Presuda Suda od 20. ožujka 1997. # Land Rheinland-Pfalz protiv Alcan Deutschland GmbH. # Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesverwaltungsgericht - Njemačka. # Državne potpore - Granice. # Predmet C-24/95.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 18. siječnja 1990. # Bundesamt für Ernährung und Forstwirtschaft protiv Butterabsatz Osnabrück-Emsland eG. # Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesverwaltungsgericht - Njemačka. # Poljoprivreda. # Predmet C-345/88.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 3. rujna 2014. # Unibail Management protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-686/13.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 19. rujna 2012. # V. Fraas GmbH protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice. # Predmet T-326/10.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 10. veljače 2009.#Komisija Europskih zajednica protiv Talijanske Republike.#Povreda obveze države članice - Članak 28. UEZ-a.#Predmet C-110/05.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 22. svibnja 1990. # Alimenta SA protiv Doux SA. # Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunal de commerce de Quimper - Francuska. # Predmet C-332/88.


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 3. srpnja 2014. # Kraljevina Nizozemska protiv Europske komisije. # Predmet T-16/11.


title: Presuda Suda (šesto vijeće) od 28. siječnja 2016.#BP Europa SE protiv Hauptzollamt Hamburg-Stadt.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bundesfinanzhof.#Zahtjev za prethodnu odluku – Oporezivanje – Opći aranžmani za trošarine – Direktiva 2008/118/EZ – Nepravilnost do koje je došlo tijekom kretanja trošarinske robe – Kretanje robe unutar sustava odgode plaćanja trošarine – Manjak robe prilikom isporuke – Ubiranje trošarine u nedostatku dokaza o uništenju ili gubitku robe.#Predmet C-64/15.

text:
         PRESUDA SUDA (šesto vijeće)
      28. siječnja 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Oporezivanje — Opći aranžmani za trošarine — Direktiva 2008/118/EZ — Nepravilnost do koje je došlo tijekom kretanja trošarinske robe — Kretanje robe unutar sustava odgode plaćanja trošarine — Manjak robe prilikom isporuke — Ubiranje trošarine u nedostatku dokaza o uništenju ili gubitku robe“
      U predmetu C‑64/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Bundesfinanzhof (Savezni financijski sud, Njemačka), odlukom od 11. studenoga 2014., koju je Sud zaprimio 12. veljače 2015., u postupku

         BP Europa SE

      protiv

         Hauptzollamt Hamburg‑Stadt,

      SUD (šesto vijeće),
      u sastavu: A. Arabadjiev, predsjednik vijeća, J.-C. Bonichot (izvjestitelj) i E. Regan, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Bobek,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za BP Europa SE, D. Völker i A. Grin, Rechtsanwälte,

               —

               za Hauptzollamt Hamburg‑Stadt, J. Thaler, u svojstvu agenta,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju A. Collabolletta, avvocato dello Stato,

               —

               za Europsku komisiju, F. Tomat i M. Wasmeier, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegova mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 1. stavka 2. Direktive Vijeća 2008/118/EZ od 16. prosinca 2008. o općim aranžmanima za trošarine i o stavljanju izvan snage Direktive 92/12/EEZ (SL 2009., L 9, str. 12.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 2., str. 174.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društva BP Europa SE (u daljnjem tekstu: BP Europa) i Hauptzollamta Hamburg‑Stadt (carinski ured grada Hamburga) u vezi s plaćanjem poreza na energiju koji se od društva BP Europa potražuje na količinu plinskog ulja koja je nedostajala prilikom isporuke te robe u trošarinsko skladište u Njemačkoj.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Direktiva 2008/118

               3

               Direktiva 2008/118 među ostalim sadržava sljedeće uvodne izjave:

                        „1.

                        Direktiva Vijeća 92/12/EEZ od 25. veljače 1992. o općim aranžmanima za proizvode koji podliježu trošarinama, te o posjedovanju, kretanju i praćenju takvih proizvoda [(SL L 76, str. 1.)] nekoliko je puta bitno izmijenjena. Budući da su predviđene daljnje izmjene, treba je zamijeniti zbog jasnoće.

                        2.

                        Uvjeti za obračunavanje trošarine na robu, obuhvaćeni Direktivom 92/12/EEZ [...] morali bi ostati usklađeni kako bi se osiguralo pravilno djelovanje unutarnjeg tržišta.
                        [...]

                        8.

                        Budući da je za pravilno djelovanje unutarnjeg tržišta još uvijek potrebno da su pojam trošarina i uvjeti za njezino obračunavanje jednaki u svim državama članicama, potrebno je na razini Zajednice jasno utvrditi, kada je trošarinska roba puštena u potrošnju i tko je [obveznik plaćanja] trošarine.

                        9.

                        Budući da je trošarina porez na potrošnju određene robe, ne bi smjela postojati obveza obračuna na trošarinsku robu koja je pod određenim okolnostima bila uništena ili nepovratno izgubljena.
                        […]“

               4

               Sukladno odredbama članka 1. stavka 1. Direktive 2008/118:
               „Ovom se Direktivom utvrđuju opća pravila u odnosu na trošarine, koje se ubiru neposredno ili posredno na potrošnju sljedećih roba (dalje u tekstu ‚trošarinska roba’):

                        (a)

                        energenti i električna energija, obuhvaćeni Direktivom 2003/96/EZ [Vijeća od 27. listopada 2003. o restrukturiranju sustava Zajednice za oporezivanje energenata i električne energije (SL L 283, str. 51.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 2., str. 75.)];

                  […]“

               5

               Članak 4. Direktive 2008/118/EZ određuje:
               „U ovoj se Direktivi i njezinim provedbenim odredbama primjenjuju sljedeće definicije:
               [...]

                        7.

                        ,sustav odgode plaćanja trošarine' znači porezni sustav koji se primjenjuje na proizvodnju, preradu, skladištenje ili kretanje trošarinske robe, na koju se ne primjenjuje carinski postupak s odgodom ili postupanje i pri kojem je plaćanje trošarine odgođeno;

                  [...]

                        11.

                        ,trošarinsko skladište' znači mjesto gdje ovlašteni držatelj trošarinskog skladišta u svom poslovanju trošarinsku robu proizvodi, prerađuje, drži, prima ili otprema unutar sustava odgode plaćanja trošarine, te uz poštivanje određenih uvjeta koje utvrđuju nadležna tijela države članice u kojoj se nalazi trošarinsko skladište.“

               6

               U skladu s člankom 7. navedene direktive:
               „1.   Obveza obračunavanja trošarine nastaje puštanjem u potrošnju u državi članici,
               2.   U smislu ove Direktive ,puštanje u potrošnju' znači:

                        (a)

                        otpuštanje trošarinske robe, uključujući nepravilno otpuštanje, iz sustava odgode plaćanja trošarine;

                  [...]
               4.   Potpuno uništenje ili nepovratan gubitak trošarinske robe u sustavu odgode plaćanja trošarine, kao posljedica same prirode robe, nepredvidivih okolnosti, više sile ili kao posljedica ovlaštenja nadležnih tijela države članice, ne smatra se puštanjem u potrošnju.
               U smislu ove Direktive roba se smatra potpuno uništenom ili nepovratno izgubljenom, kad je više nije moguće koristiti kao trošarinsku robu.
               U slučaju potpunog uništenja ili nepovratnog gubitka trošarinske robe, potrebno je dostaviti odgovarajući dokaz nadležnim tijelima države članice u kojoj je došlo do potpunog uništenja ili nepovratnog gubitka predmetne trošarinske robe ili, ako nije moguće ustanoviti gdje je gubitak nastao, u državi članici u kojoj je gubitak otkriven.
               […]“

               7

               Članak 10. iste direktive glasi:
               „1.   Ako je tijekom kretanja trošarinske robe unutar sustava odgode plaćanja trošarine došlo do nepravilnosti, koja uzrokuje da je trošarinska roba puštena u potrošnju u skladu s člankom 7. stavkom 2. točkom (a), mjestom puštanja u potrošnju smatrati će se država članica u kojoj je nastala nepravilnost.
               2.   Ako se tijekom kretanja trošarinske robe unutar sustava odgode plaćanja otkrila nepravilnost, koja uzrokuje da je trošarinska roba puštena u potrošnju u skladu s člankom 7. stavkom 2. točkom (a), a nije moguće ustanoviti gdje je došlo do nepravilnosti, smatrati će se da je do nje došlo u državi članici u kojoj je nepravilnost otkrivena i u vrijeme kad je otkrivena.
               3.   U slučajevima iz stavaka 1. i 2. nadležna tijela države članice u kojoj je roba puštena u potrošnju ili se smatra da je puštena u potrošnju, obavješćuju nadležna tijela države članice otpreme.
               4.   Ako trošarinska roba koja se kreće u sustavu odgode plaćanja trošarine ne dospije na mjesto odredišta i ako tijekom kretanja nije otkrivena neka nepravilnost koja bi dovela do puštanja trošarinske robe u potrošnju u skladu s člankom 7. stavkom 2. točkom (a), smatra se da je nepravilnost nastala u državi članici otpreme u trenutku kad je kretanje počelo, osim ako se u periodu od četiri mjeseca od početka kretanja u skladu s člankom 20. stavkom 1. nadležnim tijelima države članice otpreme ne dostavi dokaz o završetku kretanja u skladu s člankom 20. stavkom 2. ili o mjestu, gdje je nepravilnost nastala.
               [...]
               6.   U smislu ovog članka ,nepravilnost' znači okolnosti nastale tijekom kretanja trošarinske robe unutar sustava odgode plaćanja trošarine različite od onih iz članka 7. stavka 4. zbog kojih se kretanje odnosno dio kretanja trošarinske robe nije okončalo u skladu s člankom 20. stavkom 2.“

               8

               U skladu s člankom 16. stavkom 2. točkama (c) i (d) Direktive 2008/118, ovlašteni držatelj trošarinskog skladišta mora voditi evidencije o zalihama i kretanjima trošarinske robe i na završetku kretanja unijeti u svoje trošarinsko skladište i upisati u evidenciju svu trošarinsku robu koja se kreće u sustavu odgode plaćanja trošarine.

               9

               Člankom 17. stavkom 1. navedene direktive određeno je:
               „Trošarinska roba se može kretati u sustavu odgode plaćanja trošarine na području Zajednice, uključujući kretanja preko treće zemlje ili trećeg područja:

                        (a)

                        od trošarinskog skladišta do:

                                 i.

                                 drugog trošarinskog skladišta;

                  […]“

               10

               Članak 19. stavak 2. točka (c) te direktive propisuje da registrirani primatelj mora dopustiti preglede temeljem kojih nadležna tijela države članice odredišta mogu ustanoviti je li roba stvarno zaprimljena.

               11

               Sukladno članku 20. stavku 2. Direktive 2008/118:
               „Kretanje trošarinske robe u sustavu odgode plaćanja trošarine završava, u slučajevima iz članka 17. stavka 1. točke (a) alineja i. [...] kada primatelj primi pošiljku trošarinske robe [...]“

         Direktiva 2003/96

               12

               Prema člancima 1. i 2. Direktive 2003/96, države članice ubiru porez, među ostalim, na plinsko ulje obuhvaćeno oznakom 2710 19 41 kombinirane nomenklature.

         Njemačko pravo

               13

               U skladu s člankom 8. Zakona o porezu na energiju (Energiesteuergesetz) od 15. srpnja 2006. (BGBl 2006. I, str. 1534., u daljnjem tekstu: EnergieStG), naslovljenom „Obveza obračunavanja poreza u slučaju puštanja u potrošnju“:
               „(1)   Obveza obračunavanja poreza nastaje kad se energenti u smislu članka 4. povuku iz trošarinskog skladišta i ne stave pod neki drugi sustav odgode ili kad se otpuste iz tog skladišta u svrhu uporabe ili potrošnje u okviru trošarinskog skladišta (stavljanje u promet). Ako se nakon stavljanja u promet provodi postupak izuzeća od poreza (članak 24. stavak 1.), ne nastaje obveza obračunavanja poreza.
               (1.a)   Obveza obračunavanja poreza ne nastaje u slučaju potpunog uništenja ili nepovratnog gubitka energenata kao posljedica njihove naravi ili slijedom nepredvidivih okolnosti ili više sile. Energenti se smatraju potpuno uništenima ili nepovratno izgubljenima ako se više ne mogu koristiti kao takvi. Potpuno uništenje i nepovratni gubitak energenata moraju se dokazati u dovoljnoj mjeri.
               […]“

               14

               Članak 11. EnergieStG‑a, naslovljen „Kretanje započeto u drugim državama članicama i kretanje s odredištem u drugim državama članicama“, određuje:
               „(1)   Energenti u smislu članka 4. mogu se kretati unutar sustava odgode plaćanja, uključujući kretanja preko trećih zemalja ili trećih područja,
               [...]
               2.   od trošarinskog skladišta u drugim državama članicama ili od mjesta uvoza u drugim državama članicama kada ih otpremaju registrirani pošiljatelji

                        a)

                        do trošarinskog skladišta

                  [...]
               na poreznom području;
               [...]
               (4)   [...] U slučajevima predviđenima u stavku 1. točki 2. kretanje unutar sustava odgode plaćanja trošarine završeno je zaprimanjem energenata u trošarinsko skladište u koje su poslani [...]“

               15

               U skladu s člankom 14. EnergieStG‑a, naslovljenim „Nepravilnosti tijekom kretanja“:
               „‚Nepravilnost‘ znači okolnosti tijekom kretanja robe u sustavu odgode plaćanja trošarine koje nisu obuhvaćene člankom 8. stavkom 1.a, zbog kojih se to kretanje ili dio tog kretanja ne može odgovarajuće završiti.
               [...]
               (3)   Ako je tijekom kretanja trošarinske robe unutar sustava odgode plaćanja trošarine od trošarinskog skladišta u drugoj državi članici ili od mjesta uvoza u drugoj državi članici do poreznog područja utvrđena nepravilnost i ako nije moguće ustanoviti gdje se ona dogodila, smatrat će se da je do nje došlo na poreznom području, u vrijeme kada je otkrivena.
               (4)   Ako su energenti unutar sustava odgode plaćanja trošarine poslani iz poreznog područja u drugu državu članicu (članak 11. stavak 1. točka 1., članak 13. stavak 1.), a nisu stigli u mjesto odredišta, pri čemu nije bila utvrđena nepravilnost tijekom kretanja, smatrat će se da je do nepravilnosti u smislu članka 1. došlo na poreznom području na dan početka kretanja, osim ako pošiljatelj u roku od četiri mjeseca od početka kretanja podnose dovoljne dokaze o tome

                        1.

                        da su energenti stigli na mjesto odredišta i da je kretanje odgovarajuće završilo ili

                        2.

                        da energenti nisu stigli na mjesto odredišta zbog nepravilnosti do koje je došlo izvan poreznog područja.

                  […]“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               16

               Društvo BP Europa je tijekom siječnja 2011. brodom poslalo 2,4 milijuna litara plinskog ulja obuhvaćenog oznakom 2710 19 41 kombinirane nomenklature iz trošarinskog skladišta smještenog u Nizozemskoj u trošarinsko skladište smješteno u Njemačkoj. Prijevoz je obavljen u sklopu kretanja trošarinske robe unutar sustava odgode plaćanja trošarine, kako je predviđeno člancima 17. do 31. Direktive 2008/118.

               17

               Na mjestu odredišta vlasnik trošarinskog skladišta smještenog u Njemačkoj po isporuci plinskog ulja utvrdio je da je zaprimio 4854 litre manje od količine navedene u elektroničkoj upravnoj ispravi sastavljenoj u svrhu primjene sustava odgode, odnosno 0,202% deklarirane količine, i o tome je obavijestio carinske vlasti u svojoj potvrdi o primitku.

               18

               Odlukom od 16. siječnja 2012. carinski ured grada Hamburga obračunao je porez na energiju u iznosu od 24,93 eura na manjak plinskog ulja koji je prelazio graničnu vrijednost u visini od 0,2% koju općenito prihvaća njemačka uprava.

               19

               Finanzgericht Hamburg (Financijski sud u Hamburgu) odbio je žalbu društva BP Europa podnesenu protiv tog poreznog rješenja. Naime, taj sud je smatrao da je manjak plinskog ulja posljedica nepravilnosti za koju se smatralo da je nastala na poreznom području i slijedom koje je ta roba puštena u potrošnju. U okviru revizijskog postupka pokrenutog pred Bundesfinanzhofom (Savezni financijski sud), taj sud se pita je li ta pravna ocjena spora koji proizlazi iz primjene nacionalnog prava kojim je prenesena Direktiva 2008/118 u skladu sa zahtjevima te direktive, osobito onima koji se odnose na pretpostavke nastanka obveze obračunavanja trošarine i određivanje države članice nadležne za njezino ubiranje kada samo jedan dio robe koja se kreće unutar sustava odgode plaćanja trošarine ne dospije na odredište.

               20

               U tim uvjetima Bundesfinanzhof (Savezni financijski sud) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 10. stavak 4. Direktive 2008/118/EZ tumačiti tako da su njegove pretpostavke ispunjene jedino kada ukupna količina robe koja se kreće unutar sustava odgode plaćanja trošarine ne dospije na mjesto odredišta ili se to pravilo – uzimajući u obzir članak 10. stavak 6. te direktive – može primijeniti i na slučajeve u kojima samo dio ukupne količine robe koja se kreće unutar sustava odgode plaćanja trošarine ne dospije na mjesto odredišta?

                        2.

                        Treba li članak 20. stavak 2. Direktive 2008/118/EZ tumačiti tako da kretanje trošarinske robe unutar sustava odgode plaćanja trošarine završava tek kada je primatelj u potpunosti istovario prijevozno sredstvo koje je stiglo kod njega, uz posljedicu da utvrđenje manjka tijekom istovara nastupa još za vrijeme kretanja?

                        3.

                        Protivi li se članak 10. stavak 2. u vezi s člankom 7. stavkom 2. točkom (a) Direktive 2008/118/EZ nacionalnom propisu prema kojem nadležnost ubiranja trošarine države odredišta (osim isključenja slučajeva uređenih u članku 7. stavku 4. [te direktive] ovisi jedino o utvrđenju da je došlo do nepravilnosti i nemogućnosti određivanja mjesta u kojem je do nje došlo ili je dodatno potrebno utvrđenje da je trošarinska roba njezinim otpuštanjem iz sustava odgode plaćanja trošarine puštena u potrošnju?

                        4.

                        Treba li članak 7. stavak 2. točku (a) Direktive 2008/118/EZ tumačiti tako da u slučaju utvrđenja nepravilnosti u smislu članka 10. stavka 2. Direktive 2008/118/EZ treba pretpostaviti da je trošarinska roba koja se kretala unutar sustava odgode plaćanja trošarine, a nije dospjela na mjesto odredišta, puštena u potrošnju u svim slučajevima u kojima ne može biti pružen dokaz potpunog uništenja ili nepovratnog gubitka utvrđenog manjka propisan u članku 7. stavku 4. Direktive 2008/118/EZ?“

         O prethodnim pitanjima

         Uvodna očitovanja

               21

               U skladu s člankom 2. Direktive 2008/118 trošarina se plaća na robu iz članka 1. te direktive, u koju se ubrajaju energenti na koje se odnosi Direktiva 2003/96, u trenutku njezine proizvodnje na području Europske unije ili njezina uvoza na to područje. Iako, slijedom toga, oporezivi događaj u pogledu trošarine nastaje po proizvodnji ili uvozu predmetne robe na spomenuto područje, u skladu s člankom 7. stavkom 1. Direktive 2008/118 obveza obračunavanja trošarine nastaje tek puštanjem u potrošnju te robe.

               22

               Prema članku 17. stavku 1. točki (a) podtočki i. Direktive 2008/118, trošarinska roba može se kretati unutar sustava odgode plaćanja trošarine na području Unije, među ostalim, kao u glavnom predmetu, od trošarinskog skladišta smještenog u jednoj državi članici do trošarinskog skladišta smještenog u drugoj državi članici. Za takav sustav odgode karakteristično je to da još ne postoji obveza obračunavanja trošarine na trošarinsku robu, iako je oporezivi događaj već nastao (vidjeti u tom smislu presudu Cipriani, C‑395/00, EU:C:2002:751, t. 42.). Slijedom navedenoga, u tom sustavu dolazi do odgađanja obveze obračunavanja trošarine na trošarinsku robu do ispunjenja pretpostavke za nastanak te obveze (vidjeti u tom smislu presudu Dansk Transport og Logistik,C‑230/08, EU:C:2010:231, t. 78.).

               23

               U skladu s člankom 7. stavkom 2. točkom (a) Direktive 2008/118, kada je riječ o robi obuhvaćenoj sustavom odgode plaćanja trošarine, otpuštanje iz tog sustava, uključujući nepravilno otpuštanje, smatra se puštanjem u potrošnju.

               24

               Iako je Direktiva 96/12 u skladu sa svojim člankom 6. stavkom 1. predviđala da obveza obračunavanja trošarine nastaje ne samo prilikom puštanja u potrošnju predmetne robe nego i „prilikom utvrđenja manjka“, Direktiva 2008/118 nije preuzela takav slučaj nastanka obveze obračunavanja koji se odnosio na manjak.

               25

               Sud koji je uputio zahtjev postavljenim pitanjima u biti želi saznati koja se pravila o obvezi obračunavanja trebaju, u skladu s Direktivom 2008/118, primijeniti na robu koja se kreće unutar sustava odgode ako je prilikom isporuke utvrđen manjak robe u odnosu na količinu robe koja je postojala na mjestu otpreme.

               26

               Budući da se u Direktivi 2008/118, sukladno njezinom članku 7. stavku 2. točki (a), obveza obračunavanja trošarine u pogledu robe na koju se primjenjuje sustav odgode plaćanja trošarine povezuje s otpuštanjem iz tog sustava, najprije treba odgovoriti na drugo pitanje koje se odnosi na odredbe članka 20. stavka 2. Direktive 2008/118 prema kojima kretanje te robe završava kada primatelj primi njezinu pošiljku.

         Drugo pitanje

               27

               Sud koji je uputio zahtjev drugim pitanjem u biti pita treba li članak 20. stavak 2. Direktive 2008/118 tumačiti na način da u okolnostima poput onih u glavnom postupku kretanje trošarinske robe unutar sustava odgode plaćanja trošarine završava u smislu te odredbe u trenutku kad njezin primatelj nakon potpunog iskrcavanja prijevoznog sredstva koje sadrži predmetnu robu utvrdi njezin manjak u odnosu na količinu koja mu je trebala biti isporučena.

               28

               Budući da Direktiva 2008/118 ne definira značenje izraza „kada primatelj primi pošiljku trošarinske robe“, treba podsjetiti da je, prema ustaljenoj praksi Suda, za tumačenje odredbe prava Unije potrebno voditi računa o njezinom tekstu, kontekstu i njezinim ciljevima (vidjeti osobito presudu Španjolska/Parlament i Vijeće, C‑44/14, EU:C:2015:554, t. 44.).

               29

               Što se tiče, kao prvo, sadržaja članka 20. stavka 2. Direktive 2008/118, valja istaknuti da se on odnosi na samu robu, pri čemu se u njemu ni na koji način ne upućuje na sredstava kojima je ona dopremljena. Radi određivanja trenutka isporuke robe stoga treba uzeti u obzir stvarnu isporuku robe kao takve od strane njezina pošiljatelja, a ne samo dopremanje primatelju spremnika te robe, bez obzira na to o kakvom je dopremanju riječ.

               30

               Što se tiče, kao drugo, konteksta u koji su smještene predmetne odredbe Direktive 2008/118, valja utvrditi da je članak 20. te direktive dio njezina poglavlja IV., naslovljenog „Kretanje trošarinske robe u sustavu odgode plaćanja trošarine“. Odredbe tog poglavlja uključuju i članak 19. stavak 2. točku (c) spomenute direktive, prema kojem primatelj mora dopustiti preglede temeljem kojih nadležna tijela države članice odredišta mogu ustanoviti je li predmetna roba stvarno zaprimljena. Zakonodavac Unije time je želio taj stvarni primitak robe učiniti elementom koji određuje uvjete pod kojima se kretanje te robe unutar sustava odgode plaćanja trošarine mora ocijeniti prilikom njezine isporuke. Nijedna druga odredba spomenutog poglavlja ne zahtijeva drukčije tumačenje.

               31

               Kao treće, cilj odredaba članka 20. stavka 2. Direktive 2008/118, kojima se određuje kada završava kretanje trošarinske robe unutar sustava odgode plaćanja trošarine, jest odrediti trenutak kada se smatra da je ta roba puštena u potrošnju, kao što je bilo spomenuto u točki 23. spomenute presude, i odrediti slijedom toga trenutak kada nastaje obveza obračuna trošarine na tu robu.

               32

               Osim toga, s obzirom na to da je trošarina porez na potrošnju, kao što je navedeno u uvodnoj izjavi 9. Direktive 2008/118, razrezan na određenu količinu robe stavljene u potrošnju, trenutak nastanka obveze obračuna te trošarine mora biti određen na način da se količina predmetne robe može precizno izmjeriti. Uzimajući u obzir taj cilj, članak 20. stavak 2. te direktive, koji određuje da kretanje trošarinske robe unutar sustava odgode plaćanja trošarine završava kada primatelj primi pošiljku te robe, valja tumačiti na način da treba smatrati da to primanje pošiljke nastupa u trenutku kad je primatelj bio u mogućnosti točno znati koju je količinu robe stvarno primio.

               33

               Kada bi trebalo smatrati da je pošiljka primljena u trenutku kada je prijevozno sredstvo kojim se dostavlja trošarinska roba stiglo na mjesto odredišta a da primatelj nije mogao izmjeriti njezinu stvarno isporučenu količinu, obveza obračunavanja trošarine nastala bi protivno zahtjevima povezanima sa samom naravi predmetne trošarine, koja pretpostavlja, kao što je bilo navedeno u prethodnoj točki, precizno saznanje o količini robe puštene u potrošnju. To je razlog zašto se u okolnostima poput onih u glavnom postupku ne može smatrati da je do primitka pošiljke predmetne robe došlo prije potpunog iskrcavanja prijevoznog sredstva koje sadrži tu robu.

               34

               Osim toga, zakonodavac Unije je, time što u skladu s člankom 16. stavkom 2. točkom (d) Direktive 2008/17 od držatelja trošarinskog skladišta zahtijeva da na završetku kretanja unese u svoje skladište i upiše u evidenciju svu trošarinsku robu koja se kreće unutar sustava odgode plaćanja trošarine, čime osigurava istodobnost tih fizičkih i računovodstvenih operacija, namjeravao smjestiti završetak kretanja u vrijeme kada je držatelj trošarinskog skladišta predmetnu robu stvarno primio ili kada je njezina količina mogla biti precizno izmjerena radi evidencije u registar skladišta.

               35

               U tim okolnostima na drugo pitanje valja odgovoriti da članak 20. stavak 2. Direktive 2008/118 treba tumačiti na način da u okolnostima poput onih u glavom postupku kretanje trošarinske robe unutar sustava odgode plaćanja trošarine završava u smislu te odredbe u trenutku kada njezin primatelj nakon potpunog iskrcavanja prijevoznog sredstva prijevoza koje sadrži predmetnu robu utvrdi njezin manjak u odnosu na količinu koja mu je trebala biti isporučena.

         Treće i četvrto pitanje

               36

               Trećim i četvrtim pitanjem, koja treba ispitati na drugom mjestu i zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 7. stavak 2. točku (a) u vezi s člankom 10. stavkom 2. Direktive 2008/117 tumačiti na način da se situacije koje te odredbe uređuju razlikuju od one na koju se odnosi članak 7. stavak 4. te direktive, i to u smislu da se protive odredbi nacionalnog prava koja prenoseći članak 10. stavak 2. spomenute direktive ne uvjetuje svoju primjenu time da je trošarinska roba puštena u potrošnju otpuštanjem iz sustava odgode plaćanja trošarine.

               37

               Prema članku 10. stavku 2. Direktive 2008/118, ako se tijekom kretanja trošarinske robe unutar sustava odgode plaćanja trošarine otkrila nepravilnost, slijedom koje se trošarinska roba pušta u potrošnju u skladu s člankom 7. stavkom 2. točkom (a) te direktive, a nije moguće ustanoviti gdje je došlo do nepravilnosti, smatrat će se da je do nje došlo u državi članici u kojoj je nepravilnost otkrivena i u vrijeme kad je otkrivena.

               38

               Iz tih odredbi proizlazi da se one odnose na slučaj u kojem je nepravilnost otkrivena tijekom kretanja trošarinske robe unutar sustava odgode plaćanja trošarine uzrokovala njezino puštanje u potrošnju otpuštanjem iz tog sustava.

               39

               Slijedom toga, nacionalnom odredbom kojom se prenosi članak 10. stavak 2. Direktive 2008/118 u načelu se ne može propisati da se smatra da je do takve nepravilnosti došlo u državi članici u kojoj je otkrivena i u vrijeme kada je otkrivena a da ta pretpostavka nije uvjetovana činjenicom da je ta nepravilnost uzrokovala puštanje u potrošnju predmetne robe.

               40

               Nesporno je da članak 14. EnergieStG‑a, kojim se provodi prenošenje, ne spominje takav uvjet.

               41

               Međutim, ustaljena je sudska praksa da su nacionalni sudovi prilikom primjene unutarnjeg prava dužni, koliko je to moguće, tumačiti ga u skladu s tekstom i ciljem direktive o kojoj je riječ kako bi se postigao njome predviđen rezultat i postupilo u skladu s trećim stavkom članka 288. UFEU‑a. Naime, ta obveza tumačenja nacionalnog prava u skladu s pravom Unije svojstvena je sustavu uspostavljenom UFEU‑om jer nacionalnim sudovima omogućava da u okviru svojih nadležnosti osiguraju punu učinkovitost prava Unije kada odlučuju u određenom sporu (vidjeti osobito presudu Dominguez, C‑282/10, EU:C:2012:33, t. 24.).

               42

               U tom pogledu valja podsjetiti da stavak 6. članka 10. Direktive 2008/118 u smislu tog članka „nepravilnost“ definira kao okolnosti nastale tijekom kretanja trošarinske robe unutar sustava odgode plaćanja trošarine različite od onih iz članka 7. stavka 4. te direktive zbog kojih se kretanje odnosno dio kretanja trošarinske robe nije okončalo u skladu s člankom 20. stavkom 2. spomenute direktive.

               43

               Međutim, utvrđenje postojanja manjka robe prilikom isporuke trošarinske robe u sustavu odgode plaćanja trošarine upućuje na nužno proteklu situaciju tijekom koje roba koja nedostaje nije bila predmet te isporuke i čije kretanje stoga nije završilo u skladu s člankom 20. stavkom 2 Direktive 2008/118. Ta situacija posljedično predstavlja nepravilnost u smislu članka 10. stavka 6. te direktive. Nepravilnost te naravi nužno dovodi do otpuštanja iz sustava odgode plaćanja trošarine i, slijedom toga, puštanja u potrošnju, kako je to predviđeno člankom 7. stavkom 2. točkom (a) spomenute direktive.

               44

               U tom smislu, iako nacionalna odredba kojom se prenosi članak 10. stavak 2. Direktive 2008/118, poput članka 14. EnergieStG‑a, ne spominje da je njezina primjena uvjetovana time da je nepravilnost uzrokovala puštanje u potrošnju predmetne robe, takvo izostavljanje ne može spriječiti primjenu te nacionalne odredbe u slučaju utvrđenja manjka, koji nužno podrazumijeva takvo puštanje u potrošnju.

               45

               Osim toga, potrebno je istaknuti da se nepravilnost koju uređuje članak 10. stavak 2. Direktive 2008/118 odnosi, kao što je bilo navedeno u točki 42. ove presude, na situaciju različitu od one iz članka 7. stavka 4. te direktive, odnosno situaciju u kojoj nije došlo do „potpuno[g] uništenj[a] ili nepovrat[nog] gubit[ka] trošarinske robe“.

               46

               Stoga, ako se podnese dokaz o takvom potpunom uništenju ili nepovratnom gubitku trošarinske robe unutar sustava odgode plaćanja trošarine, u toj situaciji ne može doći do puštanja u potrošnju u smislu članka 7. stavka 2. točke (a) Direktive 2008/118, pa stoga ni primjene članka 10. stavka 2. te direktive. Slijedom navedenoga, situacije koje su obuhvaćene tim odredbama razlikuju se od one na koju se odnosi članak 7. stavak 4. spomenute direktive.

               47

               S obzirom na prethodna razmatranja, na treće i četvrto pitanje valja odgovoriti da članak 7. stavak 2. točku (a) u vezi s člankom 10. stavkom 2. Direktive 2008/118 treba tumačiti na način da:

                        —

                        situacije koje se tim odredbama uređuju razlikuju se od one iz članka 7. stavka 4. te direktive i da

                        —

                        okolnost da nacionalna odredba kojom se prenosi članak 10. stavak 2. Direktive 2008/117, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, izričito ne spominje da je nepravilnost koju uređuje ta odredba direktive trebala dovesti do puštanja u potrošnju predmetne robe ne može spriječiti primjenu te nacionalne odredbe u slučaju utvrđenja manjka, koji nužno podrazumijeva takvo puštanje u potrošnju.

         Prvo pitanje

               48

               Prvim pitanjem, koje valja ispitati na kraju, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 10. stavak 4. Direktive 2008/118 tumačiti na način da se primjenjuje ne samo kada ukupna količina robe koja se kreće u sustavu odgode plaćanja trošarine ne dospije na mjesto odredišta nego i na slučajeve u kojima samo dio te robe nije dospio na odredište.

               49

               Valja podsjetiti da sukladno spomenutoj odredbi ako trošarinska roba koja se kreće u sustavu odgode plaćanja trošarine ne dospije na mjesto odredišta i ako tijekom kretanja nije otkrivena neka nepravilnost koja bi dovela do njezina puštanja u potrošnju u skladu s člankom 7. stavkom 2. točkom (a) Direktive 2008/118, smatra se da je nepravilnost nastala u državi članici otpreme u trenutku kad je kretanje počelo.

               50

               Sâm sadržaj članka 10. stavka 4. Direktive 2008/118 stoga ni na koji način ne ograničava primjenu te odredbe samo na slučajeve u kojima ukupna količina robe koja se kreće unutar sustava odgode plaćanja trošarine ne dospije na odredište.

               51

               Drukčiji doseg spomenute odredbe ne proizlazi ni iz njezina konteksta ni iz njezina cilja.

               52

               S jedne strane, odredbe stavka 4. članka 10. Direktive 2008/118 kao i odredbe stavaka 1. i 2. tog članka uređuju slučajeve u kojima je došlo do nepravilnosti tijekom kretanja trošarinske robe unutar sustava odgode plaćanja trošarine. Kao što je to bilo napomenuto u točki 42. ove presude, stavak 6. spomenutog članka „nepravilnost“ u smislu tog članka definira kao okolnosti zbog kojih se kretanje odnosno dio kretanja trošarinske robe nije okončalo u skladu s člankom 20. stavkom 2. te direktive. Članak 10. stavak 4. Direktive 2008/118 stoga se smjestio u okvir unutar kojeg je zakonodavac Unije namjeravao urediti sve situacije nepravilnosti, uključujući, slijedom toga, one koje se odnose samo na dio kretanja.

               53

               S druge strane, cilj odredbi članka 10. Direktive 2008/118 jest utvrditi pravila za određivanje države članice u kojoj se smatra da je trošarinska roba unutar sustava odgode plaćanja trošarine puštena u potrošnju zbog nepravilnosti do kojih je došlo tijekom kretanja. Ništa ne upućuje na to da je zakonodavac Unije, s obzirom na taj cilj, donošenjem stavka 4. tog članka, koji se odnosi na slučaj kada nepravilnost, iako je do nje došlo tijekom kretanja, nije utvrđena za to vrijeme, namjeravao ograničiti primjenu uređenja utvrđenog tim stavkom samo na slučajeve u kojima ukupna količina robe koja se kreće unutar sustava odgode plaćanja trošarine ne dospije na mjesto odredišta.

               54

               S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 10. stavak 4. Direktive 2008/118 treba tumačiti na način da se primjenjuje ne samo kada ukupna količina robe koja se kreće unutar sustava odgode plaćanja trošarine ne dospije na mjesto odredišta nego i na slučajeve u kojima samo dio te robe nije dospio na odredište.

         Troškovi

               55

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (šesto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 20. stavak 2. Direktive Vijeća 2008/118/EZ od 16. prosinca 2008. o općim aranžmanima za trošarine i o stavljanju izvan snage Direktive 92/12/EEZ treba tumačiti na način da u okolnostima poput onih u glavom postupku kretanje trošarinske robe unutar sustava odgode plaćanja trošarine završava u smislu te odredbe u trenutku kada njezin primatelj nakon potpunog iskrcavanja prijevoznog sredstva koje sadrži predmetnu robu utvrdi njezin manjak u odnosu na količinu koja mu je trebala biti isporučena.

                           2.

                           Članak 7. stavak 2. točku (a) u vezi s člankom 10. stavkom 2. Direktive 2008/118 treba tumačiti na način da:

                                 —

                                    situacije koje se tim odredbama uređuju razlikuju se od one iz članka 7. stavka 4. te direktive i da

                                 —

                                    okolnost da nacionalna odredba kojom se prenosi članak 10. stavak 2. Direktive 2008/117, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, izričito ne spominje da je nepravilnost koju uređuje ta odredba direktive trebala dovesti do puštanja u potrošnju predmetne robe ne može spriječiti primjenu te nacionalne odredbe u slučaju utvrđenja manjka, koji nužno podrazumijeva takvo puštanje u potrošnju.

                           3.

                           Članak 10. stavak 4. Direktive 2008/118 treba tumačiti na način da se primjenjuje ne samo kada ukupna količina robe koja se kreće unutar sustava odgode plaćanja trošarine ne dospije na mjesto odredišta nego i na slučajeve u kojima samo dio te robe nije dospio na odredište.

                     Potpisi

            (
            *1
         )   Jezik postupka: njemački


title: Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 22. rujna 2015.#First Islamic Investment Bank Ltd protiv Vijeća Europske unije.#Zajednička vanjska i sigurnosna politika – Mjere ograničavanja donesene protiv Irana s ciljem sprječavanja širenja nuklearnog oružja – Zamrzavanje financijskih sredstava – Pogreška u ocjeni – Obveza obrazlaganja – Prava obrane – Pravo na djelotvornu sudsku zaštitu – Proporcionalnost.#Predmet T-161/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu T‑161/13,
            First Islamic Investment Bank Ltd,  sa sjedištem u Labuanu (Malezija), koji zastupaju B. Mettetal i C. Wucher‑North, avocats ,
            tužitelj,
            protiv
            Vijeća Europske unije,  koje zastupaju Á. de Elera‑San Miguel Hurtado i M. Bishop, u svojstvu agenata,
            tuženika,
            povodom zahtjeva za djelomično poništenje Odluke Vijeća 2012/829/ZVSP od 21. prosinca 2012. o izmjeni Odluke 2010/413/ZVSP o mjerama ograničavanja protiv Irana (SL L 356, str. 71.) (SL posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 14., str. 207.) i Provedbene uredbe Vijeća (EU) br. 1264/2012 od 21. prosinca 2012. o provedbi Uredbe (EU) br. 267/2012 o mjerama ograničavanja protiv Irana (SL L 356, str. 55.) (SL posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 14., str. 201.), s jedne strane, te zahtjeva za poništenje odluke Vijeća o zadržavanju mjera ograničavanja koje se odnose na tužitelja, s druge strane,
            OPĆI SUD (prvo vijeće)
            u sastavu H. Kanninen, predsjednik, I. Pelikánová (izvjestiteljica) i E. Buttigieg, suci,
            tajnik: L. Grzegorczyk, administrator,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 10. prosinca 2014.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            Okolnosti spora
            1. Tužitelj, First Islamic Investment Bank Ltd, je malezijska banka.
            2. Ovaj predmet ulazi u okvir sustava mjera ograničavanja uvedenih radi vršenja pritiska na Islamsku Republiku Iran kako bi ona okončala svoje nuklearne aktivnosti koje predstavljaju opasnost od širenja i razvoja sustava ispaljivanja nuklearnog oružja (u daljnjem tekstu: širenje nuklearnog oružja).
            3. Tužiteljevo ime je Odlukom Vijeća 2012/829/ZVSP od 21. prosinca 2012. o izmjeni Odluke 2010/413/ZVSP o mjerama ograničavanja protiv Irana (SL L 356, str. 71.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 14., str. 207.) uvršteno na popis subjekata uključenih u iransko širenje nuklearnog oružja, koji se nalazi u Prilogu II. Odluci Vijeća 2010/413/ZVSP od 26. srpnja 2010. o mjerama ograničavanja protiv Irana i stavljanju izvan snage Zajedničkog stajališta 2007/140/ZVSP (SL L 195, str. 39.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 3., str. 255.).
            4. Slijedom toga, na temelju Provedbene uredbe Vijeća (EU) br. 1264/2012 od 21. prosinca 2012. o provedbi Uredbe (EU) br. 267/2012 o mjerama ograničavanja protiv Irana (SL L 356, str. 55.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 14., str. 201.) tužiteljevo je ime uvršteno na popis koji se nalazi u Prilogu IX. Uredbi Vijeća (EU) br. 267/2012 od 23. ožujka 2012. o mjerama ograničavanja protiv Irana i stavljanju izvan snage Uredbe (EU) br. 961/2010 (SL L 88, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 4., str. 194.).
            5. Posljedica uvrštavanja tužiteljeva imena na popis koji se nalazi u Prilogu II. Odluci 2010/43 i na popis koji se nalazi u Prilogu IX. Uredbi br. 267/2012 bilo je zamrzavanje njegovih financijskih sredstava i gospodarskih izvora.
            6. U pogledu tužitelja Odluka 2012/829 i Provedbena uredba br. 1264/2012 obrazložene su kako slijedi:
            „First Islamic Investment Bank (FIIB) pomaže subjektima koji su uvršteni na popis u kršenju odredaba uredbe EU‑a o Iranu te pruža financijsku potporu vladi Irana. FIIB je dio grupacije Sorinet Group koja je u vlasništvu i kojom upravlja Babak Zanjani. Koristi se za usmjeravanje plaćanja povezanih s [iranskom] naftom.“
            7. Dana 22. prosinca 2012. Vijeće Europske unije je u Službenom listu Europske unije  objavilo Obavijest upućenu osobama i subjektima na koje se odnose mjere ograničavanja predviđene Odlukom 2012/829 i Provedbenom uredbom br. 1264/2012 (SL C 398, str. 8.).
            8. Dopisom od 3. siječnja 2013. Vijeće je obavijestilo tužitelja o uvrštavanju njegova imena na popis koji se nalazi u Prilogu II. Odluci 2010/413 i na popis koji se nalazi u Prilogu IX. Uredbi br. 267/2012.
            9. Dopisom od 25. siječnja 2013. tužitelj je osporio osnovanost uvrštavanja svojega imena te je od Vijeća zahtijevao preispitivanje. Svoj je zahtjev ponovio u dopisu od 25. veljače 2013. u kojem je također zatražio pristup informacijama i dokazima na kojima se temelji navedeno uvrštavanje.
            10. Dopisom od 14. ožujka 2014. Vijeće je odgovorilo na tužiteljev zahtjev za preispitivanje. Ono je tom prilikom pojasnilo da su razlozi za uvrštavanje tužiteljeva imena na popis koji se nalazi u Prilogu II. Odluci 2010/413 i na popis koji se nalazi u Prilogu IX. Uredbi br. 267/2012 pravilni i da ih slijedom toga treba održati.
            11. Dana 15. ožujka 2014. Vijeće je objavilo Obavijest upućenu osobama i subjektima na koje se odnose mjere ograničavanja iz Odluke Vijeća 2010/413/ZVSP te Uredbe Vijeća (EU) br. 267/2012 (SL C 77, str. 1.). U skladu s tom obavijesti, navedene mjere, uključujući one koje se odnose na tužitelja, trebale su se i dalje primjenjivati.
            Postupak i zahtjevi stranaka
            12. Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 14. ožujka 2013. tužitelj je pokrenuo ovaj postupak.
            13. Budući da je izmijenjen sastav vijeća Općeg suda, sutkinja izvjestiteljica raspoređena je u prvo vijeće kojemu je, slijedom toga, dodijeljen ovaj predmet 23. rujna 2013.
            14. Tužitelj je 25. svibnja 2014. preinačio svoj zahtjev time što je zahtijevao poništenje odluke Vijeća o zadržavanju mjera ograničavanja koje se odnose na njega (u daljnjem tekstu: odluka o zadržavanju), a koja se nalazi u obavijesti od 15. ožujka 2014.
            15. U okviru mjera upravljanja postupkom predviđenih člankom 64. Poslovnika Općeg suda od 2. svibnja 1991., stranke su dopisom od 23. listopada 2014. bile pozvane da u pisanom obliku odgovore na određena pitanja i dostave određene dokumente. Vijeće i tužitelj dostavili su svoje odgovore 12. studenoga 2014.
            16. Na raspravi od 10. prosinca 2014. stranke su saslušane prilikom svojih izlaganja i prilikom davanja odgovora na usmena pitanja koja je postavio Opći sud. Na raspravi je tužitelj bio pozvan da Općem sudu dostavi presliku dopisa Vijeća od 14. ožujka 2014. kako bi se istu uložilo u spis. Vijeće je navelo da na predmetni dopis nema primjedbi.
            17. Tužitelj je zahtjev Općeg suda iznesen na raspravi ispunio u za to određenom roku.
            18. Predsjednik prvog vijeća Općeg suda zatvorio je 22. prosinca 2014. usmeni dio postupka.
            19. Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:
            – poništi točku I. Priloga Odluci 2012/829 u dijelu u kojem se odnosi na njega;
            – poništi točku I. Priloga Provedbenoj uredbi br. 1264/2012 u dijelu u kojem se odnosi na njega;
            – poništi odluku o zadržavanju;
            – naloži Vijeću snošenje troškova.
            20. Vijeće od Općeg suda zahtijeva da:
            – odbije tužbu;
            – naloži tužitelju snošenje troškova.
            Pravo
            Dopuštenost
            21. Vijeće smatra da je tužba nedopuštena jer je podnesena izvan roka. Naime, ono smatra da iz presude od 23. travnja 2013., Gbagbo i dr./Vijeće (C‑478/11 P do C‑482/11 P, Zb., EU:C:2013:258), proizlazi da rok propisan člankom 263. UFEU‑a za podnošenje tužbe protiv akata kojima se predviđaju pojedinačne mjere ograničavanja počinje teći od objave obavijesti u Službenom listu, što je izjednačeno s dostavom predmetnih akata dotičnim osobama i subjektima. Budući da je u ovom slučaju obavijest o uvrštavanju tužiteljeva imena na dotične popise bila objavljena u Službenom listu 22. prosinca 2012., dvomjesečni rok iz članka 263. UFEU‑a, produljen postupovnim rokom zbog udaljenosti za deset dana predviđenim u 102. stavku 2. Poslovnika od 2. svibnja 1991., istekao je 4. ožujka 2013., to jest deset dana prije nego što je tužba podnesena 14. ožujka 2013.
            22. Tužitelj odgovara, među ostalim, da pristup zauzet u presudi Gbagbo i dr./Vijeće, točka 21. ove presude (EU:C:2013:258), nije primjenjiv, s obzirom na to da u ovom slučaju nakon objave obavijesti u Službenom listu on nije osobno obaviješten o pobijanim aktima.
            23. U skladu s člankom 263. stavkom 6. UFEU‑a, postupak za poništenje mora se pokrenuti u roku od dva mjeseca, ovisno o slučaju, od objavljivanja akta ili obavješćivanja tužitelja o njoj ili, ako takva objava ili obavijest izostanu, od dana kad je tužitelj saznao za akt.
            24. Prema članku 102. stavku 2. Poslovnika od 2. svibnja 1991. postupovni se rokovi produljuju zbog udaljenosti za deset dana.
            25. Što se tiče akata kojima se donose ili zadržavaju mjere ograničavanja koje se odnose na osobe ili subjekte, rok za podnošenje tužbe za poništenje počinje teći od datuma priopćenja tih akata koje se mora izvršiti toj osobi ili subjektu (vidjeti u tom smislu presudu Gbagbo i dr./Vijeće, t. 21. ove presude, EU:C:2013:258, t. 55. i 59.).
            26. U skladu s člankom 24. stavkom 3. Odluke 2010/413 i člankom 46. stavkom 3. Uredbe br. 267/2012, dotične akte Vijeće priopćuje osobi ili subjektu neposredno, ako je adresa poznata.
            27. U ovom slučaju tužiteljeva adresa je nužno bila poznata Vijeću, s obzirom na to da je ista bila navedena u Odluci 2012/829 i Provedbenoj uredbi br. 1264/2012.
            28. Slijedom toga, rok za podnošenje tužbe protiv tih dvaju potonjih akata teče od datuma na koji su osobno priopćeni tužitelju, to jest od datuma na koji mu je bio dostavljen dopis Vijeća od 3. siječnja 2013.
            29. Najprije valja istaknuti da je, s obzirom na to da Vijeće navodi nepravodobnost tužbe, na njemu da dokaže na koji je datum tužitelju priopćen dopis od 3. siječnja 2013. (vidjeti u tom smislu presudu od 5. lipnja 1980., Belfiore/Komisija, 108/79, Zb., EU:C:1980:146, t. 7.).
            30. Radi utvrđivanje datuma predmetnog priopćavanja Vijeće je podnijelo dokaze iz kojih proizlazi da je ono dopis od 3. siječnja 2013. poslalo na tri tužiteljeve adrese, uključujući onu navedenu u tužbi. Ono je također podnijelo dostavnicu jednog od tri dopisa koji nosi datum 4. siječnja 2013. Ono u tim okolnostima smatra da su dva druga dopisa, iako mu se njihove dostavnice nisu vratile, bila dostavljena adresatu „istog datuma ili na datum koji mu je vrlo blizu“.
            31. Tužitelj tvrdi da mu je dopis od 3. siječnja 2013. bio dostavljen običnom poštom i da, slijedom toga, ne može utvrditi konkretan datum njegova priopćavanja.
            32. Valja primijetiti da, iako je u dostavnici koju je podnijelo Vijeće naveden datum 4. siječnja 2013., ona ne predstavlja dostatan dokaz toga da je taj datum onaj na koji je dopis od 3. siječnja 2013. stvarno priopćen tužitelju.
            33. Naime, s jedne strane i s obzirom na raspored različitih polja unutar predmetne dostavnice, proizlazi da navedeni datum nije datum pokušaja dostave dopisa primatelju, već datum njegove predaje pošti. To vrijedi tim više što je vrlo malo vjerojatno da dopis, datiran 3. siječnja 2013. u Bruxellesu (Belgija), može u jednom danu biti predan belgijskoj pošti, doći u Maleziju i biti dostavljen na odredište od strane malezijske pošte.
            34. S druge strane i u svakom slučaju, dostavnica koju je podnijelo Vijeće, odnosi se na adresu koja nije adresa koju je tužitelj naveo u tužbi te se u njoj navodi neuspjeli pokušaj dostave jer je malezijska pošta navela da je primatelj „otišao“.
            35. U tim okolnostima valja ustvrditi da Vijeće nije dokazalo kojeg je dana dopis od 3. siječnja 2013. priopćen tužitelju.
            36. Osim toga, valja primijetiti da, ako bi se datum 4. siječnja 2013. koji ističe Vijeće, smatrao početkom roka za podnošenje tužbe, potonji je istekao 14. ožujka 2013., što znači da je tužba podnesena tog datuma u svakom slučaju podnesena pravodobno.
            37. Valja stoga odbiti argument Vijeća o postojanju zapreke vođenju postupka.
            Meritum
            38. U potporu svojem zahtjevu tužitelj ističe tri tužbena razloga, pri čemu se prvi temelji na pogrešci u ocjeni, drugi na povredi obveze obrazlaganja, njegovih prava obrane i njegova prava na djelotvornu sudsku zaštitu, a treći na povredi načela proporcionalnosti.
            39. Vijeće osporava osnovanost tužiteljevih tužbenih razloga.
            Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na pogrešci u ocjeni
            40. Tužitelj smatra da je Vijeće počinilo pogrešku u ocjeni time što je donijelo mjere ograničavanja koje se odnose na njega te osporava osnovanost razloga iznesenih protiv njega.
            41. Vijeće osporava osnovanost tužiteljevih argumenata.
            42. Kao što proizlazi iz sudske prakse Suda, sudski nadzor akta kojim se predviđaju mjere ograničavanja koje se odnose na osobu ili subjekt zahtijeva osobito da se sud Unije uvjeri da se predmetni akt temelji na dovoljno čvrstoj činjeničnoj osnovi. To podrazumijeva provjeru navedenih činjenica u obrazloženju koje podupire spomenuti akt, kako sudski nadzor ne bi bio ograničen na utvrđenje apstraktne vjerojatnosti navedenih razloga, nego i na saznanje o tome jesu li ti razlozi, ili barem jedan od njih ako ga se smatra dovoljno snažnim da može podržati tu istu odluku, dokazani (vidjeti u tom smislu presudu od 28. rujna 2013., Vijeće/Fulmen i Mahmoudian, C‑280/12 P, Zb., EU:C:2013:775, t. 58., 59. i 64. te navedenu sudsku praksu).
            43. U tu svrhu, na sucu je Unije da obavi to ispitivanje i da zahtijeva, ako je potrebno, da nadležno tijelo Unije podnese podatke ili dokaze, povjerljive ili ne, relevantne za takvo ispitivanje (vidjeti presudu Vijeće/Fulmen i Mahmoudian, t. 42. supra , EU:C:2013:775, t. 65. i navedenu sudsku praksu).
            44. Naime, na nadležnom je tijelu Unije da u slučaju osporavanja utvrdi osnovanost razloga skupljenih protiv osobe ili subjekta kojih se to tiče, a ne na njima samima da pruže negativan dokaz o neosnovanosti spomenutih razloga (vidjeti presudu Vijeće/Fulmen i Mahmoudian, t. 42. ove presude, EU:C:2013:775, t. 66. i navedenu sudsku praksu).
            45. Valja podsjetiti da je Vijeće naspram tužitelja iznijelo sljedeće razloge:
            „First Islamic Investment Bank (FIIB) pomaže subjektima koji su uvršteni na popis u kršenju odredaba uredbe EU‑a o Iranu te pruža financijsku potporu vladi Irana. FIIB je dio grupacije Sorinet Group koja je u vlasništvu i kojom upravlja Babak Zanjani. Koristi se za usmjeravanje plaćanja povezanih s [iranskom] naftom.“
            46. Kao prvo, tužitelj smatra da Vijeće nije dokazalo da je on povrijedio propise Unije ili da je pružao potporu iranskoj vladi. On pojašnjava u tom kontekstu da, s obzirom na to da je on u vlasništvu tadžičkog društva Arzish, nije povezan s iranskom vladom i nikada nije obavljao transakcije s iranskim društvima ni transakcije u pogledu navodnih plaćanja povezanih s iranskom sirovom naftom.
            47. U tom pogledu valja istaknuti da u svojim podnescima i tijekom usmenog dijela postupka Vijeće nije iznijelo konkretne navode ili dokaze kojima bi se utvrdila osnovanost razloga prema kojima bi tužitelj pomagao trećim subjektima u kršenju primjenjivih propisa ili podupirao iransku vladu, djelujući kao posrednik za plaćanja povezana s iranskom naftom. U tim okolnostima ti razlozi, čiju osnovanost tužitelj osporava, ne mogu opravdati mjere ograničavanja koje se odnose na njega.
            48. Kao drugo, tužitelj osporava da je u vlasništvu ili pod nadzorom grupacije Sorinet Group. U tom kontekstu, Vijeće nije dokazalo ni postojanje te grupe ni činjenicu da ona nadzire tužitelja.
            49. Vijeće odgovara da iz elemenata priloženih odgovoru na tužbu proizlazi da Babak Zanjani, koji pruža podršku iranskoj vladi, nadzire tužitelja preko grupacije Sorinet Group.
            50. Najprije valja podsjetiti da, prema članku 20. stavku 1. točki (c) Odluke 2010/413 i članku 23. stavku 2. točki (d) Uredbe br. 267/2012, treba zamrznuti financijska sredstva i gospodarske izvore koji pripadaju osobama ili subjektima koji pružaju potporu iranskoj vladi, kao i subjektima koji su u njihovu vlasništvu ili pod njihovim nadzorom.
            51. Odlukom 2012/829 i Provedbenom uredbom br. 1264/2012 ime B. Zanjanija bilo je uvršteno na popis koji se nalazi u Prilogu II. Odluci 2010/413 i na popis koji se nalazi u Prilogu IX. Uredbi br. 267/2012 osobito zato što je on pružao potporu iranskoj vladi.
            52. Obrazloženje prema kojem tužitelj jest „dio grupacije Sorinet Group koja je u vlasništvu i kojom upravlja Babak Zanjani“ upućuje na činjenicu da je potonji njegov vlasnik ili ga nadzire u skladu s kriterijem navedenim u točki 50. ove presude.
            53. U tim okolnostima valja ispitati dokaze koje je podnijelo Vijeće radi provjere može li se na temelju njih zaključiti da je u trenutku donošenja pobijanih akata tužitelj bio u vlasništvu B. Zanjanija ili se nalazio pod njegovim nadzorom.
            54. Prvo, u tom pogledu iz izvještaja tadžičke novinske agencije proizlazi da je u 2011. Arzish, tužiteljevo društvo majka, preoblikovan u banku imena Kont Bank Investment.
            55. Drugo, prema izvatku s internetske stranice Kont Bank Investmenta, potonji je u vlasništvu turskog društva Kont Kozmetik ve Diş Ticaret Limited Şirketi.
            56. Treće, iz izvatka s internetske stranice Kont Kozmetik ve Diş Ticaret Limited Şirketi proizlazi da je to društvo dio grupacije Kont Group, čiji su dio društva aktivna na području turizma i financijskih usluga.
            57. Četvrto, u izvatku s internetske stranice grupacije Sorinet Group navodi se, s jedne strane, da je B. Zanjani na čelu ove grupacije, te, s druge strane, da su tužitelj, njegovo društvo majka, Kont Bank Investment, i drugi članovi grupacije Kont Group, dio grupacije Sorinet Group.
            58. U tim okolnostima valja zaključiti da dokazi koje je Vijeće podnijelo ukazuju barem na postojanje nadzora između B. Zanjanija i tužitelja putem Kont Kozmetik ve Diş Ticaret Limited Şirketi i Kont Bank Investmenta.
            59. Nadalje, budući da ti dokazi potječu s internetskih stranica novinske agencije i samih dotičnih društava, valja im priznati dostatnu dokaznu snagu.
            60. Tužitelj u vezi s tim k tomu tvrdi da Vijeće nije dokazalo postojanje subjekta imena Sorinet Group.
            61. Međutim, valja ustvrditi da se, s obzirom na dokaze koje je Vijeće podnijelo, predmetno ime u stvari javno koristi za identificiranje različitih društva pod nadzorom ili u vlasništvu B. Zanjanija. Nadalje, čak i da to ime ne odgovara konkretnom i jasnom pravnom ustroju, ta je okolnost bespredmetna u odnosu na postojanje veze između B. Zanjanija i tužitelja, kao što to proizlazi iz točaka 53. do 59. ove presude.
            62. S obzirom na sve prethodno navedeno, valja ustvrditi da je Vijeće pravilno zaključilo da je tužitelj u vlasništvu B. Zanjanija ili se nalazi pod njegovim nadzorom. Budući da iz točaka 50. do 53. ove presude proizlazi da je taj razlog sam po sebi dostatan za opravdanje mjera ograničavanja koje se odnose na tužitelja, prvi tužbeni razlog valja odbiti.
            Drugi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi obveze obrazlaganja, tužiteljevih prava obrane i njegova prava na djelotvornu sudsku zaštitu
            63. Tužitelj ističe da je Vijeće povrijedilo obvezu obrazlaganja, njegova prava obrane i njegovo pravo na djelotvornu sudsku zaštitu.
            64. Kao prvo, on navodi da su razlozi izneseni protiv njega previše sažeti da bi bila ispunjena obveza obrazlaganja te je nemoguće utvrditi jesu li mjere koje se odnose na njega osnovane. Konkretno, Vijeće nije navelo posebne situacije u kojima je on povrijedio primjenjive propise ili pružao potporu iranskoj vladi niti je pobliže objasnilo njegov navodni odnos s grupacijom Sorinet Group.
            65. Kao drugo, iako je tužitelj to izričito zahtijevao, Vijeće mu nije dostavilo dokaze ni dokumente koji podupiru navode iznesene protiv njega.
            66. Kao treće, gore navedene povrede također podrazumijevaju povredu njegova prava na djelotvornu sudsku zaštitu.
            67. Iako Vijeće osporava osnovanost tužiteljevih argumenata, ono priznaje da ispituje njegov zahtjev za uvid u spis.
            68. Uvodno valja primijetiti da se tužiteljev prigovor, prema kojem je Vijeće povrijedilo njegovo pravo na djelotvornu sudsku zaštitu, ne temelji na konkretnim argumentima, nego samo upućuje na argumente izložene u okviru drugih prigovora. U tim okolnostima ne treba samostalno ispitati prigovor koji se temelji na povredi prava na djelotvornu sudsku zaštitu.
            69. Kao prvo, što se tiče obveze obrazlaganja, prema ustaljenoj sudskoj praksi, obveza obrazlaganja akta koji pogađa neku osobu, a koja proizlazi iz načela poštovanja prava obrane, ima za cilj, s jedne strane, pojedincu dati dostatnu uputu o tome je li mjera osnovana ili sadržava li eventualno neku pogrešku koja omogućuje osporavanje njezine valjanosti pred sucem Unije te, s druge strane, omogućiti tom sucu da provede nadzor zakonitosti te mjere (vidjeti presudu od 15. studenoga 2012., Vijeće/Bamba, C‑417/11 P, Zb., EU:C:2012:718, t. 49. i navedenu sudsku praksu).
            70. Obrazloženje koje se zahtijeva člankom 296. UFEU‑a mora na jasan i nedvosmislen način odražavati zaključke institucije koja je donijela akt, kako bi se zainteresiranim osobama omogućilo upoznavanje s razlozima poduzimanja mjere, kao i nadležnom sudu izvršavanje njegove nadzorne ovlasti (vidjeti presudu Vijeće/Bamba, t. 69. supra , EU:C:2012:718, t. 50. i navedenu sudsku praksu).
            71. Budući da predmetna osoba nema pravo na prethodno saslušanje prije donošenja prvotne odluke o zamrzavanju sredstava, poštovanje obveze obrazlaganja utoliko je važnije što je to jedino jamstvo koje zainteresiranoj osobi omogućuje da se, barem nakon donošenja te odluke, učinkovito koristi pravnim lijekovima koji su joj dostupni za osporavanje njezine zakonitosti (vidjeti presudu Vijeće/Bamba, t. 69. supra , EU:C:2012:718, t. 51. i navedenu sudsku praksu).
            72. Stoga u obrazloženju akta Vijeća o donošenju mjere zamrzavanja financijskih sredstava moraju biti utvrđeni specifični i konkretni razlozi zbog kojih Vijeće u izvršavanju svoje diskrecijske ovlasti smatra da se takva mjera treba odnositi na dotičnu osobu (presuda Vijeće/Bamba, t. 69. supra , EU:C:2012:718, t. 52. i navedena sudska praksa).
            73. Međutim, obrazloženje koje se zahtijeva člankom 296. UFEU‑a treba biti primjereno prirodi predmetnog akta i kontekstu u kojemu je bio donesen. Zahtjev obrazloženosti treba ocjenjivati prema okolnostima slučaja, uključujući i sadržaj akta, prirodu navedenih razloga i interes koji za dobivanje objašnjenja mogu imati adresati akta ili druge osobe na koje se taj akt izravno i pojedinačno odnosi. Nije potrebno da se u obrazloženje unesu svi relevantni činjenični i pravni elementi jer se dostatnost obrazloženja mora ocijeniti ne samo u odnosu na njegov sadržaj, nego i u odnosu na njegov kontekst i sva pravna pravila koja uređuju predmetno područje (vidjeti presudu Vijeće/Bamba, t. 69. supra , EU:C:2012:718, t. 53. i navedenu sudsku praksu).
            74. Određenije, akt koji pogađa neku osobu dovoljno je obrazložen ako je donesen u kontekstu poznatom toj osobi koji joj omogućuje da razumije doseg mjere koja se na nju odnosi (vidjeti presudu Vijeće/Bamba, t. 69. supra , EU:C:2012:718, t. 54. i navedenu sudsku praksu).
            75. Valja podsjetiti da je u ovom slučaju Vijeće naspram tužitelja iznijelo sljedeće obrazloženje:
            „First Islamic Investment Bank (FIIB) pomaže subjektima koji su uvršteni na popis u kršenju odredaba uredbe EU‑a o Iranu te pruža financijsku potporu vladi Irana. FIIB je dio grupacije Sorinet Group koja je u vlasništvu i kojom upravlja Babak Zanjani. Koristi se za usmjeravanje plaćanja povezanih s [iranskom] naftom.“
            76. Valja također podsjetiti da je u točki 47. ove presude utvrđeno da razlozi prema kojima bi tužitelj pomagao trećim subjektima u kršenju primjenjivih propisa, podupirao iransku vladu ili djelovao kao posrednik za plaćanja povezana s iranskom naftom ne mogu opravdati mjere ograničavanja koje se odnose na njega. U tim okolnostima više nije potrebno provjeriti je li Vijeće poštovalo obvezu obrazlaganja u pogledu tih navoda.
            77. Što se tiče razloga koji se odnosi na povezanost tužitelja s B. Zanjanijem, pruženo obrazloženje je dostatno jer je Vijeće identificiralo grupaciju u čijem je vlasništvu ili pod čijim je nadzorom tužitelj. Naime, kao što proizlazi iz tužiteljeve argumentacije izložene u okviru prvog tužbenog razloga, tužitelj je mogao prigovarati osnovanosti tog navoda osporavajući postojanje grupacije Sorinet Group i navodeći da je on u vlasništvu tadžičkog društva. Isto tako, Opći sud je mogao odlučiti o osnovanosti navedenog tužbenog razloga.
            78. Slijedom navedenog, valja odbiti prigovor koji se temelji na povredi obveze obrazlaganja razloga koji se odnosi na povezanost tužitelja s B. Zanjanijem.
            79. Kao drugo, što se tiče uvida u spis, valja podsjetiti da kad su priopćene informacije koje su dovoljno precizne i omogućuju zainteresiranom subjektu da učinkovito izloži svoje stajalište o dokazima koje mu na teret stavlja Vijeće, načelo poštovanja prava obrane ne podrazumijeva obvezu te institucije da spontano omogući pristup dokumentima iz svojeg spisa. Vijeće je obvezno omogućiti pristup svim administrativnim dokumentima koji nisu povjerljivi, a koji se odnose na dotičnu mjeru samo na zahtjev zainteresirane strane (vidjeti presudu od 6. rujna 2013., Bank Melli Iran/Vijeće, T‑35/10 i T‑7/11, Zb., EU:T:2013:397, t. 84. i navedenu sudsku praksu).
            80. U tom pogledu, budući da u primjenjivim propisima nije određen točan rok, valja smatrati da je Vijeće dužno u razumnom roku dati pristup dotičnim dokumentima (vidjeti u tom smislu presudu od 16. rujna 2013., Bank Kargoshaei i dr./Vijeće, T‑8/11, EU:T:2013:470, t. 93.).S obzirom na to, kod ispitivanja razumnosti isteklog roka, valja voditi računa o činjenici da je, s obzirom na to da dotična osoba ili subjekt nema pravo na saslušanje prije prvog uvrštavanja njezina imena na popise osoba ili subjekata na koje se odnose mjere ograničavanja, uvid u spis iz točke 79. ove presude tužiteljeva prva mogućnost da se upozna s dokumentima na kojima Vijeće temelji navedeno uvrštavanje te je stoga od posebnog interesa za njegovu obranu.
            81. U ovom slučaju tužitelj je 25. veljače 2013. zatražio uvid u spis.
            82. Točno je da je Vijeće svojem odgovoru na tužbu podnesenom 4. lipnja 2013. priložilo dokumente koji se odnose na povezanost tužitelja s B. Zanjanijem, a koji su dostavljeni tužitelju u okviru ovog postupka. Međutim, Vijeće ne tvrdi da dostava tih dokumenata predstavlja odgovor na tužiteljev zahtjev za uvid u spis. Isto tako, dopis Vijeća od 14. ožujka 2014. predstavlja odgovor na tužiteljev zahtjev za preispitivanje, ali ne i na njegov zahtjev za uvid u spis.
            83. Slijedom navedenog i uzimajući u obzir odgovor Vijeća na usmeno pitanje Općeg suda, valja zaključiti da Vijeće nije odgovorilo na tužiteljev zahtjev za uvid u spis do dana održavanja rasprave 10. prosinca 2014., to jest 19 mjeseci nakon njegova podnošenja. U tim okolnostima valja zaključiti da je Vijeće s tim u vezi povrijedilo tužiteljeva prava obrane.
            84. Što se tiče posljedica te povrede, valja podsjetiti da, prema sudskoj praksi, nepriopćenje ili zakašnjelo priopćenje dokumenta na kojem je Vijeće utemeljilo donošenje odnosno zadržavanje mjera ograničavanja u odnosu na subjekt predstavlja povredu prava obrane koja opravdava poništenje dotičnih akata samo ako se dokaže da dotične mjere ograničavanja ne bi mogle biti pravilno donesene ili zadržane da je nepriopćeni dokument trebalo isključiti kao optužujući dokaz [presuda Bank Melli Iran/Vijeće, t. 79. supra , EU:T:2013:397, t. 100. i presuda od 6. rujna 2013., Persia International Bank/Vijeće, T‑493/10, Zb. (ulomci), EU:T:2013:398, t. 85.].
            85. U ovom slučaju, s jedne strane, donošenje Odluke 2012/829 i Provedbene uredbe br. 1264/2012 nije poduprto nikakvim drugim dokumentom koji je priopćen tužitelju u razumnom roku nakon njihova donošenja. Stoga zbog nepostojanja uvida u spis valja poništiti Odluku 2012/829 i Provedbenu uredbu br. 1264/2012.
            86. S druge strane, tužitelju su prije donošenja odluke o zadržavanju dostavljeni dokumenti priloženi odgovoru na tužbu koji se odnose na povezanost tužitelja i B. Zanjanija. Kao što proizlazi iz točaka 48. do 62. ove presude, tim se dokumentima u dovoljnoj mjeri dokazuje osnovanost razloga koji sam po sebi opravdava mjere ograničavanja koje se odnose na tužitelja.
            87. Stoga, povreda tužiteljeva prava na uvid u spisu ne opravdava poništenje odluke o zadržavanju.
            88. S obzirom na sve prethodno navedeno, valja prihvatiti drugi tužbeni razlog u dijelu u kojem se odnosi na Odluku 2012/829 i Provedbenu uredbu br. 1264/2012, a odbiti ga u dijelu u kojem se odnosi na odluku o zadržavanju.
            Treći tužbeni razlog, koji se temelji na povredi načela proporcionalnosti
            89. Tužitelj tvrdi da mjere ograničavanja koje se odnose na njega povrjeđuju načelo propo rcionalnosti. Kao prvo, on se u tom pogledu poziva na presudu od 3. rujna 2008., Kadi i Al Barakaat International Foundation/Vijeće i Komisija (C‑402/05 P i C‑415/05 P, Zb., EU:C:2008:461), iz koje proizlazi da povreda navedenog načela proizlazi iz povrede njegovih postupovnih prava istaknute u okviru drugog tužbenog razloga.
            90. Kao drugo, mjere ograničavanja imaju značajan utjecaj na tužiteljeve djelatnosti i ugled, s obzirom na to da ga one sprječavaju da obavlja gospodarsku djelatnost, što mu uzrokuje štetu. Takve posljedice su neproporcionalne jer predmetne mjere nisu razumno povezane s ciljem koji Vijeće nastoji postići, s obzirom na to da ono nije utvrdilo ni dokazalo bilo kakvu nezakonitu djelatnost u kojoj je on sudjelovao.
            91. Vijeće osporava osnovanost tužiteljevih argumenata.
            92. Uvodno valja istaknuti da, s obzirom na to da su Odluka 2012/829 i Provedbena uredba br. 1264/2012 poništene u okviru drugog tužbenog razloga, ovaj tužbeni razlog valja ispitati samo u dijelu u kojem se on odnosi na odluku o zadržavanju.
            93. Što se u tom pogledu tiče prvog tužiteljeva argumenta, iz točaka 84., 86. i 87. ove presude proizlazi da povreda prava na uvid u spis, koju je utvrdio Opći sud, ne opravdava poništenje odluke o zadržavanju. U tim okolnostima ni tužiteljeva pretpostavka, prema kojoj povreda njegovih postupovnih prava uključuje povredu načela proporcionalnosti, ne može dovesti do poništenja navedene odluke.
            94. U odnosu na drugi tužiteljev argument, valja podsjetiti da je na temelju načela proporcionalnosti kao jednog od općih načela prava Unije, zakonitost zabrane gospodarske djelatnosti uvjetovana time da su mjere zabrane prikladne i nužne za postizanje ciljeva kojima taj propis legitimno teži, s time da, ako postoji izbor između više prikladnih mjera, treba izabrati manje ograničavajuću, a uzrokovane nepovoljnosti ne smiju biti neproporcionalne u odnosu na ciljeve koje se želi postići (vidjeti presudu Bank Melli Iran/Vijeće, t. 79. supra  , EU:T:2013:397, t. 179. i navedenu sudsku praksu).
            95. U ovom slučaju, s jedne strane, iz ispitivanja provedenog u točkama 48. do 62. ove presude proizlazi da je Vijeće pravilno zaključilo da je tužitelj subjekt pod nadzorom B. Zanjanija, za kojeg je utvrđeno da je osoba koja pruža potporu iranskoj vladi. U tim okolnostima donošenje mjera ograničavanja koje se odnose na tužitelja u skladu je s ciljem koji Vijeće nastoji postići, to jest iranskoj vladi oduzeti njezine izvore prihoda kako bi je se prisililo da, u nedostatku dovoljnih financijskih sredstava, prestane sa širenjem nuklearnog oružja.
            96. S druge strane, iako tužitelj tvrdi da te mjere imaju značajan utjecaj na njegove djelatnosti i ugled jer ga one sprječavaju da obavlja gospodarsku djelatnost, on nije podnio konkretne dokaze u vezi s ograničenjima ili štetom koju je stvarno pretrpio. Postojanje znatne štete čak i nije vjerojatno, s obzirom na to da je jedini dioničar tužitelja tadžičko društvo i da je on, prema njegovim vlastitim riječima, usredotočen na ulagateljske projekte u Maleziji.
            97. U svakom slučaju, ne može se isključiti da su tužiteljevo pravo na vlasništvo i njegova sloboda obavljanja gospodarske djelatnosti u određenoj mjeri ograničeni predmetnim mjerama ograničavanja jer on ne može, među ostalim, raspolagati svojim financijskim sredstvima koja se mogu nalaziti na području Unije ili čiji vlasnici mogu biti njezini državljani niti može prenijeti svoja financijska sredstva u Uniju, osim na temelju posebnih ovlaštenja. Isto tako, mjere ograničavanja koje se odnose na tužitelja mogu, ovisno o okolnostima, kod njegovih klijenata i poslovnih partnera stvoriti određeno nepovjerenje naspram njega.
            98. Međutim, iz sudske prakse proizlazi da temeljna prava na koja se poziva tužitelj, to jest pravo na vlasništvo i pravo obavljanja gospodarske djelatnosti, nisu apsolutna prava, i da njihovo ostvarenje može biti predmet ograničavanja koja se mogu opravdati ciljevima od općeg interesa koje Unija slijedi. Stoga svaka gospodarska ili financijska mjera ograničavanja po definiciji proizvode učinke koji utječu, među ostalim, na pravo na vlasništvo i slobodu obavljanja poslovnih djelatnosti čime se uzrokuje šteta strankama za koje nije utvrđena odgovornost za situaciju zbog koje su donesene predmetne mjere. Važnost ciljeva koje se želi postići spornim propisom je takva da opravdava negativne posljedice, čak i znatne, za određene subjekte (vidjeti u tom smislu presudu od 9. srpnja 2009., Melli Bank/Vijeće, T‑246/08 i T‑332/08, Zb., EU:T:2009:266, t. 111. i navedenu sudsku praksu).
            99. U ovom slučaju, s obzirom na temeljnu važnost održavanja međunarodnog mira i sigurnosti, nepogodnosti uzrokovane tužitelju nisu neproporcionalne u odnosu na ciljeve koje se nastojalo postići. To je tim više tako jer se, s jedne strane, ta ograničenja u najboljem slučaju odnose samo na dio tužiteljeve imovine te jer su, s druge strane, Odlukom 2010/413 i Uredbom br. 267/2012 predviđena određena izuzeća kojima se, među ostalim, subjektima na koje se odnose mjere zamrzavanja financijskih sredstava, omogućuje podmirivanje osnovnih troškova.
            100. U tim okolnostima valja odbiti treći tužbeni razlog.
            101. S obzirom na sve prethodno navedeno, valja, s jedne strane, poništiti Odluku 2012/829 i Provedbenu uredbu br. 1264/2012, te, s druge strane, odbiti tužbu u dijelu u kojem se odnosi na odluku o zadržavanju.
            102. Osim toga, valja istaknuti da odluka o zadržavanja nije samo potvrdni akt, već predstavlja samostalnu odluku koju je Vijeće donijelo na kraju periodičkog pregledavanja predviđenog člankom 26. stavkom 3. Odluke 2010/413 i člankom 46. stavkom 6. Uredbe br. 267/2012. U tim okolnostima, iako poništenje Odluke 2012/829 i Provedbene uredbe br. 1264/2012 obuhvaća poništenje uvrštavanja tužiteljeva imena na popis koji se nalazi u Prilogu II. Odluci 2010/413 i na popis koji se nalazi u Prilogu IX. Uredbi br. 267/2012 za razdoblje koje je prethodilo donošenju odluke o zadržavanju, ono, naprotiv, ne može dovesti u pitanje zakonitost tog uvrštavanja za razdoblje koje je slijedilo donošenju odluka o zadržavanju.
            Troškovi
            103. U skladu s člankom 134. stavkom 3. Poslovnika Općeg suda, svaka stranka snosi vlastite troškove, ako stranke djelomično uspiju u svojim zahtjevima. Međutim, ako se to čini opravdanim u okolnostima slučaja, Opći sud može odlučiti da, osim vlastitih troškova, jedna stranka snosi i dio troškova druge stranke. U ovom slučaju valja odlučiti da će svaka stranka snositi polovicu vlastitih troškova kao i polovicu troškova druge stranke.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga,
            OPĆI SUD (prvo vijeće)
            proglašava i presuđuje:
            1. U dijelu u kojem se odnosi na First Islamic Investment Bank Ltd, poništava se:
            – točka I. Priloga Odluci Vijeća 2012/829/ZVSP od 21. prosinca 2012. o izmjeni Odluke 2010/413/ZVSP o mjerama ograničavanja protiv Irana;
            – točka I. Priloga Provedbenoj uredbi Vijeća (EU) br. 1264/2012 od 21. prosinca 2012. o provedbi Uredbe (EU) br. 267/2012 o mjerama ograničavanja protiv Irana.
            2. U preostalom dijelu tužba se odbija.
            3. First Islamic Investment Bank snosit će polovicu vlastitih troškova i polovicu troškova Vijeća Europske unije. Vijeće će snositi polovicu vlastitih troškova i polovicu troškova First Islamic Investment Banka.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 11. kolovoza 1995. # Christel Schmidt protiv Rijksdienst voor Pensioenen. # Zahtjev za prethodnu odluku: Arbeidsrechtbank Antwerpen - Belgija. # Socijalna sigurnost. # Predmet C-98/94.