title: Presuda Suda (peto vijeće) od 9. studenoga 2017.#Valsts ieņēmumu dienests protiv "LS Customs Services", SIA.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputila Augstākā tiesa.#Zahtjev za prethodnu odluku – Carinska unija – Uredba (EEZ) br. 2913/92 – Carinski zakonik Zajednice – Roba koja nije roba Zajednice – Carinski postupak vanjskog provoza Zajednice – Izuzimanje robe koja podliježe carini ispod carinskog nadzora – Utvrđivanje carinske vrijednosti – Članak 29. stavak 1. – Pretpostavke primjene metode transakcijske vrijednosti – Članci 30. i 31. – Izbor metode utvrđivanja carinske vrijednosti – Obveza carinskih tijela da obrazlože izbor metode.#Predmet C-46/16.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      9. studenoga 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Carinska unija – Uredba (EEZ) br. 2913/92 – Carinski zakonik Zajednice – Roba koja nije roba Zajednice – Carinski postupak vanjskog provoza Zajednice – Izuzimanje robe koja podliježe carini ispod carinskog nadzora – Utvrđivanje carinske vrijednosti – Članak 29. stavak 1. – Pretpostavke primjene metode transakcijske vrijednosti – Članci 30. i 31. – Izbor metode utvrđivanja carinske vrijednosti – Obveza carinskih tijela da obrazlože izbor metode”
      U predmetu C‑46/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Augstākā tiesa (Vrhovni sud, Latvija), odlukom od 21. siječnja 2016., koju je Sud zaprimio 27. siječnja 2016., u postupku

         Valsts ieņēmumu dienests,

      protiv

         „LS Customs Services” SIA

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: J. L. da Cruz Vilaça, predsjednik vijeća, E. Levits, A. Borg Barthet (izvjestitelj), M. Berger i F. Biltgen, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za „LS Customs Services” SIA, D. Plotovs, u svojstvu agenta,

               –

               za latvijsku vladu, I. Kucina, A. Bogdanova i I. Kalniņš, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, A. Sauka i L. Grønfeldt, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 30. ožujka 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 29. stavka 1. kao i članaka 30. i 31. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice (SL 1992., L 302, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 2., str. 110.), kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 955/1999 Europskog parlamenta i Vijeća od 13. travnja 1999. (SL 1999., L 119, str. 1.) (u daljnjem tekstu: Carinski zakonik).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društva „LS Customs Services” SIA (u daljnjem tekstu: LSCS) i Valsts ieņēmumu dienests (Nacionalna porezna uprava, Latvija) u vezi s određivanjem carinske vrijednosti robe nezakonito izuzete ispod carinskog nadzora dok se nalazila u provozu na carinskom području Europske unije.

         Pravni okvir
      Carinski zakonik

               3

               Članak 6. stavak 3. Carinskog zakonika predviđa:
               „Odluke koje carinska tijela donose u pisanom obliku, a kojima se odbijaju zahtjevi podnositelja, ili su nepovoljne za osobe na koje se odnose, sadrže razloge na temelju kojih se donose. Odluke sadrže uputu o pravnom lijeku predviđenu člankom 243.”

               4

               Članak 14. Carinskog zakonika određuje:
               „Za potrebu primjene carinskog zakonodavstva, svaka osoba koja izravno ili neizravno sudjeluje u određenim radnjama za potrebe trgovine robom mora carinskim tijelima staviti na raspolaganje sve potrebne isprave i podatke, neovisno o načinu njihove pohrane, te pružiti na njihov zahtjev svaku drugu pomoć, u propisanom roku.”

               5

               U skladu s člankom 29. stavkom 1. Carinskog zakonika:
               „Carinska vrijednost uvezene robe njezina je transakcijska vrijednost, a to je stvarno plaćena ili plativa cijena za robu koja se prodaje radi izvoza u carinsko područje Zajednice, usklađena, tamo gdje je to potrebno, s člancima 32. i 33. pod uvjetom da:

                        (a)

                        kupac nema ograničenja u raspolaganju robom ili uporabi robe, osim ograničenja koja:

                                 –

                                 su određena zakonom ili ih zahtijeva javna vlast u Zajednici,

                                 –

                                 ograničavaju zemljopisno područje gdje se roba može preprodati,
                                 ili

                                 –

                                 ne utječu znatno na vrijednost robe;

                        (b)

                        prodaja ili cijena ne podliježu nekom uvjetu ili ograničenju čija se vrijednost ne može utvrditi s obzirom na robu koja se vrednuje;

                        (c)

                        nikakva naknada od naknadne preprodaje, raspolaganja robom ili uporabe robe od strane kupca neće biti izravno ili neizravno dostavljena prodavatelju, osim ako je moguće izvršiti odgovarajuće usklađenje s člankom 32.;
                        i

                        (d)

                        kupac i prodavatelj nisu međusobno povezani ili, ako jesu, da je transakcijska vrijednost prihvatljiva za carinske svrhe u skladu sa stavkom 2.”

               6

               U članku 30. Carinskog zakonika predviđa se:
               „1.   Kada nije moguće odrediti carinsku vrijednost prema članku 29., carinska vrijednost bit će određena tako što će se ići redom kroz stavak 2. točke (a), (b), (c), i (d) do prve točke prema kojoj se ona može odrediti, pod uvjetom da redoslijed primjene točaka (c) i (d) bude obratan ako to zahtijeva deklarant; samo onda kad se ta vrijednost ne može odrediti prema određenoj točki, mogu se primijeniti odredbe sljedeće točke u nizu koji je utvrđen pomoću ovog stavka.
               2.   Carinska vrijednost, kako je utvrđena ovim člankom, je:

                        (a)

                        transakcijska vrijednost istovjetne robe prodane za izvoz u Zajednicu i izvezene u isto ili gotovo isto vrijeme kao i roba koja se procjenjuje;

                        (b)

                        transakcijska vrijednost slične robe prodane za izvoz u Zajednicu i izvezene u isto ili gotovo isto vrijeme kao i roba koja se procjenjuje;

                        (c)

                        vrijednost koja se temelji na jediničnoj cijeni po kojoj se najveća moguća ukupna količina takve ili istovjetne ili slične uvezene robe prodaje na području Zajednice osobama koje nisu povezane s prodavateljima;

                        (d)

                        izračunata vrijednost čini zbroj:

                                 –

                                 troška ili vrijednosti materijala i proizvodnje, ili druge vrste prerade, koja je upotrijebljena u proizvodnji uvezene robe,

                                 –

                                 svote dobiti i općih troškova koja je jednaka uobičajenu iznosu koji se ostvaruje pri prodaji robe iste skupine ili vrste kao što je roba koja se procjenjuje i koju je proizveo proizvođač u zemlji izvoza za izvoz u Zajednicu,

                                 –

                                 troška ili vrijednosti stavki iz članka 32. stavka 1. točke (e).

                           […]”

               7

               Članak 31. Carinskog zakonika određuje:
               „1.   Ako carinsku vrijednost uvezene robe nije moguće odrediti prema člancima 29. ili 30., carinska vrijednost se određuje na temelju podataka dostupnih u Zajednici, koristeći opravdana sredstva u skladu s načelima i općim odredbama:

                        –

                        Sporazuma o provedbi članka VII. Općeg sporazuma o carinama i trgovini,

                        –

                        članka VII. Općeg sporazuma o carinama i trgovini,
                        i

                        –

                        odredbama iz ovog poglavlja.

                  2.   Prema stavku 1. carinska vrijednost ne određuje se na temelju:

                        (a)

                        prodajne cijene u Zajednici za robu proizvedenu u Zajednici;

                        (b)

                        sustava koji omogućuje da se u carinske svrhe prihvati viša od dviju mogućih vrijednosti;

                        (c)

                        cijene robe na domaćem tržištu zemlje izvoza;

                        (d)

                        troškova proizvodnje, osim onih izračunatih vrijednosti koje su utvrđene za istovjetnu ili sličnu robu prema članku 30. stavku 2. točki (d);

                        (e)

                        cijena za izvoz u zemlju koja nije dio carinskog područja Zajednice;

                        (f)

                        najmanjih carinskih vrijednosti;
                        ili

                        (g)

                        proizvoljnih ili izmišljenih vrijednosti.”

               8

               U skladu s člankom 91. stavkom 1. Carinskog zakonika:
               „Postupak vanjskog provoza dopušta kretanje robe od jednog do drugog mjesta unutar carinskog područja Zajednice, i to:

                        (a)

                        robe koja nije roba Zajednice, a ne podliježe plaćanju uvoznih carina i drugih davanja ili mjerama trgovinske politike;

                  […]”

               9

               U članku 96. Carinskog zakonika predviđa se:
               „1.   Glavni obveznik je nositelj postupka vanjskog provoza Zajednice. Glavni obveznik je odgovoran za:

                        (a)

                        predaju robe odredišnoj carinarnici u nepromijenjenom stanju i do propisanog roka te uz poštivanje mjera koje su donijela carinska tijela radi osiguranja istovjetnosti robe;

                        (b)

                        poštivanje odredaba koje se odnose na postupak provoza Zajednice.

                  2.   Neovisno o obvezi glavnog obveznika iz stavka 1., prijevoznik ili primatelj robe koji primi robu znajući da je roba u postupku provoza Zajednice također je odgovoran za predaju robe odredišnoj carinarnici u nepromijenjenom stanju i do propisanog roka te uz poštovanje mjera koje su donijela carinska tijela radi osiguranja istovjetnosti robe.”

               10

               Članak 192. stavak 1. Carinskog zakonika određuje:
               „Ako je davanje osiguranja prema carinskom zakonodavstvu obvezatno, carinska tijela utvrđuju iznos takvog osiguranja u visini koja odgovara:

                        –

                        točnom iznosu carinskog duga ili dugova za koje se osiguranje daje ako se taj iznos u trenutku u kojemu se davanje osiguranja zaht[i]jeva može bez dvojbe odrediti,

                        –

                        u drugim slučajevima, najvišem iznosu carinskog duga ili dugova koji su nastali ili bi prema ocjeni carinskih tijela mogli nastati.

                  […]”

               11

               U skladu s člankom 203. stavcima 1. i 3. Carinskog zakonika:
               „1.   Uvozni carinski dug nastaje:

                        –

                        nezakonitim izuzimanjem ispod carinskog nadzora robe koja podliježe plaćanju uvoznih carina.

                  […]
               3.   Dužnici su:

                        –

                        osoba koja je izuzela robu ispod carinskog nadzora,

                        –

                        sve osobe koje su sudjelovale kod izuzimanja robe i koje su znale ili su opravdano trebale znati da se radi o izuzimanju robe ispod carinskog nadzora,

                        –

                        sve osobe koje su stekle ili primile u posjed takvu robu i koje su u trenutku stjecanja odnosno primitka znale ili su opravdano trebale znati da se radi o robi izuzetoj ispod carinskog nadzora,
                        te

                        –

                        ako je primjereno, osoba koja se mora pridržavati obveza koje proizlaze iz privremenog smještaja robe ili uporabe carinskog postupka u koji je roba stavljena.”

               12

               Članak 221. stavak 1. Carinskog zakonika propisuje:
               „Nakon što se iznos carine uknjiži, dužnika se obavješćuje o iznosu carine u skladu s propisanim postupcima.”

         Provedbena uredba

               13

               Članak 147. stavak 1. Uredbe Komisije (EEZ) br. 2454/93 od 2. srpnja 1993. o utvrđivanju odredaba za provedbu Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 o Carinskom zakoniku Zajednice (SL 1993., L 253, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 1., str. 3.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 1762/95 od 19. srpnja 1995. (SL 1995., L 171, str. 8.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 10., str. 196.) (u daljnjem tekstu: Provedbena uredba), određuje:
               „Za potrebe članka 29. Zakonika, činjenica da je roba koja je predmet prodaje deklarirana za puštanje u slobodni promet smatra se dostatnim pokazateljem da je roba bila prodana za izvoz u carinsko područje Zajednice. U slučaju uzastopnih prodaja prije određivanja vrijednosti takav pokazatelj je samo zadnja prodaja koja je dovela do unosa robe na carinsko područje Zajednice ili prodaje koja se dogodila na carinskom području Zajednice prije puštanja robe u slobodan promet.
               Kada je prijavljena cijena koja se odnosi na prodaju koja se dogodila prije posljednje prodaje na temelju koje je roba unesena na carinsko područje Zajednice, carinskim tijelima treba na zadovoljavajući način pokazati da se ta prodaja robe dogodila radi izvoza na predmetno carinsko područje.
               […]”

               14

               Članak 150. Provedbene uredbe određuje:
               „1.   Za primjenu članka 30. stavka 2. točke (b) [Carinskog] [z]akonika (transakcijska vrijednost istovjetne robe), carinska vrijednost određuje se upućivanjem na transakcijsku vrijednost istovjetne robe, prodane na istoj komercijalnoj razini i u znatno jednakoj količini kao i roba koja se procjenjuje. Ako izostane takva prodaja, upućuje se na transakcijsku vrijednost istovjetne robe koja je bila prodana na drugoj komercijalnoj razini i/ili u drugačijoj količini uz prilagodbe potrebne radi razlika proisteklih iz komercijalne razine i/ili količine, pod uvjetom da se takve prilagodbe mogu provesti na osnovi podnesenih dokaza koji jasno pokazuju primjerenost i točnost prilagodbe, bez obzira na to dovodi li sama prilagodba do porasta ili smanjenja vrijednosti.
               […]
               4.   Primjenom ovog članka uzima se u obzir transakcijska vrijednost robe koju je proizvela druga osoba samo ako se transakcijska vrijednost ne može naći na temelju stavka 1. za istovjetnu robu koju je proizvela ista osoba kao i robu koja se procjenjuje.
               […]”

               15

               Članak 151. Provedbene uredbe glasi:
               „1.   Primjenom članka 30. stavka 2. točke (b) [Carinskog] [z]akonika (transakcijska vrijednost slične robe), carinska vrijednost određuje se upućivanjem na transakcijsku vrijednost slične robe, prodane na istoj komercijalnoj razini i u znatno jednakoj količini kao i roba koja se procjenjuje. Ako izostane takva prodaja, upućuje se na transakcijsku vrijednost slične robe koja je bila prodana na drugoj komercijalnoj razini i/ili u drugačijoj količini uz prilagodbe potrebne radi razlika proisteklih iz komercijalne razine i/ili količine, pod uvjetom da se takve prilagodbe mogu provesti na osnovi podnesenih dokaza koji jasno pokazuju primjerenost i točnost prilagodbe, bez obzira na to dovodi li sama prilagodba do porasta ili smanjenja vrijednosti.
               […]
               3.   Ako se, primjenom ovog članka, utvrde dvije ili više transakcijskih vrijednosti slične robe, za utvrđivanje carinske vrijednosti uvezene robe upotrijebit će se najniža transakcijska vrijednost..
               […]
               5.   Za potrebe ovog članka, transakcijska vrijednost uvezene slične robe znači carinska vrijednost koja je bila prethodno utvrđena na temelju članka 29. [Carinskog] [z]akonika i koja je usklađena kako je predviđeno stavkom 1. točkom (b) i stavkom 2. ovog članka.”

               16

               Članak 153. stavak 1. Provedbene uredbe određuje:
               „Primjenom članka 30. stavka 2. točke (d) [Carinskog] [z]akonika (izračunana vrijednost), carinska tijela, od osobe koja nije rezident u Zajednici, ne moraju zahtijevati ili ju obvezati da zbog pregleda predoči račune ili dozvoli pristup istima ili drugim ispravama za određivanje te vrijednosti. Međutim, podaci koje dostavi proizvođač robe u svrhu određivanja carinske vrijednosti na temelju ovog članka mogu provjeriti carinska tijela države članice u državi koja nije članica Zajednice uz suglasnost proizvođača i pod uvjetom da navedena tijela pravodobno obavijeste tijela predmetne države i da ona ne osporavaju postupak provjere.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               17

               Dana 2. lipnja 2011. LSCS je, u svojstvu glavnog obveznika, na carinskoj kontrolnoj točki u Latviji podnio deklaraciju za provoz preko područja Unije robe podrijetlom iz Kine, s odredištem u Rusiji.

               18

               Zbog nepostojanja dokaza okončanja provoza, nacionalna porezna uprava prvom odlukom od 12. rujna 2011. i konačnom odlukom od 8. studenoga 2011. (u daljnjem tekstu: sporna odluka) naložila je LSCS‑u da plati carinu, antidampinšku pristojbu i porez na dodanu vrijednost za dotičnu robu.

               19

               Za potrebe izračuna njezine carinske vrijednosti, ta je uprava primijenila metodu procjene iz članka 31. CZ‑a tako što se oslonila na podatke dostupne u Uniji.

               20

               Nacionalna porezna uprava smatrala je, naime, da je navedena roba prodana radi izvoza u Rusiju i da se stoga članak 29. Carinskog zakonika ne primjenjuje. Osim toga, smatrala je da ne raspolaže informacijama koje bi joj omogućile primjenu metoda procjene iz članka 30. stavka 2. točaka (a) do (d) Carinskog zakonika.

               21

               LSCS je pred Administratīvā rajona tiesa (Upravni okružni sud, Latvija) podnio tužbu za poništenje sporne odluke te je taj sud 23. kolovoza 2012. presudio da sporna odluka nije u dovoljnoj mjeri obrazložena.

               22

               Odlučujući o žalbi, Administratīvā apgabaltiesa (Regionalni upravni sud, Latvija) svojom presudom od 10. lipnja 2014. potvrdila ja prvostupanjsku presudu. Ona je, osobito, smatrala da prva odluka od 12. rujna 2011., kao i sporna odluka, propušta navesti na osnovi kojih je podataka izračunata carinska vrijednost kao i razlog zbog kojeg nije bilo moguće dobiti informacije koje bi omogućile primjenu neke druge metode osim one iz članka 31. Carinskog zakonika, što je spriječilo LSCS da u cijelosti ostvari svoja prava u okviru upravne tužbe i spora koji je njome pokrenut.

               23

               Nacionalna porezna uprava protiv te presude podnijela je žalbu u kasacijskom postupku pred Augstākā tiesa (Vrhovni sud, Latvija), koja je ocijenila da rješenje spora u glavnom postupku ovisi o tumačenju prava Unije.

               24

               U tim je okolnostima Augstākā tiesa (Vrhovni sud) odlučila prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 29. stavak 1. [Carinskog zakonika] tumačiti na način da se metoda utvrđena u spomenutom članku također primjenjuje kada su uvoz robe i njezino puštanje u slobodni promet na carinskom području Zajednice posljedica toga što je tijekom postupka provoza bila izuzeta od carinskog nadzora, a riječ je o robi na koju se primjenjuju uvozne carine i koja nije prodana radi izvoza na carinsko područje Zajednice, nego radi izvoza izvan Zajednice?

                        2.

                        Treba li izraz ‚redom’, koji se nalazi u članku 30. stavku 1. [Carinskog zakonika], tumačiti, s obzirom na pravo na dobru upravu iz članka 41. Povelje Europske unije o temeljnim pravima i na načelo obrazlaganja upravnih akata, na način da, kako bi se moglo zaključiti da se primjenjuje metoda iz članka 31., carinska uprava ima obvezu u svakom upravnom aktu obrazložiti zašto se u tim konkretnim okolnostima ne mogu koristiti metode utvrđivanja carinske vrijednosti robe koje se nalaze u članku 29. ili 30.?

                        3.

                        Treba li smatrati da je za neprimjenu metode iz članka 30. stavka 2. točke Carinskog zakonika dovoljno da carinska uprava izjavi da ne posjeduje odgovarajući podatak, ili je carinska uprava obvezna ishoditi podatak od proizvođača?

                        4.

                        Treba li carinska uprava obrazložiti zašto nisu korištene metode utvrđene u članku 30. stavku 2. točkama (c) i (d) Carinskog zakonika, ako ona odredi cijenu slične robe na osnovi članka 151. stavka 3. [Provedbene uredbe]?

                        5.

                        Treba li odluka carinske uprave sadržavati iscrpno obrazloženje o podacima dostupnima u Zajednici, u smislu članka 31. Carinskog zakonika, ili ih se može izložiti naknadno tijekom sudskog postupka podnošenjem detaljnijih dokaza?”

         O prethodnim pitanjima
      Prvo pitanje

               25

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 29. Carinskog zakonika tumačiti na način da se metoda za utvrđivanje carinske vrijednosti previđena u toj odredbi primjenjuje u pogledu robe prodane radi izvoza u treću zemlju koja je bila izuzeta ispod carinskog nadzora dok je bila u sustavu vanjskog provoza.

               26

               Prema tom članku, „carinska vrijednost uvezene robe njezina je transakcijska vrijednost, a to je stvarno plaćena ili plativa cijena za robu koja se prodaje radi izvoza u carinsko područje Zajednice”.

               27

               Iz teksta te odredbe i osobito iz izraza „koja se prodaje radi izvoza u carinsko područje Zajednice” proizlazi da transakcijska vrijednost mora odgovarati cijeni za izvoz u Uniju. Stoga u trenutku prodaje mora biti utvrđeno da će roba podrijetlom iz treće zemlje biti prevezena na carinsko područje Unije (vidjeti u tom smislu presude od 6. lipnja 1990., Unifert, C‑11/89, EU:C:1990:237, t. 11. i od 28. veljače 2008., Carboni e derivati, C‑263/06, EU:C:2008:128, t. 28.).

               28

               To tumačenje potvrđuje i članak 147. stavak 1. drugi podstavak Provedbene uredbe, koji se odnosi na uzastopne prodaje, iz kojeg proizlazi da se za carinsku procjenu iz članka 29. Carinskog zakonika može koristiti samo cijena koja se odnosi na robu namijenjenu za područje Unije.

               29

               Osim toga, bilo bi u suprotnosti s ciljem pravila Unije o određivanju carinske vrijednosti priznati prodajnu cijenu radi izvoza u treću zemlju kao transakcijsku vrijednost u smislu članka 29. Carinskog zakonika.

               30

               Naime, transakcijska vrijednost mora odražavati stvarnu ekonomsku vrijednost uvezene robe (vidjeti u tom smislu presudu od 12. prosinca 2013., Christodoulou i dr., C‑116/12, EU:C:2013:825, t. 40. i navedenu sudsku praksu).

               31

               Međutim, kako je to navela nezavisna odvjetnica u točki 46. svojeg mišljenja, cijena robe u određenom carinskom području odgovara tržišnoj situaciji u tom području. Stoga cijena za izvoz robe u treću zemlju nužno ne odgovara cijeni koja bi bila utvrđena za izvoz iste robe u carinsko područje Unije.

               32

               Upravo zbog tog razloga članak 31. stavak 2. točke (c) i (e) Carinskog zakona predviđa da se carinska vrijednost određena prema njegovu članku 31. ne može odrediti na temelju cijene robe na domaćem tržištu zemlje izvoza ni na temelju cijene za izvoz u zemlju koja nije dio carinskog područja Unije.

               33

               U tim okolnostima cijena koja odgovara prodaji robe namijenjene trećoj zemlji kada je ona izuzeta ispod carinskog nadzora prilikom provoza preko carinskog područja Unije ne bi odražavala stvarnu ekonomsku vrijednost robe.

               34

               Treba dodati da se u okolnostima kao što su one iz glavnog postupka glavni obveznik ipak ne može pozivati na zaštitu legitimnih očekivanja ističući da je opravdano mogao očekivati da iznos carinskog duga odgovara iznosu osiguranja koje je dano prilikom puštanja robe u postupak vanjskog provoza.

               35

               U tom je pogledu važno podsjetiti da se samo gospodarski subjekt kod kojeg je nacionalno tijelo stvorilo osnovana očekivanja zbog preciznih, bezuvjetnih i dosljednih jamstava koja potječu iz ovlaštenih i pouzdanih izvora može pozivati na načelo zaštite legitimnih očekivanja (vidjeti u tom smislu presude od 10. prosinca 2015., Veloserviss, C‑427/14, EU:C:2015:803, t. 39. i od 14. lipnja 2016., Marchiani/Parlament, C‑566/14 P, EU:C:2016:437, t. 77.).

               36

               Međutim, kako je to navela nezavisna odvjetnica u točkama 60. do 64. svojeg mišljenja, prihvaćanje carinskih tijela iznosa osiguranja, s obzirom na to da ni na koji način ne prejudicira iznos budućeg carinskog duga, ne može se izjednačiti s takvim jamstvima.

               37

               Imajući u vidu navedena razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 29. stavak 1. Carinskog zakonika treba tumačiti na način da se metoda za utvrđivanje carinske vrijednosti previđena u toj odredbi ne primjenjuje u pogledu robe koja nije bila prodana radi izvoza u Uniju.

         Drugo i peto pitanje

               38

               Svojim drugim i petim pitanjem, na koja valja odgovoriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 31. Carinskog zakonika tumačiti na način da su carinska tijela obvezna u svojoj odluci kojom se utvrđuje iznos dugovane uvozne carine navesti razloge zbog kojih su odstupila od metoda utvrđivanja carinske vrijednosti predviđenih u člancima 29. i 30 navedenog zakonika, prije nego što mogu zaključiti da se primijeni njegov članak 31., kao i navesti podatke dostupne u Uniji na temelju kojih su izračunala carinsku vrijednost predmetne robe.

               39

               Uvodno valja naglasiti da pravo na dobru upravu, u mjeri u kojoj odražava opće načelo prava Unije, sadržava zahtjeve koje države članice moraju poštovati kada provode pravo Unije (vidjeti po analogiji presudu od 8. svibnja 2014., N., C‑604/12, EU:C:2014:302, t. 49. i 50.).

               40

               Među tim zahtjevima posebnu važnost ima obveza obrazlaganja odluka koje su donijela nacionalna tijela, zato što ona omogućuje njihovu adresatu da može braniti svoja prava u najboljim mogućim uvjetima i da pri potpunom poznavanju predmeta može odlučiti je li protiv odluke svrhovito podnositi pravno sredstvo. Ona je nužna i kako bi se sudovima omogućila provedba nadzora zakonitosti tih odluka (vidjeti u tom smislu presudu od 15. listopada 1987., Heylens i dr., 222/86, EU:C:1987:442, t. 15.).

               41

               Kada je, osobito, riječ o odlukama carinskih tijela, članak 6. stavak 3. Carinskog zakonika podsjeća na obvezu obrazlaganja koju ona imaju kada donose odluke u pisanom obliku koje su nepovoljne za osobe na koje se odnose.

               42

               Osim toga, u skladu s člankom 221. stavkom 1. Carinskog zakonika, obavijest o iznosu carine mora jamčiti adekvatno informiranje dužnika te mu omogućiti da pri punom poznavanju predmeta osigura obranu svojih prava (vidjeti u tom smislu presudu od 23. veljače 2006., Molenbergnatie, C‑201/04, EU:C:2006:136, t. 54.).

               43

               Naposljetku, valja istaknuti da, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, metode utvrđivanja carinske vrijednosti predviđene u člancima 29. do 31. Carinskog zakonika međusobno stoje u odnosu supsidijarnosti. Naime, samo ako carinsku vrijednost nije moguće odrediti primjenom određene metode, valja primijeniti onu koja slijedi neposredno nakon nje prema propisanom redoslijedu (vidjeti u tom smislu presudu od 12. prosinca 2013., Christodoulou i dr., C‑116/12, EU:C:2013:825, t. 43.).

               44

               U tim okolnostima obveza obrazlaganja koju imaju carinska tijela u okviru provedbe navedenih odredaba mora, s jedne strane, na jasan i nedvosmislen način odražavati zaključke koji su ta tijela naveli da ne primijene jednu ili više metoda utvrđivanja carinske vrijednosti.

               45

               S druge strane, ta obveza podrazumijeva da su ona u svojoj odluci kojom se utvrđuje iznos dugovane uvozne carine obvezna iznijeti podatke na temelju kojih je izračunata carinska vrijednost robe, kako da bi njezinu adresatu omogućila da brani svoja prava u najboljim mogućim uvjetima i pri punom poznavanju predmeta odluči je li korisno podnijeti pravni lijek protiv odluke tako i da bi sudovima omogućila provedbu nadzora nad zakonitosti te odluke.

               46

               Treba dodati, kako je to učinila i nezavisna odvjetnica u točki 85. svojeg mišljenja, da je na državama članicama da, koristeći se svojom postupovnom autonomijom, urede posljedice u slučaju kada carinska tijela povrijede svoju obvezu obrazlaganja te utvrde je li i u kojoj je mjeri moguće takvu povredu otkloniti u okviru sudskog postupka, uz dužnost poštovanja načela ekvivalentnosti i djelotvornosti (vidjeti u tom smislu presudu od 3. srpnja 2008., Komisija/Irska, C‑215/06, EU:C:2008:380, t. 57.).

               47

               Imajući u vidu sve navedeno, na drugo i peto pitanje valja odgovoriti da članak 31. Carinskog zakonika u vezi s njegovim člankom 6. stavkom 3. treba tumačiti na način da su carinska tijela obvezna u svojoj odluci kojom se utvrđuje iznos dugovane uvozne carine navesti razloge zbog kojih su odstupila od metoda utvrđivanja carinske vrijednosti predviđenih u člancima 29. i 30. navedenog zakonika, prije nego što mogu zaključiti da se primijeni njegov članak 31., kao i navesti podatke dostupne u Uniji na temelju kojih su izračunala carinsku vrijednost predmetne robe, a kako bi omogućila zainteresiranoj osobi da ocijeni utemeljenost te odluke i pri punom poznavanju predmeta odluči je li korisno podnijeti pravni lijek protiv nje. Na državama članicama je da, koristeći se svojom procesnom autonomijom, urede posljedice u slučaju kada carinska tijela povrijede svoju obvezu obrazlaganja te utvrde je li i u kojoj je mjeri moguće takvu povredu otkloniti u okviru sudskog postupka, uz dužnost poštovanja načela ekvivalentnosti i djelotvornosti.

         Treće pitanje

               48

               Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 30. stavak 2. točku (a) Carinskog zakonika tumačiti na način da nadležno tijelo, prije nego što smije odustati od primjene metode utvrđivanja carinske vrijednosti utvrđene tom odredbom, mora od proizvođača zahtijevati da mu dostavi podatke potrebne za primjenu te metode, ili je dovoljno da to tijelo jednostavno navede da ne posjeduje te podatke.

               49

               Na temelju članka 30. stavka 2. točke (a) Carinskog zakonika, carinska vrijednost određuje se na temelju transakcijske vrijednosti istovjetne robe prodane za izvoz u Uniju i izvezene u isto ili gotovo isto vrijeme kao i roba koja se procjenjuje. Članak 150. stavak 4. Provedbene uredbe u tom pogledu precizira da se transakcijska vrijednost robe koju je proizvela druga osoba uzima u obzir samo ako se transakcijska vrijednost za istovjetnu robu koju je proizvela ista osoba kao i robu koja se procjenjuje ne može utvrditi.

               50

               Stoga primjena metoda predviđene člankom 30. stavkom 2. točkom (a) Carinskog zakonika zahtijeva, kao prvo, poznavanje transakcijske vrijednosti istovjetne robe koju je proizvela ista osoba i koja je prodana za izvoz u Uniju više ili manje istodobno.

               51

               U tom je kontekstu važno podsjetiti da je, sukladno članku 30. stavku 1. Carinskog zakonika, njegov članak 30. stavak 2. točku (b) moguće primijeniti samo ako se carinska vrijednost ne može utvrditi primjenom članka 30. stavka 2. točke (a).

               52

               Imajući u vidu taj odnos supsidijarnosti koji postoji između različitih metoda utvrđivanja carinske vrijednosti predviđenih u članku 30. stavku 2. Carinskog zakonika, carinska tijela moraju dokazati dužnu pažnju prilikom primjene svake od tih uzastopnih metoda predviđenih u toj odredbi, prije nego što mogu donijeti odluku o njezinoj nepromjenjivosti.

               53

               U tu svrhu navedena tijela mogu – u skladu s člankom 14. Carinskog zakonika – od svake osobe koja izravno ili neizravno sudjeluje u određenim radnjama zahtijevati stavljanje na raspolaganje podataka.

               54

               Međutim, ni Carinski zakonik ni Provedbena uredba ne nameću carinskim tijelima obvezu obraćanja proizvođaču predmetne robe kako bi dobila podatke potrebne za primjenu metode koja se temelji na transakcijskoj vrijednosti istovjetne robe, predviđene u članku 30. stavku 2. točki (a) tog zakonika.

               55

               Stoga su navedena tijela ovlaštena ocijeniti, ovisno o okolnostima svakog slučaja i vodeći računa o svojoj obvezi pažnje, navedenoj u točki 52. ove presude, je li se potrebno izravno obratiti proizvođaču predmetne robe radi ishođenja podataka potrebnih za primjenu metode utvrđivanja carinske vrijednosti iz članka 30. stavka 2. točke (a) Carinskog zakonika.

               56

               Nasuprot tomu, s obzirom na obvezu pažnje koju imaju prilikom primjene te odredbe, carinska su tijela obvezna konzultirati sve izvore informacija i baze podataka kojima raspolažu. Osim toga, zainteresiranoj osobi treba omogućiti da im dostavi sve podatke kojima raspolaže i koji mogu doprinijeti utvrđivanju carinske vrijednosti robe primjenom te odredbe.

               57

               Imajući u vidu navedena razmatranja, na treće pitanje valja odgovoriti da članak 30. stavak 2. točku (a) Carinskog zakonika treba tumačiti na način da nadležno tijelo, prije nego što smije odustati od primjene metode utvrđivanja carinske vrijednosti utvrđene tom odredbom, nije obvezno od proizvođača zahtijevati da mu dostavi podatke potrebne za primjenu te metode. Međutim, to je tijelo obvezno konzultirati sve izvore informacija i baze podataka kojima raspolaže. Također, ono mora zainteresiranim gospodarskim subjektima omogućiti da mu dostave sve podatke koji mogu doprinijeti utvrđivanju carinske vrijednosti robe primjenom te odredbe.

         Četvrto pitanje

               58

               Svojim četvrtim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 30. stavak 2. Carinskog zakonika tumačiti na način da su carinska tijela obvezna obrazložiti neprimjenu metoda predviđenih u točkama (c) i (d) te odredbe, u slučaju da carinsku vrijednost robe utvrđuju na temelju transakcijske vrijednosti slične robe, u skladu s člankom 151. stavkom 3. Provedbene uredbe.

               59

               U tom pogledu treba utvrditi da je, kako to proizlazi iz teksta članka 151. stavka 1. Provedbene uredbe, njegov stavak 3. odredba za provedbu članka 30. stavka 2. točke (b) Carinskog zakonika.

               60

               Međutim, imajući u vidu odnos supsidijarnosti koji postoji između različitih metoda utvrđivanja carinske vrijednosti predviđenih u člancima 29. do 31. tog zakonika, koji je naveden u točki 43. ove presude, carinska tijela ne moraju obrazložiti neprimjenu metoda koje dolaze nakon one koju su primijenila.

               61

               Stoga, ako je carinsko tijelo države članice u stanju utvrditi carinsku vrijednost predmetne robe primjenom članka 30. stavka 2. točke (b) Carinskog zakonika, ono nije dužno razmatrati metode predviđene u njegovu članku 30. stavku 2. točkama (c) i (d).

               62

               Imajući u vidu navedena razmatranja, na četvrto pitanje valja odgovoriti da članak 30. stavak 2. Carinskog zakonika treba tumačiti na način da carinska tijela nisu obvezna obrazložiti neprimjenu metoda predviđenih u točkama (c) i (d) te odredbe, u slučaju da carinsku vrijednost robe utvrđuju na temelju transakcijske vrijednosti slične robe, u skladu s člankom 151. stavkom 3. Provedbene uredbe.

         Troškovi

               63

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 29. stavak 1. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice, kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 955/1999 Europskog parlamenta i Vijeća od 13. travnja 1999., treba tumačiti na način da se metoda za utvrđivanje carinske vrijednosti previđena u toj odredbi ne primjenjuje u pogledu robe koja nije bila prodana radi izvoza u Europsku uniju.

                           2.

                           Članak 31. Uredbe br. 2913/92, kako je izmijenjena Uredbom br. 955/1999, u vezi s njezinim člankom 6. stavkom 3. treba tumačiti na način da su carinska tijela obvezna u svojoj odluci kojom se utvrđuje iznos dugovane uvozne carine navesti razloge zbog kojih su odstupila od metoda utvrđivanja carinske vrijednosti predviđenih u člancima 29. i 30. navedene uredbe, kako je izmijenjena, prije nego što mogu zaključiti da se primijeni njezin članak 31., kao i navesti podatke dostupne u Uniji na temelju kojih su izračunala carinsku vrijednost predmetne robe, a kako bi omogućila zainteresiranoj osobi da ocijeni utemeljenost te odluke i pri punom poznavanju predmeta odluči je li korisno podnijeti pravni lijek protiv nje. Na državama članicama je da, koristeći se svojom procesnom autonomijom, urede posljedice u slučaju kada carinska tijela povrijede svoju obvezu obrazlaganja te utvrde je li i u kojoj je mjeri moguće takvu povredu otkloniti u okviru sudskog postupka, uz dužnost poštovanja načela ekvivalentnosti i djelotvornosti.

                           3.

                           Članak 30. stavak 2. točku (a) Uredbe br. 2913/92, kako je izmijenjena Uredbom br. 955/1999, treba tumačiti na način da nadležno tijelo, prije nego što smije odustati od primjene metode utvrđivanja carinske vrijednosti utvrđene tom odredbom, nije obvezno od proizvođača zahtijevati da mu dostavi podatke potrebne za primjenu te metode. Međutim, to je tijelo obvezno konzultirati sve izvore informacija i baze podataka kojima raspolaže. Također, ono mora zainteresiranim gospodarskim subjektima omogućiti da mu dostave sve podatke koji mogu doprinijeti utvrđivanju carinske vrijednosti robe primjenom te odredbe.

                           4.

                           Članak 30. stavak 2. Uredbe br. 2913/92, kako je izmijenjena Uredbom br. 955/1999, treba tumačiti na način da carinska tijela nisu obvezna obrazložiti neprimjenu metoda predviđenih u točkama (c) i (d) te odredbe, u slučaju da carinsku vrijednost robe utvrđuju na temelju transakcijske vrijednosti slične robe, u skladu s člankom 151. stavkom 3. Uredbe Komisije (EEZ) br. 2454/93 od 2. srpnja 1993. o utvrđivanju odredaba za provedbu Uredbe br. 2913/92, kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 1762/95 od 19. srpnja 1995.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: latvijski


title: Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 14. studenoga 2017.#Guillaume Vincenti protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Javna služba – Dužnosnici – Promaknuće – Postupak promaknuća za 2015. – Nedostatak izvješćâ o ocjeni zbog bolovanja – Opće provedbene odredbe članka 45. Pravilnika o osoblju.#Predmet T-586/16.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (treće vijeće)
      14. studenoga 2017. (
            *1
         )
      „Javna služba – Dužnosnici – Promaknuće – Postupak promaknuća za 2015. – Nedostatak izvješćâ o ocjeni zbog bolovanja – Opće provedbene odredbe članka 45. Pravilnika o osoblju”
      U predmetu T‑586/16,

         Guillaume Vincenti, sa stalnom adresom u Alicanteu (Španjolska), kojeg zastupa H. Tettenborn, odvjetnik,
      tužitelj,
      protiv

         Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO), koji zastupaju K. Tóth i A. Lukošiūtė, u svojstvu agenata,
      tuženika,
      povodom zahtjeva na temelju članka 270. UFEU‑a radi poništenja odluke EUIPO‑a od 24. srpnja 2015. kojom tužitelj nije promaknut u viši razred (AST 8), na temelju postupka promaknuća za 2015. godinu, time što njegovo ime nije uvršteno na popis promaknutih dužnosnika u sklopu postupka promaknuća za 2015. godinu,
      OPĆI SUD (treće vijeće),
      u sastavu: S. Frimodt Nielsen, predsjednik, V. Kreuschitz i N. Półtorak (izvjestiteljica), suci,
      tajnik: P. Cullen, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 5. svibnja 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu
      Okolnosti spora

               1

               Tužitelj Guillaume Vincenti dužnosnik je Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) u razredu AST 7. On je dužnosnik tog razreda od 1. travnja 2009. Na bolovanju je od 10. lipnja 2013.

               2

               Ocjena koje je on bio predmet u svim izvješćima o ocjeni u postupcima promaknuća za 2009., 2010., 2011. i 2012. godinu pokazala je da „[su], općenito, učinkovitost, sposobnosti i ocijenjeni elementi ponašanja odgovara[li] traženoj razini za to radno mjesto”. S druge strane, njegova izvješća o ocjeni u postupcima promaknuća za 2013. i 2014. godinu, koja su obuhvaćala razdoblja od 1. siječnja do 31. prosinca 2013. te od 1. siječnja do 31. prosinca 2014., nisu bila dovršena zbog njegova opravdanog izostanka.

               3

               Prag za promaknuće u tužiteljevu razredu je 9 bodova. Dopisom od 21. srpnja 2014. tijelo za imenovanje EUIPO‑a obavijestilo je tužitelja da je konačno odlučeno da broj njegovih bodova za promaknuće za 2014. godinu iznosi 9,25.

               4

               Priopćenjem za osoblje od 27. travnja 2015. EUIPO je pokrenuo postupak promaknuća za 2015. godinu te obavijestio osoblje da je – u skladu s člankom 110. Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europske unije (u daljnjem tekstu: Pravilnik o osoblju) – po analogiji primjenjivao Odluku Komisije C(2013) 8968 final od 16. prosinca 2013. o općim provedbenim odredbama članka 45. Pravilnika o osoblju (u daljnjem tekstu: OPO članka 45.) za dužnosnike. Tim je priopćenjem svoje osoblje također obavijestio o tome da su donesene radne upute kako bi se definirali uvjeti promaknuća unutar EUIPO‑a (u daljnjem tekstu: radne upute).

               5

               U okviru promaknuća za 2015. godinu upravljački savjetodavni odbor EUIPO‑a nije uvrstio tužiteljevo ime na popis dužnosnika koje se predlaže za promaknuće. Navedeni popis objavljen je na internoj stranici EUIPO‑a 25. lipnja 2015.

               6

               Tužitelj je 2. srpnja 2015. osporavao tu odluku upravljačkog savjetodavnog odbora pred zajedničkim odborom za promaknuće (u daljnjem tekstu: ZOP) te je zatražio da se njegovo ime uvrsti na popis dužnosnika koje se predlaže za promaknuće.

               7

               Nakon što je razmotrio tužiteljev slučaj, ZOP je 24. srpnja 2015. podnio svoju preporuku tijelu za imenovanje. Njome je ZOP preporučio da se tužiteljevu zahtjevu ne udovolji. Na temelju radnih uputa procijenio je da je, kad se dužnosnik vrati na svoje radno mjesto, potrebno sastaviti izvješće o ocjeni te retroaktivno dodijeliti bodove za promaknuće kao i usporediti zasluge. Ta preporuka nije jednoglasno usvojena. Dva člana ZOP‑a koja je imenovao odbor osoblja također su navela da nema pravne osnove za odstupanje od jasnog teksta OPO‑a članka 45. te da tumačenje radnih uputa na kojima se navedena preporuka temelji, prema njihovu mišljenju, odstupa od jasnog smisla članka 3. tog OPO‑a.

               8

               Tijelo za imenovanje 24. srpnja 2015. objavilo je popis dužnosnika koji su promaknuti u sklopu postupka promaknuća za 2015. godinu, na kojem se nije nalazilo tužiteljevo ime.

               9

               Žalbom podnesenom 18. kolovoza 2015. na temelju članka 90. stavka 2. Pravilnika o osoblju tužitelj je osporavao odluku EUIPO‑a od 24. srpnja 2015. kojom je utvrđen popis dužnosnika promaknutih u sklopu postupka promaknuća za 2015. godinu (u daljnjem tekstu: pobijana odluka).

               10

               Tijelo za imenovanje odlukom od 8. prosinca 2015. odbilo je žalbu (u daljnjem tekstu: odluka o odbijanju žalbe).

         Postupak i zahtjevi stranaka

               11

               Tužitelj je pokrenuo ovaj postupak tužbom podnesenom tajništvu Službeničkog suda 18. ožujka 2016. Ta je tužba zaprimljena pod brojem F‑16/16.

               12

               Primjenom članka 3. Uredbe (EU, Euratom) 2016/1192 Europskog parlamenta i Vijeća od 6. srpnja 2016. o prijenosu na Opći sud nadležnosti za odlučivanje u prvom stupnju o sporovima između Europske unije i njezinih službenika (SL 2016., L 200, str. 137.), ovaj je predmet prenesen na Opći sud u stanju u kojem se nalazio 31. kolovoza 2016. Predmet je zaprimljen pod brojem T‑586/16 te je dodijeljen trećem vijeću.

               13

               Opći je sud mjerom upravljanja postupkom od 8. ožujka 2017. pozvao EUIPO da odgovori na nekoliko pitanja. EUIPO je 28. ožujka 2017. udovoljio tom zahtjevu.

               14

               Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                        –

                        poništi odluku EUIPO‑a od 24. srpnja 2015. kojom tužitelj nije promaknut u viši razred (AST 8) na temelju postupka promaknuća za 2015. godinu, time što njegovo ime nije uvršteno na popis dužnosnika promaknutih u sklopu postupka promaknuća za 2015. godinu;

                        –

                        naloži EUIPO‑u snošenje troškova.

               15

               EUIPO od Općeg suda zahtijeva da:

                        –

                        tužbu u cijelosti odbije;

                        –

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

         Pravo

               16

               U prilog svojoj tužbi tužitelj navodi tri tužbena razloga, koji se zajedno razmatraju u tužbi i od kojih se prvi temelji na povredi članka 45. Pravilnika o osoblju, članka 3. OPO‑a članka 45. i članka 13. Odluke ADM-05‑09 EUIPO‑a, drugi na povredi načela zaštite legitimnih očekivanja, načela dobre uprave i tužiteljeva prava na obranu kao i na iskrivljavanju činjenica na kojima se temelji pobijana odluka i treći na očitoj pogrešci u ocjeni koju je počinilo tijelo za imenovanje, ponajprije zbog toga što je odbilo izvršiti svoju diskrecijsku ovlast u pogledu tužiteljeva promaknuća te, podredno, zbog toga što ga je odbilo promaknuti, s obzirom na to da takvo odbijanje premašuje njegovu diskrecijsku ovlast.

               17

               Najprije, kao što to i proizlazi iz točke 4. ove presude, primjenjive odredbe i one koje je EUIPO ujedno primjenjivao na dužnosnike u sklopu postupka promaknuća za 2015. godinu bile su, po analogiji, OPO članka 45. Na pitanje o relevantnosti odluke EUIPO‑a ADM-05‑09 postavljeno na raspravi u ovom predmetu tužitelj je, time što je priznao da se pobijana odluka ne temelji na toj odluci EUIPO‑a, povukao svoje argumente koji se temelje na povredi navedene odluke, što je zabilježeno u zapisniku s rasprave.

         Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 45. Pravilnika o osoblju i članka 3. OPO‑a članka 45.

               18

               Tužitelj tvrdi da je tijelo za imenovanje povrijedilo članak 3. petu alineju drugu rečenicu OPO‑a članka 45. Prema njegovu mišljenju, ta izvješća nisu dovršena zbog činjenice koja mu se ne može pripisati, odnosno zbog bolovanja. Tekst te odredbe ne dopušta da se njegov slučaj izuzme iz postupka promaknuća za 2015. godinu. Tijelo za imenovanje pogrešno je smatralo da tužitelja ne lišava njegovih prava, na temelju članaka 43. i 45. Pravilnika o osoblju, činjenica da su postupci ocjenjivanja i promaknuća koji se na njega odnose odgođeni do ponovnog preuzimanja njegovih funkcija. Takav pristup sadržava nekoliko nepravilnosti, osobito u slučaju smrti ili trajne invalidnosti predmetnog dužnosnika. Jednako tako, tijelo za imenovanje ne može opravdati činjenicu da tužitelj nije mogao sudjelovati u navedenom postupku promaknuća nedostatkom ocjene njegovih usporedivih zasluga, s obzirom na to da mu se ta činjenica ne može pripisati. Naime, prema tužiteljevu mišljenju, tijelo za imenovanje moglo se u tu svrhu koristiti drugim informacijama kojima je raspolagalo. Također, time što je povrijedilo članak 3. OPO‑a članka 45., tijelo za imenovanje povrijedilo je članak 45. Pravilnika o osoblju.

               19

               EUIPO u biti odgovara da se članak 3. peta alineja druga rečenica OPO‑a članka 45. ne odnosi na tužiteljev slučaj, nego, primjerice, na slučaj u kojem je ocjenjivač odsutan, dok je predmetni dužnosnik prisutan tijekom promaknuća, u skladu s njegovim radnim uputama. To je tumačenje potkrijepljeno činjenicom da su izvješća o ocjeni potrebna za valjano osiguranje usporedbe zasluga promaknutih dužnosnika, što također proizlazi iz članka 3. OPO‑a članka 45., koji kao opće pravilo traži da ta izvješća postanu konačna. Prema EUIPO‑ovu mišljenju, s obzirom na to da se za osobu koja je na bolovanju općenito ne smatra da može pobijati svoje izvješće o ocjeni i poštovati rokove postupka, trebalo je obustaviti postupak ocjenjivanja tužitelja te, prema istom načelu, također obustaviti postupak promaknuća u odnosu na njega kako bi se jamčila njegova postupovna prava. Osim toga, EUIPO smatra da se usporedba zasluga na osnovi informacija različitih od onih koje su sadržane u izvješću o ocjeni mora provesti samo u krajnjoj nuždi te se može opravdati samo ako je jasno da, zbog toga što se predmetni dužnosnik nije vratio na svoje radno mjesto, nije dostupno nikakvo izvješće utvrđeno u valjanom i propisanom obliku. EUIPO, na temelju dužnosti pažljivog postupanja, ima obvezu osigurati da se odluka o tužiteljevu promaknuću donese nakon što mu je ponuđena mogućnost davanja mišljenja o njegovim zaslugama. Osim toga, EUIPO u odgovoru na mjeru upravljanja postupkom Općeg suda ističe da je u tužiteljevu interesu da sudjeluje u razgovoru radi ocjenjivanja i u cjelokupnom postupku ocjenjivanja, a ne u postupku u kojem bi se EUIPO pozivao na druge valjane informacije, s obzirom na to da je tužitelj predmet istrage Europskog ureda za borbu protiv prijevara (OLAF), koja, ako je pokrenuta nakon donošenja pobijane odluke, obuhvaća relevantno razdoblje postupka ocjenjivanja. Dodaje da izvješća o ocjeni osiguravaju zaštitu prava članova osoblja putem dijaloga i žalbenog postupka, što ne može biti slučaj ako se usporedba zasluga temelji na drugim dostupnim informacijama.

               20

               U ovom slučaju najprije je potrebno navesti da je obrazloženje relevantno za ocjenu zakonitosti pobijane odluke ono koje se nalazi u odluci o odbijanju žalbe. Iz te odluke u biti proizlazi da je tijelo za imenovanje smatralo da se članak 3. peta alineja druga rečenica OPO‑a članka 45. odnosi na situacije u kojima izvješće o ocjeni dužnosnika samo po sebi nije dovršeno zbog, primjerice, izostanka ocjenjivača ili drugostupanjskog ocjenjivača u trenutku kad su oni bili pozvani intervenirati u postupak ocjenjivanja. Ono je stoga zaključilo da se ta odredba ne primjenjuje na tužiteljev slučaj. Tijelo za imenovanje zatim je navelo da tužitelj zbog bolovanja nije imao izvješća o ocjeni za godine 2013. i 2014. te da su postupci ocjenjivanja i promaknuća koji se na njega odnose obustavljeni dok on ponovno ne preuzme svoje dužnosti. Ističe da, s obzirom na to da je postupak tužiteljeva promaknuća obustavljen zbog njegova opravdanog izostanka, njegove usporedive zasluge opravdano nisu uzete u obzir u postupku promaknuća za 2015. godinu. Napokon, tijelo za imenovanje na temelju prethodno navedenog zaključilo je da tužiteljevo ime pravilno nije uvršteno na popis dužnosnika promoviranih za 2015. godinu.

               21

               U tom pogledu, u skladu s člankom 110. Pravilnika o osoblju, ako ne postoji odstupanje, Odluka Europske komisije C(2013) 8985 final od 16. prosinca 2013., koja se odnosi na opće provedbene odredbe članka 43. Pravilnika o osoblju (u daljnjem tekstu: OPO članka 43.) i OPO članka 45., po analogiji se primjenjuju na EUIPO.

               22

               Valja podsjetiti da se, u skladu s odredbama članka 2. OPO‑a članka 45., postupak promaknuća provodi jednom godišnje.

               23

               Tijekom tog postupka koji se organizira svake godine dužnosnik može biti predmet odluke o promaknuću, odnosno može biti promaknut, ako ispunjava pet kumulativnih uvjeta, u skladu s člankom 3. OPO‑a članka 45. Peti od tih uvjeta je, kako to navodi EUIPO, da izvješća o ocjeni dužnosnika postanu konačna primjenom OPO‑a članka 43. Ipak, navedeni članak 3. izričito predviđa da, „u slučaju da izvješće o ocjeni nije dovršeno zbog zakašnjenja koje se nije moglo pripisati zaposleniku, potonji sudjeluje u postupku promaknuća na osnovi drugih valjanih informacija koje zamjenjuju nedostatak izvješća o ocjeni te stoga može biti predmet odluke o promaknuću”.

               24

               Iz te odredbe proizlazi da dužnosnik koji ispunjava četiri prva uvjeta iz članka 3. OPO‑a članka 45., ali čije izvješće o ocjeni nije postalo konačno, svejedno može biti promaknut, s obzirom na to da navedeno izvješće nije moglo biti dovršeno zbog činjenice zakašnjenja koja mu se ne može pripisati. Predmetni dužnosnik u tom slučaju sudjeluje u postupku promaknuća na temelju drugih valjanih informacija koje zamjenjuju nepostojanje izvješća o ocjeni.

               25

               U ovom slučaju iz spisa proizlazi da je nesporno da tužiteljeva izvješća o ocjeni za 2013. i 2014. godinu ne postoje zbog njegova bolovanja te da je to bolovanje opravdani izostanak.

               26

               Stoga valja utvrditi da se, s obzirom na to da je njegovo bolovanje bilo opravdani izostanak, tužitelju ne može pripisati nemogućnost dovršavanja njegovih izvješća o ocjeni za 2013. i 2014. godinu te, prema tome, ni njihovo nepostojanje. EUIPO je osim toga na raspravi priznao da tužiteljevo bolovanje nije okolnost koja mu se može pripisati.

               27

               Međutim, u takvoj situaciji članak 3. peta alineja druga rečenica OPO‑a članka 45. ističe da dužnosnik može biti promaknut i da ima pravo sudjelovati u godišnjem postupku promaknuća na osnovi drugih valjanih informacija. Stoga je tijelo za imenovanje povrijedilo navedenu odredbu i počinilo pogrešku koja se tiče prava time što je tužitelju odbilo priznati pravo sudjelovanja u postupku promaknuća za 2015. godinu zato što njegov izostanak opravdan bolovanjem nije omogućio sastavljanje nekih od njegovih izvješća o ocjeni.

               28

               EUIPO‑ovo tumačenje članka 3. pete alineje druge rečenice OPO‑a članka 45. prema kojem se ta odredba ne odnosi na tužiteljevu situaciju je, sukladno tomu, netočno

               29

               U tom pogledu, EUIPO‑ov argument prema kojem, kako to pokazuje odjeljak III. točka (a) radnih uputa, treba obustaviti postupak ocjenjivanja i, posljedično, postupak tužiteljeva promaknuća tijekom njegova bolovanja, kako bi mu se jamčila postupovna prava koja su mu dodijeljena tijekom navedenog postupka ocjenjivanja, ne može se prihvatiti. Naime, u tužiteljevoj situaciji – odnosno u situaciji u kojoj se utvrđenje izvješća o ocjeni u okviru za to predviđenog postupka nije moglo pravodobno ostvariti zato da bi se moglo uzeti u obzir u sklopu relevantnog postupka promaknuća – tužitelj je na temelju OPO‑a članka 45. uživao pravo promaknuća, pravo sudjelovanja u tom postupku promaknuća i, prema tome, pravo sudjelovanja u usporedbi zasluga dužnosnika promaknutih u sklopu postupka promaknuća za 2015. godinu s obzirom na druge valjane informacije koje zamjenjuju nedostatak njegovih izvješća o ocjeni.

               30

               Konačno, valja primijetiti da – kao odluka koju agencija priopćuje svojem osoblju i kojoj je cilj predmetnim dužnosnicima jamčiti istovjetno postupanje kad je riječ o promaknućima – radne upute predstavljaju unutarnji naputak. Ništa načelno ne zabranjuje tijelu za imenovanje da internom odlukom opće primjene uvede pravila za provedbu široke diskrecijske ovlasti koju mu dodjeljuje Pravilnik o osoblju. Međutim, mogućnost pribjegavanja takvim unutarnjim napucima podvrgnuta je određenim granicama i, među ostalim, obvezi poštovanja načela hijerarhije normi. Unutarnji naputak, kao što su radne upute, niži je propis u odnosu na Pravilnik o osoblju i pravne propise donesene radi njegove primjene (vidjeti u tom smislu i po analogiji presudu od 30. siječnja 2008., Strack/Komisija, T‑85/04, EU:T:2008:18, t. 37. do 41. i navedenu sudsku praksu). Stoga EUIPO‑ove radne upute ne mogu zakonito postaviti pravila koja odstupaju od odredbi Pravilnika o osoblju ili OPO‑a članka 45.

               31

               Jednako tako, nije uvjerljiv EUIPO‑ov argument prema kojem sudjelovanje dužnosnika u postupku promaknuća na osnovi informacija različitih od onih sadržanih u izvješćima o ocjeni treba biti samo u krajnjoj nuždi. S jedne strane, valja utvrditi da EUIPO ne navodi zašto tužiteljeva situacija nije bila situacija „krajnje nužde” koja opravdava primjenu drugih informacija koje zamjenjuju nedostatak njegovih izvješća o ocjeni za 2013. i 2014. godinu. Osim toga, prilikom ispitivanja na raspravi EUIPO je priznao da se njegovo tumačenje članka 3. pete alineje druge rečenice OPO‑a članka 45., prikazano osobito radnim uputama, nije trebalo odnositi na slučaj kakav je tužiteljev, odnosno na opravdani izostanak dulji od jedne godine. Naime, to tumačenje – prema kojem EUIPO odbija sudjelovanje predmetnog dužnosnika u relevantnom postupku promaknuća na osnovi informacija koje zamjenjuju njegova izvješća o ocjeni te uvjetuje njegovo ponovno preuzimanje funkcija – ne uzima u obzir situacije u kojima tužitelj ne preuzme pravodobno svoje funkcije odnosno nikada ne preuzme svoje funkcije.

               32

               S druge strane, tijelo za imenovanje mora provesti godišnji postupak promaknuća (vidjeti u tom smislu presudu od 12. prosinca 2002., Morello/Komisija, T‑338/00 i T‑376/00, EU:T:2002:314, t. 111.) i ne može nekoliko godina zaredom odgađati sudjelovanje dužnosnika u postupku promaknuća u sklopu tog postupka ako on ispunjava uvjete za promaknuće na temelju OPO‑a članka 45.

               33

               Kad je riječ o EUIPO‑ovoj obvezi da na temelju dužnosti pažljivog postupanja osigura da se osobi omogući davanje mišljenja o njezinim zaslugama, u ovom slučaju valja utvrditi da EUIPO nije ni u jednom trenutku tužitelja nastojao staviti u situaciju u kojoj bi imao mogućnost dati mišljenje o svojim zaslugama. Naime, EUIPO je pogriješio kad je samo odgodio tužiteljevo sudjelovanje u postupku promaknuća u sklopu postupka promaknuća za 2015. godinu zbog njegova bolovanja, čekajući da on eventualno ponovno preuzme svoje funkcije. Međutim, EUIPO ne može u svim slučajevima predmnijevati da dužnosnik koji je na bolovanju nije sposoban dati valjano mišljenje o svojim zaslugama. K tome, čak i ako utvrđenje izvješća o ocjeni osigurava, kao što to ističe EUIPO, zaštitu prava članova osoblja putem dijaloga i žalbenog postupka, što možda nije slučaj kod usporedbe zasluga koja se temelji na drugim informacijama, valja podsjetiti da se protiv odluke kao što je ona pobijana može podnijeti žalba, a potom, ako je potrebno, i tužba.

               34

               U ovom slučaju, iako je bio na bolovanju, tužitelj je najprije elektroničkom poštom valjano osporavao činjenicu da njegovo ime nije uvršteno na popis dužnosnika predloženih za promaknuće pred ZOP‑om, u skladu s člankom 5. stavkom 7. OPO‑a članka 45., te je zatim valjano podnio žalbu protiv pobijane odluke na temelju članka 90. stavka 2. Pravilnika o osoblju i potom ovu tužbu pred Općim sudom, što također otklanja EUIPO‑ov argument prema kojem je on morao obustaviti postupak tužiteljeva promaknuća jer se za dužnosnika koji je na bolovanju općenito smatra da ne može „na primjeren način razmisliti i podnijeti svoje argumente ili osporavati odluke koje se odnose na razvoj njegove karijere”.

               35

               Napokon, EUIPO‑ov argument koji se temelji na činjenici da je tužitelj predmet OLAF‑ove istrage nije relevantan u ovom slučaju. Naime, valja primijetiti da je, s jedne strane, kako to priznaje sam EUIPO, istraga pokrenuta nakon donošenja pobijane odluke. S druge strane, s obzirom na to da ništa u odluci o odbijanju žalbe ne upućuje na to da je tužiteljevo ponašanje razlog za pobijanu odluku, EUIPO je samo odgodio tužiteljevo sudjelovanje u postupku promaknuća u sklopu postupka promaknuća za 2015., čekajući da on eventualno ponovno preuzme svoje funkcije.

               36

               Nadalje slijedi da je povreda članka 3. OPO‑a članka 45. u postupku promaknuća za 2015. godinu u odnosu na tužitelja mogla imati samo odlučujući učinak na odvijanje tog postupka i na odluku o tome da neće biti promaknut, s obzirom na to da nije pozvan sudjelovati u navedenom postupku promaknuća.

               37

               Stoga pobijanu odluku treba poništiti u dijelu u kojem se tužitelja nije uzelo u obzir u postupku promaknuća za 2015. godinu.

               38

               Podredno, Opći sud smatra da, kako bi tužitelju pripala njegova prava, mora se ponovno razmotriti mogućnost njegova sudjelovanja u postupku promaknuća za 2015. godinu. Tek će nakon takvog ponovnog razmatranja tijelo za imenovanje moći valjano donijeti odluku o njemu i ocijeniti treba li ga retroaktivno uvrstiti na popis već promaknutih dužnosnika u sklopu promaknuća za 2015. godinu. U tom pogledu, EUIPO je u odgovoru na mjeru upravljanja postupkom Općeg suda, kao i na raspravi, istaknuo da nema proračunskih prepreka za to da tužitelj, prema potrebi, bude retroaktivno promaknut uz dužnosnike koji su već promaknuti u sklopu postupka promaknuća za 2015. godinu.

         Ostali tužbeni razlozi i argumenti koje je iznio tužitelj

               39

               S obzirom na poništenje pobijane odluke koje je određeno na temelju prvog tužbenog razloga, nije potrebno razmatrati drugi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi načela zaštite legitimnih očekivanja, načela dobre uprave i prava obrane kao i na iskrivljavanju činjenica, ni treći tužbeni razlog, koji se temelji na očitoj pogrešci u ocjeni koju je počinio EUIPO zbog toga što je odbio izvršiti svoju ovlast ocjenjivanja. Nije stoga potrebno razmatrati podredni argument kojim se nastoji istaknuti da je tužitelj trebao biti promaknut u sklopu postupka promaknuća za 2015. godinu te da je stoga trebao biti uvršten na popis dužnosnika promaknutih u sklopu postupka promaknuća za 2015. godinu.

         Troškovi

               40

               U skladu s člankom 134. stavkom 1. Poslovnika Općeg suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da EUIPO nije uspio u postupku, valja mu naložiti snošenje troškova, u skladu s tužiteljevim zahtjevom.

               Slijedom navedenoga,
               OPĆI SUD (treće vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Odluka Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) od 24. srpnja 2015. kojom je utvrđen popis dužnosnika promoviranih u sklopu promaknuća za 2015. godinu poništava se u dijelu u kojem se Guillaumea Vincentija nije uzelo u obzir u postupku promaknuća za 2015. godinu.

                           2.

                           EUIPO‑u se nalaže snošenje troškova.

                           Frimodt Nielsen

                           Kreuschitz

                           Półtorak

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 14. studenoga 2017.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 25. listopada 2017.#Arnaldo Lucaccioni protiv Europske komisije.#Javna služba – Dužnosnici – Izloženost azbestu i drugim tvarima – Profesionalna bolest – Članak 73. Pravilnika o osoblju – Zajednička pravila o osiguranju od rizika nesreće i profesionalne bolesti – Članak 14. – Članak 266. UFEU-a – Zlouporaba ovlasti – Liječničko povjerenstvo – Načelo kolegijalnosti – Povreda mandata liječničkog povjerenstva – Obveza obrazlaganja – Tužba za naknadu štete – Trajanje postupka – Neimovinska šteta.#Predmet T-551/16.


title: Presuda Suda (šesto vijeće) od 9. studenoga 2017.#AZ protiv Minister Finansów.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Naczelny Sąd Administracyjny.#Zahtjev za prethodnu odluku – Oporezivanje – Porez na dodanu vrijednost (PDV) – Direktiva 2006/112/EZ – Članak 98. – Ovlast država članica da primijene sniženu stopu za određene isporuke dobara i isporuke usluga – Prilog III., točka 1. – Hrana – Kolači i peciva – Minimalni rok trajanja ili rok uporabe – Načelo porezne neutralnosti.#Predmet C-499/16.

text:
         PRESUDA SUDA (šesto vijeće)
      9. studenoga 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Oporezivanje – Porez na dodanu vrijednost (PDV) – Direktiva 2006/112/EZ – Članak 98. – Ovlast država članica da primijene sniženu stopu za određene isporuke dobara i isporuke usluga – Prilog III., točka 1. – Hrana – Kolači i peciva – Minimalni rok trajanja ili rok uporabe – Načelo porezne neutralnosti”
      U predmetu C‑499/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Naczelny Sąd Administracyjny (Visoki upravni sud, Poljska), odlukom od 16. lipnja 2016., koju je Sud zaprimio 16. rujna 2016., u postupku

         AZ

      protiv

         Minister Finansów

      SUD (šesto vijeće),
      u sastavu: C. G. Fernlund (izvjestitelj), predsjednik vijeća, S. Rodin i E. Regan, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za AZ, M. Machciński, adwokat,

               –

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               –

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju E. De Bonisa, avvocato dello Stato,

               –

               za Europsku komisiju, M. Owsiany‑Hornung i K. Herrmann, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 98. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL 2006., L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.) s obzirom na načelo porezne neutralnosti.

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između AZ i Ministar Finansów (ministarstvo financija, Poljska) povodom dviju poreznih odluka potonjeg u vezi sa stopom poreza na dodanu vrijednost (PDV) koja se primjenjuje na isporuke robe tog društva.

         Pravni okvir
      Pravo Unije

               3

               U uvodnoj izjavi 4. Direktive o PDV‑u propisano je:
               „Postizanje cilja uspostavljanja unutarnjeg tržišta pretpostavlja primjenu zakonodavstva o porezu na promet u državama članicama koje ne narušava uvjete tržišnog natjecanja ni ne sprečava slobodno kretanje robe i usluga. Stoga je potrebno postići takvo usklađenje zakonodavstva o porezima na promet pomoću sustava poreza na dodanu vrijednost (PDV), kojim će se, što je više moguće, ukloniti čimbenici koji mogu narušavati uvjete tržišnog natjecanja, bilo na nacionalnoj ili na razini Zajednice.”

               4

               Sukladno uvodnoj izjavi 7. te direktive:
               „Zajednički sustav PDV‑a trebao bi, čak i u slučaju kad njegove stope i sustav izuzeća nisu u potpunosti usklađeni, dovesti do neutralnosti u području tržišnog natjecanja, na način da na teritoriju svih država članica slične robe i usluge nose isto porezno opterećenje, bez obzira na duljinu proizvodnog i distributivnog lanca.”

               5

               U članku 96. navedene direktive određuje se:
               „Države članice primjenjuju standardnu stopu PDV‑a, koju sve države članice utvrđuju kao postotak oporezivog iznosa i koja je jednaka i za isporuku roba i za isporuku usluga.”

               6

               Članak 98. te direktive određuje:
               „1.   Države članice mogu primijeniti jednu ili dvije snižene stope.
               2.   Snižene stope primjenjuju se samo na isporuke robe ili usluga u kategorijama navedenim u Prilogu III.
               […]
               3.   Kada primjenjuju snižene stope predviđene stavkom 1. na kategorije roba, države članice se mogu koristiti kombiniranom nomenklaturom za utvrđivanje točnog obuhvata dotične kategorije.”

               7

               U točki 1. Priloga III. Direktive o PDV‑u nalazi se među ostalim „hrana […] za ljudsku potrošnju”.

         Poljsko pravo

               8

               Iz članka 41. stavka 1. i članka 146.a točke 1. Zakona od 11. ožujka 2004. o porezu na robu i usluge, u verziji koja se primjenjuje na činjenice u glavnom postupku (Dz. U. iz 2011., br. 177, Pozicija 1054, u daljnjem tekstu: Zakon o PDV‑u), proizlazi da je PDV u razdoblju od 1. siječnja 2011. do 31. prosinca 2016. iznosio 23%.

               9

               U istom razdoblju je stopa koja se primjenjivala na robu i usluge nabrojene u Prilogu 3. tog zakona iznosila 8%, u skladu s člankom 41. stavkom 2. i člankom 146.a točkom 2. navedenog zakona.

               10

               Na poziciji 32 tog priloga nalazili su se sljedeći proizvodi: „Svježa peciva i kolači, čiji je minimalni rok trajanja, utvrđen u skladu s posebnim odredbama, najviše 45 dana; isto tako, ako ti proizvodi obuhvaćaju isključivo rok uporabe u skladu s posebnim odredbama, on ne iznosi više od 45 dana”.

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               11

               AZ je poljsko društvo koje proizvodi kolače i peciva, među ostalim punjene kroasane i kruščiće s raznim nadjevima, čije je minimalno trajanje dulje od 45 dana.

               12

               Godine 2010. proizvodi društva AZ bili su razvrstani kao „Dvopek i keksi, trajna peciva i kolači” u smislu nacionalnog propisa o statističkoj klasifikaciji proizvoda iz 2008. Međutim godine 2013. je direktor carinskog ureda u Varšavi (Poljska) te proizvode razvrstao pod tarifni broj 1905 90 60 kombinirane nomenklature iz Priloga I. Uredbi Vijeća (EEZ) br. 2658/87 od 23. srpnja 1987. o tarifnoj i statističkoj nomenklaturi i o Zajedničkoj carinskoj tarifi (SL L 256, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 12., str. 3.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EU) br. 927/2012 od 9. listopada 2012. (SL L 304, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 23., str. 3.; u daljnjem tekstu: KN), koja odgovara drugoj klasifikaciji navedenog nacionalnog propisa, odnosno „Kolačima i svježim pecivima”.

               13

               AZ je 14. studenoga 2013. od ministra financija zatražio poreznu odluku kako bi se utvrdilo može li primijeniti sniženu stopu PDV‑a od 8% na isporuke predmetne robe koja, iako je označena oznakom KN, odgovara klasifikaciji „Kolači i svježa peciva”, ima minimalni datum trajanja ili rok uporabe najviše 45 dana. U svojem zahtjevu to je društvo navelo da broj 32 iz Priloga 3. Zakonu o PDV‑u uvodi, protivno pravu Unije, kriterij primjene snižene stope PDV‑a koji ne proizlazi ni iz Direktive o PDV‑u ni iz KN‑a. Naime, tarifni broj 1905 90 60 KN‑a ne sadržava razliku u odnosu na svježinu proizvoda, njihov datum minimalnog trajanja ili njihov rok uporabe.

               14

               U svojim odlukama od 3. prosinca 2013. i 14. siječnja 2014. ministar financija nije potvrdio tezu društva AZ, ocjenjujući da je poljski zakonodavac mogao legitimno usvojiti kriterij primjene snižene stope PDV‑a poput onog o kojem je riječ.

               15

               AZ je podnio tužbu protiv navedenih poreznih odluka pred Wojewódzki Sąd Administracyjny w Warszawie (Vojvodski upravni sud u Varšavi, Poljska). Potonji je odbio tu tužbu ističući da aditivi koji ulaze u sastav kolača i peciva, poput konzervansa koji produljuju trajanje uporabljivosti, utječu na odluku prosječnog potrošača.

               16

               Budući da su, prema tom sudu, zakonodavac Unije i nacionalni zakonodavac utvrdili rok uporabe kao bitan element zaštite potrošača, može se valjano smatrati da proizvodi s različitim rokovima uporabe nisu slični.

               17

               Navedeni sud je također istaknuo da društvo AZ nije dokazalo postojanje, na tržištu, drugih posebnih proizvoda koji su se mogli smatrati sličnima tim proizvodima. Iako je priznao da taj kriterij trajanja uporabljivosti od 45 dana ima subjektivan karakter, taj isti sud je u svojoj presudi ocijenio da se Direktiva o PDV‑u ne protivi primjeni takvog kriterija, pod uvjetom da nije prekršeno načelo porezne neutralnosti.

               18

               Protiv odluke toga suda AZ je podnio žalbu sudu koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku.

               19

               Taj sud smatra da je jedini odlučujući kriterij, prema poljskom zakonodavstvu, za primjenu snižene stope PDV‑a na određene kolače i svježa peciva, njihov datum minimalnog trajanja ili njihov rok uporabe, odnosno kriterij povezan s trajanjem uporabljivosti od 45 dana. Nakon što je također utvrdio da takav kriterij ne proizlazi iz prava Unije, navedeni sud se pita mogu li se njime razlikovati proizvodi koji su dovoljno drugačiji da bi opravdali primjenu različitih stopa PDV‑a, osobito s obzirom na to da je prvostupanjski sud potvrdio da je zakonodavac Unije utvrdio da je rok uporabe proizvoda bitan element zaštite potrošača, koji je stoga dovoljan za razlikovanje proizvoda sa stajališta stopa PDV‑a.

               20

               U tim je okolnostima Naczelny Sąd Administracyjny (Visoki upravni sud, Poljska) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Jesu li različite porezne stope za kolače i peciva iz članka 41. stavka 2., u vezi s brojem 32 iz Priloga 3. Zakonu o [PDV‑u], koje su određene isključivo na temelju kriterija ‚minimalnog roka trajanja’ odnosno ‚roka uporabe’, protivne načelu neutralnosti PDV‑a i zabrani nejednakog postupanja s robom u smislu članka 98. stavaka 1. i 2. [Direktive o PDV‑u]?”

         O prethodnom pitanju

               21

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 98. Direktive o PDV‑u, u vezi s načelom porezne neutralnosti, tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis, poput onog u glavnom postupku, koji podvrgava primjenu snižene stope PDV‑a na kolače i svježa peciva isključivo kriteriju njihova „minimalnog roka trajanja” ili njihova „roka uporabe”.

               22

               Uvodno treba podsjetiti da se prema članku 96. Direktive o PDV‑u ista stopa PDV‑a, to jest standardna stopa koju određuje svaka država članica, primjenjuje na isporuke robe i isporuke usluga. Odstupanjem od tog načela, na temelju članka 98. te direktive, predviđena je mogućnost primjene sniženih stopa PDV‑a. Prilog III. navedenoj direktivi detaljno nabraja kategorije isporuka robe i usluga na koje je moguće primijeniti snižene stope navedene u članku 98. (presuda od 9. ožujka 2017., Oxycure Belgium, C‑573/15, EU:C:2017:189, t. 20. i 21.).

               23

               Kad je riječ o primjeni snižene stope PDV‑a, iz sudske prakse Suda proizlazi da države članice moraju, pod uvjetom poštovanja načela porezne neutralnosti svojstvenog zajedničkom sustavu PDV‑a, među isporukama robe i usluga uključenih u kategorije Priloga III. Direktivi o PDV‑u, preciznije odrediti one na koje se primjenjuje snižena stopa (presuda od 11. rujna 2014., K, C‑219/13, EU:C:2014:2207, t. 23.).

               24

               Mogućnost izvršavanja takve selektivne primjene snižene stope PDV‑a opravdava se osobito utvrđenjem da je, s obzirom na to da je ta stopa iznimka, ograničenje njezine primjene na konkretne i posebne aspekte predmetne kategorije usluge u skladu s načelom prema kojem se iznimke i odstupanja trebaju tumačiti restriktivno (presuda od 6. svibnja 2010., Komisija/Francuska, C‑94/09, EU:C:2010:253, t. 29.).

               25

               U tom pogledu valja istaknuti da, prema članku 98. stavku 3. Direktive o PDV‑u, države članice mogu koristiti NK prilikom primjene sniženih stopa na kategorije koje se odnose na robu kako bi precizno ograničile predmetnu kategoriju. Međutim, valja utvrditi da je uporaba NK‑a samo jedan od načina za precizno ograničavanje predmetne kategorije.

               26

               U predmetnom slučaju poljski je zakonodavac odlučio primijeniti sniženu stopu PDV‑a na kolače i svježa peciva s datumom isteka koji je utvrđen tako da trajanje uporabljivosti ne prelazi 45 dana.

               27

               Nesporno je da ti kolači i peciva čine ograničenu kategoriju hrane za ljudsku uporabu iz točke 1. Priloga III. Direktivi o PDV‑u.

               28

               Ako dakle kriterij koji je vezan uz određen broj dana uporabljivosti precizno određuje predmetnu kategoriju, valja utvrditi da je selektivna primjena snižene stope PDV‑a na konkretan i specifičan aspekt robe iz jedne od kategorija navedenog Priloga III., načelno, u skladu s člankom 98. Direktive o PDV‑u.

               29

               Međutim, da bi se odgovorilo na pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev, potrebno je provjeriti ugrožava li nacionalno zakonodavstvo, poput onoga u glavnom postupku, načelo porezne neutralnosti.

               30

               Iz ustaljene sudske prakse proizlazi da se to načelo protivi tomu da se slične usluge ili slična roba, koji su u međusobnom tržišnom natjecanju, različito tretiraju s obzirom na PDV (presuda od 11. rujna 2014., K, C‑219/13, EU:C:2014:2207, t. 24. i navedena sudska praksa).

               31

               Kad je riječ o ocjeni sličnosti između robe ili pružanja predmetnih usluga, koja je na nacionalnom sudu, iz sudske prakse Suda proizlazi da u konačnici valja voditi računa o stajalištu prosječnog potrošača. Isporuke robe ili usluga slične su kada imaju slične značajke i ispunjavaju iste potrebe potrošača, ovisno o kriteriju usporedivosti u korištenju i kada postojeće razlike ne utječu znatno na odluku prosječnog potrošača o izboru jedne ili druge navedene isporuke (presuda od 11. rujna 2014., K, C‑219/13, EU:C:2014:2207, t. 25.).

               32

               Stoga je na sudu koji je uputio zahtjev da izvrši konkretno ispitivanje kako bi utvrdio je li činjenica da je datum isteka utvrđen na način da trajanje uporabljivosti ne prelazi 45 dana odlučujuća sa stajališta prosječnog poljskog potrošača prilikom njegove kupovine kolača i peciva (vidjeti u tom smislu presudu od 11. rujna 2014., K, C‑219/13, EU:C:2014:2207, t. 33.).

               33

               Stoga je na njemu da provjeri postoje li, na poljskom tržištu, kolači i peciva čije trajanje uporabljivosti ne prelazi 45 dana, ali koji su ipak slični, iz perspektive potrošača, kolačima i pecivima s minimalnim rokom trajanja koji prelazi 45 dana, poput onih koje proizvodi AZ i koji zamjenjuju prvonavedene.

               34

               Ako se postojanje takve robe može utvrditi, trajanje uporabljivosti koje ne prelazi 45 dana nije odlučujuće za prosječnog poljskog potrošača i taj potrošač može izvršiti izbor primjenom različitih stopa PDV‑a. Pod takvom pretpostavkom, načelo porezne neutralnosti protivi se nacionalnim odredbama iz glavnog postupka.

               35

               Nasuprot tomu, ako sud koji je uputio zahtjev, u okviru konkretnog ispitivanja koje je njegova dužnost, utvrdi da snižena stopa PDV‑a za kolače i peciva s datumom isteka utvrđenim na takav način da trajanje uporabljivosti ne prelazi 45 dana nema za učinak poticanje prodaje tih proizvoda u odnosu na kolače i peciva s datumom isteka utvrđenim na način da trajanje uporabljivosti ne prelazi 45 dana, iz toga proizlazi da te dvije kategorije kolača i peciva nisu slična roba koja je u međusobnom tržišnom natjecanju (vidjeti u tom smislu presudu od 3. svibnja 2001., Komisija/Francuska, C‑481/98, EU:C:2001:237, t. 27.). U tom se slučaju načelu porezne neutralnosti ne protive nacionalne odredbe iz glavnog postupka.

               36

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da članak 98. Direktive o PDV‑u valja tumačiti na način da mu se ne protivi – pod uvjetom da se poštuje načelo porezne neutralnosti, što je na nacionalnom sudu da provjeri – nacionalno zakonodavstvo, poput onog u glavnom postupku, koje podvrgava primjenu snižene stope PDV‑a na kolače i svježa peciva isključivo kriteriju njihova „minimalnog roka trajanja” i „roka uporabe”.

         Troškovi

               37

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (šesto vijeće) odlučuje:

                     Članak 98. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o porezu na dodanu vrijednost treba tumačiti na način da mu se ne protivi – pod uvjetom da se poštuje načelo porezne neutralnosti, što je na nacionalnom sudu da provjeri – nacionalno zakonodavstvo, poput onog u glavnom postupku, koje podvrgava primjenu snižene stope PDV‑a na kolače i svježa peciva isključivo kriteriju njihova „minimalnog roka trajanja” i „roka uporabe”.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: poljski


Presuda Suda (šesto vijeće) od 9. studenoga 2017.#Europska komisija protiv Grčke Republike.#Povreda obveze države članice – Državne potpore – Potpora koja je proglašena nezakonitom i nespojivom s unutarnjim tržištem – Obveza povrata – Obveza obavještavanja – Neprovedba – Sredstva obrane – Apsolutna nemogućnost izvršenja.#Predmet C-481/16.