title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 22. lipnja 2016.#Odvolací finanční ředitelství protiv Český rozhlas.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Nejvyšší správní soud.#Zahtjev za prethodnu odluku – Šesta direktiva 77/388/EEZ – Porez na dodanu vrijednost – Članak 2. točka 1. – Pružanje usluga obavljenih uz naknadu – Pojam – Javna radiodifuzija – Financiranje obveznom zakonskom naknadom.#Predmet C-11/15.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      22. lipnja 2016. (
            *1
         )
      „Prethodno pitanje — Šesta direktiva 77/388/EEZ — Porez na dodanu vrijednost — Članak 2. točka 1. — Pružanje usluga obavljenih uz naknadu — Pojam — Javna radiodifuzija — Financiranje obveznom zakonskom naknadom“
      U predmetu C‑11/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Nejvyšší správní soud (Vrhovni upravni sud, Češka Republika), odlukom od 18. prosinca 2014., koju je Sud zaprimio 13. siječnja 2015., u postupku

         Odvolací finanční ředitelství

      protiv

         Český rozhlas,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta (izvjestiteljica), predsjednica vijeća, J.-C. Bonichot, C. G. Fernlund, S. Rodin i E. Regan, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: I. Illéssy, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 17. prosinca 2015.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Odvolací finanční ředitelství, E. Nedorostková, u svojstvu agenta,

               —

               za Český rozhlas, P. Orct, advokát,

               —

               za češku vladu, M. Smolek, J. Vláčil, Z. Petzl i T. Müller, u svojstvu agenata,

               —

               za grčku vladu, G. Konstantinos i A. Dimitrakopoulou, u svojstvu agenata,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, V. Kaye, u svojstvu agenta, uz asistenciju P. Mantlea, barrister,

               —

               za Europsku komisiju, L. Lozano Palacios i Z. Malůšková, u svojstvu agenata.

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 17. ožujka 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 2. točke 1. Šeste direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena porezna osnovica (SL 1977., L 145, str. 1., u daljnjem tekstu: Šesta direktiva).

               2

               Taj zahtjev podnesen je u okviru spora između Odvolací finanční ředitelství (Financijska uprava za žalbe, u daljnjem tekstu: Financijska uprava), prijašnja Finanční ředitelství pro hlavní město Prahu (Financijska uprava grada Praga, Češka Republika) i Český rozhlasa (Češki radio) povodom poreza na dodanu vrijednost (u daljnjem tekstu: PDV) kojeg je on bio obveznik u okviru djelatnosti javne radiodifuzije.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               U članku 2. točki 1. Šeste direktive propisano je:
               „[PDV‑u] podliježu:

                        1.

                        isporuke robe i usluga u tuzemstvu koje uz naknadu obavlja porezni obveznik koji djeluje kao takav.” [neslužbeni prijevod]

               4

               Članak 13., slovo A, stavak 1. točka (q) navedene direktive predviđa:
               „A. Zauzeća koja se odnose na određene aktivnosti od javnog interesa

               1.   Bez dovođenja u pitanje ostalih odredaba Zajednice, države članice izuzimaju, u skladu s uvjetima koje utvrđuju u svrhu osiguranja ispravne i izravne primjene niže predviđenih izuzeća i sprečavanja eventualne utaje, izbjegavanja ili zlouporabe:
               [...]

                        (q)

                        aktivnosti, osim onih komercijalne naravi, koje obavljaju tijela javnog radija i televizije.”

         Češko pravo

               5

               Na temelju članka 1. Zakona br. 484/1991 koji se odnosi na Český rozhlas, u verziji koja se primjenjivala na spor u glavnom postupku, osniva se društvo za radiodifuziju, Český rozhlas, sa sjedištem u Pragu (Češka Republika). Prema toj odredbi, Český rozhlas je pravna osoba koja upravlja svojom aktivom, stječe prava i preuzima obveze u vlastito ime.

               6

               Članak 10. tog zakona predviđa da su izvori financiranja Českog rozhlasa osobito radijska pristojba koja se naplaćuje na temelju posebnog propisa i prihod vezan za vlastite ekonomske aktivnosti.

               7

               Sukladno članku 1. Zakona br. 348/2005 o radijskoj i televizijskoj pristojbi, u njegovoj verziji koja se primjenjuje na glavni postupak, cilj je radijske pristojbe financiranje javne usluge koju pruža Český rozhlas.

               8

               Na temelju članka 2. tog zakona, radijska se naknada plaća na temelju tehničke opreme koja može individualno i na zahtjev reproducirati radiodifuziju neovisno o vrsti prijema (u daljnjem tekstu: radijski prijemnik) uključujući slučaj kad ta oprema ima drugu svrhu.

               9

               U skladu s člankom 3. toga zakona, obveznik plaćanja radijske pristojbe je fizička ili pravna osoba koja je vlasnik radijskog prijemnika ili osoba koja nije vlasnik prijemnika ali koja, zbog nekog drugog pravnog razloga, posjeduje ili koristi radio prijemnik tijekom najmanje mjesec dana.

               10

               Članak 7. istog zakona propisuje da obveznik pristojbe bilo izravno bilo posredstvom ovlaštene osobu plaća radijsku ili televizijsku pristojbu javnom radiju.

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               11

               Český rozhlas je pravna osoba osnovana zakonom čija je glavna aktivnost javna radiodifuzija radijskih programa.

               12

               Svojim dopunskim poreznim prijavama za razdoblje od ožujka do prosinca 2006. Český rozhlas izvršio je dodatno povećanje svojega prava na odbitak PDV‑a isključivši iz izračunavanja koeficijenta upotrijebljenog za odbitak PDV‑a one usluge koje odgovaraju isplaćenim radijskim pristojbama i koje je prvotno prijavio kao usluge izuzete od plaćanja PDV‑a a za koje nema pravo na njegov odbitak. Český rozhlas u tom je pogledu tvrdio da te pristojbe nisu predstavljale naknadu za pruženu uslugu javne radiodifuzije.

               13

               Finanční úřad pro Prahu 10 (financijski ured br. 10 za grad Prag, Češka Republika) je s deset dopunskih poreznih rješenja o PDV‑u koji je Český rozhlas dugovao za navedeno razdoblje odbio isključenje navedenih usluga.

               14

               Český rozhlas je protiv tih dopunskih poreznih rješenja podnio žalbu.

               15

               Budući da je ta žalba odbijena s deset odluka financijske uprave, Český rozhlas je pokrenuo postupak pred Městský soud v Praze (općinski sud u Pragu, Češka Republika).

               16

               Městský soud v Praze (općinski sud u Pragu, Češka Republika) je presudom od 6. lipnja 2014. poništio navedene odluke i vratio predmet na odlučivanje financijskoj upravi.

               17

               Financijska je uprava protiv te presude podnijela kasacijsku žalbu pred sudom koji je uputio zahtjev.

               18

               U tim je okolnostima Nejvyšší správní soud (Visoki upravni sud) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Može li se sektor javne radiotelevizije, koji se financira obvezatnim pristojbama u zakonom propisanom iznosu, na temelju vlasništva ili posjeda radijskog prijemnika ili drugog prava na njegovu uporabu, smatrati ,pružanjem usluga obavljenih uz naknadu’ u smislu članka 2. stavka 1. Šeste direktive Vijeća 77/388/EEZ o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet – zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena osnovica za razrezivanje, koja mora biti izuzeta od PDV‑a u skladu s člankom 13. odjeljkom A stavkom 1. točkom (q) te direktive ili se radi o aktivnosti koja nije gospodarske naravi i koja uopće ne podliježe PDV‑u prema članku 2. Šeste direktive te na koju se stoga ne primjenjuje izuzeće od PDV‑a na temelju članka 13. odjeljka A stavka 1. točke (q) te direktive?”

         O prethodnom pitanju

               19

               Svojim prethodnim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 2. točku 1. Šeste direktive tumačiti na način da aktivnost javne radiodifuzije, poput ove iz glavnog postupka, financirane iz obvezatne pristojbe propisane zakonom i koju plaća svaki vlasnik ili posjednik radio prijemnika i koju izvršava društvo za radiodifuziju osnovano zakonom, predstavlja pružanje usluga „obavljenih uz naknadu” u smislu te odredbe, ali koja je izuzeta od PDV‑a na temelju članka 13. slova A stavka 1. točke (q) te direktive ili na način da takva aktivnost nije oporeziva djelatnost koja je obuhvaćena područjem primjene te direktive.

               20

               U tom pogledu valja podsjetiti da, u okviru sustava PDV‑a oporezive djelatnosti podrazumijevaju postojanje transakcije među strankama koje uključuju ugovaranje cijene ili protuvrijednosti. Stoga, kada se aktivnost pružatelja usluga isključivo sastoji od činidaba bez izravne protuvrijednosti, ne postoji oporezivi iznos pa te činidbe dakle ne podliježu PDV‑u (vidjeti presude od 3. ožujka 1994., Tolsma, C‑16/93, EU:C:1994:80, t. 12.; od 29. listopada 2009., Komisija/Finska, C‑246/08, EU:C:2009:671, t. 43., i od 27. listopada 2011., GFKL Financial Services, C‑93/10, EU:C:2011:700, t. 17.).

               21

               Iz toga proizlazi da se usluge obavljaju uz naknadu u smislu članka 2. točke 1. Šeste direktive te da su shodno tomu oporezive jedino ako između pružatelja i korisnika usluga postoji pravni odnos tijekom kojega se izmjenjuju uzajamne činidbe, pri čemu protučinidba koju dobiva pružatelj predstavlja stvarnu protuvrijednost usluge pružene korisniku (vidi presude od 3. ožujka 1994., Tolsma, C‑16/93, EU:C:1994:80, t. 14.; od 29. listopada 2009., Komisija/Finska, C‑246/08, EU:C:2009:671, t. 44., i od 27. listopada 2011., GFKL Financial Services, C‑93/10, EU:C:2011:700, t. 18.).

               22

               U ovom kontekstu, Sud je u više navrata presudio da pojam „usluga koje se obavljaju uz naknadu” u smislu članka 2. točke 1. Šeste direktive pretpostavlja postojanje izravne veze između pružene usluge i primljene protuvrijednosti (vidjeti presude od 5. veljače 1981., Coöperatieve Aardappelenbewaarplaats, 154/80, EU:C:1981:38, t. 12. ; od 8. ožujka 1988., Apple and Pear Development Council, 102/86, EU:C:1988:120, t. 12. ; od 3. ožujka 1994., Tolsma, C‑16/93, EU:C:1994:80, t. 13.; od 29. listopada 2009., Komisija/Finska, C‑246/08, EU:C:2009:671, t. 45., i od 27. listopada 2011., GFKL Financial Services, C‑93/10, EU:C:2011:700, t. 19.).

               23

               Što se tiče usluga javne radiodifuzije o kojima je riječ u glavnom postupku, potrebno je navesti da ne postoji pravna veza između Českog rozhlasa i obveznika plaćanja radijske pristojbe tijekom koje bi dolazilo do razmjene protučinidaba, kao ni izravna veza između te usluge javne radiodifuzije i te pristojbe.

               24

               Naime, u okviru pružanja te usluge Český rozhlas i navedene osobe nisu ni u kakvom ugovornom odnosu niti su povezani sporazumom koji podrazumijeva ugovaranje cijene, kao ni pravnom obvezom koju su slobodno preuzeli jedni prema drugima.

               25

               Nadalje, obveza plaćanja radijske pristojbe ne proizlazi iz pružanja usluge čija je ona izravna protuvrijednost jer ta obveza nije vezana za korištenje usluge javne radiodifuzije koju pruža Český rozhlas od strane osoba koji su podvrgnuti navedenoj obvezi, već isključivo iz posjedovanja radio prijemnika, i to bez obzira na način na koji se on koristi.

               26

               Stoga, posjednici radio prijemnika su obvezni plaćati navedenu naknadu i kad koriste taj prijemnik isključivo za slušanje radijskih programa koji emitiraju radijske postaje koje nisu Český rozhlas, poput komercijalnih radijskih programa koji se ne financiraju iz te pristojbe, za slušanje kompaktnih diskova ili drugih digitalnih medija, ili prilikom korištenja drugih funkcija koje općenito ima oprema koja omogućuje primanje i reprodukciju radijskih emisija.

               27

               Osim toga, valja istaknuti da je pristup usluzi javne radiodifuzije koju pruža Český rozhlas slobodan, te da nikako nije uvjetovan plaćanjem radijske pristojbe.

               28

               Iz toga proizlazi da pružanje usluge javne radiodifuzije koja ima značajke ove o kojoj je riječ u glavnom postupku nije pružanje usluga „koje se obavljaju uz naknadu” u smislu članka 2. točke 1. Šeste direktive.

               29

               To se tumačenje ne može dovesti u pitanje tumačenjem češke vlade prema kojoj se situacija o kojoj je riječ u glavnom postupku razlikuje uslijed postojanja trostranog pravnog odnosa u okviru kojeg Češka Država povjerava Českom rozhlasu zadaću od javnog interesa koja se sastoji od pružanja usluge javne radiodifuzije osiguravajući mu prihod u obliku obvezne pristojbe koju zakonom nameće adresatima te usluge.

               30

               U tom je pogledu dovoljno istaknuti da, čak i pod pretpostavkom da postoji takav trostrani pravni odnos, ne samo, kao što je istaknuto u točki 23., ove presude, ne postoji izravna veza između usluge javne radiodifuzije koju pruža Český rozhlas i navedene pristojbe, već, kao što proizlazi iz značajki potonje, kako su opisane u točki 25. ove presude, ona ne predstavlja plaćanje cijene za uslugu.

               31

               Jednako vrijedi i za argument češke vlade prema kojem izuzeće predviđeno u članku 13. slovu A, stavku 1. točki (q) Šeste direktive ima smisla samo ako se za aktivnosti javne radiodifuzije, poput ovih o kojima je riječ u glavnom postupku, smatra da pripadaju području primjene te direktive.

               32

               U tom je pogledu dovoljno istaknuti, s jedne strane, da iako ta odredba predviđa izuzeće „aktivnosti, osim onih komercijalne naravi, koje obavljaju tijela javnog radija i televizije”, navedena je odredba primjenjiva samo pod uvjetom da te aktivnosti „podliježu PDV‑u” u smislu članka 2. Šeste direktive i, s druge strane, da se ne tumači na način kojim bi se proširilo područje primjene te direktive kako je definirano u tom članku 2.

               33

               Napokon, što se tiče poistovjećivanja od strane suda koji je uputio zahtjev, situacije o kojoj je riječ u glavnom postupku i one u osnovi predmeta u kojem je donesena presuda od 27. ožujka 2014.Le Rayon d’Or (C‑151/13, EU:C:2014:185), valja ustvrditi da te situacije nisu usporedive.

               34

               U tom pogledu valja podsjetiti da u toj presudi, koja se odnosi na oporezivost „paušala za skrb” koji je nacionalni fond za zdravstveno osiguranje plaćao institucijama za smještaj starijih nemoćnih osoba za pružanje usluga skrbi njihovim štićenicima, Sud je presudio na nije postojala izravna veza između usluga koje su te institucije pružile svojim štićenicima i primljene protučinidbe, odnosno „paušala za skrb” jer je takvo paušalno plaćanje bilo protučinidba uslugama skrbi koje su navedene institucije obavile uz naknadu u korist svojih štićenika, te je na tom temelju bilo obuhvaćeno područjem primjene PDV‑a.

               35

               Međutim, u predmetu u glavnom postupku ne samo da nema takve veze između radijske pristojbe i usluge javne radiodifuzije koju pruža Český rozhlas, već kako je otprije istaknuto, plaćanje te pristojbe ne ulazi u okvir pravne veze obuhvaćene razmjenom protučinidaba nego u okvir izvršenja zakonske obveze.

               36

               U tim okolnostima na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 2. točku 1. Šeste direktive treba tumačiti na način da aktivnost javne radiodifuzije, poput ove iz glavnog postupka, financirane iz obvezatne pristojbe propisane zakonom i koju plaća svaki vlasnik ili posjednik radio prijemnika i koju izvršava društvo za radiodifuziju osnovano zakonom, ne predstavlja pružanje usluga „obavljanih uz naknadu” u smislu te odredbe, i prema tome nije obuhvaćena područjem primjene te direktive.

         Troškovi

               37

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                     Članak 2. točku 1. Šeste direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena porezna osnovica, treba tumačiti na način da aktivnost javne radiodifuzije, poput ove iz glavnog postupka, financirane iz obvezatne pristojbe propisane zakonom i koju plaća svaki vlasnik ili posjednik radio prijemnika i koju izvršava društvo za radiodifuziju osnovano zakonom, ne predstavlja pružanje usluga „obavljenih uz naknadu” u smislu te odredbe, i prema tome nije obuhvaćena područjem primjene te direktive.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: češki


Presuda Suda (osmo vijeće) od 13. rujna 2007. # Komisija Europskih zajednica protiv Helenske Republike. # Povreda obveze države članice - Direktiva 2002/14/EZ. # Predmet C-381/06.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 7. rujna 2016.#Beiersdorf AG protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Prijava za registraciju figurativnog žiga Europske unije Q10 – Odbijanje registriranja izjave o opsegu zaštite – Članak 37. stavak 2. Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Apsolutni razlozi za odbijanje – Opisni karakter – Nepostojanje razlikovnog karaktera – Članak 7. točke (b) i (c) Uredbe br. 207/2009.#Predmet T-4/15.


title: Presuda Suda (osmo vijeće) od 13. ožujka 2014.#Małgorzata Nierodzik protiv Samodzielny Publiczny Psychiatryczny Zakład Opieki Zdrowotnej im. dr Stanisława Deresza w Choroszczy.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Sąd Rejonowy w Białymstoku.#Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Direktiva 1999/70/EZ – Okvirni sporazum o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP – Članak 4. – Pojam ,uvjeti zapošljavanja’ – Otkazni rok za raskid ugovora o radu na određeno vrijeme – Različito postupanje prema radnicima zaposlenima na neodređeno vrijeme.#Predmet C‑38/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑38/13,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je podnio Sąd Rejonowy w Białymstoku (Poljska), odlukom od 14. siječnja 2013., koju je Sud zaprimio 25. siječnja 2013., u postupku
            Małgorzata Nierodzik
            protiv
            Samodzielny Publiczny Psychiatryczny Zakład Opieki Zdrowotnej im. dr Stanisława Deresza w Choroszczy ,
            SUD (osmo vijeće),
            u sastavu: C. G. Fernlund, predsjednik vijeća, A. Ó Caoimh (izvjestitelj) i C. Toader, suci,
            nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
            tajnik: A. Calot Escobar,
            uzimajući u obzir pisani postupak,
            uzimajući u obzir podnesena očitovanja:
            – za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,
            – za Europsku komisiju, M. Owsiany‑Hornunga i D. Martina, u svojstvu agenata,
            odlučivši, nakon saslušanja nezavisne odvjetnice, da u predmetu odluči bez njezina mišljenja,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 1. i 4. Okvirnog sporazuma o radu na određeno vrijeme zaključenog 18. ožujka 1999. (u daljnjem tekstu: Okvirni sporazum o radu na određeno vrijeme), priloženog Direktivi Vijeća 1999/70/EZ od 28. lipnja 1999. o Okvirnom sporazumu o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP (SL L 175, str. 43.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 4., str. 228.) kao i članka 1. te direktive.
            2. Zahtjev je upućen u okviru spora između gđe Nierodzik, pomoćne medicinske sestre, i njezina bivšeg poslodavca Samodzielny Publiczny Psychiatryczny Zakład Opieki Zdrowotnej im. dr Stanisława Deresza w Choroszczy (samostalna javna psihijatrijska bolnica, doktor Stanisław Deresz de Choroszcz, u daljnjem tekstu: Psychiatryczny Zakład Opieki Zdrowotnej), u svezi s raskidom ugovora o radu na određeno vrijeme koji ju je vezivao s potonjom.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. Iz uvodne izjave 14. Direktive 1999/70, utemeljene na članku 139. stavku 2. UEZ‑a, proizlazi da su stranke potpisnice Okvirnog sporazuma željele, zaključivanjem takvog sporazuma, poboljšati kvalitetu rada na određeno vrijeme putem osiguranja primjene načela nediskriminacije i uspostavljanjem okvira za sprečavanje zlouporaba koje proizlaze iz uzastopne primjene ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme.
            4. U skladu s člankom 1. te direktive, njezina je svrha „staviti na snagu Okvirni sporazum [...], koji je u Prilogu ovoj Direktivi, zaključen […] između općih međusektorskih organizacija (ETUC, UNICE i CEEP)“.
            5. Treći odlomak preambule Okvirnog sporazuma glasi:
            „U ovom Sporazumu utvrđuju se opća načela i minimalni zahtjevi u vezi s radom na određeno vrijeme, pri čemu se prilikom njihove detaljne primjene mora voditi računa o posebnim nacionalnim, sektorskim i sezonskim uvjetima. Sporazum prikazuje pripremljenost socijalnih partnera da uspostave opći okvir za osiguranje jednakog postupanja s radnicima zaposlenima na određeno vrijeme, kako bi ih se zaštitilo od diskriminacije te za korištenje ugovora o radu na određeno vrijeme u skladu s načelima koja su prihvatljiva za poslodavce i radnike.“
            6. U skladu s člankom 1. točkom (a) Okvirnog sporazuma, on ima za cilj „poboljšati kvalitetu rada na određeno vrijeme osiguranjem primjene načela nediskriminacije“.
            7. Članak 2. Okvirnog sporazuma pod naslovom „Područje primjene“ u svojoj točki 1. navodi:
            „Ovaj Sporazum se primjenjuje na radnike koji rade na određeno vrijeme, koji su sklopili ugovor o radu ili se nalaze u radnom odnosu na način utvrđen zakonom, kolektivnim ugovorima ili praksom u svakoj pojedinoj državi članici.“
            8. Članak 3. Okvirnog sporazuma pod naslovom „Definicije“ određuje:
            „U smislu ovog Sporazuma, pojam:
            1. ,radnik zaposlen na određeno vrijeme’ znači osoba koja je zaključila ugovor o radu ili se nalazi u radnom odnosu, koji je sklopljen neposredno između poslodavca i radnika, a u kojem je prestanak ugovora o radu ili radnog odnosa utvrđen objektivnim okolnostima, kao što je određeni datum, dovršenje određenog posla ili nastupanje određenog događaja;
            2. ,usporedivi radnik, zaposlen na neodređeno vrijeme’ znači radnik koji je zaključio ugovor o radu ili se nalazi u radnom odnosu na neodređeno vrijeme, u istom poduzeću, koji obavlja isti ili slični posao/zanimanje, pri čemu se u obzir uzima stručna osposobljenost/vještine. U poduzeću u kojem nema usporedivog radnika zaposlenog na neodređeno vrijeme za usporedbu se koristi važeći kolektivni ugovor ili, ako nema primjenjivog kolektivnog ugovora, nacionalno pravo, kolektivni ugovori ili praksa.“
            9. Članak 4. Okvirnog sporazuma, pod naslovom „Načelo nediskriminacije“, predviđa u svojoj točki 1.:
            „U pogledu uvjeta zapošljavanja, prema radnicima zaposlenim na određeno vrijeme ne smije se postupati na nepovoljniji način nego prema usporedivim radnicima zaposlenim na neodređeno vrijeme , jedino zato što prvi imaju ugovor ili se nalaze u radnom odnosu na određeno vrijeme, osim ako drukčije postupanje nije opravdano iz objektivnih razloga.“
            Poljsko pravo
            10. Iz spisa predmeta kojim raspolaže Sud slijedi da, u skladu s člankom 32. stavkom 1. zakona o Zakonika o radu (Ustawa – Kodeks pracy), od 26. lipnja 1974. (Dz. U. iz 1998., br. 21, pozicija 94, u daljnjem tekstu: Zakonik o radu), svaka od stranaka može, uz otkazni rok, otkazati ugovor o radu sklopljen uz probni rok ili na neodređeno vrijeme. Na temelju članka 32. stavka 2. Zakonika o radu, ugovor o radu prestaje istekom otkaznog roka.
            11. Članak 33. ovog Zakonika, koji se odnosi na otkazni rok primjenjiv na ugovore o radu na određeno vrijeme, predviđa:
            „Prilikom sklapanja ugovora o radu na određeno vrijeme u trajanju duljem od šest mjeseci ugovorne stranke mogu predvidjeti mogućnost raskida ugovora prije njegova isteka uz otkazni rok od dva tjedna.“
            12. U skladu s člankom 36. stavkom 1. spomenutog Zakonika, „otkazni rok iz ugovora o radu na neodređeno vrijeme ovisi o radnom stažu stečenom kod predmetnog poslodavca i iznosi:
            1. dva tjedna ako je zaposlenik bio zaposlen kraće od 6 mjeseci,
            2. mjesec dana ako je zaposlenik bio zaposlen najmanje 6 mjeseci,
            3. tri mjeseca ako je zaposlenik bio zaposlen najmanje 3 godine.“
            Glavni postupak i prethodno pitanje
            13. Małgorzata Nierodzik bila je zaposlenica Psychiatryczny Zakład Opieki Zdrowotnej tijekom razdoblja od 12. svibnja 1986. do 15. veljače 2010. Stranke su bile u ugovornom odnosu tijekom većeg dijela ovog razdoblja, na temelju ugovora o radu sklopljenog na neodređeno vrijeme. Dana 15. veljače 2010. stranke su sporazumno raskinule taj ugovor na zahtjev tužiteljice u glavnom postupku koja je željela iskoristiti pravo na prijevremenu mirovinu.
            14. Nakon toga je Psychiatryczny Zakład Opieki Zdrowotnej sklopio s M. Nierodzik ugovor o radu na određeno vrijeme u nepunom radnom vremenu za razdoblje od 16. veljače 2010. do 3. veljače 2015. Na temelju tog ugovora Psychiatryczny Zakład Opieki Zdrowotnej mogao je, po isteku otkaznog roka od dva tjedna, jednostrano raskinuti ugovor bez obveze opravdanja tog raskida.
            15. Dana 3. travnja 2012. Psychiatryczny Zakład Opieki Zdrowotnej obavijestio je M. Nierodzik o jednostranom raskidu spomenutog ugovora naznačivši joj da će potonji prestati vrijediti istekom otkaznog roka od dva tjedna, to jest 21. travnja 2012.
            16. Smatrajući da je sklapanje ugovora o radu na određeno vrijeme za razdoblje od više godina nezakonito, da se njime krši nacionalno zakonodavstvo i da joj se time uskraćuju prava na koja bi se bila mogla osloniti da je ugovor o radu bio sklopljen na neodređeno vrijeme, M. Nierodzik tužila je Psychiatryczny Zakład Opieki Zdrowotnej pred Sąd Rejonowy w Białymstoku. Ona zahtijeva da se ugovor o radu na određeno vrijeme pretvori u ugovor o radu na neodređeno vrijeme i da joj se stoga prizna da je imala pravo na otkazni rok u trajanju od tri mjeseca.
            17. Sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku pita se je li nacionalno zakonodavstvo u skladu s Okvirnim sporazumom i u slučaju kada njegova primjena može imati za posljedicu različito postupanje prema radnicima zaposlenima na neodređeno vrijeme i radnicima zaposlenima na određeno vrijeme. U tom smislu ovaj sud ističe da članak 33. Zakonika o radu predviđa da stranke koje sklapaju ugovor o radu na određeno vrijeme u trajanju duljem od šest mjeseci mogu u njemu odrediti otkazni rok od dva tjedna dok bi, u kod ugovora o radu na neodređeno vrijeme, taj rok iznosio, na temelju članka 36. stavka 1. Zakonika, od dva tjedna do tri mjeseca, ovisno o radnom stažu predmetnog zaposlenika.
            18. U tim okolnostima Sąd Rejonowy w Białymstoku odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
            „Trebaju li se članak 1. direktive [1999/70], članak 1. [Okvirnog sporazuma], članak 4. [Okvirnog sporazuma] kao i opće načelo prava [Unije] kojim se zabranjuje diskriminacija temeljena na vrsti ugovora o radu tumačiti na način da se protivi nacionalnom propisu kojim se predviđaju, kad je riječ o utvrđivanju trajanja otkaznog roka za raskid ugovora o radu na određeno vrijeme u trajanju duljem od šest mjeseci, različita pravila koja su manje povoljna za radnike zaposlene na temelju ugovora o radu na određeno vrijeme od onih koja se primjenjuju za utvrđivanje otkaznog roka za raskid ugovora o radu na neodređeno vrijeme, te protive li se oni odredbi nacionalnog prava (člankom 33. Zakonika o radu […]) koja predviđa, za raskid ugovorâ o radu na određeno vrijeme u trajanju duljem od šest mjeseci, fiksni otkazni rok od dva tjedna koji ne ovisi o radnom stažu radnika, dok trajanje otkaznog roka u slučaju ugovora o radu na neodređeno vrijeme ovisi o radnom stažu radnika i može iznositi od dva tjedna do tri mjeseca (članak 36. stavak 1. […] Zakonika o radu)?“
            O prethodnom pitanju
            19. Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku u biti pita treba li članak 4. točku 1. Okvirnog sporazuma, tumačen zajedno s člankom 1. Direktive 1999/70 i člankom 1. Okvirnog sporazuma kao i s načelom nediskriminacije, tumačiti na način da mu je protivan nacionalni propis kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, koji za raskid ugovora o radu na određeno vrijeme u trajanju duljem od šest mjeseci predviđa mogućnost primjene fiksnog otkaznog roka od dva tjedna neovisno o radnom stažu predmetnog radnika, dok je trajanje otkaznog roka u slučaju ugovora o radu na neodređeno vrijeme utvrđeno prema radnom stažu predmetnog radnika i može iznositi od dva tjedna do tri mjeseca.
            20. Člankom 4. točkom 1. Okvirnog sporazuma utvrđuje se zabrana postupanja, kad je riječ o uvjetima zapošljavanja, na nepovoljniji način prema radnicima zaposlenima na određeno vrijeme nego prema usporedivim radnicima zaposlenima na neodređeno vrijeme samo zato što rade na određeno vrijeme osim ako drugačije postupanje nije opravdano iz objektivnih razloga.
            21. Stoga valja prethodno utvrditi je li trajanje otkaznog roka kod ugovora o radu na određeno vrijeme obuhvaćeno pojmom „uvjeti zapošljavanja“ u smislu spomenute odredbe.
            22. U tom pogledu treba podsjetiti da je, sukladno članku 1. točki (a) Okvirnog sporazuma, jedan od njegovih ciljeva poboljšati kvalitetu rada na određeno vrijeme osiguranjem primjene načela nediskriminacije. Također, treći odlomak preambule navedenog Okvirnog sporazuma utvrđuje da on „prikazuje pripremljenost socijalnih partnera da uspostave opći okvir za osiguranje jednakog postupanja s radnicima zaposlenima na određeno vrijeme kako bi ih se zaštitilo od diskriminacije“. Uvodna izjava 14. Direktive 1999/70 u tom smislu upućuje na to da je cilj Okvirnog sporazuma, među ostalim, poboljšanje kvalitete rada na određeno vrijeme određivanjem minimalnih zahtjeva za osiguranje primjene načela nediskriminacije (presuda od 22. prosinca 2010., Gavieiro Gavieiro i Iglesias Torres, C‑444/09 i C‑456/09, Zb., str. I‑14031., t. 47.).
            23. Okvirni sporazum, posebno njegov članak 4., za cilj ima primjenu spomenutog načela na radnike zaposlene na određeno vrijeme kako bi se spriječilo da poslodavac koristi radni odnos ove vrste da bi te radnike lišio prava koja su priznata radnicima zaposlenima na neodređeno vrijeme (presude od 13. rujna 2007., Del Cerro Alonso, C 307/05, Zb., str. I‑7109., t. 37., kao i gore navedena Gavieiro Gavieiro i Iglesias Torres, t. 48.).
            24.  S obzirom na ciljeve koje se želi postići Okvirnim sporazumom, prema ustaljenoj praksi Suda, članak 4. Okvirnog sporazuma treba tumačiti tako da se njime izražava načelo socijalnog prava Zajednice koje se ne može tumačiti restriktivno (vidjeti, u tom smislu, gore navedene presude Del Cerro Alonso, t. 38., i od 15. travnja 2008., Impact, C‑268/06, Zb., str. I‑2483., t. 114.).
            25. Sud je presudio da je odlučujući kriterij za utvrđivanje je li neka mjera obuhvaćena pojmom „uvjeti zapošljavanja“ u smislu spomenutog članka 4. je upravo kriterij zapošljavanja , to jest radni odnos uspostavljen između radnika i njegovog poslodavca (vidjeti, u tom smislu, presudu od 12. prosinca 2013., Carratù, C‑361/12, t. 35.).
            26. U tom smislu, sud je već zaključio da su pojmom „uvjeti zapošljavanja“, u smislu članka 4. točke 1. Okvirnog sporazuma, obuhvaćene trogodišnje dodatke za radni staž (vidjeti, u tom smislu, gore navedene presude Del Cerro Alonso, t. 47.; Gavieiro Gavieiro i Iglesias Torres, t. 50. do 58., kao i rješenje od 18. ožujka 2011., Montoya Medina, C‑273/10, t. 32. do 34.) i odšteta koju poslodavac mora isplatiti radniku zbog nezakonitog utvrđivanja datuma prestanka njegovog ugovora o radu (gore navedena presuda Carratù, t. 38.).
            27. U ovom slučaju treba istaknuti da se nacionalni propis o kojem je riječ u glavnom postupku odnosi na uvjete raskida ugovora o radu na određeno vrijeme. Tumačenje članka 4. točke 1. Okvirnog sporazuma koje bi isključivalo iz definicije pojma „uvjeti zapošljavanja“, u smislu ove odredbe, ove uvjete raskida smanjilo bi, protivno cilju dodijeljenom toj odredbi, područje primjene zaštite od diskriminacije koja se pruža radnicima na određeno vrijeme.
            28. Štoviše, treba istaknuti da se pojam „uvjeti zapošljavanja“ također nalazi kako u Direktivi Vijeća 2000/78/EZ od 27. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja (SL L 303, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 69.) tako i u Direktivi 2006/54/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 5. srpnja 2006. o provedbi načela jednakih mogućnosti i jednakog postupanja prema muškarcima i ženama u pitanjima zapošljavanja i rada (SL L 204, str. 23.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5. svezak 1., str. 246.). Treba utvrditi da, u skladu s č lankom 3. stavkom 1. točke (c) Direktive 2000/78 i članka 14. stavka 1. točke (c) Direktive 2006/54, uvjeti zapošljavanja obuhvaćaju osobito uvjete otkaza. U pogledu Okvirnog sporazuma, doseg pojma „uvjeti zapošljavanja“, u smislu njegovog članka 4. točke 1., jest, analogijom, sličan.
            29. S obzirom na prethodno navedeno, treba utvrditi da je pojmom „uvjeti zapošljavanja“, u smislu ovog članka 4. točke 1., obuhvaćen otkazni rok za raskid ugovora o radu na određeno vrijeme.
            30. Kad je riječ o primjeni spomenutog članka 4. točke 1., valja u prvom redu usporediti jesu li položaj radnika zaposlenog na određeno vrijeme i položaj radnika zaposlenog na neodređeno vrijeme, o kojima je riječ u glavnom postupku, usporedivi.
            31. U tom smislu, radi ocjene obavljaju li predmetne osobe isti ili sličan posao u smislu Okvirnog sporazuma treba, u skladu s člankom 3. točkom 2. i člankom 4. točkom 1. potonjeg, ispitati može li se, vodeći računa o cijelom nizu čimbenika poput naravi posla, uvjeta stručnog osposobljavanja i radnih uvjeta, smatrati da se te osobe nalaze u položajima koji su usporedivi (presuda od 18. listopada 2012., Valenza i.dr., C‑302/11 do C‑305/11, t. 42. i navedena sudska praksa).
            32. Stoga je na sudu koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku da utvrdi je li se tužiteljica u glavnom postupku, kad je izvršavala svoje obveze u Psychiatryczny Zakład Opieki Zdrowotnej u okviru ugovora o radu na određeno vrijeme, nalazila u položaju koji bi bio usporediv s onim zaposlenikâ koje je isti poslodavac zaposlio na neodređeno vrijeme (vidjeti, analogijom, gore navedenu presudu Valenza i dr., t. 43. i navedena sudska praksa).
            33. U ovom slučaju, ako spomenuti sud ustvrdi da je tužiteljica u glavnom postupku obavljala posao sličan ili istovjetan onome radnika zaposlenog na neodređeno vrijeme, treba smatrati da se ta tužiteljica nalazila u položaju usporedivom s onim radnika zaposlenog na neodređeno vrijeme. U tom smislu, činjenica da je spomenuta tužiteljica prethodno bila na istom radnom mjestu na kojem je bila zaposlena na temelju ugovora o radu na određeno vrijeme može biti pokazatelj koji omogućuje stvaranje zaključka da je njezin položaj radnika zaposlenog na određeno vrijeme bio usporediv s onim osobe zaposlene na neodređeno vrijeme.
            34. U ovom slučaju, mora se ustvrditi da je trajanje otkaznog roka koje prethodi raskidu ugovora o radu tužiteljice u glavnom postupku, utvrđeno ne vodeći računa o njezinom radnom stažu, iznosilo dva tjedna, iako bi, da je M. Nierodzik bila zaposlena na temelju ugovora o radu na neodređeno vrijeme, to trajanje, izračunato na temelju radnog staža radnika, bilo jedan mjesec, što je dvostruko dulje od trajanja otkaznog roka na koji je tužiteljica u glavnom postupku imala pravo. Čini se da je jedini element pomoću kojeg bi se mogao razlikovati položaj M. Nierodzik od položaja radnika zaposlenog na neodređeno vrijeme privremena narav radnog odnosa koji ju je vezivao za njezinog poslodavca.
            35. Iz prethodno navedenog slijedi da primjena različitih trajanja otkaznih rokova predstavlja različito postupanje u uvjetima zapošljavanja.
            36. Kao drugo, kad je riječ o postojanju možebitnog opravdanja iz objektivnih razloga, u smislu članka 4. točke 1. Okvirnog sporazuma, poljska vlada ističe argumente koji se odnose na razliku u vrsti i predmetu između ugovora o radu na određeno vrijeme i ugovora o radu na neodređeno vrijeme. U ovom slučaju razlika između dviju vrsta ugovora o radu leži u njihovom trajanju kao i u stabilnosti radnog odnosa.
            37. Kad je riječ o razlici u vrsti između navedenih ugovora o radu, treba u tom smislu podsjetiti da je Sud već utvrdio da pozivanje samo na privremenu narav posla ne može biti objektivan razlog (vidjeti, u tom smislu, gore navedenu presudu Valenza i dr., t. 52. i navedena sudska praksa).
            38. Različito postupanje kad je riječ o uvjetima zapošljavanja između radnika zaposlenih na određeno vrijeme i radnika zaposlenih na neodređeno vrijeme ne može se opravdati kriterijem koji na općenit i apstraktan način upućuje na samo trajanje zaposlenja. Priznavanjem da je sama privremena narav radnog odnosa dovoljna za opravdanje jedne takve razlike oduzela bi se srž ciljevima Direktive 1999/70 i Okvirnog sporazuma. Umjesto poboljšanja kvalitete rada na određeno vrijeme i poticanja jednakosti u postupanju koja se zahtijeva kako Direktivom 1999/70 tako i Okvirnim sporazumom, primjenom jednog takvog kriterija produljilo bi se održavanje nepovoljnog položaja radnika na određeno vrijeme (rješenje od 9. veljače 2012., Lorenzo Martínez, C‑556/11, t. 50. i navedena sudska praksa).
            39. Kad je riječ o argumentu poljske vlade prema kojem bi se ugovorom o radu na određeno vrijeme trebala promicati stabilnost radnog odnosa, mora se ustvrditi da to ne može biti objektivan razlog u smislu članka 4. točke 1. Okvirnog sporazuma kako bi se opravdalo razliku u postupanju kao što je ona o kojoj je riječ u glavnom postupku.
            40. S obzirom na sva prethodna razmatranja, na pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku valja odgovoriti da članak 4. točku 1. Okvirnog sporazuma treba tumačiti na način da mu je protivan nacionalni propis kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku koji za raskid ugovorâ o radu na određeno vrijeme u trajanju duljem od šest mjeseci predviđa mogućnost primjene fiksnog otkaznog roka od dva tjedna neovisno o radnom stažu predmetnog radnika, dok je trajanje otkaznog roka za raskid ugovora o radu na neodređeno vrijeme utvrđeno na temelju radnog staža predmetnog radnika i može iznositi od dva tjedna do tri mjeseca kad se ove dvije kategorije radnika nalaze u usporedivim položajima.
            Troškovi
            41. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenog, Sud (osmo vijeće) odlučuje:
            Članak 4. točku 1. Okvirnog sporazuma o radu na određeno vrijeme, zaključen 18. ožujka 1999. iz Priloga Direktivi Vijeća 1999/70/EZ od 28. lipnja 1999. o Okvirnom sporazumu o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP, treba tumačiti na način da mu je protivan nacionalni propis kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku koji za raskid ugovorâ o radu na određeno vrijeme u trajanju duljem od šest mjeseci predviđa mogućnost primjene fiksnog otkaznog roka od dva tjedna neovisno o radnom stažu predmetnog radnika, dok je trajanje otkaznog roka za raskid ugovora na neodređeno vrijeme utvrđeno na temelju radnog staža predmetnog radnika i može iznositi od dva tjedna do tri mjeseca kad se ove dvije kategorije radnika nalaze u usporedivim položajima.


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 19. siječnja 2017.#Queisser Pharma GmbH & Co. KG protiv Bundesrepublik Deutschland.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Verwaltungsgericht Braunschweig.#Zahtjev za prethodnu odluku – Slobodno kretanje robe – Članci 34. do 36. UFEU‑a – Potpuno unutarnja situacija – Sigurnost hrane – Uredba (EZ) br. 178/2002 – Članak 6. – Načelo analize rizika – Članak 7. – Načelo opreznosti – Uredba (EZ) br. 1925/2006 – Zakonodavstvo države članice koje zabranjuje proizvodnju i stavljanje na tržište dodataka prehrani koji sadržavaju aminokiseline – Situacija u kojoj privremeno izuzeće od te zabrane ulazi u diskrecijsku ovlast nacionalnog tijela.#Predmet C-282/15.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      19. siječnja 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Slobodno kretanje robe — Članci 34. do 36. UFEU‑a — Potpuno unutarnja situacija — Sigurnost hrane — Uredba (EZ) br. 178/2002 — Članak 6. — Načelo analize rizika — Članak 7. — Načelo opreznosti — Uredba (EZ) br. 1925/2006 — Zakonodavstvo države članice koje zabranjuje proizvodnju i stavljanje na tržište dodataka prehrani koji sadržavaju aminokiseline — Situacija u kojoj privremeno izuzeće od te zabrane ulazi u diskrecijsku ovlast nacionalnog tijela“
      U predmetu C‑282/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Verwaltungsgericht Braunschweig (Upravni sud u Braunschweigu, Njemačka), odlukom od 27. svibnja 2015., koju je Sud zaprimio 11. lipnja 2015., u postupku

         Queisser Pharma GmbH & Co. KG

      protiv

         Bundesrepublik Deutschland,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, E. Juhász, C. Vajda, K. Jürimäe i C. Lycourgos (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Bobek,
      tajnik: K. Malacek, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 12. svibnja 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Queisser Pharmu GmbH & Co. KG, A. Meisterernst, Rechtsanwalt,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i B. Beutler, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, S. Grünheid i E. Manhaeve, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 21. srpnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Uredbe (EZ) br. 178/2002 Europskog parlamenta i Vijeća od 28. siječnja 2002. o utvrđivanju općih načela i uvjeta zakona o hrani, osnivanju Europske agencije za sigurnost hrane te utvrđivanju postupaka u područjima sigurnosti hrane (SL 2002., L 31, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 1., str. 91.), Uredbe (EZ) br. 1925/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 20. prosinca 2006. o dodavanju vitamina, minerala i određenih drugih tvari hrani (SL 2006., L 404, str. 26.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 29., str. 136.), kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 108/2008 Parlamenta i Vijeća od 15. siječnja 2008. (SL 2008., L 39, str. 11.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 20., str. 40., u daljnjem tekstu: Uredba br. 1925/2006), kao i članaka 34. do 36. UFEU‑a.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društva Queisser Pharma GmbH & Co. KG (u daljnjem tekstu: Queisser Pharma) i Bundesrepublik Deutschland (Savezna Republika Njemačka) o zahtjevu za izuzeće od zabrane proizvodnje i stavljanja na tržište dodatka prehrani koji sadržava aminokiselinu L‑histidin.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Uredba br. 178/2002

               3

               Članak 1. Uredbe br. 178/2002 definira njezin cilj i područje primjene na sljedeći način:
               „1.   Ovom se Uredbom predviđa osnova za osiguranje visoke razine zaštite zdravlja ljudi i interesa potrošača u vezi s hranom, posebno uzimajući u obzir razlike u opskrbi hranom, uključujući tradicionalne proizvode, te pritom osiguravajući učinkovito funkcioniranje unutarnjega tržišta. Njome se uspostavljaju osnovna načela i zadaće, sredstva za stvaranje jake znanstvene osnove, učinkoviti organizacijski mehanizmi i postupci koji podupiru donošenje odluka u vezi sa zdravstvenom ispravnošću hrane i hrane za životinje.
               2.   U smislu stavka 1., ovom se Uredbom utvrđuju opća načela kojima se uređuje hrana i hrana za životinje općenito, a posebno sigurnost hrane i hrane za životinje na razini Zajednice i na državnoj razini.
               […]”

               4

               Članak 3. te uredbe propisuje:
               „U smislu ove Uredbe:
               […]

                        11.

                        ‚procjena rizika’ znači znanstveno utemeljen postupak koji se sastoji od četiri koraka: identifikacije opasnosti, karakterizacije opasnosti, procjene izloženosti i karakterizacije rizika;

                  […]”

               5

               Poglavlje II. navedene uredbe, naslovljeno „Opći propisi o hrani”, sadržava članke 4. do 21. Navedeni članak 4., sâm naslovljen „Područje primjene”, u stavcima 2. i 3. određuje:
               „2.   Načela utvrđena u člancima 5. do 10. tvore opći okvir horizontalne prirode kojeg se valja pridržavati prilikom poduzimanja mjera.
               3.   Postojeća načela i postupci propisa o hrani prilagođavaju se u najkraćem mogućem roku, a najkasnije do 1. siječnja 2007. radi usklađivanja s člancima 5. do 10.”

               6

               Članak 6. Uredbe br. 178/2002, naslovljen „Analiza rizika”, propisuje:
               „1.   Kako bi se postigao opći cilj visoke razine zaštite života i zdravlja ljudi, propisi o hrani temelje se na analizi rizika, osim kada to nije primjereno okolnostima ili prirodi mjere.
               2.   Procjena rizika se temelji na dostupnim znanstvenim dokazima i obavlja se na neovisan, objektivan i transparentan način.
               3.   Upravljanje rizikom uzima u obzir rezultate procjene rizika, a posebno mišljenja Agencije iz članka 22., druge čimbenike od važnosti za dotični predmet i načelo predostrožnosti, ako postoje uvjeti utvrđeni u članku 7. stavku 1., kako bi se postigli opći ciljevi propisa o hrani utvrđeni u članku 5.”

               7

               Članak 7. navedene uredbe, naslovljen „Načelo predostrožnosti”, glasi:
               „1.   U posebnim se okolnostima, gdje na temelju dostupnih informacija postoji mogućnost štetnog djelovanja na zdravlje, ali ustraje znanstvena nesigurnost, mogu poduzeti privremene mjere upravljanja rizikom nužne za osiguranje visoke razine zaštite zdravlja koju je Zajednica odabrala, do pribavljanja daljnjih znanstvenih informacija potrebnih za opsežniju procjenu rizika.
               2.   Mjere usvojene na temelju stavka 1. primjerene su i ne ograničuju trgovinu više nego što je to potrebno kako bi se postigla visoka razina zaštite zdravlja koju je Zajednica odabrala, vodeći pritom računa o njihovoj tehničkoj i ekonomskoj isplativosti i ostalim legitimnim čimbenicima u dotičnom predmetu. Mjere se preispituju u primjerenom roku, ovisno o prirodi utvrđenoga rizika za život i zdravlje i vrsti znanstvenih informacija potrebnih za razjašnjavanje znanstvene nesigurnosti, kao i za provođenje sveobuhvatne procjene rizika.”

               8

               Članak 14. Uredbe br. 178/2002, naslovljen „Uvjeti za utvrđivanje sigurnosti hrane”, određuje:
               „1.   Nesigurnu hranu nije dozvoljeno stavljati na tržište.
               2.   Hrana je nesigurna ako je:

                        (a)

                        štetna za zdravlje;

                        (b)

                        neprikladna za prehranu ljudi.

                  […]
               7.   Hrana koja je u skladu s posebnim odredbama Zajednice kojima se uređuje sigurnost hrane, smatra se sigurnom s obzirom na aspekte koji su pokriveni tim odredbama Zajednice.
               […]
               9.   U slučaju kada Zajednica ne utvrdi posebne odredbe, hrana se smatra sigurnom ako je u skladu s posebnim odredbama propisa o hrani države članice na čijem se državnom području hrana stavlja na tržište, čije su odredbe sastavljene i primjenjuju se ne dovodeći u pitanje Ugovor, a posebno njegove članke 34. i 36.”

               9

               Članak 53. te uredbe odnosi se na hitne mjere za hranu i hranu za životinje koja je podrijetlom iz Zajednice ili je uvezena iz treće zemlje. Članak 55. Uredbe br. 178/2002 odnosi se na opći plan upravljanja krizom.

         Uredba br. 1925/2006

               10

               Uvodne izjave 1. i 2. Uredbe br. 1925/2006 glase:

                        „(1)

                        Postoji širok raspon hranjivih tvari i drugih sastojaka koji se mogu koristiti u proizvodnji hrane, uključujući, ali ne ograničavajući se na, vitamine, minerale uključujući elemente u tragovima, aminokiseline, esencijalne masne kiseline, vlakna, različito bilje i biljne ekstrakte. Njihovo dodavanje hrani je u državama članicama uređeno različitim nacionalnim pravilima koja ometaju slobodno kretanje tih proizvoda, stvaraju nejednake uvjete tržišnog natjecanja i time izravno utječu na funkcioniranje unutarnjeg tržišta. Zbog toga je potrebno usvojiti pravila Zajednice kojima će se uskladiti nacionalne odredbe koje se odnose na dodavanje vitamina, minerala i određenih drugih tvari hrani.

                        (2)

                        Cilj ove Uredbe je urediti dodavanje vitamina i minerala hrani, kao i korištenje određenih drugih tvari ili sastojaka koji sadrže tvari koje nisu vitamini ili minerali koji se dodaju hrani ili se koriste u proizvodnji hrane pod uvjetima koji dovode do unosa količina koje znatno premašuju one koje je razumno očekivati da će biti unesene pod uobičajenim uvjetima uravnotežene i raznovrsne prehrane i/ili koje bi na drugi način predstavljale moguću opasnost za potrošače. U nedostatku posebnih pravila Zajednice u pogledu zabrane ili ograničenja uporabe tvari ili sastojaka koji sadrže tvari koje nisu vitamini ili minerali u skladu s ovom Uredbom ili drugim posebnim odredbama Zajednice, mogu se primjenjivati relevantna nacionalna pravila ne dovodeći u pitanje odredbe Ugovora.”

               11

               Članak 2. te uredbe, naslovljen „Definicije”, određuje:
               „Za potrebe ove Uredbe:
               […]

                        (2)

                        ‚druga tvar’ znači tvar s hranjivim ili fiziološkim učinkom koja nije vitamin ili mineral.”

               12

               Članak 8. navedene uredbe, naslovljen „Tvari koje su zabranjene, ograničene ili pod kontrolom Zajednice”, propisuje:
               „1.   Postupak predviđen u ovom članku koristi se ako se tvar koja nije vitamin ili mineral, ili sastojak koji sadrži tvar koja nije vitamin ili mineral, dodaje hrani ili se koristi u proizvodnji hrane pod uvjetima koji bi doveli do unosa te tvari u količinama koje znatno premašuju količine za koje bi se razumno očekivalo da se unose pod uobičajenim uvjetima uravnotežene i raznovrsne prehrane i/ili koje bi na neki drugi način mogle predstavljati opasnost za potrošače.
               2.   Na vlastitu inicijativu ili na temelju informacija koje dostave države članice, Komisija može donijeti odluku namijenjenu izmjeni elemenata ove Uredbe koji nisu ključni, u svakom slučaju nakon procjene dostupnih informacija od strane Agencije, u skladu s regulatornim postupkom s kontrolom navedenim u članku 14. stavku 3., da uključi, prema potrebi, tvar ili sastojak u Prilog III., a posebno:

                        (a)

                        ako je utvrđen štetni učinak na zdravlje, tvar i/ili sastojak koji sadrži tvar se:

                                 i.

                                 uvrštava u Prilog III., dio A, a njegovo dodavanje hrani ili uporaba u proizvodnji hrane se zabranjuje; ili se

                                 ii.

                                 uvrštava u Prilog III., dio B, a njegovo dodavanje hrani ili uporaba u proizvodnji hrane dopušta samo pod uvjetima utvrđenima u tom Prilogu;

                        (b)

                        ako je utvrđeno moguće štetno djelovanje na zdravlje, ali i dalje postoji znanstvena nesigurnost, tvar se uvrštava u Prilog III., dio C.

                  […]”

               13

               Članak 11. iste uredbe, naslovljen „Nacionalne odredbe”, u stavku 2. glasi:
               „Ako država članica, u nedostatku propisa Zajednice, smatra potrebnim usvojiti nove zakonske odredbe:

                        (a)

                        o obveznom dodavanju vitamina i minerala određenoj hrani ili kategorijama hrane; ili

                        (b)

                        o zabrani ili ograničenju uporabe određenih drugih tvari u proizvodnji određene hrane,
                        o tome obavješćuje Komisiju u skladu s postupkom utvrđenim u članku 12.”

         Njemačko pravo

               14

               Lebensmittel- und Futtermittelgesetzbuch (Zakonik o hrani i hrani za životinje, BGB1. 2005. I., str. 2618.) za cilj ima zaštititi zdravlje ljudi preventivnim mjerama u privatnim kućanstvima ili spriječiti rizik koji ti proizvodi predstavljaju ili mogu predstavljati. Sud koji je uputio zahtjev poziva se na verziju tog zakonika koja je objavljena 3. lipnja 2013. (BGBl. 2013. I., str. 1426.), kako je izmijenjena člankom 2. Zakona od 5. prosinca 2014. (BGBl. 2014. I., str. 1975.) (u daljnjem tekstu: LFGB).

               15

               U skladu s člankom 1. stavkom 3. LFGB‑a, potonjim se prenose i provode pravni akti Europske unije o područjima koja su njime obuhvaćena, poput Uredbe br. 178/2002.

               16

               Članak 2. LFGB‑a, naslovljen „Definicije”, glasi:
               „[…]
               2.   ‚Hranom’ se smatra hrana u smislu članka 2. Uredbe [br. 178/2002].
               3.   ‚Prehrambenim aditivima’ smatraju se prehrambeni aditivi u smislu odredaba članka 3. stavka 2. točke (a) i članka 2. stavka 2. Uredbe (EZ) br. 1333/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2008. o prehrambenim aditivima [(SL 2008., L 354, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 24., str. 67.)], posljednje izmijenjene Uredbom Komisije (EU) br. 298/2014 od 21. ožujka 2014. [(SL 2014., L 89, str. 36.)]. S prehrambenim aditivima izjednačene su:

                        1.

                        tvari s hranjivom vrijednošću ili bez nje koje se samostalno obično ne konzumiraju kao hrana ili nisu njezin uobičajeni sastojak te zbog čijeg namjernog dodavanja hrani tijekom proizvodnje ili prerade iz razloga koji nisu tehnološki one same ili njihovi derivati postaju ili mogu postati, izravno ili neizravno, sastavni dio te hrane; isključene su tvari koje su prirodnog podrijetla ili su kemijski istovjetne prirodnim tvarima i koje se nakon uporabe uobičajeno koriste zbog svoje hranjive vrijednosti, mirisa, okusa ili kao stimulansi,

                  […]

                        3.

                        aminokiseline i njihovi derivati,

                  […]”

               17

               Članak 4. LFGB‑a, naslovljen „Područje primjene”, u stavku 1. propisuje:
               „Odredbe ovog zakona
               […]

                        2.

                        koje uređuju prehrambene aditive primjenjuju se i na tvari koje su s njima izjednačene na temelju članka 2. stavka 3. druge rečenice ili stavka 3. točke 2.,

                  […]”

               18

               Članak 5. LFGB‑a, naslovljen „Zabrane za zaštitu zdravlja”, u stavku 1. određuje:
               „Zabranjeno je proizvoditi ili prerađivati hranu za drugog na takav način da bi njezina konzumacija bila štetna za zdravlje u smislu članka 14. stavka 2. točke (a) Uredbe [br. 178/2002], bez obzira na

                        1.

                        zabranu stavljanja na tržište hrane koja je štetna za zdravlje koja proizlazi iz članka 14. stavka 1. i stavka 2. točke (a) Uredbe [br. 178/2002], […]

                  […]”

               19

               Članak 6. LFGB‑a o zabranama prehrambenih aditiva u stavku 1. precizira:
               „Zabranjeno je

                        1.

                        u proizvodnji ili preradi hrane namijenjene stavljanju na tržište

                                 (a)

                                 koristiti neodobrene prehrambene aditive, bilo u čistom obliku, bilo u smjesi s drugim tvarima,

                           […]

                        2.

                        stavljati na tržište hranu koja je proizvedena ili prerađena u suprotnosti sa zabranom iz stavka 1. ili uredbom usvojenom na temelju članka 7. stavka 1. ili stavka 2. točke 1. ili 5.

                  […]”

               20

               Na temelju članka 7. LFGB‑a, Bundesministerium (Savezno ministarstvo, Njemačka) ovlašten je rješenjima odobravati izuzeća od zabrana propisanih u članku 6. stavku 1. LFGB‑a.

               21

               Članak 54. stavci 2. i 3. LFGB‑a glasi kako slijedi:
               „2.   Odluke opće naravi donosi Bundesamt für Verbraucherschutz und Lebensmittelsicherheit [(Savezni ured za zaštitu potrošača i sigurnost hrane, Njemačka)] […], ako im se ne protive važni razlozi. Zahtjev podnosi osoba koja prva želi uvesti te proizvode u zemlju. Prilikom ocjene rizika koje određeni proizvod predstavlja za zdravlje uzimaju se u obzir saznanja međunarodnih istraživanja te za hranu prehrambene navike u Saveznoj Republici Njemačkoj. Odluke opće naravi iz prve rečenice vrijede za sve uvoznike dotičnih proizvoda koji potječu iz država članica Europske unije ili drugih država koje su stranke Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru.
               3.   Zahtjevu se prilažu točan opis proizvoda i dostupna dokumentacija potrebna za odluku. O zahtjevu se mora odlučiti u razumnom roku. Ako se nakon 90 dana još ne može donijeti konačna odluka, podnositelj zahtjeva mora biti obaviješten o razlozima koji su do toga doveli.”

               22

               Članak 68. LFGB‑a glasi:
               „(1)   . Izuzeća od odredaba ovog zakona […] mogu se odobriti pod uvjetima propisanima u stavcima 2. i 3.
               (2)   Izuzeća se mogu odobriti samo

                        1.

                        za proizvodnju, preradu ili stavljanje na tržište određene hrane […], ako se očekuju rezultati koji bi mogli biti od značaja za izmjenu ili dopunu propisa koji se primjenjuju na hranu […], pod službenim nadzorom ili ako propisi još nisu usklađeni s pravnim aktima […] Europske unije; u obzir se moraju uzeti i legitimni interesi pojedinca kao i svi čimbenici koji mogu utjecati na opće tržišno natjecanje dotične industrijske grane,

                  […]

                        4.

                        u drugim slučajevima kada je to zbog posebnih okolnosti, osobito skorašnjeg kvarenja hrane […], potrebno za izbjegavanje prevelike štete; […]

                  (3)   Izuzeća se mogu odobriti samo ako činjenično stanje opravdava pretpostavku da ne postoji opasnost za zdravlje ljudi ili životinja; […]
               (4)   Odobravanje izuzeća iz stavka 2. točaka 1. i 3. u nadležnosti je Saveznog ureda za zaštitu potrošača i sigurnost hrane […]. Izuzeće može biti uvjetno odobreno.
               (5)   Izuzeće se može odobriti u trajanju od najviše tri godine. U slučajevima iz stavka 2. točke 1. može se tri puta produljiti […], svaki put za najviše tri godine, ako su uvjeti za odobrenje izuzeća i dalje ispunjeni.
               (6)   Odobrenje izuzeća može se opozvati u svakom trenutku zbog važnog razloga. On se navodi u odobrenju.
               […]”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               23

               Queisser Pharma, poduzetnik sa sjedištem u Njemačkoj, proizvodi dodatak prehrani pod nazivom „Doppelherz aktiv + Eisen + Vitamin C + Histidin + Folsäure” čija preporučena dnevna doza sadržava, među ostalim,100 mg aminokiseline L‑histidina i 10 mg željeza.

               24

               Dana 27. ožujka 2006. Queisser Pharma Saveznom uredu za zaštitu potrošača i sigurnost hrane (u daljnjem tekstu: Ured) podnijela je zahtjev za izuzeće u skladu s člankom 68. LFGB‑a za proizvodnju i stavljanje na tržište tog proizvoda kao dodatka prehrani na državnom području Savezne Republike Njemačke.

               25

               Odlukom od 2. studenoga 2012. Ured je odbio taj zahtjev jer nisu bili ispunjeni uvjeti za odobravanje izuzeća na temelju članka 68. LFGB‑a. Prema mišljenju Ureda, u skladu s člankom 68. stavkom 3. LFGB‑a, izuzeće se može odobriti samo ako činjenično stanje opravdava pretpostavku da ne postoji opasnost za zdravlje ljudi ili životinja. Međutim, iako je Ured smatrao da L‑histidin sadržan u proizvodu o kojem je riječ u glavnom postupku ne predstavlja rizik za zdravlje, on je ipak izrazio sumnje u neškodljivost tog proizvoda zbog činjenice da se njime u organizam dnevno unosi 10 mg željeza.

               26

               Nakon odbijanja prigovora koji je podnijela protiv te odluke, Queisser Pharma podnijela je tužbu Verwaltungsgerichtu Braunschweig (Upravni sud u Braunschweigu, Njemačka) radi utvrđenja da nije potrebno nikakvo izuzeće na temelju članka 68. stavka 1. prve rečenice LFGB‑a za proizvodnju i stavljanje na tržište spornih proizvoda.

               27

               Odlukom od 17. veljače 2015. donesenom tijekom postupka pred sudom koji je uputio zahtjev Ured je povukao svoju odluku od 2. studenoga 2012. i društvu Queisser Pharma odobrio izuzeće na temelju članka 68. LFGB‑a za razdoblje od tri godine. U tom pogledu Ured je naveo da, protivno onomu što je smatrao u potonjoj odluci, željezo sadržano u proizvodu o kojem je riječ nije trebalo uzimati u obzir prilikom ispitivanja uvjeta zahtijevanih u članku 68. LFGB‑a. Queisser Pharma, međutim, ustrajala je u svojoj tužbi pred sudom koji je uputio zahtjev.

               28

               U tom pogledu taj sud ističe da je na temelju njemačkog prava o upravnim sporovima, tužba koju je Queisser Pharma podnijela 22. ožujka 2013. i dalje dopuštena jer je to društvo opravdava legitimnim interesom da se utvrdi da nije bilo potrebno zahtijevati takvo izuzeće.

               29

               Sud koji je uputio zahtjev, temeljeći se, među ostalim, na nacionalnoj sudskoj praksi, osobito na onoj koju je izrekao Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud, Njemačka), postavlja pitanje je li sustav izuzeća propisan LFGB‑om sukladan pravu Unije. Naime, prema toj sudskoj praksi, nacionalne odredbe u području sigurnosti hrane moraju biti usklađene s primarnim pravom Unije, osobito člancima 34. i 36. UFEU‑a jer ti članci nisu isključivo rezervirani za prekogranične situacije, a što proizlazi iz posebnog upućivanja na te članke sadržanog u članku 14. stavku 9. Uredbe br. 178/2002. Međutim, sud koji je uputio zahtjev sumnja u usklađenost nacionalnog zakonodavstva o kojem je riječ u glavnom postupku s člancima 34. do 36. UFEU‑a zbog nepoštovanja načela proporcionalnosti.

               30

               Osim toga, sud koji je uputio zahtjev pita se o usklađenosti nacionalnog zakonodavstva poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku s Uredbom br. 178/2002 i Uredbom br. 1925/2006. Naime, prema mišljenju toga suda, za članke 6., 7. i 14. Uredbe br. 178/2002 moglo bi se smatrati da su uredili područje sigurnosti hrane na sveobuhvatan način, tako da bi nacionalna zabrana hrane ili prehrambenih sastojaka mogla biti izrečena ako su ispunjeni uvjeti navedeni u tim člancima. Također bi se moglo smatrati da postupak propisan u članku 8. Uredbe br. 1925/2006 sveobuhvatno uređuje mogućnosti dodavanja aminokiselina dodacima prehrani, a što bi moglo onemogućavati donošenje drukčijeg nacionalnog pravnog propisa.

               31

               Dakle, sud koji je uputio zahtjev pita je li nacionalno zakonodavstvo o kojem je riječ u glavnom postupku protivno pravu Unije jer, s jedne strane, općenito zabranjuje uporabu aminokiselina u hrani, neovisno o tome postoje li dostatni razlozi za sumnju u rizike za zdravlje i, s druge strane, mogućnost stjecanja izuzeća podvrgava ograničenjima.

               32

               U tim je okolnostima Verwaltungsgericht Braunschweig (Upravni sud u Braunschweigu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članke 34., 35. i 36. Ugovora o funkcioniranju Europske unije (u daljnjem tekstu: UFEU) u vezi s člankom 14. [Uredbe br. 178/2002] tumačiti na način da im je protivno nacionalno zakonsko uređenje koje zabranjuje proizvodnju, preradu ili stavljanje na tržište dodatka prehrani koji sadržava aminokiseline (u ovom slučaju: L‑histidin), osim ako se za to pod određenim daljnjim činjeničnim pretpostavkama odobri privremeno posebno izuzeće u diskreciji nacionalnog tijela?

                        2.

                        Proizlazi li iz strukture članaka 14., 6., 7., 53. i 55. [Uredbe br. 178/2002] da se nacionalne zabrane pojedine hrane ili prehrambenih sastojaka smiju izreći samo pod pretpostavkama navedenima u tim člancima i je li tome protivno nacionalno zakonsko uređenje poput onoga opisanog pod 1.?

                        3.

                        Treba li članak 8. [Uredbe br. 1925/2006] tumačiti na način da mu je protivno nacionalno zakonsko uređenje poput onoga opisanog pod 1.?”

         O prethodnim pitanjima

               33

               Svojim pitanjima, koja treba ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita treba li članke 14., 6., 7., 53. i 55. Uredbe br. 178/2002, članak 8. Uredbe br. 1925/2006 i članke 34. do 36. UFEU‑a tumačiti na način da im se protivi nacionalno zakonodavstvo poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koje zabranjuje proizvodnju, preradu ili stavljanje na tržište svakog dodatka prehrani koji sadržava aminokiseline osim uz izuzeće koje je – isključivo za određeno razdoblje – odobrilo nacionalno tijelo koje u tom pogledu raspolaže diskrecijskom ovlasti.

               34

               Uvodno treba podsjetiti na to da se odredbe prava Unije iz prethodnih pitanja ne primjenjuju u okviru spora u glavnom postupku.

               35

               Prije svega, što se tiče Uredbe br. 1925/2006, iz usporedne analize uvodne izjave 1. i njezina članka 1. stavka 1. i članka 2. stavka 2. proizlazi da aminokiseline, u dijelu u kojem imaju nutritivni ili fiziološki učinak i dodaju se hrani ili se koriste prilikom proizvodnje hrane, ulaze u područje primjene navedene uredbe kao „druge tvari”, kako su definirane u članku 2. stavku 2. navedene uredbe.

               36

               Međutim, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 2. Uredbe br. 1925/2006, u nedostatku posebnih pravila prava Unije u pogledu zabrane ili ograničenja uporabe drugih tvari ili sastojaka koji sadržavaju te „druge tvari”, mogu se primjenjivati relevantna nacionalna pravila, ne dovodeći u pitanje odredbe Ugovora. Prema trenutačnom stanju prava Europske unije, aminokiseline nisu predmet posebne zabrane ili ograničenja u skladu s člankom 8. te uredbe, koji uspostavlja postupak u vezi sa zabranom „drugih tvari” na razini Unije.

               37

               Stoga, iako na temelju članka 11. stavka 2. točke (b) Uredbe br. 1925/2006 Komisija treba biti obaviještena o relevantnim nacionalnim pravilima donesenima nakon njezina stupanja na snagu, države članice načelno mogu nastaviti primjenjivati, među ostalim, nacionalna pravila u vezi sa zabranom uporabe aminokiselina u dodacima prehrani koja su postojala u trenutku stupanja na snagu navedene uredbe. Slijedom toga, Uredba br. 1925/2006 ne primjenjuje se u okviru glavnog postupka, ali pritom ne isključuje primjenu drugih posebnih odredaba koje je zakonodavac Unije donio o tim „drugim tvarima” ili odredaba Ugovora.

               38

               Zatim, što se tiče članaka 34. do 36. UFEU‑a, iz odluke kojom se upućuje zahtjev proizlazi da su svi elementi tog predmeta u potpunosti ograničeni na područje Savezne Republike Njemačke.

               39

               Kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točkama 98. do 100. svojeg mišljenja, zbog činjenice, s jedne strane, da se svi navedeni elementi ograničavaju na područje samo jedne države članice (vidjeti u tom smislu presude od 30. studenoga 1995., Esso Española, C‑134/94, EU:C:1995:414, t. 13. i od 15. studenoga 2016., Ullens de Schooten, C‑268/15, EU:C:2016:874, t. 47.) i, s druge strane, da odredbe LFGB‑a o kojima je riječ u glavnom postupku nemaju za cilj ni učinak stavljanje izvoza u nepovoljniji položaj u odnosu na unutarnju trgovinu te države članice (vidjeti u tom smislu presudu od 16. prosinca 2008., Gysbrechts i Santurel Inter, C‑205/07, EU:C:2008:730, t. 40.), članci 34. do 36. UFEU‑a ne mogu se primjenjivati na predmet o kojem je riječ u glavnom postupku.

               40

               Sud koji je uputio zahtjev, međutim, smatra da bi se članci 34. do 36. UFEU‑a – unatoč utvrđenju da taj predmet nema nijedan prekogranični element – mogli primjenjivati jer se prema članku 14. stavku 9. Uredbe br. 178/2002, u slučaju kada pravo Unije ne utvrdi posebne odredbe, hrana smatra sigurnom ako je u skladu s posebnim odredbama propisa o hrani države članice na čijem se državnom području stavlja na tržište, a čije su odredbe sastavljene i primjenjuju se ne dovodeći u pitanje UFEU, posebno njegove članke 34. i 36.

               41

               Međutim, treba istaknuti, kao što je to u bitnome navela njemačka vlada u svojim pisanim očitovanjima, da izričito upućivanje na članke 34. do 36. UFEU‑a, poput onoga koje se nalazi u članku 14. stavku 9. Uredbe br. 178/2002, ne smije proširiti područje primjene članaka 34. do 36. UFEU‑a na situaciju poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, koja ne sadržava nijedan element koji bi omogućavao zaključak da bi se potonji članci mogli primjenjivati.

               42

               Naposljetku, što se tiče Uredbe br. 178/2002, elementi spisa koji je dostavljen Sudu omogućuju utvrđivanje da se članci 53. i 55. te uredbe, koji se odnose na situacije u kojima treba poduzeti hitne mjere odnosno na situacije upravljanja krizom, ne mogu primjenjivati u okviru ovog predmeta.

               43

               Iz toga slijedi da se članak 8. Uredbe br. 1925/2006, članci 34. do 36. UFEU‑a i članci 53. i 55. Uredbe br. 178/2002 ne primjenjuju u okviru spora u glavnom postupku i da im se ne protivi nacionalno zakonodavstvo poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku.

               44

               Što se tiče članaka 6., 7. i 14. Uredbe br. 178/2002, treba podsjetiti na to da prema članku 14. stavcima 1. i 2. te uredbe nesigurnu hranu nije dopušteno stavljati na tržište, to jest ako je štetna za zdravlje ili neprikladna za prehranu ljudi. Slijedom toga, stavljanje na tržište svake hrane koja je štetna za zdravlje ili neprikladna za prehranu ljudi mora biti zabranjeno.

               45

               U tom pogledu iz članka 14. stavaka 7. i 9. navedene uredbe proizlazi da se, u slučaju kada pravo Unije ne utvrdi posebne odredbe, hrana smatra sigurnom ako je u skladu s posebnim odredbama propisa o hrani države članice na čijem se državnom području stavlja na tržište. U takvoj situaciji ta odredba stoga omogućava toj državi članici da uspostavi pravila koja uređuju sigurnost hrane.

               46

               U tom kontekstu treba podsjetiti na to da je, u nedostatku usklađenosti i ako postojeća znanstvena istraživanja ne otklanjaju dvojbe, na državama članicama da odluče u kojoj će mjeri osigurati zaštitu zdravlja i života ljudi (vidjeti u tom smislu presude od 14. srpnja 1983., Sandoz, 174/82, EU:C:1983:213, t. 16.; od 23. rujna 2003., Komisija/Danska, C‑192/01, EU:C:2003:492, t. 42. i od 28. siječnja 2010., Komisija/Francuska, C‑333/08, EU:C:2010:44, t. 85.).

               47

               Međutim, usklađenost nekog nacionalnog propisa koji uređuje sigurnost hrane, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, sa sustavom propisanim Uredbom br. 178/2002 podliježe njegovu poštovanju općih načela zakonodavstva o hrani, osobito načela analize rizika i načela predostrožnosti, propisanih u članku 6. odnosno 7. te uredbe.

               48

               Naime, u skladu s njezinim člankom 1. stavkom 2., navedenom uredbom utvrđuju se opća načela kojima se uređuje općenito hrana i hrana za životinje te posebno sigurnost hrane i hrane za životinje na razini Unije i na nacionalnoj razini.

               49

               Osim toga, članak 4. stavak 2. Uredbe br. 178/2002 određuje da načela utvrđena u njezinim člancima 5. do 10. tvore opći okvir horizontalne prirode kojeg se valja pridržavati prilikom poduzimanja mjera. Prema članku 4. stavku 3. navedene uredbe, postojeća načela i postupci propisa o hrani prilagođavaju se u najkraćem mogućem roku, a najkasnije do 1. siječnja 2007., radi usklađivanja s navedenim člancima 5. do 10.

               50

               Iz toga slijedi da se nacionalno zakonodavstvo o hrani o kojem je riječ u glavnom postupku, a koje bez prethodnog izuzeća zabranjuje proizvodnju, preradu i stavljanje na tržište dodataka prehrani koji sadržavaju aminokiseline, mora uskladiti s općim okvirom iz navedenih odredaba Uredbe br. 178/2002.

               51

               Sud je presudio da se člancima 6. i 7. te uredbe nastoji postići opći cilj visoke razine zaštite zdravlja (vidjeti u tom smislu presudu od 28. siječnja 2010., Komisija/Francuska, C‑333/08, EU:C:2010:44, t. 103.).

               52

               U tom pogledu iz članka 6. stavaka 1. i 2. Uredbe br. 178/2002 proizlazi da se procjena rizika na kojoj se treba temeljiti zakonodavstvo o hrani temelji na dostupnim znanstvenim dokazima i obavlja se na neovisan, objektivan i transparentan način.

               53

               Treba podsjetiti na to da članak 3. točka 11. navedene uredbe definira procjenu rizika kao znanstveno utemeljen postupak koji se sastoji od četiri koraka, odnosno identifikacije opasnosti, karakterizacije opasnosti, procjene izloženosti i karakterizacije rizika.

               54

               Što se tiče članka 7. Uredbe br. 178/2002 u vezi s načelom predostrožnosti, iz njegova stavka 1. proizlazi da se u posebnim okolnostima, gdje na temelju dostupnih informacija postoji mogućnost štetnog djelovanja na zdravlje, ali ustraje znanstvena nesigurnost, mogu poduzeti privremene mjere upravljanja rizikom nužne za osiguranje visoke razine zaštite zdravlja koju je Unija odabrala, do pribavljanja daljnjih znanstvenih informacija potrebnih za opsežniju procjenu rizika.

               55

               Kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 50. svojeg mišljenja, privremene mjere upravljanja rizikom, primijenjene na temelju članka 7. Uredbe br. 178/2002, ne smiju uslijediti prije nego što je provedena ocjena dostupnih informacija u smislu članka 6. te uredbe i prije nego što su otkrivene znanstvene nesigurnosti o mogućim štetnim učincima neke hrane ili tvari ugrađene u hranu na zdravlje.

               56

               U tom pogledu pravilna primjena načela predostrožnosti pretpostavlja, kao prvo, identifikaciju mogućih negativnih posljedica dotičnih tvari ili hrane za zdravlje i, kao drugo, sveobuhvatnu procjenu rizika za zdravlje temeljenu na najpouzdanijim dostupnim znanstvenim podacima i najnovijim rezultatima međunarodnih istraživanja (vidjeti u tom smislu presude od 9. rujna 2003., Monsanto Agricoltura Italia i dr., C‑236/01, EU:C:2003:431, t. 113. i od 28. siječnja 2010., Komisija/Francuska, C‑333/08, EU:C:2010:44, t. 92.).

               57

               Dakle, načelo opreznosti opravdava uporabu ograničavajućih mjera, pod uvjetom da su te mjere nediskriminirajuće i objektivne, kada se pokaže nemogućim sa sigurnošću utvrditi postojanje ili opseg navodnog rizika zbog nedovoljnih, neuvjerljivih ili nepreciznih rezultata provedenih studija, a u slučaju njegova ostvarenja postoji vjerojatnost nastanka stvarne štete za javno zdravlje (presuda od 28. siječnja 2010., Komisija/Francuska, C‑333/08, EU:C:2010:44, t. 93. i navedena sudska praksa).

               58

               Iz toga slijedi da je na temelju članka 7. stavka 1. Uredbe br. 178/2002 država članica u načelu ovlaštena donijeti uređenje poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koje općenito i bez iznimke zabranjuje uporabu aminokiselina u hrani, ako to uređenje, koje u bitnome čini sustav prethodnog odobrenja, temelji osobito na načelima analize rizika i predostrožnosti iz članaka 6. i 7. te uredbe, kako su pojašnjena u točkama 51. do 57. ove presude.

               59

               Osim toga, u skladu s člankom 7. stavkom 2. Uredbe br. 178/2002, mjere usvojene na temelju članka 7. stavka 1. moraju biti primjerene i ne ograničavati trgovinu više nego što je to potrebno kako bi se postigla visoka razina zaštite zdravlja koju je Unija odabrala, vodeći pritom računa o njihovoj tehničkoj i ekonomskoj isplativosti i ostalim legitimnim čimbenicima u dotičnom predmetu. Usto, te mjere moraju se preispitati u primjerenom roku, ovisno o prirodi utvrđenog rizika za život i zdravlje i vrsti znanstvenih informacija potrebnih za razjašnjavanje znanstvene nesigurnosti kao i za provođenje sveobuhvatne procjene rizika.

               60

               Takva nesigurnost, neodvojiva od pojma predostrožnosti, utječe na opseg diskrecijske ovlasti države članice i tako se odražava na načine primjene načela proporcionalnosti. U takvim okolnostima mora se priznati da država članica na temelju načela predostrožnosti može primijeniti zaštitne mjere a da ne mora čekati da se u cijelosti pokaže izvjesnost i težina tih rizika. Međutim, procjena rizika ne može se temeljiti na pukim hipotetskim prosudbama (presuda od 28. siječnja 2010., Komisija/Francuska, C‑333/08, EU:C:2010:44, t. 91. i navedena sudska praksa).

               61

               U ovom slučaju sud koji je uputio zahtjev nije dostavio dovoljno elemenata koji bi omogućili utvrđenje da se zabrana hrane koja sadržava aminokiseline, propisana LFGB‑om, temeljila na općim načelima zakonodavstva o hrani koja proizlaze iz članaka 6. i 7. Uredbe br. 178/2002. Međutim, u pisanim očitovanjima koja je dostavila Sudu njemačka vlada tvrdi da se nacionalnim pravilima o aminokiselinama koja se nalaze u članku 6. stavku 1. LFGB‑a, zajedno s člankom 2. stavkom 3. drugom rečenicom točkom 3. LFGB‑a, stvarno nastoji otkloniti prijetnja zdravlju koja proizlazi iz dodavanja aminokiselina hrani. Prema toj vladi, obogaćivanje hrane aminokiselinama predstavlja rizike za zdravlje, ali su aktualne znanstvene spoznaje nepotpune i još ne omogućavaju konačnu procjenu takvih rizika.

               62

               U tom pogledu treba istaknuti da je analiza usklađenosti sustava propisanog LFGB‑om s Uredbom br. 178/2002 na sudu koji je uputio zahtjev. U okviru te analize taj se sud mora, kao prvo, uvjeriti u to da je izvršena procjena rizika koje sadržava uporaba aminokiselina u dodacima prehrani na način koji ispunjava uvjete navedene u točkama 53. i 56. ove presude i da se ona ne temelji na pukim hipotetskim prosudbama.

               63

               Kao drugo, ako se dokaže da postojeća znanstvena istraživanja ne otklanjaju dvojbe u vezi sa štetnim učincima određenih tvari na zdravlje, diskrecijska ovlast država članica o izboru razine na kojoj žele osigurati zaštitu javnog zdravlja osobito je važna (vidjeti u tom smislu presudu od 29. travnja 2010., Solgar Vitamin’s France i dr., C‑446/08, EU:C:2010:233, t. 35. i 36.). Slijedom toga, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 96. svojeg mišljenja, činjenica da u okolnostima poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku nadležno nacionalno tijelo može raspolagati marginom prosudbe sama po sebi ne predstavlja problem u pogledu usklađenosti s odredbama Uredbe br. 178/2002.

               64

               Kao treće, sustav propisan LFGB‑om neselektivno se odnosi, kao što to proizlazi iz njegova članka 6. stavka 1. točke 2. zajedno s člankom 2. stavkom 3. drugom rečenicom točkom 3. i člankom 4. stavkom 1. točkom 2. LFGB‑a, na sve aminokiseline i njihove derivate, bez razlikovanja u vezi s mogućim kategorijama ili tipovima tvari. Međutim, iako takav sustav opće zabrane nije samo zbog tog jednog razloga protivan odredbama Uredbe br. 178/2002, iz analize rizika koju nadležna nacionalna tijela trebaju izvršiti u skladu s člankom 6. te uredbe ipak mora jasno proizlaziti za koje zajedničke elemente ili karakteristike dotičnih tvari ne može biti isključen stvarni rizik za ljudsko zdravlje.

               65

               U ovom slučaju, s obzirom na informacije koje je dostavila njemačka vlada u svojim pisanim očitovanjima i uz uvjet potrebnih ispitivanja koja treba provesti sud koji je uputio zahtjev, čini se da se analiza rizika i primjena načela predostrožnosti koja iz toga proizlazi odnosi samo na određene aminokiseline, a što bi bilo nedovoljno da opravda sustav prethodnog odobrenja poput onoga propisanog LFGB‑om, koji bez razlike obuhvaća sve aminokiseline.

               66

               Prilikom tog ispitivanja treba podsjetiti na to da praktične poteškoće provedbe potpune ocjene rizika za zdravlje hrane koja sadržava aminokiseline, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 56. ove presude, ne mogu opravdati nepostojanje takve potpune ocjene koja bi prethodila donošenju uređenja s prethodnim odobrenjem koje je sustavno i neciljano (vidjeti analogijom presudu od 28. siječnja 2010., Komisija/Francuska, C‑333/08, EU:C:2010:44, t. 103.).

               67

               Kao četvrto, članak 68. stavak 5. LFGB‑a određuje da se izuzeća od zabrane iz njegova članka 6. mogu odobriti u trajanju od najviše tri godine, koje se može tri puta produljiti, svaki put za najviše tri godine. U tom pogledu treba istaknuti da je prva od tih odredaba, time što propisuje takva privremena ograničenja odobravanju tih izuzeća, čak i u slučaju u kojem je dokazana neškodljivost neke tvari, neproporcionalna mjera za postizanje cilja zaštite javnog zdravlja koji se želi postići LFGB‑om.

               68

               Iz prethodnih razmatranja proizlazi da članke 6. i 7. Uredbe br. 178/2002 treba tumačiti na način da im se protivi nacionalno zakonodavstvo poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koje zabranjuje proizvodnju, preradu ili stavljanje na tržište svakog dodatka prehrani koji sadržava aminokiseline, osim uz izuzeće koje je odobrilo nacionalno tijelo koje u tom pogledu raspolaže diskrecijskom ovlasti, kada se to zakonodavstvo temelji na analizi rizika koja se odnosi samo na određene aminokiseline, a što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri. U svakom slučaju, te članke treba tumačiti na način da im se protivi takvo nacionalno zakonodavstvo kada propisuje da se izuzeća od zabrane iz navedenog zakonodavstva mogu odobriti samo na određeno razdoblje, čak i u slučaju kada je dokazana neškodljivost neke tvari.

         Troškovi

               69

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                     Članke 6. i 7. Uredbe (EZ) br. 178/2002 Europskog parlamenta i Vijeća od 28. siječnja 2002. o utvrđivanju općih načela i uvjeta zakona o hrani, osnivanju Europske agencije za sigurnost hrane te utvrđivanju postupaka u područjima sigurnosti hrane treba tumačiti na način da im se protivi nacionalno zakonodavstvo poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koje zabranjuje proizvodnju, preradu ili stavljanje na tržište svakog dodatka prehrani koji sadržava aminokiseline, osim uz izuzeće koje je odobrilo nacionalno tijelo koje u tom pogledu raspolaže diskrecijskom ovlasti, kada se to zakonodavstvo temelji na analizi rizika koja se odnosi samo na određene aminokiseline, a što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri. U svakom slučaju, te članke treba tumačiti na način da im se protivi takvo nacionalno zakonodavstvo kada propisuje da se izuzeća od zabrane iz navedenog zakonodavstva mogu odobriti samo na određeno razdoblje, čak i u slučaju kada je dokazana neškodljivost neke tvari.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački