title: Presuda Suda (treće vijeće) od 12. veljače 2015.#Merck Canada Inc. i Merck Sharp & Dohme Ltd protiv Sigma Pharmaceuticals plc.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division).#Zahtjev za prethodnu odluku – Akt o pristupanju Europskoj uniji iz 2003. – Prilog IV. – Poglavlje 2. – Posebni mehanizam – Uvoz patentiranog farmaceutskog proizvoda – Obveza davanja prethodne obavijesti.#Predmet C-539/13.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      12. veljače 2015. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Akt o pristupanju Europskoj uniji iz 2003. — Prilog IV. — Poglavlje 2. — Posebni mehanizam — Uvoz patentiranog farmaceutskog proizvoda — Obveza davanja prethodne obavijesti“
      U predmetu C‑539/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Ujedinjena Kraljevina), odlukom od 13. svibnja 2013., koju je Sud zaprimio 14. listopada 2013., u postupku

         Merck Canada Inc.,

         Merck Sharp & Dohme Ltd

      protiv

         Sigma Pharmaceuticals plc,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, A. Ó Caoimh, C. Toader, E. Jarašiūnas i C. G. Fernlund (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Jääskinen,
      tajnik: L. Hewlett, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 4. rujna 2014.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Merck Canada Inc., D. Anderson, QC,. S. Bennett, odvjetnik i T. Hinchliffe, barrister,

               —

               za Sigma Pharmaceuticals plc, M. Howe, QC i I. Jamal, barrister, koje je ovlastio J. Maitland‑Walker, solicitor,

               —

               za češku vladu, M. Smolek i J. Vitáková, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, F. W. Bulst, A. Sipos i G. Wilms, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 23. listopada 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje posebnog mehanizma predviđenog u poglavlju 2. Priloga IV. Aktu o uvjetima pristupanja Europskoj uniji Češke Republike, Republike Estonije, Republike Cipra, Republike Latvije, Republike Litve, Republike Mađarske, Republike Malte, Republike Poljske, Republike Slovenije i Slovačke Republike i prilagodbe Ugovora na kojima se temelji Europska unija (SL 2003., L 236, str. 33.; u daljnjem tekstu: Akt o pristupanju iz 2003.).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između Mercka Canada Inc. (u daljnjem tekstu: Merck Canada) i Mercka Sharp & Dohme Ltd (u daljnjem tekstu: MSD), s jedne strane, te Sigme Pharmaceuticals plc (u daljnjem tekstu: Sigma), s druge strane, zbog uvoza farmaceutskog proizvoda pod nazivom „Singulair“, podrijetlom iz Poljske, u Ujedinjenu Kraljevinu.

         Pravni okvir

               3

               Poglavlje 2. Priloga IV. Aktu o pristupanju iz 2003., naslovljeno „Pravo društava“, predviđa:
               „POSEBNI MEHANIZAM
               U Češkoj, Estoniji, Latviji, Litvi, Mađarskoj, Poljskoj, Sloveniji i Slovačkoj, nositelj, odnosno ovlaštenik nositelja patenta ili svjedodžbe o dodatnoj zaštiti [(u daljnjem tekstu: SDZ)], izdane za farmaceutski proizvod i registrirane u državi članici u vrijeme u koje se takva zaštita nije mogla dobiti za taj proizvod u jednoj od gore navedenih novih država članica, može se pozivati na prava dodijeljena tim patentom ili [SDZ‑om] kako bi se spriječili uvoz i stavljanje u promet tog farmaceutskog proizvoda u državi članici ili državama članicama u kojima predmetni proizvod uživa patentnu zaštitu ili zaštitu [SDZ‑om], čak i ako je on taj proizvod stavio po prvi put u promet u predmetnoj novoj državi članici, ili je stavljen uz njegov pristanak.
               Osoba koja namjerava uvesti ili staviti u promet farmaceutski proizvod na koji se odnosi gornji podstavak u državu članicu u kojoj je taj proizvod zaštićen patentom ili [SDZ‑om] mora nadležnim tijelima u zahtjevu vezanom uz taj uvoz predočiti dokaze da je nositelj ili njegov ovlaštenik obaviješten o takvoj zaštiti mjesec dana unaprijed (u daljnjem tekstu: Posebni mehanizam).“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               4

               Merck Canada je nositelj europskog patenta EP UK br. 480 717, koji se odnosi na „montelukast ili farmaceutski prihvatljivu sol tog aktivnog sastojka, po mogućnosti natrijev montelukast“. Taj je patent bio podloga za izdavanje SDZ‑a, koji je istekao 24. veljače 2013.

               5

               Montelukast se koristi kao aktivni sastojak Singulaira.

               6

               Prvo odobrenje za stavljanje u promet (u daljnjem tekstu: OSP) Singulaira u Europskoj uniji izdala su 25. kolovoza 1997. finska nadležna tijela. OSP je u Ujedinjenoj Kraljevini izdan 15. siječnja 1998. godine, a dodijeljen je MSD‑u.

               7

               Društvo irskog prava Merck Sharp and Dohme (Irska) Ltd imalo je za razdoblje od 1. listopada 2007. do 1. prosinca 2010. isključivu licenciju za patent i SDZ.

               8

               Pharma XL Ltd (u daljnjem tekstu: Pharma XL), društvo povezano sa Sigmom, obavijestila je 22. lipnja 2009. MSD u Ujedinjenoj Kraljevini da namjerava uvesti Singulair, u dozama od 5 mg i 10 mg, iz Poljske u Ujedinjenu Kraljevu. Na taj je dan MSD bio nositelj OSP‑a u Ujedinjenoj Kraljevini, ali nije imao prava glede patenta ni važeći SDZ.

               9

               Pharma XL podnijela je 14. rujna 2009. pri Medicines and Healthcare Products Regulatory Agency (regulatorna agencija za lijekove i zdravstvene proizvode) dva zahtjeva za dozvolu za paralelni uvoz Singulaira, za doze od 5 mg i 10 mg tog farmaceutskog proizvoda. Odlukama od 21. svibnja i 10. rujna 2010. Medicines and Healthcare Products Regulatory Agency odobrio je te dozvole. U tim je odlukama Sigma navedena među ovlaštenim uvoznicima predmetnog farmaceutskog proizvoda.

               10

               Pharma XL je između 4. lipnja i 15. rujna 2010. triput obavijestila MSD o tome da namjerava uvesti Singulair i prepakirati taj farmaceutski proizvod u doze od 5 mg i 10 mg.

               11

               Nakon te obavijesti Sigma je počela uvoziti Singulair iz Poljske, koji je prepakirala Pharma XL.

               12

               Merck Kanada i MSD su 14. prosinca 2010. prigovorili Pharmi XL protiv paralelnog uvoza Singulaira. Po primitku tog dopisa, 16. prosinca 2010., Sigma je odmah zaustavila prodaju Singulaira iz Poljske. Paralelni uvoz koji je do tog datuma obavila Sigma procjenjuje se na više od dva milijuna funta, a u jednakoj je vrijednosti to društvo imalo zalihe Singulaira prepakiranog za tržište u Ujedinjenoj Kraljevini.

               13

               Merck Canada i MSD su 10. lipnja 2011. pokrenuli pred Patents County Courtom (okružnim patentnim sudom) postupak zbog povrede. Presudom od 27. travnja 2012. njihov je zahtjev usvojen. Sigma je podnijela žalbu protiv te odluke sudu koji je uputio zahtjev.

               14

               Iz podataka koje je dostavio sud koji je uputio zahtjev proizlazi da se stranke glavnog postupka slažu da se Posebni mehanizam primjenjuje na patent i SDZ za montelukast, tako da se, u načelu, na njihovu zaštitu može pozivati kako bi se spriječio paralelni uvoz Singulaira iz Poljske. Međutim, te se stranke ne slažu o načinu ostvarivanja takve zaštite. Sigma smatra da nositelj patenta ili SDZ‑a ili njegov ovlaštenik moraju izraziti svoju namjeru pozivanja na tu zaštitu, a Merck Kanada i MSD smatraju da se ta zaštita automatski primjenjuje bez ikakvih prethodnih formalnosti ili izjave navedenog imatelja ili njegovog ovlaštenika.

               15

               U tim je uvjetima Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Može li se nositelj patenta ili svjedodžbe o dodatnoj zaštiti odnosno njegov ovlaštenik pozivati na svoja prava u skladu s prvim stavkom Posebnog mehanizma samo ako je najprije izrazio namjeru u tom smislu?

                        2.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje:

                                 a)

                                 Na koji način ta namjera mora biti izražena?

                                 b)

                                 Je li nositelju ili njegovu ovlašteniku onemogućeno pozivati se na svoja prava u vezi s uvozom ili stavljanjem u promet farmaceutskog proizvoda u određenoj državi članici koji su se dogodili prije nego što je izrazio namjeru da će se pozivati na ta prava?

                        3.

                        Tko mora dati prethodnu obavijest nositelju patenta ili svjedodžbe o dodatnoj zaštiti odnosno njegovu ovlašteniku u skladu s drugim stavkom Posebnog mehanizma? Osobito:

                                 a)

                                 Mora li prethodnu obavijest dati osoba koja namjerava uvesti farmaceutski proizvod ili ga staviti u promet?
                                 ili

                                 b)

                                 Kada zahtjev za regulatorno odobrenje, ako je to dopušteno u skladu s nacionalnim regulatornim sustavom, podnese osoba koja nije predviđeni uvoznik, može li prethodna obavijest podnositelja zahtjeva za regulatorno odobrenje imati učinak ako ta osoba ne namjerava sama uvoziti ili stavljati u promet farmaceutski proizvod, nego bi se namjeravani uvoz i stavljanje u promet obavljali na temelju regulatornog odobrenja podnositelja zahtjeva? te

                                          i)

                                          Predstavlja li ikakvu razliku ako se u prethodnoj obavijesti navodi osoba koja će uvoziti ili stavljati u promet farmaceutski proizvod?

                                          ii)

                                          Predstavlja li ikakvu razliku ako prethodnu obavijest i zahtjev za regulatorno odobrenje podnese pravna osoba unutar grupe trgovačkih društava koja čine jedinstvenu gospodarsku cjelinu dok bi radnje uvoza i stavljanja u promet obavljala druga pravna osoba unutar iste grupe na temelju licencije prve pravne osobe, a prethodna obavijest ne navodi pravnu osobu koja će uvoziti ili stavljati u promet farmaceutski proizvod?

                        4.

                        Kome se mora dati obavijest iz drugog stavka Posebnog mehanizma? Osobito:

                                 a)

                                 Jesu li ovlaštenici patenta ili svjedodžbe o dodatnoj zaštiti samo osobe koje u skladu s nacionalnim pravom imaju pravo pokrenuti postupak za zaštitu patenta ili svjedodžbe o dodatnoj zaštiti?
                                 ili

                                 b)

                                 U slučaju kada grupa društava čini jedinstvenu gospodarsku cjelinu koja obuhvaća više pravnih osoba, je li dovoljno ako je obavijest poslana na adresu pravne osobe koja je operativno društvo kći i nositelj odobrenja za stavljanje u promet u državi članici uvoza, a ne pravnoj osobi unutar grupe koja u skladu s nacionalnim pravom ima pravo pokrenuti postupak za zaštitu patenta ili svjedodžbe o dodatnoj zaštiti, zato što se takvu pravnu osobu može smatrati ovlaštenikom patenta ili SDZ‑a ili zato što se prema uobičajenom tijeku stvari mora očekivati da će takvu obavijest primiti osobe koje u ime nositelja patenta ili SDZ‑a donose relevantne odluke?

                                 c)

                                 U slučaju potvrdnog odgovora na pitanje pod 4. b), postaje li inače uredna obavijest neuredna ako je poslana na adresu „direktora regulatornih poslova“ društva ako to društvo unutar grupe nije nositelj prava na pokretanje postupka za zaštitu patenta ili svjedodžbe o dodatnoj zaštiti u skladu s nacionalnim pravom, nego je riječ o operativnom društvu kćeri ili nositelju odobrenja za stavljanje u promet u državi članici uvoza, a taj odjel za regulatorne poslove u praksi redovito prima obavijesti paralelnih uvoznika u svezi s Posebnim mehanizmom i drugim stvarima?“

         O prethodnim pitanjima

         Prvo i drugo pitanje

               16

               Svojim prvim i drugim pitanjem, koja treba ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita nalaže li Posebni mehanizam nositelju patenta ili SDZ‑a odnosno njegovu ovlašteniku da prije nego što se pozove na prava iz prvog podstavka tog mehanizma obavijesti o svojoj namjeri protivljenja planiranom uvozu i, ako je odgovor potvrdan, da odredi način na koji se ta prethodna obavijest treba dati.

               17

               Sud koji je uputio zahtjev tim pitanjima želi utvrditi uskraćuje li Posebni mehanizam nositelju patenta ili SDZ‑a odnosno njegovu ovlašteniku mogućnost da se pozove na prava iz prvog podstavka tog mehanizma u odnosu na uvoz i stavljanje u promet farmaceutskog proizvoda zaštićenog u državi članici u kojoj predmetni proizvod uživa patentnu zaštitu ili zaštitu SDZ‑om kada su, kao u glavnom postupku, uvoz i stavljanje u promet obavljeni prije nego što je nositelj patenta ili SDZ‑a odnosno njegov ovlaštenik izrazio namjeru pozivanja na ta prava, ili njegov korisnik svoju namjeru da se pozove ta prava, jer ta namjera nije bila izražena u roku od mjesec dana predviđenom u drugom podstavku tog mehanizma.

               18

               Merck smatra da na to pitanje treba odgovoriti negativno. Jedina svrha prethodne obavijesti predviđene u drugom podstavku Posebnog mehanizma jest upozoriti nositelja patenta ili SDZ‑a kako bi mu se omogućilo da u slučaju potrebe poduzme preventivne mjere. Zbog toga Posebni mehanizam nalaže obveze samo paralelnom uvozniku. Merck napominje da potvrdni odgovor na prvo pitanje nije moguće dati na temelju sudske prakse Suda. Posebice, presuda Generics i Harris Pharmaceuticals (C‑191/90, EU:C:1992:407) nije relevantna.

               19

               Merck tvrdi da ne postoji nikakvo obrazloženje koje bi omogućavalo da se na temelju Posebnog mehanizma zahtijeva ispunjenje obveze davanja prethodne obavijesti koja se nikada ne zahtijeva od nositelja patenta ili SDZ‑a odnosno njegova ovlaštenika kada želi ostvariti svoja prava. Merck smatra da tumačenje koje zagovara ne nameće paralelnim uvoznicima nikakav pretjeran teret. Međutim, uvođenje obveznog davanja prethodne obavijesti prouzročit će neželjene posljedice u slučaju kada, iz praktičnih razloga, nositelj patenta nije dobio obavijest od paralelnog uvoznika ili nije na nju odgovorio. Općenitije, Merck tvrdi da bi uvođenje prethodne obavijesti značilo potrebu jasnog definiranja načina njezina davanja u Posebnom mehanizmu, što nije slučaj.

               20

               Europska komisija i, u biti, Sigma smatraju da iz teleološkog i sustavnog tumačenja posebnog mehanizma proizlazi da je nositelj patenta ili SDZ‑a odnosno njegov ovlaštenik dužan u roku predviđenom u drugom podstavku tog mehanizma odgovoriti na obavijest i očitovati svoju namjeru da se usprotivi planiranom uvozu.

               21

               Sigma i Komisija smatraju da funkcioniranje Posebnog mehanizma pretpostavlja da se sve zainteresirane strane iskreno trude poštovati legitimne interese drugih (vidjeti, po analogiji, presude Boehringer Ingelheim i dr., C‑143/00, EU:C:2002:246, t. 62. i The Wellcome Foundation, C‑276/05, EU:C:2008:756, t. 34.). Taj zaključak podupire i činjenica da Posebni mehanizam izričito predviđa rok od mjesec dana prije čijeg se isteka ne može obaviti uvoz.

               22

               Taj rok za nositelja patenta ili SDZ‑a odnosno njegova ovlaštenika uključuje obvezu davanja odgovora na obavijest i izjave namjerava li zabraniti stavljanje u promet predmetnog proizvoda. Svrha tog roka jest osigurati brzi odgovor tog nositelja ili njegovog ovlaštenika, kako bi se zaštitili interesi i legitimna očekivanja uvoznika ili potencijalnog prodavatelja, kojega se ne može ostaviti u stanju pravne nesigurnosti. Stoga se nositelj patenta ili SDZ‑a odnosno njegov ovlaštenik koji je pravodobno obaviješten, a ne odgovori i ne pokaže namjeru da se pozove na Posebni mehanizam, nema pravo retroaktivno pozvati na ta prava.

               23

               Kako bi se sudu koji je uputio zahtjev dao koristan odgovor, treba podsjetiti da, u skladu s člankom 2. Akta o pristupanju iz 2003., od pristupanja odredbe izvornih ugovora i akata donesenih prije pristupanja od strane institucija i Europske središnje banke obvezuju nove države članice i primjenjuju se u tim državama u skladu s uvjetima utvrđenim u tim ugovorima i tim aktom.

               24

               Iz toga slijedi da se načela koja je Sud utvrdio na temelju članaka Ugovora koji se odnose na slobodno kretanje roba od pristupanja primjenjuju na trgovinu između novih država članica i drugih država članica Unije. Tako se, prema ustaljenoj sudskoj praksi, nositelj industrijskog i trgovačkog prava vlasništva zaštićenog zakonodavstvom države članice ne može pozivati na to zakonodavstvo kako bi se usprotivio uvozu proizvoda koji je nositelj tog prava sam zakonito stavio u promet u drugoj državi članici odnosno koji je stavljen uz njegov pristanak. Sud je iz tog načela, između ostalog, zaključio da se izumitelj ili njegov ovlaštenik ne mogu pozivati na patent koji imaju u prvoj državi članici kako se bi se usprotivili uvozu proizvoda koji su slobodno stavili u promet u drugoj državi članici u kojoj taj proizvod nije patentibilan (presude Centrafarm i de Peijper, 15/74, EU:C:1974:114, t. 11. i 12.; Merck, 187/80, EU:C:1981:180, t. 12. i 13. te Generics i Harris Pharmaceuticals, C‑191/90, EU:C:1992:407, t. 31.).

               25

               Međutim, Posebni mehanizam izričito odstupa od tog načela. Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, odredbe akta o pristupanju koje omogućuju odstupanja od pravila Ugovora treba tumačiti strogo s obzirom na predmetne odredbe Ugovora i moraju biti ograničene na ono što je apsolutno neophodno za postizanje njegova cilja (presuda Apostolides, C‑420/07, EU:C:2009:271, t. 35. i navedena sudska praksa). Kao što je istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 18. svojeg mišljenja, svrha Posebnog mehanizma je postizanje ravnoteže između učinkovite zaštite prava iz patenta ili SDZ‑a i slobodnoga kretanja robe.

               26

               Prvi podstavak Posebnog mehanizma predviđa da se nositelj žiga ili SDZ‑a odnosno njegov ovlaštenik „može pozivati“na prava dodijeljena patentom ili SDZ‑om „kako bi se spriječili uvoz i stavljanje u promet“ zaštićenog proizvoda, no ne daje daljnja objašnjenja.

               27

               Drugi podstavak Posebnog mehanizma dodaje da „[o]soba koja namjerava uvesti ili staviti u promet farmaceutski proizvod, na koji se odnosi gornji stavak, u državu članicu u kojoj je taj proizvod zaštićen patentom ili [SDZ‑om] mora nadležnim tijelima u zahtjevu vezanom uz taj uvoz predočiti dokaze da je nositelj ili njegov ovlaštenik obaviješten o takvoj zaštiti mjesec dana unaprijed.“

               28

               Posebni mehanizam ne nameće osobi koja namjerava uvesti zaštićeni farmaceutski proizvod obvezu dobivanja prethodnog izričitog pristanka nositelja patenta ili SDZ‑a odnosno njegovog ovlaštenika. Međutim, osoba koja namjerava uvesti zaštićeni farmaceutski proizvod mora ispuniti različite obveze i formalnosti prije uvoza tog farmaceutskog proizvoda.

               29

               Kao prvo, ta je osoba dužna obavijestiti o svojoj namjeri nositelja patenta ili SDZ‑a odnosno njegova ovlaštenika da bi mu omogućila da se, ako je potrebno, pozove na prava iz patenta ili SDZ‑a kako bi spriječio uvoz i stavljanje u promet navedenog farmaceutskog proizvoda, i to u okolnostima koje su predmet trećeg i četvrtog prethodnog pitanja. Zatim, po ispunjenju te obveze davanja obavijesti u propisanom obliku počinje teći razdoblje mirovanja od mjesec dana. Naposljetku, odnosna osoba može tek po isteku tog razdoblja podnijeti nadležnim tijelima zahtjev za odobrenje uvoza zaštićenog farmaceutskog proizvoda. Iz tih elemenata proizlazi da se planirani uvoz ne može obaviti bez prethodnog odobrenja nadležnih državnih tijela, koje se ne može zatražiti prije isteka razdoblja mirovanja od mjesec dana, koji počinje teći od dana kada nositelj zaštite primi obavijest.

               30

               Tako je Posebni mehanizam nacionalnim postupcima za izdavanje odobrenja za uvoz farmaceutskih proizvoda pridodao obvezu prethodne obavijesti o planiranom uvozu nositelju patenta ili SDZ‑a odnosno njegovu ovlašteniku, povezanu s razdobljem mirovanja od mjesec dana. Taj rok ima za cilj omogućiti nositelju prava na zaštitu da spriječi svaki uvoz i uvozniku da što prije bude obaviješten kako bi poduzeo sve nužne mjere.

               31

               Dakako, nijedna odredba Posebnog mehanizma ne zahtijeva izričito od navedenog nositelja odnosno njegova ovlaštenika da prije poduzimanja bilo kakve pravne radnje u tu svrhu priopći svoju namjeru protivljenja planiranom uvozu o kojem je uredno obaviješten. Međutim, ako nositelj patenta ili SDZ‑a odnosno njegov ovlaštenik ne iskoristi to razdoblje mirovanja za podnošenje svojeg prigovora, osoba koja namjerava uvesti farmaceutski proizvod može legitimno zatražiti od nadležnih tijela odobrenje za uvoz tog proizvoda i, prema potrebi, obaviti uvoz i stavljanje u promet.

               32

               Međutim, čak i u takvoj situaciji, neće se smatrati da je nositelju patenta ili SDZ‑a odnosno njegovu ovlašteniku oduzeto pravo pozivanja na Posebni mehanizam. Iako ne može dobiti naknadu za štetu pretrpljenu zbog uvoza kojem se nije pravodobno usprotivio, nositelj ili njegov ovlaštenik i dalje se, u načelu, može protiviti budućem uvozu i stavljanju u promet farmaceutskog proizvoda zaštićenog patentom ili SDZ‑om.

               33

               Uzimajući u obzir te elemente, odgovor na prvo i drugo pitanje jest da drugi podstavak specifičnog mehanizma treba tumačiti tako da on ne nalaže nositelju patenta ili SDZ‑a odnosno njegovu ovlašteniku da prije nego što se pozove na prava iz prvog podstavka tog mehanizma obavijesti o svojoj namjeri protivljenja planiranom uvozu. Međutim, ako taj nositelj odnosno njegov ovlaštenik ne izrazi svoju namjeru tijekom razdoblja mirovanja od mjesec dana, predviđenog u drugom podstavku navedenog mehanizma, osoba koja namjerava uvesti farmaceutski proizvod može legitimno zatražiti od nadležnih tijela odobrenje za uvoz tog proizvoda i, prema potrebi, obaviti uvoz i stavljanje u promet. Posebni mehanizam uskraćuje nositelju patenta ili SDZ‑a odnosno njegovu ovlašteniku mogućnost da se pozove na prava iz prvog podstavka tog mehanizma u odnosu na uvoz i stavljanje u promet farmaceutskog proizvoda koji su obavljeni prije izražavanja te namjere.

         Četvrto pitanje

               34

               Svojim četvrtim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita kojoj osobi treba uputiti obavijest predviđenu u drugom podstavku Posebnog mehanizma.

               35

               Iz jasnog izričaja tog mehanizma proizlazi da obavijest treba biti upućena „nositelju“ili „ovlašteniku“ prava na zaštitu dodijeljenog patentom ili SDZ‑om. Treba shvatiti da se pojam „nositelj“, kako ga se uobičajeno shvaća, odnosi na osobu koja je patentom obuhvaćena kao korisnik zaštite koju taj patent dodjeljuje.

               36

               Isto tako, pojam „ovlaštenik“(„beneficiary“ u engleskoj i „der von ihm Begünstigte“ u njemačkoj verziji) treba shvatiti u skladu s njegovim uobičajenim shvaćanjem, kao da označava svaku osobu koja zakonito raspolaže pravima dodijeljenima nositelju patenta, osobito na temelju ugovora o licenciji.

               37

               Slijedom toga, iz doslovnog tumačenja Posebnog mehanizma proizlazi da obavijest predviđena u njegovu drugom podstavku treba biti upućena nositelju patenta ili SDZ‑a odnosno bilo kojoj drugoj osobi koja zakonito raspolaže pravima dodijeljenima tim patentom ili SDZ‑om.

               38

               Sigma i Komisija smatraju da to doslovno tumačenje zanemaruje svrhu Posebnog mehanizma. Tvrde da pojam „ovlaštenik“ obuhvaća svako društvo za koje se unutar grupe može razumno smatrati da djeluje u ime nositelja patenta. To bi, na primjer, bio slučaj društva nositelja OSP‑a za relevantni farmaceutski proizvod. Sigma tvrdi da bi nametanje paralelnim uvoznicima obveze utvrđivanja koji je subjekt, unutar grupe društava, nositelj patenta za farmaceutski proizvod bilo nerazumno i umjetno jer ta grupa posluje kao jedinstven gospodarski subjekt. Komisija, međutim, priznaje da se ne može isključiti mogućnost da bi, u iznimnim slučajevima, obavijest takvoj osobi bila nedostatna za očuvanje interesa vlasnika ili njegovog ovlaštenika.

               39

               Međutim, valja podsjetiti da je cilj obveze davanja obavijesti omogućiti nositelju patenta ili SDZ‑a odnosno njegovu ovlašteniku da spriječi uvoz i stavljanje u promet zaštićenog proizvoda tako da bude unaprijed obaviješten o svakom planiranom paralelnom uvozu iz novih država članica u kojima se takva zaštita nije mogla ostvariti prije pristupanja Uniji. Uspostavom te obveze davanja obavijesti zakonodavac Unije je izrazio namjeru traženja ravnoteže između opasnosti od nametanja prekomjernog formalizma paralelnom uvozniku i stavljanja nositelja prava na zaštitu priznatu patentom ili SDZ‑om odnosno njegovog ovlaštenika u položaj pravne nesigurnosti.

               40

               S tim u svezi, treba napomenuti da su patenti i SDZ po svojoj prirodi podvrgnuti režimu objavljivanja koji omogućuje svakoj osobi da dozna identitet njihova nositelja. Zahtjev prethodne identifikacije nositelja patenta ili SDZ‑a ne može se stoga smatrati nametanjem prekomjernog tereta paralelnom uvozniku. Dakako, sasvim je zamislivo da treća strana može imati poteškoća identificirati sa zahtijevanom sigurnošću subjekt koji, u okviru multinacionalne grupe, zakonito raspolaže pravima dodijeljenima patentom ili SDZ‑om. Međutim, budući da Posebni mehanizam ne zahtijeva sustavno takvu identifikaciju, osoba koja želi obaviti uvoz može uvijek uputiti obavijest nositelju patenta ili SDZ‑a.

               41

               Prihvatiti da se obavijest može uputiti drugim osobama zato što one zajedno s nositeljem patenta ili SDZ‑a odnosno njegovim ovlaštenikom čine istog poduzetnika ili zato što zbog svojeg postupanja ili svojstva nositelja OSP‑a za relevantni farmaceutski proizvod ostavljaju dojam da su ovlaštenici nositelja, značilo bi ugroziti učinkovitost posebnog mehanizma, koji se temelji na prethodnoj obavijesti o planiranom uvozu. Takvim bi se tumačenjem nositelja prava na zaštitu dodijeljenu patentom moglo staviti u položaj pravne nesigurnosti, koji je suprotan cilju kojem teži posebni mehanizam.

               42

               Osim činjenice da zanemaruje tekst posebnog mehanizma, tumačenje koje predlažu Sigma i Komisija ne omogućuje da se sačuva ravnoteža koja se želi postići posebnim mehanizmom.

               43

               Prema tome, odgovor na četvrto pitanje jest da drugi podstavak specifičnog mehanizma treba tumačiti tako da se obavijest treba uputiti nositelju patenta ili SDZ‑a odnosno njegovu ovlašteniku jer taj pojam označava svaku osobu koja zakonito raspolaže pravima dodijeljenima nositelju patenta ili SDZ‑a.

         Treće pitanje

               44

               Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita tko treba dati obavijest predviđenu u drugom podstavku Posebnog mehanizma.

               45

               Sigma i Komisija smatraju da Posebni mehanizam ne nalaže potencijalnom uvozniku da osobno da obavijest niti ne zahtijeva da se u toj obavijesti točno naznači identitet tog potencijalnog uvoznika.

               46

               Kao što je nezavisni odvjetnik naveo u točki 47. svojeg mišljenja, valja napomenuti da iako Posebni mehanizam predviđa da osoba koja namjerava uvesti predmetni proizvod mora dokazati da je obveza davanja obavijesti ispunjena, ta odredba zbog uporabe pasiva u većini jezika ne navodi nedvojbeno da je ta osoba osobno odgovorna za davanje obavijesti („[o]soba koja namjerava uvesti [...] predočiti dokaze da je [...] obaviješten o takvoj zaštiti mjesec dana unaprijed“).

               47

               S obzirom na tu nejasnoću, potrebno je tumačiti tu odredbu s obzirom na njezinu svrhu i kontekst. Kao što je navedeno u točki 39. ove presude, cilj obveze davanja obavijesti jest omogućiti nositelju patenta ili SDZ‑a odnosno njegovu ovlašteniku da spriječi uvoz i stavljanje u promet zaštićenog proizvoda.

               48

               Kao što je tvrdila, u biti, češka vlada, da bi nositelj patenta ili SSZ‑a odnosno njegov ovlaštenik mogao sa sigurnošću odlučiti namjerava li se usprotiviti uvozu pokretanjem u tu svrhu, u slučaju potrebe, postupka zbog povrede, nužno je da obavijest jasno navodi identitet osobe zadužene za obavljanje uvoza. Interes nositelja prava na zaštitu dodijeljenog patentom ili SPC‑om odnosno njegova ovlaštenika neće biti adekvatno zaštićen ako obavijest ne sadrži taj podatak.

               49

               Međutim, bilo bi pretjerano formalistički tumačiti odredbe Posebnog mehanizma kao da zahtijevaju da osoba koja daje obavijest mora biti upravo ona osoba koja namjerava uvesti ili staviti u promet predmetni proizvod, iako Posebni mehanizam ne predviđa izričito takvu obvezu.

               50

               Prema tome, odgovor na četvrto pitanje jest da drugi podstavak Posebnog mehanizma treba tumačiti tako da ta odredba ne nalaže osobi koja namjerava uvesti ili staviti u promet predmetni farmaceutski proizvod da osobno da obavijest, ako je iz te obavijesti moguće jasno utvrditi identitet te osobe.

         Troškovi

               51

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Drugi podstavak Posebnog mehanizma predviđenog u poglavlju 2. Priloga IV. Aktu o uvjetima pristupanja Europskoj uniji Češke Republike, Republike Estonije, Republike Cipra, Republike Latvije, Republike Litve, Republike Mađarske, Republike Malte, Republike Poljske, Republike Slovenije i Slovačke Republike i prilagodbe Ugovora na kojima se temelji Europska unija treba tumačiti tako da on ne nalaže nositelju patenta ili svjedodžbe o dodatnoj zaštiti odnosno njegovom ovlašteniku da prije nego što se pozove na prava iz prvog podstavka tog mehanizma obavijesti o svojoj namjeri protivljenja planiranom uvozu. Međutim, ako nositelj odnosno njegov ovlaštenik ne izrazi svoju namjeru tijekom razdoblja mirovanja od mjesec dana, predviđenog u drugom podstavku navedenog mehanizma, osoba koja namjerava uvesti farmaceutski proizvod može legitimno zatražiti od nadležnih tijela odobrenje za uvoz tog proizvoda i, prema potrebi, obaviti uvoz i stavljanje u promet. Navedeni posebni mehanizam uskraćuje nositelju patenta ili SDZ‑a odnosno njegovu ovlašteniku mogućnost da se pozove na prava iz prvog podstavka tog mehanizma u odnosu na uvoz i stavljanje u promet farmaceutskog proizvoda koji su obavljeni prije izražavanja te namjere.

                           2.

                           Drugi podstavak specifičnog mehanizma treba tumačiti tako da se obavijest treba uputiti nositelju patenta ili svjedodžbe o dodatnoj zaštiti odnosno njegovu ovlašteniku jer taj pojam označava svaku osobu koja zakonito raspolaže pravima dodijeljenima nositelju patenta ili svjedodžbe o dodatnoj zaštiti.

                           3.

                           Drugi podstavak Posebnog mehanizma treba tumačiti tako da ta odredba ne nalaže osobi koja namjerava uvesti ili staviti u promet predmetni farmaceutski proizvod da osobno da obavijest, ako je iz te obavijesti moguće jasno utvrditi identitet te osobe.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


Presuda Suda od 21. lipnja 1988. # The Queen protiv Commissioners of Customs and Excise ex parte Tattersalls Ltd. # Zahtjev za prethodnu odluku: High Court of Justice, Queen's Bench Division - Ujedinjena Kraljevina. # PDV. # Predmet 10/87.


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 26. srpnja 2017.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Hoge Raad der Nederlanden.#Zahtjev za prethodnu odluku – Prostor slobode, sigurnosti i pravde – Vraćanje državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom – Direktiva 2008/115/EZ – Članak 11. stavak 2. – Odluka o zabrani ulaska donesena prije stupanja na snagu te direktive koja se odnosi na duže trajanje od onog previđenog navedenom direktivom – Početak razdoblja zabrane ulaska.#Predmet C-225/16.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      26. srpnja 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Prostor slobode, sigurnosti i pravde – Vraćanje državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom – Direktiva 2008/115/EZ – Članak 11. stavak 2. – Odluka o zabrani ulaska donesena prije stupanja na snagu te direktive, koja se odnosi na duže trajanje od onog previđenog navedenom direktivom – Početak razdoblja zabrane ulaska”
      U predmetu C‑225/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud, Nizozemska), odlukom od 29. ožujka 2016., koju je Sud zaprimio 22. travnja 2016., u kaznenom postupku protiv

         Mosse Ouhramija,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič (izvjestitelj), predsjednik vijeća, K. Lenaerts, predsjednik Suda, u svojstvu suca drugog vijeća, A. Prechal, C. Toader i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: E. Sharpston,
      tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 16. ožujka 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za M.Ouhramija, S. J. van der Woude, advocaat,

               –

               za nizozemsku vladu, C. S. Schillemans, M. Gijzen i M. Bulterman, u svojstvu agenata,

               –

               za dansku vladu, C. Thorning i M. Wolff, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, C. Cattabriga i R. Troosters, u svojstvu agenata,

               –

               za švicarsku vladu, C. Bichet, u svojstvu agenta,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 18. svibnja 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 11. stavka 2. Direktive 2008/115/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2008. o zajedničkim standardima i postupcima država članica za vraćanje državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom (SL 2008., L 348, str. 98.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 8., stranica 188.).

               2

               Taj zahtjev upućen je u okviru kaznenog postupka pokrenutog protiv Mosse Ouhramija, rođenog u Alžiru 1979. koji je državljanin te treće zemlje, jer je boravio u Nizozemskoj tijekom 2011. i 2012. iako je znao da je odlukom donesenom 2002. proglašen nepoželjnim.

         Pravni okvir
      Pravo Unije

               3

               Uvodne izjave 2., 4., 6., 10., 11. i 14. Direktive 2008/115 propisuju:

                        „2.

                        Europsko je vijeće u Bruxellesu 4. i 5. studenoga 2004. pozvalo na stvaranje učinkovite politike vraćanja i repatrijacije, koja se temelji na zajedničkim standardima, da se osobe vraćaju na human način uz puno poštovanje njihovih temeljnih prava i dostojanstva.

                  […]

                        4.

                        Potrebno je donijeti jasna, pregledna i pravična pravila radi učinkovite politike povratka kao sastavnog dijela dobro vođene migracijske politike.

                  […]

                        6.

                        Države članice osiguravaju da se prestanak nezakonitog boravka državljana trećih zemalja provodi prema pravičnom i transparentnom postupku. Sukladno općim načelima prava EU‑a odluke donesene u skladu s ovom direktivom donose se u svakom pojedinačnom slučaju i na temelju objektivnih kriterija, što znači da bi ocjenjivanje trebalo prelaziti samu činjenicu nezakonitog boravka. Prilikom korištenja standardnih obrazaca za odluke koje se odnose na povratak, posebno na odluke o vraćanju, ako su donesene, odluke o zabrani ulaska i odluke o odstranjivanju, države bi članice trebale poštovati ta načela i u potpunosti se uskladiti s važećim odredbama ove direktive.

                  […]

                        10.

                        Ako ne postoje razlozi da se smatra da bi to moglo ugroziti svrhu postupka vraćanja, dobrovoljni bi povratak trebao imati prednost pred prisilnim te bi se trebalo odrediti vrijeme za dobrovoljni odlazak. […]

                        11.

                        Trebalo bi utvrditi minimalna zakonska jamstva za odluke u vezi s povratkom kako bi se osigurala učinkovita zaštita interesa konkretnih pojedinaca. […]

                  […]

                        14.

                        Učinci nacionalnih mjera za vraćanje trebali bi imati europsku dimenziju ustanovljavanjem zabrana ulaska i boravka na području svih država članica. Trajanje zabrane ulaska utvrđuje se s obzirom na sve relevantne okolnosti pojedinačnog slučaja i u pravilu ne bi trebalo biti dulje od pet godina. U tom smislu, posebno bi se trebala uzeti u obzir činjenica da je u pogledu državljanina treće zemlje već doneseno više od jedne odluke ili naloga za udaljavanje ili da je ušao u područje neke države članice za vrijeme trajanja zabrane ulaska.

         […]”

               4

               Člankom 1. Direktive 2008/115, naslovljenim „Predmet”, propisano je:
               „Ovom se direktivom utvrđuju zajednički standardi i postupci koji se imaju primjenjivati u državama članicama za vraćanje državljana trećih zemalja koji nemaju zakonit boravak u skladu s temeljnim pravima kao općim načelima prava [Unije] kao i međunarodnog prava, uključujući zaštitu izbjeglica i ljudskih prava.”

               5

               Članak 3. navedene direktive, naslovljen „Definicije”, glasi:
               „U smislu ove direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
               […]

                        2.

                        ,nezakonit boravak’ znači nazočnost na području države članice državljanina treće zemlje koji ne ispunjava ili više ne ispunjava uvjete iz članka 5. Zakonika o schengenskim granicama ili druge uvjete za ulazak, boravak ili boravište u toj državi članici;

                        3.

                        ,vraćanje’ znači postupak vraćanja državljanina treće zemlje — bilo kao dobrovoljno prihvaćanje obveze na povratak ili prisilno — u:

                                 –

                                 njegovu ili njezinu državu podrijetla, ili

                                 –

                                 državu tranzita u skladu sa sporazumima Zajednice ili bilateralnim sporazumima o ponovnom primitku ili drugim sporazumima, ili

                                 –

                                 drugu treću zemlju u koju se konkretni državljanin treće zemlje dobrovoljno odluči vratiti i u kojoj će on ili ona biti prihvaćeni;

                        4.

                        ,odluka o vraćanju’ znači upravna ili sudska odluka ili akt u kojem se navodi ili određuje da je boravak državljanina treće zemlje nezakonit i kojom se određuje ili utvrđuje obveza vraćanja;

                        5.

                        ‚udaljavanje’ znači izvršenje obveze vraćanja, posebno fizički prijevoz iz države članice;

                        6.

                        ,zabrana ulaska’ znači upravna ili sudska odluka ili akt kojim se zabranjuju ulazak i boravak na državnom području države članice za određeno vrijeme, zajedno s odlukom o vraćanju;

                  […]

                        8

                        ,dobrovoljni odlazak’ znači izvršavanje obveze vraćanja u roku koji je određen u tu svrhu u odluci o vraćanju;

                  […]”

               6

               Članak 6. Direktive 2008/115, naslovljen „Odluka o vraćanju”, propisuje:
               „1.   Države članice izdaju odluku o vraćanju u pogledu svakog državljanina treće zemlje koji nezakonito boravi na njihovu državnom području, ne dovodeći u pitanje iznimke iz stavaka od 2. do 5.
               […]
               6.   Ova direktiva ne sprječava države članice od donošenja odluke o prestanku zakonitog boravka zajedno s odlukom o vraćanju i/ili odlukom o udaljavanju i/ili zabrani ulaska u jedinstvenoj upravnoj ili sudskoj odluci ili aktu, kako je predviđeno nacionalnim zakonodavstvom, ne dovodeći u pitanje postupovne sigurnosne mjere iz poglavlja III. i prema drugim mjerodavnim odredbama prava Unije i nacionalnog prava.”

               7

               U članku 7. te direktive, naslovljenom „Dobrovoljni odlazak”, određuje se:
               „1.   U odluci o vraćanju naznačuje se vrijeme potrebno za dobrovoljni odlazak koje iznosi između sedam i trideset dana, ne dovodeći u pitanje iznimke iz stavaka 2. i 4. […]
               […]
               2.   Ako je to potrebno, države članice produljuju vrijeme za dobrovoljni odlazak za odgovarajuće razdoblje, uzimajući u obzir posebne okolnosti pojedinačnog slučaja, kao što su dužina boravka, djeca koja pohađaju školu i postojanje obiteljskih i društvenih veza.
               […]
               4.   Ako postoji opasnost od bijega ili ako je zahtjev za zakonit boravak odbijen kao očigledno neutemeljen ili lažan, ili ako konkretna osoba predstavlja opasnost za javni poredak, javnu sigurnost ili nacionalnu sigurnost, države članice mogu se suzdržati od odobravanja vremena za dobrovoljni odlazak ili mogu odobriti vrijeme kraće od sedam dana.”

               8

               Članak 8. navedene direktive, naslovljen „Udaljavanje”, predviđa:
               „1.   Države članice poduzimaju potrebne mjere za izvršenje odluke o vraćanju, ako nije odobreno vrijeme za dobrovoljni odlazak u skladu s člankom 7. stavkom 4. ili ako obveza vraćanja nije izvršena u vremenu za dobrovoljni odlazak, odobren u skladu s člankom 7.
               […]
               3.   Države članice mogu donijeti posebne upravne ili sudske odluke ili akte u kojima se nalaže udaljavanje.
               […]”

               9

               Članak 11. navedene direktive, naslovljen „Zabrana ulaska”, propisuje:
               „1.   Odlukama o vraćanju pridodaje se zabrana ulaska:

                        (a)

                        ako nije odobreno vrijeme za dobrovoljni odlazak; ili

                        (b)

                        ako nije poštovana obveza vraćanja.

                  U drugim se slučajevima odlukama o vraćanju može pridodati zabrana ulaska.
               2.   Trajanje zabrane ulaska utvrđuje se u pogledu svih relevantnih okolnosti pojedinačnog slučaja i u pravilu ne prelazi pet godina. Međutim, može biti duža od pet godina, ako državljanin treće zemlje predstavlja ozbiljnu opasnost za javni poredak, javnu sigurnost ili nacionalnu sigurnost.
               3.   Države članice razmatraju ukidanje ili suspenziju zabrane ulaska kada državljanin treće zemlje na kojega se zabrana ulaska odnosi u skladu sa stavkom 1. podstavkom 2. može dokazati da je on ili ona napustio državno područje države članice u potpunosti poštujući odluku o vraćanju.
               […]”

               10

               Članak 12. Direktive 2008/115, naslovljen „Obrazac”, u stavku 1. prvoj rečenici određuje:
               „1. Odluke o vraćanju te odluke o zabrani ulaska i odluke o udaljavanju, ako su izdane, izdaju se u pisanom obliku te sadržavaju stvarne i pravne razloge, kao i podatke o raspoloživim pravnim lijekovima.”

               11

               Sukladno članku 20. Direktive 2008/115, države članice bile su dužne donijeti zakone i druge propise potrebne za usklađivanje s tom direktivom najkasnije do 24. prosinca 2010.

         Nizozemsko pravo

               12

               Na temelju članka 67. stavka 1. Vreemdelingenwet 2000. (Zakon o strancima iz 2000., u daljnjem tekstu: Vw), u verziji koja je bila na snazi 2002., stranac je mogao među ostalim biti proglašen nepoželjnim:

                        „(a)

                        ako nema pravo zakonito boraviti u Nizozemskoj i ako je više puta počinio djela kažnjiva na temelju ovog zakona;

                        (b)

                        ako je pravomoćnom presudom osuđen za kazneno djelo za koje mu je izrečena kazna zatvora u trajanju od tri ili više godina;

                        (c)

                        ako predstavlja opasnost za javni poredak ili nacionalnu sigurnost,

                        (d)

                        na temelju međunarodnog ugovora, ili

                        (e)

                        u interesu međunarodnih odnosa Nizozemske.”

               13

               U skladu s člankom 68. Vw‑a, u verziji koja je bila na snazi 2002., odluka kojom je stranac proglašen nepoželjnim bila je opozvana na njegov zahtjev ako je boravio izvan Nizozemske kroz neprekinuto razdoblje od deset godina tijekom kojeg nije nastao niti jedan od razloga navedenih u članku 67. stavku 1. navedenog zakona.

               14

               Nakon toga je Vw izmijenjen u svrhu prenošenja Direktive 2008/115.

               15

               U skladu s člankom 61. stavkom 1. Vw‑a koji je trenutno na snazi, stranac koji zakonito ne boravi ili više zakonito ne boravi u Nizozemskoj, mora dobrovoljno napustiti tu državu u roku utvrđenom u članku 62. tog zakona, čijim se stavcima 1. i 2. prenosi članak 7. stavci 1. i 4. Direktive 2008/115.

               16

               Članak 66. Vw‑a, čiji je cilj prenošenje članka 11. stavka 2. Direktive 2008/115, u stavku 1. predviđa da se odluka o zabrani ulaska donosi protiv stranca koji nije dobrovoljno napustio Nizozemsku u utvrđenom roku.

               17

               Na temelju članka 66.a stavka 4. Vw‑a, zabrana ulaska bit će izdana za određeno razdoblje u maksimalnom trajanju od pet godina, osim ako stranac ne predstavlja ozbiljnu opasnost za javni poredak, javnu sigurnost ili nacionalnu sigurnost. To se razdoblje računa od dana kada je stranac stvarno napustio Nizozemsku.

               18

               Na temelju članka 66.a stavka 7. VW‑a, stranac na kojeg se primjenjuje zabrana ulaska ne može ni u kojem slučaju imati zakonit boravak:

                        „(a)

                        ako je pravomoćnom presudom osuđen za kazneno djelo za koje mu je izrečena kazna zatvora u trajanju od tri ili više godina;

                        (b)

                        ako predstavlja opasnost za javni poredak ili nacionalnu sigurnost;

                        (c)

                        ako predstavlja ozbiljnu opasnost u smislu stavka 4., ili

                        (d)

                        ako mu se na temelju međunarodnog ugovora ili u interesu međunarodnih odnosa Nizozemske mora odbiti bilo kakav boravak.”

               19

               Na temelju članka 197. Wetboek van Strafrecht (Kazneni zakonik), u verziji koja proizlazi iz Zakona od 10. ožujka 1984. (Stb. 1984., br. 91) i koja se primjenjuje na predmet u glavnom postupku, stranac koji boravi u Nizozemskoj iako zna ili ima ozbiljnih razloga vjerovati da je, na temelju zakonske odredbe, proglašen nepoželjnim, može se među ostalim kazniti kaznom zatvora u maksimalnom trajanju od šest mjeseci.

               20

               Taj članak 197., u verziji koja je trenutno na snazi i koja proizlazi iz Zakona od 15. prosinca 2011. (Stb. 2011., br. 663), određuje da stranac koji boravi u Nizozemskoj, iako zna ili ima ozbiljnih razloga vjerovati da je, na temelju zakonske odredbe, proglašen nepoželjnim, ili da mu je određena zabrana ulaska na temelju članka 66.a stavka 7. Vw‑a, može se među ostalim kazniti kaznom zatvora u maksimalnom trajanju od šest mjeseci.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               21

               Odlukom koju je donio Minister van Vreemdelingenzaken en Immigratie (ministar poslova koji se odnose na strance i imigraciju, Nizozemska) od 22. listopada 2002., M. Ouhrami proglašen je nepoželjnim. Tom odlukom navedeni je ministar utvrdio da je u razdoblju od 2000. do 2002. M. Ouhrami pet puta kazneno osuđen na kazne zatvora u ukupnom trajanju od trinaest mjeseci zbog teške krađe, utaje i posjedovanja teških droga. Iz tih je razloga ministar poslova koji se odnose na strance i imigraciju utvrdio da M. Ouhrami predstavlja opasnost za javni poredak te ga je zbog toga proglasio nepoželjnim. Iz toga je proizišla obveza M. Ouhramija da, s jedne strane, napusti Nizozemsku, a ako to ne učini može biti protjeran, i da, s druge strane, boravi izvan Nizozemske tijekom narednih deset godina, otkad je bio proglašen nepoželjnim osobito zbog kažnjivog djela u vezi s drogom. Na temelju navedene odluke, taj rok od deset godina počeo je teći na dan kad je M. Ouhrami stvarno napustio Nizozemsku.

               22

               Odluka kojom se M. Ouhrami proglašava nepoželjnim dostavljena mu je 17. travnja 2003. S obzirom na to da protiv nje nije podnesena žalba, postala je konačnom 15. svibnja 2003. M. Ouhrami ipak nije napustio Nizozemsku, smatrajući da nije imao tražene putne isprave.

               23

               Tijekom 2011. i 2012. u sedam navrata utvrđeno je da je M. Ouhrami, protivno toj odluci, boravio u Amsterdamu (Nizozemska), iako je znao da je bio proglašen nepoželjnim, pri čemu je takav prijestup kažnjiv na temelju članka 197. Kaznenog zakonika.

               24

               Budući da je zbog toga u prvostupanjskom postupku osuđen na zatvorsku kaznu, M. Ouhrami podnio je žalbu pred Gerechtshofom Amsterdam (Žalbeni sud u Amsterdamu, Nizozemska), tvrdeći da se izricanje takve kazne protivi Direktivi 2008/115 zbog toga što njome predviđen postupak nije u cijelosti proveden.

               25

               Gerechtshof Amsterdam (Žalbeni sud u Amsterdamu) utvrdio je da se izricanje beuzvjetne kazne zatvora državljaninu treće zemlje, u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2008/115, koji je proglašen nepoželjnim i koji – bez opravdanog razloga za nenapuštanje Nizozemske – u njoj nezakonito boravi, protivi toj direktivi ako faze postupka vraćanja predviđene tom direktivom još nisu okončane. Naime, izricanje te kazne može ugroziti cilj koji se želi postići tom direktivom, odnosno stvaranje učinkovite politike vraćanja državljana trećih zemalja koji nezakonito borave u državi članici.

               26

               Taj sud potom je presudio da je u predmetnom slučaju postupak vraćanja u cijelosti poštovan. U tom je pogledu naveo:

                        –

                        da je Dienst Terugkeer en Vertrek (Služba za repatrijaciju i odlazak, Nizozemska) obavio dvadeset i šest razgovora s M. Ouhramijem o njegovu vraćanju,

                        –

                        da je M. Ouhrami više puta upućen na alžirska, marokanska i tuniska tijela, ali ni iz jedne od tih zemalja nije stigao pozitivan odgovor,

                        –

                        da su provedene razne istrage putem Interpola, osobito u vezi s otiscima prstiju,

                        –

                        da je u odnosu na M. Ouhramija izvršen pokušaj provođenja jezične analize,

                        –

                        da su postupci u vezi s repatrijacijom pred Službom za repatrijaciju i odlazak bili iscrpljeni,

                        –

                        da ništa od gore navedenog nije dovelo do udaljavanja M. Ouhramija, jer on uopće nije surađivao.

               27

               Na tom je temelju Gerechtshof Amsterdam (Žalbeni sud u Amsterdamu) utvrdio da su nadležna tijela uložila dostatne napore kako bi utvrdila identitet M. Ouhramija i udaljila ga u njegovu zemlju podrijetla. Stoga je taj sud odlučio da se u predmetnom slučaju može smatrati da je postupak vraćanja okončan i da se stoga izricanje kazne zatvora za navodne činjenice ne protivi Direktivi 2008/115. Odbacivši argumentaciju M. Ouhramija, navedeni sud ga je osudio na kaznu zatvora u trajanju dva mjeseca.

               28

               M. Ouhrami je uložio kasacijsku žalbu pred Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske).

               29

               U okviru svoje žalbe, M. Ouhrami ne osporava zaključak Gerechtshofa Amsterdam (Žalbeni sud u Amsterdamu), prema kojem je postupak vraćanja predviđen Direktivom 2008/115 u predmetnom slučaju proveden u potpunosti. Međutim, prigovara tom potonjem sudu da ga je pogrešno osudio jer je odluka od 22. listopada 2002. kojom ga se proglašava nepoželjnim prestala proizvoditi pravne učinke na dan nastanka činjenica u glavnom postupku. U tom pogledu M. Ouhrami navodi da tu odluku treba izjednačiti s odlukom o zabrani ulaska jer je počela proizvoditi učinke kad je izdana ili najkasnije kad je za nju saznao i da, na temelju članka 11. stavka 2. Direktive 2008/115 trajanje zabrane ulaska ne može, u predmetnom slučaju, prelaziti pet godina tako da više nije bila na snazi 2011. i 2012.

               30

               Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske) primjećuje da se, prema njegovoj sudskoj praksi, iz presude od 19. rujna 2013., Filev i Osmani (C‑297/12, EU:C:2013:569) može zaključiti da odluku kojom se osoba proglašava nepoželjnom, donesenu prije stupanja na snagu Direktive 2008/115 ili prije isteka roka za prenošenje te direktive, treba izjednačiti sa zabranom ulaska, u smislu članka 3. točke 6. te direktive. Računajući od proteka tog datuma, ta odluka stoga u načelu podliježe maksimalnom trajanju od pet godina iz članka 11. stavka 2. navedene direktive. Uzimajući u obzir to izjednačavanje, postavlja se pitanje početka razdoblja zabrane ulaska.

               31

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da u tom kontekstu članak 197. Kaznenog zakonika, u svojoj verziji koja se primjenjuje na predmet u glavnom postupku, ne inkriminira sâmo nepoštovanje odluke o vraćanju, već boravak u Nizozemskoj iako predmetni stranac zna ili ima ozbiljnih razloga vjerovati da je proglašen nepoželjnim.

               32

               U tim je okolnostima Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu slijedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 11. stavak 2. Direktive [2008/115] tumačiti na način da se u njemu navedeno razdoblje od pet godina računa:

                                 a)

                                 od trenutka kada je donesena zabrana ulaska (ili s retroaktivnim učinkom, istovjetna odluka o proglašavanju nepoželjnom osobom), ili

                                 b)

                                 od datuma kada je dotična osoba stvarno napustila državno područje država članica ili

                                 c)

                                 od nekog drugog datuma?

                        2.

                        Treba li, za potrebe primjene relevantnih prijelaznih odredbi, članak. 11 stavak 2. Direktive [2008/115] tumačiti na način da odluke, koje su donesene prije stupanja na snagu te direktive i čiji je pravni učinak taj da njihov adresat mora boraviti deset uzastopnih godina izvan Nizozemske, kada je zabrana ulaska bila određena s obzirom na sve relevantne okolnosti pojedinog slučaja te je se moglo pobijati iz pravnih razloga, više ne mogu proizvesti pravni učinak ako je u trenutku do kojeg je ta direktiva trebala biti prenesena ili u trenutku u kojem je utvrđeno da je adresat te odluke boravio u Nizozemskoj, trajanje te zabrane ulaska prelazilo razdoblje utvrđeno u toj odredbi?”

         O prethodnim pitanjima
      Prvo pitanje

               33

               Svojim prvim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev pita, u biti, treba li članak 11. stavak 2. Direktive 2008/115 tumačiti na način da trajanje zabrane ulaska iz te odredbe, koje u pravilu ne prelazi pet godina, valja računati od datuma izdavanja te zabrane ulaska ili od datuma kad je zainteresirana osoba stvarno napustila državno područje država članica ili pak od nekog drugog datuma.

               34

               To pitanje postavlja se, u okviru glavnog postupka, u odnosu na odluku koja je donesena prije isteka roka za prenošenje Direktive 2008/115 kojom je M. Ouhrami proglašen nepoželjnim, s obzirom na to da je pravni učinak te odluke bila obveza zainteresirane osobe da, s jedne strane, napusti Nizozemsku i da, s druge strane, boravi izvan te države članice tijekom deset narednih godina. Nesporno je da nakon donošenja navedene odluke M. Ouhrami nije nikad napustio Nizozemsku i da je, nakon isteka tog roka za prenošenje, osuđen u prvostupanjskom i žalbenom postupku na kaznu zatvora zbog nepoštovanja navedene odluke.

               35

               U tom pogledu, valja podsjetiti da je Sud presudio da se Direktiva 2008/115 primjenjuje na učinke – nastale nakon njezina stupanja na snagu u predmetnoj državi članici – odlukâ o zabrani ulaska donesenih na temelju nacionalnih pravila koja su se primjenjivala prije tog datuma. Naime, iako ta direktiva ne sadržava nikakvu odredbu kojom se predviđa privremeni režim za odluke o zabrani ulaska donesene prije njezina stupanja na snagu, iz utvrđene sudske prakse ipak proizlazi da se novo pravilo primjenjuje odmah, osim ako je predviđeno odstupanje, na buduće učinke situacije stvorene primjenom starog pravila (vidjeti, u tom smislu, presudu od 19. rujna 2013., Filev i Osmani, C‑297/12, EU:C:2013:569, t. 39. do 41.).

               36

               Iz toga slijedi da se odredbe Direktive 2008/115 primjenjuju na odluku o zabrani ulaska koja je predmet u glavnom postupku.

               37

               U skladu s odredbama članka 11. stavka 2. Direktive 2008/115, trajanje zabrane ulaska određuje se vodeći računa o svim relevantnim okolnostima pojedinačnog slučaja i u pravilu ne prelazi pet godina. Međutim, ona može biti dulja od pet godina, ako državljanin treće zemlje predstavlja ozbiljnu opasnost za javni poredak, javnu sigurnost ili nacionalnu sigurnost.

               38

               U svrhu tumačenja te odredbe, valja podsjetiti da, u skladu sa zahtjevima ujednačene primjene prava Unije kao i načela jednakosti, odredba prava Unije koja ne sadržava nikakvo izravno upućivanje na pravo država članica radi utvrđenja svojeg smisla i dosega treba u cijeloj Uniji imati autonomno i ujednačeno tumačenje, uzimajući u obzir osobito kontekst odredbe i cilj predmetnog propisa (vidjeti analogijom presudu od 17. srpnja 2008., Kozłowski, C‑66/08, EU:C:2008:437, t. 42. i navedenu sudsku praksu).

               39

               Ipak, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 14. Direktive 2008/115, ustanovljavanje zabrane ulaska kojom se isključuje svaki ulazak i svaki boravak na državnom području svih država članica ima svrhu dati europsku dimenziju učincima nacionalnih mjera za vraćanje.

               40

               Iako se Direktivom 2008/115 izričito ne utvrđuje trenutak od kojeg treba početi računati zabranu ulaska, ipak iz te svrhe – i općenito iz cilja te direktive koji se sastoji u utvrđivanju zajedničkih standarda i postupaka radi učinkovitog vraćanja državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom na način da se poštuju njihova temeljna prava – kao i iz nepostojanja bilo kakvog upućivanja na nacionalno pravo proizlazi da, protivno onomu što navodi danska vlada, utvrđivanje tog trenutka ne može biti prepušteno ocjeni svake države članice.

               41

               Naime, kao što to u biti navodi nezavisna odvjetnica u točki 49. svojeg mišljenja, prihvaćanje da zabrane ulaska, čiji pravni temelj čini skup usklađenih pravila na europskoj razini, počinju i prestaju proizvoditi svoje učinke u različitom trenutku, ovisno o odabirima koje države članice izvrše u svojem nacionalnom zakonodavstvu, ugrozilo bi cilj Direktive 2008/115, kao i cilj takvih zabrana ulaska.

               42

               Kad je riječ o tome od kojeg, u konačnici, trenutka zabrana ulaska počinje proizvoditi svoje učinke i od kojeg se trajanje te zabrane treba računati, valja odgovoriti uzimajući u obzir tekst, strukturu i cilj Direktive 2008/115.

               43

               Članak 3. točka 6. Direktive 2008/115 definira „zabranu ulaska” kao „upravnu ili sudsku odluku ili akt kojim se zabranjuju ulazak i boravak na državnom području države članice za određeno vrijeme, zajedno s odlukom o vraćanju”. U članku 3. točki 4. te direktive, potonja odluka definirana je kao „upravna ili sudska odluka ili akt u kojem se navodi ili određuje da je boravak državljanina treće zemlje nezakonit i kojom se određuje ili utvrđuje obveza vraćanja”.

               44

               Na temelju članka 11. stavka 1. Direktive 2008/115, odlukama o vraćanju pridodaje se zabrana ulaska ako nije odobreno vrijeme za dobrovoljni odlazak ili ako nije poštovana obveza vraćanja. U drugim se slučajevima odlukama o vraćanju može pridodati zabrana ulaska.

               45

               Iz teksta tih odredaba kao i iz uporabe izraza „zabrana ulaska” proizlazi da je namjena takve zabrane nadopuna odluke o vraćanju, time što se zabranjuje zainteresiranoj osobi da određeno vrijeme nakon svojeg „vraćanja” – u smislu članka 3. točke 3. Direktive 2008/115, odnosno nakon svojeg odlaska s državnog područja država članica – ponovno uđe na to državno područje i da tamo potom boravi. Stupanje na snagu takve zabrane pretpostavlja da je zainteresirana osoba prethodno napustila navedeno državno područje.

               46

               Taj zaključak potvrđuje struktura Direktive 2008/115.

               47

               U tom pogledu valja navesti da iz odredbi navedenih u točkama 43. i 44. ove presude kao i iz, među ostalim, uvodne izjave 6., članka 6. stavaka 1. i 6., članka 8. stavaka 1. i 3., članka 11. stavka 3. prvog podstavka i članka 12. stavka 1. te direktive proizlazi da se njome uvodi jasno razlikovanje između, s jedne strane, odluke o vraćanju i eventualne odluke o udaljavanju i, s druge strane, zabrane ulaska.

               48

               Stoga se na temelju članka 3. točke 4. i članka 6. stavka 1. Direktive 2008/115 odlukom o vraćanju prvotni nezakoniti boravak zainteresirane osobe proglašava nezakonitim te se potonjem nameće obveza povratka. Tom odlukom previđeno je, na temelju članka 7. stavka 1. te direktive i podložno iznimkama iz članka 7. stavka 4. te direktive, vrijeme potrebno za dobrovoljni odlazak zainteresirane osobe. U slučaju da takvo vrijeme nije dodijeljeno ili obveza vraćanja nije poštovana u dodijeljenom roku, države članice poduzimaju, u skladu s člankom 8. stavcima 1. i 3. navedene direktive, sve potrebne mjere za izvršavanje odluke o vraćanju, donošenjem, u slučaju potrebe, odluke o udaljavanju odnosno posebne upravne ili sudske odluke ili akta u kojima se nalaže izvršenje obveze vraćanja.

               49

               Iz toga proizlazi da je – sve do trenutka dobrovoljnog ili prisilnog izvršenja obveze vraćanja i stoga stvarnog povratka zainteresirane osobe u svoju zemlju podrijetla, državu tranzita ili drugu treću zemlju u smislu članka 3. točke 3. Direktive 2008/115 – nezakoniti boravak zainteresirane osobe uređen odlukom o vraćanju a ne zabranom ulaska, koja proizvodi svoje učinke tek od tog trenutka, zabranjujući zainteresiranoj osobi da tijekom određenog razdoblja nakon svojeg povratka, ponovno ulazi i boravi na državnom području država članica.

               50

               Slijedom toga, iako Direktiva 2008/115 na temelju svojeg članka 6. stavka 6. daje državama članicama mogućnost istodobnog donošenja odluke o vraćanju i zabrani ulaska, ipak iz strukture te direktive jasno proizlazi da se te dvije odluke razlikuju, s obzirom na to da se prva bavi posljedicama nezakonitosti prvotnog boravka, dok se druga odnosi na eventualni kasniji boravak čineći ga nezakonitim.

               51

               Eventualna zabrana ulaska tako je sredstvo namijenjeno rastu učinkovitosti politike Unije u području vraćanja, jamčeći da se državljanin treće zemlje s nezakonitim boravkom ne može zakonito vratiti na područje država članica tijekom određenog razdoblja nakon što je bio udaljen.

               52

               Ta svrha članka 11. Direktive 2008/115 i opći cilj te direktive, naveden u točki 40. ove presude, bili bi ugroženi kad bi odbijanje takvog državljanina da prihvati obvezu vraćanja i surađuje u okviru postupka udaljavanja omogućilo potonjem da u cijelosti ili djelomično izbjegne pravne učinke zabrane ulaska, što bi bio slučaj kad bi razdoblje tijekom kojeg se primjenjuje takva zabrana ulaska moglo teći i isteći tijekom tog postupka.

               53

               Iz teksta, strukture i cilja Direktive 2008/115 proizlazi da razdoblje zabrane ulaska počinje teći tek od datuma kad je zainteresirana osoba stvarno napustila državno područje država članica.

               54

               Kad je riječ o pitanju protivi li se Direktivi 2008/115, u situaciji poput one u glavnom postupku, izricanje kazne zatvora za povredu odluke kojom se zainteresiranu osobu proglašava nepoželjnom te čiji su učinci navedeni u točki 34. ove presude, valja podsjetiti da je Sud presudio da država članica može kazneno sankcionirati povredu zabrane ulaska koja proizlazi iz područja primjene te direktive samo ako je održanje učinaka te zabrane u skladu s člankom 11. te direktive (vidjeti u tom smislu presude od 19. rujna 2013., Filev t Osmani, C‑297/12, EU:C:2013:569, t. 37., kao i od 1. listopada 2015., Celaj, C‑290/14, EU:C:2015:640, t. 31.).

               55

               Ipak, budući da M. Ouhrami nije napustio Nizozemsku nakon donošenja odluke kojom ga se proglašava nepoželjnim i da njome propisana obveza vraćanja nije stoga nikad izvršena, zainteresirana se osoba nalazi u nezakonitom položaju koji proizlazi iz prvotnog nezakonitog boravka, a ne iz kasnijeg nezakonitog boravka koji je posljedica povrede zabrane ulaska, u smislu članka 11. Direktive 2008/115.

               56

               U tom pogledu, valja podsjetiti da iz ustaljene sudske prakse proizlazi da se Direktivi 2008/115 protivi propis države članice kojim se kazneno sankcionira prvotni nezakoniti boravak u mjeri u kojoj se njime omogućava kazna zatvora za državljana treće zemlje koji, nezakonito boraveći na državnom području navedene države članice i ne želeći dobrovoljno napustiti to područje, nije podlijegao prisilnim mjerama iz članka 8. te direktive. Međutim, Sud je pojasnio da se navedenoj direktivi ne protivi nacionalni propis koji dopušta oduzimanje slobode državljaninu treće zemlje na kojeg je primijenjen postupak vraćanja utvrđen istom direktivom i koji nezakonito boravi na navedenom području bez opravdanog razloga za odbijanje povratka (presuda od 6. prosinca 2011., Achughbabian, C‑329/11, EU:C:2011:807, t. 50., i od 7. lipnja 2016., Affun, C‑47/15, EU:C:2016:408, t. 52. i 54.).

               57

               Međutim, iz spisa kojim raspolaže Sud proizlazi, s jedne strane, da je u okviru glavnog postupka Gerechtshof Amsterdam (Žalbeni sud u Amsterdamu) presudio da se, u predmetnom slučaju, postupak vraćanja može smatrati okončanim tako da se izricanje kazne zatvora za predmetne činjenice ne protivi Direktivi 2008/115 i da, s druge strane, ta tvrdnja, za koju se čini da ispunjava sve uvjete navedene u sudskoj praksi iz prethodne točke, nije osporena u okviru žalbe podnesene pred sudom koji je uputio zahtjev, što je ipak na njemu da provjeri.

               58

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti na način da članak 11. stavak 2. Direktive 2008/115 treba tumačiti tako da trajanje zabrane ulaska predviđene tom odredbom, koje u pravilu ne prelazi pet godina, treba računati od datuma kad je zainteresirana osoba stvarno napustila državno područje država članica.

         Drugo pitanje

               59

               Kao što je sud koji je uputio zahtjev naveo u svojem zahtjevu za prethodnu odluku, drugo pitanje postavljeno je samo za slučaj da Sud odgovori na prvo pitanje tako da trajanje zabrane ulaska iz članka 11. stavka 2. Direktive 2008/115 ne treba računati od datuma kad je zainteresirana osoba stvarno napustila državno područje država članica, već od ranijeg datuma, poput onog kad je izdana ta zabrana. Naime, kao što je istaknula nezavisna odvjetnica u točki 64. svojeg mišljenja, samo je u tom slučaju to pitanje relevantno za donošenje odluke u glavnom postupku.

               60

               Stoga uzimajući u obzir odgovor na prvo pitanje, nije potrebno odgovoriti na drugo pitanje.

         Troškovi

               61

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

                  Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                     Članak 11. stavak 2. Direktive 2008/115/EZ Europskog parlamenta i Vijeća, od 16. prosinca 2008. o zajedničkim standardima i postupcima država članica za vraćanje državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom, treba tumačiti na način da trajanje zabrane ulaska predviđene tom odredbom, koje u pravilu ne prelazi pet godina, treba računati od datuma kad je zainteresirana osoba stvarno napustila državno područje država članica.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 21. svibnja 2015.#La Zaragozana, SA protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Predmet T-197/14.


Presuda Suda (peto vijeće) od 9. studenog 2000. # Ingmar GB Ltd protiv Eaton Leonard Technologies Inc. # Zahtjev za prethodnu odluku: Court of Appeal (England & Wales) - Ujedinjena Kraljevina. # Direktiva 86/653/EEZ. # Predmet C-381/98.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 23. ožujka 2006.#Honyvem Informazioni Commerciali Srl protiv Mariella De Zotti.#Zahtjev za prethodnu odluku: Corte suprema di cassazione - Italija.#Direktiva 86/653/EEZ.#Predmet C-465/04.


Presuda Prvostupanjskog suda (četvrto prošireno vijeće) od 9. travnja 1997. # Terres Rouges Consultant SA, Cobana Import SARL i SIPEF NV protiv Komisije Europskih zajednica. # Tužba za poništenje - Nedopuštenost. # Predmet T-47/95.


Presuda Suda (treće vijeće) od 2012. lipanj 14.#CIVAD SA protiv Receveur des douanes de Roubaix i drugi.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Tribunal d'instance de Roubaix.#Predmet C-533/10.