title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 2. listopada 2014.#Martin Grund protiv Landesamt für Landwirtschaft, Umwelt und ländliche Räume des Landes Schleswig-Holstein.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bundesverwaltungsgericht.#Zahtjev za prethodnu odluku – Zajednička poljoprivredna politika – Zajednička pravila za programe izravne potpore – Program jedinstvenih plaćanja – Pojam ,trajnog pašnjaka’ – Zemljište koje se koristi za uzgoj trave ili drugoga zeljastoga krmnog bilja koje nije uključeno u plodored usjeva na poljoprivrednom gospodarstvu pet ili više godina – Zemljište koje je u tom razdoblju obrađivano i na kojem je zasijano zeljasto krmno bilje različito od onoga koje se na tom zemljištu prije proizvodilo.#Predmet C-47/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑47/13,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Bundesverwaltungsgericht (Njemačka), odlukom od 15. studenoga 2012., koju je Sud zaprimio 29. siječnja 2013., u postupku
            Martin Grund
            protiv
            Landesamt für Landwirtschaft, Umwelt und ländliche Räume des Landes Schleswig‑Holstein ,
            SUD (drugo vijeće),
            u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, J. L. da Cruz Vilaça, G. Arestis (izvjestitelj), J.-C. Bonichot i A. Arabadjiev, suci,
            nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
            tajnik: K. Malacek, administrator,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 6. veljače 2014.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za M. Grunda, S. Paulsen i P. Paulsen, Rechtsanwälte ,
            – za Landesamt für Landwirtschaft, Umwelt und ländliche Räume des Landes Schleswig‑Holstein, W. Ewer, Rechtsanwalt ,
            – za njemačku vladu, T. Henze, J. Möller i B. Beutler, u svojstvu agenata,
            – za Europsku komisiju, G. von Rintelen i B. Schima, u svojstvu agenata,
            saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 30. travnja 2014.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 2. točke 2. Uredbe Komisije (EZ) br. 796/2004 od 21. travnja 2004. o detaljnim pravilima za provedbu višestruke sukladnosti, modulacije i integriranog administrativnog i kontrolnog sustava predviđenih Uredbom Vijeća (EZ) br. 1782/2003 od 29. rujna 2003. o utvrđivanju zajedničkih pravila za programe izravne potpore za poljoprivrednike u okviru zajedničke poljoprivredne politike i utvrđivanju određenih programa potpore za poljoprivrednike [neslužbeni prijevod] (SL L 141, str. 18. i ispravak u SL 2005., L 37, str. 22.).
            2. Zahtjev je upućen u okviru spora koji je M. Grund, poljoprivrednik, pokrenuo protiv Landesamt für Landwirtschaft, Umwelt und ländliche Räume des Landes Schleswig‑Holstein (ureda za poljoprivredu, okoliš i ruralna područja pokrajine Schleswig‑Holstein; u daljnjem tekstu: LLUR) zbog klasificiranja njegovog poljoprivrednog zemljišta kao „trajnog pašnjaka“.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. Uvodna izjava 4. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1782/2003 od 29. rujna 2003. o utvrđivanju zajedničkih pravila za programe izravne potpore za poljoprivrednike u okviru zajedničke poljoprivredne politike i utvrđivanju određenih programa potpore za poljoprivrednike te o izmjeni Uredbe (EEZ) br. 2019/93, Uredbe (EZ) br. 1452/2001, Uredbe (EZ) br. 1453/2001, Uredbe (EZ) br. 1454/2001, Uredbe (EZ) br. 1868/94, Uredbe (EZ) br. 1251/1999, Uredbe (EZ) br. 1254/1999, Uredbe (EZ) br. 1673/2000, Uredbe (EEZ) br. 2358/71 i Uredbe (EZ) br. 2529/2001 [neslužbeni prijevod] (SL L 270, str. 1. i ispravak u SL 2004., L 94, str. 70.) glasi kako slijedi:
            „Uzimajući u obzir pozitivan učinak koji trajni pašnjaci imaju na okoliš, potrebno je usvojiti mjere radi poticanja očuvanja postojećih trajnih pašnjaka kako bi se spriječilo njihovo pretvaranje u obradiva zemljišta.“ [neslužbeni prijevod]
            4. U članku 2. točki 2. Uredbe br. 796/2004 bila je navedena definicija izraza „trajni pašnjak“, koja je u izvornoj verziji glasila kako slijedi:
            „,trajni pašnjak’ je zemljište koje se koristi za uzgoj trava ili drugoga zeljastoga krmnog bilja na prirodan način (samoniklo) ili putem uzgoja (zasijano) koje nije bilo uključeno u plodored usjeva na poljoprivrednom gospodarstvu pet ili više godina“. [neslužbeni prijevod]
            5. Nakon donošenja Uredbe Komisije (EZ) br. 239/2005 od 11. veljače 2005. o izmjeni i ispravku Uredbe (EZ) br. 796/2004 (SL L 42, str. 3.), koja se primjenjuje od 1. siječnja 2005., navedena definicija izmijenjena je kako slijedi:
            „,trajni pašnjak’ je zemljište koje se koristi za uzgoj trava ili drugoga zeljastoga krmnog bilja na prirodan način (samoniklo) ili putem uzgoja (zasijano) koje nije bilo uključeno u plodored usjeva na poljoprivrednom gospodarstvu pet ili više godina, osim zemljišta koja ulaze u sustav zemljišta na ugaru sukladno članku 6. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1251/1999 […], zemljišta koja ulaze u sustav zemljišta na ugaru sukladno članku 54. stavku 2. i članku 107. Uredbe (EZ) br. 1782/2003, zemljišta na ugaru sukladno Uredbi Vijeća (EEZ) br. 2078/92 [...] i zemljišta na ugaru sukladno člancima 22., 23. i 24. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1257/1999 [...]“. [neslužbeni prijevod]
            6. Nadalje, Uredbom br. 239/2005 pridodana je definicija izraza „trave i drugo zeljasto krmno bilje“ u članku 2. točki 2.a Uredbe br. 796/2004, kako je izmijenjena prvonavedenom uredbom, koja je glasila kako slijedi:
            „,trave i drugo zeljasto krmno bilje’ znači sve zeljasto bilje koje se obično nalazi na prirodnim pašnjacima ili je obično sastavni dio mješavine sjemena za pašnjake ili livade u državama članicama, bez obzira na to koristi li se za ispašu životinja. Države članice mogu uključiti usjeve iz Priloga IX. Uredbi (EZ) br. 1782/2003“. [neslužbeni prijevod]
            7. U članku 3. Uredbe br. 796/2004 navodile su se obveze država članica u području održavanja zemljišta koja se koriste kao trajni pašnjaci, onako kako je predviđeno u članku 5. stavku 2. Uredbe br. 1782/2003.
            8. Članak 4. Uredbe br. 796/2004, kako je izmijenjena Uredbom br. 239/2005, naslovljen „Održavanje trajnih pašnjaka na pojedinačnoj razini“ [neslužbeni prijevod], određivao je:
            „1. Kada se utvrdi da se omjer iz članka 3. stavka 1. ove Uredbe smanjuje, pojedina država članica će poljoprivrednicima koji traže potporu na osnovi bilo kojeg programa potpora iz Priloga I. Uredbi (EZ) br. 1782/2003 odrediti obvezu, na nacionalnoj ili regionalnoj razini, da bez prethodnog odobrenja ne mogu prenamijeniti zemljišta koja se koriste kao trajni pašnjaci;
            [...]
            2. Kada se utvrdi da se obveza iz članka 3. stavka 2. ove Uredbe ne može ispuniti, pojedina država članica će, osim mjera koje se poduzimaju u skladu sa stavkom 1. ovog članka i na nacionalnoj ili regionalnoj razini, poljoprivrednicima koji traže potporu na osnovi bilo kojeg programa potpora iz Priloga I. Uredbi (EZ) br. 1782/2003 i raspolažu zemljištima koja su iz trajnih pašnjaka prenamijenjena u zemljišta za drugu uporabu odrediti obvezu da ponovno prenamijene zemljišta u trajne pašnjake.
            [...]“ [neslužbeni prijevod]
            9. Uredbu br. 1782/2003 zamijenila je Uredba Vijeća (EZ) br. 73/2009 od 19. siječnja 2009. o utvrđivanju zajedničkih pravila za programe izravne potpore za poljoprivrednike u okviru zajedničke poljoprivredne politike i utvrđivanju određenih programa potpore za poljoprivrednike, o izmjeni uredaba (EZ) br. 1290/2005, (EZ) br. 247/2006, (EZ) br. 378/2007 i stavljanju izvan snage Uredbe […] br. 1782/2003 (SL L 30, str. 16. i ispravak u SL 2010., L 43, str. 7.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 19., str. 199.), koja je stupila na snagu 1. siječnja 2009. U uvodnoj izjavi 7. Uredbe br. 73/2009 precizira se:
            „Uredbom (EZ) br. 1782/2003 prepoznat je pozitivan učinak trajnih pašnjaka na okoliš. Potrebno je zadržati mjere iz te Uredbe kojima se potiče očuvanje postojećih trajnih pašnjaka od njihove masovne prenamjene u obradivo zemljište.“
            10. Uredbu br. 796/2004 potom je zamijenila Uredba Komisije (EZ) br. 1122/2009 od 30. studenoga 2009. o utvrđivanju detaljnih pravila za provedbu Uredbe Vijeća (EZ) br. 73/2009 u pogledu višestruke sukladnosti, modulacije i integriranog administrativnog i kontrolnog sustava u okviru programa izravne potpore za poljoprivrednike predviđenih u navedenoj uredbi kao i za provedbu Uredbe Vijeća (EZ) br. 1234/2007 u pogledu višestruke sukladnosti u okviru programa potpore predviđenog za sektor vina (SL L 316, str. 65.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 20., str. 231.), koja je stupila na snagu 1. siječnja 2010.
            11. Članak 2. točka 2. Uredbe br. 1122/2009 u pogledu definicije izraza „trajni pašnjak“ upućuje na definiciju iz članka 2. točke (c) Uredbe Komisije (EZ) br. 1120/2009 od 29. listopada 2009. o utvrđivanju detaljnih pravila za provedbu programa jedinstvenih plaćanja predviđenog u glavi III. Uredbe Vijeća (EZ) br. 73/2009 (SL L 316, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 20., str. 167.), koja se načelno primjenjuje od 1. siječnja 2010.
            12. U članku 4. Uredbe 1122/2009, naslovljenom „Održavanje trajnih pašnjaka na pojedinačnoj razini“, predviđa se:
            „1. Kada se utvrdi da se omjer u skladu s člankom 3. stavkom 1. ove Uredbe smanjuje, dotična država članica na nacionalnoj ili regionalnoj razini određuje obvezu poljoprivrednicima, koji zahtijevaju potporu u sklopu bilo kojeg programa izravnih plaćanja u skladu s Prilogom I. Uredbi […] br. 73/2009, da bez prethodnog dopuštenja ne mogu prenamijeniti zemlju pod trajnim pašnjacima.
            Ako dopuštenje iz prvog podstavka podliježe zahtjevu da se zemljište razvrsta kao trajni pašnjak, takvo se zemljište od prvog dana konverzije smatra trajnim pašnjakom odstupanjem od definicije u skladu s člankom 2. stavkom 2. Navedene površine koriste se za uzgoj trave ili drugoga zeljastoga krmnog bilja pet godina zaredom od datuma njihove konverzije.
            2. Kada se utvrdi da se obveza u skladu s člankom 3. stavkom 2. ove Uredbe ne može ispuniti, dotična država članica, osim mjera koje se poduzimaju u skladu sa stavkom 1. ovog članka, propisuje, na nacionalnoj ili regionalnoj razini, obvezu poljoprivrednicima, koji podnose zahtjev za potporu u sklopu bilo kojeg programa izravnih plaćanja iz Priloga I. Uredbi […] br. 73/2009 i raspolažu zemljištima koja su iz trajnih pašnjaka prenamijenjena u zemljišta za drugu uporabu, da ponovno prenamijene zemljišta u trajne pašnjake.
            [...]“
            13. U članku 2. točki (b) Uredbe br. 1120/2009 izraz „trajni nasadi“ definira se kao „kulture bez plodoreda, osim trajnih pašnjaka, koje se nalaze na istom zemljištu najmanje pet godina i koji više puta daju plodove, uključujući rasadnike i kulture kratkih ophodnji“.
            14. U članku 2. točki (c) Uredbe br. 1120/2009 navodi se definicija izraza „trajni pašnjak“ koja glasi kako slijedi:
            „,trajni pašnjak’ znači zemljište koje se koristi za uzgoj trave ili drugog zeljastog krmnog bilja, prirodnog (samoniklog) ili uzgojenog (zasijanog), koje nije uključeno u plodored na gospodarstvu pet ili više godina, osim površina koje se drže na ugaru u skladu s Uredbom Vijeća (EEZ) br. 2078/92 […], površina koje se drže na ugaru u skladu s člancima 22., 23. i 24. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1257/1999 […] i površina koje se drže na ugaru u skladu s člankom 39. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1698/2005 […]; u tom smislu ,trave ili drugo zeljasto krmno bilje’ znači sve zeljasto bilje koje tradicionalno raste na prirodnim pašnjacima ili je uključeno u mješavinama sjemenja za pašnjake ili livade u državi članici (bez obzira koriste li se za ispašu ili ne). Države članice mogu uključiti ratarske kulture navedene u Prilogu I.“.
            15. U tom pogledu, članak 2. točka (d) Uredbe br. 1120/2009 definira izraz „travnjak“ [„pašnjak“] na sljedeći način:
            „,travnjak’ [,pašnjak’] znači obradivo zemljište koje se koristi za proizvodnju trave (sijane ili prirodne); u skladu s člankom 49. Uredbe […] br. 73/2009 travnjak [pašnjak] uključuje trajne pašnjake“.
            Njemačko pravo
            16. U svrhu provođenja obveza država članica u području očuvanja trajnih pašnjaka predviđenih pravom Europske unije, njemački savezni zakonodavac usvojio je Zakon o obvezama koje određuju izravna plaćanja (Direktzahlungen‑Verpflichtungengesetz). U članku 3. toga zakona predviđeno je da Länderi moraju voditi računa o tome da se osjetno ne smanji omjer između trajnih pašnjaka i ukupnih poljoprivrednih površina na njihovom području. U tom cilju u članku 5. stavku 3. točki 1. navedenog zakona vladama Ländera daje se ovlast da propisima zabrane ili ograniče obrađivanje trajnih pašnjaka ako se udio zemljišta koja se koriste kao trajni pašnjaci smanji za više od 5 %.
            17. Na temelju te ovlasti Land Schleswig‑Holstein usvojio je 13. svibnja 2008. Uredbu o očuvanju trajnih pašnjaka (Dauergrünland‑Erhaltungsverordnung; u daljnjem tekstu: DGL‑VO SH). Sukladno članku 1. DGL‑VO SH‑a, ako se, uzimajući u obzir zahtjeve na osnovi programa jedinstvenih plaćanja, utvrdi da se udio zemljišta koja se koriste kao trajni pašnjaci smanjio za više od 5 %, nadležno tijelo objavit će taj podatak te će slijedom toga biti zabranjeno obrađivanje bez odobrenja zemljišta koja se koriste kao trajni pašnjaci.
            18. S tim u vezi članak 2. DGL‑VO SH‑a određuje:
            „1. Nakon objave utvrđenja iz članka 1. stavka 1., poljoprivrednici koji traže izravna plaćanja više nisu ovlašteni obrađivati trajne pašnjake u smislu članka 2. točke 2. Uredbe […] br. 796/2004 […] za vrijeme cijelog razdoblja tijekom kojeg primaju izravna plaćanja. [...]
            2. Iznimno od stavka 1., nadležno tijelo može dopustiti obrađivanje trajnih pašnjaka. [...]“
            19. Nadležni ministar Landa Schleswig‑Holstein objavio je u Službenom listu Landa Schleswig‑Holstein od 23. lipnja 2008. odluku s općom primjenom kojom se utvrđuje da se udio trajnih pašnjaka smanjio za više od 5 %. Slijedom navedenoga zabrana obrađivanja sukladno članku 1. stavku 1. DGL‑VO SH‑a primjenjuje se od dana nakon navedenog objavljivanja.
            Glavni postupak i prethodno pitanje
            20. M. Grund poljoprivrednik je koji svake godine podnosi zahtjev na osnovi programa jedinstvenih plaćanja. On je u svojim zahtjevima, počevši od 1998. i 1999. godine, izjavljivao da na svoje dvije parcele uzgaja krmnu travu. Na te dvije parcele tijekom 2005. dosijao je nakon skarifikacije travno‑djetelinsku smjesu te ih je u razdoblju od 2005. do 2008. prijavljivao kao površine zasađene travno‑djetelinskom smjesom. Godine 2009. dvije predmetne parcele ponovno su se koristile za proizvodnju krmne trave. Početkom poljodjelskih radova 2010. godine jedna od dviju parcela dana je u zakup te se otad traži da ju se prizna kao pašnjak za košnju i ispašu. Na drugoj parceli M. Grund od 2010. uzgaja kukuruz za silažu temeljem odobrenja koje mu je izdano u zamjenu za obvezu da trajni pašnjak postavi na drugoj parceli koja mu pripada.
            21. Dopisom od 9. siječnja 2009. LLUR obavijestio je M. Grunda da je navedene dvije parcele prekvalificirao u zemljišta koja se koriste kao trajni pašnjaci jer su između 1998. i 2008. ta zemljišta korištena kao pašnjaci u neprekinutom razdoblju od šest ili više godina. LLUR je osim toga M. Grundu svratio pozornost na činjenicu da su navedene parcele obuhvaćene zabranom obrađivanja propisanom DGL‑VO SH‑om.
            22. M. Grund je 4. lipnja 2009. podigao deklaratornu tužbu pred Schleswig‑Holsteinische Verwaltungsgerichtom (upravnim sudom pokrajine Schleswig‑Holstein) na temelju članka 43. stavka 1. Zakonika o upravnom postupku (Verwaltungsgerichtsordnung), zahtijevajući da se utvrdi da dvije parcele koje je LLUR prekvalificirao nisu bile obuhvaćene spomenutom zabranom obrađivanja. U prilog svojem zahtjevu M. Grund naveo je da ima opravdan interes za navedeno utvrđivanje te je tvrdio da se spomenute dvije parcele ne mogu kvalificirati kao trajni pašnjaci budući da su te parcele, koje se koriste za proizvodnju krmne trave, bile obrađivane nakon jedne ili dvije godine. M. Grund je tvrdio da činjenica da se od travno‑djetelinske smjese prešlo na krmnu travu, ili obratno, u svakom slučaju predstavlja izmjenu usjeva, što je prepreka uspostavi trajnog pašnjaka te dovodi do prekida korištenja dotičnog zemljišta kao trajnog pašnjaka.
            23. LLUR je osporio te navode smatrajući da se zemljište koja se koristi za proizvodnju krmne trave, a koje su bilo redovno obrađivano, treba tretirati na isti način kao i prirodni trajni pašnjak. Odlučujući element je činjenica da je bez prekida uzgajan isti usjev i da bi se u suprotnom slučaju radilo o izmjeni usjeva. No LLUR smatra da se, s obzirom na to da se krmna trava na spomenute dvije parcele uzgajala u neprekinutom razdoblju od više od pet godina, radilo o trajnim pašnjacima, unatoč činjenici da je naknadno dosijana travno‑djetelinska smjesa.
            24. Schleswig‑Holsteinische Verwaltungsgericht je, odlučujući u prvom stupnju, odlukom od 13. listopada 2010. navedenu tužbu odbio kao neosnovanu s obrazloženjem da izmjena različitoga zeljastoga krmnog bilja nije dovela do prestanka statusa trajnog pašnjaka jednom kad je taj status stečen. Nakon što je istoga dana na raspravi saslušao stranke, presudom od 12. svibnja 2011. Schleswig‑Holsteinische Oberverwaltungsgericht (viši upravni sud pokrajine Schleswig‑Holstein) odbio je žalbu koju je M. Grund podnio protiv navedene odluke s obrazloženjem da, neovisno o pitanju dolazi li do izmjene usjeva samo u slučaju prelaska s proizvodnje trave i drugoga zeljastoga krmnog bilja na proizvodnju drugih obradivih usjeva, činjenica da se prešlo s proizvodnje trave na proizvodnju drugoga zeljastoga krmnog bilja nije utjecala na već stečeni status trajnog pašnjaka.
            25. M. Grund je 28. lipnja 2011. protiv te presude podnio zahtjev za „reviziju“ pred Bundesverwaltungsgerichtom (Saveznim upravnim sudom).
            26. U svojem zahtjevu za prethodnu odluku sud koji je postavio prethodno pitanje naglašava da je vezan uz činjenice koje je žalbeni sud utvrdio u presudi od 12. svibnja 2011. Kada je riječ o prvoj parceli iz tog predmeta koja je dana u zakup, taj sud precizira da M. Grund i dalje ima interes tražiti da se utvrdi da se ne radi o trajnom pašnjaku s obzirom na to da bi u tom slučaju za svoje zemljište mogao dobiti višu zakupninu. Slijedom toga, trebalo bi ispitati je li to zemljište 12. svibnja 2011. bilo trajni pašnjak. Kada je riječ o drugoj parceli koja se od 2010. više ne koristi kao pašnjak, već je namijenjena proizvodnji kukuruza za silažu, sud koji je postavio prethodno pitanje smatra da se zahtjev za utvrđenje odnosi na datum kad je promijenjena namjena, budući da obveza koja je određena M. Grundu da postavi trajni pašnjak na zamjenskoj površini u zamjenu za izdavanje odobrenja za obrađivanje na toj parceli proizlazi iz statusa trajnog pašnjaka koji je prestao te iste godine. Dakle, u pogledu potonje parcele treba ispitati je li to zemljište 2010. godine bilo trajni pašnjak.
            27. Sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku ističe da ishod postupka ovisi o tumačenju pojma „trajni pašnjak“ u kontekstu prava Europske unije i, posebice, u smislu članka 2. točke 2. Uredbe br. 796/2004, s obzirom na to da relevantna odredba njemačkog prava izričito upućuje na tu odredbu i to bez obzira na činjenicu da je ta odredba nedavno izmijenjena Uredbom br. 239/2005, odnosno da ju je zamijenila Uredba br. 1122/2009. Stoga, ishod glavnog postupka ovisi o odgovoru na pitanje koje izmjene u pogledu poljoprivrednog zemljišta onemogućavaju status trajnog pašnjaka. U tom pogledu, taj sud u definiciji „trajnog pašnjaka“ iz navedene odredbe ne uspijeva pronaći ni najmanju indiciju prema kojoj bi obrađivanje pašnjaka samo po sebi isključivalo kvalificiranje kao „trajni pašnjak“. Taj sud također navodi da je sklon smatrati da izmjenjivanje različitoga zeljastoga krmnog bilja ne predstavlja plodored usjeva u smislu Uredbe br. 796/2004, napominjući pritom da ispravno tumačenje prava Europske unije ipak nije tako očito da bi se isključila svaka razumna sumnja. Naime, taj sud spominje pojedine odredbe prava Europske unije koje se tiču istraživanja o strukturi poljoprivrednih gospodarstava, a koje bi mogle imati utjecaj na tumačenje spomenutog pojma.
            28. U tim okolnostima Bundesverwaltungsgericht odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
            „Može li se poljoprivredno zemljište koje se trenutačno i posljednjih pet ili više godina koristi za proizvodnju trave i drugoga zeljastoga krmnog bilja, no koje je u tom razdoblju obrađivano i zasijano drugim zeljastim krmnim biljem (u konkretnom slučaju krmnom travom) koje je zamijenilo zeljasto krmno bilje koje je ondje dotad raslo (u konkretnom slučaju travno‑djetelinsku smjesu) kvalificirati kao ,trajni pašnjak’ u smislu članka 2. točke 2. [Uredbe br. 796/2004] ili se u toj vrsti slučaja radi o plodoredu usjeva koji isključuje takvo kvalificiranje?“
            O prethodnom pitanju
            Uvodne napomene
            29. Zahtjev za prethodnu odluku tiče se definicije „trajnog pašnjaka“ u smislu članka 2. točke 2. Uredbe br. 796/2004. No iz odluke kojom je upućen zahtjev vidljivo je da vrijeme relevantno za utvrđivanje potpadaju li dvije parcele o kojima se raspravlja u glavnom postupku pod definiciju „trajnog pašnjaka“ treba postaviti u 2010. i 2011. godinu. Iz toga slijedi da na činjenice iz glavnog postupka treba primijeniti definiciju „trajnog pašnjaka“ iz propisa Europske unije koji se primjenjivao tijekom te dvije godine, odnosno definiciju predviđenu u članku 2. točki (c) Uredbe br. 1120/2009. Sud će stoga dati tumačenje definicije „trajnog pašnjaka“ onako kako se navodi u potonjoj odredbi. U tom pogledu nije relevantna činjenica da predmetni nacionalni propis i dalje upućuje na Uredbu br. 796/2004.
            30. Međutim, kako nezavisna odvjetnica navodi u točki 35. svojeg mišljenja, u osnovi ne postoji nikakva razlika između definicije „trajnog pašnjaka“ iz članka 2. točke 2. Uredbe br. 796/2004 i one iz članka 2. točke (c) Uredbe br. 1120/2009, s obzirom na to da su u svakom slučaju elementi te definicije koji su odlučni za rješavanje spora iz glavnog postupka u osnovi identični u obije uredbe. Slijedom navedenoga valja istaknuti da se, u slučaju da sud koji je postavio zahtjev zaključi da sukladno nacionalnom procesnom pravu spor konačno spada pod definiciju „trajnog pašnjaka“ predviđenu u članku 2. točki 2. Uredbe br. 796/2004, odgovor koji se u ovoj presudi daje na postavljeno pitanje može se primijeniti na navedeni raniji zakonodavni akt.
            Meritum
            31. Sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku svojim pitanjem želi znati treba li definiciju „trajnog pašnjaka“ iz članka 2. točke (c) Uredbe br. 1120/2009 tumačiti u smislu da ona obuhvaća poljoprivredno zemljište koje se trenutačno i posljednjih pet ili više godina koristi za proizvodnju trave i drugoga zeljastoga krmnog bilja, no koje je u tom razdoblju obrađivano i zasijano vrstom zeljastoga krmnog bilja koja je različita od one koja se ondje dotad proizvodila.
            32. Prije svega mora se ustvrditi da se u tekstu definicije „trajnog pašnjaka“ iz članka 2. točke (c) Uredbe br. 1120/2009 nigdje ne spominje činjenica da obrađivanje i sjetva vrste zeljastoga krmnog bilja koja je različita od one koja se ondje dotad proizvodila sami po sebi isključuju kvalificiranje kao „trajni pašnjak“.
            33. Treba također istaknuti da ta definicija ne pravi nikakvu razliku između trave i određenoga zeljastoga krmnog bilja, tako da sva trava i sve drugo zeljasto krmno bilje čine dio jedne te iste kategorije koja kao takva nije dodatno podijeljena. Naime, iz formulacije izraza „proizvodnja trave i drugoga zeljastoga krmnog bilja“, koji se navodi u spomenutoj definiciji, slijedi da se sve vrste zeljastoga krmnog bilja smatraju jednakima u pogledu članka 2. točke (c) Uredbe br. 1120/2009 i da izbor specifične vrste zeljastoga krmnog bilja proizvedene na pojedinom zemljištu sam po sebi ni na koji način ne utječe na kvalificiranje tog zemljišta kao „trajni pašnjak“. Činjenica da navedena formulacija uključuje travu i drugo zeljasto krmno bilje stoga upućuje na to da „plodored usjeva“ u smislu te odredbe smije postojati samo u slučaju proizvodnje usjeva koji nije zeljasto krmno bilje.
            34. Osim toga, sustav kojim se uspostavlja obveza očuvanja trajnih pašnjaka predviđen Uredbom br. 1122/2009 također dokazuje da se kategorija trajnog pašnjaka ne može podijeliti u potkategorije usjeva različitih pašnjaka i da stoga izbor vrste zeljastoga krmnog bilja koje se proizvodi nema nikakvu važnost u tom smislu. Naime, iz samih izraza koji se upotrebljavaju u članku 4. stavcima 1. i 2. te uredbe proizlazi da kod korištenja zemljišta za usjeve koji nisu trajni pašnjaci postoji obveza prethodnog traženja odobrenja. Izraz „druga uporaba“ koji se navodi u toj odredbi samo uspoređuje „drugu uporabu“ zemljišta i njegovu uporabu kao trajnog pašnjaka, kao opće i nedjeljive kategorije. Isto tako, obveza „ponovno prenamijeniti zemljišta u trajne pašnjake“ predviđena tim člankom može imati smisla samo ako se dotična zemljišta više ne koriste kao pašnjaci nakon što su namijenjeni za „drugu uporabu“.
            35. Stoga, zakonodavac Unije ne pridaje nikakvu važnost pitanju koja se vrsta zeljastoga krmnog bilja u konkretnom slučaju proizvodila na dotičnom zemljištu. Naime, tom se uredbom posebno ne zahtijeva da dotično zemljište bude ponovno zasijano istom vrstom zeljastoga krmnog bilja koja se ondje dotad proizvodila. Za kvalificiranje kao „trajni pašnjak“ u smislu članka 2. točke (c) Uredbe br. 1120/2009 važna je uporaba ili stvarna namjena pojedinog zemljišta (vidjeti presudu Landkreis Bad Dürkheim, C‑61/09, EU:C:2010:606, t. 37.). Na navedeno kvalificiranje ne mogu nikako utjecati ni vrsta trave ni tehnička metoda koja se koristi, kao što je obrada ili skarifikacija s dosijavanjem.
            36. Osim toga, cilj očuvanja trajnih pašnjaka koji se navodi u uvodnoj izjavi 7. Uredbe br. 73/2009 polazi za tim da se uputi na činjenicu da se prelazak s jedne vrste pašnjaka na drugi na istoj površini ne može smatrati „plodoredom usjeva“ u smislu članka 2. točke (c) Uredbe br. 1120/2009, koji isključuje kvalificiranje kao „trajni pašnjak“ iz navedenog članka. Naime iz te uvodne izjave slijedi da je radi pozitivnog učinka trajnih pašnjaka na okoliš potrebno usvojiti mjere za poticanje očuvanja postojećih trajnih pašnjaka kako bi se spriječilo njihovo sveopće pretvaranje u obradiva zemljišta.
            37. Međutim, spomenuti cilj očuvanja trajnih pašnjaka moguće je ostvariti samo ako je izmjenjivanje različitih uporaba zemljišta kao pašnjaka po naravi također takvo da im nakon pet godina daje status trajnih pašnjaka. Da bi se to učinilo, potrebno je otežati prenamjenu pašnjaka u obradiva zemljišta, posebice tako da se poljoprivrednika spriječi u tome da njegovo zemljište koje se koristi za proizvodnju trave i drugoga zeljastoga krmnog bilja može jednostavno izbjeći kvalificiranje kao „trajni pašnjak“ u smislu članka 2. točke (c) Uredbe br. 1120/2009 te tako zaobići obveze koje su vezane uz očuvanje trajnih pašnjaka.
            38. No, ako se prihvati da samo prelazak s jedne na drugu vrstu zeljastoga krmnog bilja, tijekom razdoblja od pet ili više godina propisanoga tom odredbom, može isključiti navedeno kvalificiranje kao „trajni pašnjak“, teško bi bilo dostići spomenuti cilj očuvanja trajnih pašnjaka. Stoga, obrađivanje i sjetva u tom razdoblju na navedenom zemljištu vrste zeljastoga krmnog bilja različite od one koja se ondje prethodno proizvodila ne može samo po sebi bilo kako utjecati na spomenuto kvalificiranje.
            39. Usto valja precizirati da odredbe prava Europske unije u području istraživanja o strukturi poljoprivrednih gospodarstava, na koje se poziva sud koji je uputio zahtjev, ne mogu dovesti u pitanje to tumačenje definicije „trajnog pašnjaka“ iz članka 2. točke (c) Uredbe br. 1120/2009, s obzirom na to da su, kako navodi i nezavisna odvjetnica u točki 66. svojeg mišljenja, cilj i svrha navedenih odredbi različiti u odnosu na odredbe uredbe koja uređuje izravna plaćanja, a na koju se odnosi pitanje iz zahtjeva za prethodnu odluku.
            40. Uzevši u obzir sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da definiciju „trajnog pašnjaka“ određenu u članku 2. točki (c) Uredbe br. 1120/2009 treba tumačiti u smislu da ona obuhvaća poljoprivredno zemljište koje se trenutačno i posljednjih pet ili više godina koristi za proizvodnju trave i drugoga zeljastoga krmnog bilja, no koje je u tom razdoblju obrađivano i zasijano vrstom zeljastoga krmnog bilja različitom od one koja se ondje prethodno proizvodila.
            Troškovi
            41. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:
            Definiciju „trajnog pašnjaka“ određenu u članku 2. točki (c) Uredbe Komisije (EZ) br. 1120/2009 od 29. listopada 2009. o utvrđivanju detaljnih pravila za provedbu programa jedinstvenih plaćanja predviđenog u glavi III. Uredbe Vijeća (EZ) br. 73/2009 o utvrđivanju zajedničkih pravila za programe izravne potpore za poljoprivrednike u okviru zajedničke poljoprivredne politike i utvrđivanju određenih programa potpore za poljoprivrednike treba tumačiti u smislu da ona obuhvaća poljoprivredno zemljište koje se trenutačno i posljednjih pet ili više godina koristi za proizvodnju trave i drugoga zeljastoga krmnog bilja, no koje je u tom razdoblju obrađivano i zasijano vrstom zeljastoga krmnog bilja različitom od one koja se ondje prethodno proizvodila.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 12. rujna 2006.#Kraljevina Španjolska protiv Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske.#Predmet C-145/04.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 2012. listopad 23.#Vítor Hugo Marques Almeida protiv Companhia de Seguros Fidelidade-Mundial SA i drugi.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Tribunal da Relação de Guimarães.#Predmet C-300/10.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 19. svibnja 2009.#Komisija Europskih zajednica protiv Talijanske Republike.#Povreda obveze države članice - Članci 43. i 56. UEZ-a.#Predmet C-531/06.


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 19. listopada 2016.#Patrick Breyer protiv Bundesrepublik Deutschland.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bundesgerichtshof.#Zahtjev za prethodnu odluku – Obrada osobnih podataka – Direktiva 95/46/EZ – Članak 2. točka (a) – Članak 7. točka (f) – Pojam ‚osobni podaci’ – Adrese internetskog protokola – Pohranjivanje koje provodi pružatelj usluga internetskih medija – Nacionalni propis koji ne omogućuje da nadzornik uzme o obzir postavljeni zakoniti interes.#Predmet C-582/14.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      19. listopada 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Obrada osobnih podataka — Direktiva 95/46/EZ — Članak 2. točka (a) — Članak 7. točka (f) — Pojam ‚osobni podaci’ — Adrese internetskog protokola — Pohranjivanje koje provodi pružatelj usluga internetskih medija — Nacionalni propis koji ne omogućuje da nadzornik uzme o obzir postavljeni zakoniti interes“
      U predmetu C‑582/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud, Njemačka), odlukom od 28. listopada 2014., koju je Sud zaprimio 17. prosinca 2014., u postupku

         Patrick Breyer

      protiv

         Savezne Republike Njemačke,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, A. Prechal, A. Rosas (izvjestitelj), C. Toader, i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Campos Sánchez‑Bordona,
      tajnik: V. Giacobbo‑Peyronnel, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 25. veljače 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za P. Breyera, M. Starostik, Rechtsanwalt,

               —

               za njemačku vladu, A. Lippstreu i T. Henze, u svojstvu agenata,

               —

               za austrijsku vladu, G. Eberhard, u svojstvu agenta,

               —

               za portugalsku vladu, L. Inez Fernandes i C. Vieira Guerra, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, P. J. O. Van Nuffel, H. Krämer, P. Costa de Oliveira i J. Vondung, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 12. svibnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 2. točke (a) i članka 7. točke (f) Direktive 95/46/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 24. listopada 1995. o zaštiti pojedinaca u vezi s obradom osobnih podataka i o slobodnom protoku takvih podataka (SL 1995., L 281, str. 31.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 7., str. 88.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Patricka Breyera i Bundesrepublik Deutschland (Savezna Republika Njemačka) u pogledu registracije i pohranjivanja od strane potonje adrese internetskog protokola (u daljnjem tekstu: IP adresa) P. Breyera prilikom njegova posjeta nekoliko internetskih stranica njemačkih saveznih službi.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodna izjava 26. Direktive 95/46 glasi kako slijedi:
               „budući da se načela zaštite moraju primjenjivati na sve podatke u vezi s utvrđenim osobama ili osobama koje se mogu utvrditi; budući da je, kako bi se utvrdilo može li se osobu utvrditi, potrebno uzeti u obzir sva sredstva koja nadzornik ili bilo koja druga osoba može opravdano koristiti da utvrdi navedenu osobu; budući da se načela zaštite ne primjenjuju na podatke koji su anonimni na takav način da se osoba čiji se podaci obrađuju više ne može utvrditi; budući da pravila ponašanja u smislu članka 27. ove Direktive mogu biti korisni instrument za davanje uputa u vezi s načinom na koji se podaci mogu napraviti anonimnima i zadržati u obliku u kojem utvrđivanje identiteta osobe čiji se podaci obrađuju više nije moguća”.

               4

               U skladu s člankom 1. navedene direktive:
               „1.   U skladu s ovom Direktivom, države članice štite temeljna prava i slobode fizičkih osoba, a posebno njihova prava na privatnost u vezi s obradom osobnih podataka.
               2.   Države članice ne ograničavaju ni zabranjuju slobodni prijenos osobnih podataka između država članica iz razloga povezanih sa zaštitom osiguranom u stavku 1. ovog članka.”

               5

               Članak 2. te direktive propisuje:
               „U smislu ove Direktive:

                        (a)

                        ‚osobni podaci' znači bilo koji podaci koji se odnose na utvrđenu fizičku osobu ili fizičku osobu koju se može utvrditi (‚osoba čiji se podaci obrađuju'); osoba koja se može utvrditi je osoba čiji je identitet moguće utvrditi, izravno ili neizravno, a posebno navođenjem identifikacijskog broja ili jednog ili više činitelja značajnih za njezin fizički, fiziološki, mentalni, gospodarski, kulturni ili socijalni identitet;

                        (b)

                        ‚obrada osobnih podataka' (‚obrada') znači bilo koji postupak ili skup postupaka koji se provode nad osobnim podacima, bilo automatskim putem ili ne, kao što je prikupljanje, snimanje, organiziranje, pohrana, prilagođavanje ili mijenjanje, vraćanje, obavljanje uvida, uporaba, otkrivanje prijenosom i širenjem ili stavljanje na raspolaganje drugim načinom, poravnavanje ili kombiniranje, blokiranje, brisanje ili uništavanje;

                  [...]

                        (d)

                        ‚nadzornik' znači fizička ili pravna osoba, javno tijelo, agencija ili bilo koje drugo tijelo koje samo ili zajedno s drugima utvrđuje svrhu i načine obrade osobnih podataka; kada su svrha i načini obrade utvrđeni nacionalnim zakonodavstvom ili pravom Zajednice, nadzornik ili posebna mjerila za njegovo imenovanje mogu se utvrditi nacionalnim zakonodavstvom ili pravom Zajednice;

                  [...]

                        (f)

                        ‚treća strana’ znači bilo koja fizička ili pravna osoba, javno tijelo, agencija ili bilo koje drugo tijelo osim osobe čiji se podaci obrađuju, nadzornika, obrađivača i osoba koje su na temelju izravne ovlasti nadzornika ili obrađivača ovlaštene obrađivati podatke;

                  [...]”

               6

               Članak 3. Direktive 95/46, naslovljen „Područje primjene”, propisuje:
               „1.   Ova Direktiva se primjenjuje na osobne podatke koji se u cijelosti ili djelomično obrađuju automatskim putem i na obradu podataka koja nije automatska, a koja čini dio sustava arhiviranja ili će činiti dio sustava arhiviranja.
               2.   Ova se Direktiva ne primjenjuje na obradu osobnih podataka:

                        —

                        tijekom aktivnosti koja je izvan područja primjene prava Zajednice, kao što je predviđeno u glavama V. i VI. Ugovora o Europskoj uniji i u svakom slučaju na postupke obrade koji se odnose na javnu sigurnost, obranu, nacionalnu sigurnost (uključujući gospodarsku dobrobit države kada se operacija obrade odnosi na pitanja nacionalne sigurnosti) i aktivnosti države u području kaznenog prava,

                  [...]”

               7

               Članak 5. navedene direktive propisuje:
               „Države članice u granicama odredbi ovog poglavlja podrobno utvrđuju uvjete pod kojima je obrada podataka zakonita.”

               8

               Članak 7. te direktive glasi kako slijedi:
               „Države članice osiguravaju da se osobni podaci mogu obrađivati jedino ako:

                        (a)

                        je osoba čiji se podaci obrađuju nedvosmisleno dala svoju suglasnost;
                        ili

                        (b)

                        je obrada potrebna za izvršavanje ugovora kojem je osoba čiji se podaci obrađuju stranka ili kako bi se poduzele mjere na zahtjev osobe čiji se podaci obrađuju prije sklapanja ugovora;
                        ili

                        (c)

                        je obrada potrebna za sukladnost sa zakonskom obvezom kojoj nadzornik podliježe;
                        ili

                        (d)

                        je obrada potrebna kako bi se zaštitili vitalni interesi osobe čiji se podaci obrađuju;
                        ili

                        (e)

                        je obrada potrebna za izvršavanje zadatka koji se provodi zbog javnog interesa ili pri izvršavanju javne ovlasti koju ima nadzornik ili treća stranka kojoj se podaci otkrivaju;
                        ili

                        (f)

                        je obrada potrebna u svrhe zakonitog interesa koji ima nadzornik ili treća stranka ili stranke kojima se podaci otkrivaju, osim kada su ti podaci podređeni interesu za temeljna prava i slobode osobe čiji se podaci obrađuju koja zahtijeva zaštitu na temelju članka 1. stavka 1. ove Direktive.”

               9

               Članak 13. stavak 1. Direktive 95/46 propisuje:
               „Države članice mogu donijeti propise za ograničavanje područja primjene obveza i prava iz članka 6. stavka 1., članka 10., članka 11. stavka 1. te članaka 12. i 21. ove Direktive kada takvo ograničavanje predstavlja potrebne mjere za zaštitu:
               [...]

                        (d)

                        sprečavanja, istrage, otkrivanja i progona kaznenih djela ili kršenja etike zakonom uređenih djelatnosti;

                  [...]”

         Njemačko pravo

               10

               Članak 12. Telemediengesetza (Zakon o internetskim medijima) od 26. veljače 2007. (BGBl. 2007. I, str. 179.; u daljnjem tekstu: TMG) propisuje:
               „1.   Pružatelj usluga smije prikupljati i koristiti se osobnim podacima radi pružanja internetskih medija samo u mjeri u kojoj je to dopušteno ovim zakonom ili ostalim propisima koji se izričito odnose na navedene medije ili u kojoj je korisnik dao suglasnost.
               2.   Pružatelj usluga smije se koristiti osobnim podacima prikupljenima radi osiguranja internetskih medija u ostale svrhe samo u mjeri u kojoj je to dopušteno ovim zakonom ili ostalim propisima koji se izričito odnose na navedene medije ili u kojoj je korisnik dao suglasnost.
               3.   Ako nije drukčije propisano, odredbe o zaštiti osobnih podataka primijenit će se čak i ako se osobni podaci ne obrađuju na automatski način.”

               11

               Članak 15. TMG‑a predviđa:
               „1.   Pružatelj usluga smije prikupljati i upotrebljavati osobne podatke korisnika samo kada je to potrebno radi omogućavanja korištenja i obračuna internetskih medija (podaci o korištenju). Podacima o korištenju posebno se smatraju:

                        1.

                        identifikacijski podaci korisnika,

                        2.

                        podaci o početku, završetku i opsegu korištenja i

                        3.

                        podaci o internetskim medijima kojima se korisnik koristio.

                  2.   Pružatelj usluga smije kombinirati podatke o korištenju različitih internetskih medija pojedinog korisnika kad god je to potrebno za obračun usluga.
               [...]
               4.   Nakon završetka korištenja, pružatelj usluga moći će se koristiti podacima kad je to potrebno u svrhu ispostave računa korisniku (podaci o obračunu). Radi poštovanja zakonskih, statutarnih i ugovornih rokova, pružatelj usluga smije blokirati podatke. [...]”

               12

               Na temelju članka 3. stavka 1. Bundesdatenschutzgesetza (Savezni zakon o zaštiti podataka) od 20. prosinca 1990. (BGBl. 1990. I, str. 2954.), „osobni podaci su konkretni podaci o osobnim ili stvarnim okolnostima određene ili odredive fizičke osobe (osoba čiji se podaci obrađuju). [...]”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               13

               P. Breyer posjetio je nekoliko internetskih stranica njemačkih saveznih službi. Na tim stranicama, dostupnima javnosti, te službe pružaju ažurirane informacije.

               14

               Kako bi spriječili napade i omogućili kazneni progon napadača, većina tih stranica registrira svaki posjet u dnevničkim datotekama. U njima čuvaju, nakon završetka sesije posjeta tim stranicama, ime posjećene stranice ili datoteke, podatke upisane u poljima tražilica, datum i vrijeme posjeta, količinu prenesenih podataka, podatak o uspješnosti povezivanja i IP adresu računala s kojeg je obavljen posjet.

               15

               IP adrese su nizovi brojeva koji se dodjeljuju računalima povezanima na internet kako bi se omogućila komunikacija među njima putem te mreže. Ako se posjeti internetska stranica, IP adresa računala koje šalje zahtjev šalje se poslužitelju na kojem se nalazi stranica koja se posjećuje. Ta je komunikacija potrebna kako bi se zatraženi podaci mogli prenijeti na pravilno odredište.

               16

               Nadalje, iz odluke kojom se upućuje zahtjev i iz spisa kojim raspolaže Sud proizlazi da računalima korisnika interneta pružatelji internetskog pristupa dodjeljuju ili „statičnu” IP adresu ili „dinamičnu” IP adresu, tj. IP adresu koja se mijenja prilikom svakog novog povezivanja na internet. Za razliku od statičnih IP adresa, dinamične IP adrese ne omogućuju uspostavu veze, preko datoteka dostupnih javnosti, između određenog računala i fizičke veze s mrežom kojom se koristi pružatelj internetskog pristupa.

               17

               P. Breyer je njemačkim upravnim sudovima podnio tužbu kojom traži da se Saveznoj Republici Njemačkoj zabrani pohranjivanje i povjeravanje trećim osobama na pohranjivanje, nakon sesije posjeta stranicama dostupnima javnosti internetskih medija njemačkih saveznih službi IP adrese pristupatelja P. Breyera jer to pohranjivanje u slučaju poremećaja nije potrebno za ponovnu uspostavu rada tih medija.

               18

               Budući da je tužba P. Breyera odbijena u prvostupanjskom postupku, on je podnio žalbu protiv odluke o odbijanju.

               19

               Žalbeni sud djelomično je preinačio tu odluku. Osudio je Saveznu Republiku Njemačku na zabranu pohranjivanja ili povjeravanja trećim osobama na pohranjivanje, nakon svakog posjeta, IP adrese sustava s kojega je pristupao P. Breyer, koja je prenesena prilikom njegova posjeta stranicama dostupnima javnosti internetskih medija njemačkih saveznih službi, kad je ta adresa pohranjena zajedno s datumom sesije posjeta na koji se odnosi i ako je P. Breyer otkrio svoj identitet tijekom te sesije, uključujući adresom elektroničke pošte u kojoj se spominje njegov identitet jer to pohranjivanje u slučaju poremećaja nije potrebno za ponovnu uspostavu rada tih medija.

               20

               Prema mišljenju tog žalbenog suda, dinamična IP adresa, zajedno s datumom sesije posjeta na koji se odnosi, jest, ako je dotični korisnik internetske stranice otkrio svoj identitet tijekom te sesije, osobni podatak jer operator te stranice može identificirati tog korisnika povezujući njegovo ime i IP adresu njegova računala.

               21

               Međutim, navedeni žalbeni sud ocijenio je da ne treba prihvatiti žalbu P. Breyera u drugim dijelovima. Naime, u slučaju u kojem P. Breyer ne navodi svoj identitet tijekom sesije posjeta jedino bi pružatelj internetskog pristupa mogao povezati IP adresu i konkretnog pretplatnika. Nasuprot tomu, IP adresa u posjedu Savezne Republike Njemačke, u njezinu svojstvu pružatelja usluga internetskih medija, nije osobni podatak, čak i zajedno s datumom sesije posjeta na koji se odnosi, s obzirom na to da identitet korisnika internetskih stranica o kojima je riječ ta država članica ne bi mogla utvrditi.

               22

               Patrick Breyer i Savezna Republika Njemačka podnijeli su svaki svoju reviziju Bundesgerichtshofu (Savezni vrhovni sud, Njemačka) protiv odluke žalbenog suda. P. Breyer zahtijeva da se u cijelosti prihvati njegov zahtjev za zabranu. Savezna Republika Njemačka zahtijeva odbijanje tog zahtjeva.

               23

               Sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da su dinamične IP adrese računala P. Breyera, koje je Savezna Republika Njemačka pohranila u svojstvu pružatelja usluga internetskih medija, barem u kontekstu drugih podataka koji se pohranjuju u dnevničke datoteke, posebni podaci o materijalnoj situaciji P. Breyera, s obzirom na to da daju naznaku o njegovim posjetima određenim stranicama ili određenim datotekama na internetu na određene datume.

               24

               Međutim, podaci koji se na taj način pohranjuju ne omogućuju izravno utvrđivanje identiteta P. Breyera. Naime, operatori internetskih stranica o kojima je riječ u glavnom postupku mogli bi identificirati P. Breyera samo ako bi im njegov pružatelj internetskog pristupa proslijedio podatke o identitetu tog korisnika. Kvalifikacija tih podataka kao „osobnih” ovisila bi, prema tome, o tome može li se utvrditi identitet P. Breyera.

               25

               Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud) navodi da postoji doktrinalan spor o pitanju treba li, radi utvrđivanja može li se utvrditi identitet osobe, primijeniti „objektivni” kriterij ili „relativni” kriterij. Primjena „objektivnog” kriterija imala bi za posljedicu da bi se za podatke poput IP adresa o kojima je riječ u glavnom postupku, nakon sesija posjeta internetskim stranicama o kojima je riječ, moglo smatrati da su osobne naravi čak i ako samo treća osoba može utvrditi identitet osobe o kojoj je riječ, pri čemu je ta treća osoba u ovom slučaju pružatelj internetskog pristupa P. Breyera koji je pohranjivao dodatne podatke koji omogućuju njegovu identifikaciju pomoću navedenih IP adresa. Prema „relativnom” kriteriju, takvi podaci mogli bi se smatrati osobnima u odnosu na jedno tijelo, poput pružatelja internetskog pristupa P. Breyera, jer omogućuju točnu identifikaciju korisnika (vidjeti u tom smislu presudu od 24. studenoga 2011., Scarlet Extended, C‑70/10, EU:C:2011:771, t. 51.), ali ne i osobnima u odnosu na drugo tijelo, poput operatora internetskih stranica koje je posjetio P. Breyer, s obzirom na to da taj operator ne bi raspolagao, u slučaju da P. Breyer nije otkrio svoj identitet tijekom sesija posjeta tim stranicama, informacijama potrebnima za svoju identifikaciju bez prekomjernog napora.

               26

               U slučaju da dinamične IP adrese računala P. Breyera treba smatrati, zajedno s datumom sesije na koji se odnose, osobnim podacima, sud koji je uputio zahtjev želi znati je li pohranjivanje tih IP adresa nakon te sesije dopušteno na temelju članka 7. točke (f) te direktive.

               27

               U tom smislu Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud) pojašnjava, s jedne strane, da pružatelji usluga internetskih medija mogu, u skladu s člankom 15. stavkom 1. TMG‑a, prikupljati i upotrebljavati osobne podatke korisnika samo u mjeri u kojoj je to potrebno kako bi se omogućilo i obračunalo korištenje tim medijima. S druge strane, sud koji je uputio zahtjev navodi da je, prema mišljenju Savezne Republike Njemačke, pohranjivanje tih podataka nužno kako bi se zajamčila sigurnost i neprekinuto dobro funkcioniranje stranica službi internetskih medija koje ona čini dostupnima javnosti, omogućujući osobito prepoznavanje informatičkih napada, tzv. „napada uskraćivanja usluge”, koji imaju za cilj paralizirati funkcioniranje tih stranica ciljanim i koordiniranim zasipanjem određenih internetskih poslužitelja velikim brojem zahtjeva, i borbu protiv tih napada.

               28

               Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, ako i u mjeri u kojoj je potrebno da pružatelj usluga internetskih medija poduzme mjere za borbu protiv takvih napada, te se mjere mogu smatrati potrebnima za „omogućavanje [...] upotrebe elektroničkih medija” u skladu s člankom 15. TMG‑a. Međutim, doktrina većinom zastupa stajalište prema kojem su, s jedne strane, prikupljanje i upotreba osobnih podataka korisnika internetske stranice dopušteni samo radi omogućivanja pravilne upotrebe te stranice i, s druge strane, ti se podaci moraju pobrisati na kraju sesije posjeta o kojem je riječ ako nisu potrebni za obračunavanje. Međutim, takvo restriktivno tumačenje članka 15. stavka 1. TMG‑a protivilo bi se tomu da se pohranjivanje IP adresa dopusti kako bi se općenito zajamčile sigurnost i neprekinutost dobrog funkcioniranja internetskih medija.

               29

               Sud koji je uputio zahtjev pita se je li potonje tumačenje, koje je tumačenje koje zagovara žalbeni sud, u skladu s člankom 7. točkom (f) Direktive 95/46, osobito s obzirom na kriterije koje je Sud razvio u točkama 29. i dalje presude od 24. studenoga 2011., ASNEF i FECEMD (C‑468/10 i C‑469/10, EU:C:2011:777).

               30

               U tim je okolnostima Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 2. točku (a) Direktive 95/46/EZ tumačiti na način da IP adresa koju pružatelj usluga [internetskih medija] pohranjuje prilikom pristupa na svoju internetsku stranicu za njega već tada predstavlja osobni podatak ako treća osoba (ovdje: pružatelj pristupa) raspolaže dodatnim informacijama potrebnima za identifikaciju osobe na koju se one odnose?

                        2.

                        Protivi li se članku 7. točki (f) [te direktive] odredba nacionalnog prava prema kojoj pružatelj usluga [internetskih medija] može prikupljati i koristiti osobne podatke korisnika bez njegove dozvole samo u dijelu u kojem je to potrebno kako bi omogućio i obračunao konkretno korištenje internetskih medija dotičnog korisnika i prema kojem svrha osiguravanja općeg funkcioniranja internetskog medija ne može opravdati korištenje podataka nakon završetka sesije [posjeta] u tijeku?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               31

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 2. točku (a) Direktive 95/46 tumačiti na način da dinamična IP adresa koju pohrani pružatelj usluga informatičkih medija prilikom posjeta osobe internetskoj stranici koju taj pružatelj čini dostupnom javnosti predstavlja, u odnosu na tog pružatelja, osobni podatak u smislu te odredbe, ako jedino treća osoba, u ovom slučaju pružatelj internetskog pristupa te osobe, raspolaže dodatnim informacijama potrebnima za njezinu identifikaciju.

               32

               U skladu s tom odredbom, „osobni podaci” znači „bilo koji podaci koji se odnose na utvrđenu fizičku osobu ili fizičku osobu koju se može utvrditi (‚osoba čiji se podaci obrađuju')”. U skladu s tom odredbom, osoba koja se može utvrditi je osoba čiji je identitet moguće utvrditi, izravno ili neizravno, a posebno navođenjem identifikacijskog broja ili jednog ili više činitelja značajnih za njezin fizički, fiziološki, mentalni, gospodarski, kulturni ili socijalni identitet.

               33

               Uvodno valja navesti da je u točki 51. presude od 24. studenoga 2011., Scarlet Extended (C‑70/10, EU:C:2011:771), koja se odnosila, među ostalim, na tumačenje iste direktive, Sud u biti smatrao da su IP adrese korisnika interneta zaštićeni osobni podaci jer omogućuju preciznu identifikaciju tih korisnika.

               34

               Međutim, ta se tvrdnja Suda odnosila na slučaj u kojem prikupljanje i identifikaciju IP adresa korisnika interneta provode pružatelji internetskog pristupa.

               35

               Ipak, u ovom slučaju prvo pitanje odnosi se na slučaj u kojem je pružatelj usluga internetskih medija, tj. Savezna Republika Njemačka, taj koji pohranjuje IP adrese korisnika internetske stranice koju taj pružatelj usluga čini dostupnom javnosti a da ne raspolaže dodatnim informacijama potrebnima za identifikaciju tih korisnika.

               36

               Nadalje, nije sporno da su IP adrese na koje upućuje sud koji je uputio zahtjev „dinamične” IP adrese, tj. privremene adrese koje se dodjeljuju prilikom svakog povezivanja na internet i zamjenjuju prilikom kasnijih povezivanja, a ne „statične” IP adrese, koje su nepromjenjive i koje omogućuju trajnu identifikaciju uređaja povezanog na mrežu.

               37

               Prvo pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev stoga se temelji na premisi prema kojoj, s jedne strane, podaci koji se sastoje od dinamične IP adrese te datuma i vremena sesije posjeta internetskoj stranici s te IP adrese, koje pohranjuje pružatelj usluga internetskih medija, same po sebi tom pružatelju ne daju mogućnost identifikacije korisnika koji je posjetio tu internetsku stranicu tijekom te sesije i, s druge strane, pružatelj internetskog pristupa raspolaže dodatnim informacijama koje, ako se povežu s tom IP adresom, omogućuju identifikaciju tog korisnika.

               38

               U tom smislu najprije valja navesti da nije sporno da dinamična IP adresa nije informacija koja se odnosi na „utvrđenu fizičku osobu” jer takva adresa ne otkriva izravno identitet fizičke osobe koja je vlasnik računala s kojega je obavljen posjet internetskoj stranici ni identitet druge osobe koja bi se mogla koristiti tim računalom.

               39

               Nadalje, kako bi se utvrdilo je li dinamična IP adresa, u slučaju navedenom u točki 37. ove presude, osobni podatak u smislu članka 2. točke (a) Direktive 96/45 u odnosu na pružatelja usluga internetskih medija, valja provjeriti može li se takva IP adresa, koju pohranjuje taj pružatelj, kvalificirati kao informacija koja se odnosi na „fizičku osobu koju se može utvrditi”, ako dodatne informacije potrebne za identifikaciju korisnika internetske stranice koju taj pružatelj usluga čini dostupnom javnosti posjeduje pružatelj internetskog pristupa tog korisnika.

               40

               U tom smislu iz teksta članka 2. točke (a) Direktive 96/45 proizlazi da je osoba koju se može utvrditi ona čiji je identitet moguće utvrditi ne samo izravno nego i neizravno.

               41

               Upotrebna pojma „neizravno” od strane zakonodavca Unije ima za cilj istaknuti da za kvalifikaciju informacije kao osobnog podatka nije potrebno da ta informacija sama po sebi omogućuje identifikaciju osobe o kojoj je riječ.

               42

               Nadalje, uvodna izjava 26. Direktive 96/45 navodi da je, kako bi se utvrdilo može li se osobu utvrditi, potrebno uzeti u obzir sva sredstva koja nadzornik ili bilo koja druga osoba može opravdano koristiti da utvrdi navedenu osobu.

               43

               Budući da ta uvodna izjava spominje sredstva koja nadzornik ili „bilo koja druga osoba” može opravdano koristiti, njezin tekst upućuje na to da, kako bi se podatak mogao kvalificirati kao „osobni podatak” u smislu članka 2. točke (a) te direktive, nije potrebno da se sve informacije koje omogućuju identifikaciju osobe o kojoj je riječ moraju nalaziti u posjedu samo jedne osobe.

               44

               Činjenica da dodatne informacije potrebne za identifikaciju korisnika internetske stranice ne posjeduje pružatelj usluga internetskih medija, nego pružatelj internetskog pristupa tog korisnika, nije stoga takva da isključuje da su dinamične IP adrese koje pohranjuje pružatelj usluga internetskih medija za njega osobni podaci u smislu članka 2. točke (a) Direktive 96/45.

               45

               Ipak, valja utvrditi je li mogućnost povezivanja dinamične IP adrese s tim dodatnim informacijama koje posjeduje taj pružatelj internetskog pristupa sredstvo koje se može opravdano koristiti za utvrđivanje navedene osobe.

               46

               Kao što je to u biti naveo nezavisni odvjetnik u točki 68. svojeg mišljenja, to nije slučaj ako je identifikacija osobe o kojoj je riječ zabranjena zakonom ili neostvariva u praksi, primjerice, zbog toga što bi značila nerazmjerne napore u pogledu vremena, troškova i rada, tako da se rizik identifikacije u stvarnosti čini neznatnim.

               47

               Međutim, iako sud koji je uputio zahtjev u svojoj odluci kojom se upućuje prethodno pitanje pojašnjava da njemačko pravo ne dopušta pružatelju internetskog pristupa da pružatelju usluga internetskih medija izravno proslijedi dodatne informacije potrebne za identifikaciju osobe o kojoj je riječ, ipak se čini, ne dovodeći u pitanje provjere koje treba u tom smislu provesti taj sud, da postoje pravni putevi koji pružatelju usluga internetskih medija omogućuju da se obrati, osobito u slučaju kibernetskih napada, nadležnom tijelu kako bi ono poduzelo potrebne korake za dobivanje tih informacija od pružatelja internetskog pristupa i za pokretanje kaznenih postupaka.

               48

               Stoga se čini da pružatelj usluga internetskih medija raspolaže sredstvima koja se mogu opravdano koristiti za utvrđivanje, uz pomoć drugih osoba, tj. nadležnog tijela i pružatelja internetskog pristupa, identiteta navedene osobe na temelju pohranjenih IP adresa.

               49

               S obzirom na sve prethodno navedeno, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 2. točku (a) Direktive 95/46 treba tumačiti na način da dinamična IP adresa koju pohrani pružatelj usluga informatičkih medija prilikom posjeta osobe internetskoj stranici koju taj pružatelj čini dostupnom javnosti predstavlja, u odnosu na tog pružatelja, osobni podatak u smislu te odredbe, ako raspolaže pravnim sredstvima koji mu omogućuju identifikaciju navedene osobe pomoću dodatnih informacija kojima raspolaže pružatelj internetskog pristupa te osobe.

         Drugo pitanje

               50

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 7. točku (f) Direktive 96/45 tumačiti na način da mu se protivi propis države članice prema kojem pružatelj usluga internetskih medija može prikupljati i koristiti osobne podatke korisnika tih usluga bez njegove dozvole samo u dijelu u kojem su to prikupljanje i to korištenje potrebni kako bi omogućio i obračunao konkretno korištenje tih usluga od tog korisnika a da cilj osiguranja općeg funkcioniranja tih usluga ne može opravdati korištenje tim podacima nakon sesije njegova posjeta.

               51

               Prije odgovora na to pitanje valja utvrditi nije li obrada osobnih podataka u glavnom postupku, tj. dinamičnih IP adresa korisnika određenih internetskih stranica njemačkih saveznih službi, isključena iz područja primjene Direktive 96/45 na temelju njezina članka 3. stavka 2. prve alineje, u skladu s kojim se ta direktiva ne primjenjuje na postupke obrade koji se odnose na, među ostalim, aktivnosti države u području kaznenog prava.

               52

               U tom smislu valja podsjetiti na to da su aktivnosti koje ta odredba spominje kao primjere u svakom slučaju aktivnosti države i državnih tijela, koje ne ulaze u područje aktivnosti pojedinaca (vidjeti presude od 6. studenoga 2003., Lindqvist, C‑101/01, EU:C:2003:596, t. 43. i od 16. prosinca 2008., Satakunnan Markkinapörssi i Satamedia, C‑73/07, EU:C:2008:727, t. 41.).

               53

               Međutim, u glavnom se postupku, ne dovodeći u pitanje provjere koje u tom smislu treba provesti sud koji je uputio zahtjev, čini da njemačke savezne službe, koje pružaju usluge internetskih medija i koje su odgovorne za postupanje s dinamičnim IP adresama, djeluju, unatoč svojem svojstvu javnih tijela, u svojstvu pojedinaca i izvan okvira aktivnosti države u području kaznenog prava.

               54

               Stoga valja utvrditi je li propis države članice, poput onoga iz glavnog postupka, u skladu s člankom 7. točkom (f) Direktive 96/45.

               55

               U tu svrhu valja podsjetiti na to da nacionalni propis u glavnom postupku, tumačen usko na način kako to čini sud koji je uputio zahtjev, dopušta prikupljanje i korištenje osobnih podataka korisnika tih usluga bez njegove suglasnosti isključivo kada je to potrebno radi ponude i obračuna konkretne usluge tom korisniku a da se korištenje tih podataka nakon završetka svake sesije posjeta pritom ne može opravdati svrhom osiguranja funkcioniranja usluge.

               56

               U skladu s člankom 7. točkom (f) Direktive 96/45, obrada osobnih podataka zakonita je ako „je obrada potrebna u svrhe zakonitog interesa koji ima nadzornik ili treća stranka ili stranke kojima se podaci otkrivaju, osim kada su ti podaci podređeni interesu za temeljna prava i slobode osobe čiji se podaci obrađuju koja zahtijeva zaštitu na temelju članka 1. stavka 1.” te direktive.

               57

               Valja podsjetiti na to da je Sud presudio da članak 7. te direktive predviđa iscrpan i taksativan popis slučajeva u kojima se obrada osobnih podataka može smatrati zakonitom te da države članice ne mogu ni dodati nova načela tom članku u pogledu legitimacije obrade osobnih podataka ni predvidjeti dodatne zahtjeve koji bi značili izmjenu dosega nekog od šest načela predviđenih u tom članku (vidjeti u tom smislu presudu od 24. studenoga 2011., ASNEF i FECEMD, C‑468/10 i C‑469/10, EU:C:2011:777, t. 30. i 32.).

               58

               Iako članak 5. Direktive 96/45, doduše, dopušta državama članicama da, u granicama poglavlja II. te direktive i, prema tome, njezina članka 7., podrobnije utvrde uvjete pod kojima je obrada osobnih podataka zakonita, margina prosudbe kojom u skladu s tim člankom 5. raspolažu države članice može se koristiti samo u skladu s ciljem koji postavlja ta direktiva, tj. održavanja ravnoteže između slobodnog kretanja osobnih podataka i zaštite privatnog života. Države članice ne mogu uvesti, u skladu s člankom 5. te direktive, neka druga načela u pogledu legitimacije obrade osobnih podataka koja nisu ona navedena u njezinu članku 7. ni izmijeniti, dodatnim zahtjevima, doseg šest načela predviđenih u članku 7. (vidjeti u tom smislu presudu od 24. studenoga 2011., ASNEF i FECEMD, C‑468/10 i C‑469/10, EU:C:2011:777, t. 33., 34. i 36.).

               59

               U ovom slučaju razvidno je da bi članak 15. TMG‑a, ako bi se tumačio usko, kako je spomenuto u točki 55. ove presude, imao uži doseg od dosega načela predviđenog člankom 7. točkom (f) Direktive 96/45.

               60

               Naime, iako članak 7. točka (f) te direktive općenito navodi „svrhe zakonitog interesa kojeg ima nadzornik ili treća stranka ili stranke kojima se podaci otkrivaju”, članak 15. TMG‑a pružatelju usluga dopušta prikupljanje i korištenje osobnih podataka korisnika samo u dijelu u kojem je to potrebno kako bi se omogućilo i obračunalo konkretno korištenje elektroničkim medijima. Članak 15. TMG‑a stoga se općenito protivi pohranjivanju, nakon sesije posjeta internetskim medijima, osobnih podataka radi osiguranja korištenja tim medijima. Međutim, njemačke savezne službe koje pružaju usluge internetskih medija mogle bi također imati zakoniti interes za jamčenje, nakon svakog konkretnog korištenja njihovim internetskim stranicama dostupnima javnosti, nastavka funkcioniranja tih stranica.

               61

               Kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točkama 100. i 101. svojeg mišljenja, takav nacionalni propis ne ograničava se na to da samo precizira, u skladu s člankom 5. Direktive 96/45, pojam „zakoniti interes” iz članka 7. točke (f) te direktive.

               62

               U tom smislu također valja podsjetiti na to da se članak 7. točka (f) te direktive protivi tomu da država članica kategorički i općenito isključi mogućnost obrade za određene kategorije osobnih podataka bez omogućavanja odvagivanja suprotstavljenih prava i interesa o kojima je riječ u konkretnom slučaju. Država članica stoga ne može za te kategorije definitivno propisati rezultat odvagivanja suprotstavljenih prava i interesa bez omogućivanja različitog rezultata ovisno o pojedinim okolnostima konkretnog slučaja (vidjeti u tom smislu presudu od 24. studenoga 2011., ASNEF i FECEMD, C‑468/10 i C‑469/10, EU:C:2011:777, t. 47. i 48.).

               63

               Međutim, propis poput onoga u glavnom postupku sužava, u pogledu obrade osobnih podataka korisnika stranica internetskih medija, doseg načela predviđenog člankom 7. točkom (f) Direktive 96/45 isključujući mogućnost da cilj osiguranja općeg funkcioniranja tog internetskog medija bude predmet odvagivanja s interesom ili temeljnim pravima i slobodama tog korisnika koji uživaju zaštitu u skladu s člankom 1. stavkom 1. te direktive.

               64

               Iz svega prethodno navedenog proizlazi da na drugo pitanje valja odgovoriti tako da članak 7. točku (f) Direktive 96/45 treba tumačiti na način da mu se protivi propis države članice prema kojem pružatelj usluga internetskih medija može prikupljati i koristiti osobne podatke korisnika tih usluga bez njegove dozvole samo u dijelu u kojem su to prikupljanje i to korištenje potrebni kako bi omogućio i obračunao konkretno korištenje tih usluga od tog korisnika a da cilj osiguranja općeg funkcioniranja tih usluga ne može opravdati korištenje tim podacima nakon sesije njegova posjeta.

         Troškovi

               65

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 2. točku (a) Direktive 95/46/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 24. listopada 1995. o zaštiti pojedinaca u vezi s obradom osobnih podataka i o slobodnom protoku takvih podataka treba tumačiti na način da dinamična IP adresa koju pohrani pružatelj usluga informatičkih medija prilikom posjeta osobe internetskoj stranici koju taj pružatelj čini dostupnom javnosti predstavlja, u odnosu na tog pružatelja, osobni podatak u smislu te odredbe, ako raspolaže pravnim sredstvima koji mu omogućuju identifikaciju navedene osobe pomoću dodatnih informacija kojima raspolaže pružatelj internetskog pristupa te osobe.

                           2.

                           Članak 7. točku (f) Direktive 96/45 treba tumačiti na način da mu se protivi propis države članice prema kojem pružatelj usluga internetskih medija može prikupljati i koristiti osobne podatke korisnika tih usluga bez njegove dozvole samo u dijelu u kojem su to prikupljanje i to korištenje potrebni kako bi omogućio i obračunao konkretno korištenje tih usluga od tog korisnika a da cilj osiguranja općeg funkcioniranja tih usluga ne može opravdati korištenje tim podacima nakon sesije njegova posjeta.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Suda od 23. travnja 2002. # Boehringer Ingelheim KG, Boehringer Ingelheim Pharma KG, Glaxo Group Ltd, The Wellcome Foundation Ltd, SmithKline Beecham plc, Beecham Group plc, SmithKline & French Laboratories Ltd i Eli Lilly and Co. protiv Swingward Ltd i Dowelhurst Ltd. # Zahtjev za prethodnu odluku: High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division - Ujedinjena Kraljevina. # Direktiva 89/104/EEZ. # Predmet C-143/00.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 21. svibnja 2015.#Urb Rulmenti Suceava SA protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Predmet T-635/14.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 2012. rujan 05.#Europski parlament protiv Vijeće Europske unije.#Predmet C-355/10.


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 29. listopada 2015.#BBVA SA protiv Pedro Peñalva López i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Juzgado de Primera Instancia n° 4 de Martorell.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 93/13/EEZ – Ugovor o hipotekarnom kreditu – Nepoštene odredbe – Postupak ovrhe – Opozicijski zahtjev – Prekluzivni rok.#Predmet C-8/14.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      29. listopada 2015. (
            *
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Direktiva 93/13/EEZ — Ugovor o hipotekarnom kreditu — Nepoštene odredbe — Postupak ovrhe — Opozicijski zahtjev — Prekluzivni rok“
      U predmetu C‑8/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Juzgado de Primera Instancia no 4 de Martorell (Prvostupanjski sud br. 4 u Martorellu, Španjolska), odlukom od 28. listopada 2013., koju je Sud zaprimio 10. siječnja 2014., u postupku

         BBVA SA, ranije Unnim Banc SA,
      protiv

         Pedra Peñalve Lópeza,

         Clare López Durán,

         Diega Fernándeza Gabarra,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: A. Tizzano, potpredsjednik Suda u svojstvu predsjednika prvog vijeća, F. Biltgen, A. Borg Barthet, E. Levits (izvjestitelj) i S. Rodin, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: M. Ferreira,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 11. veljače 2015.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za BBVA SA, ranije Unnim Banc SA, J. Rodríguez Cárcamo i B. García Gómez, abogados,

               —

               za P. Peñalvu Lópeza i C. López Durán te D. Fernándeza Gabarru, M. Alemany Canals, A. Martínez Hiruela, T. Moreno i A. Davalos, abogados,

               —

               za španjolsku vladu, M. J. García‑Valdecasas Dorrego, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, J. Baquero Cruz i M. van Beek, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 13. svibnja 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 6. i 7. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima (SL L 95, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 8., str. 260.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društva BBVA SA, ranije Unnim Banc SA (u daljnjem tekstu: BBVA), s jedne strane, te D. Fernándeza Gabarre, P. Peñalve Lópeza i C. López Durán, u vezi s njihovim protivljenjem ovrsi na temelju hipoteke na parkirališnom mjestu i predaji stvari.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članak 6. stavak 1. Direktive 93/13 određuje:
               „Države članice utvrđuju da u ugovoru koji je prodavatelj robe ili pružatelj usluge sklopio s potrošačem prema nacionalnom pravu nepoštene odredbe nisu obvezujuće za potrošača, a da ugovor u tim uvjetima i dalje obvezuje stranke ako je u stanju nastaviti važiti i bez tih nepoštenih odredaba.“

               4

               Članak 7. stavak 1. navedene direktive glasi kako slijedi:
               „U interesu potrošača i tržišnih konkurenata države članice osiguravaju da postoje primjerena i djelotvorna sredstva za sprečavanje stalnog korištenja nepoštenih odredaba u ugovorima koji prodavatelji robe i pružatelji usluga sklapaju s potrošačima.“

         Španjolsko pravo

               5

               Zakonom 1/2013 o mjerama za povećanje zaštite hipotekarnih dužnika, restrukturiranju duga i socijalnoj najamnini (Ley 1/2013, de medidas para reforzar la protección a los deudores hipotecarios, reestructuración de deuda y alquiler social) od 14. svibnja 2013. (BOE br. 116 od 15. svibnja 2013., str. 36373.) izmijenjen je Zakonik o građanskom postupku (Ley de enjuiciamiento civil) od 7. siječnja 2000. (BOE br. 7 od 8. siječnja 2000., str. 575.), a sam taj zakon izmijenjen je Dekretom‑zakonom 7/2013 o hitnim poreznim i proračunskim mjerama kao i mjerama za poticanje istraživanja, razvoja i inovacija (decreto‑ley 7/2013, de medidas urgentes de naturaleza tributaria, presupuestarias y de fomento de la investigación, el desarrollo y la innovación) od 28. lipnja 2013. (BOE br. 155 od 29. lipnja 2013., str. 48767., u daljnjem tekstu: Zakonik o građanskom postupku).

               6

               Četvrta prijelazna odredba Zakona 1/2013 (u daljnjem tekstu: sporna prijelazna odredba) tiče se ovršnih postupaka koji su pokrenuti prije stupanja na snagu Zakona 1/2013 i koji još nisu zaključeni. Ta odredba glasi:

                        „1.

                        Izmjene [Zakonika o građanskom postupku] u skladu s ovim Zakonom primjenjuju se na ovršne postupke koji su u tijeku na dan njegova stupanja na snagu i isključivo u pogledu ovršnih radnji koje još treba poduzeti.

                        2.

                        U svakom slučaju, u ovršnim postupcima koji su u tijeku na dan stupanja na snagu ovog Zakona i u kojima je istekao rok od deset dana za protivljenje ovrsi predviđen člankom 556. stavkom 1. [Zakonika o građanskom postupku] ovršenicima stoji na raspolaganju prekluzivni rok od mjesec dana za protivljenje ovrsi podnošenjem izvanredne žalbe koja se temelji na novim razlozima nedopuštenosti ovrhe koji su predviđeni u članku 557. stavku 1. točki 7. i članku 695. stavku 1. točki 4. [Zakonika o građanskom postupku].

                  Prekluzivni rok od mjesec dana računa se počevši od dana nakon dana stupanja na snagu ovog Zakona, a podnošenjem izvanredne žalbe stranaka postupak se prekida do konačne odluke o nedopuštenosti ovrhe u skladu s člankom 558. i člancima koji slijede kao i člankom 695. [Zakonika o građanskom postupku].
               Ova prijelazna odredba primjenjuje se na sve ovršne postupke kod kojih još nije došlo do oduzimanja posjeda nekretnine u korist kupca u skladu s člankom 675. [Zakonika o građanskom postupku].

                        3.

                        Isto tako, u ovršnim postupcima koji su u tijeku i u kojima je na dan stupanja na snagu ovog zakona već počeo teći rok od deset dana previđen člankom 556. stavkom 1. [Zakonika o građanskom postupku] ovršenicima također stoji na raspolaganju prekluzivni rok od mjesec dana iz prethodnog stavka za protivljenje ovrsi na temelju bilo kojeg razloga nedopuštenosti ovrhe iz članaka 557. i 695. [Zakonika o građanskom postupku].

                        4.

                        Objavom ove odredbe smatra se da je izvršena potpuna i uredna dostava od koje počinju teći rokovi predviđeni u stavcima 2. i 3. ovoga članka te u tom smislu uopće nije potrebno donositi posebnu odluku.“

               7

               Članak 556. stavak 1. Zakonika o građanskom postupku glasi:
               „Ako je ovršna isprava kondemnatorna sudska ili arbitražna odluka ili nagodba na temelju mirenja, ovršenik se može u roku od deset dana od dostave rješenja o ovrsi usprotiviti ovrsi podneskom u kojem tvrdi da je platio ili ispunio nalog iz izreke presude, arbitražnog pravorijeka ili nagodbe, o čemu mora priložiti pisani dokaz.
               Također se može pozvati na to da je protekao rok u kojem se po zakonu može tražiti ovrha kao i na sporazume i nagodbe sklopljene radi izbjegavanja ovrhe, pod uvjetom da su ti sporazumi i nagodbe sastavljeni u obliku javnobilježničkog akta.“

               8

               Prema članku 557. Zakonika o građanskom postupku, koji se odnosi na protivljenje ovrsi na temelju ostalih ovršnih isprava koje nemaju svojstvo sudske ili arbitražne odluke:
               „1.   Ako se odredi ovrha na temelju isprava iz članka 517. stavka 2. točaka 4., 5., 6. i 7. kao i na temelju ostalih isprava sa snagom ovršnosti iz članka 517. stavka 2. točke 9., ovršenik se može usprotiviti ovrsi u rokovima i u oblicima koji su predviđeni prethodnim člankom samo ako ističe jedan od sljedećih razloga:
               [...]

                        7°

                        Isprava sadržava nepoštene odredbe.

                  2.   Ako se ovršenik usprotivio ovrsi na temelju prethodnog stavka, tajnik suda mjerom upravljanja postupkom određuje prekid ovrhe.“

               9

               Članak 695. stavak 1. točka 4. i stavak 2. Zakonika o građanskom postupku glase:
               „1.   U postupcima iz ovog poglavlja ovršenikovo protivljenje ovrsi prihvaća se samo ako je osnovan jedan od sljedećih razloga:
               [...]

                        (4)

                        nepoštenost ugovorne odredbe na kojoj se temelji ovrha ili na osnovi koje se mogao utvrditi dospjeli iznos tražbine.

                  2.   U slučaju protivljenja ovrsi u skladu s prethodnim stavkom, tajnik suda određuje prekid ovrhe i poziva stranke da pristupe sudu koji je donio rješenje o ovrsi. Poziv mora biti upućen najmanje petnaest dana prije održavanja dotične rasprave. Na toj raspravi sud saslušava stranke, ispituje dostavljene dokumente i drugog dana donosi odgovarajuću odluku u obliku rješenja.“

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               10

               Prije stupanja na snagu Zakona 1/2013 15. svibnja 2013., BBVA je pokrenuo ovrhu na temelju hipoteke protiv D. Fernándeza Gabarre, P. Peñalve Lópeza i C. López Durán. Tog dana navedeni postupak još nije bio zaključen. Iz spisa koji je podnesen Sudu proizlazi da se ovrha odnosi na jedno parkirališno mjesto i predaju stvari.

               11

               Nakon što je 17. lipnja 2013. istekao rok od mjesec dana za podnošenje izvanredne žalbe protiv ovrhe na temelju hipoteke, predviđen spornom prijelaznom odredbom, ovršenici u glavnom postupku tvrdili su pred nacionalnim sudom da je prekluzivni rok utvrđen tom odredbom protivan Direktivi 93/13.

               12

               Naime, s jedne strane, prekluzivni rok od mjesec dana za isticanje nepoštenosti odredbi u ovršnoj ispravi ne samo da nije bio dovoljan sudovima, koji po službenoj dužnosti moraju provjeriti sadržaj ugovora o zajmu ili hipotekarnom kreditu u pogledu kojeg se vodi ovrha, nego a fortiori ni potrošačima, koji se moraju pozvati na moguću nepoštenost odredbi u tim ugovorima.

               13

               S druge strane, ovršenici u glavnom postupku tvrde da je, s obzirom na to da je prema stavku 4. sporne prijelazne odredbe prekluzivni rok od mjesec dana počeo teći od dostave objavom zakona u službenom listu, a ne pojedinačnom dostavom, potrošačima bio znatno otežan pristup pravosuđu, čak i ako su imali pravne zastupnike.

               14

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da mu je radi donošenja odluke u predmetu koji se pred njim vodi nužna odluka Suda u pogledu toga kako pomiriti načelo prekluzivnosti postupovnih rokova, koje je usko povezano s načelom pravne sigurnosti, i zaštitu potrošača, koja ne zastarijeva i zahtijeva da se nepoštena odredba po službenoj dužnosti utvrdi ništetnom i izuzme iz ugovora, kako je predviđeno Direktivom 93/13 i sukladno tumačenju Suda u nedavnoj sudskoj praksi.

               15

               U tim je okolnostima Juzgado de Primera Instancia no 4 de Martorell (Prvostupanjski sud br. 4 u Martorellu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li smatrati da je rok od mjesec dana, određen četvrtom prijelaznom odredbom Zakona 1/2013 o mjerama za povećanje zaštite hipotekarnih dužnika, restrukturiranju duga i socijalnoj najamnini, protivan člancima 6. i 7. Direktive 93/13?“

         O prethodnom pitanju

               16

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članke 6. i 7. Direktive 93/13 tumačiti na način da se protive nacionalnoj prijelaznoj odredbi poput sporne prijelazne odredbe, koja u odnosu na potrošače protiv kojih je pokrenuta ovrha na temelju hipoteke prije dana stupanja na snagu zakona u kojem se nalazi ta odredba, a koja nije bila zaključena na taj dan, za protivljenje ovrsi, osobito zbog navodne nepoštenosti ugovornih odredbi, propisuje prekluzivni rok od mjesec dana računajući od prvog dana nakon dana objave tog zakona.

               17

               Kako bi se odgovorilo na to pitanje, na samom početku valja podsjetiti da prema ustaljenoj sudskoj praksi sustav zaštite koji provodi Direktiva 93/13 počiva na ideji da se potrošač nalazi u slabijem položaju u odnosu na prodavatelja ili pružatelja što se tiče pregovaračke snage i razine informacija (presude Aziz, C‑415/11, EU:C:2013:164, t. 44. kao i Sánchez Morcillo i Abril García, C‑169/14, EU:C:2014:2099, t. 22.).

               18

               S obzirom na takav slabiji položaj, članak 6. stavak 1. Direktive 93/13 propisuje da nepoštene odredbe nisu obvezujuće za potrošača. Radi se o odredbi s obvezujućim učinkom kojoj je cilj zamijeniti formalnu ravnotežu koju ugovor uspostavlja između prava i obveza suugovaratelja stvarnom ravnotežom koja će ponovno uspostaviti jednakost između potonjih (presuda Banco Español de Crédito, C‑618/10, EU:C:2012:349, t. 40. i navedena sudska praksa).

               19

               Osim toga, s obzirom na narav i važnost javnog interesa zaštite potrošača, koji se nalaze u slabijem položaju u odnosu prema poslovnim subjektima, članak 7. stavak 1. navedene direktive obvezuje države članice da propišu odgovarajuća i djelotvorna sredstva za sprečavanje daljnje primjene nepoštenih odredaba u ugovorima koje poslovni subjekti sklapaju s potrošačima (presude Banco Español de Crédito, C‑618/10, EU:C:2012:349, t. 68.; Kásler i Káslerné Rábai, C‑26/13, EU:C:2014:282, t. 78. kao i Unicaja Banco i Caixabank, C‑482/13, C‑484/13, C‑485/13 i C‑487/13, EU:C:2015:21, t. 30.).

               20

               Stoga je Sud naglasio da su nacionalni ovršni postupci, poput postupaka na temelju hipoteke, podvrgnuti zahtjevima koje je uvela sudska praksa Suda u svrhu djelotvorne zaštite potrošača (presuda Sánchez Morcillo i Abril García, C‑169/14, EU:C:2014:2099, t. 25.).

               21

               Kako bi se uzela u obzir ta sudska praksa, a osobito nakon donošenja presude Aziz (C‑415/11, EU:C:2013:164), Zakon 1/2013 izmijenio je, među ostalim, članke Zakonika o građanskom postupku koji se odnose na postupak ovrhe na imovini pod hipotekom. Zato u postupcima koji su pokrenuti nakon stupanja na snagu Zakona 1/2013 ovršenikovo protivljenje ovrsi na temelju nepoštenosti ugovorne odredbe istaknuto u redovnom roku od deset dana od dana dostave rješenja o ovrsi sada omogućuje prekid ovršnog postupka na temelju hipoteke do donošenja konačne odluke o nedopuštenosti ovrhe.

               22

               U sklopu te reforme zakonodavstva, spornim prijelaznim odredbama željelo se obuhvatiti postupke koji su u tijeku na dan stupanja na snagu Zakona 1/2013 u kojima je rok za protivljenje ovrsi počeo teći ili je već istekao. Kako je to nezavisni odvjetnik naglasio u točki 34. svojeg mišljenja, unatoč činjenici da presude Suda imaju učinak ex tunc, to jest od dana stupanja na snagu tumačene odredbe, španjolski zakonodavac smatrao je nužnim uvesti prijelazni rok kako bi i potrošačima protiv kojih su u tijeku ovršni postupci omogućio da s učinkom na te postupke i u roku koji će propisati podnesu izvanrednu žalbu na temelju, među ostalim, činjenice nepoštenosti odredbi.

               23

               Valja ocijeniti protivi li se i, prema potrebi, u kojem dijelu Direktiva 93/13, kako ju je Sud protumačio u svojoj sudskoj praksi, a osobito počevši od presude Aziz (C‑415/11, EU:C:2013:164), prijelaznom roku koji je španjolski zakonodavac propisao Zakonom 1/2013.

               24

               U tom pogledu valjda utvrditi da, svakako, u nedostatku usklađivanja nacionalnih mehanizama ovrhe, načini određivanja roka za prigovor koji su dopušteni u okviru postupka ovrhe na temelju hipoteke potpadaju pod unutarnji pravni poredak država članica na temelju načela procesne autonomije potonjih. Međutim, Sud je naglasio da ti načini moraju ispunjavati dvostruki kriterij: da nisu nepovoljniji od onih koji uređuju slične situacije podvrgnute nacionalnom pravu (načelo ekvivalentnosti) i da ne čine nemogućim u praksi ili iznimno teškim vršenje prava dodijeljenih potrošačima pravom Unije (načelo učinkovitosti) (presude Aziz, C‑415/11, EU:C:2013:164, t. 50. i Barclays Bank, C‑280/13, EU:C:2014:279, t. 37.).

               25

               Kada je riječ, s jedne strane, o načelu ekvivalentnosti, valja istaknuti da Sud ne raspolaže nijednim elementom koji bi potaknuo sumnju u pogledu usklađenosti sporne prijelazne odredbe s tim načelom.

               26

               S druge strane, što se tiče načela djelotvornosti, Sud je već presudio da se svaki slučaj u kojem se postavlja pitanje čini li nacionalna postupovna odredba nemogućom ili pretjerano teškom primjenu prava Unije mora analizirati uzimajući u obzir mjesto te odredbe u cjelokupnom postupku, njegovo odvijanje i osobitosti pred različitim nacionalnim sudovima. U toj perspektivi valja uzeti u obzir načela koja su temelj nacionalnog pravosudnog sustava, kao što je zaštita prava obrane te načelo pravne sigurnosti i dobrog odvijanja postupka (presuda Sánchez Morcillo i Abril García, C‑169/14, EU:C:2014:2099, t. 34. i navedena sudska praksa).

               27

               Ove elemente koji se spominju u navedenoj sudskoj praksi treba uzeti u obzir pri analiziranju značajki koje ima dotični rok u glavnom postupku. Stoga, kako je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 45. svojeg mišljenja, ta se analiza mora odnositi na dvije stvari, i to: trajanje prekluzivnog roka koji je utvrdio zakonodavac i odabrani način početka tog roka.

               28

               Što se tiče, kao prvo, trajanja roka, valja istaknuti da je određivanje razumnih prekluzivnih rokova za pokretanje postupaka u interesu pravne sigurnosti usklađeno s pravom Unije. Naime, takvi rokovi nisu takve naravi da u praksi onemogućavaju ili pretjerano otežavaju korištenje prava koja priznaje pravni poredak Unije (presuda Asturcom Telecomunicaciones, C‑40/08, EU:C:2009:615, t. 41. i navedena sudska praksa).

               29

               Sud je također utvrdio da propisani rok mora biti stvarno dovoljan za pripremu i izradu djelotvornog pravnog lijeka (vidjeti u tom smislu presudu Samba Diouf, C‑69/10, EU:C:2011:524, t. 66.).

               30

               U konkretnom slučaju valja utvrditi da je rok od mjesec dana iznimno propisan prijelaznom odredbom kako bi se potrošačima koji su ovršenici u ovršnom postupku koji je u tijeku i u kojem je redovni rok od deset dana za protivljenje ovrsi već počeo teći ili je već istekao dala mogućnost da u istom postupku istaknu novi razlog nedopuštenosti ovrhe koji nije bio predviđen u vrijeme podnošenja predmetnog prijedloga sudu.

               31

               Stoga valja zaključiti da se u pogledu prekluzivnog roka od mjesec dana za podnošenje izvanredne žalbe, s obzirom na mjesto sporne prijelazne odredbe u cjelokupnom postupku ovrhe na temelju hipoteke, načelno ne čini da je stvarno nedovoljan za pripremu i izradu djelotvornog pravnog lijeka pa je, prema tome, razuman i proporcionalan u odnosu na predmetna prava i interese.

               32

               Slijedom toga, ne može se smatrati da sporna prijelazna odredba s obzirom na trajanje roka u kojem se potrošač može usprotiviti ovrsi na temelju hipoteke koja je u tijeku na dan stupanja na snagu Zakona 1/2013 krši načelo djelotvornosti.

               33

               Što se tiče, kao drugo, analize značajki predmetnog roka u glavnom postupku s obzirom na odabrani način početka roka, došlo se do sljedećih zaključaka.

               34

               Prije svega, nije sporno da Zakon 1/2013 o mjerama za povećanje zaštite hipotekarnih dužnika, restrukturiranju duga i socijalnoj najamnini, u kojem se nalazi i sporna prijelazna odredba, uspostavlja zakonodavni okvir od općeg učinka. Taj je zakon stupio na snagu danom objave u Boletín Oficial del Estado (BOE).

               35

               S obzirom na cilj povećane zaštite građana u mnogobrojnim slučajevima u vezi s hipotekarnim kreditima, Zakon 1/2013 izričito uključuje slučajeve potrošača protiv kojih je na dan stupanja na snagu tog zakona u tijeku ovrha na njihovoj imovini.

               36

               Međutim, ti su potrošači na dan pokretanja ovršnog postupka protiv njih bili obaviješteni pojedinačnom, osobnom dostavom o tome da se ovrsi mogu usprotiviti u roku od deset dana od dana dostave.

               37

               Unatoč tomu, navedena obavijest prije dana stupanja na snagu Zakona 1/2013 nije sadržavala informacije o pravu potrošača da se usprotive ovrsi pozivanjem na nepoštenost ugovorne odredbe koja služi kao osnova za ovrhu, s obzirom na to da je ta mogućnost unesena u članak 557. stavak 1. točku 7. Zakonika o građanskom postupku tek Zakonom 1/2013.

               38

               U tim okolnostima, osobito s obzirom na načela prava na obranu, pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja, potrošači nisu mogli razumno očekivati da će moći ponovno osporavati dopuštenost ovrhe kada nisu bili obaviješteni na isti način u sklopu postupka kao što je to bio slučaj s prvom obavijesti.

               39

               Slijedom toga, valja istaknuti da sporna prijelazna odredba Zakona 1/2013, zbog toga što prema njoj prekluzivni rok počinje teći u konkretnom slučaju a da potrošači na koje se odnosi nisu osobno obaviješteni o mogućnosti isticanja novog razloga nedopuštenosti ovrhe u okviru ovršnog postupka koji je pokrenut prije stupanja na snagu tog zakona, ne može jamčiti potpuno ostvarenje prava na taj rok, a time i djelotvorno ostvarenje novog prava koje je priznato predmetnom izmjenom zakona.

               40

               Naime, uzimajući u obzir odvijanje, osobitosti i složenost postupka kao i mjerodavnog zakonodavstva, postoji znatna opasnost od toga da će navedeni rok proteći prije nego što potrošači na koje se on odnosi budu u stanju djelotvorno i korisno istaknuti svoja prava putem suda jer, među ostalim, zapravo nisu svjesni ili ne primjećuju točan opseg tih prava (vidjeti u tom smislu presudu Aziz, C‑415/11, EU:C:2013:164, t. 58. i navedenu sudsku praksu).

               41

               Stoga valja zaključiti da sporna prijelazna odredba krši načelo djelotvornosti.

               42

               U svjetlu svih tih razmatranja, na upućeno pitanje valja odgovoriti tako da članke 6. i 7. Direktive 93/13 treba tumačiti na način da se protive nacionalnoj prijelaznoj odredbi poput one u glavnom postupku, koja u odnosu na potrošače protiv kojih je pokrenuta ovrha na temelju hipoteke prije dana stupanja na snagu zakona u kojem se nalazi ta odredba, a koja nije bila zaključena na taj dan, za protivljenje ovrsi zbog navodne nepoštenosti ugovornih odredbi propisuje prekluzivni rok od mjesec dana računajući od prvog dana nakon dana objave tog zakona.

         Troškovi

               43

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                     Članke 6. i 7. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima treba tumačiti na način da se protive nacionalnoj prijelaznoj odredbi poput one u glavnom postupku, koja u odnosu na potrošače protiv kojih je pokrenuta ovrha na temelju hipoteke prije dana stupanja na snagu zakona u kojem se nalazi ta odredba, a koja nije bila zaključena na taj dan, za protivljenje ovrsi zbog navodne nepoštenosti ugovornih odredbi propisuje prekluzivni rok od mjesec dana računajući od prvog dana nakon dana objave tog zakona.

                     Potpisi

            (
            *
         )   Jezik postupka: španjolski