title: PRESUDA SLUŽBENIČKOG SUDA EUROPSKE UNIJE (prvo vijeće) od 12. prosinca 2013.#CH protiv Europskog parlamenta.#Javna služba – Akreditirani asistenti zastupnika – Prijevremeni otkaz ugovora – Zahtjev za pomoć – Uznemiravanje.#Predmet F‑129/12.

text:
      PRESUDA SLUŽBENIČKOG SUDA EUROPSKE UNIJE (prvo vijeće)
      12. prosinca 2013.(*)

      „Javna služba – Akreditirani asistenti zastupnika – Prijevremeni otkaz ugovora – Zahtjev za pomoć – Uznemiravanje“
      U predmetu F‑129/12,
      povodom tužbe podnesene na temelju članka 270. UFEU‑a, koji se na Ugovor o EZAE‑u primjenjuje na temelju članka 106.a tog
         ugovora,

      CH, akreditirana asistentica zastupnika u Europskom parlamentu, sa stalnom adresom u Bruxellesu (Belgija), koju zastupaju L. Levi,
         C. Bernard‑Glanz i A. Tymen, avocats,

      tužiteljica,
      protiv
      Europskog parlamenta, koji zastupaju S. Alves i E. Taneva, u svojstvu agenata,

      tuženik,
      SLUŽBENIČKI SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: H. Kreppel, predsjednik, E. Perillo i R. Barents (izvjestitelj), suci,
      tajnik: J. Tomac, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 9. srpnja 2013.,
      donosi sljedeću
      Presudu
      1        Tužbom koju je tajništvo Službeničkog suda zaprimilo 31. listopada 2012., CH zahtijeva poništenje Odluke Europskog parlamenta
         od 19. siječnja 2012. kojom je otkazan njegov ugovor akreditiranog asistenta, poništenje Odluke od 15. ožujka 2012. kojom
         je odbijen njegov zahtjev za pomoć i, ako se ukaže potreba, poništenje odluka o odbijanju žalbi podnesenih protiv tih odluka,
         te da se Parlamentu naloži da mu isplati iznos od 120.000 eura na ime naknade štete.

       Pravni okvir
      2        Pravni okvir ovog predmeta čine članci 12.a i 24. Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europske unije (u daljnjem tekstu: Pravilnik)
         kao i članak 2. točka (c), članci 127. i 130. te članak 139. stavak 1. točka (d) Uvjeta zapošljavanja koji se primjenjuju
         na ostale službenike (u daljnjem tekstu: UOS).

      3        Povelja Europske unije o temeljnim pravima u prvom stavku članka 31., naslovljenog „Pošteni i pravični radni uvjeti“, predviđa:

      „Svaki radnik ima pravo na radne uvjete kojima se čuvaju njegovo zdravlje, sigurnost i dostojanstvo.“
      4        U članku 41. Povelje, naslovljenom „Pravo na dobru upravu“, određuje se:

      „1. Svatko ima pravo da institucije, tijela, uredi i agencije Unije njegove predmete obrađuju nepristrano, pravično i u razumnom
         roku.

      2. To pravo uključuje:
      (a) pravo svake osobe na saslušanje prije poduzimanja bilo kakve pojedinačne mjere koja bi na nju mogla nepovoljno utjecati;
      […]“
      5        U članku 9. stavku 2. Poslovnika Europskog parlamenta, primjenjivom u vrijeme na koje se odnose činjenice, navodi se:

      „Ponašanju zastupnika mora biti svojstveno međusobno poštovanje. Takvo se ponašanje temelji na vrijednostima i načelima utvrđenima
         u temeljnim tekstovima na kojima počiva Europska unija, poštuje dostojanstvo Parlamenta i ne dovodi u pitanje njegov neometani
         rad niti narušava red i mir u prostoru Parlamenta. Zastupnici se pridržavaju pravila Parlamenta o postupanju s povjerljivim
         informacijama. […]“

      6        U članku 20. stavku 2. Mjera za provedbu Glave VII. UOS‑a, koje je predsjedništvo Parlamenta usvojilo odlukom od 9. ožujka
         2009., a koje su zadnji put izmijenjene odlukom predsjedništva Parlamenta od 13. prosinca 2010. (u daljnjem tekstu: provedbene
         mjere), predviđa se:

      „Kad asistent ili zastupnik ili skupina zastupnika kod kojih on asistira odluče raskinuti ugovor prije njegova isteka, asistent
         ili odgovorni zastupnik uputit će o tome pisani zahtjev nadležnoj službi glavnog tajništva, navodeći razloge zbog kojih se
         traži prijevremeni raskid ugovora.

      Nakon ispitivanja zahtjeva tijelo nadležno za sklapanje ugovora o radu otkazuje ugovor sukladno članku 139. stavku 1. [točki]
         (d) [UOS‑a], pridržavajući se propisanog otkaznog roka, odnosno primjenom članka 139. stavka 3. [UOS‑a], pridržavajući se
         predviđenih uvjeta.“ [neslužbeni prijevod]

       Činjenice iz kojih proizlazi spor
      7        Tužiteljicu je 1. listopada 2004. zaposlio M. B., zastupnik u Parlamentu, na mjestu asistenta zastupnika na temelju ugovora
         koji je trebao isteći po završetku saziva Parlamenta 2004./2007. Nakon što je M. B.-u istekao mandat 2007., tužiteljica je
         zaposlena kao asistentica kod drugog zastupnika u Parlamentu, odnosno kod gđe P., počevši od 1. prosinca 2007. sve do kraja
         spomenutog saziva 2009. Parlament je tužiteljicu zaposlio počevši od 1. kolovoza 2009. kao akreditiranog asistenta zastupnika
         u smislu članka 5.a UOS‑a (u daljnjem tekstu: AAZ) kako bi asistirala gđi P. do kraja saziva Parlamenta 2009/2014. Njezin
         je ugovor predviđao svrstavanje u razred 14 funkcijske skupine II.

      8        Navedeni ugovor zamijenjen je s važenjem od 1. rujna 2010. novim ugovorom na temelju kojeg je tužiteljica bila preraspoređena
         u razred 11 funkcijske skupine II.

      9        Tužiteljica je počevši od 27. rujna 2011. otišla na bolovanje, koje je bilo produljeno do 19. travnja 2012.

      10      Dana 26. listopada 2011., tužiteljičin liječnik, doktor A. G. izdao je nalaz prema kojem je utvrđeno da se tužiteljica nalazi
         u anksiozno‑depresivnom stanju, da zapada u pretjerano razmišljanje i ima poremećaje u prehrani, te se pritom referira na
         izjavu tužiteljice prema kojoj je ona žrtva uznemiravanja na radu. U svom izvješću od 20. studenoga 2011. upućenom doktoru
         A. G. neuropsihijatar Y. G. utvrdio je postojanost anksiozno‑depresivnog poremećaja. Doktor J. de M., šef odjela za medicinsko‑psihološka
         vještačenja Sveučilišnog bolničkog centra Brugmann iz Bruxellesa (Belgija), zaključio je 22. studenoga 2011. da je riječ o
         reakcijskom sindromu iscrpljenosti te je utvrdio da anksiozno‑depresivni poremećaj tužiteljice ima izvor u „proživljenom uznemiravanju
         na poslu“.

      11      Tužiteljica je 28. studenoga 2011. obavijestila Savjetodavni odbor za pitanja uznemiravanja i prevenciju uznemiravanja na
         radnom mjestu, koji je ustanovio Parlament (u daljnjem tekstu: Savjetodavni odbor za pitanja uznemiravanja), o svojoj situaciji
         i o ponašanju gđe P. prema njoj. Tužiteljica je 6. prosinca 2011. ispitala sve članove spomenutog odbora o koracima koje bi
         trebala poduzeti radi podizanja tužbe za uznemiravanje. U dopisu elektroničke pošte od 12. prosinca 2011. tužiteljica je svim
         članovima Savjetodavnog odbora za pitanja uznemiravanja i glavnom tajniku Parlamenta proslijedila poruku elektroničke pošte
         koju je tog dana poslala gđi P., opisujući svoje zdravstveno stanje nakon uznemiravanja od strane potonje. U elektroničkoj
         poruci od 21. prosinca 2011. tužiteljica se obratila predsjedniku navedenog vijeća zatraživši sastanak s njim.

      12      Tužiteljica je 22. prosinca 2011. preko svojih savjetnika podnijela zahtjev za pomoć na temelju članka 24. Pravilnika u kojem
         je tvrdila da je žrtva uznemiravanja od strane P. te je tražila da se poduzmu mjere udaljavanja i da se otvori upravna istraga.

      13      Gđa P. je 6. siječnja 2012. poslala Odjelu za zapošljavanje i premještaje osoblja, koji je pripojen Upravi za razvoj ljudskih
         potencijala unutar Opće uprave za osoblje Glavnog tajništva Parlamenta, pisani zahtjev za otkazivanje ugovora tužiteljice.
         Taj je zahtjev P. potvrdila 18. siječnja 2012.

      14      Odlukom od 19. siječnja 2012. ugovor tužiteljice otkazan je s važenjem od 19. ožujka 2012. zbog narušenog odnosa povjerenja
         (u daljnjem tekstu: odluka o otkazu). Od tužiteljice se nije tražilo da odradi otkazni rok. U dopisu koji je priložen uz navedenu
         odluku voditelj nadležnog odjela obavijestio je tužiteljicu o primitku zahtjeva gđe P. od 18. siječnja 2012. u kojem ona traži
         da se tužiteljičin ugovor raskine. Gđa P. je, kao prvo, smatrala da tužiteljica nema potrebnu stručnost za praćenje rada parlamentarnih
         odbora kojih je ona bila član i, drugo, da se tužiteljica katkad neprihvatljivo ponašala kako prema njoj samoj tako i prema
         drugim zastupnicima i asistentima. Iz navedenih razloga P. više nije mogla imati povjerenja u tužiteljicu da bi ona mogla
         i dalje ostati njezina pomoćnica.

      15      Dopisom od 23. siječnja 2012. savjetnici tužiteljice zatražili su presliku zahtjeva za otkaz koji je P sastavila. Postupajući
         po tom zahtjevu, nadležni odjel Parlamenta dostavio im je u dopisu od 2. veljače 2012. neiscrpan popis primjera koji ilustriraju
         gubitak odnosa povjerenja između tužiteljice i gđe P.

      16      Savjetnici tužiteljice su u dopisu od 7. veljače 2012. podsjetili da je zahtjev za pomoć koji je podnijela tužiteljica ostao
         bez odgovora.

      17      U dopisu od 4. ožujka 2012. upućenom doktoru A. G., doktor Y. G. konstatirao je pogoršanje anksiozno‑depresivnog poremećaja
         tužiteljice zbog toga što, s jedne strane, Parlament nije priznao „proživljeno uznemiravanje“ i, s druge strane, zbog odluke
         o otkazu.

      18      U dopisu od 15. ožujka 2012., koji se tiče zahtjeva za pomoć koji je podnijela tužiteljica, direktor nadležne opće uprave
         Parlamenta izjavio je da neće zauzeti stajalište o primjeni ili neprimjeni članka 24. Pravilnika s obzirom na to da je, zbog
         otkazivanja tužiteljičinog ugovora i njezine produljene odsutnosti zbog bolesti, taj zahtjev postao bespredmetan (u daljnjem
         tekstu: odluka o odbijanju zahtjeva za pomoć).

      19      Tužiteljica je 30. ožujka 2012. protiv odluke o otkazu podnijela žalbu na temelju članka 90. stavka 2. Pravilnika. Dana 22. lipnja
         2012. tužiteljica je podnijela žalbu temeljem iste odredbe protiv odluke o odbijanju zahtjeva za pomoć.

      20      Odlukom od 20. srpnja 2012. glavni tajnik Parlamenta djelomično je prihvatio žalbu protiv odluke o otkazu, odlučivši da se
         datum isteka ugovora tužiteljice odgodi na 20. lipnja 2012. iz razloga potvrđenog korištenja bolovanja do 19. travnja 2012.,
         sukladno članku 139. stavku 1. točki (d) zadnjoj rečenici UOS‑a.

      21      Odlukom od 8. listopada 2012. glavni tajnik Parlamenta odbio je žalbu na odluku o odbijanju zahtjeva za pomoć.

       Zahtjevi stranaka
      22      Tužiteljica od Službeničkog suda zahtijeva da:

      –        poništi odluku o otkazu;
      –        poništi odluku o odbijanju zahtjeva za pomoć;
      –        ako je to potrebno, poništi odluku glavnog tajnika Parlamenta od 20. srpnja 2012. kojom se odbija njegova žalba od 30. ožujka
         2012. protiv odluke o otkazu i odluku glavnog tajnika od 8. listopada 2012. kojom se odbija njegova žalba od 22. lipnja 2012.
         protiv odluke o odbijanju zahtjeva za pomoć;

      –        naloži Parlamentu da mu isplati iznos od 120.000 eura na ime naknade štete;
      –        naloži Parlamentu snošenje svih troškova.
      23      Parlament zahtijeva od Službeničkog suda da:

      –        odbije tužbu kao neosnovanu;
      –        naloži tužiteljici snošenje svih troškova.
       Pravo
       O zahtjevu kojim se traži poništenje odluka o odbijanju žalbi
      24      Prema ustaljenoj sudskoj praksi, učinak zahtjeva za poništenje koji se formalno odnosi na odluku kojom se odbija žalba, kad
         ta odluka nema samostalni sadržaj, takav je da će se pred Službeničkim sudom pokrenuti postupak u odnosu na akt protiv kojeg
         je bila podnesena žalba (u tom smislu vidjeti presudu Suda od 17. siječnja 1989., Vainker/Parlament, 293/87, t. 8.; presudu
         Službeničkog suda od 9. srpnja 2009., Hoppenbrouwers/Komisija, F‑104/07, t. 31.). S obzirom na navedeno, budući da odluka
         od 20. srpnja 2012. kojom se odbija žalba od 30. ožujka 2012. protiv odluke o otkazu i odluka od 8. listopada 2012. kojom
         se odbija žalba od 22. lipnja 2012. protiv odluke o odbijanju zahtjeva za pomoć nemaju samostalni sadržaj, zahtjev za poništenje
         treba promatrati kao da je upravljen samo protiv odluke o otkazu i odluke o odbijanju zahtjeva za pomoć.

       O zahtjevu za poništenje odluke o otkazu i odluke o odbijanju zahtjeva za pomoć
       Argumenti stranaka
      –       Argumenti tužiteljice
      25      Tužiteljica tvrdi da postoji izravna veza između predmetnog uznemiravanja, uznemiravatelja i odluke o otkazu jer se ta odluka
         zasniva na zahtjevu počinitelja uznemiravanja, to jest gđe P. Tužiteljica napominje da su činjenice od kojih se sastoji uznemiravanje
         precizno i detaljno opisane te, koliko je to moguće, dokumentirane u zahtjevu za pomoć i u žalbama, tako da P. ne može tvrditi
         da nije bila upoznata s tom situacijom. Kada je riječ o ponašanju P., tužiteljica tvrdi da je ona neprestano pokazivala nezadovoljstvo
         koje se očitovalo u sustavnom omalovažavanju njezinih postignuća i njezinih sposobnosti, učestalog i praznog kritiziranja
         s ciljem da je povrijedi, bilo u njenoj prisutnosti ili pred drugim osobama, te neprestanog preispitivanja njezinog rada.
         Tužiteljica smatra da ne samo da se dovodio u pitanje njezin rad nego i kvalitete nje kao osobe te njezino dostojanstvo.

      26      Nadalje, tužiteljica daje konkretne primjere ponašanja koje smatra zloporabom od strane P. u odnosu na nju, osobito omalovažavanja
         pred drugim osobama. Tužiteljica smatra da sukladno presudi Službeničkog suda od 24. veljače 2010., Menghi/ENISA (F‑2/09),
         odluka o otkazu sadrži zloporabu ovlasti i da je treba poništiti. Naime, ona smatra da ta odluka nije donesena u cilju da
         se P. omogući da se raziđe s asistenticom s kojom odnos povjerenja više ne postoji, već s ciljem da se „riješi“ asistentice
         čiji joj je zahtjev za pomoć mogao nanijeti štetu. Tužiteljica dodaje da je tijelo nadležno za sklapanje ugovora o radu (u
         daljnjem tekstu: TNSU), koje postupa po zahtjevu za otkaz, ovlašteno ocijeniti valjanost razloga koje je istaknula P. TNSU
         se ne smije ograničiti samo na prihvaćanje svakog zahtjeva za otkaz koji dolazi od zastupnika, a odnosi se na asistenta, osobito
         ne onda kad je ovaj posljednji podnio zahtjev za pomoć. Kada je riječ o odluci o odbijanju žalbe protiv odluke o otkazu, tužiteljica
         napominje da Parlament ne samo da je odbio poništiti odluku koja očigledno sadrži zloporabu ovlasti nego je i propustio svoju
         obvezu davanja obrazloženja ignorirajući točno iznesene indicije te propuštajući očitovati se o pitanju zloporabe ovlasti.
         Tužiteljica također napominje da je održavanje odluke o otkazu potom omogućilo Parlamentu da opravda odluku o odbijanju zahtjeva
         za pomoć iz razloga što je zbog otkaza postao bespredmetan. Konačno, odluku o otkazu trebalo bi poništiti i zato što se njome
         krši članak 12.a Pravilnika te jamstvo koje ta odredba daje službenicima koji prijave uznemiravanje.

      27      Kada je riječ o očitoj pogrešci u procjeni, tužiteljica osporava razloge koji se ističu u prilog odluci o otkazu i odbijanje
         Parlamenta da prizna tu pogrešku. Tužiteljica podsjeća da ju je P. nakon gotovo dvije godine suradnje odlučila zadržati u
         svojoj službi u skladu s prvim ugovorom. Vezano uz argument iznesen u prilog odluci o otkazu da se radilo o neprihvatljivom
         ponašanju tužiteljice prema svojim kolegama, ona napominje da u pogledu tog navoda nije predočen nikakav dokaz.

      28      Što se tiče odluke o odbijanju zahtjeva za pomoć, tužiteljica citira presudu Službeničkog suda od 8. veljače 2011., Skareby/Komisija
         (F‑95/09), te naglašava da odluka o otkazu ne čini ipso facto zahtjev za pomoć bespredmetnim. Čak ako i prihvati da tražene mjere udaljavanja nemaju više koristi nakon otkaza, ona ističe
         da se članak 24. Pravilnika primjenjuje na AAZ te joj se stoga ne može odbiti pomoć, a time ni otvaranje istrage.

      –       Argumenti Parlamenta
      29      Parlament je uvodno iznio nekoliko napomena vezano uz status AAZ‑a. Prije svega, Parlament tvrdi da se sudska praksa u području
         otkaza ugovora privremenih službenika sukladno članku 2. točki (c) UOS‑a može po analogiji primijeniti na otkaz AAZ‑u, s obzirom
         na to da je obostrano povjerenje važan zajednički element u oba tipa ugovora. U tom pogledu, Parlament se poziva na presudu
         Prvostupanjskog suda od 17. listopada 2006., Bonnet/Sud (T‑406/04), i na presudu Službeničkog suda od 7. srpnja 2010., Tomas/Parlament
         (F‑116/07, F‑13/08 i F‑31/08). Kada je riječ o postupku otkazivanja ugovora na temelju članka 139. stavka 1. točke (d) UOS‑a
         i članka 20. stavka 2. Provedbenih mjera, Parlament objašnjava da, kad nadležni TNSU primi od zastupnika zahtjev kojim se
         traži prijevremeni raskid ugovora AAZ‑a zato što je prekinut odnos povjerenja, TNSU ima mogućnost samo primiti na znanje tu
         činjenicu i mora postupiti po zahtjevu za otkazom. Naime, TNSU nema nikakvu mogućnost diskrecijske ocjene u pogledu implementacije
         tog zahtjeva. Vezano uz razmatranje navedenog zahtjeva od strane TNSU‑a predviđeno člankom 20. stavkom 2. drugim podstavkom Provedbenih
         mjera, Parlament ističe da je riječ samo o administrativnom postupanju radi pripreme otkaza te o provedbi postupka poštujući
         otkazni rok predviđen člankom 139. stavkom 1. točkom (d) UOS‑a. Parlament stoga smatra da TNSU ne raspolaže nikakvom marginom
         procjene u pogledu implementacije zahtjeva za otkaz koji se tiče AAZ‑a, a temelji se na gubitku odnosa povjerenja. Smatra
         da je TNSU stoga imao nadležnost vezanu uz učinak otkazivanja ugovora tužiteljici, postupajući po zahtjevu koji je uputila
         P., zbog gubitka povjerenja koje je neophodno da bi se mogao nastaviti profesionalni odnos između nje i tužiteljice.

      30      Kada je riječ o zloporabi ovlasti i uznemiravanju, Parlament napominje da navodi i optužbe tužiteljice nisu potkrijepljeni
         nijednom ispravom ili dokazom na temelju koje bi se mogla utvrditi istinitost, kao i da njezinu tvrdnju da odluka o otkazu
         sadrži zloporabu ovlasti zato što je donesena u svrhu uznemiravanja treba odbiti kao neosnovanu. Parlament dodaje da iz okolnosti
         da se u medicinskim izvješćima priloženima uz tužbu navodi da anksiozno‑depresivni poremećaj tužiteljice ima izvor u „proživljenom
         uznemiravanju na poslu“ ne može ustanoviti postojanje takvog uznemiravanja, s obzirom na to da se ta izvješća zasnivaju na
         tužiteljičinom subjektivnom opisu njezinih radnih uvjeta. Parlament također napominje da je P. kontaktirala nadležni odjel
         prvi puta između 28. studenoga i 5. prosinca 2011. vezano uz postupak koji je potrebno slijediti kod otpuštanja tužiteljice,
         dakle puno prije podnošenja zahtjeva za pomoć. Parlament smatra da iz toga slijedi da TNSU nije donio odluku o otkazu kako
         bi se „riješio“ tužiteljice nakon što je zatražila pomoć. Konačno, Parlament opovrgava navodni nedostatak obrazloženja odluke
         o odbijanju žalbe protiv odluke o otkazu.

      31      Glede očite pogreške u ocjeni, Parlament tvrdi da tužiteljica, koja je među ostalim imala zadaću procijeniti je li svrsishodno
         podnijeti amandmane u predmetu koji se tiče Europske agencije za sigurnost mreža i podataka (ENISA), nije dokazala da predloženi
         amandmani nisu bili takvi da „ne mogu biti podneseni“. Slijedom toga smatra da tužiteljica nije ničim dokazala da je TNSU
         učinio takvu pogrešku. Nadalje tvrdi da u odluci o otkazu Parlament nije optužio tužiteljicu da je loše pratila rad Odbora
         za ekonomske i monetarne poslove. S tim u vezi, Parlament naglašava da se od tužiteljice, koja je spadala u funkcijsku skupinu
         II, prije svega tražilo izvršavanje poslova pisanja tekstova i savjetovanja. Međutim, u dopisu od 2. veljače 2012. TNSU je
         naveo da, bez obzira na to što je tužiteljica „[bila] osposobljena za obavljanje tajničkih poslova, ona [nije posjedovala]
         sposobnost političke analize […] potrebnu da bi mogla […] učinkovito asistirati [P.] u praćenju [rada] parlamentarnih odbora“.

      32      Kada je riječ o odluci o odbijanju zahtjeva za pomoć, Parlament kao prvo napominje da se članci 12.a i 24. Pravilnika ne primjenjuju
         na zastupnike. Nadalje, Parlament ističe da se odbijanje zahtjeva za otvaranje upravne istrage temeljio na dvama razlozima:
         s jedne strane, na činjenici da je taj zahtjev postao bespredmetan nakon otkaza tužiteljici i, s druge strane, na neprimjenjivosti
         članka 24. Pravilnika na zastupnike. Stoga Parlament smatra da TNSU nije mogao prihvatiti zahtjev za pomoć. Parlament slijedom
         navedenog smatra da prvi tužbeni razlog koji se odnosi na povredu članka 24. Pravilnika treba odbiti. Parlament dodaje da
         je preraspoređivanje tužiteljice u svakom slučaju isključeno zato što, sukladno članku 5.a UOS‑a, sami zastupnici traže od
         administracije zapošljavanje asistenata po svojem izboru.

       Ocjena Službeničkog suda
      –       O otkazu ugovora tužiteljice
      33      Prema članku 41. stavku 2. točki (a) Povelje svaka osoba ima pravo na saslušanje prije poduzimanja bilo kakve pojedinačne
         mjere koja bi na nju mogla nepovoljno utjecati.

      34      Nesporno je da u konkretnom slučaju odluka o otkazu predstavlja osobnu mjeru koja nepovoljno utječe na tužiteljicu.

      35      Međutim iz spisa je vidljivo da TNSU nije saslušao tužiteljicu prije nego što joj je otkazao ugovor. Upitan o tome na raspravi,
         Parlament je navedeno izričito potvrdio.

      36      Parlament smatra da iz sudske prakse u području otkazivanja ugovora privremenim službenicima u skladu s člankom 2. točkom (c)
         UOS‑a, koja se po njegovom mišljenju može analogijom primijeniti na otkaz AAZ‑u, slijedi da TNSU nije dužan saslušati AAZ‑a
         prije donošenja odluke o otkazivanju njegovog ugovora.

      37      Budući da se Parlament poziva na sudsku praksu Službeničkog suda i Općeg suda Europske unije prema kojoj, kada do odluke o
         otkazu dođe zbog gubitka povjerenja, zainteresirana stranka nema procesna jamstva poput prava da bude saslušana tijekom administrativnog
         postupka, potrebno je istaknuti da se od stupanja na snagu Ugovora iz Lisabona 1. prosinca 2009. mora voditi računa o odredbama
         Povelje koje imaju istu pravnu snagu kao i Ugovori.

      38      Međutim, da bi povreda prava na saslušanje mogla u konkretnom slučaju dovesti do poništenja odluke o otkazu potrebno je također
         ispitati je li, da nije bilo tog nedostatka, postupak mogao dovesti do drugačijeg rezultata. Službenički sud će ovo pitanje
         razmotriti u točki 48. ove presude.

      39      Nadalje, valja ispitati argument Parlamenta prema kojem, kad nadležni TNSU primi od zastupnika zahtjev kojim se traži prijevremeni
         raskid ugovora AAZ‑a zato što je prekinut odnos povjerenja, TNSU ima mogućnost samo primiti na znanje tu činjenicu te mora
         postupiti po zahtjevu za otkaz, s obzirom na to da on nema nikakvu mogućnost diskrecijske ocjene u pogledu implementacije
         tog zahtjeva.

      40      U tom pogledu treba napomenuti da, prema članku 20. stavku 2. Provedbenih mjera, zastupnik koji traži otkaz ugovora pojedinog
         AAZ‑a mora „precizira[ti] razlog ili razloge“ i da će, prema drugom podstavku, TNSU raskinuti ugovor „[n]akon ispitivanja
         zahtjeva“. Stoga iz te odredbe proizlazi da je TNSU u najmanju ruku dužan ispitati zakonitost zahtjeva za otkaz. U suprotnom,
         obveza prema kojoj zastupnik treba „precizira[ti] razlog ili razloge“ i obveza TNSU‑a da ispita zahtjev ne bi imale nikakvog
         smisla.

      41      Stoga, i bez potrebe da se TNSU očituje o opsegu ispitivanja zahtjeva sukladno članku 20. stavku 2. Provedbenih mjera, valja
         ustvrditi da tekst odredbe tog članka zahtijeva od TNSU‑a da provjeri ne krši li razlog koji je eventualno istaknut u tom
         pogledu samim svojim postojanjem temeljna prava (u tom smislu vidjeti prethodno navedenu presudu Bonnet/Sud, t. 52.) i odredbe
         koje uređuju radne odnose između Europske unije i njenih službenika s obzirom na ta prava. S tim u vezi valja podsjetiti da
         je Parlament na raspravi izjavio da je u okviru ispitivanja predviđenog tim člankom razmotrio je li zahtjev za otkaz ugovora
         poštovao temeljna prava.

      42      Iz toga slijedi da je TNSU zapravo bio dužan ispitati je li postojala veza između zahtjeva da se otkaže ugovor tužiteljici
         koji je P. uputila 6. siječnja 2012. i činjenice da je tužiteljica 22. prosinca 2011. podnijela zahtjev za pomoć sukladno
         članku 24. Pravilnika, čiji je predmet bilo njezino navodno uznemiravanje od strane gđe P. i otvaranje upravne istrage.

      43      S tim u vezi Parlament tvrdi da je takva mogućnost bila isključena zbog činjenice da je P. kontaktirala nadležne službe između
         28. studenoga i 5. prosinca 2011., odnosno puno prije nego što je tužiteljica podnijela zahtjev za pomoć radi dobivanja određenih
         informacija koje se tiču tužiteljičinog ugovora. Međutim, treba reći da Parlament nije pružio nikakav dokaz u tom pogledu.

      44      Nadalje, nesporno je da je 6. siječnja 2012., dana na koji je P. zatražila otkazivanje tužiteljičinog ugovora, TNSU imao saznanja
         o liječničkim potvrdama koje je pružila tužiteljica, a iz kojih nedvojbeno proizlazi da su, nakon što je konzultirala liječnike,
         njezini poremećaji, zbog kojih je morala uzeti bolovanje od 27. rujna 2011., prouzročeni uznemiravanjem koje je trpjela na
         svom radnom mjestu. Također je nesporno da je 12. prosinca 2011. tužiteljica poslala gđi P. elektroničku poruku, obavještavajući
         je o svojoj iscrpljenosti „zbog svakodnevnog uznemiravanja od [njezine] strane kojeg [je bila] žrtva“ te da je tužiteljica
         istoga dana poslala kopiju te elektroničke poruke glavnom tajniku Parlamenta i Savjetodavnom odboru za pitanja uznemiravanja.
         Konačno, valja reći da je i P. poslala 19. prosinca 2011. elektroničku poruku nadležnoj službi, obavještavajući je o elektroničkoj
         poruci tužiteljice od 12. prosinca 2011., koja je prema njezinu mišljenju bila „vrlo uvredljiva“. U istoj elektroničkoj poruci
         P. je zatražila i informacije o načinima na koje se može otkazati ugovor AAZ‑u.

      45      Službenički sud smatra da su, općenito uzevši, gore istaknute činjenice trebale navesti TNSU da u okviru svog ispitivanja,
         sukladno članku 20. stavku 2. Provedbenih mjera, razmotri je li zahtjev za otkaz tužiteljičinog ugovora mogao imati veze sa
         zahtjevom za pomoć koji je ona podnijela 22. prosinca 2011. Iako se mora priznati težina i osjetljivost tog ispitivanja, TNSU
         je mogao, tako postupajući, u konkretnom slučaju u potpunosti osigurati poštovanje članka 31. stavka 1. Povelje prema kojem
         svaki radnik ima pravo na radne uvjete kojima se čuvaju njegovo zdravlje, sigurnost i dostojanstvo.

      46      Mora se međutim konstatirati da se TNSU, sudeći prema izjavama koje je Parlament dao na raspravi, nakon što je 6. siječnja
         2012. primio zahtjev gđe P. za otkazivanje tužiteljičinog ugovora, suzdržao od ispitivanja navedenog zahtjeva i čekao njegovu
         potvrdu, koja je uslijedila 18. siječnja. Službenički sud također smatra da je propuštanje TNSU‑a da obavi ispitivanje zahtjeva
         za otkaz predviđeno člankom 20. stavkom 2. Provedbenih mjera potvrđeno činjenicom da je tužiteljičin ugovor otkazan dan nakon
         što je potvrđen zahtjev, odnosno 19. siječnja 2012., i to bez obzira na to što je TNSU bio u potpunosti upoznat s činjenicom
         da je tužiteljica bila na bolovanju.

      47      Iz toga jasno slijedi da nakon zahtjeva koji je uputila P. TNSU nije izvršio ni minimalnu provjeru kako bi se uvjerio da su
         odredbe zadnje rečenice članka 139. stavka 1. točke (d) UOS‑a, prema kojima je otkazni rok od dva mjeseca na koji je tužiteljica
         imala pravo trebalo odgoditi do 19. travnja 2012., u konkretnom slučaju bile poštovane. Službenički sud osim toga konstatira
         da je ta greška ispravljena tek u odgovoru od 20. srpnja 2012. na žalbu od 30. ožujka 2012.

      48      Konačno, potrebno je ispitati i bi li činjenica da je tužiteljica saslušana prije donošenja odluke o otkazu mogla dovesti
         do drugačijeg rezultata. U tom pogledu, Službenički sud smatra da bi, u slučaju da je tužiteljica bila saslušana, TNSU imao
         mogućnost dobiti više informacija za razmatranje je li zahtjev za otkaz tužiteljičinog ugovora mogao imati veze s njezinim
         zahtjevom za pomoć te, kao što je spomenuto u točki 45. ove presude, tako osigurati puno poštovanje članka 31. stavka 1. Povelje.

      49      Iz toga slijedi da je donoseći odluku o otkazu, u okolnostima iz konkretnog slučaja, TNSU prekršio svoje obveze na temelju
         članka 31. stavka 1. i članka 41. stavka 2. točke (a) Povelje te članka 20. stavka 2. Provedbenih mjera. Navedenu odluku stoga
         valja poništiti.

      –       O odbijanju zahtjeva za pomoć
      50      Prije svega treba ispitati argument Parlamenta prema kojem se članak 12.a Pravilnika ne primjenjuje na članove te institucije
         te da stoga on i ne može prihvatiti zahtjev za pomoć koji je podnijela tužiteljica.

      51      Navedeni argument valja odbiti. Iako je doista točno da se članak 12.a stavak 1. Pravilnika primjenjuje samo na dužnosnike,
         također je točno i da se drugi stavak te odredbe odnosi na „dužnosnike koji su žrtve uznemiravanja“, bez ikakvog preciziranja
         o izvoru tog uznemiravanja. Iz toga slijedi da prvi stavak te odredbe sam po sebi ne zabranjuje Parlamentu da postupa u slučaju
         kad je počinitelj navodnog uznemiravanja član te institucije.

      52      Nadalje, treba ispitati argument Parlamenta prema kojem je zahtjev za pomoć podnesen 22. prosinca 2011. postao bespredmetan
         nakon što je tužiteljici otkazan ugovor.

      53      Službenički sud smatra da je taj argument nerazumljiv. Naime, u slučaju da je prije dana otkazivanja ugovora tužiteljica doista
         bila žrtva uznemiravanja od strane P., te bi činjenice bile sigurne i otkazivanje ugovora ih u tom slučaju ne bi moglo eliminirati.
         Ako se pretpostavi da Parlament tim argumentom želi istaknuti da dužnost pomaganja prestaje postojati u trenutku kada dotični
         dužnosnik prestane obavljati dužnost, takvo je tumačenje očigledno nespojivo s ciljem i opsegom navedene dužnosti. Naime,
         s obzirom na članak 31. stavak 1. Povelje, prema kojem „[s]vaki radnik ima pravo na radne uvjete kojima se čuvaju njegovo
         zdravlje, sigurnost i dostojanstvo“, treba reći da razlog postojanja te dužnosti pomaganja nije samo u interesu službe, nego
         da je, kako proizlazi iz teksta odredbe tog članka, također u interesu zainteresirane stranke. To je tim više slučaj kada
         zahtjev za pomoć dolazi od dužnosnika koji tvrdi da je žrtva uznemiravanja čije posljedice mogu potrajati i nakon prestanka
         obavljanja dužnosti. Osim toga, Parlament je na raspravi izjavio da taj argument, prema kojem je zahtjev za pomoć postao bespredmetan
         samo zbog činjenice otkazivanja ugovora tužiteljici, nije bio dobro formuliran.

      54      Parlament također tvrdi da se u konkretnom slučaju ne može primijeniti članak 24. Pravilnika, s obzirom na to da je navodni
         uznemiravatelj zastupnica.

      55      U tom pogledu, potrebno je istaknuti da navedeni argument počiva na očito pogrešnom čitanju članka 24. Pravilnika. Naime,
         prema tekstu odredbe tog članka, njegov je cilj zaštititi dužnosnike od djelovanja trećih osoba. U konkretnom slučaju, navodni
         uznemiravatelj je zastupnica koja, s obzirom na to da ne spada u osoblje Parlamenta, ima, u odnosu na navodnu žrtvu svojeg
         ponašanja, svojstvo treće osobe.

      56      Parlament također tvrdi da se članak 24. Pravilnika ne može primijeniti u slučaju P. jer on ne raspolaže nikakvim obvezujućim
         sredstvom u odnosu na svoje članove.

      57      Navedeni argument također svjedoči o očito pogrešnom čitanju tog članka. Naime, s obzirom da se radi o tome da se dužnosnika
         želi zaštititi od djelovanja trećih osoba i s obzirom na to da institucije u pravilu ne raspolažu obvezujućim sredstvima protiv
         trećih osoba, Pravilnik predviđa obvezu pružanja pomoći koja administraciji omogućuje da dužnosniku pomogne u traženju zaštite
         pravnim sredstvima previđenima pravom države članice u kojoj su se dogodile inkriminirajuće činjenice.

      58      Konačno, i bez potrebe da se zauzme stav o argumentu koji je na raspravi istaknuo Parlament, prema kojem se P., u odnosu na
         tužiteljicu, zbog toga što je zastupnica ne može smatrati trećom osobom, treba podsjetiti da prema članku 9. stavku 2. Poslovnika
         Parlamenta koji je bio na snazi u trenutku kad su se dogodile činjenice, „[p]onašanju zastupnika mora biti svojstveno međusobno
         poštovanje […] [koje se] temelji na vrijednostima i načelima utvrđenima u temeljnim tekstovima na kojima počiva Europska unija
         […] [i] poštuje dostojanstvo Parlamenta […]“. Slijedom navedenog, ništa ne bi sprječavalo Parlament da, pozivajući se na navedenu
         odredbu, pozove P. na suradnju u upravnoj istrazi kako bi se provjerilo ponašanje koje navodno predstavlja uznemiravanje od
         strane potonje, a za koje tužiteljica tvrdi da je bila njegova žrtva.

      59      Podredno, Službenički sud ističe da bi tumačenje koje daje Parlament, vezano uz članke 12.a i 24. Pravilnika u odnosu na propis
         koji uređuju ugovore AAZ‑a, prema kojem TNSU ne može ni otvoriti upravnu istragu radi ispitivanja slučaja uznemiravanja čiji
         je navodni počinitelj zastupnik, niti pomoći AAZ‑u glede radnji tog zastupnika, imalo za posljedicu oduzimanje navedenim člancima svakog
         korisnog učinka te isključivanje u konkretnom slučaju svakog oblika kontrole, čak i ograničene, zakonitosti odluke o otkazu
         i odluke o odbijanju zahtjeva za pomoć. Službenički sud smatra da je takvo tumačenje u očitoj kontradikciji s člankom 31.
         stavkom 1. Povelje u kojem se izričito određuje da radnik ima pravo na radne uvjete kojima se štite njegovo zdravlje, sigurnost
         i dostojanstvo.

      60      Iz navedenog slijedi da odluku o odbijanju zahtjeva za pomoć treba poništiti.

      61      Budući da su odluka o otkazu i odluka o odbijanju zahtjeva za pomoć poništene, nema potrebe razmatrati druge tužbene razloge.

       O zahtjevu za naknadu štete
       Argumenti stranaka
      62      Tužiteljica traži da se Parlamentu naloži da popravi, u ukupnom iznosu ex æquo et bono od 120.000 eura, zdravstvenu, financijsku i neimovinsku štetu koju je pretrpjela zbog odluke o otkazu i odluke o odbijanju
         zahtjeva za pomoć.

      63      Parlament traži da se taj zahtjev odbije.

       Ocjena Službeničkog suda
      64      Prije svega, treba napomenuti da, uzevši u obzir tužiteljičine podneske i argumente, kada tužiteljica traži popravljanje zdravstvene,
         financijske i neimovinske štete, to treba shvatiti kao da ona time traži financijsko popravljanje neimovinske štete koja je
         rezultat ugrožavanja njezinog zdravlja, dostojanstva i profesionalnog ugleda kroz predmetne odluke. U tom pogledu treba podsjetiti
         da prema ustaljenoj sudskoj praksi poništenje akta koji sadrži nezakonitost može samo po sebi predstavljati odgovarajuće i
         načelno dovoljno popravljanje ukupne neimovinske štete koju je taj akt mogao prouzročiti (presuda Suda od 9. srpnja 1987.,
         Hochbaum i Rawes/Komisija, 44/85, 77/85, 294/85 i 295/85, t. 22.; presuda Prvostupanjskog suda od 9. studenoga 2004., Montalto/Vijeće,
         T‑116/03, t. 127.; i presuda Službeničkog suda od 8. svibnja 2008., Suvikas/Vijeće, F‑6/07, t. 151.), osim ako tužitelj ne
         dokaže da je pretrpio neimovinsku štetu koja je odvojiva od nezakonitosti na kojoj se temelji poništenje te se tim poništenjem
         ne može u potpunosti popraviti (vidjeti u tom smislu presudu Suda od 7. veljače 1990., Culin/Komisija, C‑343/87, t. 27. i
         28.; i presudu Prvostupanjskog suda od 6. lipnja 2006., Girardot/Komisija, T‑10/02, t. 131.).

      65      Službenički sud podsjeća da je nesporno da osjećaj nepravde i duševne boli uzrokovane činjenicom za određenu osobu da mora
         voditi predsudski, a potom i sudski postupak kako bi joj se priznala njezina prava, predstavlja štetu koja može proizaći iz
         same činjenice da je administracija počinila nezakonitosti. Budući da je tu štetu moguće popraviti onda kad se ne kompenzira
         satisfakcijom koja rezultira iz poništenja pobijanih odluka (vidjeti u tom smislu presudu Službeničkog suda od 11. srpnja
         2013., CC/Parlament, F‑9/12, t. 128.), Službenički sud, uzimajući u obzir vrlo upitne uvjete u kojima su donesene odluka o
         otkazu i odluka o odbijanju zahtjeva za pomoć, odlučio je izvršiti ispravnu procjenu, u posebnim okolnostima konkretnog slučaja,
         neimovinske štete koju je pretrpjela tužiteljica, određujući ex æquo et bono popravljanje navedenog dijela štete u iznosu od 50.000 eura.

      66      Slijedom svega navedenoga, Parlamentu valja naložiti da tužiteljici isplati iznos od 50.000 eura.

       Troškovi
      67      Sukladno odredbama članka 87. stavka 1. Poslovnika, osim drugih odredbi Poglavlja osmog Odjeljka drugog navedenog Poslovnika,
         stranka koja ne uspije u postupku snosi troškove, ako je takav zahtjev postavljen. Sukladno stavku 2. istog članka, Službenički
         sud može odlučiti da, kada je to pravično, stranka koja ne uspije u postupku ne snosi troškove odnosno da ih snosi djelomično.

      68      Iz obrazloženja ove presude proizlazi da je Parlament stranka koja nije uspjela u postupku. Također, tužiteljica je u svojem
         zahtjevu izrijekom zatražila da se Parlamentu naloži plaćanje troškova. Budući da okolnosti konkretnog slučaja ne opravdavaju
         primjenu odredbe članka 87. stavka 2. Poslovnika, Parlament mora snositi vlastite troškove te mu se nalaže snošenje troškova
         koje je imala tužiteljica.

      Slijedom navedenoga,
      SLUŽBENIČKI SUD (prvo vijeće)
      proglašava i presuđuje:
      1.      Poništava se odluka Europskog parlamenta od 19. siječnja 2012. kojom se CH otkazuje ugovor akreditirane asistentice zastupnika.
      2.      Poništava se odluka Europskog parlamenta od 15. ožujka 2012. kojom je odbijen zahtjev za pomoć koji je CH podnijela 22. prosinca
            2011.
      3.      Nalaže se Europskom parlamentu da CH plati iznos od 50.000 eura.
      4.      Europski parlament snosi svoje troškove te mu se nalaže snošenje troškova koje je imala CH.

               Kreppel

                Perillo

                Barents

         Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 12. prosinca 2013.

               Tajnik

                     Predsjednik

               W. Hakenberg

                     H. Kreppel

         Tekst ove odluke kao i odluke sudova Europske unije navedene u dotičnoj presudi dostupni su na internetskoj stranici: www.curia.europa.eu

      * Jezik postupka: francuski


Presuda Suda (prvo vijeće) od 1. prosinca 2011.#Koninklijke Philips Electronics NV (C-446/09) protiv Lucheng Meijing Industrial Company Ltd i dr. i Nokia Corporation (C-495/09) protiv Her Majesty’s Commissioners of Revenue and Customs.#Zahtjevi za prethodnu odluku: Rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen - Belgija (C-446/09) i Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) - Ujedinjena Kraljevina (C-495/09).#Spojeni predmeti C-446/09 i C-495/09.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 12. svibnja 2005.#Meta Fackler KG protiv Bundesrepublik Deutschland.#Zahtjev za prethodnu odluku: Verwaltungsgericht Berlin - Njemačka.#Predmet C-444/03.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 12. prosinca 1985. # Vonk's Kaas Inkoop en Produktie Holland BV protiv Minister van Landbouw en Visserij i Produktschap voor Zuivel. # Zahtjev za prethodnu odluku: College van Beroep voor het Bedrijfsleven - Nizozemska. # Monetarni kompenzacijski iznosi. # Predmet 208/84.


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 15. ožujka 2017.#Stichting Woonpunt i dr. protiv Europske komisije.#Žalba – Državne potpore – Postojeće potpore – Članak 108. stavak 1. UFEU‑a – Programi potpora u korist društava za socijalno stanovanje – Uredba (EZ) br. 659/1999 – Članci 17., 18. i 19. – Ocjena Komisije o spojivosti s unutarnjim tržištem postojećeg programa potpora – Prijedlog odgovarajućih mjera – Obveze koje su preuzela nacionalna tijela radi usklađivanja s pravom Unije – Odluka o spojivosti – Opseg sudskog nadzora – Pravni učinci.#Predmet C-415/15 P.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      15. ožujka 2017. (
            1
         )*
      „Žalba — Državne potpore — Postojeće potpore — Članak 108. stavak 1. UFEU‑a — Programi potpora u korist društava za socijalno stanovanje — Uredba (EZ) br. 659/1999 — Članci 17., 18. i 19. — Ocjena Komisije o spojivosti s unutarnjim tržištem postojećeg programa potpora — Prijedlog odgovarajućih mjera — Obveze koje su preuzela nacionalna tijela radi usklađivanja s pravom Unije — Odluka o spojivosti — Opseg sudskog nadzora — Pravni učinci“
      U predmetu C‑415/15 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 24. srpnja 2015.,

         Stichting Woonpunt, sa sjedištem u Maastrichtu (Nizozemska),

         Woningstichting Haag Wonen, sa sjedištem u Hagu (Nizozemska),

         Stichting Woonbedrijf SWS.Hhvl, sa sjedištem u Eindhovenu (Nizozemska),
      koje zastupaju L. Hancher, E. Besselink i P. Glazener, advocaten,
      žalitelji,
      druge stranke u postupku su

         Europska komisija, koju zastupaju S. Noë i P.-J. Loewenthal, u svojstvu agenata,
      tuženik u prvostupanjskom postupku,

         Kraljevina Belgija,

         Vereniging van Institutionele Beleggers in Vastgoed, Nederland (IVBN), sa sjedištem u Voorburgu (Nizozemska), koji zastupa M. Meulenbelt, advocaat,
      intervenijenti u prvostupanjskom postupku,
      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, E. Regan, J.-C. Bonichot, A. Arabadjiev (izvjestitelj) i C. G. Fernlund, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: C. Strömholm, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 7. srpnja 2016.,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 27. listopada 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Stichting Woonpunt, Woningstichting Haag Wonen i Stichting Woonbedrijf SWS.Hhvl u žalbi traže ukidanje rješenja Općeg suda Europske unije od 12. svibnja 2015., Stichting Woonpunt i dr./Komisija (T‑203/10 RENV, neobjavljena, EU:T:2015:286; u daljnjem tekstu: pobijano rješenje), kojim je taj sud odbio njihovu tužbu za djelomično poništenje Odluke Komisije C(2009) 9963 final od 15. prosinca 2009. o državnim potporama E 2/2005 i N 642/2009 – Nizozemska – Postojeća potpora i specifična potpora po projektima u korist stambenih društava (u daljnjem tekstu: sporna odluka).

         Pravni okvir

         Uredba (EZ) br. 659/1999

               2

               U članku 17. Uredbe Vijeća (EZ) br. 659/1999 od 22. ožujka 1999. o utvrđivanju detaljnih pravila primjene članka [108. UFEU‑a] (SL 1999., L 83, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 16.), naslovljenom „Suradnja u skladu s člankom [108.] stavkom 1. [UFEU‑a]”, predviđa se:
               „1.   Komisija od dotične države članice dobiva sve potrebne podatke kako bi u suradnji s istom preispitala zatečene programe potpora u skladu s člankom [108.] stavkom 1. [UFEU‑a].
               2.   U slučaju kada Komisija smatra da određeni zatečeni program potpora nije u skladu ili je prestao biti u skladu s načelima zajedničkog tržišta, ista dotičnu državu članicu obavješćuje o svom preliminarnom stajalištu i pruža joj priliku da u roku od mjesec dana dostavi svoje primjedbe. U valjano utemeljenim slučajevima Komisija može produljiti ovaj rok.”

               3

               U članku 18. te uredbe koji govori o prijedlogu odgovarajućih mjera, određuje se:
               „U slučaju kada u svjetlu podataka koje joj je država članica dostavila u skladu s člankom 17. Komisija zaključi da zatečeni program potpora nije u skladu ili je prestao biti u skladu s načelima zajedničkog tržišta, ista izdaje preporuku u kojoj se dotičnoj državi članici predlažu odgovarajuće mjere. U preporuci je moguće posebno predložiti:

                        (a)

                        znatnu izmjenu sustava potpora; ili

                        (b)

                        uvođenje postupovnih uvjeta; ili

                        (c)

                        stavljanje izvan snage programa potpora.”

               4

               U članku 19. te uredbe kojim se uređuju pravne posljedice prijedloga za poduzimanje odgovarajućih mjera, navodi se:
               „1.   U slučaju kada dotična država članica prihvati predložene mjere i o tome obavijesti Komisiju, potonja je taj zaključak dužna evidentirati i o tome obavijestiti državu članicu. Svojim prihvaćanjem država članica se obvezuje na provođenje odgovarajućih mjera.
               2.   U slučaju kada dotična država članica ne prihvati predložene mjere, a Komisija, nakon što je razmotrila obrazloženje dotične države članice, još uvijek smatra da su te mjere neophodne, Komisija pokreće postupak u skladu s člankom 4. stavkom 4. U tom slučaju članci 6., 7. i 9. primjenjuju se mutatis mutandis.”

         Okolnosti spora i sporna odluka

               5

               Činjenice u pozadini spora, kako se u bitnome navode u točkama 1. do 12. pobijanog rješenja, mogu se sažeti kako slijedi.

               6

               Žalitelji su stambena društva (woningcorporaties; u daljnjem tekstu: wocosi) s poslovnim nastanom u Nizozemskoj. Wocosi su neprofitne organizacije kojima je cilj stjecanje, izgradnja i iznajmljivanje stambenih objekata namijenjenih prije svega osobama slabog imovinskog stanja i ranjivim društvenim skupinama. Wocosi obavljaju i druge djelatnosti kao što su izgradnja i iznajmljivanje stanova po višim najamninama, izgradnja stanova namijenjenih prodaji te izgradnja i iznajmljivanje zgrada od općeg interesa.

               7

               Tijekom 2002. nizozemska tijela prijavila su Komisiji Europskih zajednica opći sustav državnih potpora isplaćenih u korist wocosa. Budući da je Komisija smatrala da se mjere financiranja wocosa mogu kvalificirati kao postojeće potpore, nizozemska tijela potom su povukla svoju prijavu.

               8

               Dana 14. srpnja 2005. Komisija je nizozemskim tijelima poslala dopis na temelju članka 17. Uredbe br. 659/1999 u kojem je opći sustav državnih potpora isplaćenih u korist wocosa (potpora E 2/2005) kvalificirala postojećim potporama te izrazila sumnju u pogledu njihove spojivosti sa zajedničkim tržištem (u daljnjem tekstu: dopis iz članka 17.). Komisija je prije svega smatrala da nizozemska tijela trebaju izmijeniti ovlast javne službe povjerenu wocosima na način da objekti za socijalno stanovanje budu namijenjeni jasno definiranoj ciljanoj skupini osoba slabog imovinskog stanja ili ranjivim društvenim skupinama. Istaknula je da se sve komercijalne djelatnosti wocosa moraju odvijati u tržišnim uvjetima te da se ne smiju koristiti državne potpore. Konačno, Komisija je navela da ponuda objekata za socijalno stanovanje treba biti prilagođena potražnji osoba slabog imovinskog stanja ili ranjivih društvenih skupina.

               9

               Nakon slanja dopisa iz članka 17. Komisija i nizozemska tijela pokrenuli su postupak suradnje kako bi se program potpora uskladio s člankom 106. stavkom 2. UFEU‑a. Nakon završetka tih konzultacija Komisija je, kako bi osigurala usklađenost predmetnih mjera s odredbama prava Unije koje uređuju državne potpore, u skladu s člankom 18. Uredbe br. 659/1999 predložila sljedeće odgovarajuće mjere:

                        —

                        ograničavanje objekata za socijalno stanovanje na jasno definiranu skupinu osoba slabog imovinskog stanja ili ranjive društvene skupine;

                        —

                        obavljanje komercijalnih djelatnosti pod tržišnim uvjetima, pri čemu se za djelatnosti javne službe i komercijalne djelatnosti moraju voditi odvojena računovodstva i odgovarajući nadzor;

                        —

                        prilagodba ponude objekata za socijalno stanovanje potražnji osoba slabog imovinskog stanja ili ranjivih društvenih skupina.

               10

               Dana 16. travnja 2007. Vereniging van Institutionele Beleggers in Vastgoed, Nederland (IVBN) (Udruga institucionalnih ulagača u nekretnine, Nizozemska) Komisiji je podnijela pritužbu u vezi s potporama dodijeljenim wocosima. U lipnju 2009. toj se pritužbi pridružila i Vesteda Groep BV.

               11

               U dopisu od 3. prosinca 2009. nizozemska tijela prihvatila su odgovarajuće mjere koje je predložila Komisija te su potonju obavijestila o preuzimanju obveza u pogledu izmjene općeg sustava državnih potpora u korist wocosa u skladu s Komisijinim zahtjevima.

               12

               Komisija je 15. prosinca 2009. donijela spornu odluku.

               13

               Kada je riječ u postupku E 2/2005, opći sustav državnih potpora koje je Kraljevina Nizozemska isplaćivala u korist wocosa sadržavao je sljedeće mjere:

                        (a)

                        državna jamstva za zajmove koje odobrava Jamstveni fond za izgradnju objekata za socijalno stanovanje;

                        (b)

                        potpore Središnjeg stambenog fonda, potpore po projektu ili potpore za racionalizaciju u obliku zajmova s povoljnijim kamatnim stopama ili direktnih subvencija;

                        (c)

                        prodaju zemljišta od strane jedinica lokalne samouprave po cijenama nižima od tržišnih;

                        (d)

                        pravo na kredit u Bank Nederlandse Gemeenten.

               14

               U spornoj odluci Komisija je sve navedene mjere kvalificirala kao državne potpore u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a smatrajući pritom da nizozemski sustav financiranja socijalnog stanovanja predstavlja postojeću potporu jer je kreiran prije stupanja na snagu Ugovora o osnivanju EZ‑a u Nizozemskoj, a naknadne reforme nisu dovele do važnijih promjena.

               15

               U uvodnoj izjavi 41. sporne odluke Komisija je navela:
               „Nizozemska tijela obvezala su se promijeniti poslovanje wocosa i propise koji im pogoduju. Kada je riječ o različitim izmjenama, nizozemska tijela Komisiji su predstavila nacrte propisa. Nova su pravila sadržana u novoj ministarskoj uredbi, koja je na snagu stupila 1. siječnja 2010., kao i u novom Zakonu o stanovanju, koji će stupiti na snagu 1. siječnja 2011. […]”

               16

               Komisija je ispitala spojivost potpore E 2/2005 o sustavu financiranja wocosa kako je izmijenjena nakon što su nizozemska tijela preuzela obveze. U uvodnoj izjavi 72. sporne odluke zaključila je da su „potpore koje se isplaćuju na ime djelatnosti socijalnog stanovanja, to jest one koje su vezane uz izgradnju i iznajmljivanje stambenih objekata za građane, uključujući izgradnju i održavanje pomoćne infrastrukture, […] spojive s člankom 106. stavkom 2. UFEU‑a”. Slijedom toga, Komisija je u skladu s člankom 19. Uredbe br. 659/1999 evidentirala obveze koje su nizozemska tijela preuzela u pogledu potpore E 2/2005.

               17

               Dana 30. kolovoza 2010. Komisija je donijela Odluku C(2010) 5841 final o državnoj potpori E 2/2005, kojom su izmijenjene točke 22. do 24. sporne odluke. U toj odluci o izmjeni Komisija je smatrala da na osnovi dostupnih dokaza nije u mogućnosti zaključiti da mjera (d) iz sporne odluke, tj. pravo na kredit u Bank Nederlandse Gemeenten, ispunjava sve kriterije za državnu potporu.

         Postupak pred Općim sudom i pobijano rješenje

               18

               U tužbi koju su 30. travnja 2010. predali tajništvu Općeg suda Stichting Woonpunt, Woningstichting Haag Wonen, Stichting Woonbedrijf SWS.Hhvl i Stichting Havensteder iznijeli su tužbeni zahtjev na temelju članka 263. UFEU‑a zahtijevajući poništenje sporne odluke u dijelu u kojem se odnosi na državnu potporu E 2/2005.

               19

               Rješenjem od 16. prosinca 2011., Stichting Woonpunt i dr./Komisija (T‑203/10, neobjavljeno, EU:T:2011:766), Opći je sud tužbu odbacio kao nedopuštenu.

               20

               Presudom od 27. veljače 2014., Stichting Woonpunt i dr./Komisija (C‑132/12 P, EU:C:2014:100), Sud je ukinuo rješenje od 16. prosinca 2011., Stichting Woonpunt i dr./Komisija (T‑203/10, neobjavljeno, EU:T:2011:766), u dijelu u kojem se njime proglašava nedopuštenom tužba koju su podnijeli tužitelji u prvostupanjskom postupku protiv sporne odluke u dijelu u kojemu se odnosi na program potpora E 2/2005, a u preostalom dijelu žalbu je odbio. Sud je presudio da je tužba podnesena protiv sporne odluke, u dijelu u kojemu se ta odluka odnosi na program potpora E 2/2005, bila dopuštena te je predmet uputio Općem sudu radi donošenja odluke o meritumu.

               21

               Predmet je dodijeljen sedmom vijeću Općeg suda.

               22

               Komisija i tužitelji u prvostupanjskom postupku su sukladno članku 119. stavku 1. Poslovnika Općeg suda podnijeli svoja pisana očitovanja 27. ožujka odnosno 15. travnja 2014.

               23

               Opći je sud pobijanim rješenjem tužbu odbacio kao očito neosnovanu.

         Zahtjevi stranaka i postupak pred Sudom

               24

               Tužitelji iz prvostupanjskog postupka u žalbi od Suda traže da:

                        —

                        u cijelosti ili djelom ukine pobijano rješenje,

                        —

                        predmet vrati Općem sudu na ponovno odlučivanje i

                        —

                        naloži Komisiji snošenje troškova žalbenog postupka i postupka pred Općim sudom.

               25

               Komisija od Suda traži da žalbu odbije i da tim zakladama naloži snošenje troškova. Podredno, Komisija ističe da, u slučaju ako Sud utvrdi da su žalbeni razlozi osnovani, nema nikakva razloga da se pobijano rješenje ukida u cijelosti, s obzirom na to da navedene zaklade nisu iznijele nikakav prigovor protiv odbijanja prvog tužbenog razloga u prvostupanjskom postupku kojim se tvrdilo da je Komisija počinila pogrešku koja se tiče prava kada je zaključila da su sve mjere dio programa potpora te dodaje da bi stoga bilo svrsishodno predmet vratiti na odlučivanje Općem sudu.

               26

               U dopisu podnesenom tajništvu Suda 21. siječnja 2016. Stichting Havensteder obavijestio je Sud da povlači svoju žalbu. Rješenjem od 21. ožujka 2016., Stichting Woonlinie i dr./Komisija (C‑415/15 P, neobjavljeno, EU:C:2016:231), predsjednik Suda odredio je brisanje Stichting Havenstedera iz predmeta C‑415/15 P te je utvrdio da će potonji i Komisija sami snositi svoje troškove koji odgovaraju žalbi koju je on podnio.

         O žalbi

         Prvi žalbeni razlog: pogreška koja se tiče prava, pogrešna ocjena relevantnih činjenica i nedostatak obrazloženja jer je Opći sud zaključio da su žalitelji u stvarnosti ciljali na dopis iz članka 17., a njegov se nadzor nije protezao na taj dopis

         Argumentacija stranaka

               27

               U sklopu prvog žalbenog razloga koji se odnosi na točke 56. do 60., 69. do 74., 81., 82., 86. i 87. pobijanog rješenja, žalitelji tvrde da je Opći sud pogrešno zaključio da su se tužbeni razlozi koje su oni pred njim iznijeli u stvarnosti odnosili na sadržaj dopisa iz članka 17. Nadalje, navode da je Opći sud u točki 59. pobijanog rješenja, iz svoje presude od 11. ožujka 2009., TF1/Komisija (T‑354/05, EU:T:2009:66), pogrešno zaključio da se njegov nadzor ograničava na Komisijinu ocjenu sposobnosti preuzetih obveza da riješe utvrđene probleme tržišnog natjecanja, a da se ne odnosi na suštinsko pitanje nužnosti obveza. Tvrde, naime, da iz formulacije članka 108. stavka 1. UFEU‑a proizlazi da Komisijina konačna odluka mora sadržavati ocjenu o tom pitanju. Ta odluka pokriva cjelokupni postupak predviđen u člancima 17. do 19. Uredbe br. 659/1999. Smatraju da, prema tome, nadzor sudova Unije mora obuhvatiti i pitanje je li prijašnje stanje bilo spojivo s unutarnjim tržištem.

               28

               Komisija tvrdi da se odluka na temelju članka 19. stavka 1. Uredbe br. 659/1999 ne zasniva na konačnom utvrđenju da je postojeći program potpora nespojiv s unutarnjim tržištem. Smatra da je takva odluka izraz suradnje iz članka 108. stavka 1. UFEU‑a te da njezino temeljno načelo nije Komisijino jednostrano pravno obvezujuće utvrđenje nego priznanje Komisije i dotične države članice glede potrebe prilagodbe postojećeg programa potpora. Dakle, Komisija u svojoj odluci nije dužna objasniti zašto smatra da takav program nije spojiv ili je prestao biti spojiv s unutarnjim tržištem. Osim toga, tvrdi da se u konkretnom slučaju prepiska između Komisije i nizozemskih tijela nastavno na dopis iz članka 17. nije ticala pitanja je li postojeći program potpora spojiv s unutarnjim tržištem nego načina na koji taj program treba prilagoditi.

         Ocjena Suda

               29

               U točkama 56. i 57. pobijanog rješenja Opći je sud, pozivajući se na točke 188. i 189. svoje presude od 11. ožujka 2009., TF1/Komisija (T‑354/05, EU:T:2009:66), u bitnome smatrao da Komisija uživa široke diskrecijske ovlasti pri određivanju odgovarajućih mjera koje su u stanju odgovoriti na njezin zaključak da predmetni postojeći program potpora nije spojiv ili je prestao biti spojiv s unutarnjim tržištem te da se stoga nadzor koji je taj sud bio ovlašten provesti morao ograničiti na provjeru da Komisija nije počinila očitu pogrešku u ocjeni kada je zaključila da su preuzete obveze mogle riješiti probleme tržišnog natjecanja koje je postavljao predmetni program potpora.

               30

               Opći je sud u točki 59. navedenog rješenja iz toga zaključio da se nadzor koji je on bio ovlašten provesti nije protezao na ispitivanje koje je Komisija izvršila glede programa potpora prije nego što su nizozemska tijela preuzela obveze. On je taj zaključak u bitnome ponovno iznio u točkama 73., 82. i 87. navedenog rješenja.

               31

               U točkama 58., 72., 74., 81. i 86. istog rješenja Opći je sud u bitnome smatrao da tužitelji nisu pobijali ocjenu koju je Komisija u spornoj odluci provela vezano uz spojivost postojećeg programa potpora, kako je izmijenjen obvezama koje su preuzela nizozemska tijela, nego ispitivanje koje je Komisija provela glede sustava financiranja wocosa, kako je bio naveden u prvotnom nizozemskom zakonodavstvu prije njegove izmjene kroz obveze koje su ta tijela preuzela, te da se to ispitivanje nije navodilo u spornoj odluci nego u dopisu iz članka 17.

               32

               Opći je sud stoga odbio, u točki 60. pobijanog rješenja, kao bespredmetne argumente tužitelja iznesene u okviru drugog tužbenog razloga kojima su tužitelji prigovarali da se Komisija u dopisu iz članka 17. ograničila na zaključak da usluge od općega gospodarskog interesa (UOGI) nisu bile dovoljno definirane a da pritom nije dokazala postojanje očite pogreške u nizozemskom sustavu financiranja socijalnog stanovanja, u točkama 69. do 75. tog rješenja, implicitno kao bespredmetne argumente tužitelja iznese u okviru trećeg tužbenog razloga, u točkama 81. i 82. navedenog rješenja, kao bespredmetan argument iznesen u okviru šestog tužbenog razloga prema kojem je Komisija počinila pogrešku kada je zaključila da nizozemski sustav socijalnog stanovanja sadržava očitu pogrešku jer nije uključivao ograničenje specifičnih prihoda i, u točkama 86. do 88. istog rješenja, implicitno kao bespredmetne peti i sedmi tužbeni razlog tužiteljâ.

               33

               U tom pogledu, kada je riječ o postojećim potporama, članak 108. stavak 1. UFEU‑a Komisiji daje ovlast da ih u suradnji s državama članicama neprestano nadzire. U okviru navedenog nadzora Komisija tim državama predlaže odgovarajuće mjere koje su potrebne za postupni razvoj ili funkcioniranje unutarnjeg tržišta. Nadalje, članak 108. stavak 2. UFEU‑a određuje da ako Komisija ustanovi, nakon što je pozvala odnosne stranke da podnesu svoje primjedbe, da potpora nije spojiva s unutarnjim tržištem s obzirom na članak 107. UFEU‑a ili da se ta potpora koristi na način suprotan pravilima, ona donosi odluku prema kojoj dotična država mora ukinuti ili izmijeniti takvu potporu u roku koji odredi Komisija.

               34

               Prema članku 17. stavku 2. Uredbe br. 659/1999, u slučaju kada Komisija smatra da određeni zatečeni program potpora nije u skladu ili je prestao biti u skladu s načelima zajedničkog tržišta, ista dotičnu državu članicu obavješćuje o svom preliminarnom stajalištu i pruža joj priliku da u roku od mjesec dana dostavi svoje primjedbe.

               35

               Prema odredbi članka 18. te uredbe, u slučaju kada u svjetlu podataka koje je država članica dostavila u skladu s člankom 17. te uredbe Komisija zaključi da zatečeni program potpora nije u skladu ili je prestao biti u skladu s načelima zajedničkog tržišta, ista izdaje preporuku u kojoj se dotičnoj državi članici predlažu odgovarajuće mjere.

               36

               Prema članku 19. stavku 1. Uredbe br. 659/1999, u slučaju kada dotična država članica prihvati predložene mjere i o tome obavijesti Komisiju, potonja je taj zaključak dužna evidentirati i o tome obavijestiti državu članicu.

               37

               Dakle, kada donosi odluku, prema formulaciji iz članka 26. Uredbe br. 659/1999 „u skladu s […] člankom 18. [te uredbe], a u vezi s člankom 19. stavkom 1. [navedene uredbe]”, Komisija u izvršavanju nadležnosti povjerene joj za ocjenjivanje spojivosti državnih potpora s unutarnjim tržištem, prihvaća obveze koje država preuzme u vezi s odgovarajućim mjerama koje joj je Komisija predložila u preporuci upućenoj u skladu s člankom 18. iste uredbe, kao obveze koje mogu otkloniti njezinu zabrinutost glede spojivosti ispitanog postojećeg programa potpora s tim tržištem, te zatvara postupak nadzora predviđen u članku 108. stavku 1. UFEU‑a.

               38

               Takva odluka nužno pretpostavlja da je Komisija prethodno dala ocjenu o spojivosti dotičnog programa potpora s unutarnjim tržištem i da je, nakon što je razmotrila informacije koje je dostavila dotična država članica, došla do zaključka da taj program nije spojiv, odnosno da je prestao biti spojiv s unutarnjim tržištem te da su stoga odgovarajuće mjere nužne da bi se ta nespojivost ispravila.

               39

               Suprotno onome što je Opći sud utvrdio u točki 59. pobijanog rješenja, ocjena koju je Komisija tako provela i zaključak koji je iz nje izvukla ne mogu se izuzeti iz nadzora sudova Unije a da se pritom ne ugrozi pravo na djelotvornu sudsku zaštitu korisnika postojećeg programa potpora kako je zajamčeno člankom 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima.

               40

               No budući da se odluka Komisije donesena na temelju članka 18. navedene uredbe u vezi s člankom 19. stavkom 1. te uredbe temelji na prethodnom utvrđenju nespojivosti postojećeg programa potpora s unutarnjim tržištem, ona može ugroziti interese korisnika tog programa.

               41

               U tom pogledu, Sud je u točki 61. presude od 27. veljače 2014., Stichting Woonpunt i dr./Komisija (C‑132/12 P, EU:C:2014:100), naveo da je sporna odluka imala za posljedicu izmjenu od 1. siječnja 2011., dana stupanja na snagu novog Zakona o stanovanju, programa potpora koji su do tog dana žalitelji koristili čineći uvjete obavljanja njihovih djelatnosti nepovoljnijima nego prije.

               42

               Iz tog je razloga Sud u točkama 69. i 70. navedene presude u bitnome zaključio da žalitelji imaju legitimni interes za poništenje sporne odluke u dijelu u kojem se ona odnosi na potporu E 2/2005 s obzirom na to da bi poništenje te odluke imalo za posljedicu zadržavanje prijašnjih uvjeta koji su za njih bili povoljniji.

               43

               Pravo na djelotvornu sudsku zaštitu korisnika postojećeg programa potpora dakle pretpostavlja da oni prilikom podnošenja tužbe protiv odluke donesene u skladu s člankom 18. Uredbe br. 659/1999 u vezi s člankom 19. stavkom 1. te uredbe mogu pobijati i ocjenu koju je Komisija provela u pogledu tog programa kao i zaključak te institucije da navedeni program nije spojiv s unutarnjim tržištem i da su stoga nužne odgovarajuće mjere da bi se ta nespojivost ispravila.

               44

               Kada je riječ o okolnosti na koju se Opći sud oslonio u točkama 58., 74. i 86. pobijanog rješenja prema kojoj se ta ocjena u konkretnom slučaju ne navodi u spornoj odluci nego u dopisu iz članka 17., treba, naravno, reći da, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, međumjere čiji je cilj priprema konačne odluke načelno nisu akti protiv koji se može podnijeti tužba za poništenje (presuda od 13. listopada 2011., Deutsche Post i Njemačka/Komisija, C‑463/10 P i C‑475/10 P, EU:C:2011:656, t. 50.).

               45

               Naime, tužba za poništenje podnesena protiv akata kojima se izražava privremeno stajalište Komisije mogla bi sudove Unije navesti da iznesu ocjenu o pitanjima o kojima dotična institucija još nije imala priliku očitovati se te bi stoga imala za posljedicu da se unaprijed raspravlja o meritumu kao i miješanje različitih stadija upravnog i sudskog postupka (presuda od 13. listopada 2011., Deutsche Post i Njemačka/Komisija, C‑463/10 P i C‑475/10 P, EU:C:2011:656, t. 51.).

               46

               Iz sudske prakse proizlazi da se međuodluka također ne može pobijati tužbom ako se ustanovi da će se nezakonitost vezana uz taj akt moći iznijeti u prilog tužbi podnesenoj protiv konačne odluke čiji je on izradbeni akt. U tim okolnostima, tužba koja se podnosi protiv odluke kojom se okončava postupak osigurat će dovoljnu sudsku zaštitu (presuda od 13. listopada 2011., Deutsche Post i Njemačka/Komisija, C‑463/10 P i C‑475/10 P, EU:C:2011:656, t. 53. te navedena sudska praksa).

               47

               U konkretnom slučaju, iz sporne odluke proizlazi da se odgovarajuće mjere koje je Komisija predložila na temelju članka 18. Uredbe br. 659/1999 u bitnome preklapaju s navodima koje je ta institucija prethodno iznijela nizozemskim tijelima u dopisu iz članka 17. Dakle, spornom je odlukom potvrđena analiza na kojoj se zasnivao taj dopis.

               48

               Budući da dopis iz članka 17. predstavlja prvi stadij izrade sporne odluke, žalitelje se nije smjelo priječiti da se u prilog svojoj tužbi podnesenoj protiv te odluke pozovu na nezakonitost ocjene sadržane u tom dopisu.

               49

               U tim okolnostima valja zaključiti da je, odbijajući argumente žalitelja s obrazloženjem da se, s jedne strane, nadzor koji je on ovlašten provesti ne proteže na ispitivanje koje je Komisija provela u pogledu programa potpora prije nego što su nizozemska tijela preuzela obveze i, s druge strane, u bitnome da to ispitivanje nije bilo dio sporne odluke, Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava.

               50

               Na navedeno utvrđenje bez utjecaja je argument Komisije o tome da zaključak da je postojeći program potpora nespojiv s unutarnjim tržištem, na kojem se zasniva odluka koju je Komisija donijela na temelju članka 18. Uredbe br. 659/1999 u vezi s člankom 19. stavkom 1. te uredbe, nije bio konačan.

               51

               Treba naime reći da, naravno, zbog mehanizma suradnje između Komisije i država članica uvedenog člankom 108. stavkom 1. UFEU‑a, na kojem počiva sustav nadzora postojećih programa potpora, postupak koji se provodi na temelju te odredbe, za razliku od postupka koji se provodi na temelju članka 108. stavka 2. prvog podstavka UFEU‑a, ne dovodi do formalnog utvrđenja nespojivosti programa potpora s unutarnjim tržištem.

               52

               Ipak, ostaje činjenica da zaključak da je postojeći program potpora nespojiv s unutarnjim tržištem i prijedlog odgovarajućih mjera koji on implicira nužno proizvode, nakon što Komisija registrira da su dotične države članice prihvatile te mjere, iste pravne učinke kao i takvo formalno utvrđenje prema toj državi.

               53

               No budući da ispitivanje spojivosti postojećih potpora s unutarnjim tržištem podrazumijeva složene ocjene gospodarske i socijalne naravi, Komisija raspolaže širokim diskrecijskim ovlastima. U tom okviru, sudski nadzor koji se primjenjuje na izvršavanje te diskrecijske ovlasti mora biti ograničen na provjeru jesu li poštovana postupovna pravila kao i obrazloženja, sadržajne točnosti utvrđenih činjenica, nepostojanja pogreške koja se tiče prava, očite pogreške u ocjeni činjenica ili zloupotrebe ovlasti (vidjeti slično presudu od 26. rujna 2002., Španjolska/Komisija, C‑351/98, EU:C:2002:530, t. 74.).

               54

               Iz svega navedenog proizlazi da prvi žalbeni razlog valja prihvatiti.

         Drugi žalbeni razlog: pogreška koja se tiče prava, pogrešna ocjena relevantnih činjenica i nedostatak obrazloženja jer je Opći sud zaključio da su odgovarajuće mjere koje je predložila Komisija bile samo prijedlozi te da je prihvaćanje tih mjera od strane nizozemskih vlasti njih učinilo pravno obvezujućima

         Argumentacija stranaka

               55

               U sklopu drugog žalbenog razloga koji se odnosi na točke 61. do 66., 78. do 80. i 90. do 95. pobijanog rješenja žalitelji prigovaraju da je Opći sud povrijedio članak 108. stavak 1. UFEU‑a i Uredbu br. 659/1999 kada je pri odbijanju njihovih argumenata o odgovarajućim mjerama koje je zahtijevala Komisija zaključio da te mjere nisu predstavljale prijedloge i da su ih nizozemska tijela učinila pravno obvezujućima kada su ih prihvatila. Tvrde da se presuda od 22. listopada 1996., Salt Union/Komisija (T‑330/94, EU:T:1996:154), na koju se Opći sud oslonio u točki 63. pobijanog rješenja, odnosila na pitanje dopuštenosti te da nije relevantna. Nadalje, smatraju da je pobijano rješenje imalo za posljedicu oduzimanje učinka presudi od 27. veljače 2014., Stichting Woonpunt i dr./Komisija (C‑132/12 P, EU:C:2014:100), u kojoj je Sud priznao legitimni interes žalitelja za zahtijevanje poništenja sporne odluke.

               56

               Komisija tvrdi da je Opći sud ispravno vodio računa o članku 108. stavku 1. UFEU‑a i o ulozi Komisije u postupku suradnje vezano uz ispitivanje spojivosti postojećih programa potpora s unutarnjim tržištem. Navodi da se njezina zadaća u okviru tog postupka ograničava na provjeru jesu li preuzete obveze dotične države članice dovoljne da bi postojeći program potpora postao spojivim s unutarnjim tržištem te dodaje da preporuke odgovarajućih mjera nisu pravno obvezujuće.

               57

               Osim toga, tvrdi da pobijano rješenje ne oduzima učinak presudi od 27. veljače 2014., Stichting Woonpunt i dr./Komisija (C‑132/12 P, EU:C:2014:100), jer žalitelji imaju mogućnost pobijati Komisijinu primjenu pojma državne potpore kao i spojivost izmijenjenog programa s unutarnjim tržištem.

               58

               Nadalje smatra da poništenje sporne odluke nužno ne dovodi do zadržavanja situacije koja je vladala prije izmjena općeg sustava državnih potpora u korist wocosa zato što je odluka nizozemskog zakonodavca o provođenju takve izmjene političke naravi i počiva na više argumenata. Tvrdi, naime, da su države članice slobodne ukinuti postojeći program potpora, izmijeniti ga ili ga zamijeniti drugim programom koji je spojiv s unutarnjim tržištem.

         Ocjena Suda

               59

               U točkama 63. i 64. pobijanog rješenja Opći je sud u bitnome smatrao da odgovarajuće mjere koje Komisija može predložiti u skladu s člankom 108. stavkom 1. UFEU‑a i člankom 18. Uredbe br. 659/1999, predstavljaju samo prijedloge koje dotična država članica može prihvatiti ili odbiti te da ih se, ako ih prihvati, ta država članica navedenim prihvatom obvezuje provesti.

               60

               U točki 65. navedenog rješenja Opći je sud, pozivajući se na točku 28. presude od 18. lipnja 2002., Njemačka/Komisija (C‑242/00, EU:C:2002:380), te na točku 52. presude od 4. prosinca 2013., Komisija/Vijeće (C‑121/10, EU:C:2013:784), smatrao da će, ako država članica prihvati te prijedloge odgovarajućih mjera, oni prema toj državi imati pravno obvezujući učinak. Tu je tvrdnju ponovio i u točki 79. navedenog rješenja.

               61

               Opći sud stoga je zbog očite neosnovanosti odbacio, u točki 66. pobijanog rješenja, argument tužiteljâ iznesen u okviru drugog tužbenog razloga da je Komisija prekoračila svoje ovlasti kada je zahtijevala takve odgovarajuće mjere i kada ih je u spornoj odluci učinila pravno obvezujućima, presuđujući da su tužitelji pogrešno tvrdili da je Komisija zahtijevala odgovarajuće mjere i da ih je u toj odluci učinila pravno obvezujućima, te, u točkama 78. do 80. navedenog rješenja, argumente iznesene u okviru četvrtog i šestog tužbenog razloga kojima su tužitelji prigovarali da je Komisija, s jedne strane, počinila pogrešku koja se tiče prava i zlouporabila svoje ovlasti kada je od nizozemskih tijela tražila novu definiciju „socijalnog smještaja” i, s druge strane, da je pogrešno protumačila Odluku Komisije 2005/842/EZ od 28. studenoga 2005. o primjeni članka 86. stavka 2. Ugovora o EZ‑u na državne potpore u obliku naknade za obavljanje javne usluge koja se dodjeljuje određenim poduzetnicima kojima je povjereno obavljanje usluga od općega gospodarskog interesa (SL 2005., L 312, str. 67.) kada je zahtijevala specifičnu definiciju UOGI‑ja.

               62

               U tom smislu valja napomenuti da je Sud zaključio da u okviru postupka iz članka 19. stavka 1. Uredbe br. 659/1999, Komisijina odluka kojom se prihvaćaju prijedlozi države članice jest ta koja tim prijedlozima daje pravnu obvezivost (presuda od 27. veljače 2014., Stichting Woonpunt i dr./Komisija, C‑132/12 P, EU:C:2014:100, t. 72.).

               63

               Naime, iz sudske prakse spomenute u točki 60. ove presude i citirane u točki 65. pobijanog rješenja proizlazi da odgovarajuće mjere koje Komisija predlaže na temelju članka 108. stavka 1. UFEU‑a, ako ih država članica prihvati, imaju pravno obvezujuće djelovanje prema toj državi članici, kao što to predviđa članak 19. stavak 1. druga rečenica Uredbe br. 659/1999. Međutim, to prihvaćanje proizvodi pravne učinke samo ako je institucija o njemu obaviještena te ako ga je registrirala i o tome obavijestila navedenu državu članicu, u skladu s člankom 19. stavkom 1. prvom rečenicom te uredbe.

               64

               Dakle, na Općem je sudu bilo da ispita osnovanost argumenata žalitelja spomenutih u točki 61. ove presude, i to neovisno o pitanju uloga koje Komisija odnosno države članice imaju u donošenju odgovarajućih mjera.

               65

               Opći je sud stoga u točki 65. pobijanog rješenja počinio pogrešku koja se tiče prava te je, prema tome, pogriješio kada je kao očito neosnovane odbacio argumente žaliteljâ spomenute u točki 61. ove presude.

               66

               Što se tiče točaka 90. do 95. pobijanog rješenja, treba reći da, suprotno navodima žalitelja, Opći sud u tim točkama nije odbio njihove argumente o odgovarajućim mjerama koje je zahtijevala Komisija, nego je ispitao one koji su izneseni u potporu osmom tužbenom razlogu. Potonjim su žalitelji prigovarali da je Komisija zlouporabila postupak glede postojećih potpora i da je prekoračila svoje ovlasti kada je prihvatila restriktivni popis građevina koje se mogu smatrati „socijalnim zgradama”, iako nije dala preporuke za izradu takvog popisa ni u dopisu iz članka 17. ni u prijedlozima odgovarajućih mjera.

               67

               Drugi žalbeni razlog, stoga, u mjeri u kojoj žalitelji njime prigovaraju da je Opći sud smatrao da odgovarajuće mjere koje je predložila Komisija nisu bili prijedlozi te da ih je prihvaćanje tih mjera od strane nizozemskih tijela učinilo pravno obvezujućima, ne može dovesti u pitanje ocjene sadržane u točkama 90. do 95. pobijanog rješenja.

               68

               U tim okolnostima, drugi žalbeni razlog valja prihvatiti u dijelu u kojem se odnosi na ocjene sadržane u točkama 61. do 66. i 78. do 80. tog rješenja.

               69

               Iz svih navedenih razmatranja proizlazi da pobijano rješenje valja ukinuti.

         Vraćanje predmeta na odlučivanje Općem sudu

               70

               U skladu s člankom 61. stavkom 1. Statuta Suda Europske unije, taj sud može u slučaju ukidanja odluke Općeg suda sam konačno odlučiti o sporu ako stanje postupka to dopušta ili može predmet vratiti na odlučivanje Općem sudu.

               71

               U konkretnom slučaju, budući da Opći sud nije proveo nadzor nad spornom odlukom koji je bio ovlašten izvršiti, i da nije ispitao osnovanost argumenata žaliteljâ spomenutih u točki 61. ove presude, neovisno o pitanju uloga koje Komisija odnosno države članice imaju kod donošenja odgovarajućih mjera, Sud smatra da ovaj spor nije sazrio za odlučivanje. Predmet stoga valja vratiti na odlučivanje Općem sudu.

         Troškovi

               72

               Budući da se predmet vraća Općem sudu na ponovno odlučivanje, o troškovima ovog žalbenog postupka odlučit će se naknadno.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Ukida se rješenje Općeg suda Europske unije od 12. svibnja 2015., Stichting Woonpunt i dr./Komisija (T‑203/10 RENV, neobjavljeno, EU:T:2015:286).

                           2.

                           Predmet se vraća na odlučivanje Općem sudu Europske unije.

                           3.

                           O troškovima će se odlučiti naknadno.

                     Potpisi

            (
            1
         )	Jezik postupka: nizozemski