title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 28. lipnja 2018.#Ured Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) protiv Puma SE.#Žalba – Žig Europske unije – Uredba (EZ) br. 207/2009 – Članak 8. stavak 5. – Članak 76. – Postupak povodom prigovora – Relativni razlozi za odbijanje – Uredba (EZ) br. 2868/95 – Pravilo 19. – Pravilo 50. stavak 1. – Postojanje ranijih žigova Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) kojima je priznat ugled ranijeg žiga – Načelo dobre uprave – Uzimanje u obzir tih odluka u kasnijim postupcima povodom prigovora – Obveza obrazlaganja – Postupovne obveze žalbenih vijeća EUIPO-a.#Predmet C-564/16 P.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      28. lipnja 2018. (
            *1
         )
      „Žalba – Žig Europske unije – Uredba (EZ) br. 207/2009 – Članak 8. stavak 5. – Članak 76. – Postupak povodom prigovora – Relativni razlozi za odbijanje – Uredba (EZ) br. 2868/95 – Pravilo 19. – Pravilo 50. stavak 1. – Postojanje ranijih žigova Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) kojima je priznat ugled ranijeg žiga – Načelo dobre uprave – Uzimanje u obzir tih odluka u kasnijim postupcima povodom prigovora – Obveza obrazlaganja – Postupovne obveze žalbenih vijeća EUIPO‑a”
      U predmetu C‑564/16 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 7. studenoga 2016.,

         Ured Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO), koji zastupaju D. Botis i D. Hanf, u svojstvu agenata,
      tužitelj,
      a druga stranka postupka je:

         Puma SE, sa sjedištem u Herzogenaurachu (Njemačka), koju zastupa P. González‑Bueno Catalán de Ocón, abogado,
      tužitelj u prvom stupnju,
      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič (izvjestitelj), predsjednik vijeća, K. Lenaerts, predsjednik Suda, u svojstvu suca drugog vijeća, A. Rosas, C. Toader i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: C. Strömholm, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 14. prosinca 2017.,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 25. siječnja 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Svojom žalbom Ured Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) zahtijeva ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 9. rujna 2016., Puma/EUIPO – Gemma Group (Prikaz mačke u skoku) (T‑159/15, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2016:457), kojom je taj sud poništio odluku petog žalbenog vijeća EUIPO‑a (u daljnjem tekstu: žalbeno vijeće) od 19. prosinca 2014. (predmet R 1207/2014‑5) koja se odnosi na postupak povodom prigovora između društava Puma i Gemma Group Srl (u daljnjem tekstu: sporna odluka).

         Pravni okvir

               2

               Članak 8. Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu [Europske unije] (SL 2009., L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.), naslovljen „Relativni razlozi za odbijanje”, u stavku 5. određuje:
               „Nadalje, na temelju prigovora nositelja ranijeg žiga u smislu stavka 2., žig za koji je podnesena prijava neće se registrirati kad je istovjetan s ranijim žigom ili sličan ranijem žigu, a zatražena je registracija za proizvode ili usluge koji nisu slični onima za koje je registriran raniji žig, kad, u slučaju ranijeg žiga [Europske unije], žig ima ugled u [Uniji] i kad, u slučaju ranijeg nacionalnog žiga, žig ima ugled u dotičnoj državi članici i kada bi uporaba žiga za koji je podnesena prijava bez opravdanog razloga nepošteno iskoristila razlikovni karakter ili ugled ranijeg žiga ili im naštetila.”

               3

               Članak 63. te uredbe, koji se nalazi u njezinoj glavi VII., naslovljenoj „Žalbe”, u stavku 2. predviđa:
               „U ispitivanju žalbe, žalbeno vijeće poziva stranke, onoliko puta koliko je to potrebno, da u roku koji žalbeno vijeće odredi, podnesu primjedbe na podneske drugih stranaka ili na njegove odluke.”

               4

               Članak 75. navedene uredbe glasi:
               „U odlukama Ureda navode se razlozi na kojima se te odluke temelje. Odluke se mogu temeljiti samo na onim razlozima ili dokazima o kojima su se predmetne stranke imale mogućnost očitovati.”

               5

               U skladu s člankom 76. Uredbe br. 207/2009:
               „1.   U postupcima koji se pred njim vode, Ured po službenoj dužnosti ispituje činjenice; međutim u postupcima koji se odnose na relativne razloge za odbijanje registracije, Ured to ispitivanje ograničava na činjenice, dokaze i argumente te zahtjeve što su ih podnijele stranke.
               2.   Ured ne mora uzeti u obzir činjenice ili dokaze koje predmetne stranke nisu pravodobno podnijele.”

               6

               Članak 78. stavak 1. te uredbe glasi:
               „U svakom postupku pred Uredom, izvođenje dokaza uključuje sljedeće:

                        (a)

                        saslušanje stranaka;

                        (b)

                        prikupljanje podataka;

                        (c)

                        predočenje dokumenata i dokaznog materijala;

                        (d)

                        saslušanje svjedoka;

                        (e)

                        vještačenje;

                        (f)

                        izjave pisane pod prisegom ili svečane izjave ili izjave sa sličnim učinkom sukladno zakonu države u kojoj je izjava sastavljena.”

               7

               Pravilo 19. Uredbe Komisije (EZ) br. 2868/95 od 13. prosinca 1995. o provedbi Uredbe Vijeća (EZ) br. 40/94 o žigu Zajednice (SL 1995., L 303, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 84.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 1041/2005 od 29. lipnja 2005. (SL 2005., L 172, str. 4.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 153.; u daljnjem tekstu: Uredba br. 2868/95), naslovljeno „Utemeljenost prigovora”, u stavcima 1. i 2. propisuje:
               „1.   Ured daje podnositelju prigovora mogućnost da predoči činjenice, dokaze i argumente koji će poduprijeti njezin [njegov] prigovor ili da dopuni činjenice, dokaze ili argumente koji su već podneseni sukladno s pravilom 15. stavkom 3. u roku koji odredi Ured […].
               2.   U roku iz stavka 1. podnositelj prigovora također podnosi dokaz o postojanju, valjanosti i opsegu zaštite njezina [svojeg] ranijeg znaka ili ranijeg prava, kao i dokaz o njezinoj [svojoj] ovlaštenosti da podnese prigovor. Podnositelj prigovora osobito osigurava sljedeće dokaze:

                        (a)

                        ako se prigovor temelji na žigu koji nije žig Europske unije, dokaz da je za njega podnesena prijava ili dokaz o registraciji, podnoseći:
                        […]

                                 ii.

                                 ako je žig registriran, presliku odgovarajuće potvrde o registraciji i, ovisno o slučaju, potvrdu o zadnjem produljenju registracije kojom se dokazuje da razdoblje zaštite žiga traje dulje od vremenskog roka iz stavka 1. i svako produljenje tog razdoblja ili jednakovrijedne dokumente koje je izdalo tijelo pred kojim je žig registriran;

                           […]

                        (c)

                        ako se prigovor temelji na žigu koji ima ugled u smislu članka 8. stavka 5. Uredbe, dodatno uz dokaze navedene u točki (a) ovog stavka, dokaze koji pokazuju da žig ima ugled, kao i dokaze i argumente koji pokazuju da bi uporaba žiga za koji se podnosi prijava bez pravog razloga nepravedno iskoristila ili naštetila razlikovnom karakteru ili ugledu ranijeg žiga;

                  […]”

               8

               U skladu s pravilom 50. stavkom 1. Uredbe br. 2868/95:
               „Osim ako je drukčije propisano, odredbe koje se odnose na postupke koje primjenjuje odjel koji je donio odluku protiv koje se podnosi žalba, primjenjuju se na žalbene postupke mutatis mutandis.
               […]
               Ako je žalba uložena protiv odluke Odjela za prigovore, žalbeno vijeće ograničuje svoje ispitivanje žalbe na činjenice i dokaze podnesene u roku koji odredi Odjel za prigovore sukladno s Uredbom i ovim pravilima, osim ako žalbeno vijeće smatra da se u obzir trebaju uzeti dodatne i dopunske činjenice i dokazi sukladno s člankom [76.] stavkom 2. Uredbe [br. 207/2009].”

         Okolnosti spora

               9

               Društvo Gemma Group podnijelo je 14. veljače 2013. EUIPO‑u prijavu za registraciju žiga Europske unije na temelju Uredbe br. 207/2009.

               10

               Žig za koji je zatražena registracija bio je sljedeći figurativni znak u plavoj boji:

               11

               Proizvodi za koje je zatražena registracija žiga pripadali su razredu 7. Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga radi registracije žigova od 15. lipnja 1957., kako je revidiran i izmijenjen, i odgovarali su sljedećem opisu: „Strojevi za obradu drva; strojevi za obradu aluminija; strojevi za obradu plastike”.

               12

               Prijava žiga Europske unije objavljena je u Glasniku žigova Zajednice br. 66/2013 od 8. travnja 2013.

               13

               Puma je 8. srpnja 2013., u skladu s člankom 41. Uredbe br. 207/2009, podnijela prigovor protiv registracije žiga za koji je podnesena prijava za sve proizvode spomenute u točki 11. ove presude. Prigovor je istaknut zbog razloga navedenog u članku 8. stavku 5. te uredbe.

               14

               Prigovor se temeljio, među ostalim, na sljedećim ranijim žigovima (u daljnjem tekstu: raniji žigovi):

                        –

                        međunarodnom figurativnom žigu predstavljenom dolje, koji je registriran 30. rujna 1983. pod brojem 480105 te je obnovljen do 2023., s učinkom u Austriji, Beneluksu, Hrvatskoj, Francuskoj, Mađarskoj, Italiji, Portugalu, Češkoj Republici, Rumunjskoj, Slovačkoj i Sloveniji, za proizvode iz razreda 18., 25. i 28., koji, za svaki od tih razreda, odgovaraju sljedećem opisu:

                                 –

                                 razred 18.: „ručne torbe i torbe za putovanje, kovčezi i putne torbe, posebno za aparate i sportske torbe”;

                                 –

                                 razred 25.: „odjeća, čizme, obuća i papuče”;

                                 –

                                 razred 28.: „igre, igračke; sprave za tjelovježbu, gimnastički i sportski aparati (obuhvaćeni ovim razredom), uključujući sportske lopte”:

                        –

                        međunarodnom figurativnom žigu predstavljenom dolje, koji je registriran 17. lipnja 1992. pod brojem 593987 te je obnovljen do 2022., s učinkom u Austriji, Beneluksu, Bugarskoj, Cipru, Hrvatskoj, Španjolskoj, Estoniji, Finskoj, Francuskoj, Grčkoj, Mađarskoj, Italiji, Litvi, Latviji, Poljskoj, Portugalu, Ujedinjenoj Kraljevini, Češkoj Republici, Rumunjskoj, Slovačkoj i Sloveniji, među ostalim, za proizvode iz razreda 18., 25. i 28., koji, za svaki od tih razreda, odgovaraju sljedećem opisu:

                                 –

                                 razred 18.: „proizvodi od kože i/ili imitacije kože (uključeni u ovaj razred); ručne torbe i druge torbe za koje nije posebno određeno za koje proizvode su namijenjene kao i mali proizvodi od kože, posebno novčarke, lisnice i futrole za ključeve; ručne torbe, […]”;

                                 –

                                 razred 25.: „odjeća, obuća, pokrivala za glavu; dijelovi i komponente obuće, potplati, lažni potplati i korektivni potplati, potpetice, sare; […]”;

                                 –

                                 razred 28.: „igre, igračke, uključujući minijaturnu obuću i minijaturne lopte (korištene kao igračke); aparati i uređaji za tjelovježbu, gimnastiku i sport (uključeni u ovaj razred); […]”;

                                 .

               15

               U potporu prigovoru temeljenom na članku 8. stavku 5. Uredbe br. 207/2009 Puma se oslanjala na ugled ranijih žigova u svim državama članicama i za sve proizvode navedene u točki 14. ovog mišljenja.

               16

               Odjel za prigovore EUIPO‑a (u daljnjem tekstu: Odjel za prigovore) 10. ožujka 2014. odbio je prigovor u cijelosti. Nakon što je priznao određeni stupanj sličnosti suprotstavljenih znakova, u pogledu ugleda ranijeg žiga br. 593987 zaključio je da zbog razloga ekonomičnosti postupka nije potrebno ispitati dokaze koje je tužitelj podnio kako bi dokazao opsežnu uporabu i ugled tog žiga te da bi to ispitivanje bilo temeljeno na pretpostavci da je navedeni raniji žig imao „povećan razlikovni karakter”. Na temelju te pretpostavke zaključio je, međutim, da relevantna javnost ne bi uspostavila vezu između odnosnih žigova, koja mora postojati na temelju članka 8. stavka 5. Uredbe br. 207/2009, zbog razlika među proizvodima na koje se odnosi svaki od tih žigova.

               17

               Puma je 7. svibnja 2014. podnijela EUIPO‑u, na temelju članaka 58. do 64. Uredbe br. 207/2009, žalbu protiv odluke Odjela za prigovore.

               18

               Spornom odlukom peto žalbeno vijeće EUIPO‑a odbilo je žalbu. Kao prvo, zaključilo je da je postojao određeni stupanj vizualne sličnosti između ranijih žigova i žiga za koji je podnesena prijava te da su prenosili isti koncept „mačke u skoku koja sliči pumi”. Kao drugo, žalbeno vijeće odbilo je Pumin argument da je Odjel za prigovore potvrdio da su raniji žigovi imali ugled, na temelju toga što je zbog razloga ekonomičnosti postupka zapravo samo utvrdio da u tom predmetu nije bilo potrebno ocijeniti dokaze o postojanju ugleda koje je podnio tužitelj i da bi ispitivanje bilo temeljeno na pretpostavci da je raniji žig br. 593987 imao „povećan razlikovni karakter”. Žalbeno vijeće zatim je ispitalo i odbilo dokaze ugleda ranijih žigova u pogledu proizvoda iz točke 14. ove presude. Kao treće, žalbeno vijeće zaključilo je da, čak i uz pretpostavku da se ugled ranijih žigova može smatrati dokazanim, prigovor temeljen na članku 8. stavku 5. Uredbe br. 207/2009 treba odbiti jer drugi uvjeti – to jest postojanje nepoštenog iskorištavanja razlikovnog karaktera ili ugleda ranijih žigova ili na štetu njihova razlikovnog karaktera ili ugleda – također nisu bili ispunjeni.

         Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

               19

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 1. travnja 2015. Puma je pokrenula postupak za poništenje sporne odluke. U prilog svojoj tužbi Puma je u biti istaknula tri tužbena razloga, od kojih se prvi temelji na povredi načela pravne sigurnosti i dobre uprave – zbog toga što je žalbeno vijeće odbilo dokaze vezane uz ugled ranijih žigova i zaključilo da njihov ugled nije dokazan – drugi na povredi članaka 75. i 76. Uredbe br. 207/2009 – jer je žalbeno vijeće ispitalo dokaze vezane za ugled ranijih žigova iako Odjel za prigovore nije proveo to ispitivanje – a treći na povredi članka 8. stavka 5. navedene uredbe.

               20

               Konkretnije, glede prvog tužbenog razloga, Puma je u osnovi tvrdila da je žalbeno vijeće povrijedilo načela pravne sigurnosti i dobre uprave zbog toga što je odbilo dokaze vezane uz ugled ranijih žigova i odstupilo od svoje prakse donošenja odluka u pogledu ugleda ranijih žigova.

               21

               S obzirom osobito na Pumin argument koji se temelji na tome da žalbeno vijeće nije obrazložilo razloge kojima je opravdalo takvo odstupanje od svoje prakse donošenja odluka, Opći je sud podsjetio na sadržaj prava na dobru upravu, koje uključuje, među ostalim, obvezu uprave da obrazloži svoje odluke.

               22

               Naveo je također da je, prema sudskoj praksi Suda, EUIPO dužan, u skladu s načelima jednakog postupanja i dobre uprave, uzeti u obzir odluke koje su već donesene povodom sličnih prijava i posebnu pozornost posvetiti pitanju treba li odlučiti u istom smislu, pri čemu se ta načela, međutim, moraju uskladiti s poštovanjem zakonitosti.

               23

               Opći je sud nastavio istaknuvši u točki 30. pobijane presude da je EUIPO trima odlukama od 20. kolovoza 2010., 30. kolovoza 2010. i 30. svibnja 2011. (u daljnjem tekstu: tri ranije odluke) utvrdio da raniji žigovi imaju ugled i da su poznati široj javnosti. U istoj je točki Opći sud opisao bitan sadržaj tih odluka i dokaze koje je podnijela Puma u postupcima u kojima su donesene te odluke. Opći je sud u točki 31. pobijane presude zaključio da navedene odluke, iako se Puma uredno pozvala na njih tijekom postupka pred žalbenim vijećem, nisu ni ispitane ni spomenute u spornoj odluci, a žalbeno je vijeće samo navelo da EUIPO nije vezan svojom prijašnjom praksom donošenja odluka.

               24

               Tako je Opći sud smatrao, s jedne strane, da je u trima ranijim odlukama, koje su potvrđene mnogobrojnim odlukama nacionalnih ureda koje je Puma podnijela, EUIPO zaključio da raniji žigovi imaju ugled te, s druge strane, da je takav zaključak činjenične prirode i ne ovisi o žigu za koji je podnesena prijava.

               25

               Opći je sud iz toga izveo sljedeći zaključak, naveden u točki 34. pobijane presude:
               „[…] [U] skladu sa sudskom praksom […] prema kojoj EUIPO mora uzeti u obzir odluke koje su već donesene povodom sličnih prijava i posebnu pozornost posvetiti pitanju treba li odlučiti u istom smislu – i s obzirom na svoju obvezu obrazlaganja, žalbeno vijeće nije moglo odstupiti od EUIPO‑ove prakse bez pružanja ikakva objašnjenja u vezi s razlozima koji su ga doveli do stajališta da činjenice koje se odnose na ugled ranijih žigova, a koje su sadržane u tim odlukama, nisu ili više nisu relevantne. Žalbeno vijeće ni na koji način ne navodi da je taj ugled postao manji od donošenja gore spomenutih nedavnih odluka ni da je ta praksa donošenja odluka eventualno nezakonita.”

               26

               S tim u vezi, Opći je sud odbio EUIPO‑ov argument da te odluke nisu trebale biti uzete u obzir jer nijedna od njih nije bila popraćena dokazima o ugledu ranijih žigova koji su podneseni u okviru s njima povezanih postupaka. Opći je sud objasnio da žalbeno vijeće prilikom ispitivanja žalbe podnesene protiv odluke Odjela za prigovore ima diskrecijsku ovlast, na temelju pravila 50. stavka 1. trećeg podstavka Uredbe br. 2868/95, odlučiti hoće li uzeti u obzir dodatne ili dopunske činjenice i dokaze koji nisu predočeni u roku koji je odredio Odjel za prigovore.

               27

               Uzimajući u obzir okolnosti slučaja, Opći je sud u točki 37. pobijane presude naveo sljedeće:
               „[…] [S] obzirom na svoju nedavnu prethodnu praksu, koja je potvrđena relativno velikim brojem nacionalnih odluka i presudom Općeg suda – žalbeno je vijeće trebalo, u skladu s načelom dobre uprave […] ili zatražiti da tužitelj podnese dopunske dokaze o ugledu ranijih žigova, makar i samo da ih opovrgne, a na što ga ovlašćuje pravilo 50. stavak 1. treći podstavak Uredbe br. 2868/95, ili pružiti dokaze zbog kojih je zauzelo stajalište da zaključke iz tih ranijih odluka u pogledu ugleda ranijih žigova treba zanemariti u ovom predmetu. To je bilo posebno nužno jer su se neke od tih odluka na vrlo detaljan način pozivale na dokaze na kojima se temeljila ocjena ugleda ranijih žigova u tim odlukama, što je trebalo skrenuti pozornost žalbenog vijeća na postojanje tih dokaza.”

               28

               Opći je sud utvrdio da je EUIPO povrijedio načelo dobre uprave, posebice obvezu obrazlaganja svojih odluka.

               29

               Opći je sud naposljetku zaključio da je, s obzirom na to da se intenzitet ugleda ranijih žigova uzima u obzir pri ukupnoj ocjeni postoji li šteta u smislu članka 8. stavka 5. Uredbe br. 207/2009 o kojoj je žalbeno vijeće podredno odlučilo u spornoj odluci, pogreška koja se tiče prava i koju je počinilo to žalbeno vijeće mogla imati odlučujući utjecaj na ishod prigovora jer potonje nije provelo cjelovito ispitivanje ugleda ranijih žigova, onemogućivši tako Općem sudu da odluči o navodnoj povredi tog članka 8. stavka 5.

               30

               Slijedom toga, Opći je sud u točki 44. pobijane presude prihvatio prvi tužbeni razlog Pume i, bez ispitivanja drugih tužbenih razloga, poništio spornu odluku u dijelu u kojem je žalbeno vijeće odbilo prigovor tog društva.

         Zahtjevi stranaka u žalbenom postupku

               31

               EUIPO od Suda zahtijeva da:

                        –

                        ukine pobijanu presudu i

                        –

                        Pumi naloži snošenje troškova.

               32

               Puma od Suda zahtijeva da:

                        –

                        odbije žalbu i

                        –

                        EUIPO‑u naloži snošenje troškova.

         O žalbi

               33

               U prilog svojoj žalbi EUIPO ističe dva žalbena razloga, od kojih se prvi temelji na povredi članka 76. stavka 1. Uredbe br. 207/2009 i načela dobre uprave u vezi s pravilom 19. stavkom 2. točkom (c) Uredbe br. 2868/95 i člankom 8. stavkom 5. Uredbe br. 207/2009, a drugi na povredi pravila 50. stavka 1. Uredbe br. 2868/95 i članka 76. stavka 2. Uredbe br. 207/2009.

            Argumentacija stranaka

         Prvi žalbeni razlog

               34

               Prvi EUIPO‑ov žalbeni razlog podijeljen je u tri dijela.

               35

               U okviru prvog dijela prvog žalbenog razloga EUIPO prigovara Općem sudu da je povrijedio članak 76. stavak 1. Uredbe br. 207/2009 i načelo dobre uprave. Naime, utvrdivši da se Puma u prilog svojem prigovoru „uredno pozvala” na tri ranije odluke, Opći je sud implicitno, ali nužno prihvatio da je općenito i neprecizno pozivanje na utvrđenja iz tih odluka i dokaze koje je Puma podnijela u okviru ranijih postupaka koji uključuju različite stranke dijelove činilo valjan dokaz ugleda u smislu pravila 19. stavka 2. točke (c) Uredbe br. 2868/95.

               36

               EUIPO ističe da ugled nije činjenica koja proizvodi učinke erga omnes, nego utvrđenje ograničeno na stranke odnosnog postupka i njegovu svrhu, tako da ranije EUIPO‑ove odluke kojima je utvrđeno da žig ima ugled ne mogu kao takve predstavljati dokaz ugleda u kasnijim postupcima. Pozivanje na takve odluke stoga se može pravilno tumačiti samo kao općenito i neprecizno pozivanje na dokumente podnesene u ranijim postupcima pred EUIPO‑om jer se takvo pozivanje ne može – a da se njime ne povrijede EUIPO‑ova dužnost neutralnosti, utvrđena u članku 76. stavku 1. Uredbe br. 207/2009 u postupcima inter partes, i načelo dobre uprave – prihvatiti kao valjan dokaz ugleda, suprotno onomu što je smatrao Opći sud. Naime, ako podnositelj prigovora ne odredi precizno dokaze na koje se želi pozvati, EUIPO ne bi mogao jamčiti prava obrane stranke koja traži registraciju znaka kao žiga.

               37

               Osim toga, utvrđenje Općeg suda zanemaruje načela kontradiktornosti postupka i jednakosti oružja stranaka u postupcima inter partes jer bi bilo na podnositelju prigovora, a ne na EUIPO‑u, da podnositelju prijave žiga omogući da ocijeni i, prema potrebi, ospori činjeničnu osnovu za donošenje prethodnih odluka. Uostalom, EUIPO navodi da u ovom slučaju njegova nemogućnost da odredi relevantne dokumente nije bila „fizička”, nego se više odnosila na činjenicu da je, u nedostatku preciznog pozivanja na dokaze na koje se Puma željela pozvati, bio prisiljen aktivno tražiti relevantne dokumente u svrhu dokazivanja ugleda. Stoga Pumin argument da su svi dokumenti podneseni u ranijim postupcima u svakom slučaju dostupni na internetu, naveden prvi put pred Sudom, nije samo netočan nego i irelevantan, čak i ako bi se morao prihvatiti kao dopušten.

               38

               Na temelju te prve pogreške koja se tiče prava Opći sud očito je pogrešno protumačio spornu odluku utvrdivši da žalbeno vijeće ranije odluke nije „ni spomenulo” u spornoj odluci, iako su se nalazile u sažetku Puminih argumenata, te ih je izravno ispitalo u pogledu nepostojanja pravno obvezujućeg karaktera i u kontekstu podrednog obrazloženja žalbenog vijeća.

               39

               U okviru drugog dijela prvog žalbenog razloga EUIPO tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava navođenjem da je žalbeno vijeće trebalo, prema načelu dobre uprave, kao što ga je tumačio Sud u presudi od 10. ožujka 2011., Agencja Wydawnicza Technopol/OHIM (predmet C‑51/10 P, EU:C:2011:139), objasniti zašto nije uzeo u obzir EUIPO‑ova utvrđenja u trima ranijim odlukama glede ugleda ranijih žigova. Smatra da se utvrđenje Općeg suda temelji na dvjema pogrešnim premisama, od kojih se prva sastoji u priznavanju valjanog pozivanja na te ranije odluke, što nije slučaj, kao što to dokazuju argumenti istaknuti u okviru prvog dijela prvog žalbenog razloga.

               40

               Druga pogrešna premisa jest ta da je Opći sud priznao postojanje EUIPO‑ove „prakse donošenja odluka” u kojoj je utvrđen ugled ranijih žigova jer bi takvo priznanje značilo pogrešno shvaćanje pojma „ugled” i relativnosti razloga za odbijanje registracije iz članka 8. stavka 5. Uredbe br. 207/2009, kao i kontradiktornosti postupka predviđenog u članku 76. stavku 1. te uredbe.

               41

               Naime, čak i u slučaju kada se, kao u ovom predmetu, podnositelj prigovora poziva na žigove čiji je ugled EUIPO ranije priznao, on i dalje mora pojedinačno pobijati kasnije prijave za registraciju žiga utvrđivanjem u svakom pojedinačnom slučaju ugleda žiga na koji se poziva. Ugled ranijeg žiga ne ovisi samo o dokazima koje je podnio nositelj navedenog žiga, nego i o protuargumentima druge stranke u postupku.

               42

               Slijedom toga, zaključak da žig ima ugled ne može se smatrati pukim zaključkom činjenične prirode, u biti statičnim, kao što je to prvostupanjski sud pogrešno utvrdio u točki 33. pobijane presude. Naprotiv, iako strogo ne ovisi o žigu za koji je podnesena prijava, takav zaključak podliježe primjeni načela kontradiktornosti u svakom pojedinačnom postupku povodom prigovora. U ovom predmetu, međutim, ocjena Općeg suda da tri ranije odluke čine „praksu donošenja odluka” predstavlja priznanje postojanja „pretpostavke postojanja ugleda”, protivno članku 76. stavku 1. Uredbe br. 207/2009 u vezi s člankom 8. stavkom 5. te uredbe.

               43

               To pogrešno shvaćanje značaja triju ranijih odluka navelo je sud na počinjenje drugih pogrešaka koje se tiču prava. Opći je sud, naime, pogrešno naveo da je žalbeno vijeće moralo pružiti dokaze zbog kojih je zauzelo stajalište da zaključke iz tih ranijih odluka u pogledu ugleda ranijih žigova treba odbiti, primjenjujući tako sudsku praksu koja proizlazi iz presude od 10. ožujka 2011., Agencja Wydawnicza Technopol/OHIM (C‑51/10 P, EU:C:2011:139). Međutim, ta je sudska praksa relevantna samo za postupke ex parte koji se odnose na odbijanje prijave za registraciju zbog apsolutnih razloga.

               44

               U svakom slučaju, čak i da se ta sudska praksa primjenjuje na postupke inter partes, to bi bio slučaj samo glede pitanja koja treba postaviti iz razloga javnog poretka, pitanja koja je EUIPO odredio kao općepoznate činjenice ili kada se činjenična situacija već utvrđena u relevantnom postupku smatra usporedivom s činjeničnom situacijom utvrđenom u ranijem postupku. S druge strane, navedena se sudska praksa ne može primjenjivati u odnosu na konkretne činjenice na koje se poziva u ranijim postupcima ili ocjene dokaza provedene u takvim postupcima, u svrhu provedbe činjeničnog utvrđenja u kasnijem postupku.

               45

               U okviru trećeg dijela prvog žalbenog razloga EUIPO u biti tvrdi da Opći sud nije mogao a da ne povrijedi članak 76. stavak 1. Uredbe br. 207/2009 i načelo dobre uprave zaključiti, kao što je to učinio u točki 37. pobijane presude, da žalbeno vijeće EUIPO‑a ima podrednu obvezu po službenoj dužnosti pozvati Pumu da podnese dopunske dokaze o ugledu za koji tvrdi da postoji.

               46

               Puma osporava prvi EUIPO‑ov žalbeni razlog, podijeljen u tri dijela.

               47

               Puma, među ostalim, tvrdi da je Opći sud pravilno primijenio načelo dobre uprave kad je utvrdio da se Puma „uredno pozvala” na tri ranije EUIPO‑ove odluke u okviru svoje obveze dokazivanja ugleda ranijih žigova, u skladu s pravilom 19. stavkom 2. točkom (c) Uredbe br. 2868/95. Naime, bilo bi teško smatrati da pozivanje na te tri ranije odluke predstavlja tek općenito pozivanje na dokumentaciju koja je podnesena u ranijim postupcima, iako je riječ o konačnim odlukama koje potječu od upravnog tijela, a kojima se priznaje ugled žigova koji su precizno određeni u prigovoru, objavljeni i lako dostupni na EUIPO‑ovim internetskim stranicama, a čiji su relevantni dijelovi sažeti u navedenom aktu na jeziku postupka. Takve su odluke stoga same po sebi nezamjenjivi i nepobitni dokazi ugleda ranijih žigova. Osim toga, ugled je objektivna činjenica s učinkom erga omnes i, iako je jedina okolnost koja bi mogla utjecati na njega protek vremena, EUIPO nije iznio nikakvu analizu u tom pogledu.

               48

               Što se tiče drugog dijela prvog EUIPO‑ova žalbenog razloga, Puma tvrdi da činjenica da je Opći sud okvalificirao tri ranije odluke kao „praksu donošenja odluka” ne predstavlja zanemarivanje kontradiktornosti predmetnog postupka ni pojma „ugled” jer nijedno pravilo prava Unije ne ovlašćuje EUIPO da zanemari ili ne poštuje načela jednakog postupanja i dobre uprave, na temelju kojih ima obvezu uzeti u obzir tri ranije odluke i posvetiti posebnu pozornost pitanju treba li odlučiti u istom smislu ili barem po službenoj dužnosti zatražiti od Pume da podnese dopunske dokaze o ugledu ranijih žigova.

               49

               Glede trećeg dijela prvog EUIPO‑ova žalbenog razloga, Puma osporava EUIPO‑ove argumente tvrdeći u biti da postupovne obveze koje je Opći sud naveo u točki 37. pobijane presude ni na koji način ne utječu na EUIPO‑ov položaj u postupcima inter partes.

         Drugi žalbeni razlog

               50

               Svojim drugim žalbenim razlogom EUIPO tvrdi da je – utvrdivši u točki 37. pobijane presude da je žalbeno vijeće trebalo zatražiti od Pume da ponese dopunske dokaze o ugledu ranijih žigova, kao što mu omogućuje pravilo 50. stavak 1. treći podstavak Uredbe br. 2868/95 – Opći sud također posredno povrijedio članak 76. stavak 2. Uredbe br. 207/2009. Naime, iz teksta, konteksta i cilja te odredbe jasno proizlazi da se ona primjenjuje samo na činjenice na koje se pozivaju i dokaze koje podnose stranke na vlastitu inicijativu. Nije ju ni moguće primijeniti po analogiji na situaciju kao što je ona u ovom predmetu, s obzirom na postojanje posebne pravne osnove za tu vrstu zahtjeva, u ovom slučaju članka 78. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009. Stoga se, prema EUIPO‑ovu mišljenju, nijedna od tih odredaba ne može koristiti kao sredstvo za zaobilaženje EUIPO‑ove dužnosti neutralnosti i temeljnog načela jednakosti oružja.

               51

               Puma osporava tvrdnju da je ocjena Općeg suda iz točke 37. pobijane presude nezakonita.

            Ocjena Suda

         Prvi i drugi dio prvog žalbenog razloga

               52

               Prvim dvama dijelovima prvog žalbenog razloga, koje valja ispitati zajedno, EUIPO osporava ocjenu Općeg suda glede prvog razloga za poništaj koji je pred njim iznijela Puma, a koji se temelji na povredi načela pravne sigurnosti i dobre uprave, zbog toga što je žalbeno vijeće odbilo dokaze vezane uz ugled ranijih žigova i zaključilo da njihov ugled nije dokazan za potrebe primjene članka 8. stavka 5. Uredbe br. 207/2009.

               53

               Konkretnije, EUIPO u biti tvrdi da je Opći sud povrijedio članak 76. stavak 1. Uredbe br. 207/2009 i načelo dobre uprave, u vezi s pravilom 19. stavkom 2. točkom (c) Uredbe br. 2868/95 i člankom 8. stavkom 5. Uredbe br. 207/2009, zaključivši, s jedne strane, da se Puma pred Odjelom za prigovore „uredno pozvala” na tri ranije EUIPO‑ove odluke kako bi dokazala ugled žigova i, s druge strane, da je žalbeno vijeće moralo, u skladu s načelima dobre uprave i jednakog postupanja, kako ih tumači sudska praksa koja proizlazi iz presude od 10. ožujka 2011., Agencja Wydawnicza Technopol/OHIM (C‑51/10 P, EU:C:2011:139), uzeti u obzir te odluke, posvećujući posebnu pozornost pitanju treba li odlučiti u istom smislu te da nije bilo ovlašteno odstupiti od EUIPO‑ove prakse donošenja odluka bez pružanja ikakva objašnjenja u vezi s razlozima koji su ga doveli do stajališta da činjenice koje se odnose na ugled ranijih žigova, a koje su sadržane u navedenim odlukama, nisu ili više nisu relevantne.

               54

               S tim u vezi, iz teksta članka 8. stavka 5. Uredbe br. 207/2009 proizlazi da je njegova primjena podvrgnuta kumulativnim uvjetima koji se odnose, kao prvo, na istovjetnost ili sličnost suprotstavljenih žigova, kao drugo, na postojanje ugleda ranijeg žiga na koji se poziva u prilog prigovoru i, kao treće, na postojanje opasnosti da se uporabom žiga za koji je podnesena prijava bez opravdanog razloga nepošteno iskorištava razlikovni karakter ili ugled ranijeg žiga ili mu se šteti (vidjeti u tom smislu rješenje od 17. rujna 2015., Arnoldo Mondadori Editore/OHIM, C‑548/14 P, neobjavljeno, EU:C:2015:624, t. 54.).

               55

               Konkretnije, glede drugog uvjeta, koji se odnosi na postojanje ugleda žiga, o kojem je isključivo riječ u ovom predmetu, iz sudske prakse Suda proizlazi da žig ima ugled u smislu prava Unije kada je na znatnom dijelu relevantnog teritorija poznat značajnom dijelu javnosti na koju se odnose proizvodi ili usluge obuhvaćeni tim žigom (vidjeti u tom smislu presudu od 3. rujna 2015., Iron & Smith, C‑125/14, EU:C:2015:539, t. 17. i navedenu sudsku praksu).

               56

               Postojanje ugleda treba ispitati uzimajući u obzir sve relevantne čimbenike predmeta, odnosno posebno tržišni udio žiga, intenzitet, zemljopisni opseg i trajanje njegove uporabe kao i važnost ulaganja poduzetnika u promociju žiga (presuda od 14. rujna 1999., General Motors, C‑375/97, EU:C:1999:408, t. 27.).

               57

               Iako pitanje jesu li raniji žigovi stekli ugled u smislu članka 8. stavka 5. Uredbe br. 207/2009 predstavlja utvrđenje koje ulazi u područje ocjene činjenica koju provodi Opći sud i koje ne može biti predmet žalbe, osim u slučaju iskrivljenja činjenica i dokaznih elemenata koji su dostavljeni tom sudu (vidjeti u tom smislu presudu od 21. siječnja 2016., Hesse/OHIM, C‑50/15 P, EU:C:2016:34, t. 29.), pitanje jesu li dokazi podneseni u prilog ugledu pribavljeni pravilno i jesu li poštovana opća načela i postupovna pravila o teretu dokazivanja i izvođenju dokaza jest pravno pitanje koje se može podnijeti Sudu (vidjeti u tom smislu presudu od 10. svibnja 2012., Rubinstein i L’Oréal/OHIM, C‑100/11 P, EU:C:2012:285, t. 74.).

               58

               Glede tereta dokazivanja i izvođenja dokaza, kada se nositelj žiga želi pozvati na razlog za odbijanje registracije iz članka 8. stavka 5. Uredbe br. 207/2009, pravilo 19. Uredbe br. 2868/95 u stavku 1. i stavku 2. točki (c) predviđa da EUIPO daje podnositelju prigovora mogućnost da predoči činjenice, dokaze i argumente koji će poduprijeti njegov prigovor, među ostalim, dokaz da raniji žig ima ugled, ili da dopuni one koji su već podneseni. Budući da uredbe br. 207/2009 i 2868/95 ne navode dokaze koje podnositelj prigovora može podnijeti radi dokazivanja postojanja ugleda ranijeg žiga, potonji načelno može slobodno odabrati oblik dokaza koji smatra korisnim podnijeti EUIPO‑u u okviru prigovora temeljenog na ranijem pravu, a EUIPO je dužan analizirati dokaze koje je podnio podnositelj prigovora, bez mogućnosti da odmah odbije neku vrstu dokaza zbog njezina oblika (vidjeti po analogiji presudu od 19. travnja 2018., EUIPO/Group, C‑478/16 P, neobjavljenu, EU:C:2018:268, t. 56. do 59.).

               59

               Nadalje, članak 76. stavak 1. Uredbe br. 207/2009 propisuje da EUIPO u postupku koji se pred njim vodi načelno po službenoj dužnosti ispituje činjenice. Međutim, ista odredba predviđa da se u postupku koji se odnosi na relativne razloge za odbijanje registracije, među koje spada razlog predviđen u članku 8. stavku 5. te uredbe, to ispitivanje ograničava na činjenice, dokaze i argumente te zahtjeve što su ih podnijele stranke.

               60

               Nadalje, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, EUIPO je dužan izvršavati svoje ovlasti u skladu s općim načelima prava Unije, uključujući načela jednakog postupanja i dobre uprave (presuda od 10. ožujka 2011., Agencja Wydawnicza Technopol/OHIM, C‑51/10 P, EU:C:2011:139, t. 73. i rješenje od 11. travnja 2013., Asa/OHIMC‑354/12 P, neobjavljeno, EU:C:2013:238, t. 41.).

               61

               Sud je istaknuo da EUIPO mora, imajući u vidu navedena načela, uzeti u obzir odluke koje su već donesene o sličnim zahtjevima i posvetiti posebnu pozornost pitanju treba li odlučiti u istom smislu, pri čemu primjenu tih načela treba uskladiti, kao što je to podsjetio Opći sud u točki 20. pobijane presude, s poštovanjem načela zakonitosti, što znači da ispitivanje svih prijava za registraciju mora biti potpuno i cjelovito te ga treba provoditi u svakom konkretnom slučaju (vidjeti u tom smislu presude od 10. ožujka 2011., Agencja Wydawnicza Technopol/OHIM, C‑51/10 P, EU:C:2011:139, t. 74., 75. i 77. i od 17. srpnja 2014., Reber Holding/OHIM, C‑141/13 P, neobjavljenu, EU:C:2014:2089, t. 45. kao i rješenje od 14. travnja 2016., KS Sports/EUIPO, C‑480/15 P, neobjavljeno, EU:C:2016:266, t. 37.).

               62

               U tom je kontekstu potrebno odmah odbiti EUIPO‑ov argument da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava zaključivši da se načela koja proizlaze iz presude od 10. ožujka 2011., Agencja Wydawnicza Technopol/OHIM (C‑51/10 P, EU:C:2011:139), spomenuta u prethodnoj točki, primjenjuju na postupke koji se temelje na relativnom razlogu za odbijanje kao što je onaj predviđen u članku 8. stavku 5. Uredbe br. 207/2009.

               63

               Naime, iako je istina da je Sud uspostavio ta načela u predmetu koji se odnosi na apsolutni razlog za odbijanje, odnosno onaj iz članka 7. stavka 1. točke (c) Uredbe Vijeća (EZ) br. 40/94 od 20. prosinca 1993. o žigu Zajednice (SL 1994., L 11, str. 1), Sud je nakon toga izrijekom utvrdio da se ona također primjenjuju u postupcima povodom prigovora koji se temelje na relativnom razlogu za odbijanje (vidjeti u tom smislu presudu od 17. srpnja 2014., Reber Holding/OHIM, C‑141/13 P, neobjavljenu, EU:C:2014:2089, t. 46.; rješenja od 11. travnja 2013., Asa/OHIM, C‑354/12 P, neobjavljeno, EU:C:2013:238, t. 42.; od 15. listopada 2015., Cantina Broglie 1/OHIM, C‑33/15 P, neobjavljeno, EU:C:2015:705, t. 49.; od 15. listopada 2015., Cantina Broglie 1/OHIM, C‑34/15 P, neobjavljeno, EU:C:2015:704, t. 49. i od 14. travnja 2016., KS Sports/EUIPO, C‑480/15 P, neobjavljeno, EU:C:2016:266, t. 37.).

               64

               Sud je također već pojasnio, kao što je to Opći sud naveo u točkama 18. i 19. pobijane presude, da u skladu s člankom 41. stavkom 2. Povelje Europske unije o temeljnim pravima pravo na dobru upravu uključuje, među ostalim, obvezu uprave da obrazloži svoje odluke. Ta obveza, koja proizlazi i iz članka 75. Uredbe br. 207/2009, ima dvojaku svrhu: s jedne strane, omogućiti zainteresiranim osobama da se upoznaju s razlozima poduzimanja mjere kako bi mogle zaštititi svoja prava i, s druge strane, omogućiti sudu Unije da izvršava nadzor nad zakonitošću odnosne odluke (vidjeti u tom smislu presude od 10. svibnja 2012., Rubinstein i L’Oréal/OHIM, C‑100/11 P, EU:C:2012:285, t. 111. i od 17. ožujka 2016., Naazneen Investments/OHIM, C‑252/15 P, neobjavljena, EU:C:2016:178, t. 29.).

               65

               Nadalje, ta obveza ima isti doseg poput one koja proizlazi iz članka 296. drugog stavka UFEU‑a, koji zahtijeva da obrazloženje jasno i nedvosmisleno odražava zaključke autora akta, pri čemu nije potrebno podrobno navoditi sve relevantne činjenične i pravne elemente jer pitanje zadovoljava li obrazloženje akta navedene zahtjeve ne treba ocjenjivati samo u odnosu na njegov tekst, nego i na njegov kontekst i sva pravna pravila kojima se uređuje predmetno pravno područje (vidjeti u tom smislu presudu od 21. listopada 2004., KWS Saat/OHIM, C‑447/02 P, EU:C:2004:649, t. 63. do 65. i rješenje od 14. travnja 2016., KS Sports/EUIPO, C‑480/15 P, neobjavljeno, EU:C:2016:266, t. 32.).

               66

               Iz prethodno navedenog proizlazi da, u okolnostima kada se podnositelj prigovora pred Odjelom za prigovore, kao dokaz ugleda ranijeg žiga na koji se poziva u prilog svojem prigovoru, u smislu članka 8. stavka 5. Uredbe br. 207/2009, poziva na ranije EUIPO‑ove odluke koje se odnose na ugled tog žiga, EUIPO‑ova tijela moraju uzeti u obzir uzeti odluke koje su već donijela i posvetiti posebnu pozornost pitanju treba li odlučiti u istom smislu, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 61. ove presude. Kada ta tijela odluče prihvatiti ocjenu različitu od one donesene u takvim ranijim odlukama, ona moraju, uzimajući u obzir kontekst u kojem donose novu odluku, pri čemu pozivanje na takve ranije odluke čini dio navedenog konteksta, izrijekom obrazložiti to razlikovanje u odnosu na navedene odluke.

               67

               S obzirom na prethodna razmatranja, valja ispitati je li Opći sud, kao što to tvrdi EUIPO, povrijedio članak 76. stavak 1. Uredbe br. 207/2009 i načelo dobre uprave u vezi s pravilom 19. stavkom 2. točkom (c) Uredbe br. 2868/95 i člankom 8. stavkom 5. Uredbe br. 207/2009.

               68

               Kao prvo, glede EUIPO‑ova argumenta da je Opći sud u točki 31. pobijane presude počinio pogrešku koja se tiče prava utvrdivši da se Puma „uredno pozvala” na tri ranije odluke kojima se priznaje ugled ranijih žigova, najprije valja napomenuti da je Opći sud u točki 30. pobijane presude utvrdio da je Puma u svojim podnescima pred Odjelom za prigovore istaknula te tri ranije odluke.

               69

               Kao što je to navedeno u točki 58. ove presude, podnositelj prigovora načelno može slobodno odabrati oblik dokaza koji smatra korisnim podnijeti EUIPO‑u. Stoga ne postoje prepreke pozivanju u tom kontekstu, kao dokaz u prilog ugledu ranijeg žiga, na ranije EUIPO‑ove odluke kojima se utvrđuje postojanje takvog ugleda u okviru drugih postupaka inter partes, osobito ako su precizno navedene i ako je njihov bitan sadržaj iznesen u prigovoru na jeziku postupka povodom prigovora, što je bio slučaj u ovom predmetu.

               70

               Budući da EUIPO tvrdi da je Opći sud utvrđenjem iz točke 31. pobijane presude priznao da je Pumino pozivanje na te odluke značilo valjano pozivanje na sve EUIPO‑ove ocjene i za dokaze koje je Puma podnijela u tim ranijim postupcima, tako da bi to pozivanje bilo valjan dokaz za utvrđivanje postojanja ugleda ranijih žigova u smislu pravila 19. stavka 2. točke (c) Uredbe br. 2868/95, valja istaknuti da se taj argument temelji na pogrešnom tumačenju navedene točke 31., koje osim toga treba staviti u njegov kontekst.

               71

               S tim u vezi, svrha analize koju je Opći sud iznio u točkama 30. i 31. pobijane presude bila je davanje odgovora na Pumin argument, sažet u točki 28. te presude, da žalbeno vijeće nije moglo odstupiti od svoje „prakse donošenja odluka” kojom se priznaje ugled ranijih žigova bez objašnjenja zašto je takvo odstupanje od triju ranijih odluka opravdano.

               72

               Dok je EUIPO odgovorio na taj argument pozivajući se, kao što to proizlazi iz točke 29. pobijane presude, na obrazloženje sporne odluke prema kojem se zakonitost EUIPO‑ovih odluka mora ocjenjivati samo na temelju Uredbe br. 207/2009, a ne na temelju ranije prakse donošenja odluka EUIPO‑a ili nacionalnih ureda, Opći je sud u točki 30. pobijane presude iznio sadržaj triju ranijih odluka opisujući ocjene nadležnih tijela EUIPO‑a koje su u njima sadržane i navodeći dokaze na kojima se te odluke temelje.

               73

               Kao što to proizlazi iz točaka 28. do 30. pobijane presude, Opći je sud donio te zaključke kako bi odgovorio na pitanje je li EUIPO donošenjem sporne odluke ispunio obveze koje proizlaze iz načela dobre uprave, među ostalim, obvezu obrazlaganja, navedenu u točkama 64. i 65. ove presude, okolnostima u kojima se Puma u prilog svojem prigovoru pozvala na ranije EUIPO‑ove odluke u kojima je utvrđen ugled istih ranijih žigova, precizno ih navodeći, te je posebice spomenula, saževši ih na jeziku postupka, relevantne dijelove tih odluka i dokaze sadržane u njima.

               74

               Opći je sud stoga, s obzirom na taj kontekst, u točki 31. pobijane presude utvrdio da se Puma „uredno pozvala” na tri ranije odluke, ali nije priznao da je pozivanje na te odluke predstavljalo valjano pozivanje na sve dokaze podnesene u ranijim postupcima pred EUIPO‑ovim tijelima.

               75

               Iz toga slijedi da se ne može tvrditi da je Opći sud počinio ikakvu pogrešku koja se tiče prava time što je u točki 31. pobijane presude utvrdio da se Puma „uredno pozvala” na tri ranije odluke

               76

               Kao drugo, glede EUIPO‑ova argumenta da je Opći sud povrijedio načelo dobre uprave i doseg obveze obrazlaganja koju ima, valja navesti da je, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točkama 61., 64. i 65. ove presude, kao što je to utvrđeno u njezinoj točki 66., EUIPO bio dužan uzeti u obzir tri ranije odluke na koje se poziva Puma u ovom slučaju te je, u slučaju da zauzme različito stajalište u odnosu na njih o pitanju ugleda ranijih žigova, ispitanog u tim odlukama i u ovom predmetu, bio dužan izrijekom obrazložiti tu razliku s obzirom na kontekst sporne odluke.

               77

               S tim u vezi, valja podsjetiti na to da je Opći sud u točki 30. pobijane presude, čiji sadržaj u okviru ove žalbe nije doveden u pitanje, proveo ispitivanje triju ranijih odluka na koje se Puma pozvala pred Odjelom za prigovore, navodeći njihov bitan sadržaj. Opći je sud nastavio primijetivši u točki 33. pobijane presude da je EUIPO u trima ranijim odlukama, koje su potvrđene mnogobrojnim nacionalnim odlukama koje su se odnosile na istovjetne ranije žigove, na proizvode koji su istovjetni ili slični onima u pitanju i na neke od država članica o kojima je riječ u ovom predmetu, utvrdio da raniji žigovi imaju ugled, dodajući da je utvrđenje ugleda ranijih žigova činjenične prirode i ne ovisi o žigu za koji je podnesena prijava.

               78

               Opći je sud u točki 34. pobijane presude utvrdio da „u tim okolnostima” i s obzirom na obveze koje proizlaze iz načela dobre uprave i jednakog postupanja „žalbeno vijeće nije moglo odstupiti od EUIPO‑ove prakse donošenja odluka bez pružanja ikakva objašnjenja u vezi s razlozima koji su ga doveli do stajališta da činjenice koje se odnose na ugled ranijih žigova [a koje su sadržane u trima ranijim odlukama] nisu ili više nisu relevantne”.

               79

               Stoga je Opći sud s pravom ispitao je li žalbeno vijeće, time što je u spornoj odluci samo podsjetilo na to da EUIPO nije vezan svojom praksom odnošenja odluka, ispunilo obvezu obrazlaganja, uzimajući u obzir kontekst u kojem je donesena odluka kao i pravna pravila koja uređuju odnosno područje, uključujući načela dobre uprave i jednakog postupanja.

               80

               Suprotno EUIPO‑ovim tvrdnjama, ne može se tvrditi da je Opći sud počinio ikakvu pogrešku koja se tiče prava glede tumačenja navedenih načela. S tim u vezi, istina je, doduše, da EUIPO‑ova tijela ne mogu biti automatski vezana svojim ranijim odlukama jer, kao što je to Opći sud pravilno naveo u točki 20. pobijane presude, ispitivanje svih prijava za registraciju mora biti potpuno i cjelovito kako bi se izbjegla nevaljana registracija žigova, tako da se postojanje ugleda mora ispitati uzimajući u obzir činjenične okolnosti svakog pojedinačnog slučaja (vidjeti po analogiji rješenje od 12. veljače 2009., Bild digital i ZVS, C‑39/08 i C‑43/08, neobjavljeno, EU:C:2009:91, t. 17. kao i u tom smislu presudu od 10. ožujka 2011., Agencja Wydawnicza Technopol/OHIM, C‑51/10 P, EU:C:2011:139, t. 77.). Iz toga, međutim, ne proizlazi da su ta tijela oslobođena obveza navedenih u točki 66. ove presude, koje proizlaze iz navedenih načela dobre uprave i jednakog postupanja, uključujući i obvezu obrazlaganja.

               81

               Potonja je obveza još važnija u okolnostima kao što su one u ovom predmetu, navedenima u točki 77. ove presude, u kojima se relevantnost određenih ranijih EUIPO‑ovih odluka, istaknutih pred njegovim tijelima u svrhu cjelovitog ispitivanja postojanja ugleda ranijeg žiga o kojem je riječ, ne može pobijati jer takvo ispitivanje ne ovisi, kao što je to u biti naveo Opći sud, strogo o žigu za koji je podnesena prijava.

               82

               Opći je sud stoga pravilno smatrao da EUIPO‑ova tijela u takvim okolnostima nisu mogla ispuniti obvezu obrazlaganja samo podsjećanjem na to da se zakonitost EUIPO‑ovih odluka mora ocjenjivati samo na temelju Uredbe br. 207/2009, a ne na temelju prijašnje prakse donošenja odluka.

               83

               Naposljetku, budući da EUIPO tvrdi da je Opći sud u točki 31. pobijane presude pogrešno smatrao da tri ranije odluke nisu „ni ispitane ni spomenute” u spornoj odluci, dovoljno je navesti da se ta argumentacija ne može prihvatiti jer se utvrđenje Općeg suda ne može smatrati protivnim sadržaju navedene odluke.

               84

               Naime, iako je istina da je u dijelu sporne odluke naslovljenom „Razlozi i argumenti stranaka” žalbeno vijeće navelo da je Puma iznijela argument da je ugled ranijih žigova bio priznat „u mnogobrojnim odlukama Ureda”, ostaje činjenica da se žalbeno vijeće suzdržalo od navođenja, kao „dokaza koje je podnio podnositelj prigovora”, triju ranijih odluka i da u dijelu navedene odluke naslovljenom „Razlozi za donošenje odluke” nije ni spomenuo ni analizirao njihov sadržaj i njihovu dokaznu vrijednost u odnosu na pitanje mogućeg ugleda ranijih žigova, dok je to učinilo glede više odluka nacionalnih ureda.

               85

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, valja utvrditi da Opći sud nije povrijedio članak 76. stavak 1. Uredbe br. 207/2009 i načelo dobre uprave u vezi s pravilom 19. stavkom 2. točkom (c) Uredbe br. 2868/95 i članak 8. stavak 5. Uredbe br. 207/2009 smatrajući da je žalbeno vijeće – time što je samo podsjetilo da se, u okolnostima poput onih u ovom predmetu, zakonitost EUIPO‑ovih odluka mora ocjenjivati samo na temelju Uredbe br. 207/2009, kako je tumači sud Unije, a ne na temelju ranije prakse donošenja odluka EUIPO‑a ili nacionalnih ureda – povrijedilo načelo dobre uprave, posebice obvezu obrazlaganja svojih odluka, a time i učinilo spornu odluku nezakonitom.

               86

               Iz toga proizlazi da prvi i drugi dio prvog žalbenog razloga treba odbiti kao neosnovane.

         Treći dio prvog žalbenog razloga i drugi žalbeni razlog

               87

               Trećim dijelom prvog žalbenog razloga i drugim žalbenim razlogom, koje valja ispitati zajedno, EUIPO prigovara Općem sudu da je povrijedio članak 76. stavak 1. Uredbe br. 207/2009 u vezi s načelom dobre uprave i članak 76. stavak 2. te uredbe u vezi s pravilom 50. stavkom 1. Uredbe br. 2868/95, zaključivši u točki 37. pobijane presude da je žalbeno vijeće u okolnostima ovog predmeta moralo zatražiti od Pume da podnese dopunske dokaze o ugledu ranijih žigova, makar i samo da ih opovrgne, a na što ga ovlašćuje pravilo 50. stavak 1. treći podstavak Uredbe br. 2868/95.

               88

               EUIPO ističe, među ostalim, da se takvim tumačenjem navedenih odredaba i načela povređuje načelo kontradiktornosti, izraženo u članku 76. stavku 1. Uredbe 207/2009, glede postupaka inter partes pred EUIPO‑om i zanemaruje činjenica da se EUIPO‑ova obveza da koristeći se diskrecijskom ovlasti odluči hoće li uzeti u obzir nepravodobno podnesene činjenice i dokaze primjenjuje samo na činjenice i dokaze koje su stranke podnijele na vlastitu inicijativu.

               89

               Svojom argumentacijom EUIPO tako u biti prigovara Općem sudu da je diskrecijsku ovlast kojom raspolaže žalbeno vijeće u skladu s člankom 76. stavkom 2. Uredbe br. 207/2009 u vezi s pravilom 50. stavkom 1. Uredbe br. 2868/95 za odlučivanje hoće li uzeti u obzir dopunske činjenice i dokaze koji nisu dostavljeni u rokovima koje je odredio Odjel za prigovore promijenio u obvezu, koja je prema EUIPO‑ovu mišljenju pogrešno proširena i na činjenice i dokaze koje stranke nisu podnijele na vlastitu inicijativu.

               90

               U tom smislu, iz točke 35. pobijane presude proizlazi da je EUIPO pred Općim sudom branio stajalište da žalbeno vijeće nije obvezno uzeti u obzir tri ranije odluke jer Puma nije dostavila Odjelu za prigovore dokaze o ugledu ranijih žigova podnesene u okviru postupaka koji su doveli do donošenja tih odluka. Prema EUIPO‑ovu mišljenju, tužitelj je morao ponovno podnijeti dokaze ili se na njih precizno pozvati.

               91

               Kao odgovor na taj argument, Opći je sud u točki 36. pobijane presude pravilno podsjetio na sudsku praksu prema kojoj članak 76. stavak 2. Uredbe br. 207/2009 i pravilo 50. stavak 1. treći podstavak Uredbe br. 2868/95 daju žalbenom vijeću EUIPO‑a diskrecijsku ovlast da odluči hoće li uzeti u obzir dodatne ili dopunske činjenice i dokaze koji nisu podneseni u roku što ga je odredio Odjel za prigovore. Naime, prema tim odredbama, kad su dokazi podneseni u roku koji EUIPO propisuje, što je u ovom slučaju nesporno, moguće je podnijeti dopunske dokaze (vidjeti u tom smislu presudu od 21. srpnja 2016., EUIPO/Grau Ferrer, C‑597/14 P, EU:C:2016:579, t. 26. i navedenu sudsku praksu).

               92

               Međutim, pri navođenju u točki 37. pobijane presude da „u okolnostima ovog predmeta – u svjetlu svoje nedavne prethodne prakse, koja je potvrđena relativno velikim brojem nacionalnih odluka i presudom Općeg suda – žalbeno je vijeće trebalo, u skladu s načelom dobre uprave, […] zatražiti da tužitelj podnese dopunske dokaze o ugledu ranijih žigova, makar i samo da ih opovrgne, a na što ga ovlašćuje pravilo 50. stavak 1. treći podstavak Uredbe br. 2868/95”, Opći sud nije se oslonio na članak 76. stavak 2. Uredbe br. 207/2009 i pravilo 50. stavak 1. treći podstavak Uredbe br. 2868/95, nego na načelo dobre uprave.

               93

               U ovom slučaju iz točaka 30., 33. i 37. pobijane presude proizlazi da je Puma u prigovoru iznijela bitan sadržaj triju ranijih odluka na jeziku postupka, tako da valja smatrati da su i Odjel za prigovore i žalbeno vijeće i Gemma Group bili upoznati s tim sadržajem.

               94

               Iz navedene točke 30. pobijane presude također proizlazi da su nadležna tijela EUIPO‑a u trima ranijim odlukama utvrdila da se za jedan od ranijih žigova „na temelju mnogobrojnih dokaza” smatralo da ima „velik ugled, barem u Francuskoj”, a da se za jedan od njih također smatralo da je, „s obzirom na mnogobrojne podnesene dokaze”, stekao „velik ugled s svojom uporabom u Uniji” i da ima „visok stupanj različitosti zbog svoje ‚duge i intenzivne’ uporabe i ‚visokog stupnja’ prepoznatljivosti”. Opći je sud također utvrdio da su neke od navedenih odluka vrlo detaljno opisivale dokaze na temelju kojih je utvrđeno da raniji žigovi imaju ugled.

               95

               U tom su kontekstu tri ranije odluke, s obzirom na to da su priznale ugled ranijih žigova, bile važan pokazatelj da se za potonje može također u okviru predmetnog postupka povodom prigovora smatrati da imaju ugled, u smislu članka 8. stavka 5. Uredbe br. 207/2009, kao što je to već navedeno u točki 81. ove presude.

               96

               Prema tome, kao što je to utvrđeno u točki 76. ove presude, EUIPO je bio dužan uzeti u obzir tri ranije odluke na koje se poziva Puma te je morao izrijekom obrazložiti odluku u ovom slučaju, s obzirom na to da je odlučio zauzeti različito stajalište u odnosu na ono zauzeto u navedenim odlukama glede ugleda ranijih žigova na koje se poziva taj podnositelj prigovora.

               97

               Međutim, u slučaju da je žalbeno vijeće samo zaključilo da ne može ispuniti svoje obveze koje proizlaze iz načela dobre uprave, a posebice u tom kontekstu obvezu obrazlaganja, kako je navedena u točki 66. ove presude, kada ne raspolaže dokazima koji su podneseni tijekom ranijih postupaka pred EUIPO‑om, valja smatrati, jednako kao i Opći sud, da je bilo potrebno da to tijelo iskoristi mogućnost kojom raspolaže, a to je da zatraži podnošenje takvih dokaza u svrhu izvršavanja svojeg diskrecijskog prava i cjelovitog ispitivanja prigovora.

               98

               Naime, s tim u vezi valja podsjetiti, kao što je to Sud već utvrdio, da iz članka 63. stavka 2. Uredbe br. 207/2009 u vezi s člankom 78. te uredbe proizlazi da, u svrhu ispitivanja osnovanosti žalbe o kojoj odlučuje, žalbeno vijeće ne samo da poziva stranke, onoliko puta koliko je to potrebno, da u roku koji ono odredi podnesu očitovanja na podneske drugih stranaka ili na njegove odluke, nego može i donijeti odluku o mjerama izvođenja dokaza, u koje se ubraja podnošenje činjenica ili dokaza. Takve odredbe potvrđuju mogućnost da se činjenična podloga proširi u različitim fazama postupka koji se vodi pred EUIPO‑om (presude od 13. ožujka 2007., OHIM/Kaul, C‑29/05 P, EU:C:2007:162, t. 58. i od 28. veljače 2018., mobile.de/EUIPO, C‑418/16 P, EU:C:2018:128, t. 57.).

               99

               S obzirom na tu sudsku praksu, kao i onu navedenu u točki 91. ove presude, prema kojoj je, kad su dokazi podneseni u roku koji EUIPO propisuje, moguće podnijeti dopunske dokaze, ne može se smatrati da je obveza poput one koju je utvrdio Opći sud u točki 37. pobijane presude na temelju načela dobre uprave protivna odredbama Uredbe br. 207/2009.

               100

               Opći je sud stoga mogao u toj točki zaključiti a da ne počini pogrešku koja se tiče prava da je žalbeno vijeće u okolnostima ovog predmeta, u skladu s načelom dobre uprave, bilo dužno iznijeti razloge zbog kojih je zauzelo stajalište da zaključke iz triju ranijih odluka u pogledu ugleda ranijih žigova u ovom predmetu treba zanemariti ili zatražiti od Pume da podnese dopunske dokaze o ugledu ranijih žigova.

               101

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, treći dio prvog EUIPO‑ova žalbenog razloga i drugi žalbeni razlog valja odbiti kao neosnovane.

               102

               Budući da su svi žalbeni razlozi i argumenti istaknuti u prilog žalbi odbijeni, žalbu treba odbiti.

         Troškovi

               103

               Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima.

               104

               U skladu s člankom 138. stavkom 1. istog Poslovnika, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.

               105

               Budući da je Puma podnijela zahtjev da se EUIPO‑u naloži snošenje troškova i da on nije uspio u svojem žalbenom zahtjevu, treba mu naložiti snošenje troškova.

               Slijedom navedenog, Sud (drugo vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Žalba se odbija.

                           2.

                           Uredu Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) nalaže se snošenje troškova.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


title: Presuda Suda (deseto vijeće) od 28. lipnja 2018.#Spliethoff's Bevrachtingskantoor BV protiv Europske komisije.#Žalba – Tužba za poništenje – Dopuštenost – Određivanje predmeta tužbe – Financijska pomoć u području Instrumenta za povezivanje Europe (CEF) – Prometni sektor za razdoblje 2014. - 2020. – Poziv za podnošenje prijedloga – Izvršna agencija za inovacije i mreže (INEA) – Poruka elektroničke pošte kojom se tužitelja obavještava o odbijanju njegova prijedloga – Naknadna odluka Europske komisije kojom se uspostavlja popis odabranih prijedloga – Djelotvorna sudska zaštita.#Predmet C-635/16 P.

text:
         PRESUDA SUDA (deseto vijeće)
      28. lipnja 2018. (
            *1
         )
      „Žalba – Tužba za poništenje – Dopuštenost – Određivanje predmeta tužbe – Financijska pomoć u području Instrumenta za povezivanje Europe (CEF) – Prometni sektor za razdoblje 2014. 2020. – Poziv za podnošenje prijedloga – Izvršna agencija za inovacije i mreže (INEA) – Poruka elektroničke pošte kojom se tužitelja obavještava o odbijanju njegova prijedloga – Naknadna odluka Europske komisije kojom se uspostavlja popis odabranih prijedloga – Djelotvorna sudska zaštita”
      U predmetu C‑635/16 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 8. prosinca 2016.,

         Spliethoff’s Bevrachtingskantoor BV, sa sjedištem u Amsterdamu (Nizozemska), koji zastupa Y. de Vries, advocaat,
      žalitelj,
      a druga stranka postupka je:

         Europska komisija, koju zastupaju J. Samnadda i J. Hottiaux, u svojstvu agenata,
      tuženik u prvom stupnju,
      SUD (deseto vijeće),
      u sastavu: E. Levits, predsjednik vijeća, A. Borg Barthet i F. Biltgen (izvjestitelj), suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 23. siječnja 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Svojom žalbom Spliethoff’s Bevrachtingskantoor BV (u daljnjem tekstu: Spliethoff) od Suda zahtijeva ukidanje rješenja Općeg suda Europske unije od 11. listopada 2016., Spliethoff’s Bevrachtingskantoor/Komisija (T‑564/15, neobjavljeno, u daljnjem tekstu: pobijano rješenje, EU:T:2016:611), kojim je on odbio njegovu tužbu za poništenje odluke navodno sadržane u poruci elektroničke pošte Izvršne agencije za inovacije i mreže (INEA) od 17. srpnja 2015.

         Pravni okvir

            Uredba (EZ) br. 58/2003

               2

               Uredbom Vijeća (EZ) br. 58/2003 od 19. prosinca 2002. o utvrđivanju statusa izvršnih agencija kojima se povjeravaju određene zadaće u vezi s upravljanjem programima Zajednice (SL 2003., L 11, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 16., str. 83.) postavlja se pravni okvir za osnivanje i funkcioniranje izvršnih agencija.

               3

               Člankom 3. Uredbe, naslovljenim „Osnivanje i likvidacija izvršnih agencija”, u stavku 1. propisuje se:
               „Komisija može odlučiti, nakon prethodne analize troškova i koristi, osnovati izvršnu agenciju kako bi joj povjerila određene zadaće koje se odnose na upravljanje jednim ili više programa Zajednice. Ona utvrđuje životni vijek izvršne agencije.
               […]”

               4

               Člankom 6. navedene uredbe, naslovljenim „Zadaće”, u stavcima 1. i 3. propisuje se:
               „1.   Za postizanje ciljeva utvrđenih u članku 3. stavku 1. Komisija izvršnoj agenciji povjerava sve zadaće potrebne za provođenje programa Zajednice, osim zadaća koje u provođenju političkih odluka u djelo zahtijevaju diskrecijske ovlasti.
               […]
               3.   U instrumentu delegiranja Komisija utvrđuje uvjete, kriterije, parametre i postupke kojima izvršna agencija mora udovoljavati kada obavlja zadaće iz stavka 2., kao i sve pojedinosti provjera koje obavljaju službe Komisije odgovorne za programe Zajednice u čijem upravljanju agencija sudjeluje.”

            Uredba (EU) br. 1316/2013

               5

               Uredbom (EU) br. 1316/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. prosinca 2013. o uspostavi Instrumenta za povezivanje Europe, izmjeni Uredbe (EU) br. 913/2010 i stavljanju izvan snage uredaba (EZ) br. 680/2007 i (EZ) br. 67/2010 (SL 2013., L 348, str. 129.), sukladno njezinu članku 1., osniva se Instrument za povezivanje Europe (CEF), kojim se određuju uvjeti, metode i postupci za pružanje financijske potpore Unije transeuropskim mrežama radi pružanja potpore projektima od zajedničkog interesa u sektorima prometne, telekomunikacijske i energetske infrastrukture te kako bi se iskoristila potencijalna sinergija među tim sektorima. Njome se također utvrđuje specifikacija sredstava koja su dostupna u okviru višegodišnjeg financijskog okvira za godine od 2014. do 2020.

               6

               Člankom 18. te uredbe, naslovljenim „Dodjela financijske potpore Unije”, propisuje se:
               „1.   Komisija, djelujući u skladu s postupkom ispitivanja iz članka 25., nakon svakog poziva na podnošenje prijedloga […] odlučuje o iznosu financijske potpore koja se dodjeljuje izabranim projektima ili njihovim dijelovima. Komisija točno navodi uvjete i metode njihove provedbe.
               2.   Komisija obavješćuje korisnike i dotične države članice o financijskim potporama koje se dodjeljuju.”

               7

               Člankom 25. navedene uredbe, naslovljenim „Odborski postupak”, određuje se:
               „1.   Komisiji pomaže koordinacijski odbor CEF‑a. Navedeni odbor je odbor u smislu [Uredbe (EU) br. 182/2011 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. veljače 2011. o utvrđivanju pravila i općih načela u vezi s mehanizmima nadzora država članica nad izvršavanjem provedbenih ovlasti Komisije (SL 2011., L 55, str. 13.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 5., str. 291. i ispravak SL 2016., L 6, str. 13.)].
               2.   Kod upućivanja na ovaj stavak primjenjuje se članak 5. Uredbe [br. 182/2011].
               3.   Odbor osigurava horizontalni pregled programa rada navedenih u članku 17. kako bi se osiguralo da su dosljedni i da se utvrde, iskoriste i ocijene sinergije među sektorima prometa, telekomunikacija i energetike. Posebno nastoji osigurati koordinaciju tih programa rada s ciljem omogućavanja višesektorskih poziva za podnošenje prijedloga.”

            Provedbena odluka 2013/801/EU

               8

               INEA je osnovana na temelju Uredbe (EZ) br. 58/2003 Provedbenom odlukom Komisije 2013/801/EU od 23. prosinca 2013. (SL 2013., L 352., str. 65.).

               9

               Člankom 3. te odluke, naslovljenim „Ciljevi i zadaće”, propisuje se, među ostalim:
               „1.   [INEA‑i] se ovime povjerava provedba dijelova sljedećih programa Unije:

                        (a)

                        [CEF];

                  […]
               3.   [INEA] je odgovorna za sljedeće zadaće povezane s provedbom dijelova programa Unije iz stavaka 1. i 2.:

                        (a)

                        upravljanje pojedinim fazama provedbe i pojedinim fazama posebnih projekata na temelju odgovarajućih programa rada koje je Komisija donijela, u slučaju kada Komisija za to ovlasti Agenciju putem instrumenta delegiranja;

                        (b)

                        donošenje instrumenata za proračunsko izvršenje prihoda i rashoda te provođenje svih operacija koje su potrebe za upravljanje programom, u slučaju kada Komisija za to ovlasti Agenciju putem instrumenta delegiranja;

                        (c)

                        pružanje potpore u provedbi programa, ako je Komisija Agenciju za to ovlastila instrumentom delegiranja.”

            Odluka C(2013) 9235 final

               10

               Odlukom Komisije C(2013) 9235 final od 23. prosinca 2013. o delegiranju ovlasti Izvršnoj agenciji za inovacije i mreže radi izvršenja poslova u vezi s provedbom programa Unije u područjima prometne, energetske i telekomunikacijske infrastrukture te istraživanjem i inovacijama u području prometa i energije, uključujući korištenje sredstava općeg proračuna Unije, detaljno se definiraju zadaće INEA‑e i propisuje se okvir za njihovu provedbu kao i odnosi između Komisije i INEA‑e.

               11

               Člankom 2. te odluke, naslovljenim „Nadležne glavne uprave”, propisuje se:
               „Sljedeće glavne uprave su nadležne glavne uprave [INEA‑e]:

                        –

                        Glavna uprava za mobilnost i promet;

                  […]
               U tom svojstvu, one upravljaju odnosima između Komisije i [INEA‑e] te su zadužene za praćenje i nadzor [INEA‑e] […].”

               12

               Člankom 4. te odluke, naslovljenim „Zadaće prenesene na [INEA‑u]”, u točki 1. određuje se:

                        „1.

                        [INEA) je zadužena za provedbu dijelova programa i za sljedeće zadaće:

                                 –

                                 u pogledu [CEF‑a] – promet, energetika i telekomunikacije, dijelovi i zadaće navedeni u Prilogu I.;

                  […]”

               13

               Članak 5. te odluke, naslovljen „Zadaće za koje je nadležna isključivo Komisija”, glasi:

                        „1.

                        [INEA] provodi isključivo zadaće koje su joj dodijeljene u skladu s člankom 4.

                        2.

                        [INEA] ne smije obavljati nikakve zadaće koje u provođenju političkih odluka u djelo zahtijevaju diskrecijske ovlasti. Ona ne može preuzeti osobito:

                  […]

                        (e)

                        donošenje odluka o dodjeli bespovratnih sredstava u okviru [CEF‑a] te bilo kakve izmjene tih odluka;

                  […]”

               14

               Dijelom B Priloga I. Odluci C(2013) 9235 final propisuje se:
               „Na temelju ovlasti koje joj je prenijela Komisija i u okviru odgovarajućeg godišnjeg programa rada koji je donijela Komisija, [INEA], u suradnji i u dogovoru s glavnom nadležnom upravom, upravlja pojedinim ili svim fazama provedbe programa i pojedinim ili svim fazama ciklusa projekata na temelju dijelova CEF‑a koje su prenesene na [INEA‑u].
               U tom pogledu [INEA] je zadužena za nadzor projekata od zajedničkog interesa koji se financiraju iz CEF‑a, izvršavanje nadzora […] i prema potrebi pomaganje Komisiji u određenim zadaćama povezanima s programima i projektima za koje je nadležna isključivo Komisija na temelju ove odluke. Ona mora osobito:

                        (a)

                        provoditi operacije i postupke prije donošenja Komisijinih odluka o dodjeli pojedinačnih potpora i odluka o dodjeli bespovratnih sredstava te sklapanja sporazuma o dodjeli bespovratnih sredstava kao i upravljati odgovarajućim odlukama i sporazumima:
                        […]

                                 –

                                 obavještavanje neuspješnih i uspješnih natjecatelja o Komisijinim odlukama o dodjeli pojedinačnih potpora […];

                           […]

                                 –

                                 obavljati uobičajene zadaće objave ex post i širenje rezultata;

                  […]”

            Provedbena odluka od 31. srpnja 2015.

               15

               Provedbena odluka Komisije C(2015) 5274 final od 31. srpnja 2015. kojom se utvrđuje popis prijedloga odabranih za financijsku pomoć EU‑a u okviru Instrumenta za povezivanje Europe (CEF) u sektoru prometa, nakon poziva na podnošenje prijedloga od 11. rujna 2014. i na temelju višegodišnjeg programa rada (u daljnjem tekstu: Provedbena odluka od 31. srpnja 2015.) objavljena je na internetskoj stranici Komisijine Glavne uprave (GU) za mobilnost i promet te na internetskoj stranici INEA‑e 12. i 14. listopada 2015.

               16

               U uvodnim izjavama 4. i 6. te odluke navodi se:

                        „(4)

                        Nakon poziva za prijedloge koji se temelje na višegodišnjem programu rada za 2014. i postupak ocjenjivanja i odabira, Komisija, djelujući u skladu s postupkom iz članka 25. stavka 2. [Uredbe br. 1316/2013], treba odabrati projekte od zajedničkog interesa i odrediti iznos financijske potpore koja se dodjeljuje izabranim projektima ili dijelovima projekta.

                  […]

                        (6)

                        Popis prihvaćenih projekata od zajedničkog interesa koji su prihvaćeni ovom odlukom u skladu je s mišljenjem odbora osnovanog na temelju članka 25. stavka 1. [Uredbe br. 1316/2013].” [neslužbeni prijevod]

               17

               Jedinim člankom te odluke određuje se:
               „Odobravaju se, kako su navedeni u prilogu, popis odabranih projekata od zajedničkog interesa u okviru CEF‑a koji dobivaju financijsku potporu EU‑a te ukupni procijenjeni opravdani troškovi mjera, postotni udio financijske potpore u ukupnim procijenjenim opravdanim troškovima i pojedini maksimalni iznosi financijske potpore.” [neslužbeni prijevod]

         Okolnosti spora

               18

               Spliethoff je društvo sa sjedištem u Amsterdamu (Nizozemska) koje upravlja flotom od 50 teretnih brodova.

               19

               INEA je 11. rujna 2014. godine objavila poziv za podnošenje prijedloga u okviru Provedbene odluke Komisije C(2014) 1921 final od 26. ožujka 2014. o uspostavi višegodišnjeg programa rada 2014. – 2020. za financijsku pomoć u prometnom sektoru u okviru CEF‑a za razdoblje 2014. – 2020.

               20

               Spliethoff je odgovorio na taj poziv podnošenjem prijedloga za financijsku potporu 25. veljače 2015.

               21

               Dana 17. srpnja 2015. Spliethoff je primio poruku elektroničke pošte koju je potpisao INEA‑in tim zadužen za ocjenjivanje (u daljnjem tekstu: poruka elektroničke pošte od 17. srpnja 2015.), čiji je sadržaj, sastavljen na engleskom jeziku, bio sljedeći:
               „Poštovani/Poštovana,
               u skladu s pozivima na podnošenje prijedloga za [CEF] prometni sektor objavljenima 11. rujna 2014., ocijenjeni su prihvatljivi prijedlozi te je Komisija sastavila popis prijedloga koji su odabrani za pružanje financijske potpore [Europske] [u]nije. CEF‑ov koordinacijski odbor sastavljen od predstavnika država članica dao je 10. srpnja 2015. pozitivno mišljenje o tom nacrtu popisa.
               Žao nam je što Vas moramo obavijestiti o tome da Vaš zahtjev nije bio uspješan u gore opisanom postupku, i to zbog sljedećih razloga:
               […]
               Trenutačno se u okviru postupka poduzimaju koraci za donošenje odluke [Komisije] o izboru i dodjeli potpora za mjere koje doprinose projektima od zajedničkog interesa u okviru [CEF‑a] u području transeuropskih prometnih mreža. Ako u malo vjerojatnom slučaju ta odluka dovede do promjena u pogledu Vašeg prijedloga, bit ćete o tome zasebno obaviješteni porukom elektroničke pošte.
               […]
               Ni cilj ni učinak bilo kakvog upita, našeg ili Komisijina odgovora ili bilo kakve pritužbe nije produljenje roka koji je propisan za podnošenje tužbe za poništenje Komisijine odluke koja Vam je dostavljena ovom porukom, a koja se podnosi u roku od dva mjeseca nakon primitka ove poruke. Sud nadležan za odlučivanje o tužbi za poništenje je Opći sud Europske unije:
               […]
               INEA‑in tim zadužen za ocjenjivanje.”

               22

               Komisija je donijela Provedbenu odluku od 31. srpnja 2015. nakon poziva na podnošenje prijedloga na koji je Spliethoff odgovorio. Spliethoffov prijedlog nije se nalazio na tom popisu.

         Postupak pred Općim sudom i pobijano rješenje

               23

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 25. rujna 2015. Spliethoff je podnio tužbu protiv Komisije za poništenje odluke navodno sadržane u poruci elektroničke pošte od 17. srpnja 2015.

               24

               Zasebnim aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 18. prosinca 2015. Komisija je istaknula prigovor nedopuštenosti na temelju članka 130. Poslovnika Općeg suda.

               25

               U prilog svojem prigovoru nedopuštenosti Komisija je istaknula dva razloga nedopuštenosti, koji se temelje, s jedne strane, na tome da je poruka elektroničke pošte od 17. srpnja 2015. pripremna mjera te stoga nije akt koji se može pobijati i, s druge strane, na tome da se tužba ne može valjano podnijeti protiv Komisije, koja nije autor poruke elektroničke pošte od 17. srpnja 2015.

               26

               U svojim očitovanjima o prigovoru nedopuštenosti Spliethoff je istaknuo da je, iako je poruku elektroničke pošte od 17. srpnja 2015. poslala INEA, njezina svrha bila obavijestiti ga o Komisijinoj odluci kojom se odbija njegov prijedlog kao i to da ju je u svakom slučaju mogao tumačiti u tom smislu jer nije znao za postojanje Provedbene odluke Komisije od 31. srpnja 2015. te da je stoga bio doveden u zabludu tekstom iz poruke elektroničke pošte od 17. srpnja 2015. Spliethoff je zatražio i da, ako bi se smatralo da je odluka Komisije kojom se odbija njegov prijedlog Provedbena odluka od 31. srpnja 2015., Opći sud odluči da je njegova tužba podnesena protiv te odluke.

               27

               U točkama 17. do 25. pobijanog rješenja Opći je sud, kao prvo, ispitao osnovanost apsolutne zapreke vođenju postupka, koja se temelji na tome da Komisija nije autor poruke elektroničke pošte od 17. srpnja 2015.

               28

               U tom pogledu Opći je sud u točki 19. pobijanog rješenja podsjetio na to da se, iako u načelu tužbe moraju biti usmjerene protiv autora pobijanog akta, u nekim slučajevima akti koji su doneseni na temelju prenesenih ovlasti mogu pripisati instituciji koja je prenijela ovlasti, a posebno ako autor akta ima samo savjetodavnu nadležnost ili ako je prilikom donošenja odluke čije se poništenje zahtijeva potrebna prethodna suglasnost institucije koja je prenijela ovlasti.

               29

               Nakon što je u točkama 20. i 21. pobijanog rješenja naveo ovlasti koje je Komisija prenijela INEA‑i na temelju Uredbe br. 58/2003, Opći sud presudio je u točki 22. tog rješenja da je INEA autor akta koji se pred njim pobija, to jest poruke elektroničke pošte od 17. srpnja 2015., koji je donijela na temelju ovlasti koje joj je Komisija prenijela u skladu s Uredbom br. 58/2003 a da pritom nije bilo utvrđeno da je ta institucija sudjelovala u njegovu donošenju.

               30

               Što se tiče Spliethoffova argumenta prema kojem je Komisija poruku elektroničke pošte od 17. srpnja 2015. protumačila u smislu da potječe od INEA‑e i da ga se njome obavještava o Komisijinoj odluci o dodjeli bespovratnih sredstava, Opći je sud u točki 23. pobijanog rješenja utvrdio da je INEA zadužena za obavješćivanje o Komisijinim odlukama i da nema ovlast za donošenje vlastite odluke o bespovratnim sredstvima u okviru CEF‑a. Opći je sud dodao da iz ispitivanja prvog dijela apsolutne zapreke vođenju postupka proizlazi da je na dan poruke elektroničke pošte još bio u tijeku postupak za donošenje Komisijine odluke o odabiru i dodjeli bespovratnih sredstava.

               31

               Opći sud u točki 24. pobijanog rješenja iz toga je zaključio da se Spliethoffova tužba treba odbaciti kao nedopuštena jer je bila podnesena protiv Komisije, koja nije bila autor poruke elektroničke pošte od 17. srpnja 2015.

               32

               Iz točke 25. pobijanog rješenja proizlazi da je Opći sud ipak smatrao primjerenim odlučiti i o prvoj zapreci za vođenje postupka, koja se temelji na tome da je poruka elektroničke pošte od 17. srpnja 2015. pripremni akt i da se stoga ne može pobijati.

               33

               U tom pogledu Opći je sud u točki 32. pobijanog rješenja istaknuo da, iako je tekst te elektroničke pošte – koji se prije svega odnosio na informacije o pravnim lijekovima koji su bili dostupni Spliethoffu i rokovima koji se na njih primjenjuju – ostavljao dojam da se njime izvješćuje o konačnoj Komisijinoj odluci, tom porukom elektroničke pošte u nekoliko se navrata izričito upućivalo na postupak koji je u tijeku pred Komisijom i obavijestilo Spliethoff da u stadiju postupka u tijeku njegov zahtjev nije bio prihvaćen.

               34

               Nakon što je u točki 33. pobijanog rješenja podsjetio na to da je u poruci elektroničke pošte od 17. srpnja 2015. precizirano da je postupak za donošenje Komisijine odluke koja se odnosi na odabir projekata i odobrenje bespovratnih sredstava još u tijeku i da je moguće, ali nije vjerojatno, da će donošenje odluke dovesti do promjena u odnosu na Spliethoffov prijedlog, Opći je sud u točkama 34. i 35. pobijanog rješenja utvrdio da iz te poruke elektroničke pošte proizlazi da Komisija još nije provela konačnu ocjenu u tom postupku i da je njezino konačno stajalište u tom pogledu doneseno tek Provedbenom odlukom od 31. srpnja 2015.

               35

               Slijedom toga, Opći sud u točki 37. pobijanog rješenja prihvatio je i prvu zapreku za vođenje postupka.

               36

               U pogledu Spliethoffova zahtjeva da se, u slučaju u kojem bi Opći sud zaključio da je odluka kojom se odbija njegov prijedlog Provedbena odluka od 31. srpnja 2015., smatra da je njegova tužba podnesena protiv te odluke, Opći je sud u točki 38. pobijanog rješenja naveo da ni njegov Poslovnik ni sudska praksa ne dopuštaju proširenje predmeta spora na zahtjev za poništenje Provedbene odluke od 31. srpnja 2015.

               37

               U tom pogledu Opći je sud u točki 39. pobijanog rješenja podsjetio na to da se člankom 86. stavkom 1. njegova Poslovnika propisuje da, kada se akt čije se poništenje zahtijeva zamijeni ili izmijeni drugim aktom istog predmeta, tužitelj može prilagoditi tužbu kako bi se uzeo u obzir taj novi čimbenik. Međutim, Opći sud pojasnio je da ta odredba ne obuhvaća situacije u kojima je predmet tužbe akt koji nije konačan. Opći sud također je naveo da se, prije uvođenja članka 86. njegova Poslovnika, proširenje predmeta tužbe dopušteno sudskom praksom odnosilo na akte čija su narav i svrha uglavnom istovjetne onima iz akta kojim se pokreće postupak.

               38

               U točki 40. pobijanog rješenja Opći je sud istaknuo da je poruka elektroničke pošte od 17. srpnja 2015. bila samo privremenog karaktera i da stoga nije konačan akt te da ne proizvodi pravne učinke koji bi mogli biti zamijenjeni ili produljeni kasnijom odlukom poput Provedbene odluke od 31. srpnja 2015. Opći sud također je podsjetio na to da se kasniji pravni akt donesen u tijeku postupka ne može smatrati novim čimbenikom u odnosu na koji tužitelj može prilagoditi svoj tužbeni zahtjev a da se pritom ne promijeni sâm predmet spora.

               39

               Opći je sud stoga u točki 41. pobijanog rješenja odbio Spliethoffov zahtjev za prilagodbu tužbenog zahtjeva.

               40

               Uzimajući u obzir prethodno navedeno, Opći je sud u točki 42. pobijanog rješenja tužbu koju je podnio Spliethoff proglasio nedopuštenom.

         Zahtjevi stranaka pred Sudom

               41

               Spliethoff od Suda zahtijeva da:

                        –

                        ukine pobijano rješenje;

                        –

                        vrati predmet Općem sudu na ponovno odlučivanje i

                        –

                        Komisiji naloži snošenje troškova postupka, uključujući one nastale pred Općim sudom.

               42

               Komisija od Suda zahtijeva da:

                        –

                        proglasi žalbu u cijelosti ili djelomično nedopuštenom ili, podredno, odbije kao neosnovanu i

                        –

                        naloži Spliethoffu snošenje troškova.

         O žalbi

               43

               U prilog svojoj žalbi Spliethoff ističe tri žalbena razloga, koji se temelje na pogreškama koje se tiču prava, a koje je Opći sud počinio time što je tužbu proglasio nedopuštenom s obrazloženjem da je podnesena protiv Komisije, da je poruka elektroničke pošte od 17. srpnja 2015. bila samo privremenog karaktera i da se Spliethoffov zahtjev da se njegova tužba treba smatrati usmjerenom protiv Provedbene odluke od 31. srpnja 2015. ne može prihvatiti.

               44

               Uzimajući u obzir njihovu povezanost, prvi i treći žalbeni razlog valja ispitati zajedno.

            Argumentacija stranaka

               45

               Svojim prvim žalbenim razlogom Spliethoff prigovara Općem sudu da je počinio pogrešku koja se tiče prava time što je presudio da je INEA autor poruke elektroničke pošte od 17. srpnja 2015. i proglasio njegovu tužbu nedopuštenom jer je bila podnesena protiv Komisije.

               46

               U tom pogledu Spliethoff tvrdi da je akt koji se pobija pred Općim sudom Komisijina odluka kojom se odbacuje njegov prijedlog. Iako je INEA autor poruke elektroničke pošte od 17. srpnja 2015. kojom se Spliethoffu priopćava ta odluka, ona sama nije bila autor odluke. To jasno proizlazi iz teksta navedene poruke elektroničke pošte, koja upućuje na „Komisijinu odluku koja Vam je dostavljena ovom porukom”.

               47

               Spliethoff iz toga zaključuje da se ovaj predmet razlikuje od predmeta u kojima su donesene presude navedene u točkama 19. do 21. pobijanog rješenja jer je u tim slučajevima dotična agencija doista bila autor odluke o kojoj je riječ i Komisija nije sudjelovala u njezinu donošenju. Slijedom toga, pogrešno je utvrđenje Općeg suda iz točke 22. pobijanog rješenja prema kojem je „INEA autor pobijanog akta, u ovom slučaju poruke elektroničke pošte od 17. srpnja 2015., koji je donijela na temelju ovlasti koje joj je Komisija prenijela […] a da pritom nije bilo utvrđeno da je ta institucija sudjelovala u njegovu donošenju”.

               48

               Spliethoff dodaje da se akt koji se pobija pred Općim sudom ne može pripisati INEA‑i jer Komisija ima nadležnost za donošenje odluka o odbijanju u postupku odabira prihvatljivih prijedloga za bespovratna sredstva u okviru CEF‑a.

               49

               Svojim trećim žalbenim razlogom Spliethoff prigovara Općem sudu da je u točkama 39. do 41. pobijanog rješenja počinio pogrešku koja se tiče prava time što nije smatrao da je njegova tužba podnesena protiv Provedbene odluke od 31. srpnja 2015.

               50

               Spliethoff tvrdi da je postupao u dobroj vjeri jer je, u skladu s podacima iz poruke elektroničke pošte od 17. srpnja 2015., podnio tužbu za poništenje protiv navedene poruke elektroničke pošte pred Općim sudom u određenim rokovima. On je za postojanje Provedbene odluke od 31. srpnja 2015. doznao tek kada je zaprimio Komisijina očitovanja u vezi s prigovorom nedopuštenosti, u kojem je ta institucija tvrdila da je Spliethoff trebao osporavati potonju odluku.

               51

               Prema Spliethoffovu mišljenju, Komisija je znatno pridonijela nejasnoći izazvanoj porukom elektroničke pošte od 17. srpnja 2015. propustivši ga obavijestiti o postojanju Provedbene odluke Komisije od 31. srpnja 2015. i njezinoj prirodi. Međutim, za razliku od poruke elektroničke pošte od 17. srpnja 2015., ta odluka ne navodi dostupne pravne lijekove niti sadržava ikakav navod o Spliethoffu ili drugim neuspješnim kandidatima, nego samo upućuje na prijedloge koje je Komisija odabrala, pa Spliethoff, čak i da je pravodobno znao za tu odluku, iz nje nije mogao zaključiti da je ona za njega relevantna.

               52

               Spliethoff tvrdi da je u takvim okolnostima Opći sud, kako bi se osigurala njegova prava na djelotvornu sudsku zaštitu, morao utvrditi postojanje njegove ispričive zablude i posljedično prihvatiti njegov zahtjev da se njegova tužba smatra podnesenom protiv Provedbene odluke od 31. srpnja 2015.

               53

               Komisija tvrdi da su argumenti koje je Spliethoff istaknuo u okviru prvog žalbenog razloga nedopušteni u dijelu u kojem su istovjetni tužbenim razlozima i argumentima koji su već izneseni pred Općim sudom te da se njima nastoji ishoditi preispitivanje činjeničnih utvrđenja i pravne kvalifikacije poruke elektroničke pošte od 17. srpnja 2015., što nije u nadležnosti Suda u okviru žalbe. U svakom slučaju ističe da se ti argumenti zasnivaju na pogrešnom shvaćanju pobijanog rješenja i sudske prakse na koju ona poziva.

               54

               Što se tiče trećeg žalbenog razloga, Komisija smatra da je argument koji se temelji na teoriji ispričive zablude novi argument i da je stoga nedopušten. U svakom slučaju tvrdi da izvanredne okolnosti koje Spliethoff navodi ne mogu dovesti u pitanje činjenicu da se članak 86. stavak 1. Poslovnika Općeg suda u ovom slučaju ne primjenjuje.

            Ocjena Suda

      – Dopuštenost

               55

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, iz članka 256. stavka 1. drugog podstavka UFEU‑a, članka 58. prvog stavka Statuta Suda Europske unije te članka 168. stavka 1. točke (d) i članka 169. stavka 2. Poslovnika Suda proizlazi da se u žalbi moraju jasno navesti osporavani dijelovi pobijane odluke Općeg suda kao i pravni argumenti koji posebno podupiru taj zahtjev. Žalba u kojoj se samo ponavljaju ili od riječi do riječi iznose tužbeni razlozi i argumenti koji su bili izneseni pred Općim sudom, uključujući i one utemeljene na činjenicama koje je taj sud izričito odbio, ne zadovoljava navedene pretpostavke (presuda od 3. listopada 2013., Inuit Tapiriit Kanatami i dr./Parlament i Vijeće, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, t. 46. i navedena sudska praksa).

               56

               Međutim, kada žalitelj osporava tumačenje ili primjenu prava Unije koju je dao Opći sud, pravna pitanja ocijenjena u prvom stupnju mogu ponovno biti raspravljana tijekom žalbenog postupka. Naime, ako žalitelj ne bi mogao temeljiti svoju žalbu na razlozima i argumentima već korištenima pred Općim sudom, žalbeni bi postupak bio lišen dijela svojeg smisla (presuda od 3. listopada 2013., Inuit Tapiriit Kanatami i dr./Parlament i Vijeće, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, t. 47. i navedena sudska praksa).

               57

               U ovom slučaju valja ustvrditi da se svojim prvim žalbenim razlogom Spliethoff ne ograničava na ponavljanje argumenata koji su već izneseni u prvostupanjskom postupku, nego jasno navodi odlomke pobijanog rješenja za koje smatra da sadržavaju pogrešku koja se tiče prava i pravne argumente koje ističe u potporu svojem zahtjevu za poništenje pobijanog rješenja.

               58

               Osim toga, Spliethoff u okviru prvog žalbenog razloga osporava pravnu kvalifikaciju koju je Opći sud proveo u pogledu poruke elektroničke pošte od 17. srpnja 2015.

               59

               Stoga prvi žalbeni razlog treba smatrati dopuštenim.

               60

               Što se tiče trećeg žalbenog razloga, dovoljno je utvrditi da je Spliethoffov argument u vezi s teorijom ispričive zablude, kao što to proizlazi iz točke 28. ove presude, već istican pred Općim sudom, osobito u Spliethoffovim očitovanjima o prigovoru nedopuštenosti koji je istaknula Komisija. Stoga on nije novi argument.

               61

               Iz toga slijedi da je i treći žalbeni razlog dopušten.

         – Meritum

               62

               U okviru prvog i trećeg žalbenog razloga Spliethoff u bitnome prigovara Općem sudu da je prihvatio prigovor nedopuštenosti koji je istaknula Komisija i proglasio njegovu tužbu nedopuštenom pogrešno presudivši da je pobijani akt poruka elektroničke pošte od 17. srpnja 2015. i odbivši njegov zahtjev da se njegova tužba smatra podnesenom protiv Provedbene odluke od 31. srpnja 2015.

               63

               Kao što je to navedeno u točki 26. ove presude, prigovor nedopuštenosti koji je istaknula Komisija zasnivao se na dvjema zaprekama vođenju postupka, koje se temelje, s jedne strane, na tome da je dopis od 17. srpnja 2015. pripremni akt i da se stoga ne može pobijati i, s druge strane, na tome da Spliethoffova tužba ne može biti podnesena protiv Komisije, koja nije autor te poruke elektroničke pošte.

               64

               Argumentacija koju je Spliethoff iznio u tom pogledu sastojala se, kao što to proizlazi iz točaka 18. i 27. pobijanog rješenja, od toga da poruku elektroničke pošte od 17. srpnja 2015. treba shvatiti kao obavijest o konačnoj odluci kojom je Komisija odbila njegov prijedlog te da je njegova tužba stoga podnesena protiv Komisije kao autora navedene odluke o odbijanju. Prema Spliethoffovu mišljenju, predmet spora zapravo je konačna odluka kojom je Komisija odbila njegov prijedlog.

               65

               Opći sud odbacio je tu argumentaciju smatrajući u točkama 23. i 36. pobijanog rješenja da je, iako je INEA zadužena za obavještavanje o Komisijinim odlukama i iako nema ovlast za donošenje vlastite odluke o bespovratnim sredstvima u okviru CEF‑a, postupak donošenja odluke o odabiru i dodjeli bespovratnih sredstava na dan poruke elektroničke pošte od 17. srpnja 2015. i dalje bio u tijeku, tako da se ta poruka elektroničke pošte ne može tumačiti na način da je Komisija već donijela odluku o odbijanju određenih prijedloga, uključujući Spliethoffov.

               66

               U tom pogledu važno je istaknuti da iz izraza u poruci elektroničke pošte od 17. srpnja 2015., kao što su navedeni u točki 22. ove presude, proizlazi da je INEA izričito obavijestila Spliethoff o tome da njegov „prijedlog nije [bio] prihvaćen”. Točno je da je INEA pojasnila da je postupak za donošenje Komisijine odluke koja se odnosi na odabir projekata i odobrenje bespovratnih sredstava još bio u tijeku. Međutim, dodala je, „[a]ko u malo vjerojatnom slučaju ta odluka dovede do promjena u pogledu Vašeg prijedloga, bit ćete o tome zasebno obaviješteni porukom elektroničke pošte”. Međutim, Spliethoff naknadno nije primio nikakvu drugu poruku elektroničke pošte od INEA‑e ili Komisije u vezi s tim.

               67

               Osim toga, sâm Opći sud u točki 32. pobijanog rješenja priznaje da se tekst poruke elektroničke pošte od 17. srpnja 2015. – koji se osobito odnosio osobito na informacije o pravnim lijekovima dostupnima Spliethoffu i rokove koji se na njih primjenjuju – „ostavlja dojam da se njime izvješćuje o konačnoj Komisijinoj odluci”.

               68

               Također je važno naglasiti da nije osporeno da na dan podnošenja svoje tužbe 25. rujna 2015. Spliethoff nije znao za postojanje Provedbene odluke od 31. srpnja 2015. Naime, nesporno je da je ta odluka objavljena na internetskoj stranici GU‑a za mobilnost i promet i INEA‑e tek 12. i 14. listopada 2015. te da usto i suprotno zahtjevima koji proizlaze iz općeg načela dobre uprave navedena odluka ni u jednom trenutku nije bila priopćena Spliethoffu.

               69

               Međutim, kao što je to Komisija priznala u svojim pisanim očitovanjima i kao što je to sâm Opći sud istaknuo u točki 35. pobijanog rješenja, Komisija je Spliethoffov prijedlog odbila Provedbenom odlukom od 31. srpnja 2015.

               70

               S obzirom na sva ta razmatranja, valja utvrditi da na dan podnošenja svoje tužbe Spliethoff nije mogao u njoj navesti Provedbenu odluku od 31. srpnja 2015. kao odluku kojom je Komisija odbila njegov prijedlog te da je, suprotno onomu što je Opći sud presudio u točkama 23. i 36. pobijanog rješenja, opravdano smatrati da je poruka elektroničke pošte od 17. srpnja 2015. bila obavijest o Komisijinu odbijanju njegova prijedloga.

               71

               Iz toga slijedi da je, kao što je to nezavisna odvjetnica istaknula u točkama 65. i 67. svojeg mišljenja i kao što je to osim toga Spliethoff izričito zatražio, Opći sud morao, imajući u vidu okolnosti konkretnog slučaja i kako bi se Spliethoffu zajamčilo pravo na djelotvornu sudsku zaštitu, prihvatiti da predmet tužbe nije bilo poništenje poruke elektroničke pošte od 17. srpnja 2015., na koju se Spliethoff pogrešno pozivao u svojoj tužbi pred Općim sudom, nego konačne odluke kojom je Komisija odbila njegov prijedlog, odnosno Provedbene odluke od 31. srpnja 2015.

               72

               To vrijedi to više što je, kao što je to nezavisna odvjetnica istaknula u točkama 53., 54. i 66. svojeg mišljenja, Spliethoffova tužba bila izričito podnesena protiv Komisije te je Opći sud u točkama 21. i 23. pobijanog rješenja sâm priznao da samo Komisija ima nadležnost za donošenje odluka o odbijanju u postupku odabira prihvatljivih prijedloga za bespovratna sredstva u okviru CEF‑a.

               73

               Slijedom toga, valja utvrditi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava proglasivši tužbu koju je Spliethoff podnio nedopuštenom zato što je pobijani akt bio poruka elektroničke pošte od 17. srpnja 2015. i odbivši Spliethoffov zahtjev da se njegova tužba smatra podnesenom protiv Provedbene odluke od 31. srpnja 2015.

               74

               Stoga valja prihvatiti prvi i treći žalbeni razlog i, slijedom toga, ukinuti pobijano rješenje a da pritom nije potrebno ispitati drugi žalbeni razlog.

         O tužbi pred Općim sudom

               75

               U skladu s člankom 61. stavkom 1. Statuta Suda Europske unije, taj sud može, u slučaju ukidanja odluke Općeg suda, sam konačno odlučiti o sporu ako stanje postupka to dopušta ili može predmet vratiti na odlučivanje Općem sudu.

               76

               U ovom slučaju, s obzirom na to da je Opći sud proglasio tužbu nedopuštenom a da nije odlučio o meritumu spora, Sud smatra da stanje postupka ne dopušta donošenje odluke. Predmet stoga valja vratiti na odlučivanje Općem sudu.

         Troškovi

               77

               Budući da se predmet vraća Općem sudu na ponovno odlučivanje, o troškovima ovog žalbenog postupka odlučit će se naknadno.

               Slijedom navedenog, Sud (deseto vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Ukida se rješenje Općeg suda Europske unije od 11. listopada 2016., Spliethoff’s Bevrachtingskantoor/Komisija (T‑564/15, neobjavljeno, EU:T:2016:611).

                           2.

                           Predmet se vraća Općem sudu Europske unije na ponovno odlučivanje.

                           3.

                           O troškovima će se odlučiti naknadno.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 26. lipnja 2018.#Jumbo Africa, SL protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak proglašavanja žiga ništavim – Verbalni žig Europske unije JUMBO – Apsolutni razlog za odbijanje – Opisni karakter – Članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009 [koji je postao članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe (EU) 2017/1001] – Razlikovni karakter stečen uporabom – Članak 7. stavak 3. Uredbe br. 207/2009 (koji je postao članak 7. stavak 3. Uredbe 2017/1001) – Članak 52. stavak 1. točka (a) i stavak 2. Uredbe br. 207/2009 (koji je postao članak 59. stavak 1. točka (a) i stavak 2. Uredbe br. 2017/1001).#Predmet T-78/17.