podnositelji zahtjeva koji žele osnovati novu ljekarnu ne moraju dokazivati postoji li doista takva potreba u njihovom slučaju.

               37

               Posljedično, ishod postupka izdavanja odobrenja u načelu ne ovisi o činjenici da su samo neki podnositelji zahtjeva, državljani Austrije ili državljani drugih država članica, ovisno o slučaju, raspolagali informacijama kojima se može dokazati postojanje takve potrebe, što bi ih stavilo u povoljniji položaj u odnosu na konkurente koji ne bi raspolagali tim informacijama.

               38

               Iz toga slijedi da za nacionalne propise kakvi su oni u glavnom postupku treba smatrati da se temelje na objektivnim, nediskriminirajućim i unaprijed poznatim kriterijima koji dovoljno ograničavaju izvršavanje diskrecijske ovlasti kojom u tom pogledu raspolažu nadležna nacionalna tijela.

               39

               Kao treće, valja podsjetiti na to da, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, nacionalni propis ne može jamčiti ostvarenje predviđenog cilja osim ako istinski ne osigurava njegovo ostvarenje i to na sustavan i dosljedan način (vidjeti, u tom smislu, gore navedenu presudu Hartlauer, t. 55.; presudu od 19. svibnja 2009., Apothekerkammer des Saarlandes i dr., C-171/07 i C-172/07, Zb., str. I-4171., t. 42.; gore navedenu presudu Blanco Pérez i Chao Gómez, t. 94. kao i presudu od 26. rujna 2013., Ottica New Line di Accardi Vincenzo, C‑539/11, t. 47.).

               40

               U tom je pogledu samo nacionalni sudac, kao jedina osoba kompetentna ocijeniti činjenice u glavnom postupku i protumačiti nacionalno zakonodavstvo, nadležan utvrditi odgovara li i u kojoj mjeri taj propis tim zahtjevima. Međutim, Sud, koji je pozvan dati nacionalnom sucu koristan odgovor, nadležan je da mu da naznake na temelju spisa glavnog postupka, kao i na temelju usmenih i pisanih očitovanja koja su mu podnesena, a kako bi nacionalnom sudu omogućio da donese svoju odluku (vidjeti gore navedenu presudu Ottica New Line di Accardi Vincenzo, t. 48. i 49. i navedenu sudsku praksu).

               41

               U tu svrhu valja podsjetiti na to da ujednačena primjena pretpostavki vezanih za gustoću stanovništva i minimalnu udaljenost između ljekarni na cijelom predmetnom području, koje su određene nacionalnim propisima u svrhu osnivanja nove ljekarne, u određenim okolnostima može ugroziti osiguranje odgovarajućeg pristupa ljekarničkim uslugama u područjima koja obilježavaju određene zemljopisne posebnosti (vidjeti, u tom smislu, gore navedenu presudu Blanco Pérez i Chao Gómez, t. 96.).

               42

               Konkretnije, kad je riječ o pretpostavkama povezanima s gustoćom stanovništva, Sud je utvrdio da ujednačena primjena tih pretpostavki, bez mogućeg odstupanja, u određenim ruralnim područjima u kojima je stanovništvo općenito raspršeno i manje brojno, može dovesti do toga da se određeni zainteresirani stanovnici nađu izvan razumne udaljenosti od ljekarne i zato budu lišeni odgovarajućeg pristupa ljekarničkoj usluzi (vidjeti, u tom smislu, gore navedenu presudu Blanco Pérez i Chao Gómez, t. 97.).

               43

               Što se tiče glavnog postupka, članak 10. ApG‑a propisuje da potreba koja opravdava osnivanje nove ljekarne ne postoji ako se broj „osoba koje i dalje treba opskrbljivati“ na mjestu stalne poslovne jedinice jedne od postojećih ljekarni u okolici, to jest broj stalnih stanovnika u području unutar 4 kilometra cestom od te stalne poslovne jedinice, smanji te bude manji od 5.500 kao posljedica tog osnivanja. Međutim, ako je broj stanovnika manji od 5.500, prilikom provjere postojanja potrebe valja na temelju istog zakona u obzir uzeti osobe koje treba opskrbljivati zbog zaposlenja, pristupa uslugama ili korištenja prijevoznih sredstava na tom području (u daljnjem tekstu: posjetitelji).

               44

               Kako bi se sudu koji je uputio zahtjev dao koristan odgovor, valja istaknuti dva elementa koji se mogu navesti na sljedeći način.

               45

               S jedne strane, postoje osobe koje prebivaju izvan područja od 4 kilometra cestom od najbliže stalne poslovne jedinice ljekarne koje se prema tome ne uzimaju u obzir ni u njezinom području opskrbe ni u nekom drugom postojećem području. Jasno je da se te osobe mogu uzeti u obzir kao „posjetitelji“ u jednom ili više područja, ali njihov pristup ljekarničkim uslugama ovisi o okolnostima koje im u načelu ne osiguravaju stalan i neprekidan pristup tim uslugama jer se on temelji samo na zaposlenju ili korištenju prijevoznih sredstava na tom području. Iz toga proizlazi da je za određene osobe, osobito za one koje prebivaju u ruralnim područjima, pristup lijekovima neodgovarajući s obzirom na to da nacionalni propis kakav je onaj u glavnom postupku ne predviđa bilo kakvu maksimalnu udaljenost između prebivališta osobe i njoj najbliže ljekarne.

               46

               To je osobito slučaj kad je riječ o osobama koje potpadaju pod kategoriju osoba obuhvaćenu prethodnom točkom, kad su, dodatno, neke od njih privremeno ili dulje vrijeme smanjeno pokretljive, kao što su starije osobe, osobe s invaliditetom ili bolesne osobe. Njihovo zdravstveno stanje s jedne strane može zahtijevati hitnu ili učestalu primjenu lijekova, a njihove veze s različitim mjestima su s druge strane vrlo slabe i ponekad nepostojeće, s obzirom na njihovo zdravstveno stanje.

               47

               Nasuprot tome, kad se osnivanje nove ljekarne traži u interesu svih osoba koje prebivaju na području koje čini buduće područje opskrbe nove ljekarne, i izvan područja od 4 kilometra, ono nužno dovodi do smanjenja, u nekim slučajevima ispod praga od 5.500 osoba, broja stalnih stanovnika koji prebivaju u područjima opskrbe postojećih ljekarni koje i dalje treba opskrbljivati. To će osobito biti slučaj u ruralnim regijama koje su općenito slabo naseljene.

               48

               Čini se da iz nacionalnih propisa proizlazi to da broj „posjetitelja“treba biti dovoljan da nadoknadi smanjenje broja stanovnika koje „i dalje treba opskrbljivati“ u područjima na koja se odnosi to osnivanje kako bi se uspjelo sa zahtjevom za dobivanje odobrenja za osnivanje nove ljekarne u tim okolnostima, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri. Prema tome, odluka o tom zahtjevu u stvarnosti ne ovisi o ocjeni dostupnosti ljekarničkih usluga u novom području, već o tome mogu li područja obuhvaćena tim osnivanjem prihvatiti „posjetitelje“ i koji je njihov broj.

               49

               Međutim u ruralnim regijama, izoliranima i slabo „posjećenima“, postoji opasnost da broj „osoba koje i dalje treba opskrbljivati“ neće doseći strogo zahtijevano ograničenje i da se zbog toga potreba koja opravdava osnivanje nove ljekarne može smatrati nedovoljnom.

               50

               Iz toga slijedi da u primjeni kriterija vezanoga za „broj osoba koje i dalje treba opskrbljivati“ postoji opasnost da se neće moći osigurati jednak i odgovarajući pristup ljekarničkim uslugama određenim osobama koje prebivaju u ruralnim i izoliranim regijama koje se nalaze izvan područja opskrbe postojećih ljekarni, osobito u pogledu osoba sa smanjenom pokretljivošću.

               51

               Uzimajući u obzir sva prethodna razmatranja, članak 49. UFEU‑a, osobito zahtjev dosljednosti u ostvarivanju zadanog cilja, treba tumačiti u smislu da su mu protivni propisi države članice kakvi su oni u glavnom postupku, koji kao osnovni kriterij za provjeru postojanja potrebe za osnivanjem nove ljekarne određuju strogo pravilo „broj osoba koje i dalje treba opskrbljivati“, u mjeri u kojoj nacionalna nadležna tijela nemaju mogućnost odstupanja od tog ograničenja kako bi se u obzir uzeli lokalni uvjeti.

         Treće pitanje

               52

               Uzimajući u obzir odgovor na prva dva pitanja, nije potrebno odgovoriti na treće pitanje.

         Troškovi

               53

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                     Članak 49. UFEU‑a, osobito zahtjev dosljednosti u ostvarivanju zadanog cilja, treba tumačiti u smislu da su mu protivni propisi države članice kakvi su oni u glavnom postupku, koji kao osnovni kriterij za provjeru postojanja potrebe za osnivanjem nove ljekarne određuju strogo pravilo „broj osoba koje i dalje treba opskrbljivati“, u mjeri u kojoj nacionalna nadležna tijela nemaju mogućnost odstupanja od tog ograničenja kako bi se u obzir uzeli lokalni uvjeti.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	* Jezik postupka: njemački


Presuda Službeničkog suda (treće vijeće) od 11. svibnja 2011.#J protiv Europska komisija.#Predmet F-53/09.


Presuda Suda (sedmo vijeće) od 12. srpnja 2007. # Komisija Europskih zajednica protiv Kraljevine Belgije. # Povreda obveze države članice - Direktiva 2004/12/EZ. # Predmet C-90/07.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 2012. srpanj 19.#Spojeni predmeti C-628/10 P i C-14/11 P.


Presuda Prvostupanjskog suda (prvo vijeće) od 9. lipnja 2009.#NDSHT Nya Destination Stockholm Hotell & Teaterpaket AB protiv Komisije Europskih zajednica.#Tužba za poništenje - Nedopuštenost.#Predmet T-152/06.


Presuda Suda (treće vijeće) od 30. ožujka 2006.#Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti Srl protiv Giuseppe Calafiori.#Zahtjev za prethodnu odluku: Corte d'appello di Milano - Italija.#Predmet C-451/03.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 2012. srpanj 05.#DTZ Zadelhoff vof protiv Staatssecretaris van Financiën.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Hoge Raad der Nederlanden.#Predmet C-259/11.


Presuda Službeničkog suda (treće vijeće) od 2010. prosinac 15.#Roberta Saracco protiv Europska središnja banka.#Predmet F-66/09.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 2. listopada 1997. # Hellen Gerster protiv Freistaat Bayern. # Zahtjev za prethodnu odluku: Bayerisches Verwaltungsgericht Ansbach - Njemačka. # Službenika. # Predmet C-1/95.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 29. studenog 2007.#Komisija Europskih zajednica protiv Savezne Republike Njemačke.#Članak 55. UEZ-a.#Predmet C-404/05.


Presuda Suda (treće vijeće) od 4. lipnja 2009.#T-Mobile Netherlands BV, KPN Mobile NV, Orange Nederland NV i Vodafone Libertel NV protiv Raad van bestuur van de Nederlandse Mededingingsautoriteit.#Zahtjev za prethodnu odluku: College van Beroep voor het bedrijfsleven - Nizozemska.#Zahtjev za prethodnu odluku.#Predmet C-8/08.


Presuda Prvostupanjskog suda (prvo vijeće) od 13. siječnja 2004. # JCB Service protiv Komisije Europskih zajednica. # Tržišno natjecanje - Članak 81. UEZ-a. # Predmet T-67/01.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 17. ožujka 2011.#Manuel Carvalho Ferreira Santos protiv Companhia Europeia de Seguros SA.#Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunal da Relação do Porto - Portugal.#Zahtjev za prethodnu odluku - Direktiva 72/166/EEZ - Direktiva 84/5/EEZ - Direktiva 90/232/EEZ - Članak 1.#Predmet C-484/09.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 24. travnja 2008.#Kraljevina Belgija protiv Komisije Europskih zajednica.#Žalba - EFSJP - Poravnanje računa EFSJP-a.#Predmet C-418/06 P.