title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 13. srpnja 2016.#Joachim Pöpperl protiv Land Nordrhein-Westfalen.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Verwaltungsgericht Düsseldorf.#Zahtjev za prethodnu odluku – Članak 45. UFEU‑a – Slobodno kretanje radnika – Službenik države članice koji je napustio javnu službu radi zaposlenja u drugoj državi članici – Nacionalni propis koji u tom slučaju predviđa gubitak prava na starosnu mirovinu stečenih u javnoj službi i naknadno osiguranje u općem sustavu osiguranja za slučaj starosti.#Predmet C-187/15.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      13. srpnja 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Članak 45. UFEU‑a — Slobodno kretanje radnika — Službenik države članice koji je napustio javnu službu radi zaposlenja u drugoj državi članici — Nacionalni propis koji u tom slučaju predviđa gubitak prava na starosnu mirovinu stečenih u javnoj službi i naknadno osiguranje u općem sustavu osiguranja za slučaj starosti“
      U predmetu C‑187/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Verwaltungsgericht Düsseldorf (Upravni sud u Düsseldorfu, Njemačka), odlukom od 16. travnja 2015., koju je Sud zaprimio 24. travnja 2015., u postupku

         Joachim Pöpperl

      protiv

         Land Nordrhein‑Westfalen,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, A. Arabadjiev, J.-C. Bonichot, S. Rodin (izvjestitelj) i E. Regan, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Bobek,
      tajnik: K. Malacek, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 14. siječnja 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               Za J. Pöpperla, J. Düsselberg, Rechtsanwalt,

               —

               za Land Nordrhein‑Westfalen, R. Messal i C. Brammer,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i J. Möller, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, M. Kellerbauer i D. Martin, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 17. ožujka 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 45. UFEU‑a.

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između Joachima Pöpperla i Landa Nordrhein‑Westfalen (Savezna zemlja Sjeverna Rajna‑Vestfalija, Njemačka) u vezi s gubitkom prava na starosnu mirovinu nakon što je dao otkaz na službeničko mjesto koje je obnašao za tu saveznu zemlju, a radi zapošljavanja izvan Savezne Republike Njemačke u drugoj državi članici.

         Pravni okvir

               3

               Člankom 28. stavkom 3. Beamtengesetza für das Land Nordrhein‑Westfalen (Zakon o službenicima Savezne zemlje Sjeverne Rajne‑Vestfalije) propisano je:
               „Nakon prestanka zaposlenja nekadašnji službenik nema prava na davanja od poslodavca, ako zakonom nije drukčije predviđeno [...]”

               4

               Članak 8. Sozialgesetzbucha Sechstes Buch (Šesta knjiga Zakonika o socijalnoj sigurnosti, u daljnjem tekstu: SGB VI) glasi:
               „(1)   Osigurane su i osobe

                        1.

                        koje su naknadno osigurane ili

                        2.

                        [...]

                  Naknadno osigurane osobe izjednačene su s osobama na koje se primjenjuje obvezno osiguranje.
               (2)   Naknadno se osiguravaju osobe koje kao

                        1.

                        službenici ili suci imenovani doživotno, na određeno vrijeme ili na probni rad, djelatni vojnici i vojnici na određeno vrijeme, kao i opozivi službenici u pripravnoj službi,

                        2.

                        [...]

                  nisu morale osigurati ili su bile oslobođene od obveze osiguranja, ako napuste službu a da nisu stekle pravo na odlazak u mirovinu ili nisu ispunile uvjete za kasnije stjecanje prava na odlazak u mirovinu ili su izgubile to pravo, ali ne postoji pravna osnova na temelju koje bi im se odgodila isplata doprinosa [...]. Naknadno osiguranje proteže se na razdoblje u kojem nije postojala obveza osiguranja odnosno u kojem se primjenjivalo oslobođenje od obveze osiguranja (razdoblje naknadnog osiguranja). U slučaju prestanka službe zbog smrti provest će se naknadno osiguranje samo ako nadživjele osobe mogu postaviti zahtjev za mirovinu.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               5

               Iz odluke o upućivanju zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da je J. Pöpperl bio opozivi službenik u službi Savezne zemlje Sjeverne Rajne‑Vestfalije od 1. rujna 1978. do 30. travnja 1980. i doživotni službenik, u svojstvu učitelja, u službi iste savezne zemlje od 1. kolovoza 1980. do 31. kolovoza 1999.

               6

               J. Pöpperl podnio je otkaz na svoje mjesto službenika 1. rujna 1999. te je u istom mjesecu započeo s radom kao učitelj u Austriji.

               7

               Nakon što se odrekao svojstva službenika, J. Pöpperl je u skladu s člankom 8. SGB‑a VI retroaktivno osiguran za razdoblje od 1. rujna 1978. do 1. rujna 1999. kod Bundesversicherungsanstalta für Angestellte (Savezni zavod za mirovinsko osiguranje radnika, Njemačka), koji je sada postao Deutsche Rentenversicherung Bund (Savezna agencija za njemačko mirovinsko osiguranje, Njemačka).

               8

               Dodatno osiguranje preko Versorgungsanstalta des Bundes und der Länder (Zavod za socijalno osiguranje zaposlenih u saveznoj službi i službama saveznih zemalja, Njemačka) za J. Pöpperla, za razliku od učitelja koji nisu službenici, nije bilo moguće. Odlukom od 10. veljače 2009. Savezna zemlja Sjeverna Rajna‑Vestfalija odbila je zahtjev koji je J. Pöpperl podnio zbog toga.

               9

               Slijedom toga, J. Pöpperl, nakon što je navršio traženu dob, ima pravo na starosnu mirovinu na temelju odredaba SGB‑a VI koja iznosi 1050,67 eura mjesečno za razdoblja školovanja, studiranja i naknadnog osiguranja, dok bi inače, kad pravo Savezne zemlje Sjeverne Rajne‑Vestfalije ne bi predviđalo gubitak prava na službeničku starosnu mirovinu u slučaju gubitka svojstva službenika, imao pravo na starosnu mirovinu od 2263,03 eura mjesečno. Uzimanjem u obzir razdoblja studiranja kao prethodnih razdoblja provedenih na radu taj bi iznos narastao na 2728,18 eura mjesečno.

               10

               Nakon podnošenja drugog zahtjeva, odlukom od 25. travnja 2013. Savezna zemlja Sjeverna Rajna‑Vestfalija obavijestila je J. Pöpperla da zbog svoje ranije odluke da napusti službu nema pravo na starosnu mirovinu u tom svojstvu i da je naknadno osiguran za čitavo razdoblje svojeg zaposlenja u službi te savezne zemlje.

               11

               J. Pöpperl podnio je tužbu protiv te odluke sudu koji je uputio zahtjev tvrdeći da je obveza naknadnog osiguranja protivna pravu Unije, a osobito članku 45. UFEU‑a.

               12

               U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev prije svega osobito ističe da razlika od 1677,51 eura u pogledu visine starosne mirovine do koje, kako to proizlazi iz točke 9. ove presude, dolazi zbog obveze naknadnog osiguranja predviđene propisom dotične države članice može otežati pristup tržištu rada druge države članice, s obzirom na to da gubitak prava na službeničku starosnu mirovinu može odvratiti službenike od toga da traže zaposlenje u drugoj državi članici.

               13

               Međutim, kako taj sud navodi, u njemačkom pravu postoje bitne razlike između službeničkog mirovinskog sustava i općeg sustava osiguranja za slučaj starosti. Službenički odnos temelji se na načelu doživotnog zaposlenja i u usporedbi s drugim radnicima, službenik ima posebne i sveobuhvatne dužnosti prema svojem poslodavcu. Pravo na starosnu mirovinu i povezane poslodavčeve obveze uzdržavanja u korist službenika temelje se na obvezi službenika koju preuzima zapošljavanjem u javnoj službi da će se u cijelosti staviti u službu poslodavca i staviti mu, načelno doživotno, na raspolaganje svu svoju radnu snagu. Ako javnopravni službenički odnos prestane na zahtjev službenika, to u pravilu povlači za sobom prestanak povezanih obveza uzdržavanja i skrbi.

               14

               Na toj razlici temelje se, prema objašnjenjima suda koji je uputio zahtjev, razlike u sustavima socijalnog osiguranja koje zbog toga dovode do različite visine starosnih mirovina.

               15

               Stoga, službenička starosna mirovina ovisi načelno o godinama mirovinskog staža pa sustav nagrađuje službenika za onaj broj godina koje je radio za svojeg poslodavca. Službenik zauzvrat pristaje na to da je njegova bruto plaća tijekom rada u službi niža od one koju prima radnik s istim kvalifikacijama i u istom području djelatnosti. Nasuprot tomu, u općem sustavu osiguranja za slučaj starosti, visina starosne mirovine računa se načelno na temelju bruto primanja za svaku kalendarsku godinu koja se preračunavaju u vrijednosne bodove.

               16

               Nadalje, što se tiče učinaka naknadnog osiguranja u pogledu službenika, u ovom slučaju učitelja, koji je dao otkaz, sud koji je uputio zahtjev ističe da se navedenim osiguranjem tog službenika želi staviti u položaj u kojem bi bio da je tijekom cijele svoje službeničke karijere uplaćivao doprinose u opći sustav osiguranja za slučaj starosti.

               17

               Sud koji je uputio zahtjev usto napominje da na temelju mjerodavnog prava Savezne zemlje Sjeverne Rajne‑Vestfalije J. Pöpperl bez odricanja od svojeg službeničkog statusa nikako nije mogao započeti novi radni odnos u Austriji. Za razliku od situacije u kojoj bi osoba mijenjala poslodavca na području Savezne Republike Njemačke, npr. iz jedne savezne zemlje u drugu ili iz uprave savezne zemlje u saveznu upravu, nema mogućnosti premještaja ili upućivanja u javnu službu druge države članice a da se pritom zadrže već stečena prava na starosnu mirovinu.

               18

               U tim okolnostima Verwaltungsgericht Düsseldorf (Upravni sud u Düsseldorfu, Njemačka) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 45. UFEU‑a tumačiti na način da mu je protivno nacionalno pravo u skladu s kojim osoba zaposlena kao službenik u jednoj državi članici gubi svoja očekivana prava na starosnu mirovinu (mirovinska primanja) po osnovi službeničkog odnosa jer je svojevoljno otkazala službu radi prihvaćanja novog zaposlenja u drugoj državi članici, ako nacionalno pravo istodobno propisuje da se ta osoba na temelju bruto primanja koja je ostvarila u službeničkom odnosu naknadno osigurava u okviru obveznog mirovinskog osiguranja, pri čemu su mirovinska prava koja iz toga proizlaze manja od očekivanih izgubljenih prava na starosnu mirovinu?

                        2.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje – za sve ili samo za određene službenike: treba li članak 45. UFEU‑a tumačiti na način da, u nedostatku drukčijih nacionalnih propisa, tijelo u kojem je ranije bio zaposlen predmetni službenik potonjem mora isplatiti starosnu mirovinu na temelju ranije ostvarenog mirovinskog staža u službeničkom odnosu umanjenu za mirovinska prava nastala na temelju naknadnog osiguranja ili mu na drugi način financijski nadoknaditi gubitak starosne mirovine, iako se u skladu s nacionalnim pravom mogu dodijeliti samo mirovinska davanja koja su njime propisana?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               19

               Prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 45. UFEU‑a tumačiti na način da mu je protivan nacionalni propis poput onoga o kojemu je riječ u glavnom postupku prema kojem osoba koja je zaposlena kao službenik u jednoj državi članici i svojevoljno napusti službu radi zapošljavanja u drugoj državi članici gubi svoja prava na starosnu mirovinu iz službeničkog mirovinskog sustava i naknadno se osigurava u općem sustavu osiguranja za slučaj starosti na temelju kojeg ima pravo na nižu starosnu mirovinu od one koju bi imala na temelju tih prava.

               20

               Na samom početku valja istaknuti da, kako to proizlazi iz zahtjeva za prethodnu odluku, tužitelj u vezi s povredom članka 45. UFEU‑a ne osporava sami gubitak prava na starosnu mirovinu iz službeničkog mirovinskog sustava do kojeg dolazi zbog napuštanja službe Savezne zemlje Sjeverne Rajne‑Vestfalije, nego razliku u visini između prava na mirovinu koje je u tom sustavu stekao do trenutka napuštanja službe i one na koju od tada ima pravo u općem sustavu osiguranja za slučaj starosti.

               21

               Prvo pitanje stoga valja shvatiti tako da sud koji je uputio zahtjev ima dvojbe u pogledu spojivosti propisa poput onoga o kojemu je riječ u glavnom postupku s člankom 45. UFEU‑a u dijelu u kojem stvara navedenu razliku u visini mirovine.

               22

               U tom pogledu, valja naglasiti da premda države članice zadržavaju nadležnost za uređenje vlastitih sustava socijalne sigurnosti, one ipak u izvršavanju te nadležnosti moraju poštovati pravo Unije, a osobito odredbe UFEU‑a o slobodi kretanja radnika i pravu slobodnog poslovnog nastana (vidjeti presude od 1. travnja 2008., Gouvernement de la Communauté française et gouvernement wallon, C‑212/06, EU:C:2008:178, t. 43. kao i od 21. siječnja 2016., Komisija/Cipar, C‑515/14, EU:C:2016:30, t. 38.).

               23

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, cilj je svih odredaba Ugovora o slobodnom kretanju osoba olakšati građanima Europske unije obavljanje profesionalnih aktivnosti bilo koje vrste na području Unije i protivne su im mjere koje te građane mogu staviti u nepovoljniji položaj kada žele obavljati gospodarsku djelatnost izvan države članice podrijetla na području neke druge države članice. U tom kontekstu državljani država članica osobito imaju pravo, izravno na temelju Ugovora, napustiti državu članicu podrijetla kako bi otišli na područje druge države članice i tamo boravili s ciljem da tamo obavljaju gospodarsku djelatnost (vidjeti osobito presude od 15. prosinca 1995., Bosman, C‑415/93, EU:C:1995:463, t. 94. i 95., od 1. travnja 2008., Gouvernement de la Communauté française et gouvernement wallon, C‑212/06, EU:C:2008:178, t. 44. kao i od 21. siječnja 2016., Komisija/Cipar, C‑515/14, EU:C:2016:30, t. 39.).

               24

               Iako doduše primarno pravo Unije ne može osiguraniku jamčiti da mu odlazak u drugu državu članicu neće utjecati na socijalnu sigurnost, osobito u pogledu davanja za slučaj bolesti i starosnih mirovina, s obzirom na to da takvo premještanje, vodeći osobito računa o postojećim razlikama između sustava i zakonodavstava država članica, može, ovisno o slučaju, za dotičnu osobu biti manje ili više povoljno ili nepovoljno u pogledu socijalne zaštite, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da u slučaju kada je primjena nekog nacionalnog propisa manje povoljna, taj je nacionalni propis u skladu s pravom Unije samo ako, među ostalim, ne stavlja dotičnog radnika u nepovoljniji položaj u odnosu na one koji sve svoje djelatnosti obavljaju u državi članici u kojoj se on primjenjuje i ako ne dovodi do toga da se socijalni doprinosi jednostavno izgube prijenosom u fondove bez ikakve protučinidbe (vidjeti presudu od 21. siječnja 2016., Komisija/Cipar, C‑515/14, EU:C:2016:30, t. 40. i navedenu sudsku praksu).

               25

               Zato je Sud opetovano presudio da se svrha članaka 45. i 48. UFEU‑a ne može ostvariti ako radnici migranti, nakon što koriste svoje pravo na slobodno kretanje, gube povlastice socijalnog osiguranja koje im jamči samo zakonodavstvo jedne države članice (vidjeti presude od 1. travnja 2008., Gouvernement de la Communauté française et gouvernement wallon, C‑212/06, EU:C:2008:178, t. 46. kao i od 21. siječnja 2016., Komisija/Cipar, C‑515/14, EU:C:2016:30, t. 41.).

               26

               Osim toga, prema sudskoj praksi Suda, članci 45. i 48. UFEU‑a imaju osobito za cilj izbjeći to da se, bez objektivnog opravdanja, prema radniku koji je korištenjem svojeg prava na slobodno kretanje bio zaposlen u više od jedne države članice postupa nepovoljnije nego prema onomu koji je čitavu svoju karijeru ostvario u samo jednoj državi članici (vidjeti presude od 30. lipnja 2011., da Silva Martins, C‑388/09, EU:C:2011:439, t. 76. i od 21. siječnja 2016., Komisija/Cipar, C‑515/14, EU:C:2016:30, t. 42.).

               27

               Kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 41. do 43. svojeg mišljenja, nesporno je da propis poput onoga o kojemu je riječ u glavnom postupku, prema kojem se službenik Savezne zemlje Sjeverne Rajne‑Vestfalije – kada prije odlaska u mirovinu napušta službu kako bi u Saveznoj Republici Njemačkoj obavljao rad u privatnom sektoru ili kako bi obavljao rad u drugoj državi članici – mora odreći svojeg službeničkog položaja, dovodi do toga da on bez obzira na duljinu radnog staža koji je ostvario u tom svojstvu, s jedne strane, gubi prava na starosnu mirovinu iz službeničkog mirovinskog sustava i da se, s druge strane, naknadno osigurava u općem sustavu osiguranja za slučaj starosti na temelju kojeg ima pravo na starosnu mirovinu koja je znatno niža od one koju bi imao na temelju izgubljenih prava.

               28

               Takav propis ograničenje je slobodnog kretanja radnika jer, premda se primjenjuje i na službenike Savezne zemlje Sjeverne Rajne‑Vestfalije koji službu napuštaju kako bi u državi članici podrijetla radili u privatnom sektoru, može ograničiti ili odvratiti te službenike od toga da napuste svoju državu članicu podrijetla kako bi prihvatili zaposlenje u drugoj državi članici. Takav propis stoga izravno utječe na pristup službenika Savezne zemlje Sjeverne Rajne‑Vestfalije tržištu rada izvan Savezne Republike Njemačke u drugim državama članicama i stoga može spriječiti slobodno kretanje radnika (vidjeti u tom smislu presude od 15. prosinca 1995., Bosman, C‑415/93, EU:C:1995:463, t. 98. do 100. i 103. kao i od 21. siječnja 2016., Komisija/Cipar, C‑515/14, EU:C:2016:30, t. 47.).

               29

               Međutim, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da nacionalne mjere koje bi mogle otežati ili učiniti manje privlačnim uživanje temeljnih sloboda zajamčenih Ugovorom mogu se opravdati jedino time da teže ostvarivanju cilja od općeg interesa, da su prikladne za ostvarenje toga cilja i da ne prelaze ono što je nužno za postizanje zadanog cilja (vidjeti osobito presudu od 12. rujna 2013., Konstantinides, C‑475/11, EU:C:2013:542, t. 50.).

               30

               Savezna zemlja Sjeverna Rajna‑Vestfalija i njemačka vlada tvrde da je nacionalni propis o kojemu je riječ u glavnom postupku opravdan legitimnim ciljem osiguravanja pravilnog funkcioniranja javne uprave jer se njime želi postići odanost službenika, a time i trajnost odnosno stabilnost javne službe. Savezna zemlja Sjeverna Rajna‑Vestfalija na raspravi pred Sudom napomenula je da se taj cilj općenito nastoji postići u javnoj upravi, a osobito u onoj Savezne zemlje Sjeverne Rajne‑Vestfalije.

               31

               U tom pogledu, a da nije nužno odgovoriti na pitanje je li pravilno funkcioniranje javne uprave važan razlog u općem interesu koji može opravdati ograničenje slobodnom kretanju radnika, valja podsjetiti da takvo ograničenje u svakom slučaju mora biti prikladno kako bi se jamčilo ostvarenje tog cilja i ne smije prelaziti ono što je nužno za njegovo postizanje.

               32

               Dakako, nacionalni propis o kojemu je riječ u glavnom postupku, s obzirom na to da može odvratiti službenika od toga da napusti javnu upravu i tako osigurati trajnost osoblja kojim jamči stabilnost u obavljanju zadaća te uprave, mogao bi biti prikladan da se njime jamči ostvarenje cilja pravilnog funkcioniranja navedene uprave.

               33

               Međutim, sukladno praksi Suda, nacionalno zakonodavstvo kao i različita relevantna pravila prikladni su da se njima jamči ostvarenje predviđenog cilja samo ako istinski odgovaraju težnji da ga se dosljedno i sustavno ostvari (vidjeti u tom smislu presude od 10. ožujka 2009., C‑169/07, EU:C:2009:141, Hartlauer, t. 55. kao i od 19. svibnja 2009., Apothekerkammer des Saarlandes i dr., C‑171/07 i C‑172/07, EU:C:2009:316, t. 42.).

               34

               U tom je pogledu samo nacionalni sudac, kao jedina osoba kompetentna ocijeniti činjenice u glavnom predmetu i protumačiti nacionalno zakonodavstvo, nadležan utvrditi odgovara li neki propis i u kojoj mjeri tim zahtjevima (vidjeti u tom smislu presude od 13. srpnja 1989., Rinner‑Kühn, 171/88, EU:C:1989:328, t. 15.; od 23. listopada 2001., Schönheit i Becker, C‑4/02 i C‑5/82, EU:C:2003:583, t. 82. kao i od 26. rujna 2013., Ottica New Line di Accardi Vincenzo, C‑539/11, EU:C:2013:591, t. 48.).

               35

               Međutim, Sud, koji je pozvan dati nacionalnom sucu koristan odgovor, nadležan je da mu da naznake na temelju spisa glavnog postupka, kao i na temelju usmenih i pisanih očitovanja koja su mu podnesena, a kako bi nacionalnom sudu omogućio da donese svoju odluku (presude od 20. ožujka 2003., Kutz‑Bauer, C‑187/52, EU:C:2003:168, t. 52.; od 23. listopada 2001., Schönheit i Becker, C‑4/02 i C‑5/82, EU:C:2003:583, t. 83. kao i od 26. rujna 2013., Ottica New Line di Accardi Vincenzo, C‑539/11, EU:C:2013:591, t. 49.).

               36

               U tom pogledu, valja istaknuti da iz spisa kojim Sud raspolaže, a posebno iz usmenih očitovanja Savezne zemlje Sjeverne Rajne‑Vestfalije proizlazi da službenik savezne zemlje, ako mu ona odobri premještaj, može napustiti službu te savezne zemlje kako bi se zaposlio u javnoj službi druge savezne zemlje ili Savezne Republike a da se naknadno ne osigurava u općem sustavu osiguranja za slučaj starosti, što mu omogućuje stjecanje pravâ na veću mirovinu od one koju bi imao na temelju tog sustava, a koja su usporediva s pravima koje je stekao kod svojeg prvog javnopravnog poslodavca.

               37

               U tim okolnostima, mora se utvrditi da se cilj pravilnog funkcioniranja javne uprave u Saveznoj zemlji Sjevernoj Rajni‑Vestfaliji, osobito poticanjem vjernosti službenika javnoj službi, naizgled ne ostvaruje dosljedno i sustavno, s obzirom na to da službenik u slučaju premještaja može dobiti prava na veću starosnu mirovinu od one koju bi stekao na temelju naknadnog osiguranja u općem sustavu osiguranja za slučaj starosti, iako iz javne uprave u kojoj je raspoređen odlazi u onu druge savezne zemlje ili Savezne Republike. Stoga, ta mjera ne može u svakom slučaju odvratiti službenike od toga da napuste javnu upravu Savezne zemlje Sjeverne Rajne‑Vestfalije.

               38

               Prema tome, taj propis ne može se smatrati prikladnim da jamči ostvarenje cilja pravilnog funkcioniranja javne uprave u pogledu Savezne zemlje Sjeverne Rajne‑Vestfalije. Zato ga se ne može opravdati tim ciljem.

               39

               Što se tiče cilja osiguranja pravilnog funkcioniranja javne uprave općenito u Njemačkoj, dovoljno je utvrditi da propis o kojemu je riječ u glavnom postupku, čak ako se i pretpostavi da je prikladan za postizanje takvog cilja, prelazi ono što je nužno za njegovo postizanje.

               40

               Naime, navedeni propis u slučaju da službenik koji je u javnoj službi radio preko 20 godina napusti službu prije odlaska u mirovinu dovodi do gubitka svih prava na starosnu mirovinu na temelju godina službeničkog staža koje je ostvario u službeničkom mirovinskom sustavu i naknadnog osiguranja u općem sustavu osiguranja za slučaj starosti na temelju kojeg ima pravo na znatno nižu starosnu mirovinu od one koju bi imao na temelju tih prava. Usto, iz odluke o upućivanju zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da prema pravu nekih saveznih zemalja (Länder), službenici koji napuste javnu službu tih saveznih zemalja mogu zadržati prava koja su stekli u službeničkom mirovinskom sustavu, što je blaža mjera od propisa o kojemu je riječ u glavnom postupku.

               41

               Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 45. UFEU‑a treba tumačiti na način da mu je protivan nacionalni propis poput onoga o kojemu je riječ u glavnom postupku prema kojem osoba koja je zaposlena kao službenik u jednoj državi članici i svojevoljno napusti službu radi zapošljavanja u drugoj državi članici gubi svoja prava na starosnu mirovinu iz službeničkog mirovinskog sustava i naknadno se osigurava u općem sustavu osiguranja za slučaj starosti na temelju kojeg ima pravo na nižu starosnu mirovinu od one koju bi imala na temelju tih prava.

         Drugo pitanje

               42

               Drugim pitanjem, u slučaju pozitivnog odgovora na prvo pitanje, sud koji je uputio zahtjev u biti pita koje zaključke treba izvesti kako bi se uskladio sa zahtjevima članka 45. UFEU‑a.

               43

               U tom pogledu, valja podsjetiti da načelo usklađenog tumačenja zahtijeva da nacionalni sudovi učine sve što je u njihovoj nadležnosti, uzimajući u obzir cjelokupno nacionalno pravo i primjenjujući metode tumačenja koje to pravo poznaje, da bi se zajamčila puna djelotvornost prava Unije i da bi se došlo do rješenja koje je u skladu sa zadanim ciljem tog prava (vidjeti u tom smislu presudu od 24. siječnja 2012., Dominguez, C‑282/10, EU:C:2012:33, t. 27. i navedenu sudsku praksu kao i od 11. studenoga 2015., Klausner Holz Niedersachsen, C‑505/14, EU:C:2015:742, t. 34.).

               44

               Dakako, načelo usklađenog tumačenja nacionalnog prava ima određene granice. Stoga je obveza nacionalnog suda da se pozove na sadržaj prava Unije prilikom tumačenja i primjene relevantnih pravila unutarnjeg prava ograničena općim načelima prava i ne može služiti kao temelj contra legem tumačenja nacionalnog prava (vidjeti u tom smislu presude od 15. travnja 2008., Impact, C‑268/06, EU:C:2008:223, t. 100. i od 15. siječnja 2014., Association de médiation sociale, C‑176/12, EU:C:2014:2, t. 39.).

               45

               Ako takvo usklađeno tumačenje nije moguće, nacionalni sud dužan je u cijelosti primijeniti pravo Unije i zaštititi prava koje ono daje pojedincima, izuzimajući po potrebi od primjene svaku odredbu ako bi njezina primjena u konkretnim okolnostima dovela do ishoda koji je u suprotnosti s pravom Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 18. prosinca 2007., Frigerio Luigi & C., C‑357/06, EU:C:2007:818, t. 28.).

               46

               U slučaju kada nacionalno pravo predviđa različito postupanje prema nekoliko skupina osoba, povređujući time pravo Unije, pripadnici skupine koja je stavljena u nepovoljniji položaj moraju se tretirati na isti način te se na njih moraju primjenjivati ista pravila kao i na druge zainteresirane osobe. Sustav koji se primjenjuje na pripadnike skupine stavljene u povoljniji položaj, u nedostatku pravilne primjene prava Unije, jedini je valjani referentni sustav (vidjeti u tom smislu presude od 26. siječnja 1999., Terhoeve, C‑18/95, EU:C:1999:22, t. 57.; od 22. lipnja 2011., Landtová, C‑399/09, EU:C:2011:415, t. 51. kao i od 19. lipnja 2014., Specht i dr., C‑501/12 do C‑506/12, C‑540/12 i C‑541/12, EU:C:2014:2005, t. 95.).

               47

               Kao što to proizlazi iz odluke o upućivanju zahtjeva za prethodnu odluku i kako je već istaknuto u točki 36. ove presude, u slučaju promjene javnopravnog poslodavca na području Njemačke, npr. iz jedne savezne zemlje u drugu ili iz uprave savezne zemlje u saveznu upravu, dotične osobe imaju prava na starosnu mirovinu usporediva s pravima koje bi imali kod svojeg prvog javnopravnog poslodavca. Stoga je taj pravni okvir takav valjani referentni sustav.

               48

               Slijedom toga, njemački službenici koji daju otkaz radi obavljanja sličnog rada izvan Savezne Republike Njemačke u drugoj državi članici također moraju imati prava na starosnu mirovinu usporediva s pravima koje bi imali kod svojeg prvog javnopravnog poslodavca.

               49

               Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti tako da članak 45. UFEU‑a treba tumačiti na način da nacionalni sud ima obvezu osigurati puni učinak prava Unije i dodijeliti radnicima u situaciji poput one u glavnom postupku prava na starosnu mirovinu usporediva s onima službenika koji zadržavaju prava na starosnu mirovinu, koja unatoč promjeni javnopravnog poslodavca odgovaraju godinama njihova ostvarenog mirovinskog staža, tumačeći nacionalno pravo u skladu s navedenim člankom ili, ako takvo tumačenje nije moguće, izuzimajući od primjene svaku suprotnu odredbu nacionalnog prava kako bi se primijenio isti sustav poput onoga koji se primjenjuje na te službenike.

         Troškovi

               50

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 45. UFEU‑a treba tumačiti na način da mu je protivan nacionalni propis poput onoga o kojemu je riječ u glavnom postupku prema kojem osoba koja je zaposlena kao službenik u jednoj državi članici i svojevoljno napusti službu radi zapošljavanja u drugoj državi članici gubi svoja prava na starosnu mirovinu iz službeničkog mirovinskog sustava i naknadno se osigurava u općem sustavu osiguranja za slučaj starosti na temelju kojeg ima pravo na nižu starosnu mirovinu od one koju bi imala na temelju tih prava.

                           2.

                           Članak 45. UFEU‑a treba tumačiti na način da nacionalni sud ima obvezu osigurati puni učinak prava Unije i dodijeliti radnicima u situaciji poput one u glavnom postupku prava na starosnu mirovinu usporediva s onima službenika koji zadržavaju prava na starosnu mirovinu koja unatoč promjeni javnopravnog poslodavca odgovara godinama njihova ostvarenog mirovinskog staža, tumačeći nacionalno pravo u skladu s navedenim člankom ili, ako takvo tumačenje nije moguće, izuzimajući od primjene svaku suprotnu odredbu nacionalnog prava kako bi se primijenio isti sustav poput onoga koji se primjenjuje na te službenike.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 8. rujna 2017.#Aldi GmbH & Co. KG protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Zahtjev za registraciju figurativnog žiga Europske unije GOURMET – Raniji figurativni žig Europske unije ORIGINE GOURMET – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Suspenzija upravnog postupka – Pravilo 20. stavak 7. točka (c) Uredbe Komisije (EZ) br. 2868/95.#Predmet T-572/15.


Presuda Suda (deseto vijeće) od 3. srpnja 2014. # Electrabel SA protiv Europske komisije. # Žalba - Koncentracija poduzetnika - Odluka Komisije - Nalog za plaćanje novčane kazne - Povreda članka 7. Uredbe (EEZ) br. 4064/89 - Kontrola koncentracija između poduzetnika - Članak 14. stavak 3. - Kriteriji koji se uzimaju u obzir prilikom utvrđivanja iznosa novčane kazne - Uzimanje u obzir trajanja povrede - Načelo zabrane retroaktivnosti zakona - Primjena Uredbe (EZ) br. 139/2004 - Obveza obrazlaganja. # Predmet C-84/13 P.


Presuda Suda (peto vijeće) od 7. listopada 2010.#Stils Met SIA protiv Valsts ieņēmumu dienests.#Zahtjev za prethodnu odluku: Augstākās tiesas Senāts - Latvija.#Zajednička carinska tarifa.#Predmet C-382/09.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 9. veljače 2017.#M protiv Minister for Justice and Equality Ireland i Attorney General.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Supreme Court (Irska).#Zahtjev za prethodnu odluku – Područje slobode, sigurnosti i pravde – Direktiva 2004/83/EZ – Minimalni standardi za kvalifikaciju i status državljana treće zemlje ili osoba bez državljanstva kao izbjeglica – Zahtjev za supsidijarnu zaštitu – Pravilnost nacionalnog postupka ocjene zahtjeva za supsidijarnu zaštitu podnesenog nakon odbijanja zahtjeva za dobivanje statusa izbjeglice – Pravo na saslušanje – Doseg – Pravo na razgovor – Pravo pozvati i unakrsno ispitati svjedoke.#Predmet C-560/14.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      9. veljače 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Područje slobode, sigurnosti i pravde — Direktiva 2004/83/EZ — Minimalni standardi za kvalifikaciju i status državljana treće zemlje ili osoba bez državljanstva kao izbjeglica — Zahtjev za supsidijarnu zaštitu — Pravilnost nacionalnog postupka ocjene zahtjeva za supsidijarnu zaštitu podnesenog nakon odbijanja zahtjeva za dobivanje statusa izbjeglice — Pravo na saslušanje — Doseg — Pravo na razgovor — Pravo pozvati i unakrsno ispitati svjedoke“
      U predmetu C‑560/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Supreme Court (Vrhovni sud, Irska), odlukom od 24. studenoga 2014., koju je Sud zaprimio 5. prosinca 2014., u postupku

         M.

      protiv

         Minister for Justice and Equality,

         Irske,

         Attorney General,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen (izvjestitelj), predsjednik vijeća, M. Vilaras, J. Malenovský, M. Safjan i D. Šváby, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: L. Hewlett, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 18. veljače 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za M.-a, B. Burns i S. Man, solicitors, te I. Whelan i P. O’Shea, BL,

               —

               za Irsku, E. Creedon, J. Davis i J. Stanley, u svojstvu agenata, uz asistenciju N. Butler, SC, i K. Mooney, BL,

               —

               za češku vladu, M. Smolek i J. Vláčil, u svojstvu agenata,

               —

               za francusku vladu, D. Colas i F.-X. Bréchot, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, M. Wilderspin i M. Condou‑Durande, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 3. svibnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje prava na saslušanje u okviru postupka odobravanja statusa supsidijarne zaštite predviđenog Direktivom Vijeća br. 2004/83/EZ od 29. travnja 2004.
               o minimalnim standardima za kvalifikaciju i status državljana treće zemlje ili osoba bez državljanstva kao izbjeglica ili osoba kojima je na drugi način potrebna međunarodna zaštita te o sadržaju odobrene zaštite (SL 2004., L 304, str. 12.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 12., str. 64.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru postupka između M.-a, državljanina Ruande, i Minister for Justice and Equality (ministar pravosuđa i jednakosti, Irska; u daljnjem tekstu: ministar), Irske te Attorney General, povodom pravilnosti postupka ocjene zahtjeva za supsidijarnom zaštitom koji je M. podnio pred irskim vlastima.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Direktiva 2004/83

               3

               Članak 2. Direktive 2004/83, naslovljen „Definicije”, propisuje:
               „Za potrebe ove Direktive:
               [...]

                        (e)

                        ‚osoba koja ispunjava uvjete za supsidijarnu zaštitu’ znači državljanin treće zemlje ili osoba bez državljanstva koja ne ispunjava uvjete za dobivanje statusa izbjeglice ali za koju se opravdano vjeruje da bi se dotična osoba, ako bi se vratila u svoju državu porijekla ili, ako se radi o osobi bez državljanstva, u državu prethodnog uobičajenog boravišta, bila izložena trpljenju ozbiljne nepravde kako je definirano člankom 15., i na koju se ne primjenjuje članak 17. stavci 1. i 2., te koja nije u mogućnosti ili, zbog takve opasnosti, ne želi staviti se pod zaštitu te države;

                  [...]”

               4

               Članak 4. navedene direktive, naslovljen „Procjena činjenica i okolnosti”, glasio je kako slijedi:
               „1.   Države članice mogu utvrditi kao obvezu podnositelja zahtjeva da čim prije dostavi sve potrebne elemente kojima će potkrijepiti svoj zahtjev za međunarodnom zaštitom. Dužnost je države članice da u suradnji s podnositeljem zahtjeva procijeni odgovarajuće elemente zahtjeva.
               2.   Elementi iz stavka 1. uključuju izjave podnositelja zahtjeva i sve dokaze kojima on raspolaže i koji se odnose na njegovu dob, podrijetlo, uključujući i podrijetlo njegove rodbine, njegov identitet, državljanstvo/državljanstva, državu(-e) i mjesto(-a) prethodnog prebivališta, prethodne zahtjeve za azilom, smjerove putovanja, identifikacijske i putne isprave i razloge za podnošenje zahtjeva za međunarodnom zaštitom.
               3.   Zahtjevi za međunarodnom zaštitom procjenjuju se pojedinačno, pri čemu se uzima u obzir sljedeće:

                        (a)

                        sve relevantne činjenice koje se odnose na državu podrijetla u vrijeme donošenja odluke o zahtjevu, uključujući zakone i propise države podrijetla i način na koji se oni primjenjuju;

                        (b)

                        potrebne izjave i dokaz[i] koje je dostavio podnositelj zahtjeva uključujući informacije o tome je li podnositelj zahtjeva bio ili bi mogao biti izložen proganjanju ili ozbiljnoj nepravdi;

                        (c)

                        položaj i osobne okolnosti podnositelja zahtjeva, uključujući čimbenike kao što su podrijetlo, spol i dob, kako bi se procijenilo bi li se, s obzirom na osobne okolnosti podnositelja zahtjeva, postupci kojima je podnositelj zahtjeva bio izložen ili bi mogao biti izložen mogli smatrati proganjanjem ili ozbiljnom nepravdom;

                        (d)

                        podatak o tome jesu li aktivnosti podnositelja zahtjeva, nakon što je napustio državu podrijetla, bile usmjerene stvaranju neophodnih uvjeta za traženje međunarodne zaštite, kako bi se procijenilo mogu li ove aktivnosti izložiti podnositelja zahtjeva proganjanju ili ozbiljnoj nepravdi ako se vrati u tu državu;

                        (e)

                        podatak o tome može li se od podnositelja zahtjeva razumno očekivati da će se staviti pod zaštitu druge države u kojoj bi mogao dokazati državljanstvo.

                  4.   Činjenica da je podnositelj zahtjeva već bio izložen proganjanju ili ozbiljnoj nepravdi ili izravnim prijetnjama takvim proganjanjem ili nepravdom, predstavlja ozbiljnu naznaku za njegov osnovni strah od proganjanja ili od trpljenja ozbiljne nepravde, ako ne postoje ozbiljni razlozi za vjerovanje da se takvo proganjanje ili ozbiljna nepravda neće ponoviti.
               5.   Ako država članica primjenjuje načelo prema kojemu je dužnost podnositelja zahtjeva potkrijepiti dokazima zahtjev za međunarodnom zaštitom i ako neke izjave podnositelja zahtjeva nisu potkrijepljene dokumentacijom ili drugim dokazima, tim izjavama ne treba potvrda ako su ispunjeni sljedeći uvjeti:

                        (a)

                        podnositelj zahtjeva je učinio iskreni napor da svoj zahtjev potkrijepi dokazima:

                        (b)

                        podneseni su svi relevantni elementi kojima raspolaže podnositelj zahtjeva i dana su zadovoljavajuća objašnjenja u pogledu manjka drugih relevantnih elemenata;

                        (c)

                        utvrdilo se da su izjave podnositelja zahtjeva dosljedne i prihvatljive te da ne proturječe dostupnim posebnim i općim informacijama relevantnim za njegov slučaj;

                        (d)

                        podnositelj zahtjeva je zatražio međunarodnu zaštitu što je prije mogao, osim ako podnositelj zahtjeva može predočiti opravdane razloge zašto to nije učinio; i

                        (e)

                        utvrđena je opća vjerodostojnost podnositelja zahtjeva.”

               5

               Članak 15. iste direktive, naslovljen „Ozbiljna nepravda”, propisuje:
               „Ozbiljnom se nepravdom smatraju:

                        (a)

                        smrtna kazna ili smaknuće; ili

                        (b)

                        mučenje ili nečovječno ili ponižavajuće postupanje ili kažnjavanje podnositelja zahtjeva u državi podrijetla; ili

                        (c)

                        ozbiljna i individualna prijetnja životu zbog općeg nasilja u situacijama međunarodnog ili unutarnjeg oružanog sukoba.”

                  Direktiva 2005/85/EZ

               6

               Pod naslovom „Područje primjene”, članak 3. Direktive Vijeća 2005/85/EZ od 1. prosinca 2005. o minimalnim normama koje se odnose na postupke priznavanja i ukidanja statusa izbjeglica u državama članicama (SL 2005., L 326, str. 13.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 7., str. 19.) navodi:
               „1.   Ova Direktiva se primjenjuje na sve zahtjeve za azil, koji su predani na državnom području država članica, uključujući granične prijelaze ili tranzitne zone, te na ukidanje statusa izbjeglice.
               [...]
               3.   Ako države članice koriste ili uvedu postupak prema kojem se zahtjevi za azil ispituju kao zahtjevi na temelju Ženevske konvencije i kao zahtjevi za druge vrste međunarodne zaštite osigurane u okolnostima definiranima u članku 15. Direktive 2004/83/EZ, one primjenjuju ovu Direktivu tijekom cijelog postupka.
               [...]”

         Irsko pravo

               7

               Irsko pravo razlikuje dvije vrste zahtjeva u svrhu dobivanja međunarodne zaštite, odnosno:

                        —

                        zahtjev za azil i

                        —

                        zahtjev za supsidijarnu zaštitu.

               8

               Svaki od tih dvaju zahtjeva predmet je posebnog postupka, pri čemu se postupak koji se tiče zahtjeva za supsidijarnu zaštitu, koji je moguć samo u slučaju odbijanja zahtjeva za azil, odvija nakon onoga koji se odnosio na ocjenu potonjeg zahtjeva.

               9

               Iz odluke o upućivanju zahtjeva proizlazi da se nacionalne odredbe koje uređuju obradu zahtjeva za azil nalaze poglavito u Refugee Actu 1996 (Zakon o izbjeglicama iz 1996.), u verziji koja je na snazi na dan činjenica iz glavnog postupka. Postupak ocjene zahtjeva za azil obuhvaća, među ostalim, osobni razgovor s podnositeljem zahtjeva.

               10

               Odredbe koje se odnose na postupak ocjene zahtjeva za supsidijarnu zaštitu nalaze se u European Communities (Eligibility for Protection) Regulationsu 2006 (Dekret iz 2006 o Europskim zajednicama (uvjeti koji omogućavaju uživanje zaštite)) ministra od 9. listopada 2006., kojima je cilj osobito prijenos Direktive 2004/83 u nacionalno pravo.

               11

               Zahtjev za supsidijarnu zaštitu podnosi se putem obrasca čiji se primjerak nalazi u prilogu tom dekretu.

               12

               Navedeni dekret ne sadržava nikakvu odredbu kojom se predviđa da se podnositelj zahtjeva za supsidijarnu zaštitu u okviru ispitivanja svojeg zahtjeva saslušava usmeno.

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               13

               M. je ušao u Irsku u rujnu 2006. sa studentskom vizom. Na kraju svojeg studija M. je podnio zahtjev za azil koji je Refugee Applications Commissioner (povjerenik zadužen za zahtjeve za azil, Irska) odbio 30. kolovoza 2008. Žalbu na tu odluku odbio je Refugee Appeals Tribunal (Žalbeni sud za izbjeglice, Irska) presudom od 28. listopada 2008.

               14

               M. je zatim podnio zahtjev za supsidijarnu zaštitu. Taj je zahtjev odbijen 30. rujna 2010. te je ministar u odnosu njega 5. listopada 2010. donio odluku o protjerivanju. Svoju odluku od 30. rujna 2010. ministar je uvelike temeljio na ranijim odlukama o zahtjevu za azil koji je M. podnio kako bi zaključio da on nije dokazao postojanje ozbiljnih razloga zbog kojih bi se smatralo da mu prijeti opasnost od ozbiljne nepravde, osobito uzevši u obzir ozbiljne dvojbe u pogledu vjerodostojnosti navoda iznesenih u njegovu zahtjevu.

               15

               M. je 6. siječnja 2011. pred High Courtom (Visoki sud, Irska) podnio žalbu protiv odluke kojom je odbijen njegov zahtjev za supsidijarnu zaštitu.

               16

               U okviru ispitivanja te žalbe High Court (Visoki sud) uputio je Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „U slučaju da podnositelj zahtjeva traži status supsidijarne zaštite nakon što mu je odbijen status izbjeglice, i kada se predlaže da se takav zahtjev odbije, obvezuje li zahtjev suradnje s podnositeljem zahtjeva koji se nameće državama članicama člankom 4. stavkom 1. drugom rečenicom Direktive 2004/83 upravna tijela predmetne države članice da podnositelju priopće rezultate te ocjene prije donošenja konačne odluke, tako da mu omoguće reagirati na aspekte predložene odluke koji zahtijevaju negativan odgovor?”

               17

               U svojoj presudi od 22. studenoga 2012., M. (C‑277/11, EU:C:2012:744) Sud je među ostalim ocijenio da je u sustavu poput onoga koji je uspostavljen nacionalnim propisom u predmetu koji je doveo do te presude – a koji obilježava postojanje dvaju različitih i sukcesivnih postupaka u svrhu ocjene zahtjeva kojim se želi dobiti status izbjeglice i zahtjeva za supsidijarnu zaštitu – na sudu koji je uputio zahtjev da osigura poštovanje temeljnih prava podnositelja zahtjeva u svakom od tih dvaju postupaka, a osobito prava na saslušanje u smislu da mora moći djelotvorno iznijeti svoja očitovanja prije donošenja svake odluke kojom se ne dodjeljuje uživanje tražene zaštite. U takvom sustavu okolnost da je zainteresirani već bio valjano saslušan tijekom ispitivanja svojeg zahtjeva za status izbjeglice ne znači da on može izbjeći tu formalnost u okviru postupka koji se odnosi na zahtjev za supsidijarnu zaštitu.

               18

               Nakon presude od 22. studenoga 2012., M. (C‑277/11, EU:C:2012:744), High Court (Visoki sud) je 23. lipnja 2013. ocijenio da je ministar pogriješio kada je propustio organizirati M.-ovo učinkovito saslušanje tijekom ocjene njegova zahtjeva za supsidijarnu zaštitu.

               19

               Ministar je podnio žalbu protiv te odluke pred Supreme Courtom (Vrhovni sud, Irska). M. je pak podnio protužalbu protiv navedene odluke.

               20

               U tim je okolnostima Supreme Court (Vrhovni sud) odlukom od 24. studenoga 2014. odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Zahtijeva li pravo na saslušanje u pravu Unije da se podnositelj zahtjeva za supsidijarnu zaštitu na temelju Direktive Vijeća 2004/83/EZ sasluša u pogledu tog zahtjeva, uključujući pravo da pozove ili unakrsno ispita svjedoke, kad je taj zahtjev podnesen u okolnostima u kojima dotična država članica provodi dva različita i sukcesivna postupka za ocjenu zahtjeva za status izbjeglice odnosno zahtjeva za supsidijarnu zaštitu?”

         O prethodnom pitanju

               21

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita zahtijeva li pravo na saslušanje da, kada nacionalni propis, poput onoga u glavnom postupku, predviđa dva različita i sukcesivna postupka za ocjenu zahtjeva za dobivanje statusa izbjeglice i zahtjeva za supsidijarnu zaštitu, podnositelj zahtjeva za supsidijarnu zaštitu ima pravo na razgovor u vezi sa svojim zahtjevom i pravo da tijekom tog razgovora pozove ili unakrsno ispita svjedoke.

               22

               Direktivom 2005/85 utvrđeni su minimalni standardi koji se odnose na postupke razmatranja zahtjeva za međunarodnu zaštitu i točno se navode prava tražitelja azila. Članak 3. stavci 1. i 3. te direktive navode da se ona primjenjuje na zahtjeve za azil koji se ispituju kao zahtjevi na temelju Konvencije o statusu izbjeglica potpisane u Ženevi 28. srpnja 1951. (Zbornik ugovora Ujedinjenih naroda, svezak 189., str. 150., br. 2545 (1954.)) i kao zahtjevi za druge vrste međunarodne zaštite osigurane u okolnostima definiranima u članku 15. Direktive 2004/83 (presuda od 20. listopada 2016., Danqua, C‑429/15, EU:C:2016:789, t. 26.).

               23

               Stoga je Sud odlučio da se Direktiva 2005/85 primjenjuje na zahtjeve za supsidijarnu zaštitu samo kada država članica uvede jedinstven postupak u okviru kojeg ispituje zahtjev u odnosu na dva oblika međunarodne zaštite, to jest u odnosu na onaj koji se odnosi na status izbjeglice i na onaj koji je vezan uz supsidijarnu zaštitu (presuda M., C‑429/15, EU:C:2016:789, t. 27.).

               24

               Međutim, iz spisa proizlazi da to nije slučaj u Irskoj na dan činjenica iz glavnog postupka, tako da se Direktiva 2005/85 ne primjenjuje na obradu zahtjeva za supsidijarnu zaštitu u toj državi članici.

               25

               Unatoč tome, u mjeri u kojoj je pravo na saslušanje sastavni dio poštovanja prava obrane, koje je opće načelo prava Unije, obveza poštovanja prava na saslušanje adresata odluka koje znatno utječu na njihove interese u bitnome je na upravnim tijelima država članica kada ona poduzimaju mjere koje ulaze u područje primjene prava Unije, čak i kada mjerodavni propis ne predviđa izričito takvu formalnost (vidjeti u tom smislu presude od 5. studenoga 2014., Mukarubega, C‑166/13, EU:C:2014:2336, t. 49. i 50. i od 11. prosinca 2014., Boudjlida, C‑249/13, EU:C:2014:2431, t. 39. i 40.).

               26

               Stoga, kako je to utvrdio Sud u točki 91. presude od 22. studenoga 2012., M. (C‑277/11, EU:C:2012:744), kada nacionalni propis, poput onoga u glavnom postupku, predviđa dva različita i sukcesivna postupka u svrhu ocjene zahtjeva za dobivanje statusa izbjeglice i zahtjeva za supsidijarnu zaštitu, pravo podnositelja zahtjeva da ga se sasluša mora biti u potpunosti zajamčeno u okviru svakog od tih dvaju postupaka.

               27

               Međutim, iz onoga što prethodi ne proizlazi da u situaciji poput one iz glavnog postupka to pravo zahtijeva da se nužno mora obaviti razgovor u okviru postupka ocjene zahtjeva za supsidijarnu zaštitu.

               28

               Naime, kao prvo, iz utvrđenja u presudi od 22. studenoga 2012., M. (C‑277/11, EU:C:2012:744) ne proizlazi da razgovor mora nužno biti organiziran u okviru postupka odobravanja statusa supsidijarne zaštite.

               29

               Kako je to iznio nezavisni odvjetnik u točkama 52. do 55. svojeg mišljenja, Sud je u točki 90. presude od 22. studenoga 2012., M. (C‑277/11, EU:C:2012:744) zaključio samo to da se ne može prihvatiti teza koju zastupaju sud koji je uputio zahtjev i Irska, a prema kojoj okolnost da je podnositelj zahtjeva već bio saslušan u okviru ocjene zahtjeva za azil čini suvišnim organiziranje drugog saslušanja u okviru ispitivanja naknadnog zahtjeva za supsidijarnu zaštitu. Također, Sud je samo podsjetio na potrebu jamčenja poštovanja prava na saslušanje podnositelja zahtjeva za supsidijarnu zaštitu iako je on već bio saslušan u okviru ocjene svojeg zahtjeva za azil, bez utvrđivanja obveze organiziranja usmenog razgovora u svim okolnostima u vezi sa zahtjevom za supsidijarnu zaštitu.

               30

               Kao drugo, valja istaknuti da je, u nedostatku propisa Unije u mjerodavnom području u Irskoj, na unutarnjem pravnom sustavu te države članice da uredi postupovne mogućnosti ocjene zahtjeva za supsidijarnu zaštitu, pri čemu navedena država članica ima odgovornost da u tom okviru osigura djelotvornu zaštitu prava dodijeljenih pravnim poretkom Unije i osobito jamči poštovanje prava podnositelja zahtjeva za supsidijarnu zaštitu da ga se sasluša (vidjeti u tom smislu presudu od 8. studenoga 2016., Lesoochranárske zoskupenie VLK, C‑243/15, EU:C:2016:838, t. 65.).

               31

               U tom pogledu valja naglasiti da pravo na saslušanje jamči tom podnositelju zahtjeva mogućnost da tijekom upravnog postupka podnese, korisno i učinkovito, svoje stajalište o svojem zahtjevu za supsidijarnu zaštitu i razlozima koji mogu opravdati to da nadležno tijelo ne donese nepovoljnu odluku (vidjeti analogijom presude od 11. prosinca 2014., Boudjlida, C‑249/13, EU:C:2014:2431, t. 54. i od 17. ožujka 2016., Bensada Benallal, C‑161/15, EU:C:2016:175, t. 33.).

               32

               Osim toga, pravo na saslušanje mora omogućiti tom tijelu da istraži predmet tako da donese odluku uz potpuno poznavanje činjenica, uzimajući u obzir sve relevantne elemente, i da je prikladno obrazloži kako bi se, ako je to potrebno, podnositelj zahtjeva mogao koristiti svojim pravom na žalbu (vidjeti u tom smislu presude od 18. prosinca 2008., Sopropé, C‑349/07, EU:C:2008:746, t. 49. i od 11. prosinca 2014., Boudjlida, C‑249/13, EU:C:2014:2431, t. 59.).

               33

               Osim toga, iz sudske prakse Suda proizlazi da postojanje povrede prava na saslušanje mora biti procijenjeno osobito s obzirom na pravna pravila kojima se uređuje predmetno područje (vidjeti u tom smislu presudu od 10. rujna 2013., G. i R., C‑383/13 PPU, EU:C:2013:533, t. 34. i navedenu sudsku praksu).

               34

               Slijedi da načini na koje podnositelj zahtjeva za supsidijarnu zaštitu mora moći izvršavati svoje pravo na saslušanje prije donošenja konačne odluke o svojem zahtjevu moraju biti ocijenjeni u odnosu na odredbe Direktive 2004/83 kojima se osobito žele utvrditi minimalni standardi za kvalifikaciju i status državljana treće zemlje da bi dobili supsidijarnu zaštitu (vidjeti analogijom presude od 5. studenoga 2014., Mukarubega, C‑166/13, EU:C:2014:2336, t. 55. i od 11. prosinca 2014., Boudjlida, C‑249/13, EU:C:2014:2431, t. 45.).

               35

               Kako bi se izjasnilo o zahtjevu za supsidijarnu zaštitu, nadležno tijelo mora provjeriti ispunjava li podnositelj zahtjeva uvjete iz članka 2. točke (e) navedene direktive, što osobito uključuje utvrđivanje može li se opravdano vjerovati da bi dotična osoba, ako bi se vratila u svoju državu porijekla, bila izložena trpljenju ozbiljne nepravde, s obzirom na to da taj podnositelj zahtjeva nije u mogućnosti ili se zbog takve opasnosti ne želi staviti pod zaštitu te države.

               36

               U tu svrhu, iz članka 4. iste direktive proizlazi da su među mjerodavnim elementima koje nadležno tijelo mora uzeti u obzir osobito informacije i dokumenti koji se odnose na dob podnositelja zahtjeva, njegovo podrijetlo, identitet, državljanstva, države prethodnog prebivališta, prethodne zahtjeve za azilom, smjerove putovanja, razloge za podnošenje zahtjeva te šire, na ozbiljne nepravde koje je trpio ili bi mogao trpjeti. Prema potrebi, nadležno tijelo mora također uzeti u obzir objašnjenja pružena u pogledu nedostajanja dokaza i opće vjerodostojnosti podnositelja zahtjeva.

               37

               Stoga pravo da bude saslušan prije donošenja odluke o zahtjevu za supsidijarnu zaštitu mora omogućiti podnositelju zahtjeva da izloži svoje stajalište o svim elementima, kako bi potkrijepio svoj zahtjev i omogućio upravi da uz potpuno poznavanje činjenica provede individualnu ocjenu činjenica i okolnosti predviđenu u članku 4. Direktive 2004/83, kako bi utvrdila da postoji stvarni rizik da bi podnositelj zahtjeva mogao pretrpjeti ozbiljnu nepravdu u smislu te direktive, ako ga se vrati u državu podrijetla.

               38

               U tim okolnostima ne može se općenito smatrati da činjenica da podnositelj zahtjeva za supsidijarnu zaštitu nije mogao iznijeti takvo stajalište u pisanom obliku ne omogućava stvarno poštovanje njegova prava na saslušanje prije donošenja takve odluke o njegovu zahtjevu.

               39

               Naime, s obzirom na narav elemenata navedenih u točki 36. ove presude, načelno se ne može isključiti da se oni mogu učinkovito dostaviti nadležnom tijelu putem pisanih izjava podnositelja zahtjeva za supsidijarnu zaštitu ili prikladnog obrasca namijenjenog toj svrsi, popraćenog, prema potrebi, dokumentiranim dokazima koje taj tražitelj želi priložiti svojem zahtjevu.

               40

               Takav postupovni mehanizam – pod uvjetom da tražitelju ostavlja dovoljan manevarski prostor da izrazi svoje stajalište i da može, prema potrebi, primiti prikladnu pomoć – može tražitelju omogućiti da se na prikladan način izjasni o elementima koje nadležna tijela moraju uzeti u obzir i iznese, ako to smatra korisnim, informacije i ocjene različite od onih koji su već podneseni nadležnom tijelu povodom ocjene njegova zahtjeva za azil.

               41

               Također, taj mehanizam može nadležnom tijelu pružiti elemente koji se tiču tražitelja međunarodne zaštite, navedene u članku 4. stavcima 2. do 5. Direktive 2004/83, na temelju kojih to tijelo mora pristupiti individualnoj ocjeni činjenica i mjerodavnih okolnosti, te mu stoga omogućiti da donese odluku uz potpuno poznavanje činjenica i da je na prikladan način obrazloži.

               42

               Osim toga, valja podsjetiti da se u situaciji poput one u glavnom postupku ocjena zahtjeva za supsidijarnu zaštitu odvija nakon postupka za azil, tijekom kojeg je podnositelj zahtjeva za međunarodnu pomoć ostvario pravo na razgovor o zahtjevu za azil.

               43

               Određene informacije ili elementi prikupljeni tijekom tog razgovora mogu se također pokazati korisnima za ocjenu osnovanosti zahtjeva za supsidijarnu zaštitu. Osobito bi elementi koji se odnose na individualni status podnositelja zahtjeva ili njegovu osobnu situaciju mogli biti mjerodavni kako za ocjenu njegova zahtjeva za azil tako i za zahtjev za supsidijarnu zaštitu.

               44

               Stoga, ako razgovor ostvaren tijekom postupka azila kao takav nije dovoljan za osiguranje poštovanja prava podnositelja zahtjeva da ga se sasluša u vezi s njegovim zahtjevom za supsidijarnu zaštitu (vidjeti u tom smislu presudu od 22. studenoga 2012., M., C‑277/11, EU:C:2012:744, t. 90.), ne može se isključiti da nadležno tijelo u svrhu ocjene zahtjeva za supsidijarnu zaštitu uzme u obzir određene informacije ili elemente prikupljene tijekom takvog razgovora koji mogu doprinijeti tomu da o tom zahtjevu odluči uz potpuno poznavanje činjenica.

               45

               U tom pogledu valja istaknuti da podnositelju zahtjeva za supsidijarnu zaštitu pravo da pisanim putem iznese razloge koji mogu potkrijepiti njegov zahtjev pruža priliku da iznese svoje stajalište o ocjeni tijela nadležnog za odlučivanje o njegovu zahtjevu za azil tih informacija ili elemenata.

               46

               Osim toga, valja naglasiti da – iako organizacija novog usmenog razgovora tijekom ocjene zahtjeva za supsidijarnu zaštitu može tražitelju dati priliku da doda nove elemente onima koje je već iznio pisanim putem – pravo na saslušanje ne podrazumijeva da mu se dâ takva mogućnost (vidjeti u tom smislu presudu od 5. studenoga 2014., Mukarubega, C‑166/13, EU:C:2014:2336, t. 71.).

               47

               Unatoč tomu, ostaje činjenica da u određenim slučajevima posebne okolnosti mogu učiniti organizaciju usmenog razgovora potrebnom kako bi pravo na saslušanje podnositelja zahtjeva za supsidijarnu zaštitu doista bilo poštovano.

               48

               U tom smislu, važno je podsjetiti da, ako zbog bilo kojeg razloga elementi koje je pružio tražitelj međunarodne zaštite nisu potpuni, aktualni ili relevantni, iz članka 4. stavka 1. Direktive 2004/83 proizlazi da predmetna država članica mora aktivno surađivati s podnositeljem zahtjeva kako bi omogućila ispunjenje svih elemenata koji omogućuju ocjenu zahtjeva (vidjeti u tom smislu presudu od 22. studenoga 2012., M., C‑277/11, EU:C:2012:744, t. 66.).

               49

               Stoga razgovor mora biti organiziran ako nadležno tijelo nije objektivno u mogućnosti – na temelju elemenata kojima raspolaže nakon pisanog postupka i usmenog razgovora s podnositeljem zahtjeva održanog tijekom ocjene njegova zahtjeva za azil – utvrditi uz potpuno poznavanje činjenica da se opravdano vjeruje da bi dotična osoba, ako bi se vratila u svoju državu porijekla, bila izložena trpljenju ozbiljne nepravde, te da nije u mogućnosti ili se zbog takve opasnosti ne želi staviti pod zaštitu te države.

               50

               U takvoj situaciji razgovor bi doista mogao nadležnom tijelu omogućiti da ispita podnositelja zahtjeva o elementima koji nedostaju u pogledu odluke o njegovu zahtjevu i prema potrebi provjeri jesu li ispunjeni uvjeti iz članka 4. stavka 5. Direktive 2004/83.

               51

               Razgovor se također mora organizirati ako je – s obzirom na osobnu ili opću situaciju zahtjeva za supsidijarnu zaštitu, osobito posebnu eventualnu ranjivost podnositelja zahtjeva, zbog njegove dobi, zdravstvenog stanja ili činjenice da je pretrpio druge oblike nasilja – očito da je takav razgovor potreban kako bi mu omogućio da se potpuno i dosljedno izrazi o elementima koji mogu potkrijepiti taj zahtjev.

               52

               Posljedično, na sudu koji je uputio zahtjev jest da provjeri postoje li u predmetu u glavnom postupku posebne okolnosti koje razgovor s podnositeljem zahtjeva za supsidijarnu zaštitu čine nužnim kako bi se njegovo pravo na saslušanje doista poštovalo.

               53

               U slučaju da se takav razgovor u postupku poput onoga u glavnom postupku morao organizirati, sud koji je uputio zahtjev pita se je li podnositelj zahtjeva za supsidijarnu zaštitu morao imati pravo pozvati svjedoke i unakrsno ih ispitati tijekom tog razgovora.

               54

               U tom pogledu valja istaknuti, s jedne strane, da takvo pravo prekoračuje zahtjeve koji uobičajeno proizlaze iz prava na saslušanje u upravnim postupcima, kako proizlazi iz sudske prakse Suda (vidjeti u tom smislu presudu od 7. siječnja 2004., Aalborg Portland i dr./Komisija, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P i C‑219/00 P, EU:C:2004:6, t. 200.), i, s druge strane, da pravila primjenjiva na ocjenu zahtjeva za supsidijarnu zaštitu, osobito ona iz članka 4. Direktive 2004/83, ne daju svjedočenjima posebnu važnost za ocjenu relevantnih činjenica i okolnosti.

               55

               Slijedi da pravo na saslušanje ne podrazumijeva da podnositelj zahtjeva za supsidijarnu zaštitu ima pravo pozvati svjedoke te ih unakrsno ispitati tijekom eventualnog usmenog razgovora u okviru ocjene njegova zahtjeva.

               56

               S obzirom na prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da pravo na saslušanje, kako se primjenjuje u okviru Direktive 2004/83, načelno ne zahtijeva da, kada nacionalni propis, poput onoga u glavnom postupku, predviđa dva različita i sukcesivna postupka za ocjenu zahtjeva za dobivanje statusa izbjeglice i zahtjeva za supsidijarnu zaštitu, podnositelj zahtjeva za supsidijarnu zaštitu ima pravo na razgovor u vezi sa svojim zahtjevom i pravo da tijekom tog razgovora pozove ili unakrsno ispita svjedoke.

               57

               Razgovor, međutim, mora biti organiziran kada ga posebne okolnosti u vezi s elementima kojima raspolaže nadležno tijelo ili osobnom ili općom situacijom zahtjeva za supsidijarnu zaštitu čine potrebnim za ocjenu tog zahtjeva uz potpuno poznavanje činjenica, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

         Troškovi

               58

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Pravo na saslušanje, kako se primjenjuje u okviru Direktive Vijeća 2004/83/EZ od 29. travnja 2004. o minimalnim standardima za kvalifikaciju i status državljana treće zemlje ili osoba bez državljanstva kao izbjeglica ili osoba kojima je na drugi način potrebna međunarodna zaštita te o sadržaju odobrene zaštite, načelno ne zahtijeva da, kada nacionalni propis, poput onoga u glavnom postupku, predviđa dva različita i sukcesivna postupka za ocjenu zahtjeva za dobivanje statusa izbjeglice i zahtjeva za supsidijarnu zaštitu, podnositelj zahtjeva za supsidijarnu zaštitu ima pravo na razgovor u vezi sa svojim zahtjevom i pravo da tijekom tog razgovora pozove ili unakrsno ispita svjedoke.

                     Razgovor, međutim, mora biti organiziran kada ga posebne okolnosti u vezi s elementima kojima raspolaže nadležno tijelo ili osobnom ili općom situacijom zahtjeva za supsidijarnu zaštitu čine potrebnim za ocjenu tog zahtjeva uz potpuno poznavanje činjenica, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	* Jezik postupka: engleski


Presuda Prvostupanjskog suda (veliko vijeće) od 14. prosinca 2005.#Giorgio Fedon & Figli SpA, Fedon Srl i Fedon America, Inc. protiv Vijeća Europske unije i Komisije Europskih zajednica.#Predmet T-135/01.


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 28. studenoga 2013.#Maria Albertina Gomes Viana Novo i dr. protiv Fundo de Garantia Salarial IP.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal Central Administrativo Norte.#Prethodni postupak – Direktiva 80/987/EEZ – Direktiva 2002/74/EZ – Zaštita zaposlenika u slučaju insolventnosti njihova poslodavca – Jamstvene ustanove – Ograničenje obveze plaćanja jamstvenih ustanova – Potraživanja naknada koja su dospjela više od šest mjeseci prije podnošenja pravnog sredstva za utvrđivanje insolventnosti poslodavca.#Predmet C-309/12.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      28. studenoga 2013. (
            *1
         )
      „Prethodni postupak — Direktiva 80/987/EEZ — Direktiva 2002/74/EZ — Zaštita zaposlenika u slučaju insolventnosti njihova poslodavca — Jamstvene ustanove — Ograničenje obveze plaćanja jamstvenih ustanova — Potraživanja naknada koja su dospjela više od šest mjeseci prije podnošenja pravnog sredstva za utvrđivanje insolventnosti poslodavca“
      U predmetu C‑309/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunal Central Administrativo Norte (Portugal), odlukom od 30. ožujka 2012., koju je Sud zaprimio 27. lipnja 2012., u postupku

         Maria Albertina Gomes Viana Novo,

         Ezequiel Martins Dias,

         Gabriel Inácio da Silva Fontes,

         Marcelino Jorge dos Santos Simões,

         Manuel Dourado Eusébio,

         Alberto Martins Mineiro,

         Armindo Gomes de Faria,

         José Fontes Cambas,

         Alberto Martins do Alto,

         José Manuel Silva Correia,

         Marilde Marisa Moreira Marques Moita,

         José Rodrigues Salgado Almeida,

         Carlos Manuel Sousa Oliveira,

         Manuel da Costa Moreira,

         Paulo da Costa Moreira,

         José Manuel Serra da Fonseca,

         Ademar Daniel Lourenço Dias,

         Ana Mafalda Azevedo Martins Ferreira

      protiv

         Fundo de Garantia Salarial IP,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, E. Juhász (izvjestitelj), A. Rosas, D. Šváby i C. Vajda, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: M. Ferreira, glavni administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 15. svibnja 2013.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Gomes Viana Novo i dr., J. Trocado da Costa, advogado,

               —

               za Fundo de Garantia Salarial IP, J. Pereira, advogada,

               —

               za Vladu Portugala, L. Inez Fernandes i J. Quintela Coelho, u svojstvu agenata,

               —

               za Vladu Njemačke, T. Henze i J. Möller, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, M. Afonso i J. Enegren, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 20. lipnja 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 4. i 10. Direktive Vijeća 80/987/EEZ od 20. listopada 1980. o usklađivanju zakona država članica glede zaštite zaposlenika u slučaju insolventnosti njihova poslodavca (SL L 283, str. 23., u daljnjem tekstu „Direktiva 80/987 u izvornom tekstu”), kako je izmijenjena Direktivom 2002/74/EZ Europskoga parlamenta i Vijeća od 23. rujna 2002. (SL L 270, str. 10., u daljnjem tekstu „Direktiva 80/987 u izmijenjenom tekstu”).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između gđe Gomes Viana Novo te 17 drugih osoba (u daljnjem tekstu zajedno „Gomes Viana Novo i dr.”) protiv Fundo de Garantia Salarial IP (Jamstveni zaposlenički fond, u daljnjem tekstu „FGS”) radi tuženikova podmirenja potraživanja naknada koja tužitelji iz glavnog postupka imaju prema svojem bivšem poslodavcu, koji je u stanju insolventnosti.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članak 3. Direktive 80/987 u izvornom je tekstu određivao:
               „1.   Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi osigurale da jamstvene ustanove jamče, u skladu s člankom 4., isplatu nepodmirenih potraživanja zaposlenika koja su nastala iz ugovora o radu ili radnih odnosa, a koja se odnose na naknade nastale u razdoblju prije određenog datuma.
               2.   Datum iz stavka 1. može biti, prema izboru država članica:

                        —

                        datum nastupa stanja insolventnosti poslodavca, ili

                        —

                        datum obavještavanja zaposlenika o otkazu danom zbog insolventnosti poslodavca, ili

                        —

                        datum nastupa stanja insolventnosti poslodavca ili prestanka ugovora o radu ili radnog odnosa zaposlenika koji su nastupili zbog insolventnosti poslodavca.”

               4

               Članak 4. Direktive 80/987 u izvornom je tekstu određivao:
               „1.   Države članice mogu ograničiti obvezu plaćanja jamstvenih ustanova iz članka 3.
               2.   Kada se države članice koriste mogućnošću iz stavka 1., one su dužne:

                        —

                        u slučaju iz članka 3. stavka 2. prve alineje, osigurati isplatu nepodmirenih potraživanja zaposlenika koja se odnose na naknade nastale u razdoblju od tri posljednja mjeseca trajanja ugovora o radu ili radnog odnosa, unutar razdoblja od šest mjeseci prije dana nastupa insolventnosti poslodavca,

                        —

                        u slučaju iz članka 3. stavka 2. druge alineje, osigurati isplatu nepodmirenih potraživanja zaposlenika koja se odnose na naknade nastale u razdoblju od tri posljednja mjeseca trajanja ugovora o radu ili radnog odnosa, koji prethode danu obavještavanja zaposlenika o otkazu danom zbog insolventnosti poslodavca,

                        —

                        u slučaju iz članka 3. stavka 2. treće alineje, osigurati isplatu nepodmirenih potraživanja zaposlenika koja se odnose na naknade nastale u razdoblju od osamnaest posljednjih mjeseci trajanja ugovora o radu ili radnog odnosa, koji prethode danu nastupa stanja insolventnosti poslodavca ili prestanka ugovora o radu ili radnog odnosa zaposlenika, koji su nastupili zbog insolventnosti poslodavca. U navedenim slučajevima države članice obvezu plaćanja mogu ograničiti na naknade za razdoblje od osam tjedana ili na više manjih razdoblja koja su jednakog ukupnog trajanja.”

               5

               Članci 3. i 4. Direktive 80/987 u izvornom su tekstu izmijenjeni Direktivom 2002/74. Prema članku 2. stavku 1. potonje direktive, države članice moraju donijeti zakone, propise i upravne odredbe potrebne za usklađivanje s tom direktivom prije 8. listopada 2005. te će se navedene odredbe primijeniti na bilo koje stanje insolventnosti poslodavca do kojeg dođe nakon datuma stupanja na snagu navedenih odredbi.

               6

               Direktiva 2008/94/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2008. o zaštiti zaposlenika u slučaju insolventnosti njihovog poslodavca (SL L 283, str. 36.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 128.) kodificirala je i ukinula Direktivu 80/987 u izmijenjenom tekstu. No, vodeći računa o datumu nastupa stanja insolventnosti poslodavca Gomes Viana Novo i dr., ipak treba primijeniti drugonavedenu direktivu.

               7

               Članak 3. Direktive 80/987 u izmijenjenom tekstu određuje:
               „Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi osigurale da jamstvene ustanove jamče, u skladu s člankom 4., isplatu nepodmirenih potraživanja zaposlenika koja su nastala iz ugovora o radu ili radnih odnosa, uključujući, gdje je to predviđeno nacionalnim zakonodavstvom, isplatu otpremnina nakon prestanka radnog odnosa.
               Jamstvena ustanova preuzet će neplaćena potraživanja za isplate koje se odnose na razdoblje prije i/ili, ako je to primjenjivo, nakon određenog datuma koji utvrde države članice.”

               8

               Članak 4. navedene direktive određuje:
               „1.   Države članice mogu ograničiti obvezu plaćanja jamstvenih ustanova iz članka 3.
               2.   Kada se države članice koriste mogućnošću iz stavka 1., one će navesti duljinu razdoblja za koje jamstvena ustanova treba podmiriti nepodmirena potraživanja. Ipak, to razdoblje ne može biti kraće od razdoblja koje pokriva naknadu za rad za posljednja tri mjeseca radnog odnosa prije i/ili nakon datuma navedenog u članku 3. Države članice mogu uključiti to minimalno razdoblje od tri mjeseca u referentno razdoblje s najkraćim trajanjem od šest mjeseci.
               Države članice čije referentno razdoblje nije kraće od osamnaest mjeseci mogu ograničiti razdoblje za koje jamstvena ustanova podmiruje nepodmirena potraživanja na osam tjedana. U tom se slučaju za izračun minimalnog razdoblja primjenjuju ona razdoblja koja su najpovoljnija za zaposlenika.
               3.   Nadalje, države članice mogu odrediti gornje granice za plaćanja od strane jamstvene ustanove. Te gornje granice ne smiju pasti ispod razine koja je u skladu sa socijalnim ciljem ove direktive.
               Kada se države članice koriste ovom mogućnošću, izvijestit će Komisiju o metodama kojima su se koristile za određivanje gornje granice.”

         Portugalsko pravo

               9

               Članak 380. Zakona br. 99/2003 od 27. kolovoza 2003. o donošenju zakonika o radu, u svojoj verziji koja se primjenjuje u glavnom postupku, pod naslovom „Jamstvo plaćanja” određuje:
               „Jamstvo plaćanja potraživanja koja proizlaze iz ugovora o radu i njegovog kršenja ili prestanka, koja pripadaju radniku, a poslodavac ih ne može isplatiti zbog insolventnosti ili teške gospodarske situacije, osigurava i preuzima [FGS], sukladno uvjetima propisanima posebnim propisom.”

               10

               Zakonom br. 35/2004 od 29. srpnja 2004. utvrđen je okvir FGS‑a. Sukladno njegovom članku 317., taj fond „jamči radniku, u slučaju da to ne učini poslodavac, isplatu potraživanja koja proizlaze iz ugovora o radu i njegovog kršenja ili prestanka, sukladno sljedećim člancima.”

               11

               Članak 318. navedenog zakona, koji utvrđuje situacije koje su obuhvaćene jamstvom, određuje:
               „1.   [FGS] jamči isplatu potraživanja iz prethodnog članka kada je poslodavac sudski proglašen insolventnim.
               2.   [FGS] također jamči i isplatu potraživanja iz prethodnog stavka u slučaju da je pokrenut postupak mirenja uređen Dekret‑zakonom br. 316/98 od 20. listopada 1998.
               3.   Ne dovodeći u pitanje prethodni stavak, ukoliko postupak mirenja nije uspio, zbog odbijanja ili obustave, sukladno člancima 4. i 9. Dekret‑zakona br. 316/98 od 20. listopada 1998., i ukoliko su radnici poduzeća zahtijevali isplatu potraživanja za koja jamči [FGS], ovaj je dužan zahtijevati da se poduzeće sudski proglasi insolventnim.
               4.   U svrhu primjene odredaba iz prethodnih stavaka, [FGS‑u] moraju dostaviti, ukoliko predmetna poduzeća imaju zaposlenih radnika:

                        a)

                        sudovi – obavijest o zahtjevu za provođenje specijalnog postupka insolventnosti i proglašenju insolventnosti;

                        b)

                        Instituto de Apoio às Pequenas e Médias Empresas e ao Investimento (IAPMEI) – obavijest o postupku mirenja i njegovom odbijanju ili obustavi postupka.”

               12

               Članak 319. navedenog zakona pokrivena potraživanja označava na sljedeći način:
               „1.   [FGS] osigurava isplatu potraživanja iz članka 317. dospjelih tijekom šest mjeseci koji prethode podnošenju tužbe ili ulaganju zahtjeva iz prethodnog članka.
               2.   Ukoliko nema dospjelih potraživanja iz razdoblja iz prethodnog stavka, ili je njihov iznos manji od najvišeg ograničenja iz prvog stavka sljedećeg članka, [FGS] osigurava, do iznosa navedenog ograničenja, isplatu potraživanja dospjelih nakon navedenog referentnog razdoblja.
               3.   [FGS] osigurava isključivo isplatu potraživanja koja su mu prijavljena najkasnije tri mjeseca prije njihove zastare.”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               13

               Kako je poslodavac Gomes Viana Novo i dr. prestao isplaćivati plaće počevši od mjeseca travnja 2003., navedene osobe dana 15. rujna 2003. otkazale su ugovore o radu, sukladno pravu koje im je priznavalo mjerodavno nacionalno zakonodavstvo. Gomes Viana Novo i dr. podnijeli su 10. veljače 2004. tužbu tribunal de trabalho de Barcelos (radni sud u Barcelosu) kako bi ishodili utvrđenje iznosa svojih potraživanja iz radnog odnosa i njihovu prisilnu naplatu. Njihova je tužba prihvaćena.

               14

               Budući da imovina poslodavca nije bila dovoljna za namirenje tih potraživanja, Gomes Viana Novo i dr. su 28. studenoga 2005. pokrenuli pred tribunal de comércio de Vila Nova de Gaia (trgovački sud Vila Nova de Gaia) postupak radi utvrđivanja insolventnosti poslodavca. Nakon što je insolventnost utvrđena, potraživanja zaposlenika su registrirana.

               15

               Gomes Viana Novo i dr. 26. srpnja 2006. zatražili su od FGS‑a podmirenje svojih potraživanja. Predsjednik FGS‑a je rješenjima od 21. i 26. prosinca 2006. odbio te zahtjeve, uz obrazloženje da su predmetna potraživanja dospjela više od šest mjeseci prije pokretanja postupka radi utvrđivanja insolventnosti poslodavca, tj. prije referentnog razdoblja predviđenog člankom 319. stavkom 1. Zakona br. 35/2004 od 29. srpnja 2004.

               16

               Odlukom od 18. ožujka 2010. tribunal administrativo e fiscal do Porto (upravni i porezni sud u Portu) je odbio tužbu za poništenje navedenih rješenja koju su podnijeli Gomes Viana Novo i dr. Tužitelji su sudu koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku podnijeli pravni lijek protiv navedene odluke o odbijanju.

               17

               U opisanim je okolnostima Tribunal Central Administrativo Norte odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li pravo Unije – u konkretnom slučaju jamstva za potraživanja naknada u slučaju insolventnosti poslodavca, a osobito članke 4. i 10. Direktive [80/987 u izmijenjenom tekstu] – tumačiti na način da se protivi odredbi nacionalnog prava kojom se jamči isključivo za potraživanja koja su dospjela [tijekom razdoblja od] šest mjeseci koji prethode podnošenju prijedloga za utvrđivanje insolventnosti poslodavca, čak i ako su radnici pred radnim sudom pokrenuli postupak protiv poslodavca kako bi ishodili sudsko utvrđenje neplaćenih potraživanja i njihovu prisilnu naplatu?”

         O prethodnom pitanju

               18

               Sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li direktivu 80/987 u izmijenjenom tekstu tumačiti na način da se protivi nacionalnom zakonodavstvu koje ne jamči za potraživanja naknada koja su dospjela više od šest mjeseci prije podnošenja prijedloga za utvrđivanje insolventnosti poslodavca, iako su radnici prije početka tog razdoblja od šest mjeseci pokrenuli sudski postupak protiv poslodavca s ciljem utvrđivanja iznosa spomenutih potraživanja i njihove prisilne naplate.

               19

               Iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da je FGS odbio platiti potraživanja naknada Gomes Viana Novo i dr. iz razloga što su ona dospjela više od šest mjeseci prije datuma podnošenja prijedloga za utvrđivanje insolventnosti poslodavca koji je nacionalno zakonodavstvo kojim se prenosi Direktiva 80/987 u izmijenjenom tekstu odredilo kao datum od kojeg treba računati referentno razdoblje iz članka 3. stavka 2. i članka 4. stavka 2. navedene direktive.

               20

               Direktiva 80/987, i u izvornom kao i u izmijenjenom tekstu, ima za cilj zajamčiti svim zaposlenicima minimalnu razinu zaštite na razini Europske unije u slučaju insolventnosti poslodavca, podmirivanjem nepodmirenih potraživanja koja proizlaze iz ugovora o radu ili radnih odnosa, a odnose se na naknadu koja se odnosi na točno određeno razdoblje (vidjeti presude od 4. ožujka 2004., Barsotti i dr., C‑19/01, C‑50/01 i C‑84/01, Zb., str. I‑2005., točka 35.; od 16. srpnja 2009., Visciano, C‑69/08, Zb., str. I‑6741., točka 27., kao i od 17. studenoga 2011., van Ardennen, C‑435/10, Zb., str. I‑11705., točka 27.).

               21

               Upravo u tu svrhu članak 3. Direktive 80/987 u izmijenjenom tekstu nameće obvezu državama članicama da poduzmu potrebne mjere kako bi osigurale da nacionalne jamstvene ustanove jamče plaćanje nepodmirenih potraživanja zaposlenika.

               22

               Ipak, Direktiva 80/987 i u svojem izvornom i u svojem izmijenjenom tekstu dopušta državama članicama da ograniče obvezu isplate utvrđujući referentno razdoblje ili razdoblje jamstva i/ili najviši iznos isplata.

               23

               U tom smislu, iz točke 3. izvještaja Komisije Europskom parlamentu i Vijeću o provedbi i primjeni određenih odredbi Direktive 2008/94 [COM(2011) 84 final], čiji članci 3. i 4. u biti odgovaraju istovjetnim člancima Direktive 80/987 u izmijenjenom tekstu, proizlazi da je velik broj država članica iskoristio mogućnost vremenskog ograničavanja obveze isplate i/ili da je odredio najviši iznos isplata.

               24

               Direktiva 80/987 je u članku 3. svog izvornog teksta ostavila državama članicama da između više mogućnosti odaberu jedan datum, pri čemu jamče samo za potraživanja koja nisu isplaćena prije tog datuma. Upravo imajući u vidu tako učinjen odabir, članak 4. stavak 2. navedene direktive odredio je da nepodmirena potraživanja svakako trebaju biti obuhvaćena obvezom jamstva u slučaju da je država članica odlučila – primjenjujući stavak 1. tog članka – ograničiti tu obvezu (u tom smislu vidjeti presudu od 10. srpnja 1997., Maso i dr., C‑373/95, Zb., str. I‑4051., točka 47.).

               25

               Izmjenama članka 3. Direktive 80/987 u izvornom tekstu Direktivom 2002/74 ukinuto je navođenje triju datuma koji su se ondje prvotno nalazili te je određeno da, sukladno odredbama stavka 2. te odredbe, države članice od tada nadalje slobodno određuju datum do i/ili – ovisno o slučaju – od kojega se računa razdoblje za koje potraživanja po osnovi nepodmirenih naknada podmiruje jamstvena ustanova (u tom smislu vidjeti presudu od 18. travnja 2013., Mustafa, C‑247/12, točke 39. do 41.).

               26

               Sukladno članku 4. stavcima 1. i 2. Direktive 80/987 u izvornom tekstu, kada države članice namjeravaju izabrati ograničenje jamstva koje daje ustanova, one minimalno jamstvo od tri mjeseca mogu odrediti unutar razdoblja od šest mjeseci koji prethode referentnom datumu. Nakon stupanja na snagu izmjena Direktive 80/987 u izvornom tekstu Direktivom 2002/74, to je razdoblje moguće odrediti čak i nakon referentnog datuma. Države članice imaju također mogućnost odrediti minimalno jamstvo ograničeno na osam tjedana, pod uvjetom da se to razdoblje od osam tjedana određuje unutar duljeg referentnog razdoblja, u trajanju od najmanje osamnaest mjeseci.

               27

               U tim okolnostima treba zaključiti da se Direktiva 80/987 u izmijenjenom tekstu ne protivi tome da neka država članica kao datum od kojega se treba računati referentno razdoblje odredi datum podnošenja prijedloga za utvrđivanje insolventnosti poslodavca. Također, ako država članica odluči iskoristiti mogućnost ograničavanja jamstva određivanjem referentnog razdoblja, ona može odabrati da referentno razdoblje ograniči na šest mjeseci, pod pretpostavkom da jamči isplatu naknade za tri posljednja mjeseca radnog odnosa.

               28

               S obzirom na to da, u okviru glavnog postupka, nacionalno zakonodavstvo jamči naknadu koja se odnosi na tri posljednja mjeseca radnog odnosa, mora se zaključiti da je nacionalnom zakonodavcu dano na volju da – donošenjem odredbi koje predviđaju da FGS osigurava isplatu potraživanja naknada koja su dospjela u šest mjeseci koji prethode podnošenju prijedloga za utvrđivanje insolventnosti poslodavca i, pod određenim uvjetima, čak i nakon tog datuma – iskoristi mogućnost da ograniči jamstvo koje preuzimaju jamstvene ustanove, a koju mu daju članci 3. i 4. Direktive 80/987 u izmijenjenom tekstu.

               29

               Kako proizlazi iz prakse Suda navedene u točki 20. ove presude, Direktiva 80/987 u izmijenjenom tekstu ima za cilj samo minimalnu zaštitu zaposlenika u slučaju insolventnosti njihovog poslodavca. Odredbe koje se tiču mogućnosti ponuđene državama članicama da ograniče svoje jamstvo pokazuju da sustav uspostavljen Direktivom 80/987 u izmijenjenom tekstu uvažava financijsku sposobnost država i nastoji očuvati financijsku stabilnost njihovih jamstvenih ustanova.

               30

               To je uvažavanje vidljivo nadasve iz mogućnosti dane državama članicama da skrate razdoblje za koje se jamči, ukoliko produlje minimalno referentno razdoblje sukladno članku 4. stavku 2. drugom podstavku Direktive 80/987 u izmijenjenom tekstu, kao i iz mogućnosti da odrede najviši iznos isplata sukladno članku 4. stavku 3. iste direktive.

               31

               Treba istaknuti da se slučajevi u kojima je dopušteno ograničavanje obveze plaćanja jamstvenih ustanova, koji su predviđeni člankom 4. Direktive 80/987 u izmijenjenom tekstu, moraju tumačiti restriktivno (u tom smislu vidjeti gore navedenu presudu van Ardennen, točka 34.).

               32

               Ipak, restriktivno tumačenje takvih slučajeva ne smije imati učinak na to da se mogućnost ograničenja obveze plaćanja, koja je izričito dana državama članicama, pretvori u mrtvo slovo.

               33

               No, mora se zaključiti da bi se upravo to dogodilo ako bi Direktivu 80/987 u izmijenjenom tekstu trebalo tumačiti na način da se protivi nacionalnom zakonodavstvu koje ne jamči za potraživanja naknada koja su dospjela više od šest mjeseci prije podnošenja prijedloga za utvrđivanje insolventnosti poslodavca.

               34

               Nadalje, treba naglasiti da, kako proizlazi i iz prakse Suda navedene u točki 20. ove presude, Direktiva 80/987 ima cilj jamčiti radnicima zaštitu u slučaju insolventnosti njihovog poslodavca. Iz toga slijedi da sustav uspostavljen tom direktivom pretpostavlja postojanje veze između insolventnosti poslodavca i nepodmirenih potraživanja zaposlenika.

               35

               No, na osnovi dijelova spisa koji je podnesen Sudu čini se da takva veza u glavnom postupku nedostaje.

               36

               U stvari, iako potraživanja naknada koja su predmet tog postupka proizlaze iz toga što je poslodavac Gomes Viana Novo i dr. istima prestao isplaćivati naknade od mjeseca travnja 2003., i što su ovi zbog toga otkazali ugovore o radu s mjesecom rujnom 2003., drugi su radnici istog poslodavca nastavili dobivati plaće tijekom godina 2004. do 2006. te su ugovori tih radnika okončani tek u mjesecu svibnju 2006. zbog insolventnosti poslodavca. Na taj je način, unatoč zaostacima u isplati plaća, poslodavac zadržao i plaćao velik dio svojeg osoblja tijekom više godina nakon otkazivanja ugovora o radu Gomes Viana Novo i dr.

               37

               Stoga na postavljeno pitanje treba odgovoriti da Direktivu 80/987 u izmijenjenom tekstu treba tumačiti na način da se ne protivi nacionalnom zakonodavstvu koje ne jamči za potraživanja naknada koja su dospjela više od šest mjeseci prije podnošenja prijedloga za utvrđivanje insolventnosti poslodavca, čak i ako su radnici prije početka tog razdoblja pokrenuli sudski postupak protiv poslodavca s ciljem utvrđivanja iznosa spomenutih potraživanja i njihove prisilne naplate.

         Troškovi

               38

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                     Direktivu Vijeća 80/987/EEZ od 20. listopada 1980. o zaštiti zaposlenika u slučaju insolventnosti njihova poslodavca, kako je izmijenjena Direktivom 2002/74/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. rujna 2002., treba tumačiti na način da se ne protivi nacionalnom zakonodavstvu koje ne jamči za potraživanja naknada koja su dospjela više od šest mjeseci prije podnošenja prijedloga za utvrđivanje insolventnosti poslodavca, čak i ako su radnici prije početka tog razdoblja pokrenuli sudski postupak protiv poslodavca s ciljem utvrđivanja iznosa spomenutih potraživanja i njihove prisilne naplate.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: portugalski