Presuda Općeg suda (žalbeno vijeće) od 3. prosinca 2015.#Alvaro Sesma Merino protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žalba – Javna služba – Dužnosnici – Ocjenjivanje – Izvješće o ocjeni – Ciljevi 2011. – 2012. – Akt kojim se nanosi šteta – Dopuštenost.#Predmet T-127/14 P.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 2. prosinca 2015.#Kenzo protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak povodom prigovora – Međunarodna registracija u kojoj je naznačena Europska zajednica – Verbalni žig KENZO ESTATE – Raniji verbalni žig Zajednice KENZO – Relativni razlog za odbijanje – Ugled – Članak 8. stavak 5. Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Obveza obrazlaganja – Članak 75. Uredbe br. 207/2009 – Djelomično odbijanje prigovora.#Predmet T-528/13.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 3. prosinca 2015.#Infusion Brands, Inc. protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Prijava figurativnog žiga Zajednice DUALTOOLS – Apsolutni razlozi za odbijanje – Djelomično odbijanje registracije – Opisni karakter – Nepostojanje razlikovnoga karaktera – Članak 7. stavak 1. točka (b) i (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-648/14.


Presuda Suda (osmo vijeće) od 15. svibnja 2014. # Louis Vuitton Malletier protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žalba - Žig Zajednice - Postupak za proglašenje žiga ništavim -Figurativni žig Zajednice koji se sastoji od uređaja za zaključavanje - Nepostojanje razlikovnog karaktera- Djelomična ništavost - Uredba (EZ) br. 40/94 - Članak 7., stavak 1., točka (b). # Predmet C-97/12 P.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 14. srpnja 2005.#Maria Aslanidou protiv Ypourgos Ygeias & Pronoias.#Zahtjev za prethodnu odluku: Symvoulio tis Epikrateias - Grčka.#Direktiva 92/51/EEZ.#Predmet C-142/04.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 14. srpnja 2005.#Kraljevina Nizozemska protiv Komisije Europskih zajednica.#Tužba za poništenje - Zaštitne mjere.#Predmet C-180/00.


Presuda Suda (treće vijeće) od 15. prosinca 2011.#Försäkringskassan protiv Elisabeth Bergström.#Zahtjev za prethodnu odluku: Högsta förvaltningsdomstolen (anciennement Regeringsrätten) - Švedska.#Socijalna sigurnost.#Predmet C-257/10.


Presuda Suda od 31. ožujka 1992. # Vijeće Europskih zajednica protiv Europskog parlamenta. # Predmet C-284/90.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 2013. siječanj 24.#Europska komisija protiv Kraljevina Španjolska.#Predmet C-529/09.


Presuda Suda od 12. listopada 1993. # Kazneni postupak protiv José Vanacker, André Lesage, partie civile SA Baudoux combustibles. # Zahtjev za prethodnu odluku: Cour d'appel de Douai - Francuska. # Predmet C-37/92.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 3. prosinca 2009. # Iranian Tobacco Co. protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice. # Predmet T-245/08.


title: Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 2. srpnja 2015.#Rainer Typke protiv Europske komisije.#Pristup dokumentima – Uredba (EZ) br. 1049/2001 – Dokumenti koji se odnose na natječaj EPSO/AD/230‑231/12 – Prešutno uskraćivanje pristupa – Uskraćivanje pristupa – Zahtjev za preinaku tužbenog zahtjeva podnesen u replici – Rok – Povlačenje prešutne odluke – Obustava postupka – Pojam dokumenta – Izdvajanje i organizacija informacija sadržanih u elektroničkim bazama podataka.#Predmet T-214/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu T‑214/13,
            Rainer Typke, sa stalnom adresom Hasbergenu (Njemačka), kojeg zastupaju B. Cortese i A. Salerno, odvjetnici,
            tužitelj,
            protiv
            Europske komisije,  koju zastupaju B. Eggers i F. Clotuche‑Duvieusart, u svojstvu agenata,
            tuženika,
            povodom zahtjeva za poništenje, s jedne strane, Odluke Glavnog tajništva Komisije od 5. veljače 2013. o odbijanju prvog tužiteljeva zahtjeva za pristup dokumentima koji se odnose na pristupne testove otvorenog natječaja EPSO/AD/230‑231/12 (AD5‑AD7) (Gestdem 2012/3258) i, s druge strane, prešutne odluke Glavnog tajništva Komisije, koja se smatra donesenom 13. ožujka 2013., o odbijanju drugog tužiteljeva zahtjeva za pristup dokumentima koji se odnose na te testove (Gestdem 2013/0068),
            OPĆI SUD (treće vijeće),
            u sastavu: S. Papasavvas, predsjednik, N. J. Forwood (izvjestitelj) i E. Bieliūnas, suci,
            tajnik: L. Grzegorczyk, administrator,
            uzimajući u obzir pisani dio postupka i nakon rasprave održane 4. veljače 2015.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            Okolnosti spora
            1. Tužitelj Rainer Typke član je osoblja Europske komisije te je sudjelovao na pristupnim testovima otvorenog natječaja EPSO/AD/230/12 za zapošljavanje dužnosnika razreda AD5 i EPSO/AD/231/12 za zapošljavanje dužnosnika razreda AD7.
            2. Nakon što je 28 lipnja 2012. obaviješten o rezultatima, tužitelj je Europskom uredu za odabir osoblja (EPSO) podnio prvi zahtjev za, u biti, pristup „tablici“ koja sadržava niz anonimiziranih podataka o predmetnim testovima, kojima je pristupilo oko 45.000 kandidata (postupak GESTDEM 2012/3258), na temelju Uredbe (EZ) br. 1049/2001 Europskog parlamenta i Vijeća od 30. svibnja 2001. o javnom pristupu dokumentima Europskog parlamenta, Vijeća i Komisije (SL L 145, str. 43.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 16. str. 70.).
            3. Tužitelj navodi da je poduzeo tu inicijativu kako bi potkrijepio svoje sumnje da navedeni testovi nisu provedeni na način koji je u skladu s načelom jednakog tretmana kandidata, posebice zbog negativnog utjecaja određenih pogrešaka u prijevodu koje su ti testovi sadržavali na određene jezične skupine.
            4. Prema prvom zahtjevu, tablica je trebala sadržavati sljedeće informacije:
            – oznaku svakog kandidata, koja ga ne smije označavati po imenu, nego ga dovesti u vezu s pitanjima na koja je morao odgovoriti;
            – oznaku svakog postavljenog pitanja, bez otkrivanja njegova sadržaja;
            – kategoriju pitanja u koju je spadalo svako postavljeno pitanje, odnosno pitanje verbalnog zaključivanja, apstraktnog zaključivanja, numeričkog zaključivanja i situacijskog prosuđivanja;
            – jezik na kojem je svako pitanje postavljeno svakom kandidatu;
            – naznaku moguće neutralizacije nekih pitanja;
            – oznaku očekivanog odgovora koja, bez otkrivanja sadržaja pitanja, mora biti istovjetna za istu kombinaciju pitanja i odgovora; tužitelj s tim u svezi navodi da, ako očekivani odgovori nisu bili prikazani u istom redoslijedu svim kandidatima, treba osigurati da se ista oznaka koristi za svaki očekivani odgovor; također je naveo da je za pitanja situacijskog prosuđivanja trebalo naznačiti cijeli očekivani odgovor, odnosno najbolju i najgoru opciju;
            – odgovor svakog kandidata na svako pitanje, podrazumijevajući, međutim, da tužitelj nije želio saznati sadržaj odgovora, već samo identificirati ispravne ili pogrešne odgovore kandidata; tužitelj s tim u svezi navodi, s jedne strane, da se u slučaju da kandidat nije odgovorio na pitanje trebala primjenjivati zasebna oznaka i, s druge strane, da je za pitanja situacijskog prosuđivanja trebao biti naznačen cijeli odgovor;
            – naposljetku, vrijeme koje je svaki kandidat posvetio odgovaranju na svako pitanje.
            5. Odlukom od 9. kolovoza 2012. EPSO je odbacio prvi zahtjev. Navodeći da informacije spomenute u navedenom zahtjevu posjeduje pohranjene u različitim bazama podataka, EPSO u biti navodi da tablica koju tužitelj traži ne postoji.
            6. Tužitelj je 21. kolovoza 2012. podnio Glavnom tajništvu Komisije (u daljnjem tekstu: Glavno tajništvo) potvrdni zahtjev za pristup, na temelju članka 7. stavka 2. Uredbe br. 1049/2001. Tužitelj je tom prilikom na popis traženih informacija dodao razinu težine svakog pitanja postavljenog svakom kandidatu. Također je pojasnio da cilj njegova zahtjeva nije da EPSO stvori novi dokument spajanjem informacija iz postojećih, nego pristup nizu dokumenata koje EPSO posjeduje u elektroničkom obliku. Prema zahtjevu, bilo bi dovoljno dostaviti tužitelju verziju tih dokumenata bez svih informacija koje su obuhvaćene nekima od izuzeća od prava na pristup, predviđenih u članku 4. Uredbe 1049/2001.
            7. Glavno tajništvo 30. kolovoza 2012. uputilo je tužitelju prvi odgovor na njegov potvrdni zahtjev. Budući da ga je odbacilo kao nedopušten jer je njime proširen izvorni zahtjev glede razine težine pitanja postavljenih svakom kandidatu, Glavno tajništvo u biti je potvrdilo EPSO‑ovo gledište da, s jedne strane, tablica koju je tužitelj zatražio ne postoji i da, s druge strane, cilj Uredbe br. 1049/2001 nije bio nametnuti Komisiji obvezu obavljanja informatičkih poslova u svrhu izdvajanja informacija pohranjenih u različitim bazama podataka. Taj dopis nije sadržavao nikakvu naznaku o dostupnim pravnim sredstvima, predviđenu u članku 8. stavku 1. in fine  Uredbe br. 1049/2001.
            8. Tužitelj je 17. rujna 2012. zatražio od Glavnog tajništva da razmotri njegov potvrdni zahtjev za donošenje odluke i da ga obavijesti o pravnim sredstvima protiv odbijanja pristupa.
            9. Glavno tajništvo 23. listopada 2012. obavijestilo je tužitelja da u svojem dopisu od 30. kolovoza 2012. nije odbilo njegov potvrdni zahtjev, nego je samo napomenulo da mu EPSO nije odbio omogućiti pristup postojećim dokumentima koji su u njegovu posjedu. Također je navelo da je potvrdni zahtjev bio pregledan s obzirom na nova tužiteljeva opažanja.
            10. U nedostatku konačnog odgovora na svoj potvrdni zahtjev u postupku GESTDEM 2012/3258, tužitelj je 28. prosinca 2012. podnio EPSO‑u novi zahtjev za pristup (postupak GESTDEM 2013/0068). Taj se drugi zahtjev razlikovao od prvoga utoliko što tužitelj nije tražio jedinstvenu tablicu koja sadržava sve tražene informacije, nego dijelove dokumenata koji postoje u elektroničkom obliku. Tim je drugim zahtjevom tužitelj u biti želio dobiti informacije istovjetne onima koje su obuhvaćene prvim početnim zahtjevom kao i naznaku razine težine svakog pitanja postavljenog svakom kandidatu.
            11. U nedostatku EPSO‑ove odluke o tom drugom zahtjevu za pristup, tužitelj je po isteku roka od petnaest radnih dana od zaprimanja zahtjeva, u skladu s mogućnošću predviđenom u članku 7. stavku 4. Uredbe br. 1049/2001, 30. siječnja 2013. Glavnom tajništvu podnio potvrdni zahtjev.
            12. EPSO je 5. veljače 2013. izrijekom odbacio zahtjev za pristup u postupku GESTDEM 2013/0068. Sljedećeg dana tužitelj je obavijestio Glavno tajništvo da u nepromijenjenim uvjetima ostaje pri svojem potvrdnom zahtjevu podnesenom 30. siječnja 2013.
            13. Odlukom od 5. veljače 2013. (u daljnjem tekstu: prva pobijana odluka) Glavno tajništvo odbacilo je potvrdni zahtjev u postupku GESTDEM 2012/3258. Glavno tajništvo najprije je proglasilo nedopuštenim potvrdni zahtjev u svezi s naznakom razine težine svakog pitanja postavljenog svakom kandidatu jer taj aspekt nije bio obuhvaćen početnim zahtjevom. Glavno tajništvo potom je u biti potvrdilo EPSO‑ovo gledište da se zahtjev zapravo odnosi na dobivanje pristupa nepostojećem dokumentu, s obzirom na to da razrada zatražene tablice ne uključuje samo izdvajanje informacija koje se odnose na desetke tisuća testova uključenih u različite baze podataka, nego i povezivanje tih informacija s drugim bazama podataka, kao što je to opća baza pitanja. Čak i pod pretpostavkom da se može tumačiti da zahtjev za pristup ima za cilj dobivanje pojedinačnih obrazaca rezultata koje je svaki kandidat ostvario, u anonimiziranom obliku, bio bi nerazmjeran s obzirom na administrativno radno opterećenje koje bi uključivao.
            14. Glavno tajništvo 20. veljače 2013. obavijestilo je tužitelja, s jedne strane, da još ne može odgovoriti na potvrdni zahtjev u postupku GESTDEM 2013/0068 i, s druge strane, da je produljilo rok od petnaest dana za odgovor, u skladu s člankom 8. stavkom 2. Uredbe br. 1049/2001.
            15. Dopisom od 13. ožujka 2013. Glavno tajništvo obavijestilo je tužitelja da i dalje ne može odgovoriti na potvrdni zahtjev u postupku GESTDEM 2013/0068. Tim povodom izrazilo je sumnju u to je li se zahtjev odnosio na dokumente u postojećoj verziji i obliku, u smislu članka 10. stavka 3. Uredbe 1049/2001.
            16. Oslanjajući se na pravilo predviđeno u članku 8. stavku 3. Uredbe br. 1049/2001, tužitelj je to nedonošenje odluke tumačio kao negativan odgovor na njegov potvrdni zahtjev u postupku GESTDEM 2013/0068 (u daljnjem tekstu: druga pobijana odluka).
            Postupak i zahtjevi stranaka
            17. Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 15. travnja 2013. tužitelj je pokrenuo ovaj postupak.
            18. Zbog promjene sastava vijeća Općeg suda početkom nove sudske godine, sudac izvjestitelj raspoređen je u treće vijeće, kojemu je slijedom toga dodijeljen ovaj predmet.
            19. Na prijedlog suca izvjestitelja, Opći sud (treće vijeće) odlučio je otvoriti usmeni dio postupka te je, u okviru mjera upravljanja postupkom iz članka 64. Poslovnika Općeg suda od 2. svibnja 1991., pozvao Komisiju da podnese određene dokumente i u pisanom obliku postavio pitanja tužitelju i Komisiji, pozvavši ih da odgovore na njih na raspravi.
            20. Opći sud na raspravi 4. veljače 2015. saslušao je izlaganja i odgovore stranaka na pitanja koja im je postavio u pisanom i usmenom obliku.
            21. Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:
            – poništi prvu pobijanu odluku;
            – poništi drugu pobijanu odluku;
            – naloži Komisiji snošenje troškova.
            22. Nakon što je Glavno tajništvo 27. svibnja 2013. donijelo izričitu odluku o odbijanju u postupku GESTDEM 2013/0068, tužitelj je u replici zahtijevao mogućnost da preinači tužbeni zahtjev kako bi tražio poništenje potonje odluke.
            23. Komisija od Općeg suda zahtijeva da:
            – utvrdi da se postupak obustavlja u dijelu koji se odnosi na poništenje druge pobijane odluke, s obzirom na usvajanje izričite odluke o odbijanju od 27. svibnja 2013. u postupku GESTDEM 2013/0068;
            – odbije tužbu u dijelu koji se odnosi na prvu pobijanu odluku;
            – naloži tužitelju snošenje troškova.
            Pravo
            24. Prije ispitivanja merituma tužbe, potrebno je ispitati argumente kojima Komisija osporava osnovanost zahtjeva za preinaku tužbenog zahtjeva koji je tužitelj podnio u okviru svoje replike i zahtjeva za poništenje druge pobijane odluke.
            Dopuštenost
            Dopuštenost zahtjeva za poništenje izričite odluke u postupku GESTDEM 2013/0068
            25. U replici, podnesenoj tajništvu Općeg suda 15. listopada 2013., tužitelj je zahtijevao da mu se omogući preinaka tužbenog zahtjeva kako bi tražio poništenje odluke Komisije od 27. svibnja 2013. o odbijanju njegova zahtjeva za pristup u postupku GESTDEM 2013/0068.
            26. Komisija je osporila dopuštenost tog zahtjeva za preinaku tužbenog zahtjeva, smatrajući ga nepravodobnim u odnosu na rok za podnošenje tužbe predviđen u članku 263. šestom podstavku UFEU‑a.
            27. S tim u svezi, valja podsjetiti da, u skladu s dobro utvrđenom sudskom praksom, kada odluka ili uredba koja se izravno i individualno odnosi na pojedinca bude tijekom postupka zamijenjena aktom koji ima istu svrhu, taj akt treba smatrati novim elem entom koji tužitelju omogućuje da preinači tužbeni zahtjev i tužbene razloge. Obvezivanje tužitelja na podnošenje nove tužbe bilo bi, naime, suprotno dobrom sudovanju i načelu ekonomičnosti postupka. Uistinu se ne bi moglo prihvatiti da neka institucija ili tijelo Unije može – kako bi se suprotstavilo kritikama sadržanima u tužbi protiv kojeg od njegovih akata – izmijeniti taj akt ili ga zamijeniti drugim te se tijekom postupka pozvati na tu izmjenu ili zamjenu kako bi drugoj stranci uskratilo mogućnost da svoj tužbeni zahtjev i prvotne tužbene razloge proširi i na kasniji akt ili da protiv njega istakne dodatni tužbeni zahtjev i tužbene razloge (vidjeti presudu od 12. prosinca 2006., Organisation des Modjahedines du peuple d'Iran/Vijeće, T‑228/02, Zb., EU:T:2006:384, t. 28. i navedenu sudsku praksu; presudu od 6. rujna 2013., Iranian Offshore Engineering & Construction/Vijeće, T‑110/12, Zb. (ulomci), EU:T:2013:411, t. 16.).
            28. Međutim, da bi bio dopušten, zahtjev za preinaku tužbenog zahtjeva mora se podnijeti u roku za podnošenje tužbe predviđenom u članku 263. šestom podstavku UFEU‑a. Naime, prema ustaljenoj sudskoj praksi, rok za podnošenje tužbe je prekluzivan te sudovi Unije moraju paziti na njegovo poštovanje kako bi osigurali pravnu sigurnost i jednakost stranaka pred zakonom (vidjeti u tom smislu presude od 18. siječnja 2007. PKK i KNK/Vijeće, C‑229/05 P, Zb., EU:C:2007:32, t. 101. i Iranian Offshore Engineering & Construction/Vijeće, t. 27. gore i EU:T:2013:411, t. 17.).
            29. Glede izračuna roka za podnošenje tužbe, valja podsjetiti da se, na temelju članka 263. šestog podstavka UFEU‑a, zahtjev za poništenje mora pokrenuti u roku od dva mjeseca, ovisno o slučaju, od objavljivanja akta ili obavješćivanja tužitelja o njemu ili, ako takva objava ili obavijest izostanu, od dana kada je tužitelj saznao za akt. Taj se rok, u skladu s člankom 60. Poslovnika od 2. svibnja 1991., produljuje zbog udaljenosti za deset dana.
            30. U ovom slučaju izričita odluka o odbijanju u postupku GESTDEM 2013/0068, donesena 27. svibnja 2013., dostavljena je tužitelju isti dan putem elektroničke pošte. Iz toga slijedi da je 6. kolovoza 2013. za tužitelja istekao rok za podnošenje tužbe protiv te odluke.
            31. Budući da je replika koja sadržava zahtjev za preinaku tužbenog zahtjeva podnesena 15. listopada 2013., valja utvrditi da je taj zahtjev nepravodoban i stoga zahtjev za poništenje izričite odluke o odbijanju pristupa u postupku GESTDEM 2013/0068 odbaciti kao nedopušten.
            Dopuštenost tužbenog zahtjeva u odnosu na poništenje druge pobijane odluke
            32. U tim okolnostima valja ocijeniti moguće daljnje postojanje tužiteljeva interesa za poništenje druge pobijane odluke, koje je zatraženo po isteku roka od petnaest radnih dana nakon produljenja početnog roka za odgovor na potvrdni zahtjev u postupku GESTDEM 2013/0068. Komisija tvrdi da je taj interes prestao postojati jer je zbog donošenja odluke od 27. svibnja 2013. povukla tu prešutnu odluku.
            33. S tim u svezi treba podsjetiti da je, prema ustaljenoj sudskoj praksi, zahtjev za poništenje koji je podnijela fizička ili pravna osoba dopušten samo u mjeri u kojoj podnositelj zahtjeva ima interes za poništenje pobijanog akta (vidjeti presudu od 19. siječnja 2010., Co‑Frutta/Komisija, T‑355/04 i T‑446/04, Zb., EU:T:2010:15, t. 40. i navedenu sudsku praksu).
            34. Tužiteljev pravni interes s obzirom na predmet tužbe treba postojati ne samo u stadiju njezina podnošenja nego sve do donošenja sudske odluke, pod prijetnjom obustave postupka, što znači da se tužbom, u slučaju njezina usvajanja, mora moći ostvariti korist za stranku koja ju je podnijela (vidjeti presudu Co‑Frutta/Komisija, t. 33. gore, EU:T:2010:15, t. 43. i navedenu sudsku praksu).
            35. Ako tužitelj tijekom postupka izgubi pravni interes, odluka Općeg suda o meritumu ne može mu donijeti nikakvu korist (vidjeti presudu Co‑Frutta/Komisija, t. 33. gore, EU:T:2010:15, t. 44. i navedenu sudsku praksu).
            36. Osim toga, budući da je prešutna odluka o odbijanju pristupa povučena učinkom naknadno donesene Komisijine odluke, treba obustaviti postupak o tužbi u dijelu u kojem je bila usmjerena protiv prešutne odluke (vidjeti u tom smislu presudu od 2. listopada 2014., Strack/Komisija, C‑127/13 P, Zb., EU:C:2014:2250, t. 89.).
            37. U ovom slučaju, s obzirom na zahtjev za poništenje druge pobijane odluke, valja utvrditi da je Komisija donošenjem izričite odluke od 27. svibnja 2013. u istom postupku u biti povukla tu prešutnu odluku.
            38. Iz toga slijedi da postupak o tužbi za poništenje treba obustaviti u dijelu u kojem je ona usmjerena na drugu pobijanu odluku.
            Meritum
            39. S obzirom na privremeni zaključak iznesen u točki 38. ove presude, potrebno je odlučiti isključivo o zahtjevu za poništenje koji se odnosi na prvu pobijanu odluku, kojom je Glavno tajništvo odbilo potvrdni zahtjev koji je tužitelj podnio u okviru postupka GESTDEM 2012/3258. Tužitelj s tim u svezi ističe samo jedan tužbeni razlog, koji se temelji na povredi Uredbe br. 1049/2001. Taj je prigovor, u dijelu u kojem je usmjeren protiv prve pobijane odluke, podijeljen na dva dijela. Drugi i treći dio po svojoj su naravi podredni prvom, koji se odnosi na pitanje potpada li predmet predmetnog zahtjeva za pristup pod područje primjene Uredbe br. 1049/2001.
            40. Tužba također sadržava četvrti dio, kojim tužitelj tvrdi da pristup zatraženim informacijama u svezi s neutralizacijom određenih pitanja i stupnjem težine svih pitanja postavljenih u okviru predmetnih pristupnih testova nije takav da bi mogao ugroziti tajnost rada natječajne komisije ni njezin postupak donošenja odluka. Međutim, u točki 34. replike tužitelj navodi da je taj četvrti dio bio usmjeren „protiv odluke o odbijanju u drugom postupku za pristup“. Budući da nema potrebe za odlučivanje o zahtjevu za poništenje te odluke, ispitivanje tog četvrtog otpočetka je očito suvišno.
            41. Prvim dijelom jedinog tužbenog razloga tužitelj u biti tvrdi da je Glavno tajništvo pogrešno utvrdilo da predmet njegovih zahtjeva za pristup nije bio „postojeći dokument“ u smislu Uredbe br. 1049/2001., nego je uključivao izradu novog dokumenta, odnosno izradu novih podataka.
            42. Tužitelj s tim u svezi ističe da je EPSO priznao da posjeduje zatražene podatke, s obzirom na to da je Glavno tajništvo izjavilo da su navedeni podaci pohranjeni u postojeće baze podataka. Prema tužiteljevu mišljenju, to nužno podrazumijeva da EPSO posjeduje jedan dokument koji sadržava predmetne podatke ili više takvih dokumenata.
            43. Nadalje, tužitelj navodi da se, u skladu sa sudskom praksom, pojam „dokument“, koji je u samoj biti Uredbe br. 1049/2001, može bez teškoća primijeniti na podatke sadržane u bazama podataka, s obzirom na to da njezin članak 3. točka (a) navodi da taj pojam označava bilo koji sadržaj, bez obzira na medij. Činjenica da zahtjev za pristup može podrazumijevati znatnu količinu posla za predmetnu instituciju s tim je u svezi nevažna.
            44. Stajalište Glavnog tajništva da bi anonimizacija zatraženih podataka dovela do stvaranja novog dokumenta također zanemaruje pravilo iz članka 4. stavka 6. Uredbe br. 1049/2001 prema kojem se parcijalni pristup mora odobriti kada je samo dio dokumenta obuhvaćen jednom od iznimaka navedenih u tom članku. Tužitelj zapravo tvrdi da se na njegov zahtjev za pristup moglo pozitivno odgovoriti odabirom niza podataka pohranjenih u EPSO‑ovim bazama podataka, vodeći računa o tome da se isključe osobni podaci o ostalim kandidatima koji su pristupili predmetnim testovima.
            45. Tužitelj se također protivi argumentu Glavnog tajništva da se zatraženi podaci ne mogu odabrati u jednoj bazi podataka jer su pohranjeni u više zasebnih datoteka. Dakle, pojedinačni popisi upućeni kandidatima radi obavještavanja o rezultatima koje su postigli na testovima kao i EPSO‑ova praksa da nekima od svojih podizvođača dostavlja statističke podatke o rezultatima testova svjedoče o tome da postupci koji zahtijevaju pristup zatraženim informacijama u ovom slučaju za EPSO nisu neuobičajeni ili neobični.
            46. S tim u svezi, treba uzeti u obzir činjenicu da su sve predmetne informacije povezane „relacijskom“ bazom podataka (Oracle) iz koje je lako obaviti izbor informacija. To je osobito tako jer datoteke u koje su spremljeni podaci o pojedinačnim ispitima sadrže „strogu sintaksu označavanja“, tako da se s rezultatima dobivenima od svakog kandidata može ujednačeno postupati.
            47. Komisija osporava tu argumentaciju tvrdeći da podaci koje je tužitelj zatražio nisu pohranjeni u specifičnu bazu podataka iz koje bi se mogli lako izdvojiti uobičajenim ili rutinskim pretraživanjem. Komisija tvrdi da posjeduje bazu podataka koja sadržava sve podatke o kandidatima i rezultate testova te stoga sve podatke potrebne za odgovor na tužiteljev zahtjev za pristup osim onih o težini pitanja, koji su pak pohranjeni u „bazi pitanja“ kojom upravlja vanjski izvođač. Baza Talent dostupna je putem mnogobrojnih pretraga na strukturiranom jeziku upita (u daljnjem tekstu: pretrage SQL) ili unaprijed programiranim uputama za brzu obradu podataka za analizu, statistiku, izračune i izdvajanje, prema unaprijed definiranim modelima. Međutim, Komisija među unaprijed programiranim pretragama SQL nema one koje joj omogućuju da izdvoji kombinaciju podataka što ih je tužitelj zatražio, prema shemi koju je naznačio u svojem zahtjevu za pristup.
            48. Tako je, prema Komisiji, za izdvajanje poput onoga koje je zahtijevao tužitelj potrebna razrada novih pretraga SQL i uputa za pretraživanje i obradu podataka, koje Komisija ne posjeduje. Kako bi se zadovoljio tužitelj, takve formule za pretraživanje morale bi, kao prvo, identificirati kodove svakog od pitanja postavljenih svakom kandidatu, s obzirom na to da ta pitanja nisu bila ista za sve kandidate; kao drugo, povezati svako pitanje s razinom težine, koja se pojavljuje u zasebnoj bazi podataka (u daljnjem tekstu: baza pitanja); kao treće, pregrupirati različite datoteke i, kao četvrto, anonimizirati identifikatore kandidata pomoću novog identifikatora za povezivanje kandidata s pitanjima koja su mu bila postavljena. Dobivene informacije trebale bi se podvrgnuti kontroli. Takav bi postupak, prema Komisijinu mišljenju, nužno podrazumijevao izradu novog dokumenta.
            49. Moguću „ručnu“ obradu zahtjeva za pristup, koja podrazumijeva da svaki pojedinačni obrazac rezultata koji se odnosi na svakog kandidata odgovara kriterijima navedenima u zahtjevu, bilo bi za EPSO gotovo nemoguće provesti a da ne paralizira njegov rad.
            50. S tim u svezi, najprije treba navesti da prekomjerno radno opterećenje koje bi za administraciju mogao uzrokovati sporni zahtjev za pristup, koji je predmet drugog dijela tužbenog razloga, a Komisija ga je također navela u odgovoru na prvi tužbeni razlog, nije samo po sebi relevantno u svrhu utvrđivanja odnosi li se taj zahtjev na jedan dokument ili više njih u smislu članka 3. točke (a) Uredbe br. 1049/2001.
            51. Doista, iz presude od 13. travnja 2005., Verein für Konsumenteninformation/Komisija (T‑2/3, Zb., EU:T:2005:125, t. 101. i 102.) proizlazi da, u okviru zahtjeva za pristup podnesenog na temelju Uredbe br. 1049/2001, kvalifikacija dokumenta nije povezana sa znatnim radnim opterećenjem koje takav zahtjev može postaviti pred predmetnu administraciju. Dakle, čak i pod pretpostavkom da bi takav zahtjev mogao paralizirati funkcioniranje administracije, to ga ne bi moglo učiniti nedopuštenim. Opći je sud utvrdio da u takvom iznimnom slučaju pravo institucije da s tužiteljem traži „povoljno rješenje“, sukladno članku 6. stavku 3. Uredbe br. 1049/2001, odražava mogućnost uzimanja u obzir, čak i ako je to na posebno ograničen način, potrebe da se pomire interesi tužitelja s interesima dobre uprave (presuda od 10. rujna 2008., Williams/Komisija, T‑42/05, EU:T:2008:325, t. 85.).
            52. Nadalje, valja podsjetiti da, na temelju članka 3. točke (a) Uredbe br. 1049/2001, dokument za potrebe navedene uredbe znači „svaki sadržaj neovisno o mediju (pisan na papiru ili pohranjen u elektroničkom obliku ili kao zvučni, vizualni ili audiovizualni zapis) koji se odnosi na politike, aktivnosti i odluke iz područja nadležnosti neke od institucija“ kojoj je upućen zahtjev za pristup.
            53. Bez obzira na tu široku definiciju, koja ne podrazumijeva posebno nijedno ograničenje u odnosu na podršku predmetnom sadržaju, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, treba zadržati razliku između pojma dokumenta i pojma informacije u svrhu primjene Uredbe br. 1049/2001.
            54. Štoviše, informacija se razlikuje od dokumenata osobito po tome što je definirana kao podatak koji se može, među ostalim, nalaziti u jednom dokumentu ili više njih. U tom pogledu, budući da se nijedna od odredaba Uredbe 1049/2001 stvarno ne bavi pravom na pristup informacijama, iz njih se ne može zaključiti da pravo na pristup javnosti Komisijinu dokumentu, koje proizlazi iz članka 2. stavka 1. navedene uredbe, podrazumijeva Komisijinu dužnost da odgovori na svaki zahtjev pojedinca za informacije (vidjeti po analogiji presudu od 27. listopada 1999., Meyer/Komisija, T‑106/99, Zb., EU:T:1999:272, t. 35. i 36. i presudu od 25. travnja 2007., WWF European Policy Programme/Vijeće, T‑264/04, Zb., EU:T:2007:114, t. 76.).
            55. Prema tome, iako baza podataka po svojoj prirodi nudi velike mogućnosti za djelomičan pristup usmjeren samo na podatke od interesa za tužitelja, treba uzeti u obzir da se općenito, u skladu sa sudskom praksom, pravo na pristup dokumentima institucija u smislu članka 2. stavka 3. Uredbe br. 1049/2001 odnosi samo na postojeće dokumente koji su u posjedu dotične institucije (presuda od 2. listopada 2014., Strack/Komisija, t. 36. gore, EU:C:2014:2250, t. 38.). Zahtjev za pristup koji bi Komisiju naveo na izradu novog dokumenta, čak i na osnovi elemenata koji se već nalaze u postojećima koje ona posjeduje, ne predstavlja, dakle, zahtjev za djelomičan pristup i izlazi iz okvira Uredbe br. 1049/2001 (vidjeti u tom smislu i po analogiji presudu od 26. listopada 2011., Dufour/BCE, T‑436/09, Zb., EU:T:2011:634, t. 149.). Taj je zaključak prešutno potvrđen pravilom iz članka 10. stavka 3. navedene uredbe, prema kojem se dokumenti kojima je odobren pristup „dostavljaju u postojećoj verziji i obliku (uključujući elektronički ili neki drugi oblik kao što je Brailleovo pismo, uvećan tisak ili vrpca), vodeći pritom računa o izboru podnositelja zahtjeva“.
            56. Preneseno na slučaj baza podataka, potonje razmatranje znači da je, u slučaju zahtjeva za pristup s ciljem da Komisija obavi pretraživanje u jednoj svojoj bazi podataka ili više njih prema parametrima koje je tužitelj definirao, Komisija dužna odobriti zahtjev, osim u slučaju moguće primjene članka 4. Uredbe br. 1049/2001, ako se zahtijevano pretraživanje može provesti pomoću alata za pretraživanje koji su na raspolaganju za tu bazu podataka (vidjeti po analogiji presudu Dufour/ESB, t. 55. gore, EU:T:2011:634, t. 150.).
            57. Doista, pretpostavlja se da su, zbog složenih odnosa koji unutar baze podataka povezuju svaki podatak s većim brojem drugih, mogući različiti prikazi svih podataka sadržanih u takvoj bazi podataka. Isto tako, moguće je odabrati dio podataka uključenih u takav prikaz i sakriti druge (vidjeti u tom smislu i po analogiji presudu Dufour/ESB, t. 55. gore, EU:T:2011:634, t. 151.).
            58. Međutim, ne može se zahtijevati od Komisije da u okviru zahtjeva za pristup dokumentima upućenog na temelju Uredbe br. 1049/2001 dostavi podnositelju dio podataka ili sve podatke sadržane u jednoj od svojih baza podataka ili u više njih klasificirane prema shemi koja ondje nije predviđena. Takav zahtjev teži stvaranju novog dokumenta i stoga izlazi iz opsega primjene Uredbe br. 1049/2001. Naime, ono što se takvim zahtjevom traži nije djelomičan pristup dokumentu koji sadržava podatke obrađene prema postojećoj klasifikacijskoj shemi, koja je stoga iskoristiva pomoću alata trenutačno dostupnih Komisiji, nego izrada dokumenta koji sadržava podatke obrađene i međusobno povezane prema novoj klasifikacijskoj shemi, neiskoristivoj pomoću navedenih alata, i stoga novog dokumenta u smislu članka 3. točke (a) navedene uredbe, kako se tumači u sudskoj praksi (vidjeti po analogiji presudu Dufour/ESB, t. 55. gore, EU:T:2011:634, t. 152.).
            59. Iz toga slijedi da, glede baza podataka, sve što se iz njih može izdvojiti provođenjem uobičajenog ili rutinskog pretraživanja može biti predmet zahtjeva za pristup na temelju Uredbe br. 1049/2001 (vidjeti po analogiji presudu Dufour/ESB, t. 55. gore, EU:T:2011:634, t. 153.).
            60. U ovom se slučaju, iako Opći sud primjećuje određenu pomutnju glede broja, naziva i točnog sadržaja različitih predmetnih baza podataka, može utvrditi kako je razvidno da Komisija posjeduje neobrađene podatke o pristupnim testovima koji su predmet tužiteljeva zahtjeva za pristup. Komisija je s tim u svezi navela, a čini se da u spisu nema ničega što bi taj navod dovelo u pitanje, da su navedeni podaci pohranjeni u bazi podataka Talent navedenoj u točki 47. ove presude.
            61. Međutim, tužitelj nije zatražio pristup kao takav toj bazi podataka u cjelini ili dijelu neobrađenih podataka sadržanih u njoj. Predmet je njegova zahtjeva drukčiji jer on njime u biti želi dobiti skup informacija o predmetnim pristupnim testovima, ali odabranih prema parametrima i u obliku koji je on sam definirao u zahtjevu za pristup.
            62. Izbor informacija koji traži tužitelj uključuje, dakle, nekoliko zasebnih radnji, uključujući pojedine radnje obrade predmetnih podataka.
            63. Riječ je, najprije, o dodjeli posebnog identifikatora za svako od pitanja koja su bila postavljena svakom kandidatu, s obzirom na to da, prema Komisijinu navodu, pitanja nisu bila ista za sve kandidate. Tužitelj je s tim u svezi naveo da nije htio dobiti nikakvu naznaku sadržaja pitanja postavljenih svakom kandidatu. Nadalje, za svako pitanje radi se o naznaci jezika na kojem je postavljeno, uz zadržavanje istog identifikatora za isto pitanje bez obzira jezik, o vrsti pitanja o kojem je riječ, činjenici je li pitanje neutralizirano, vremenu koje je svakom kandidatu bilo potrebno za odgovor i, naposljetku, o davanju identifikatora očekivanog i danog odgovora. Prema zahtjevu za pristup, identifikatori očekivanih i danih odgovora ne bi trebali davati naznaku njihova sadržaja, već samo omogućiti usporedbu očekivanog i danog odgovora za svako pitanje. U tom smislu tužitelj je u svojem zahtjevu u biti naveo da bi, u slučaju da za postavljeno pitanje mogućnosti odgovora nisu bile prikazane istim redoslijedom svim kandidatima kojima je ono postavljeno, trebalo osigurati da se za svaku mogućnost odgovora koristi isti identifikator, kako bi se osigurala usporedivost dobivenih podataka. Glede pitanja situacijskog prosuđivanja, prema tužiteljevim navodima, treba u cijelosti naznačiti željeni i dobiveni odgovor, odnosno najbolji i najgori izbor. Naposljetku, treba anonimizirati sve kandidate koji su pristupili predmetnim pristupnim testovima, dajući svakom od njih poseban identifikator.
            64. Te bi različite radnje tužitelju trebale omogućiti da raspolaže usporedivim podacima za sve kandidate koji su pristupili predmetnim testovima, tako da mu omogućuju izradu tablice i utvrđivanje statistike u svezi s tim testovima.
            65. Komisija u biti navodi da ne raspolaže sredstvom za pretraživanje koje bi joj omogućilo da izdvoji takvu kombinaciju podataka provođenjem uobičajenog ili rutinskog pretraživanja. Naprotiv, budući da takva kombinacija ne odgovara nijednoj shemi predviđenoj u bazi podataka koju ona posjeduje, pozitivan odgovor na tužiteljev zahtjev uključivao bi razvoj nove formule pretraživanja, u obliku pretraga SQL, a ne samo obavljanje pretraživanja u navedenoj bazi podataka na osnovi postojećih parametara uz pomoć postojećih pretraga SQL.
            66. U skladu s utvrđenom sudskom praksom, pretpostavka zakonitosti pridaje se svakoj izjavi institucija koja se odnosi na nepostojanje traženih dokumenata (vidjeti presudu od 26. travnja 2005., Sison/Vijeće, T‑110/03, T‑150/03 i T‑405/03, Zb., EU:T:2005:143, t. 29. i navedenu sudsku praksu; presudu od 30. siječnja 2008., Terezakis/Komisija, T‑380/04 i EU:T:2008:19, t. 155.). Ta pretpostavka vrijedi i u slučaju da institucija navede da kombinacija podataka koja je predmet zahtjeva za pristup koji joj je upućen nije predviđena u bazi podataka odnosno bazama podataka u kojima su navedeni podaci zapisani i da se, prema tome, takva kombinacija ne može dobiti obavljanjem normalnog ili rutinskog pretraživanja.
            67. U ovom predmetu tužitelj nije namjeravao osporiti Komisijinu izjavu da EPSO nije posjedovao tablicu koja prikazuje kombinaciju podataka koje je zatražio kao takvu. Naprotiv, tužitelj u biti priznaje da pristup kombinaciji podataka koju traži pretpostavlja računalno programiranje, odnosno razvoj novih pretraga SQL, a time i stvaranje novog rezultata pretrage u bazi podataka (to jest „izvješće“ u nomenklaturi baza podataka) koji nije provediv pomoću alata trenutačno dostupnih za predmetne baze podataka. Također je razvidno da tužitelj nije zatražio pristup neobrađenim podacima sadržanima u predmetnoj bazi podataka.
            68. Suprotno tužiteljevim tvrdnjama, radnje koje bi uključivale to programiranje, sažeto u točki 63. ove presude, ne mogu se smatrati uobičajenim ili rutinskim pretraživanjem predmetne baze podataka koje se obavlja pomoću alata za pretragu dostupnih Komisiji za tu bazu podataka. Ispunjenje takvih radnji više će sličiti razvrstavanju prema shemi koja nije predviđena u navedenim bazama podataka, koristeći se alatima za pretraživanje – pretragama SQL – koji se trebaju razviti kako bi zahtjevu za pristup moglo biti učinkovito udovoljeno.
            69. Naime, u ovom slučaju, suprotno tužiteljevim tvrdnjama, alat za pretraživanje povezan s predmetnom bazom podataka, u smislu točke 150. presude Dufour/ESB, t. 55. gore (EU:T:2011:634), ne sastoji se od svih pretraga SQL koji se hipotetski mogu zamisliti i osmisliti za pretraživanje, dodavanje, mijenjanje ili brisanje podataka u predmetnoj bazi podataka.
            70. Taj se alat za pretraživanje prije sastoji od postojećih pretraga SQL, već korištenih na više ili manje uobičajen način za baze podataka o kojima je riječ u ovom slučaju. Dakle, uobičajena ili rutinska pretraživanja u smislu t. 153. presude Dufour/ESB, t. 55. gore (EU:T:2011:634), jesu ona izrađena pomoću tih unaprijed programiranih pretraga SQL. Samo ta istraživanja dovode do izrade postojećih dokumenata. Drukčiji zaključak doveo bi do iskrivljavanja koncepta postojećeg dokumenta njegovim širenjem na sve dokumente koji se hipotetski mogu generirati iz podataka sadržanih u predmetnoj bazi podataka pomoću jedne pretrage SQL ili više njih. Takvi su dokumenti, čak i ako bi ih Komisija teoretski mogla izraditi, novi dokumenti u smislu članka 3. točke (a) Uredbe br. 1049/2001, kako ga tumači sudska praksa. Također, s tim u svezi treba naglasiti da više ili manje laka ili jednostavna narav razvoja tih novih alata za pretraživanje nije relevantan kriterij u procjeni je li zatraženi dokument postojeći ili nov.
            71. Taj zaključak nije doveden u pitanje činjenicom koju je naveo tužitelj da je EPSO svakom kandidatu koji je riješio testove poslao pojedinačne obrasce rezultata.
            72. Doduše, izrada takvih obrazaca spada u EPSO‑ove uobičajene djelatnosti i oni sadrže neke od podataka koje tužitelj želi dobiti. Tako, primjerice, pojedinačni obrazac tužiteljevih rezultata na predmetnim pristupnim testovima, koji mu je poslan 28. lipnja 2012., sadržava, uz ostalo, popis očekivanih i danih odgovora, bez naznaka glede njihova sadržaja, vrijeme potrebno za odgovor na svako pitanje i naznaku glede moguće neutralizacije pitanja.
            73. Međutim, nesporno je da dostava svih pojedinačnih obrazaca te vrste upućenih kandidatima koji su riješili predmetne pristupne testove, a s kojih bi bile uklonjene informacije koje se odnose na privatni život navedenih kandidata, ne bi tužitelju omogućila da izradi statističku tablicu kojom se želi koristiti u potporu svojim sumnjama u diskriminaciju s obzirom na navedene testove. Naime, kao što to proizlazi iz točke 63. ove presude, to bi pretpostavljalo, u najmanju ruku, da se svakom kandidatu koji je pristupio testovima i svakom postavljenom pitanju dodijeli zaseban identifikator te da se svakom obrascu doda naznaka jezika na kojem je pitanje postavljeno.
            74. Nadalje, pojedinačni obrazac tužiteljevih rezultata na pristupnim testovima, dostavljen u prilogu tužbi, sadržava detaljne tablice rezultata samo u odnosu na tri od četiri testa, odnosno testove verbalnog, numeričkog i apstraktnog zaključivanja. Ne sadržava, naprotiv, pojedinačnu tablicu rezultata koja se odnosi na test situacijskog prosuđivanja.
            75. Naposljetku, iako bi se predmetni pojedinačni obrasci mogli dostaviti tužitelju da ih je zatražio – uz iznimke predviđene Uredbom br. 1049/2001, a posebno odredbama koje se odnose na zaštitu osobnih podataka – alati za pretraživanje i klasifikacijska shema kojom se Komisija koristi za izradu tih pojedinačnih obrazaca ne omogućuju joj da izdvoji podatke prema naznakama iz tužiteljeva zahtjeva za pristup bez potrebe razvoja nove pretrage SQL.
            76. Glede EPSO‑ove prakse dostavljanja podizvođačima statističkih podataka o rezultatima testova na koju se tužitelj poziva u svojoj tužbi, njome nije moguće dokazati da kombinacija podataka koju tužitelj želi dobiti odgovara klasifikacijskoj shemi predviđenoj u bazama podataka koje posjeduje EPSO i da stoga ne bi bio potreban razvoj nove formule pretraživanja.
            77. S tim u svezi, tužitelj se ovdje posebno poziva na EPSO‑ove pozive na nadmetanje za okvirni ugovor o uspostavi baze podataka. Prema uvjetima natječaja, upitnici koje je ponuditelj pripremio moraju biti lišeni bilo kakve pristranosti u odnosu na spol, dob i/ili državljanstvo. Ako se u roku od dvije godine nakon dostave upitnika EPSO‑u pojavi statistički značajna razlika u rezultatima po spolu, dobnim skupinama i državljanstvo, EPSO zadržava pravo na ponuditeljevu besplatnu zamjenu upitnika te se u tom slučaju obvezuje dostaviti izvođaču matricu odgovora i druge relevantne statističke neobrađene podatke generirane iz testova kako bi se omogućila analiza problema.
            78. Međutim, treba napomenuti, s jedne strane, da kriteriji vezani za spol, dob i nacionalnost kandidata, na koje se odnose statistike na koje upućuje predmetni poziv na nadmetanje, ne odgovaraju nijednoj od kategorija informacija koje tužitelj u ovom slučaju želi dobiti, sažetih u točki 6. ove presude. S druge strane, navedeni poziv na nadmetanje odnosi se isključivo na izradu baze podataka za upitnike koji sadrže pitanja apstraktnog/induktivnog zaključivanja, isključujući, među ostalim, pitanja verbalnog ili numeričkog zaključivanja. Treba podsjetiti da se tužiteljev zahtjev ne odnosi samo na pitanja apstraktnog zaključivanja, nego i na pitanja verbalnog i numeričkog zaključivanja te situacijskog rasuđivanja postavljena kandidatima koji su pristupili predmetnim testovima. Naposljetku, Komisija, prema vlastitim navodima, još nikad nije izradila matricu odgovora i odgovarajuće neobrađene statističke podatke poput onih navedenih u pozivu na nadmetanje.
            79. Prema tome, valja utvrditi da postoje znatne razlike između predmeta spornog zahtjeva za pristup i statističkih podataka na koje upućuje poziv na nadmetanje koji navodi tužitelj te da navedeni poziv na nadmetanje nije relevantan za dokazivanje da je predmet navedenog zahtjeva jedan postojeći dokument ili više njih u smislu Uredbe br. 1049/2001, kako je tumači sudska praksa. Usto, jedina mogućnost za izradu takvih dokumenata ne bi se, dakle, koristila za dokazivanje da njihovo podnošenje spada u normalno ili rutinsko pretraživanje u smislu točke 153. presude Dufour/ESB, t. 55. gore (EU:T:2011:634).
            80. Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da, kao što je to utvrdilo Glavno tajništvo u prvoj pobijanoj odluci, zahtjev koji je tužitelj podnio u postupku GESTDEM 2012/3258 nema za cilj pristup, čak ni djelomičan, jednom postojećem dokumentu ili više njih koje EPSO posjeduje, nego, naprotiv, izradu novih dokumenata koji se ne mogu izdvojiti iz baze podataka obavljanjem uobičajenog ili rutinskog pretraživanja pomoću postojećih alata za pretraživanje.
            81. Slijedom navedenog, valja odbiti tužbu u dijelu u kojem se odnosi na poništenje prve pobijane odluke.
            Troškovi
            82. Sukladno odredbi članka 134. stavka 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Osim toga, prema članku 137. Poslovnika, u slučaju obustave postupka, Opći sud o troškovima odlučuje po slobodnoj ocjeni. Budući da tužitelj nije uspio u postupku, treba mu naložiti snošenje troškova sukladno Komisijinu zahtjevu.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga,
            OPĆI SUD (treće vijeće)
            proglašava i presuđuje:
            1. Obustavlja se postupak za poništenje prešutne odluke o odbijanju pristupa u postupku GESTDEM 2013/0068.
            2. U preostalom dijelu tužba se odbija.
            3. Raineru Typkeu nalaže se snošenje troškova.


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 7. studenoga 2013.#Zahtjevi za prethodnu odluku koje je uputio Raad van State.#Direktiva 2004/83/EZ – Minimalni standardi uvjeta za stjecanje statusa izbjeglice ili statusa stečenog na temelju supsidijarne zaštite – Članak 10. stavak 1. točka (d) – Pripadnost određenoj društvenoj skupini – Seksualna orijentacija – Motiv proganjanja – Članak 9. stavak 1. – Pojam ,djelâ proganjanja' – Osnovani strah od proganjanja temeljen na pripadnosti određenoj društvenoj skupini – Djela dovoljno ozbiljna za osnovani strah – Zakonodavstvo koje kažnjava homoseksualna djela – Članak 4. – Pojedinačna procjena činjenica i okolnosti.#Spojeni predmeti C-199/12 do C-201/12.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      7. studenoga 2013. (
            *1
         )
      „Direktiva 2004/83/EZ — Minimalni standardi uvjeta za stjecanje statusa izbjeglice ili statusa stečenog na temelju supsidijarne zaštite — Članak 10. stavak 1. točka (d) — Pripadnost određenoj društvenoj skupini — Seksualna orijentacija — Motiv proganjanja — Članak 9. stavak 1. — Pojam ‚djelâ proganjanja’ — Osnovani strah od proganjanja temeljen na pripadnosti određenoj društvenoj skupini — Djela dovoljno ozbiljna za osnovani strah — Zakonodavstvo koje kažnjava homoseksualna djela — Članak 4. — Pojedinačna procjena činjenica i okolnosti“
      U spojenim predmetima C‑199/12 do C‑201/12,
      povodom zahtjevâ za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koje je uputio Raad van State (Nizozemska), odlukama od 18. travnja 2012., koje je Sud zaprimio 27. travnja 2012., u postupcima
      Minister voor Immigratie en Asiel
      protiv

         X (C‑199/12),

         Y (C‑200/12),
      i

         Z

      protiv

         Minister voor Immigratie en Asiel (C‑201/12),
      uz sudjelovanje:

         Hoog Commissariaat van de Verenigde Naties voor de Vluchtelingen (C‑199/12 do C‑201/12),
      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen (izvjestitelj), predsjednik vijeća, K. Lenaerts, potpredsjednik Suda, u funkciji suca četvrtog vijeća, M. Safjan, J. Malenovský i A. Prechal, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: V. Tourrès, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 11. travnja 2013.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za X, H. M. Pot i C. S. Huijbers, advocaten,

               —

               za Y, J. M. Walls, advocaat,

               —

               za Z, S. Sewnath i P. Brochet, advocaten, uz asistenciju K. Monaghan i J. Griersona, barristers,

               —

               za Hoog Commissariaat van de Verenigde Naties voor de Vluchtelingen, P. Moreau, u svojstvu agenta, uz asistenciju M.-E. Demetriou, barrister,

               —

               za nizozemsku vladu, B. Koopman, C. S. Schillemans, C. Wissels i M. Noort, u svojstvu agenata,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i N. Graf Vitzthum kao i A. Wiedmann, u svojstvu agenata,

               —

               za vladu Helenske Republike, G. Papagianni i M. Michelogiannaki, u svojstvu agenata,

               —

               za francusku vladu, G. de Bergues i S. Menez, u svojstvu agenata,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, L. Christie, u svojstvu agenta, uz asistenciju S. Lee, barrister,

               —

               za Europsku komisiju, M. Condou‑Durande i R. Troosters, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 11. srpnja 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje članka 9. stavka 1. točke (a) Direktive Vijeća 2004/83/EZ o minimalnim standardima za kvalifikaciju i status državljana treće zemlje ili osoba bez državljanstva kao izbjeglica ili osoba kojima je na drugi način potrebna međunarodna zaštita te o sadržaju odobrene zaštite, zajedno s člankom 9. stavkom 2. točkom (c) i člankom 10. stavkom 1. točkom (d) iste.

               2

               Zahtjevi su upućeni u okviru spora između, s jedne strane, u predmetima C‑199/12 i C‑200/12, Minister voor Immigratie en Asiel (ministar za imigraciju i azil, u daljnjem tekstu: Minister) te X i Y, državljaninâ Sijera Leonea odnosno Ugande, te s druge strane u predmetu C‑201/12, između Z, državljanina Senegala, i Ministera, u vezi s odbijanjem njihovih zahtjeva za dobivanje dozvole privremenog boravka (azila) u Nizozemskoj.

         Pravni okvir

         Međunarodno pravo

      Konvencija o statusu izbjeglica

               3

               Konvencija o statusu izbjeglica, potpisana u Ženevi 28. srpnja 1951. [Zbirka međunarodnih ugovora Ujedinjenih naroda, sv. 189., str. 150., br. 2545 (1954.)], stupila je na snagu 22. travnja 1954. Konvencija je dopunjena Protokolom o statusu izbjeglica, zaključenim u New Yorku 31. siječnja 1967., koji je stupio na snagu 4. listopada 1967. (u daljnjem tekstu: Ženevska konvencija).

               4

               Na temelju članka 1. odjeljka A stavka 2. prvog podstavka Ženevske konvencije, pojam „izbjeglica” primjenjuje se na svaku osobu koja „se uslijed osnovanog straha od proganjanja zbog svoje rase, vjere, nacionalnosti, pripadnosti posebnoj društvenoj grupi ili političkog mišljenja nalazi izvan države čije ima državljanstvo te se ne može ili se zbog tog straha ne želi staviti pod zaštitu te države; ili koja, ako nema državljanstvo i nalazi se izvan države u kojoj je imala svoje stalno boravište, ne može ili se zbog tog straha ne želi tamo vratiti”.

         Europska konvencija za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda

               5

               Europska konvencija za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisana u Rimu 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu: EKLJP), u članku 8. naslovljenom „Pravo na poštovanje osobnog i obiteljskog života” propisuje:
               „1.   Svatko ima pravo na poštovanje svoga privatnog i obiteljskog života, doma i dopisivanja.
               2.   Javna vlast se neće miješati u ostvarivanje tog prava, osim u skladu sa zakonom i ako je u demokratskom društvu nužno radi interesa državne sigurnosti, javnog reda i mira, ili gospodarske dobrobiti zemlje, te radi sprječavanja nereda ili zločina, radi zaštite zdravlja ili morala ili radi zaštite prava i sloboda drugih.”

               6

               Članak 14. EKLJP‑a naslovljen „Zabrana diskriminacije” određuje:
               „Uživanje prava i sloboda koje su priznate u ovoj Konvenciji osigurat će se bez diskriminacije na bilo kojoj osnovi, kao što je spol, rasa, boja kože, jezik, vjeroispovijed, političko ili drugo mišljenje, nacionalno ili društveno podrijetlo, pripadnost nacionalnoj manjini, imovina, rođenje ili druga okolnost.”

               7

               Članak 15. EKLJP‑a pod nazivom „Derogiranje u vrijeme izvanrednog stanja” utvrđuje:
               „1.   U vrijeme rata ili drugog izvanrednog stanja koje ugrožava opstanak naroda svaka visoka ugovorna stranka može, u opsegu koji je strogo određen potrebama tih izvanrednih prilika, poduzeti mjere koje derogiraju njezine obveze iz ove Konvencije, uz uvjet da te mjere nisu nespojive s njezinim ostalim obvezama po međunarodnom pravu.
               2.   Na temelju prethodne odredbe ne može se derogirati članak 2. [pod nazivom ‚Pravo na život’], osim za slučajeve smrti prouzročene zakonitim ratnim činima, niti članci 3. [naslovljen ‚Zabrana mučenja’], 4. (stavak 1.) [naslovljen ‚Zabrana ropstva i prisilnog rada’] i 7. [naslovljen ‚Nema kazne bez zakona’].
               […]”

         Pravo Unije

      Povelja o temeljnim pravima Europske unije

               8

               Prava koja ne mogu biti predmet derogacije u okviru članka 15. stavka 2. EKLJP‑a zaštićena su člancima 2., 4., 5. stavkom 1. i 49. stavcima 1. i 2. Povelje o temeljnim pravima Europske unije (u daljnjem tekstu: Povelja).

         Direktiva

               9

               U skladu s uvodnom izjavom 3. Direktive, Ženevska konvencija predstavlja temelj međunarodnog pravnog režima za zaštitu izbjeglica.

               10

               Kao što proizlazi iz uvodne izjave 10. Direktive, a u svjetlu članka 6. stavka 1. UEU‑a, ova Direktiva poštuje prava, slobode i načela određena Poveljom. Direktiva osobito nastoji osigurati, na temelju članaka 1. i 18. Povelje, puno poštovanje ljudskog dostojanstva i prava na azil tražitelja azila.

               11

               Uvodne izjave 16. i 17. Direktive glase:

                        „(16)

                        Trebalo bi utvrditi minimalne standarde za utvrđivanje izbjegličkog statusa i njegovog sadržaja kako bi se nadležnim tijelima država članica pomoglo pri primjeni Ženevske konvencije.

                        (17)

                        Nužno je uvesti zajedničke kriterije prema kojima će se tražiteljima azila priznavati status izbjeglica u smislu članka 1. Ženevske konvencije.”

               12

               Sukladno članku 1., Direktiva ima za cilj utvrditi minimalne standarde u pogledu, s jedne strane, uvjeta koje moraju ispunjavati državljani trećih zemalja ili osobe bez državljanstva kako bi koristili međunarodnu zaštitu te, s druge strane, sadržaja odobrene zaštite.

               13

               U skladu s člankom 2. točkama (c) i (k), za potrebe ove Direktive:

                        „c)

                        ‚izbjeglica’ znači državljanin treće zemlje koji je, zbog osnovanog straha od proganjana zbog svoje rase, vjere, nacionalnosti, političkog mišljenja ili pripadnosti određenoj društvenoj skupini, izbjegao iz svoje nacionalne države te nije u mogućnosti ili, zbog takvog straha, ne želi staviti se pod zaštitu te države […]

                  […]

                        k)

                        ‚država podrijetla’ znači zemlja ili zemlje državljanstva ili, za osobe bez državljanstva, zemlja prethodnog uobičajenog boravišta.”

               14

               Članak 4. Direktive utvrđuje elemente procjene činjenica i okolnosti te propisuje u svom stavku 3.:
               „Zahtjevi za međunarodnom zaštitom procjenjuju se pojedinačno, pri čemu se uzima u obzir sljedeće:

                        a)

                        sve relevantne činjenice koje se odnose na državu podrijetla u vrijeme donošenja odluke o zahtjevu, uključujući zakone i propise države podrijetla i način na koji se oni primjenjuju;

                        b)

                        potrebne izjave i dokaze koje je dostavio podnositelj zahtjeva uključujući informacije o tome je li podnositelj zahtjeva bio ili bi mogao biti izložen proganjanju […];

                        c)

                        položaj i osobne okolnosti podnositelja zahtjeva, uključujući čimbenike kao što su podrijetlo, spol i dob, kako bi se procijenilo bi li se, s obzirom na osobne okolnosti podnositelja zahtjeva, postupci kojima je podnositelj zahtjeva bio izložen ili bi mogao biti izložen mogli smatrati proganjanjem […];

                  […]”

               15

               Na temelju članka 4. stavka 4. Direktive, činjenica da je podnositelj zahtjeva već bio izložen proganjanju ili izravnim prijetnjama takvim proganjanjem „predstavlja ozbiljnu naznaku za njegov osnovani strah od proganjanja”, osim ako ne postoje ozbiljni razlozi za vjerovanje da se takvo proganjanje neće ponoviti.

               16

               Članak 9. u stavcima 1. i 2. Direktive utvrđuje djela proganjanja:
               „1.   Djela proganjanja u smislu članka [1., odjeljak A] Ženevske konvencije moraju:

                        a)

                        biti dovoljno ozbiljna po svojoj prirodi ili ponavljanju da predstavljaju ozbiljno kršenje temeljnih ljudskih prava, posebno prava koja ne mogu biti ograničena prema članku 15. stavku 2. [EKLJP], ili

                        b)

                        biti skup različitih mjera, uključujući kršenja ljudskih prava, koje je dovoljno ozbiljno da utječe na pojedinca na sličan način kako je navedeno u točki (a).

                  2.   Djela proganjanja u smislu stavka 1. mogu, među ostalim, biti u obliku:
               […]

                        c)

                        sudskog progona ili kažnjavanja koje je nerazmjerno ili diskriminirajuće;

                  […]”

               17

               Članak 9. stavak 3. Direktive zahtijeva postojanje veze između razloga proganjanja navedenih u članku 10. iste i djela proganjanja.

               18

               Članak 10. Direktive, naslovljen „Razlozi proganjanja”, utvrđuje:
               „1.   Države članice uzimaju u obzir sljedeće elemente pri procjenjivanju razloga za proganjanje:
               […]

                        d)

                        skupina se smatra određenom društvenom skupinom posebno ako:

                                 —

                                 članovi te skupine dijele urođene osobine ili zajedničko podrijetlo koje se ne može izmijeniti ili imaju zajedničku osobinu ili uvjerenje koje je toliko bitno za identitet ili svijest da osobu ne bi trebalo prisiljavati da ga se odrekne, i

                                 —

                                 ta skupina ima samosvojan identitet u dotičnoj državi jer se smatra drugačijom od društva koje je okružuje.

                           Ovisno o okolnostima u državi podrijetla, posebnom društvenom skupinom može se smatrati i skupina koja se temelji na zajedničkim osobinama seksualne orijentacije. Seksualna se orijentacija ne može shvaćati u smislu da uključuje djela koja se u skladu s nacionalnim pravom država članica smatraju kaznenim djelima. […]

                  […]”

               19

               Sukladno članku 13. Direktive, država članica dodjeljuje izbjeglički status podnositelju zahtjeva koji ispunjava posebno uvjete iz članaka 9. i 10. Direktive.

         Nizozemsko pravo

               20

               Članak 28. stavak 1. točka (a) Zakona o strancima iz 2000. (Vreemdelingenwet 2000, Stb. 2000, no 495) omogućuje Ministeru da odobri, odbije ili odbaci bez ispitivanja zahtjev za izdavanje „dozvole za privremeni boravak”.

               21

               U skladu s člankom 29. stavkom 1. točkom (a) navedenog zakona iz 2000., dozvola za privremeni boravak, kao što je propisano spomenutim člankom 28., može se odobriti strancu „koji je izbjeglica u smislu [Ženevske] konvencije”.

               22

               Okružnica o strancima iz 2000. (Vreemdelingencirculaire 2000.), u verziji koja je bila na snazi na datum podnošenja zahtjevâ o kojima je riječ, određuje u točki C2/2.10.2 sljedeće:
               „Kada tražitelj azila tvrdi da se on ili ona susreo s poteškoćama zbog svoje (pretpostavljene) seksualne orijentacije, moguće je zaključiti, u određenim okolnostima, da je isti izbjeglica u smislu [Ženevske] konvencije. […]
               Ukoliko je riječ o represiji na temelju kaznene odredbe koja se odnosi isključivo na homoseksualne osobe, radi se o djelu proganjanja. To je primjerice slučaj kada je kažnjiva činjenica bivanja homoseksualnom osobom ili izražavanja specifično homoseksualnih osjećaja. Kako bi se moglo zaključiti da dotična osoba ima svojstvo izbjeglice, represivna mjera treba imati određenu težinu. Na taj način, sâma novčana kazna smatra se općenito nedostatnom za zaključivanje o svojstvu izbjeglice.
               Sâmo kažnjavanje homoseksualnosti ili homoseksualnih djela u određenoj državi ipak ne dopušta odmah zaključivanje da je homoseksualna osoba koja dolazi iz te države izbjeglica. Tražitelj azila mora prikazati (ako je moguće, na temelju dokumenata) da on osobno ima osnovane razloge za strah od proganjanja.
               Od osoba homoseksualne orijentacije ne očekuje se skrivanje te sklonosti po svom povratku.
               […]”

         Glavni postupci i prethodna pitanja

               23

               X, Y i Z, rođeni 1987., 1990. i 1982., podnijeli su 1. srpnja 2009., 27. travnja 2011. i 25. srpnja 2010. zahtjeve za dozvolu za privremeni boravak (azil) u Nizozemskoj.

               24

               U prilog svojim zahtjevima naveli su da im status izbjeglice treba biti dodijeljen iz razloga opravdanog straha od proganjanja u njihovim državama podrijetla zbog njihove homoseksualnosti.

               25

               Posebno su naveli da su na različite načine bili predmetom nasilnih reakcija od strane njihovih obitelji i njihovog okruženja ili represivnih djela od strane vlasti njihovih zemalja podrijetla zbog svoje seksualne orijentacije.

               26

               Iz zahtjevâ za prethodnu odluku proizlazi da se u državama podrijetla X‑a, Y‑a i Z‑a homoseksualnost kazneno goni. Tako su u Sijera Leoneu (predmet C‑199/12), u skladu s člankom 61. Zakona o kaznenim djelima protiv osobe iz 1861. (Offences against the Person Act 1861), homoseksualna djela kažnjiva kaznom zatvora od deset godina do doživotnog zatvora. U Ugandi (predmet C‑200/12), u skladu s člankom 145. Kaznenog zakona iz 1950. (Penal Code Act 1950), tko je proglašen krivim za kazneno djelo „tjelesnog poznavanja protiv prirodnog poretka” kaznit će se kaznom zatvora, a maksimalna kazna je doživotan zatvor. U Senegalu (predmet C‑201/12), u skladu s člankom 319.3 Kaznenog zakona Senegala, osoba proglašena krivom za homoseksualna djela mora biti kažnjena kaznom zatvora od jedne do pet godina te novčanom kaznom od 100.000 franaka afričke financijske zajednice (Središnja banka država Istočne Afrike - BCEAO) XOF do 1.500.000 XOF (otprilike 150 do 2.000 eura).

               27

               Odlukama od 18. ožujka 2010., 10. svibnja 2011. i 12. siječnja 2011. Minister je odbio izdavanje dozvole za privremeni boravak (azil) X‑u, Y‑u i Z‑u.

               28

               Minister smatra da, iako je seksualna orijentacija navedenih podnositelja zahtjeva vjerodostojna, oni nisu dovoljno utvrdili činjenice i okolnosti na koje se pozivaju te stoga nisu pokazali da po povratku u svoje države podrijetla imaju osnovan strah od proganjanja zbog svoje pripadnosti određenoj društvenoj skupini.

               29

               Nastavno na odbijanje njihovih zahtjeva za dozvolu za privremeni boravak (azil), X i Z podnijeli su tužbu pred Rechtbank ’s‑Gravenhage. Osoba Y je pred istim sudom podnijela zahtjev za privremene mjere.

               30

               Presudama od 23. studenoga 2010. i 9. lipnja 2011., Rechtbank ’s‑Gravenhage usvojio je tužbu X‑a i zahtjev Y‑a. Taj sud je smatrao da, ako je Minister i mogao razumno smatrati da navodi iz zahtjeva X‑a i Y‑a nisu vjerodostojni, ipak u oba predmeta nije dostatno obrazložio je li strah X‑a i Y‑a od proganjanja zbog njihove homoseksualnosti osnovan, posebice imajući u vidu kažnjavanje homoseksualnih djela u dotičnim državama podrijetla.

               31

               Presudom od 15. kolovoza 2011. Rechtbank ’s‑Gravenhage odbio je tužbu Z‑a. Taj sud je smatrao da je Minister mogao ne samo razumno zaključiti da navodi Z‑a nisu vjerodostojni nego i to da iz izjava i dokaza koje je Z podnio nije proizlazilo da u Senegalu postoji proganjanje homoseksualnih osoba na općenit način.

               32

               Minister je podnio žalbu pred Raad van State protiv dviju presuda koje su poništile njegove odluke o odbijanju zahtjeva X‑a i Y‑a.

               33

               Osoba Z je pred istim sudom podnijela žalbu protiv presude kojom nije usvojen njegov pravni lijek protiv odluke Ministera o odbacivanju njegovog zahtjeva.

               34

               Raad van State je naveo da u tri glavna postupka povodom žalbe nisu osporeni ni seksualna orijentacija podnositelja zahtjeva niti činjenica da je Minister mogao razumno smatrati da navodi iz zahtjeva za azilom nisu vjerodostojni.

               35

               Osim toga, taj sud je naveo da je Minister posebno istaknuo da iako se ne očekuje od podnositelja zahtjeva da, sukladno politici izraženoj u točki C2/2.10.2 Okružnice o strancima iz 2000., skrivaju svoje seksualne sklonosti u državi podrijetla, to ne podrazumijeva da oni nužno moraju biti slobodni javno ih izražavati na isti način kao u Nizozemskoj.

               36

               Raad van State je utvrdio, nadalje, da su stranke u glavnim postupcima podijeljene oko pitanja u kojoj je mjeri činjenica punog življenja seksualne orijentacije kakvu uživaju X, Y i Z zaštićena člancima 9. i 10. Direktive.

               37

               U tim uvjetima Raad van State je odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja koja su oblikovana u gotovo identičnom izričaju u svakom od glavnih postupaka:

                        „1)

                        Čine li stranci homoseksualne orijentacije određenu društvenu skupinu u smislu članka 10. stavka 1. točke (d) Direktive […]?

                        2)

                        U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje: Koje homoseksualne aktivnosti ulaze u polje primjene Direktive i mogu li djela proganjanja protiv tih aktivnosti, ukoliko su ispunjeni drugi uvjeti, dovesti do dodjeljivanja statusa izbjeglice? Ovo pitanje uključuje sljedeća potpitanja:

                                 a)

                                 Treba li očekivati da stranci homoseksualne orijentacije skrivaju svoju orijentaciju od svih u svojim [dotičnim] državama podrijetla kako bi izbjegli proganjanje?

                                 b)

                                 Ako je odgovor na prethodno pitanje negativan, treba li očekivati – i, u tom slučaju, u kojoj mjeri – postojanje suzdržavanja stranaca homoseksualne orijentacije u izražavanju te orijentacije u državi podrijetla kako bi izbjegli proganjanje? U tom pogledu, treba li očekivati značajnije suzdržavanje od strane homoseksualnih osoba nego od heteroseksualnih osoba?

                                 c)

                                 Ukoliko je u tom pogledu moguće učiniti razliku u izražavanju koje predstavlja bitnu karakteristiku orijentacije od drugih oblika izražavanja, što se podrazumijeva pod bitnom karakteristikom orijentacije i na koji ju je način moguće utvrditi?

                        3)

                        Predstavlja li sâmo kažnjavanje homoseksualnih djela praćeno prijetnjom kazne zatvora kakva je predviđena [Zakonom o kaznenim djelima protiv osobe iz 1861. Sijera Leonea (predmet C‑199/12), Kaznenim zakonom Ugande iz 1950. (predmet C‑200/12) ili Kaznenim zakonom Senegala (predmet C‑201/12)] djelo proganjanja u smislu članka 9. stavka 1. točke (a), u spoju s člankom 9. stavkom 2. točkom (c) Direktive? Ako je odgovor negativan, u kojim okolnostima bi to bio slučaj?”

               38

               Odlukom predsjednika Suda od 19. lipnja 2012. predmeti C‑199/12 do C‑201/12 spojeni su za potrebe pisanog i usmenog postupka te presude.

         O prethodnim pitanjima

         Uvodna razmatranja

               39

               Iz uvodnih izjava 3., 16. i 17. Direktive proizlazi da Ženevska konvencija čini kamen temeljac međunarodnog pravnog režima zaštite izbjeglica i da su odredbe Direktive, koje se odnose na uvjete odobravanja statusa izbjeglice i na njegov sadržaj, usvojene kako bi pomogle nadležnim tijelima država članica u primjeni Konvencije temeljeći se na zajedničkim pojmovima i kriterijima (presuda od 5. rujna 2012., Y i Z, C‑71/11 i C‑99/11, točka 47. kao i citirana sudska praksa).

               40

               Odredbe Direktive treba stoga tumačiti u svjetlu opće strukture i krajnjeg cilja iste, poštujući Ženevsku konvenciju i druge relevantne ugovore navedene u članku 78. stavku 1. UFEU‑a. Kao što proizlazi iz uvodne izjave 10. Direktive, ovakvo tumačenje također je potrebno uz poštivanje prava priznatih Poveljom (presuda od 19. prosinca 2012., Abed El Karem El Kott i dr., C‑364/11, točka 43. kao i citirana sudska praksa).

         Prvo pitanje

               41

               Svojim prvim pitanjem postavljenim u svakom od glavnih postupaka, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 10. stavak 1. točku (d) Direktive tumačiti na način da se, prilikom procjene razloga proganjanja na koje se poziva u zahtjevu za dobivanje statusa izbjeglice, homoseksualne osobe mogu smatrati određenom društvenom skupinom.

               42

               U cilju odgovora na to pitanje, shodno je podsjetiti da je na temelju članka 2. točke (c) Direktive izbjeglica ponajprije državljanin treće države koji je izbjegao iz svoje nacionalne države zbog osnovanog straha od proganjanja zbog svoje rase, vjere, nacionalnosti, političkog mišljenja ili pripadnosti određenoj društvenoj skupini i koji se ne može ili se ne želi, zbog takvog straha, staviti pod zaštitu te države.

               43

               Dotični državljanin mora, zbog postojećih okolnosti u svojoj državi podrijetla i ponašanja progonitelja, biti suočen s osnovanim strahom od proganjanja iz najmanje jednog od pet razloga nabrojanih u Direktivi i Ženevskoj konvenciji, od kojih je jedan i njegova „pripadnost određenoj društvenoj skupini”.

               44

               Članak 10. stavak 1. Direktive određuje što čini određenu društvenu skupinu pripadanje kojoj može dovesti do stvarnog straha od proganjanja.

               45

               Na temelju te definicije skupina se smatra „određenom društvenom skupinom” kad su ispunjena, posebno, dva kumulativna uvjeta. S jedne strane, članovi skupine moraju dijeliti urođenu osobinu ili zajedničko podrijetlo koje se ne može izmijeniti ili imaju zajedničku osobinu ili uvjerenje koje je toliko bitno za identitet te osobe da je ne bi trebalo prisiljavati da ga se odrekne. S druge strane, ta skupina mora imati samosvojan identitet u dotičnoj trećoj državi jer se smatra drugačijom od društva koje ju okružuje.

               46

               Što se tiče prvog od navedenih uvjeta, sigurno je da seksualna orijentacija osobe predstavlja osobinu koja je toliko bitna za identitet te osobe da je ne bi trebalo prisiljavati da je se odrekne. Takvo tumačenje potvrđuje članak 10. stavak 1. točka (d) druga alineja Direktive, iz koje proizlazi da se ovisno o okolnostima u državi podrijetla posebnom društvenom skupinom može smatrati i skupina koja se temelji na zajedničkim osobinama seksualne orijentacije.

               47

               Drugi uvjet pretpostavlja da skupina, čiji članovi dijele istu seksualnu orijentaciju, ima vlastiti identitet u dotičnoj državi podrijetla jer ju se smatra drugačijom od društva koje ju okružuje.

               48

               U tom pogledu, treba priznati da postojanje kaznenih zakonodavstava o kojima je riječ u svakom od glavnih postupaka, a koja se odnose specifično na homoseksualne osobe, omogućava da se utvrdi da te osobe čine odvojenu skupinu koja se smatra drugačijom od društva koje ju okružuje.

               49

               Stoga je na prvo pitanje postavljeno u svakom od glavnih postupaka potrebno odgovoriti da članak 10. stavak 1. točku (d) Direktive treba tumačiti na način da postojanje kaznenog zakonodavstva, kao onih o kojima je riječ u svakom od glavnih postupaka, koja se odnose specifično na homoseksualne osobe, znači da te osobe treba smatrati određenom društvenom skupinom.

         Treće pitanje

               50

               Svojim trećim pitanjem postavljenim u svakom od glavnih postupaka, koje je potrebno razmotriti prije drugog pitanja, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 9. stavak 1. točku (a) Direktive, zajedno s člankom 9. stavkom 2. točkom (c) iste, tumačiti na način da sâmo kažnjavanje homoseksualnih djela praćeno prijetnjom kazne zatvora predstavlja djelo proganjanja. U slučaju negativnog odgovora, navedeni sud postavlja upit u kojim okolnostima postoji kvalifikacija djela proganjanja.

               51

               U cilju odgovora na ovo pitanje shodno je podsjetiti da članak 9. Direktive utvrđuje elemente koji omogućuju kvalificiranje djela kao proganjanja u svjetlu članka 1. odjeljka A Ženevske konvencije. U tom pogledu, članak 9. stavak 1. točka (a) Direktive, na koji upućuje sud koji je uputio zahtjev, utvrđuje da odnosna djela moraju biti dovoljno ozbiljna po svojoj prirodi ili ponavljanju da bi predstavljala ozbiljno kršenje temeljnih ljudskih prava, posebno apsolutnih prava koja ne mogu biti ograničena prema članku 15. stavku 2. [EKLJP‑a].

               52

               Nadalje, članak 9. stavak 1. točka (b) Direktive utvrđuje da skup različitih mjera, uključujući i kršenje ljudskih prava, koje je dovoljno ozbiljno da utječe na pojedinca na sličan način kako je navedeno u članku 9. stavku 1. točki (a) Direktive također treba smatrati proganjanjem.

               53

               Iz navedenih odredaba proizlazi da mora biti dosegnuta određena razina ozbiljnosti kako bi kršenje temeljnih prava predstavljalo proganjanje u smislu članka 1. odjeljka A Ženevske konvencije. Svako kršenje temeljnih prava homoseksualnog tražitelja azila stoga ne doseže nužno tu razinu ozbiljnosti.

               54

               U tom pogledu, shodno je odmah utvrditi da temeljna prava povezana specifično sa seksualnom orijentacijom, o čemu je riječ u svakom od glavnih postupaka, kao primjerice pravo na poštivanje privatnog i obiteljskog života koje je zaštićeno člankom 8. EKLJP‑a i kojem odgovara članak 7. Povelje, zajedno s, ukoliko je primjenjivo, člankom 14. EKLJP‑a, kojim je inspiriran članak 21. stavak 1. Povelje, nisu dio temeljnih prava čovjeka koja ne mogu biti ograničena.

               55

               U tim uvjetima, sâmo postojanje zakonodavstva koje kažnjava homoseksualna djela ne bi trebalo biti smatrano kao djelo koje na podnositelja zahtjeva utječe na toliko značajan način da doseže razinu ozbiljnosti koja je potrebna da se takvo kažnjavanje smatra proganjanjem u smislu članka 9. stavka 1. Direktive.

               56

               Suprotno, kazna zatvora o kojoj postoji zakonska odredba, kao one o kojima je riječ u glavnim postupcima, kojom se kažnjavaju homoseksualna djela može, sama po sebi, predstavljati djelo proganjanja u smislu članka 9. stavka 1. Direktive, pod uvjetom da se stvarno primjenjuje u državi podrijetla koja je usvojila takvo zakonodavstvo.

               57

               Naime, takva kazna krši članak 8. EKLJP‑a, kojem odgovara članak 7. Povelje, te predstavlja nerazmjerno ili diskriminirajuće kažnjavanje u smislu članka 9. stavka 2. točke (c) Direktive.

               58

               U tim uvjetima, kada se tražitelj azila poziva, kao što je to slučaj u svakom od glavnih postupaka, na postojanje zakonodavstva koje kažnjava homoseksualna djela u njegovoj državi podrijetla, dužnost je nacionalnih tijela, u okviru procjene činjenica i okolnosti u smislu članka 4. Direktive, ispitati sve relevantne činjenice koje se odnose na državu podrijetla, uključujući zakone i propise države podrijetla te način na koji se oni primjenjuju, kao što to propisuje članak 4. stavak 3. točka (a) Direktive.

               59

               U okviru tog ispitivanja navedena tijela dužna su posebno utvrditi primjenjuje li se u praksi kazna zatvora predviđena takvim zakonodavstvom u državi podrijetla podnositelja zahtjeva.

               60

               Na osnovi tih elemenata dužnost je nacionalnih tijela odlučiti treba li smatrati da podnositelj zahtjeva po povratku u svoju državu podrijetla ima doista razloga strahovati od proganjanja u smislu članka 2. točke (c) Direktive, zajedno s člankom 9. stavkom 3. iste.

               61

               Imajući u vidu ukupnost ovih razmatranja, na treće pitanje postavljeno u svakom od glavnih postupaka potrebno je odgovoriti da članak 9. stavak 1. točka (a) Direktive, zajedno s člankom 9. stavkom 2. točkom (c) iste, treba tumačiti na način da sâmo kažnjavanje homoseksualnih djela ne predstavlja samo po sebi djelo proganjanja. Suprotno, kaznu zatvora koja sankcionira homoseksualna djela i koja se doista primjenjuje u državi podrijetla koja je usvojila takvo zakonodavstvo treba smatrati nerazmjernim i diskriminirajućim kažnjavanjem te ona stoga predstavlja djelo proganjanja.

         Drugo pitanje

      Uvodna razmatranja

               62

               Svojim drugim pitanjem postavljenim u svakom od glavnih postupaka sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li, pod pretpostavkom da bi homoseksualnog podnositelja zahtjeva trebalo smatrati pripadnikom određene društvene skupine u smislu članka 10. stavka 1. točke (d) Direktive, utvrditi razliku između homoseksualnih djela koje ulaze u područje primjene Direktive i onih koja ne ulaze i stoga ne mogu biti razlogom za dodjelu statusa izbjeglice.

               63

               U cilju odgovora na to pitanje, koje je sud koji je uputio zahtjev razdijelio na više potpitanja, potrebno je napomenuti da ono predviđa situaciju u kojoj, kao što je to slučaj u glavnim postupcima, podnositelj zahtjeva nije pokazao da je već bio proganjan ili da je već bio predmetom izravnih prijetnji proganjanja iz razloga svoje pripadnosti specifičnoj društvenoj skupini čiji pripadnici dijele istu seksualnu orijentaciju.

               64

               Nepostojanje takve ozbiljne indicije osnovanog straha podnositeljâ zahtjeva u smislu članka 4. stavka 4. Direktive objašnjava potrebu suda koji je uputio zahtjev da sazna u kojoj bi mjeri bilo dopušteno zahtijevati da podnositelj zahtjeva, kada svoj strah ne može utemeljiti na već pretrpljenom proganjanju zbog svoje pripadnosti navedenoj skupini, nastavi po povratku u svoju državu podrijetla izbjegavati rizik od proganjanja skrivanjem svoje homoseksualnosti ili da se, barem, suzdržava od izražavanja svoje seksualne orijentacije.

         Drugo pitanje, točke a) i b)

               65

               Svojim drugim pitanjem, točkama a) i b), postavljenim u svakom od glavnih postupaka, koje je potrebno ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 10. stavak 1. točku (d) Direktive, zajedno s člankom 2. točkom (c) iste, tumačiti na način da nije razumno očekivati da tražitelj azila u cilju izbjegavanja proganjanja prikriva svoju homoseksualnost u svojoj državi podrijetla ili se suzdržava od izražavanja te seksualne orijentacije. Osim toga, taj sud pita treba li, u tom slučaju, navedeno suzdržavanje biti snažnije od suzdržavanja osobe heteroseksualne orijentacije.

               66

               U tom pogledu potrebno je prvo utvrditi da se u skladu s člankom 10. stavkom 1. točkom (d) Direktive seksualna orijentacija ne može shvaćati u smislu da uključuje djela koja se u skladu s nacionalnim pravom država članica smatraju kaznenim djelima.

               67

               Osim navedenih djela, koja se u skladu s nacionalnim pravom država članica smatraju kaznenim djelima, ništa u tekstu spomenutog članka 10. stavka 1. točke (d) ne ukazuje na to da je zakonodavac Unije imao namjeru isključiti određene druge vrste djela ili izražavanja povezanih sa seksualnom orijentacijom iz područja primjene navedene odredbe.

               68

               Tako članak 10. stavak 1. točka (d) Direktive ne predviđa ograničenja u odnosu na stajalište koje članovi specifične društvene skupine mogu usvojiti u odnosu na svoj identitet ili na ponašanja koja ulaze ili ne u pojam seksualne orijentacije u smislu predmetne odredbe.

               69

               Sâma činjenica da iz članka 10. stavka 1. točke (b) Direktive izričito proizlazi da pojam religije također uključuje i sudjelovanje u formalnim vjerskim obredima privatno ili u javnosti ne dopušta zaključak da bi pojam seksualne orijentacije, na koji se odnosi članak 10. stavak 1. točka (d) Direktive, trebao pokrivati samo djela koja su povezana s područjem privatnog života dotične osobe, a ne i djela njezinog života u javnosti.

               70

               U tom pogledu važno je navesti da je zahtijevanje od članova društvene skupine koji dijele istu seksualnu orijentaciju da skrivaju tu orijentaciju protivno samom priznanju osobine koja je do te mjere bitna za identitet da se od dotičnih osoba ne bi trebalo zahtijevati da je se odreknu.

               71

               Stoga nije dopušteno očekivati da tražitelj azila u cilju izbjegavanja proganjanja prikriva svoju homoseksualnost u svojoj državi podrijetla.

               72

               Što se tiče suzdržavanja koje bi osoba trebala primijeniti, u sustavu Direktive, nadležna tijela prilikom svoje procjene o tome strahuje li podnositelj zahtjeva opravdano od proganjanja nastoje ispitati predstavljaju li utvrđene okolnosti ili ne prijetnju zbog koje dotična osoba može razumno strahovati od stvarnih djela proganjanja u pogledu svoje osobne situacije (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu Y i Z, točka 76.).

               73

               Ta procjena ozbiljnosti rizika, koja u svakom slučaju treba biti izvršena oprezno i razborito (presuda od 2. ožujka 2010., Salahadin Abdulla i dr., C‑175/08, C‑176/08, C‑178/08 i C‑179/08, Zb., str. I‑1493., točka 90.), počiva jedino na konkretnoj procjeni činjenica i okolnosti sukladno pravilima navedenim posebno u članku 4. Direktive (gore navedena presuda Y i Z, točka 77.).

               74

               Nijedno od ovih pravila ne ukazuje na to da bi se, u procjeni ozbiljnosti rizika od stvarnog trpljenja djela proganjanja u određenom kontekstu, trebala uzeti u obzir mogućnost koju bi imao podnositelj zahtjeva radi izbjegavanja rizika od proganjanja, posebice suzdržavanjem od izražavanja seksualne orijentacije koju živi kao član specifične društvene skupine (vidjeti analogijom gore navedenu presudu Y i Z, točka 78.).

               75

               Iz toga proizlazi da se dotičnoj osobi treba dodijeliti status izbjeglice sukladno članku 13. Direktive ukoliko se utvrdi da će je njezina homoseksualnost po povratku u državu podrijetla izložiti stvarnom riziku od proganjanja u smislu članka 9. stavka 1. Direktive. U tom pogledu ne uzima se u obzir činjenica da bi se rizik mogao izbjeći primjenom snažnijeg suzdržavanja od heteroseksualne osobe, u izražavanju svoje seksualne orijentacije.

               76

               U pogledu tih razmatranja, potrebno je odgovoriti na drugo pitanje, točke a) i b), postavljeno u svakom od tri glavna postupka, da članak 10. stavak 1. točku (d) Direktive, zajedno s člankom 2. točkom (c) iste, treba tumačiti na način da su jedino homoseksualna djela koja su kaznena djela prema nacionalnom zakonodavstvu država članica isključena iz polja primjene tog članka. Prilikom procjene zahtjeva za dobivanje statusa izbjeglice nadležna tijela ne mogu razumno očekivati da tražitelj azila, u cilju izbjegavanja rizika od proganjanja, prikriva svoju homoseksualnost u svojoj državi podrijetla ili da se suzdržava od izražavanja svoje seksualne orijentacije.

         Drugo pitanje, točka c)

               77

               Imajući u vidu odgovor na drugo pitanje, točke a) i b), nije potrebno odgovarati na drugo pitanje, točku c).

               78

               Međutim, potrebno je podsjetiti da za konkretno utvrđivanje djela koja se mogu smatrati proganjanjem u smislu članka 9. stavka 1. Direktive nije relevantno razlikovati djela koja bi se suprotstavljala bitnoj karakteristici izražavanja seksualne orijentacije, pod pretpostavkom da ju je moguće identificirati, od onih koja ne bi utjecala na pretpostavljenu bitnu karakteristiku (vidjeti analogijom gore navedenu presudu Y i Z, točka 72.).

         Troškovi

               79

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                        1.

                           Članak 10. stavak 1. točku (d) Direktive 2004/83/EZ o minimalnim standardima za kvalifikaciju i status državljana treće države ili osoba bez državljanstva kao izbjeglica ili osoba kojima je na drugi način potrebna međunarodna zaštita te o sadržaju odobrene zaštite treba tumačiti na način da postojanje kaznenog zakonodavstva, kao onih o kojima je riječ u svakom od glavnih postupaka, koja se odnose specifično na homoseksualne osobe, znači da te osobe treba smatrati određenom društvenom skupinom.

                        2.

                           Članak 9. stavak 1. Direktive 2004/83, zajedno s člankom 9. stavkom 2. točkom (c) iste, treba tumačiti na način da sâmo kažnjavanje homoseksualnih djela ne predstavlja samo po sebi djelo proganjanja. Suprotno, kaznu zatvora koja sankcionira homoseksualna djela i koja se doista primjenjuje u državi podrijetla koja je usvojila takvo zakonodavstvo treba smatrati nerazmjernim i diskriminirajućim kažnjavanjem te stoga predstavlja djelo proganjanja.

                        3.

                           Članak 10. stavak 1. točku (d) Direktive 2004/83 treba tumačiti na način da su jedino homoseksualna djela koja su kaznena djela prema nacionalnom zakonodavstvu država članica isključena iz polja primjene tog članka. Prilikom procjene zahtjeva za dobivanje statusa izbjeglice, nadležna tijela ne mogu razumno očekivati da tražitelj azila, u cilju izbjegavanja rizika od proganjanja, prikriva svoju homoseksualnost u svojoj državi podrijetla ili da se suzdržava od izražavanja svoje seksualne orijentacije.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski