Presuda Općeg suda (žalbeno vijeće) od 31. siječnja 2018.#Valéria Anna Gyarmathy protiv Agencije Europske unije za temeljna prava.#Žalba – Javna služba – Privremeno osoblje – Postupak zapošljavanja – Obavijest o slobodnom radnom mjestu – Odbijanje prijave – Odvijanje postupka odabira – Iskrivljavanje dokaza – Obveza obrazlaganja – Pravilo o podudarnosti između tužbe i žalbe – Nepristranost Službeničkog suda.#Predmet T-196/15 P.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 31. siječnja 2018.#Novartis AG protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak proglašavanja žiga ništavim – Figurativni žig Europske unije koji prikazuje flaster – Apsolutni razlog za odbijanje – Znak koji se sastoji isključivo od oblika proizvoda potrebnog za dobivanje tehničkog rezultata – Članak 7. stavak 1. točka (e) podtočka ii. Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 7. stavak 1. točka (e) podtočka ii. Uredbe (EU)2017/1001).#Predmet T-44/16.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 30. siječnja 2018.#Jean Patou Worldwide Ltd protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije HISPANITAS JOY IS A CHOICE – Raniji verbalni žig Europske unije JOY – Stvarna uporaba ranijeg žiga – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Sličnost znakova – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EU) 2017/1001).#Predmet T-808/16.


title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 6. ožujka 2018.#Slowakische Republik protiv Achmea BV.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bundesgerichtshof.#Zahtjev za prethodnu odluku – Bilateralni ugovor o ulaganju koji su 1991. sklopile Kraljevina Nizozemska i Češka i Slovačka Federativna Republika i koji se i dalje primjenjuje između Kraljevine Nizozemske i Republike Slovačke – Odredba na temelju koje ulagatelj iz jedne ugovorne strane može pokrenuti postupak pred arbitražnim sudom u slučaju spora s drugom ugovornom stranom – Usklađenost s člancima 18., 267. i 344. UFEU-a – Pojam ‚suda’ – Autonomija prava Unije.#Predmet C-284/16.

text:
         PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      6. ožujka 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Bilateralni ugovor o ulaganju koji su 1991. sklopile Kraljevina Nizozemska i Češka i Slovačka Federativna Republika i koji se i dalje primjenjuje između Kraljevine Nizozemske i Republike Slovačke – Odredba na temelju koje ulagatelj iz jedne ugovorne strane može pokrenuti postupak pred arbitražnim sudom u slučaju spora s drugom ugovornom stranom – Usklađenost s člancima 18., 267. i 344. UFEU‑a – Pojam ‚suda’ – Autonomija prava Unije”
      U predmetu C‑284/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud, Njemačka), odlukom od 3. ožujka 2016., koju je Sud zaprimio 23. svibnja 2016., u postupku

         Slowakische Republik

      protiv

         Achmea BV,

      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: K. Lenaerts, predsjednik, A. Tizzano (izvjestitelj), potpredsjednik, M. Ilešič, L. Bay Larsen, T. von Danwitz, J. Malenovský i E. Levits, predsjednici vijeća, E. Juhász, A. Borg Barthet, J.-C. Bonichot, F. Biltgen, K. Jürimäe, C. Lycourgos, M. Vilaras i E. Regan, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: K. Malacek, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 19. lipnja 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Slowakische Republik, M. Burgstaller, solicitor, i K. Pörnbacher, Rechtsanwalt,

               –

               za Achmea BV, M. Leijten, D. Maláčová, H. Bälz i R. Willer, Rechtsanwälte, i A. Marsman, advocaat,

               –

               za njemačku vladu, T. Henze, u svojstvu agenta,

               –

               za češku vladu, M. Smolek, J. Vláčil i M. Hedvábná, u svojstvu agenata,

               –

               za estonsku vladu, K. Kraavi‑Käerdi i N. Grünberg, u svojstvu agenata,

               –

               za vladu Helenske Republike, S. Charitaki, S. Papaioannou i G. Karipsiadis, u svojstvu agenata,

               –

               za španjolsku vladu, S. Centeno Huerta i A. Rubio González, u svojstvu agenata,

               –

               za francusku vladu, D. Colas i D. Segoin, u svojstvu agenata,

               –

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju S. Fiorentina, avvocato dello Stato,

               –

               za ciparsku vladu, E. Symeonidou i E. Zachariadou, u svojstvu agenata,

               –

               za latvijsku vladu, I. Kucina i G. Bambāne, u svojstvu agenata,

               –

               za mađarsku vladu, M. Z. Fehér i G. Koós, u svojstvu agenata,

               –

               za nizozemsku vladu, M. Bulterman i J. Langer, u svojstvu agenata,

               –

               za austrijsku vladu, C. Pesendorfer i M. Klamert, u svojstvu agenata,

               –

               za poljsku vladu, B. Majczyna, L. Bosek, R. Szczęch i M. Cichomska, u svojstvu agenata,

               –

               za rumunjsku vladu, R. H. Radu, u svojstvu agenta, uz asistenciju R. Mangu i E. Gane, consilieri,

               –

               za finsku vladu, S. Hartikainen, u svojstvu agenta,

               –

               za Europsku komisiju, T. Maxian Rusche, J. Baquero Cruz, L. Malferrari i F. Erlbacher, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 19. rujna 2017.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 18., 267. i 344. UFEU‑a.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Slowakische Republik (Slovačka Republika) i društva Achmea BV o arbitražnoj odluci od 7. prosinca 2012. koju je donio arbitražni sud predviđen ugovorom o uzajamnom poticanju i zaštiti ulaganja između Kraljevine Nizozemske i Češke i Slovačke Federativne Republike (u daljnjem tekstu: BIT).

         Pravni okvir

            BIT

               3

               BIT, koji je sklopljen 1991., stupio je na snagu 1. siječnja 1992. U skladu s njegovim člankom 3. stavkom 1., ugovorne strane obvezale su se osigurati pošteno i pravedno postupanje u odnosu na ulaganja ulagatelja druge ugovorne strane kao i to da nepravednim ili diskriminacijskim mjerama neće sprečavati upravljanje, održavanje, korištenje, uživanje ili prodaju tih investicija. U skladu s člankom 4. BIT‑a, svaka ugovorna strana jamči slobodan prijenos plaćanja u pogledu ulaganja, među ostalim, dobiti, kamata i dividendi, bez ograničenja i neopravdanog odgađanja te u slobodno konvertibilnoj valuti.

               4

               Članak 8. tog ugovora propisuje:
               „1.   Svaki spor između jedne ugovorne strane i ulagatelja druge ugovorne strane koji se odnosi na ulaganje tog ulagatelja rješava se, ako je moguće, sporazumno.
               2.   Svaka ugovorna strana ovim ugovorom pristaje na to da se spor u smislu stavka 1. ovog članka uputi arbitražnom sudu ako se nije riješio sporazumno u roku od šest mjeseci nakon dana na koji je jedna od stranaka u sporu zatražila da ga se sporazumno riješi.
               3.   Arbitražni sud iz stavka 2. ovog članka osniva se za svaki pojedinačni slučaj na sljedeći način: svaka stranka u sporu imenuje jednog arbitra te dva tako izabrana arbitra zajedno kao trećeg arbitra biraju državljanina treće zemlje, koji postaje predsjednik suda. Svaka stranka u sporu imenuje svojeg arbitra unutar dva mjeseca od dana na koji je ulagatelj obavijestio drugu ugovornu stranu o svojoj odluci da uputi spor arbitražnom sudu, a predsjednik se imenuje unutar tri mjeseca od istog dana.
               4.   Ako se imenovanje ne obavi unutar gore navedenih rokova, svaka stranka u sporu može pozvati predsjednika Arbitražnog instituta Stockholmske trgovačke komore da obavi potrebna imenovanja. Ako je predsjednik državljanin jedne od ugovornih strana ili ako je spriječen u obavljanju navedene funkcije iz drugih razloga, poziva se potpredsjednik da obavi potrebna imenovanja. Ako je potpredsjednik državljanin jedne od ugovornih strana ili ako je također spriječen u obavljanju navedene funkcije, poziva se najstariji član Arbitražnog instituta koji nema državljanstvo jedne od ugovornih strana da obavi potrebna imenovanja.
               5.   Arbitražni sud utvrđuje vlastita pravila postupka u skladu s arbitražnim pravilima Komisije Ujedinjenih naroda za međunarodno trgovačko pravo (UNCITRAL).
               6.   Arbitražni sud primjenjuje pravna pravila, uzimajući u obzir osobito, ali ne isključivo:

                        –

                        pravo predmetne ugovorne strane koje je na snazi;

                        –

                        odredbe ovog ugovora i svakog drugog mjerodavnog ugovora između ugovornih strana;

                        –

                        odredbe posebnih ugovora koji se odnose na ulaganje;

                        –

                        opća načela međunarodnog prava.

                  7.   Sud odlučuje većinom glasova; njegova je odluka konačna i obvezujuća za stranke u sporu.” [neslužbeni prijevod]

            Njemačko pravo

               5

               Na temelju članka 1059. stavka 2. Zivilprozessordnunga (Zakon o građanskom postupku), arbitražna odluka može se poništiti samo ako je utvrđeno da postoji jedan od razloga iz te odredbe, među koje se ubrajaju ništetnost arbitražnog sporazuma na temelju prava kojem su ga stranke podvrgnule te protivnost priznavanja ili izvršenja arbitražne odluke javnom poretku.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               6

               Slovačka Republika je 1. siječnja 1993., kao nasljednica Češke i Slovačke Federativne Republike, naslijedila prava i obveze te potonje države na temelju BIT‑a te je 1. svibnja 2004. pristupila Europskoj uniji.

               7

               U okviru reforme svojeg zdravstvenog sustava Slovačka Republika tijekom 2004. otvorila je slovačko tržište nacionalnim gospodarskim subjektima i onima iz drugih država koji nude usluge privatnog zdravstvenog osiguranja. Društvo Achmea, poduzetnik koji pripada nizozemskoj grupi osiguravatelja, nakon što je dobilo odobrenje kao tijelo za zdravstveno osiguranje, osnovalo je u Slovačkoj društvo kćer u koje je uložilo kapital i posredstvom kojeg je na slovačkom tržištu nudilo usluge privatnog zdravstvenog osiguranja.

               8

               Slovačka Republika tijekom 2006. djelomično je izmijenila odluku o liberalizaciji tržišta privatnog zdravstvenog osiguranja. Zakonom od 25. listopada 2007. osobito je zabranila raspodjelu dobiti od djelatnosti privatnog zdravstvenog osiguranja. Potom je, budući da je Ústavný súd Slovenskej republiky (Ustavni sud Slovačke Republike) presudom od 26. siječnja 2011. presudio da je ta zabrana protivna slovačkom Ustavu, Slovačka Republika zakonom koji je stupio na snagu 1. kolovoza 2011. ponovno odobrila predmetnu raspodjelu dobiti.

               9

               Smatrajući da mu je zakonodavnim mjerama Slovačke Republike nanesena šteta, društvo Achmea u listopadu 2008. protiv te države članice pokrenulo je arbitražni postupak u skladu s člankom 8. BIT‑a.

               10

               S obzirom na to da je Frankfurt na Majni (Njemačka) odabran kao mjesto arbitraže, na predmetni arbitražni postupak primjenjuje se njemačko pravo.

               11

               U okviru tog arbitražnog postupka Slovačka Republika istaknula je prigovor nenadležnosti arbitražnog suda. S tim u vezi tvrdila je da zbog njezina pristupanja Uniji pokretanje postupka pred arbitražnim sudom, predviđeno člankom 8. stavkom 2. BIT‑a, nije u skladu s pravom Unije. Djelomičnom arbitražnom odlukom od 26. listopada 2010. arbitražni sud odbio je taj prigovor. Zahtjevi za poništenje te odluke koje je njemačkim sudovima prvog stupnja i žalbenim sudovima podnijela Slovačka Republika nisu bili prihvaćeni.

               12

               Arbitražnom odlukom od 7. prosinca 2012. arbitražni sud naložio je Slovačkoj Republici da društvu Achmea isplati naknadu štete u iznosu glavnice od 22,1 milijun eura. Slovačka Republika podnijela je tužbu za poništenje te arbitražne odluke pred Oberlandesgerichtom Frankfurt am Mein (Visoki zemaljski sud u Frankfurtu na Majni, Njemačka). Nakon što je taj sud odlučio odbiti tu tužbu, Slovačka Republika podnijela je žalbu protiv te odluke pred Bundesgerichtshofom (Savezni vrhovni sud, Njemačka).

               13

               Sud koji je uputio zahtjev podsjeća da je od pristupanja Slovačke Republike Uniji 1. svibnja 2004. BIT ugovor između država članica, tako da, u slučaju sukoba, odredbe prava Unije u području koje uređuju imaju prvenstvo pred odredbama BIT‑a.

               14

               Republika Slovačka izrazila je sumnju u usklađenost arbitražne klauzule iz članka 8. BIT‑a s člancima 18., 267. i 344. UFEU‑a. Iako sud koji je uputio zahtjev ne dijeli tu sumnju, ipak je smatrao da je – s obzirom na to da Sud još nije odlučio o tim pitanjima te da su ona od velike važnosti zbog mnogobrojnih bilateralnih ugovora o ulaganju sa sličnom arbitražnom klauzulom koji su i dalje na snazi između država članica – Sudu bilo potrebno uputiti ovaj zahtjev za prethodnu odluku radi rješenja spora koji se pred njim vodi.

               15

               Sud koji je uputio zahtjev, kao prvo, sumnja u samu primjenjivost članka 344. UFEU‑a. Prije svega, iz predmeta i cilja te odredbe proizlazi da se ona ne primjenjuje na sporove između pojedinaca i države članice, iako to u njezinu tekstu nije jasno navedeno.

               16

               Zatim, isključivi predmet članka 344. UFEU‑a su sporovi o tumačenju i primjeni Ugovora. Međutim, o tome nije riječ u glavnom postupku, s obzirom na to da je arbitražna odluka od 7. prosinca 2012. donesena samo na temelju BIT‑a.

               17

               Konačno, cilj je članka 344. UFEU‑a zajamčiti poredak nadležnosti utvrđen Ugovorima i, prema tome, autonomiju pravosudnog sustava Unije, čije poštovanje osigurava Sud, te je istodobno poseban odraz obveze lojalnosti država članica prema Sudu, u smislu članka 4. stavka 3. UEU‑a. Iz toga se, međutim, ne može zaključiti da se člankom 344. UFEU‑a štiti nadležnost Suda kad je riječ o svim sporovima u kojima se pravo Unije može primjenjivati ili tumačiti. Zapravo, tom se odredbom isključiva nadležnost Suda štiti samo ako države članice moraju pred njim pokrenuti postupke predviđene Ugovorima. Međutim, spor poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku ne može se riješiti u okviru postupka pred sudovima Unije. Naime, Ugovorima nije predviđen nikakav sudski postupak na temelju kojeg bi ulagatelj, poput društva Achmea, pred sudovima Unije mogao ostvarivati pravo na naknadu štete od države članice koje mu je dodijeljeno bilateralnim ugovorom o ulaganju kao što je BIT.

               18

               Kao drugo, sud koji je uputio zahtjev pita sprečava li se člankom 267. UFEU‑a primjena arbitražne klauzule poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku.

               19

               S tim u vezi taj sud prije svega ističe da arbitražni postupak sam po sebi ne može osigurati ujednačenu primjenu prava Unije, koju članak 267. UFEU‑a ima za cilj zajamčiti. Naime, iako bi na temelju članka 8. stavka 6. BIT‑a arbitražni sud trebao poštovati pravo Unije te mu, u slučaju sukoba, dati prvenstvo u primjeni, on ipak ne bi mogao Sudu uputiti prethodno pitanje, s obzirom na to da ga se ne može smatrati „sudom”, u smislu članka 267. UFEU‑a.

               20

               Sud koji je uputio zahtjev zatim smatra da se ujednačena primjena prava Unije u ovom slučaju ipak može smatrati osiguranom jer se prije izvršenja arbitražne odluke od državnog suda može zahtijevati da izvrši nadzor usklađenosti arbitražne odluke s pravom Unije te taj sud može, prema potrebi, Sudu uputiti prethodno pitanje. Nadalje, u skladu s člankom 1059. stavkom 2. točkom 2. podtočkom (b) Zakona o građanskom postupku, protivnost priznavanja ili izvršenja arbitražne odluke javnom poretku jedan je od razloga za poništenje takve odluke. Poput onoga što je Sud presudio u vezi s arbitražnim odlukama kojima se rješavaju sporovi među pojedincima, ovlast nadzora nacionalnih sudova nad arbitražnom odlukom u sporu između pojedinca i države članice s pravom može biti ograničena samo na povrede temeljnih odredaba prava Unije. Učinak te okolnosti ne bi trebao biti taj da je arbitražna klauzula poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku protivna članku 267. UFEU‑a.

               21

               Sud koji je uputio zahtjev naposljetku dodaje da je Sud već presudio da je međunarodni ugovor kojim se izvan institucionalnog i pravosudnog okvira Unije predviđa uspostava posebnog suda koji je nadležan za tumačenje i primjenu tog ugovora u skladu s pravom Unije ako njime nije ugrožena autonomija njezina pravnog poretka. Sud nije izrazio zadršku u pogledu uspostave pravosudnog sustava koji bi za svrhu u biti imao rješavanje sporova o tumačenju ili primjeni samih odredaba predmetnog međunarodnog ugovora i koji ne bi utjecao na nadležnosti sudova država članica u pogledu tumačenja i primjene prava Unije ni na mogućnost ili čak obvezu da potonji Sudu upute prethodno pitanje. Međutim, od arbitražnog suda o kojem je riječ u glavnom postupku upravo se zahtijeva da donese odluku o povredi odredaba BIT‑a, koje treba tumačiti s obzirom na pravo Unije i poglavito odredbe kojima se uređuje slobodno kretanje kapitala.

               22

               Kao treće, sud koji je uputio zahtjev utvrđuje da, za razliku od nizozemskih ili slovačkih ulagatelja, oni iz drugih država članica osim Kraljevine Nizozemske i Slovačke Republike ne mogu pokrenuti postupak pred arbitražnim sudom umjesto pred državnim sudom, što je znatan hendikep koji može predstavljati diskriminaciju protivnu članku 18. UFEU‑a. Međutim, ograničavanje pogodnosti na državljane država članica ugovornica bilateralnim ugovorom unutar Unije diskriminatorno je samo ako se državljani drugih država članica koji ne uživaju tu pogodnost nalaze u objektivno usporedivoj situaciji. To ovdje nije posrijedi, s obzirom na to da je činjenica da se uzajamna prava i obveze primjenjuju samo na državljane jedne od dviju država članica ugovornica posljedica svojstvena bilateralnim ugovorima koji su između njih sklopljeni.

               23

               S obzirom na prethodna razmatranja, Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud) odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Protivi li se članku 344. UFEU‑a primjena klauzule bilateralnog ugovora o ulaganju između država članica i Unije (takozvani bilateralni ugovor o ulaganju unutar Unije), kojom se predviđa da ulagatelj iz jedne države ugovornice u slučaju spora povodom ulaganja u drugoj državi ugovornici može pokrenuti postupak protiv potonje države pred arbitražnim sudom ako je navedeni ugovor sklopljen prije pristupanja jedne od država ugovornica Uniji, a arbitražni postupak trebalo bi pokrenuti tek nakon tog datuma?
                        U slučaju negativnog odgovora na prvo pitanje:

                        2.

                        Protivi li se primjena takve odredbe članku 267. UFEU‑a?
                        U slučaju negativnog odgovora na prvo i drugo pitanje:

                        3.

                        Protivi li se primjena takve odredbe članku 18. prvom stavku UFEU‑a u okolnostima opisanima u prvom pitanju?”

         O zahtjevima za ponovno otvaranje usmenog postupka

               24

               Nakon što je nezavisni odvjetnik 19. rujna 2017. iznio svoje mišljenje, češka, mađarska i poljska vlada na temelju članka 83. Poslovnika Suda aktima podnesenima tajništvu Suda, redom, 3. studenoga te 18. i 16. listopada 2017. zahtijevale su ponovno otvaranje usmenog postupka.

               25

               U prilog svojim zahtjevima te su vlade izrazile svoje neslaganje s mišljenjem nezavisnog odvjetnika.

               26

               Ipak, valja podsjetiti, s jedne strane, da Statut Suda Europske unije i Poslovnik Suda ne predviđaju mogućnost da zainteresirane osobe iz članka 23. Statuta podnose očitovanja na mišljenje nezavisnog odvjetnika (presuda od 22. lipnja 2017., Federatie Nederlandse Vakvereniging i dr., C‑126/16, EU:C:2017:489, t. 30.).

               27

               S druge strane, na temelju članka 252. drugog stavka UFEU‑a, dužnost je nezavisnog odvjetnika da, djelujući posve nepristrano i neovisno, javno iznosi obrazložene prijedloge odluka u predmetima u kojima se u skladu sa Statutom Suda Europske unije zahtijeva njegovo sudjelovanje. Sud nije vezan ni mišljenjem nezavisnog odvjetnika ni obrazloženjem koje je dovelo do tog mišljenja. Stoga neslaganje jedne od zainteresiranih stranaka s mišljenjem nezavisnog odvjetnika, bez obzira na pitanja koja je ondje razmatrao, ne može samo za sebe biti opravdan razlog za ponovno otvaranje usmenog postupka (presuda od 25. listopada 2017., Polbud – Wykonawstwo, C‑106/16, EU:C:2017:804, t. 24. i navedena sudska praksa).

               28

               Međutim, Sud može u svakom trenutku, nakon što sasluša nezavisnog odvjetnika, odrediti ponovno otvaranje usmenog dijela postupka, u skladu s člankom 83. svojeg Poslovnika, osobito ako smatra da stvar nije dovoljno razjašnjena ili pak ako je u predmetu potrebno odlučiti na temelju argumenta o kojem se nije raspravljalo među zainteresiranim osobama (presuda od 22. lipnja 2017., Federatie Nederlandse Vakvereniging i dr., C‑126/16, EU:C:2017:489, t. 33. i navedena sudska praksa).

               29

               S obzirom na to da se u ovom slučaju zahtjevima samo izražava neslaganje češke, mađarske i poljske vlade s mišljenjem nezavisnog odvjetnika te da se ne iznosi nikakav novi argument ne temelju kojeg ovaj predmet treba riješiti, Sud smatra, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da raspolaže svim informacijama potrebnima za donošenje odluke te da se o njima raspravljalo među zainteresiranim stranama.

               30

               S obzirom na prethodno navedeno, zahtjeve za ponovno otvaranje usmenog postupka treba odbiti.

         O prethodnim pitanjima

            Prvo i drugo pitanje

               31

               Svojim prvim i drugim pitanjem, koja treba razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članke 267. i 344. UFEU‑a tumačiti na način da im se protivi odredba međunarodnog ugovora sklopljenog između država članica poput članka 8. BIT‑a, u skladu s kojom ulagatelj iz jedne od tih država članica u slučaju spora o ulaganjima u drugu državu članicu protiv potonje države članice može pokrenuti postupak pred arbitražnim sudom, čiju je nadležnost ta država članica dužna prihvatiti.

               32

               Kako bi se odgovorilo na ta pitanja, treba podsjetiti na to da, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, međunarodni sporazum ne može utjecati na nadležnosti utvrđene Ugovorima i prema tome na autonomiju pravosudnog sustava Unije, čije poštovanje osigurava Sud. To je načelo osobito propisano u članku 344. UFEU‑a, prema kojem se države članice obvezuju da sporove o tumačenju ili primjeni Ugovorâ neće rješavati ni na koji drugi način osim onog koji je njima predviđen (mišljenje 2/13 (Pristupanje Unije EKLJP‑u) od 18. prosinca 2014., EU:C:2014:2454, t. 201. i navedena sudska praksa).

               33

               Također prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, autonomija prava Unije, kako u odnosu na pravo država članica tako i u odnosu na međunarodno pravo, opravdana je zbog bitnih značajki Unije i njezina prava koje se odnose, među ostalim, na ustavno ustrojstvo Unije kao i na samu narav tog prava. Pravo Unije, naime, obilježava okolnost da je ono autonoman izvor prava uspostavljen Ugovorima i da je nadređeno u odnosu na pravo država članica kao i izravan učinak niza odredaba primjenjivih na njihove državljane i njih same. Takve su značajke dovele do strukturirane mreže načela, pravila i međuovisnih pravnih odnosa koji uzajamno povezuju samu Uniju i njezine države članice kao i države članice međusobno (vidjeti u tom smislu, mišljenje 2/13 (Pristupanje Unije EKLJP‑u) od 18. prosinca 2014., EU:C:2014:2454, t. 165. do 167. i navedenu sudsku praksu).

               34

               Pravo Unije stoga počiva na temeljnoj pretpostavci prema kojoj svaka država članica dijeli sa svim drugim državama članicama i priznaje da i one s njom dijele niz zajedničkih vrijednosti na kojima se temelji Unija, kako je to navedeno u članku 2. UEU‑a. Ta pretpostavka podrazumijeva i opravdava postojanje uzajamnog povjerenja među državama članicama u priznavanju tih vrijednosti i stoga u poštovanju prava Unije koje ih provodi. Upravo je u tom kontekstu na državama članicama, osobito na temelju načela lojalne suradnje, propisanog u članku 4. stavku 3. prvom podstavku UEU‑a, da na svojim državnim područjima osiguraju primjenu i poštovanje prava Unije i da u tu svrhu poduzmu sve odgovarajuće mjere, opće ili posebne, kako bi osigurale ispunjavanje obveza koje proizlaze iz Ugovorâ ili akata institucija Unije (mišljenje 2/13 (Pristupanje Unije EKLJP‑u) od 18. prosinca 2014., EU:C:2014:2454, t. 168. i 173. i navedena sudska praksa).

               35

               Kako bi se zajamčilo očuvanje posebnih značajki i autonomije pravnog poretka Unije, Ugovori su uspostavili pravosudni sustav namijenjen osiguranju usklađenosti i jedinstva u tumačenju prava Unije (mišljenje 2/13 (Pristupanje Unije EKLJP‑u) od 18. prosinca 2014., EU:C:2014:2454, t. 174.).

               36

               U okviru tog sustava, u skladu s člankom 19. UEU‑a, na nacionalnim sudovima i na Sudu jest da zajamče punu primjenu prava Unije u svim državama članicama kao i sudsku zaštitu prava pojedinaca koja proizlaze iz tog prava (vidjeti u tom smislu mišljenje 1/09 (Sporazum o stvaranju ujednačenog sustava rješavanja sporova koji se odnose na patente) od 8. ožujka 2011., EU:C:2011:123, t. 68., mišljenje 2/13 (Pristupanje Unije EKLJP‑u) od 18. prosinca 2014., EU:C:2014:2454, t. 175. i presudu od 27. veljače 2018., Associação Sindical dos Juízes Portugueses, C‑64/16, EU:C:2018:117, t. 33.).

               37

               Konkretno, zaglavni kamen tako zamišljenog pravosudnog sustava uspostavljen je postupkom povodom zahtjeva za prethodnu odluku, predviđenim u članku 267. UFEU‑a, koji uspostavljanjem dijaloga između sudova, točnije između Suda i sudova država članica, ima za cilj osigurati jedinstveno tumačenje prava Unije, omogućujući tako osiguranje njegove usklađenosti, njegova punog učinka i njegove autonomije kao i u konačnici posebne naravi prava uspostavljenog Ugovorima (mišljenje 2/13 (Pristupanje Unije EKLJP‑u) od 18. prosinca 2014., EU:C:2014:2454, t. 176. i navedena sudska praksa).

               38

               Na prvo i drugo prethodno pitanje potrebno je odgovoriti uzimajući u obzir ta razmatranja.

               39

               U tu svrhu, kao prvo, treba provjeriti mogu li sporovi o kojima odlučuje arbitražni sud iz članka 8. BIT‑a biti u vezi s tumačenjem ili primjenom prava Unije.

               40

               S tim u vezi, čak i pod pretpostavkom da taj sud, unatoč vrlo širokoj formulaciji članka 8. stavka 1. BIT‑a, samo odlučuje o eventualnoj povredi tog ugovora, kao što to osobito tvrdi društvo Achmea, ipak ostaje činjenica da u tu svrhu, u skladu s člankom 8. stavkom 6. BIT‑a, mora uzeti u obzir osobito pravo predmetne ugovorne strane koje je na snazi kao i svaki relevantan ugovor između ugovornih strana.

               41

               S obzirom na prirodu i značajke prava Unije navedene u točki 33. ove presude, treba smatrati da je to pravo istodobno dio prava koje je na snazi u svakoj državi članici i da proizlazi iz međunarodnog sporazuma između država članica.

               42

               Iz toga slijedi da, zbog obaju tih razloga, arbitražni sud iz članka 8. BIT‑a, ovisno o slučaju, tumači ili čak primjenjuje pravo Unije i, konkretno, odredbe o temeljnim slobodama, među kojim su one o slobodi poslovnog nastana i slobodnom kretanju kapitala.

               43

               Stoga, kao drugo, treba provjeriti je li arbitražni sud poput onoga iz članka 8. BIT‑a dio pravosudnog sustava Unije i osobito može li ga se smatrati sudom jedne od država članica u smislu članka 267. UFEU‑a. Naime, okolnost da je sud koji su osnovale države članice dio pravosudnog sustava Unije ima za posljedicu to da se na njegove odluke primjenjuju mehanizmi kojima se može osigurati puna djelotvornost normi Unije (vidjeti u tom smislu mišljenje 1/09 (Sporazum o stvaranju ujednačenog sustava rješavanja sporova koji se odnose na patente) od 8. ožujka 2011., EU:C:2011:123, t. 82. i navedenu sudsku praksu).

               44

               S tim u vezi, u predmetu u kojem je donesena presuda od 12. lipnja 2014., Ascendi Beiras Litoral e Alta, Auto Estradas das Beiras Litoral e Alta (C‑377/13, EU:C:2014:1754) Sud je zaključak o tome da je sud o kojem je riječ „sud jedne od država članica” izveo iz okolnosti da je taj sud u svojoj cjelini dio sustava sudskog rješavanja sporova u području oporezivanja predviđenog samim portugalskim Ustavom (vidjeti u tom smislu presudu od 12. lipnja 2014., Ascendi Beiras Litoral e Alta, Auto Estradas das Beiras Litoral e Alta, C‑377/13, EU:C:2014:1754, t. 25. i 26.).

               45

               Međutim, u glavnom predmetu arbitražni sud nije dio pravosudnog sustava uspostavljenog u Nizozemskoj i Slovačkoj. Osim toga, upravo je posebnost nadležnosti tog suda u odnosu na onu sudova tih dviju država članica jedan od glavnih razloga postojanja članka 8. BIT‑a.

               46

               Posljedica te značajke arbitražnog suda o kojem je riječ u glavnom postupku jest to da ga se u svakom slučaju ne može smatrati sudom „jedne od država članica”, u smislu članka 267. UFEU‑a.

               47

               Točno je da je Sud presudio da ne postoji nijedan valjan razlog zbog kojeg zajednički sud nekoliko država članica, kao što je to Sud Beneluksa, ne bi mogao Sudu uputiti prethodna pitanja kao što to čine sudovi svake od tih država članica (vidjeti u tom smislu presude od 4. studenoga 1997., Parfums Christian Dior, C‑337/95, EU:C:1997:517, t. 21. i od 14. lipnja 2011., Miles i dr., C‑196/09, EU:C:2011:388, t. 40.).

               48

               Međutim, arbitražni sud o kojem je riječ u glavnom postupku nije takav zajednički sud nekoliko država članica, usporediv sa Sudom Beneluksa. Naime, dok je, s jedne strane, potonjem zadaća osigurati ujednačenu primjenu pravnih pravila koja su zajednička trima državama Beneluksa i dok je, s druge strane, postupak pred tim sudom uzgredan u odnosu na postupke koji su u tijeku pred nacionalnim sudovima te se, nakon što se okonča, daje konačno tumačenje pravnih pravila koja su zajednička Beneluksu, arbitražni sud o kojem je riječ u glavnom postupku nema takve poveznice s pravosudnim sustavima država članica (vidjeti u tom smislu presudu od 14. lipnja 2011., Miles i dr., C‑196/09, EU:C:2011:388, t. 41.).

               49

               Iz toga slijedi da se sud poput onoga iz članka 8. BIT‑a ne može smatrati „sudom jedne od država članica” u smislu članka 267. UFEU‑a te stoga nije ovlašten Sudu uputiti prethodno pitanje.

               50

               U tim okolnostima ponovno treba provjeriti, kao treće, podliježe li arbitražna odluka koju je takav sud donio nadzoru suda države članice, osobito u skladu s člankom 19. UEU‑a, kojim se jamči da se pitanja u pogledu prava Unije o kojima bi taj sud mogao odlučivati eventualno mogu uputiti Sudu u okviru zahtjeva za prethodnu odluku.

               51

               U tu svrhu treba istaknuti da je, u skladu s člankom 8. stavkom 7. BIT‑a, odluka arbitražnog suda predviđenog tim člankom konačna. Usto, na temelju članka 8. stavka 5. BIT‑a, taj arbitražni sud utvrđuje vlastita pravila postupka u skladu s arbitražnim pravilima UNCITRAL‑a te, osobito, sam odabire svoje sjedište i, prema tome, pravo primjenjivo na postupak koji uređuje sudski nadzor valjanosti odluke kojom je okončan spor koji je pred njim vođen.

               52

               U ovom je slučaju arbitražni sud pred kojim je društvo Achmea pokrenulo postupak kao sjedište odabrao Frankfurt na Majni, zbog čega se na postupak koji uređuje sudski nadzor valjanosti arbitražne odluke koju je taj sud objavio 7. prosinca 2012. primjenjuje njemačko pravo. Zbog tog je izbora Slovačka Republika, kao stranka u sporu, u skladu s tim pravom zahtijevala sudski nadzor te arbitražne odluke pokrenuvši u tu svrhu postupak pred nadležnim njemačkim sudom.

               53

               Međutim, treba utvrditi da taj sud može provoditi takav sudski nadzor samo ako je to dopušteno nacionalnim pravom. Usto, člankom 1059. stavkom 2. Zakona o građanskom postupku predviđen je samo ograničen nadzor koji se odnosi, među ostalim, na valjanost arbitražnog sporazuma s obzirom na primjenjivo pravo ili na pitanje poštuje li se priznanjem ili izvršenjem arbitražne odluke javni poredak.

               54

               Točno je da je, kad je riječ o trgovačkoj arbitraži, Sud presudio da zahtjevi učinkovitosti arbitražnog postupka opravdavaju ograničenost nadzora arbitražnih odluka koji provode sudovi država članica, pod uvjetom da se u okviru tog nadzora mogu razmatrati temeljne odredbe prava Unije i da, prema potrebi, mogu biti predmet zahtjeva za prethodnu odluku upućenog Sudu (vidjeti u tom smislu presude od 1. lipnja 1999., Eco Swiss, C‑126/97, EU:C:1999:269, t. 35., 36. i 40. i od 26. listopada 2006., Mostaza Claro, C‑168/05, EU:C:2006:675, t. 34. do 39.).

               55

               Međutim, arbitražni postupak poput onoga iz članka 8. BIT‑a razlikuje se od postupka trgovačke arbitraže. Naime, dok drugi proistječe iz stranačke autonomije predmetnih stranaka, prvi proizlazi iz ugovora kojim države članice pristaju iz nadležnosti vlastitih sudova i, prema tome, sustava pravnih lijekova čija im je uspostava naložena člankom 19. stavkom 1. drugim podstavkom UEU‑a u područjima obuhvaćenima pravom Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 27. veljače 2018., Associação Sindical dos Juízes Portugueses, C‑64/16, EU:C:2018:117, t. 34.) izuzeti sporove koji se mogu odnositi na primjenu ili tumačenje tog prava. U tim okolnostima razlozi izneseni u prethodnoj točki koji se odnose na trgovačku arbitražu nisu primjenjivi na arbitražni postupak poput onoga iz članka 8. BIT‑a.

               56

               Stoga, s obzirom na sve značajke arbitražnog suda navedene u članku 8. BIT‑a i ponovno iznesene u točkama 39. do 55. ove presude, treba utvrditi da su sklapanjem BIT‑a države članice koje su njegove ugovornice uspostavile mehanizam rješavanja sporova između ulagatelja i države članice kojim se može isključiti da se ti sporovi, iako bi se mogli odnositi na tumačenje ili primjenu prava Unije, rješavaju na način kojim se jamči puna djelotvornost tog prava.

               57

               Točno je da, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, međunarodni sporazum koji predviđa osnivanje suda zaduženog za tumačenje njegovih odredaba i čije odluke obvezuju institucije, uključujući Sud, načelno nije nespojiv s pravom Unije. Naime, nadležnost Unije u području međunarodnih odnosa i njezina ovlast za sklapanje međunarodnih sporazuma nužno sadržava mogućnost podvrgavanja odlukama suda osnovanog ili određenog na temelju takvih sporazuma u pogledu tumačenja i primjene njihovih odredaba, pod uvjetom da se poštuje autonomija Unije i njezina pravnog poretka (vidjeti u tom smislu mišljenja 1/91 (Sporazum o EGP‑u – I) od 14. prosinca 1991., EU:C:1991:490, t. 40. i 70.; 1/09 (Sporazum o stvaranju ujednačenog sustava rješavanja sporova koji se odnose na patente) od 8. ožujka 2011., EU:C:2011:123, t. 74. i 76. i 2/13 (Pristupanje Unije EKLJP‑u) od 18. prosinca 2014., EU:C:2014:2454, t. 182. i 183.).

               58

               Međutim, u ovom slučaju, osim činjenice da se sporovi u nadležnosti arbitražnog suda iz članka 8. BIT‑a mogu odnositi na tumačenje kako tog ugovora tako i prava Unije, mogućnost upućivanja tih sporova tijelu koje nije dio pravosudnog sustava Unije predviđena je ugovorom koji nije sklopila Unija, nego države članice. Navedeni članak 8., osim načela uzajamnog povjerenja među državama članicama, može dovesti u pitanje i očuvanje posebne naravi prava uspostavljenog Ugovorima, koje je zajamčeno postupkom povodom zahtjeva za prethodnu odluku, predviđenim člankom 267. UFEU‑a, te stoga nije u skladu s načelom lojalne suradnje, navedenim u točki 34. ove presude.

               59

               U tim okolnostima članak 8. BIT‑a utječe na autonomiju prava Unije.

               60

               Stoga na prvo i drugo pitanje treba odgovoriti tako da članke 267. i 344. UFEU‑a treba tumačiti na način da im se protivi odredba iz međunarodnog ugovora sklopljenog između država članica poput članka 8. BIT‑a, u skladu s kojom ulagatelj iz jedne od tih država članica u slučaju spora o ulaganjima u drugu državu članicu protiv potonje države članice može pokrenuti postupak pred arbitražnim sudom, čiju je nadležnost ta država članica dužna prihvatiti.

            Treće pitanje

               61

               Uzimajući u obzir odgovor na prvo i drugo pitanje, na treće pitanje nije potrebno odgovoriti.

         Troškovi

               62

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (veliko vijeće) odlučuje:

                     Članke 267. i 344. UFEU‑a treba tumačiti na način da im se protivi odredba iz međunarodnog ugovora sklopljenog između država članica poput članka 8. ugovora o uzajamnom poticanju i zaštiti ulaganja između Kraljevine Nizozemske i Češke i Slovačke Federativne Republike, u skladu s kojom ulagatelj iz jedne od tih država članica u slučaju spora o ulaganjima u drugu državu članicu protiv potonje države članice može pokrenuti postupak pred arbitražnim sudom, čiju je nadležnost ta država članica dužna prihvatiti.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 6. ožujka 2018.#Europska komisija protiv FIH Holding A/S i FIH Erhvervsbank A/S.#Žalba – Državne potpore – Pojam ‚potpora’ – Pojam ‚gospodarska prednost’ – Načelo privatnog subjekta u tržišnom gospodarstvu – Uvjeti primjenjivosti i primjene – Financijska kriza – Uzastopne intervencije spašavanja banke – Uzimanje u obzir, prilikom ocjene druge intervencije, rizika koji proizlaze iz obveza što ih je država članica preuzela tijekom prve intervencije.#Predmet C-579/16 P.

text:
         PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      6. ožujka 2018. (
            *1
         )
      „Žalba – Državne potpore – Pojam ‚potpora’ – Pojam ‚gospodarska prednost’ – Načelo privatnog subjekta u tržišnom gospodarstvu – Uvjeti primjenjivosti i primjene – Financijska kriza – Uzastopne intervencije spašavanja banke – Uzimanje u obzir, prilikom ocjene druge intervencije, rizika koji proizlaze iz obveza što ih je država članica preuzela tijekom prve intervencije”
      U predmetu C‑579/16 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 16. studenoga 2016.,

         Europska komisija, koju zastupaju A. Bouchagiar, L. Flynn i K. Blanck‑Putz, u svojstvu agenata,
      žalitelj,
      a druge stranke postupka su:

         FIH Holding A/S, sa sjedištem u Kopenhagenu (Danska),

         FIH Erhvervsbank A/S, sa sjedištem u Kopenhagenu,
      koje zastupa O. Koktvedgaard, advokat,
      tužitelji u prvom stupnju,
      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: K. Lenaerts, predsjednik, A. Tizzano, potpredsjednik, L. Bay Larsen, T. von Danwitz, J. L. da Cruz Vilaça, C. G. Fernlund i C. Vajda, predsjednici vijeća, J.-C. Bonichot, A. Arabadjiev (izvjestitelj), C. Toader, M. Safjan, D. Šváby, E. Jarašiūnas, S. Rodin i F. Biltgen, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: L. Hewlett, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 19. rujna 2017.,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 28. studenoga 2017.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Svojom žalbom Europska komisija zahtijeva ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 15. rujna 2016., FIH Holding i FIH Erhvervsbank/Komisija (T‑386/14, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2016:474), kojom je potonji poništio Odluku Komisije 2014/884/EU od 11. ožujka 2014. o državnoj potpori SA.34445 (12/C) koju je provela Danska za prijenos imovine vezane uz nekretnine s FIH‑a na FSC (SL 2014., L 357, str. 89., u daljnjem tekstu: sporna odluka).

         Okolnosti spora

               2

               FIH Erhvervsbank A/S (u daljnjem tekstu: FIH) društvo je s ograničenom odgovornošću koje je osnovano na temelju danskog zakonodavstva u području bankarstva i koje nadziru danska bankarska tijela. FIH i njegova društva kćeri u cijelosti su u vlasništvu FIH Holdinga A/S.

               3

               Budući da je i FIH bio pogođen posljedicama svjetske financijske krize koja je započela 2007., on se tijekom 2009. koristio dvjema vrstama mjera. S jedne strane, u lipnju 2009. izvršeno je ulaganje u osnovni hibridni kapital FIH‑a u iznosu od 1,9 milijardi danskih kruna (DKK) (oko 255 milijuna eura) na temelju lov om statstligt indskud i kreditinstitutter (Zakon o državnim dokapitalizacijama kreditnih institucija) od 3. veljače 2009. i uredbe donesene na temelju tog zakona. S druge strane, u srpnju 2009. Kraljevina Danska odobrila je FIH‑u državno jamstvo u iznosu od 50 milijardi DKK (oko 6,71 milijardu eura) na temelju lov om finansiel stabilitet (Zakon o financijskoj stabilnosti) od 10. listopada 2008., kako je izmijenjen Zakonom br. 68 od 3. veljače 2009. (u daljnjem tekstu zajedno nazvani: mjere iz 2009.). FIH je iskoristio cjelokupan iznos navedenog jamstva za izdavanje obveznica.

               4

               Komisija je odobrila ta dva zakona Odlukom C(2009) 776 final od 3. veljače 2009. o državnoj potpori N31a/2009 – Danska, kao sustav potpore spojiv s unutarnjim tržištem.

               5

               Na dan 31. prosinca 2011. iznos obveznica koje je FIH izdao, a za koje je jamčila Danska Država, dosezao je 41,7 milijardi DKK (oko 5,59 milijardi eura), odnosno 49,94 % vrijednosti bilance FIH‑a. Te su obveznice trebale dospjeti 2012. i 2013.

               6

               U razdoblju od 2009. do 2011. agencija za kreditni rejting Moody’s snizila je FIH‑ov rejting s A2 na B1 s negativnim izgledima.

               7

               Tijekom 2011. postalo je, osobito zbog tog niskog rejtinga i skorog dana dospijeća obveznica koje je izdao FIH, a za koje je Danska Država dala jamstvo, jasno da će FIH tijekom 2012. ili 2013. imati probleme s likvidnošću koji bi mogli dovesti do gubitka odobrenja za rad i, posljedično, njegove likvidacije.

               8

               U tim okolnostima Kraljevina Danska je 6. ožujka 2012. obavijestila Komisiju o nizu mjera (u daljnjem tekstu: predmetne mjere) koje su najprije uključivale osnivanje novog društva kćeri FIH Holdinga, NewCo, na koje se trebala prenijeti najproblematičnija imovina FIH‑a, u biti hipotekarni krediti i derivati nominalne vrijednosti od oko 17,1 milijardi DKK (oko 2,3 milijardi eura), radi oslobođenja bilance FIH‑a.

               9

               Zatim je Financial Stability Company (u daljnjem tekstu: FSC), javni subjekt koji su danska tijela osnovala u kontekstu svjetske financijske krize, trebao kupiti dionice NewCo‑a u vrijednosti od 2 milijarde DKK (oko 268 milijuna eura) radi njegove likvidacije u roku od četiri godine. FSC je trebao, ako se to pokaže potrebnim, financirati i dokapitalizirati NewCo tijekom njegove likvidacije.

               10

               Konačno, FIH je kao protučinidbu za te mjere trebao vratiti ulaganje u kapital od 1,9 milijardi DKK (oko 255 milijuna eura) koje su danska tijela izvršila 2009., što je trebalo omogućiti FSC‑u otkup NewCo‑a bez upotrebe vlastitih sredstava.

               11

               FIH je također bio obvezan dodijeliti prvi kredit NewCo‑u u visini od 1,65 milijardi DKK (oko 221 milijun eura), namijenjen pokriću predvidljivih gubitaka NewCo‑a i koji je trebalo vratiti samo ako utržak unovčenja hipotekarnih kredita i derivata prenesenih NewCo‑u bude veći od 2 milijarde DKK (oko 268 milijuna eura).

               12

               Usto, FIH je NewCo‑u trebao dodijeliti drugi kredit u iznosu od oko 13,45 milijardi DKK (oko 1,8 milijardi eura), koji je trebao dospjeti u trenutku dospijeća FIH‑ovih obveznica za koje je Danska Država izdala jamstvo 2009., a iznosi zajma koje je FIH uspio dobiti nazad bili su namijenjeni otkupu njegovih obveznica za koje je jamčila Danska Država.

               13

               Kad je riječ o FIH Holdingu, bilo je predviđeno da on FSC‑u da neograničeno jamstvo u pogledu svih gubitaka, tako da prilikom prestanka postojanja NewCo‑a, koje je prvotno bilo predviđeno za 2016., FSC ima pravo naknade svih gubitaka koji bi mu, eventualno, nastali zbog otkupa i likvidacije NewCo‑a.

               14

               Komisija je svojom Odlukom C(2012) 4427 final od 29. lipnja 2012. o državnoj potpori SA.34445 (12/C) (ex 2012/N) – Danska, pokrenula formalni istražni postupak o predmetnim mjerama jer su one, prema njezinu mišljenju, bile državna potpora u korist FIH‑a i FIH Holdinga (u daljnjem tekstu: grupa FIH) kao i NewCo‑a. Međutim, zbog financijske stabilnosti, ona je odobrila te mjere za razdoblje od šest mjeseci ili, u slučaju da tijekom tog razdoblja Kraljevina Danska predstavi plan restrukturiranja, do trenutka kada će donijeti konačnu odluku o tome.

               15

               FIH je 2. srpnja 2012. vratio Kraljevini Danskoj iznos uloga javnog novca u osnovni hibridni kapital uplaćen tijekom 2009.

               16

               Kraljevina Danska je 4. siječnja 2013. predstavila plan restrukturiranja FIH‑a. Njegova konačna verzija predstavljena je 24. lipnja 2013.

               17

               Tijekom upravnog postupka Kraljevina Danska je osobito istaknula da predmetne mjere nisu državne potpore jer su transakcije između FSC‑a i grupe FIH u skladu s tržišnim uvjetima i da je ta grupa obvezna pokriti sve troškove transakcije i likvidacije NewCo‑a. Ona je također tvrdila da taj plan znatno smanjuje rizik kojem je bila izložena zbog mjera iz 2009.

               18

               Kraljevina Danska dostavila je 3. listopada 2013. skup prijedloga o preuzimanju obveza, čija konačna verzija nosi nadnevak 3. veljače 2014., kako bi odgovorila na sumnje koje je izrazila Komisija u okviru istražnog postupka.

               19

               Komisija je 12. ožujka 2014. Kraljevini Danskoj dostavila spornu odluku. Komisija je tom odlukom, s jedne strane, predmetne mjere kvalificirala kao državnu potporu u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a te ih je, s druge strane, proglasila spojivima s unutarnjim tržištem na temelju stavka 3. točke (b) te odredbe, vodeći računa o planu restrukturiranja i obvezama koje je predstavila Kraljevina Danska.

               20

               U prvom dijelu svoje ocjene, koja se odnosila na postojanje potpore, Komisija je ispitala daju li predmetne mjere gospodarsku prednost grupi FIH. U tu svrhu Komisija je analizirala navedene mjere s obzirom na načelo privatnog subjekta u tržišnom gospodarstvu (u daljnjem tekstu: načelo privatnog subjekta), koje se, u predmetnom slučaju, u skladu sa spornom odlukom, sastoji u biti od određivanja toga bi li privatni ulagač u tržišnom gospodarstvu sudjelovao u određenoj transakciji pod istim uvjetima i na isti način kao i javni ulagač na dan donošenja odluke o stavljanju na raspolaganje javnih sredstava (u daljnjem tekstu: kriterij privatnog ulagača).

               21

               Komisija je nakon svoje procjene navedene u točkama 84. do 98. sporne odluke smatrala da, osobito zbog nedostatne razine naknade koja je predviđena kao protučinidba za financijska sredstva koja je trebala dati Danska Država, predmetne mjere nisu u skladu s načelom privatnog subjekta te su stoga grupi FIH dodijelile prednost. U skladu s njezinim izračunima, svota potpore iznosila je oko 2,25 milijarde DKK (oko 300 milijuna eura).

               22

               Iz tih točaka proizlazi da je Komisija, iako je uputila na mjere iz 2009. osobito u točkama 88. i 98. te odluke, ipak ocijenila ekonomsku opravdanost predmetnih mjera ne uzimajući u obzir eventualni trošak koji bi Danska Država snosila zbog rizika koji za nju proizlaze iz tih mjera da one nisu usvojene.

               23

               Što se tiče spojivosti potpore s unutarnjim tržištem, Komisija je ispitala predmetne mjere s obzirom na svoju Komunikaciju o postupanju s imovinom umanjene vrijednosti u bankarskom sektoru Zajednice (SL 2009., C 72, str. 1.) i svoju Komunikaciju o primjeni pravila o državnim potporama za poticajne mjere u korist banaka u kontekstu financijske krize, počevši od 1. siječnja 2012. (SL 2011., C 356, str. 7.).

               24

               Uzimajući u obzir predstavljeni plan restrukturiranja i obveze koje je preuzela Kraljevina Danska, koji su navedeni u točkama 56. do 62. sporne odluke i njezinu prilogu, Komisija je zaključila da je predmetna potpora spojiva. Te obveze osobito predviđaju dodatne uplate FIH‑a FSC‑u te FIH‑ovu obvezu povlačenja iz određenih područja poslovanja, među kojima su financiranje nekretnina, vlasnička ulaganja i upravljanje privatnom imovinom.

         Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

               25

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 24. svibnja 2014. grupa FIH pokrenula je postupak za poništenje sporne odluke.

               26

               U prilog svojoj tužbi grupa FIH istaknula je tri tužbena razloga, od kojih se prvi temeljio na povredi članka 107. stavka 1. UFEU‑a zbog nepravilne primjene načela privatnog subjekta, drugi na pogreškama u izračunu iznosa potpore i treći na Komisijinoj povredi obveze obrazlaganja.

               27

               Opći sud je pobijanom presudom prihvatio prvi tužbeni razlog i, slijedom toga, smatrao da nije potrebno ispitati drugi tužbeni razlog. Isto tako je odbio treći tužbeni razlog. Stoga je poništio spornu odluku u cijelosti i naložio Komisiji snošenje troškova.

         Zahtjevi stranaka

               28

               Komisija od Suda zahtijeva da:

                        –

                        ukine pobijanu presudu i

                        –

                        kao glavno, odluči o prvostupanjskoj tužbi tako da je odbije i naloži grupi FIH snošenje troškova obaju postupaka ili

                        –

                        podredno, vrati predmet Općem sudu na ponovno suđenje kako bi donio odluku o drugom tužbenom razlogu i odluku o troškovima ostavi za kasnije.

               29

               Grupa FIH od Suda zahtijeva da:

                        –

                        kao glavno, odbije žalbu i naloži Komisiji snošenje troškova obaju postupaka ili

                        –

                        podredno, vrati predmet Općem sudu na ponovno suđenje kako bi donio odluku o drugom tužbenom razlogu i odluku o troškovima ostavi za kasnije.

         O žalbi

               30

               U prilog svojoj žalbi Komisija ističe jedan žalbeni razlog koji se temelji na pogrešci koja se tiče prava koju je Opći sud počinio pri tumačenju članka 107. stavka 1. UFEU‑a kad je ispitivao prvi tužbeni razlog.

            Argumentacija stranaka

               31

               U okviru svojeg jedinog žalbenog razloga Komisija smatra da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava prilikom primjene načela privatnog subjekta time što je presudio da je ona – za potrebe ocjene toga jesu li predmetne mjere državna potpora u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a – bila dužna usporediti ponašanje Danske Države prilikom donošenja navedenih mjera ne s ponašanjem privatnog ulagača, nego s onim privatnog vjerovnika u tržišnom gospodarstvu (u daljnjem tekstu: kriterij privatnog vjerovnika), uzimajući u obzir financijske rizike kojima je ta država članica bila izložena zbog mjera iz 2009.

               32

               Prema Komisijinu mišljenju, načelo privatnog ulagača ima izvorište u neutralnosti pravnog poretka Unije kad je riječ o sustavu vlasništva. Iz toga proizlazi da, u skladu sa sudskom praskom, ekonomske transakcije javnih tijela ne daju prednost njihovim primateljima i stoga nisu državne potpore ako su ostvarene u normalnim tržišnim uvjetima. Suprotno tomu, ako se javno tijelo nije ponašalo kao privatni subjekt u usporedivoj situaciji, smatra se da je poduzetnik korisnik primio gospodarsku prednost.

               33

               Komisija dodaje da se načelo privatnog subjekta primjenjuje ne uzimajući u obzir nikakva razmatranja koja se odnose isključivo na ulogu države kao javne vlasti. Iz toga slijedi da se prilikom primjene tog načela ne može voditi računa o obvezama koje proizlaze iz uloge države kao javne vlasti.

               34

               Stoga načelo privatnog subjekta nije puki „kriterij ekonomske opravdanosti”, kao što je to smatrao Opći sud u pobijanoj presudi, nego mu je namjena odrediti je li konkretna transakcija ekonomski opravdana s točke gledišta privatnog subjekta.

               35

               Međutim, u predmetnom slučaju Komisija tvrdi da troškovi koje je trebala snositi Danska Država 2012., a koji proizlaze iz mjera iz 2009., samo odražavaju obveze koje ta država članica ima kao javna vlast s obzirom na to da su oni izravna posljedica državne potpore koju su navedene mjere podrazumijevale u korist FIH‑a. Stoga je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava kad je u točkama 62. do 69. pobijane presude smatrao da Komisija prilikom primjene načela privatnog subjekta u spornoj odluci pogrešno nije uzela u obzir trošak koji je Danska Država trebala snositi da nije donijela predmetne mjere, a koji proizlazi iz rizika kojima su je izložile mjere iz 2009.

               36

               Grupa FIH smatra, kao prvo, da je Komisijina analiza pretjerana jer podrazumijeva da se ekonomska izloženost države članice koja proizlazi iz ranije dodjele državne potpore nikada ne može uzeti u obzir u okviru ispitivanja toga je li država članica djelovala kao što bi to učinio privatni subjekt.

               37

               Glavno pitanje koje proizlazi iz predmetnih mjera više se odnosi na to je li Danska Država tim mjerama nastojala postići ciljeve u općem interesu, što znači da je djelovala u svojem svojstvu javne vlasti, ili gospodarski cilj, koji je mogao nastojati postići razumni privatni vjerovnik u usporedivoj situaciji.

               38

               Međutim, prema mišljenju grupe FIH, očito je da je Danska Država djelovala radi zaštite svojih gospodarskih interesa, i da bi privatni vjerovnik u istovjetnoj situaciji bio izložen riziku značajnih gubitaka kad ne bi pokušao izbjeći situaciju neplaćanja. Naime, budući da su predmetne mjere znatno smanjile raniju izloženost Danske Države, nijedan razlog ne opravdava to da odredbe koje se odnose na državne potpore sprečavaju razumno restrukturiranje izloženosti države članice i stoga dobro upravljanje javnim sredstvima.

               39

               Kao što je naveo Opći sud u točki 67. pobijane presude, to je nelogično s obzirom na cilj pravila o nadzoru državnih potpora i dovodi do diskriminacije na štetu javnih vjerovnika, što je protivno načelu neutralnosti sadržanom u članku 345. UFEU‑a.

               40

               Kao drugo, grupa FIH ističe da iz presude od 3. travnja 2014., Komisija/Nizozemska i ING Groep (C‑224/12 P, EU:C:2014:213), proizlazi da izmjenu uvjeta za povrat državne potpore treba ocijeniti s obzirom na način na koji bi se ponašao privatni vjerovnik vodeći računa o riziku potpunog ili djelomičnog nepostojanja povrata. Prema mišljenju grupe FIH, Komisija mora provjeriti daje li takva izmjena korisniku prvotne potpore dodatnu prednost ili ne. Stoga nije moguće da, samo zato što je ranija mjera države članice državna potpora, Komisija izbjegne obvezu ispitivanja ekonomske opravdanosti predmetnih mjera uzimajući u obzir smanjenje ranije izloženosti Danske Države.

               41

               Kao treće, grupa FIH smatra da presuda od 24. listopada 2013., Land Burgenland i dr./Komisija (C‑214/12 P, C‑215/12 P i C‑223/12 P, EU:C:2013:682), nije relevantna s obzirom na to da je sam Sud u točki 62. te presude naglasio da se činjenične i pravne okolnosti predmeta u kojima je donesena navedena presuda znatno razlikuju od onih u predmetu u kojima je donesena presuda Općeg suda od 2. ožujka 2012., Nizozemska/Komisija (T‑29/10 i T‑33/10, EU:T:2012:98), potvrđena presudom od 3. travnja 2014., Komisija/Nizozemska i ING Groep (C‑224/12 P, EU:C:2014:213).

               42

               Prema mišljenju grupe FIH, isto je i s presudama od 14. rujna 1994., Španjolska/Komisija (C‑278/92 do C‑280/92, EU:C:1994:325), i od 28. siječnja 2003., Njemačka/Komisija (C‑334/99, EU:C:2003:55), s obzirom na to da se i činjenične i pravne okolnosti tih predmeta uvelike razlikuju od onih u ovom predmetu.

            Ocjena Suda

               43

               Kako bi se u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda mjera kvalificirala kao „državna potpora” u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a, uvodno valja podsjetiti da moraju biti ispunjeni sljedeći uvjeti. Prvo, mora biti riječ o intervenciji države ili intervenciji putem državnih sredstava. Drugo, ta intervencija mora biti takva da može utjecati na trgovinu među državama članicama. Treće, mora davati selektivnu prednost svom korisniku. Četvrto, treba narušavati ili prijetiti da će narušiti tržišno natjecanje (vidjeti osobito presude od 21. prosinca 2016., Komisija/World Duty Free Group i dr., C‑20/15 P i C‑21/15 P, EU:C:2016:981, t. 53. i navedenu sudsku praksu, i od 18. svibnja 2017., Fondul Proprietatea, C‑150/16, EU:C:2017:388, t. 13.).

               44

               Budući da se jedini žalbeni razlog odnosi isključivo na treći uvjet, valja istaknuti da se, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, državnim potporama smatraju intervencije koje su bez obzira na svoj oblik takve da mogu staviti poduzetnike izravno ili neizravno u povoljniji položaj ili koje se treba smatrati gospodarskom prednošću koju poduzetnik korisnik ne bi ostvario u normalnim tržišnim uvjetima (presude od 2. rujna 2010., Komisija/Deutsche Post, C‑399/08 P, EU:C:2010:481, t. 40. i navedena sudska praksa, i od 27. lipnja 2017., Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania, C‑74/16, EU:C:2017:496, t. 65. i navedena sudska praksa).

               45

               Tako, uzimajući u obzir cilj osiguranja nenarušenog tržišnog natjecanja iz članka 107. stavka 1. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presudu od 11. rujna 2008., Njemačka i dr./Kronofrance, C‑75/05 P i C‑80/05 P, EU:C:2008:482, t. 66.), uključujući ono između javnih i privatnih poduzetnika, pojam „potpore” u smislu navedene odredbe ne može obuhvatiti mjeru dodijeljenu u korist poduzetnika državnim sredstvima ako je taj poduzetnik istu prednost mogao ostvariti u normalnim tržišnim uvjetima. Ocjena uvjeta u kojima je dodijeljena takva prednost se stoga provodi, načelno, primjenom načela privatnog subjekta (vidjeti u tom smislu presude od 5. lipnja 2012., Komisija/EDF, C‑124/10 P, EU:C:2012:318, t. 78., i od 20. rujna 2017., Komisija/Frucona Košice, C‑300/16 P, EU:C:2017:706, t. 21. i 22.).

               46

               Usto, načelo privatnog subjekta nalazi se među čimbenicima koje Komisija mora uzeti u obzir radi utvrđivanja je li riječ o državnoj potpori i ono ne predstavlja iznimku koja bi se primjenjivala samo na zahtjev države članice ako se utvrdi da su ostvareni svi sastavni elementi „državne potpore” koji su propisani člankom 107. stavkom 1. UFEU‑a (presude od 5. lipnja 2012., Komisija/EDF, C‑124/10 P, EU:C:2012:318, t. 103.; od 3. travnja 2014., Komisija/Nizozemska i ING Groep, C‑224/12 P, EU:C:2014:213, t. 32., i od 20. rujna 2017., Komisija/Frucona Košice, C‑300/16 P, EU:C:2017:706, t. 23.).

               47

               Stoga kada postane jasno da bi se moglo primijeniti načelo privatnog subjekta, Komisija ima obvezu zatražiti od dotične države članice sve relevantne informacije na temelju kojih može provjeriti jesu li ostvarene pretpostavke za primjenu tog načela (vidjeti u tom smislu presude od 5. lipnja 2012., Komisija/EDF, C‑124/10 P, EU:C:2012:318, t. 104.; od 3. travnja 2014., Komisija/Nizozemska i ING Groep, C‑224/12 P, EU:C:2014:213, t. 33., i od 20. rujna 2017., Komisija/Frucona Košice, C‑300/16 P, EU:C:2017:706, t. 24. i navedenu sudsku praksu).

               48

               S tim u vezi Sud je pojasnio da, ako država članica u svojstvu dioničara, a ne javne vlasti, dodijeli gospodarsku prednost poduzetniku, primjenjivost načela privatnog subjekta ne ovisi o obliku u kojem je ta prednost stavljena na raspolaganje tom poduzetniku ni o prirodi upotrijebljenih sredstava, koji mogu biti obuhvaćeni javnom ovlašću države (vidjeti u tom smislu presudu 5. lipnja 2012., Komisija/EDF, C‑124/10 P, EU:C:2012:318, t. 81. i 91. do 93.).

               49

               Osim toga, Sud je presudio da primjenjivost načela privatnog subjekta na izmjenu uvjeta za otkup vrijednosnih papira nije ugrožena činjenicom da je kupnja vrijednosnih papira koje državi daju svojstvo ulagača u tom poduzetniku financirana državnom potporom u korist potonjeg (vidjeti u tom smislu presude od 3. travnja 2014., Komisija/Nizozemska i ING Groep, C‑224/12 P, EU:C:2014:213, t. 34.).

               50

               U predmetnom slučaju Komisija je u spornoj odluci primijenila načelo privatnog subjekta pri ispitivanju predmetnih mjera. Usto, nijedna od stranaka ne dovodi u pitanje primjenjivost tog načela za potrebe ocjene toga jesu li navedene mjere grupi FIH dodijelile prednost u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a.

               51

               Suprotno tomu, ova žalba odnosi se na to je li Komisija, prilikom primjene kriterija privatnog vjerovnika a ne kriterija privatnog ulagača, trebala uzeti u obzir rizike kojima je Danska Država bila izložena zbog mjera iz 2009. ili nije.

               52

               S tim u vezi, s jedne strane, valja istaknuti da, ako je primjenjivo načelo privatnog subjekta, kriterij koji konkretno treba primijeniti u predmetnom slučaju valja odrediti osobito s obzirom na prirodu transakcije koju je namjeravala provesti predmetna država članica. Među kriterijima koji se mogu primijeniti su oni privatnog ulagača i privatnog vjerovnika.

               53

               Nije sporno da su predmetne mjere podrazumijevale FSC‑ova ulaganja u NewCo i da je Kraljevina Danska tijekom upravnog postupka istaknula da su ta ulaganja bila u skladu s tržišnim uvjetima. Ta država članica je također tvrdila da su predmetne mjere smanjivale rizik kojem je ona bila izložena zbog mjera iz 2009. i da su stoga bile obuhvaćene upravljanjem tražbina koje je imala prema FIH‑u.

               54

               U tim okolnostima valja utvrditi da se moglo uzeti u obzir i kriterij privatnog ulagača, koji je primijenila Komisija, i kriterij privatnog vjerovnika, koji je primijenila grupa FIH i koji je Opći sud smatrao relevantnim za ocjenu predmetnih mjera u pobijanoj presudi.

               55

               S druge strane, ustaljena je sudska praksa da, radi ocjene toga bi li istu mjeru u normalnim tržišnim uvjetima donio privatni subjekt u situaciji koja je najsličnija onoj u kojoj se nalazi država, valja uzeti u obzir samo koristi i obveze vezane uz situaciju potonjega u svojstvu privatnog subjekta, a ne one koje su vezane uz njegovo svojstvo javne vlasti (vidjeti u tom smislu presude od 5. lipnja 2012., Komisija/EDF, C‑124/10 P, EU:C:2012:318, t. 79. i navedenu sudsku praksu, i od 24. listopada 2013., Land Burgenland i dr./Komisija, C‑214/12 P, C‑215/12 P i C‑223/12 P, EU:C:2013:682, t. 52.).

               56

               Tako je Sud prilikom ocjene ekonomske opravdanosti državne mjere koju zahtijeva načelo privatnog subjekta morao odbiti troškove koji za državu proizlaze iz otkaza radnicima, naknada za nezaposlene i potpora za restrukturiranje industrijske infrastrukture (vidjeti u tom smislu presudu od 14. rujna 1994., Španjolska/Komisija, C‑278/92 do C‑280/92, EU:C:1994:325, t. 22.), kao i iz dodijeljenih jamstava i tražbina države u mjeri u kojoj su oni sami državne potpore (vidjeti u tom smislu presude od 28. siječnja 2003., Njemačka/Komisija, C‑334/99, EU:C:2003:55, t. 138. i 140., i od 24. listopada 2013., Land Burgenland i dr./Komisija, C‑214/12 P, C‑215/12 P i C‑223/12 P, EU:C:2013:682, t. 55., 56. i 61.).

               57

               Konkretno, kad je riječ o posljednjoj hipotetskoj situaciji, Sud je pojasnio da, s obzirom na to da država članica dodjelom potpore po definiciji nastoji postići ciljeve koji se razlikuju od profitabilnosti sredstava stavljenih na raspolaganje poduzetniku, valja smatrati da je država u načelu dodijelila ta sredstva izvršavajući svoje javne ovlasti (vidjeti u tom smislu presudu od 24. listopada 2013., Land Burgenland i dr./Komisija, C‑214/12 P, C‑215/12 P i C‑223/12 P, EU:C:2013:682, t. 56.).

               58

               Iz toga slijedi da su rizici kojima je izložena država i koji za nju proizlaze iz državnih potpora koje je ranije dodijelila vezani uz njezino svojstvo javne vlasti i stoga nisu elementi koje bi privatni subjekt u normalnim tržišnim uvjetima uzeo u obzir u svojim ekonomskim izračunima (vidjeti u tom smislu presudu od 28. siječnja 2003., Njemačka/Komisija, C‑334/99, EU:C:2003:55, t. 138. i 140.).

               59

               Ovo utvrđenje osobito vrijedi za obveze koje za državu proizlaze iz kredita i jamstava koji su ranije dodijeljeni poduzetniku, a čine državnu potporu. Naime, njihovo uzimanje u obzir prilikom ocjene državnih mjera donesenih u korist istog poduzetnika moglo bi dovesti do toga da se potonje mjere ne kvalificiraju kao državna potpora, čak i ako nisu u skladu s normalnim tržišnim uvjetima samo zato što je s gospodarskog gledišta državi povoljnije donijeti te mjere nego li ne donijeti ih. Međutim, takva posljedica ugrozila bi cilj osiguranja nenarušenog tržišnog natjecanja naveden u točki 45. ove presude.

               60

               U predmetnom slučaju, kao što je Opći sud utvrdio u točkama 2. i 3. pobijane presude, Komisija je Odlukom C(2009) 776 final dva zakona donesena u 2009., na temelju kojih je Danska Država donijela mjere iz 2009., odobrila kao sustav državnih potpora spojiv s unutarnjim tržištem. Iz točaka 47., 53. i 55. navedene odluke proizlazi da je, poput same danske vlade, Komisija smatrala da su mjere propisane tim dvama zakonima državne potpore s obzirom na to da privatni ulagač u usporedivom opsegu i pod sličnim uvjetima ne bi odlučio povećati kapital i dodijeliti predmetna jamstva.

               61

               Osim toga, ni iz jednog dijela pobijane presude i sporne odluke ne proizlazi da je Danska Država mjerama iz 2009. u najmanju ruku djelomično nastojala postići cilj profitabilnosti. Usto, ne čini se da je takav cilj, poduprt objektivnim i provjerljivim elementima, istaknut tijekom upravnog ili sudskog postupka u ovom predmetu. U tim okolnostima valja utvrditi da se na temelju nijednog elementa spisa ne može utvrditi da mjere iz 2009., pa makar djelomično, nisu bile državne potpore.

               62

               Iz toga slijedi da u predmetnom slučaju, prilikom primjene načela privatnog subjekta, Komisija pravilno nije uzela u obzir rizike povezane s državnim potporama dodijeljenima FIH‑u mjerama iz 2009. Slijedom toga, Opći sud počinio je pogrešku koja se tiče prava kad je u točkama 69. i 71. pobijane presude u biti smatrao da je Komisija na taj način pogrešno primijenila načelo privatnog subjekta u spornoj odluci.

               63

               Naime, Opći sud time je Komisiji pogrešno nametnuo obvezu da ekonomsku opravdanost predmetnih mjera ne ocijeni s točke gledišta privatnog subjekta u usporedivoj situaciji, nego s točke gledišta države u njezinu svojstvu javne vlasti koja je prethodno mjerama iz 2009. FIH‑u dodijelila državne potpore čije je financijske posljedice željela ograničiti.

               64

               Ta utvrđenja ne dovodi u pitanje argumentacija grupe FIH koja se temelji, kao prvo, na točkama 34. do 37. presude od 3. travnja 2014., Komisija/Nizozemska i ING Groep (C‑224/12 P, EU:C:2014:213), kao drugo, na presudama od 5. lipnja 2012., Komisija/EDF (C‑124/10 P, EU:C:2012:318), i od 24. siječnja 2013., Frucona Košice/Komisija (C‑73/11 P, EU:C:2013:32), i, kao treće, na dobrom upravljanju javnim sredstvima.

               65

               Naime, kao prvo, što se tiče argumentacije koja se temelji na sličnostima koje, prema mišljenju grupe FIH, postoje između činjeničnih i pravnih okolnosti ovog predmeta i predmeta u kojem je donesena presuda od 3. travnja 2014., Komisija/Nizozemska i ING Groep (C‑224/12 P, EU:C:2014:213), valja istaknuti da se žalbeni razlog na koji se nadovezuju točke iz presude na koje se poziva grupa FIH odnosio na primjenjivost načela privatnog subjekta, što je Komisija odbacila, a ne na njegovu primjenjivost na predmetne mjere, kao u ovom slučaju. Konkretno, Sud je u biti u točkama 34. i 37. navedene presude smatrao da se primjenjivost tog kriterija na državnu mjeru u načelu ne može odmah odbaciti zbog pukih veza koje mogu postojati između sporne državne intervencije i izvršavanja javnih ovlasti u obliku ranije dodjele državne potpore.

               66

               Točno je da iz točaka 35. i 36. presude od 3. travnja 2014., Komisija/Nizozemska i ING Groep (C‑224/12 P, EU:C:2014:213), proizlazi da je u tom predmetu Komisijina obveza bila ispitati ekonomsku opravdanost izmjena koje je nizozemska država predvidjela što se tiče uvjeta za povrat ulaganja u kapital koje je ranije provedeno posredstvom državne potpore, upućivanjem na način na koji se trebao ponašati privatni ulagač.

               67

               Međutim, kao što je istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 63. i 65. do 68. svojega mišljenja, na temelju nijednog elementa ne može se smatrati da je Sud toj instituciji time nametnuo ispitivanje koje prekoračuje provjeru ekonomske opravdanosti svojstvenu planiranim izmjenama i koje dakle podrazumijeva uzimanje u obzir rizika što za nizozemsku državu proizlaze iz državne potpore ranije dodijeljene poduzetniku korisniku.

               68

               Isto tako, točno je da je Sud u točki 36. presude od 3. travnja 2014., Komisija/Nizozemska i ING Groep (C‑224/12 P, EU:C:2014:213), naveo da bi privatni ulagač mogao prihvatiti izmjenu uvjeta za povrat ranijeg ulaganja u kapital osobito kako bi time povećao izglede za ostvarenje povrata tog ulaganja. Međutim, to pojašnjenje ne podrazumijeva da se, prilikom ispitivanja ekonomske opravdanosti svojstvene mjeri radi određivanja toga je li se privatni ulagač mogao ponašati kao predmetna država, mogu uzeti u obzir rizici koji za tu državu članicu proizlaze iz dodjele ranije državne potpore.

               69

               S tim u vezi valja podsjetiti da u predmetu u kojem je donesena presuda od 3. travnja 2014., Komisija/Nizozemska i ING Groep (C‑224/12 P, EU:C:2014:213), i za razliku od ovog predmeta, korisnik ranije potpore na dan na koji su bile planirane predviđene izmjene nije bio u novčanim poteškoćama koje bi ugrozile nastavak njegova poslovanja i da te izmjene nisu podrazumijevale njegovo spašavanje znatnim javnim ulaganjima.

               70

               Naime, cilj je navedenih izmjena osobito bio potaknuti poduzetnika korisnika potpore da ranije vrati uloženi kapital i povećati mogućnosti nizozemske države za zadovoljavajuću naknadu, što joj prvotni uvjeti ni u kojem slučaju nisu jamčili.

               71

               Kao drugo, grupa FIH na presudama od 5. lipnja 2012., Commission/EDF (C‑124/10 P, EU:C:2012:318), i od 24. siječnja 2013., Frucona Košice/Komisija (C‑73/11 P, EU:C:2013:32), temelji argument u skladu s kojim u biti porezna priroda tražbine koju država ima prema poduzetniku, čak i ako je ona vezana uz izvršavanje javnih ovlasti, nije zapreka primjeni načela privatnog subjekta prilikom ocjenjivanja mjere kojom je država tom istom poduzetniku odobrila reprogramiranje navedene tražbine, prema članku 107. stavak 1. UFEU‑a.

               72

               S tim u vezi valja naglasiti da je sudska praksa navedena u prethodnoj točki ove presude relevantna što se tiče primjenjivosti načela privatnog subjekta, ali ne i primjenjivosti tog načela u predmetnom slučaju (vidjeti u tom smislu presude od 5. lipnja 2012., Komisija/EDF, C‑124/10 P, EU:C:2012:318, t. 100., i od 24. listopada 2013., Land Burgenland i dr./Komisija, C‑214/12 P, C‑215/12 P i C‑223/12 P, EU:C:2013:682, t. 51.).

               73

               Iz toga slijedi da ta sudska praksa ni na koji način ne može dovesti u pitanje utvrđenje, izvedeno u točkama 57. do 59. ove presude, u skladu s kojim se rizici kojima je država članica izložena zbog tražbine koja se temelji na dodjeli državne potpore poduzetniku ne mogu uzeti u obzir prilikom primjene načela privatnog subjekta na kasniju mjeru koju je ta država donijela u korist navedenog poduzetnika s obzirom na to da su neodvojivi od njezina svojstva javne vlasti.

               74

               Kao treće i posljednje, kad je riječ o dobrom upravljanju javnim sredstvima, ne može se prihvatiti argumentacija grupe FIH jer se njome u biti tvrdi da je primjena načela privatnog subjekta u spornoj odluci dovela do toga da se ekonomska izloženost države članice koja proizlazi iz dodjele ranije državne potpore i njezina namjera zaštite svojih gospodarskih interesa ne mogu uzeti u obzir u okviru ispitivanja na temelju članka 107. UFEU‑a.

               75

               Naime, iako je točno da takva razmatranja nisu uzeta u obzir prilikom ispitivanja postojanja državne potpore na temelju čanka 107. stavka 1. UFEU‑a, ipak je činjenica da se, kao što je Komisija istaknula na raspravi pred Sudom i kao što je nezavisni odvjetnik smatrao u točkama 81. i 83. svojega mišljenja, navedena razmatranja ne mogu uzeti u obzir prilikom ocjene spojivosti kasnije mjere potpore s unutarnjim tržištem od strane te institucije na temelju članka 107. stavka 3. UFEU‑a pa na temelju njih navedena institucija može, kao u predmetnom slučaju, zaključiti da je navedena mjera spojiva.

               76

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, valja prihvatiti jedini žalbeni razlog i stoga ukinuti pobijanu presudu.

         O prvostupanjskom postupku

               77

               U skladu s člankom 61. prvim stavkom Statuta Suda Europske unije, potonji, u slučaju ukidanja odluke Općeg suda, može sam konačno odlučiti o sporu ako stanje postupka to dopušta.

               78

               U predmetnom slučaju Sud raspolaže s potrebnim elementima za konačno odlučivanje o prvom tužbenom razlogu, koji se temelji na povredi članka 107. stavka 1. UFEU‑a, zbog nepravilne primjene načela privatnog subjekta.

               79

               Naime, kao što proizlazi iz točaka 51. do 63. ove presude, ne može se prihvatiti argumentacija grupe FIH kojom se zahtijeva utvrđenje toga da je Komisija u predmetnom slučaju trebala primijeniti kriterij privatnog vjerovnika a ne kriterij privatnog ulagača.

               80

               Stoga valja odbiti prvi tužbeni razlog.

               81

               Naprotiv, suprotno onome što kao glavno ističe Komisija, kad je riječ o drugom tužbenom razlogu, stanje postupka ne dopušta konačno odlučivanje o sporu.

               82

               Naime, kao što to proizlazi iz točke 85. pobijane presude, Opći sud smatrao je da, s obzirom na to da je prvi tužbeni razlog prihvaćen, nije potrebno ispitati drugi tužbeni razlog, koji se temeljio na pogrešci u izračunu iznosa potpore.

               83

               Slijedom toga, predmet valja vratiti Općem sudu radi odlučivanja o drugom tužbenom razlogu koji je pred njim istaknut i o kojem potonji nije odlučio.

         Troškovi

               84

               Budući da je predmet vraćen Općem sudu, o troškovima valja odlučiti naknadno.

               Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Ukida se presuda Općeg suda Europske unije od 15. rujna 2016., FIH Holding i FIH Erhvervsbank/Komisija (T‑386/14, EU:T:2016:474).

                           2.

                           Odbija se prvi tužbeni razlog istaknut pred Općim sudom Europske unije.

                           3.

                           Predmet se vraća Općem Sudu Europske unije radi odlučivanja o drugom tužbenom razlogu.

                           4.

                           O troškovima će se odlučiti naknadno.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski