title: Presuda Suda (osmo vijeće) od 20. srpnja 2017.#Luís Manuel Piscarreta Ricardo protiv Portimão Urbis EM SA i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal Judicial da Comarca de Faro.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2001/23/EZ – Članak 1. stavak 1. točka (b) – Članak 2. stavak 1. točka (d) – Prijenos poduzeća – Zadržavanje prava zaposlenika – Područje primjene – Pojmovi ‚zaposlenik’ i ‚prijenos pogona’.#Predmet C-416/16.

text:
         PRESUDA SUDA (osmo vijeće)
      20. srpnja 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2001/23/EZ – Članak 1. stavak 1. točka (b) – Članak 2. stavak 1. točka (d) – Prijenos poduzeća – Zadržavanje prava zaposlenika – Područje primjene – Pojmovi ‚zaposlenik’ i ‚prijenos pogona’”
      U predmetu C‑416/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunal Judicial da Comarca de Faro (okružni sud u Faru, Portugal), odlukom od 20. srpnja 2016., koju je Sud zaprimio 27. srpnja 2016., u postupku

         Luís Manuel Piscarreta Ricardo

      protiv

         Portimão Urbis EM SA, u likvidaciji,

         Município de Portimão,

         Emarp – Empresa Municipal de Águas e Resíduos de Portimão EM SA,

      SUD (osmo vijeće),
      u sastavu: M. Vilaras, predsjednik vijeća, J. Malenovský (izvjestitelj) i M. Safjan, suci,
      nezavisni odvjetnik: E. Tanchev,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za L. M. Piscarretu Ricarda, M. Ramirez Fernandes, advogado,

               —

               za Emarp – Empresa Municipal de Águas e Resíduos de Portimão, EM, SA, R. Rosa, advogado,

               —

               za portugalsku vladu, L. Inez Fernandes, M. Figueiredo i S. Feio, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, M. França i M. Kellerbauer, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 1. stavka 1. točke (b) i članka 2. stavka 1. točke (d) Direktive Vijeća 2001/23/EZ od 12. ožujka 2001. o usklađivanju zakonodavstava država članica u odnosu na zaštitu prava zaposlenika kod prijenosa poduzeća, pogona ili dijelova poduzeća ili pogona (SL 2001., L 82, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 151.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između, s jedne strane, Luísa Manuela Piscarrete Ricarda i, s druge strane, općinskog poduzeća Portimão Urbis EM SA, u likvidaciji (u daljnjem tekstu: Portimão Urbis), Município de Portimão (općina Portimão, Portugal) i općinskog poduzeća Emarp – Empresa Municipal de Águas e Resíduos de Portimão EM SA (u daljnjem tekstu: Emarp), u pogledu zakonitosti otkaza L. M. Piscarreti Ricardu.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Direktiva 2001/23 kodificira Direktivu Vijeća 77/187/EEZ od 14. veljače 1977. o usklađivanju prava država članica o zaštiti prava zaposlenika u slučaju prijenosa poduzeća, pogona ili dijelova poduzeća ili pogona (SL 1977., L 61, str. 26.), kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 98/50/EZ od 29. lipnja 1998. (SL 1998., L 201, str. 88.) (u daljnjem tekstu: Direktiva 77/187).

               4

               Uvodne izjave 3. i 8. Direktive 2001/23 navode:

                        „(3)

                        Treba osigurati zaštitu zaposlenika u slučaju promjene poslodavca, posebno kako bi se osigurala zaštita njihovih prava.

                  […]

                        (8)

                        Radi pravne sigurnosti i transparentnosti trebalo je pojasniti pravni koncept prijenosa s obzirom na sudsku praksu Suda. Takvo pojašnjenje nije promijenilo opseg Direktive [77/187] kako ga tumači Sud.”

               5

               Članak 1. stavak 1. te direktive propisuje:

                        „(a)

                        Ova se Direktiva primjenjuje na svaki prijenos poduzeća, pogona ili dijela poduzeća ili pogona na drugog poslodavca, koji je posljedica ugovornog prijenosa, pripajanja ili spajanja poduzeća.

                        (b)

                        Podložno podstavku (a) i sljedećim odredbama ovog članka, prijenosom se u smislu ove Direktive smatra prijenos gospodarskog subjekta koji zadržava svoj identitet, znači organizirano grupiranje resursa koje ima za cilj obavljanje gospodarske djelatnosti, bez obzira na to je li ta djelatnost glavna ili sporedna.

                        (c)

                        Ova se Direktiva primjenjuje na javna i privatna poduzeća koja se bave gospodarskim djelatnostima bez obzira na to rade li za dobit ili ne. Administrativna reorganizacija javnih upravnih tijela, ili prijenos upravnih funkcija između javnih upravnih tijela, ne smatra se prijenosom u smislu ove Direktive.”

               6

               Članak 2. stavak 1. točka (d) te direktive „zaposlenika” definira kao „svaku osobu koja je u dotičnoj državi članici zaštićena kao zaposlenik prema nacionalnim propisima koji se odnose na zapošljavanje”.

               7

               Članak 2. stavak 2. Direktive 2001/23 propisuje:
               „Ova Direktiva ne dovodi u pitanje nacionalno pravo u pogledu definicije ugovora o radu ili radnog odnosa.
               Međutim, države članice ne isključuju iz područja uporabe ove Direktive ugovore o radu ili o radnim odnosima samo radi:
               […]

                        (b)

                        toga što su radni odnosi koje uređuje ugovor o radu na određeno vrijeme u smislu članka 1. stavka 1., Direktive Vijeća 91/383/EEZ od 25. lipnja 1991. o dopunama mjera za poticanje poboljšanja sigurnosti i zdravlja na radu radnika zaposlenih na određeno vrijeme ili zaposlenih privremeno [(SL 1991., L 206, str. 19.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 4., str. 63.)] […]

                  […]”

               8

               Članak 3. stavak 1. prvi podstavak Direktive 2001/23 propisuje:
               „Prava i obveze prenositelja, koja na dan prijenosa proizlaze iz postojećeg ugovora o radu ili radnog odnosa, na temelju takvog prijenosa prenose se na preuzimatelja.”

               9

               U skladu s člankom 4. te direktive:
               „1.   Prijenos poduzeća, pogona ili dijela poduzeća ili pogona sam po sebi prenositelju ili preuzimatelju ne daje temelje za otpuštanje s radnoga mjesta. Ova odredba ne sprečava moguća otpuštanja iz gospodarskih, tehničkih ili organizacijskih razloga, radi kojih su potrebne promjene u radnoj snazi.
               Države članice mogu odrediti da se prvi stavak ne primjenjuje na neke specifične kategorije zaposlenika koji nisu obuhvaćeni zakonima ili praksom država članica u pogledu zaštite od otpuštanja.
               2.   Ako se ugovor o radu ili radni odnos prekinu zato što prijenos uključuje znatnu promjenu u radnim uvjetima na štetu zaposlenika, smatra se da je poslodavac odgovoran za prestanak ugovora o radu ili radnog odnosa.”

               10

               Tekst članka 1. stavka 1. Direktive 2001/23 u biti je istovjetan onom članka 1. stavka 1. Direktive 77/187.

         Portugalsko pravo

               11

               Članak 285. Códiga do Trabalho (Zakon o radu) propisuje:
               „1.   U slučaju prijenosa, po bilo kojoj osnovi, vlasništva nad poduzećem, pogonom ili dijelom poduzeća ili pogona koji čini gospodarsku jedinicu na preuzimatelja se prenose prava i obveza zaposlenika u okviru ugovora o radu dotičnih zaposlenika te odgovornost za plaćanje kazni izrečenih u slučaju povrede radnog prava.
               2.   Prenositelj solidarno odgovara za obveze dospjele do datuma prijenosa, tijekom godine koja ga slijedi.
               3.   Odredbe prethodnih stavaka također se primjenjuju na prijenos, ustup ili preuzimanje izravnog upravljanja djelatnosti poduzeća, pogona ili gospodarske jedinice i, u slučaju prijenosa ili preuzimanja izravnog upravljanja djelatnosti, solidarno je odgovoran onaj tko je prethodno iskorištavao poduzeće.
               4.   Odredbe prethodnih stavaka ne primjenjuju se u slučaju zaposlenika kojeg je prenositelj prije prijenosa prenio u drugi pogon ili gospodarsku jedinicu, u smislu članka 194., zadržavajući ga u svojoj službi, osim što se tiče odgovornosti preuzimatelja u pogledu plaćanja kazni izrečenih u slučaju povreda radnog prava.
               5.   Gospodarskom jedinicom smatraju se sva sredstva organizirana s ciljem obavljanja glavne ili sporedne gospodarske djelatnosti.
               6.   Nepoštovanje pravila utvrđenih u stavku 1. gore i u prvom dijelu stavka 3. teška su povreda.”

               12

               U skladu s člankom 295. Zakona o radu, koji se odnosi na učinke skraćenja ili suspenzije ugovora o radu:
               „1.   Tijekom skraćenja ili suspenzije [ugovora o radu] zadržavaju se prava, obveze i jamstva stranaka koje nisu obvezne obavljati stvaran rad.
               2.   Trajanje skraćenja ili suspenzije uzima se u obzir prilikom izračuna radnog staža.
               3.   Skraćenje ili suspenzija nema učinka na trajanje ugovora i ne priječi strankama da raskinu ugovor u skladu s općim pravilima.
               4.   Jednom kad razdoblje skraćenja ili suspenzije ugovora prestane, prava, obveze i jamstva stranaka koji proizlaze iz stvarnog rada ponovno se uspostavljaju.
               5.   Teška je povreda ako poslodavac zaposleniku spriječi nastavak obavljanja djelatnosti nakon razdoblja skraćenja ili suspenzije.”

               13

               U skladu s člankom 317. stavkom 4. Zakona o radu:
               „Dopust uzrokuje suspenziju ugovora o radu, s učincima predviđenima u članku 295.”

               14

               Članak 62. Leija n.° 50/2012 aprova o regime jurídico da actividade empresarial local e das participações locais e revoga as Leis n.os 53-F/2006, de 29 de dezembro, e 55/2011, de 15 de novembro (Zakon br. 50/2012 o odobravanju pravnog uređenja lokalnih poduzetničkih djelatnosti i udjela i o stavljanju izvan snage zakona br. 53-F/2006 od 29. prosinca i 55/2001 od 15. studenoga) od 31. kolovoza 2012. (Diário da República, 1. serija, br. 169, od 31. kolovoza 2012.), u verziji primjenjivoj u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: RJAEL), koji se odnosi na prestanak djelatnosti lokalnih poduzeća, propisuje:
               „1.   Ne dovodeći u pitanje članak 35. Zakona o trgovačkim društvima, o lokalnim poduzećima obvezno se donosi odluka o prestanku djelatnosti, u roku od šest mjeseci, ako nastupi neka od sljedećih situacija:
               […]
               5.   Na osobe koje stvarno obavljaju službu u lokalnim poduzećima koja su u nekoj od situacija predviđenih stavkom 1. i koje nisu obuhvaćene instrumentima mobilnosti predviđenima Zakonom br. 12-A/2008 od 27. veljače 2008. primjenjuju se odredbe radnog prava, ne dovodeći u pitanje sljedeći stavak.
               6.   Lokalna poduzeća tijekom likvidacije mogu prenijeti javnim subjektima koji u njima imaju udjele svoje zaposlenike vezane ugovorom o radu, u skladu s člankom 58. Zakona br. 12-A/2008 od 27. veljače 2008., jedino ako su raspoređeni i potrebni za obavljanje djelatnosti koja se integrira ili internalizira.
               […]
               11.   Stavci 6. do 10. primjenjuju se isključivo na zaposlenike koji imaju ugovor o radu na neodređeno vrijeme sklopljen barem godinu dana prije datuma odluke o prestanku djelatnosti lokalnog poduzeća i za koje se u slučaju uspostave radnog odnosa javnog zaposlenja na neodređeno vrijeme ne duguje nikakva naknada zbog ukidanja prethodnog radnog mjesta.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               15

               L. M. Piscarretu Ricarda u listopadu 1999. zaposlila je na neodređeno vrijeme općina Portimão radi obavljanja poslova „turističkog referenta”.

               16

               U listopadu 2008. L. M. Piscarreta Ricardo prekinuo je svoj radni odnos u toj općini kako bi te poslove dalje mogao obavljati, u skladu s ugovorom o radu na neodređeno vrijeme, u općinskom poduzeću Portimão Turis EM SA (u daljnjem tekstu: Portimão Turis).

               17

               Odlučivši u ožujku 2010. da spoji nekoliko općinskih poduzeća, općina Portimão uključila je Portimão Turis u Portimão Urbis. Od tog datuma L. M. Piscarreta Ricardo obavljao je poslove administratora, a zatim direktora u potonjem poduzeću.

               18

               U rujnu 2011. L. M. Piscarreta Ricardo zatražio je i dobio neplaćeni dopust u trajanju od dvije godine. U srpnju 2013. na njegov zahtjev taj je dopust produljen za jednako razdoblje.

               19

               U listopadu 2014. općina Portimão odlučila je provesti likvidaciju poduzeća Portimão Urbis, kojeg je bila jedini dioničar. Jedan dio djelatnosti tog poduzeća preuzela je općina Portimão, tj. upravljanje prijevoznim sustavom, upravljanje opremom za gospodarski razvoj, poput veleprodajnog tržišta, parka za sajmove i izložbe, višenamjenskog paviljona, upravljanje prodajama na ulici i tradicionalnih sajmova i tržnica.

               20

               Drugi dio djelatnosti društva Portimão Urbis eksternaliziran je društvu Emarp, kojega je općina Portimão također jedini dioničar, tj., s jedne strane, upravljanje javnim prostorom, uključujući s time povezane djelatnosti oglašavanja, upotreba javnih cesta i javnih mjesnih nadzemnih i podzemnih parkirališta i, s druge strane, upravljanje javnim objektima i pružanje usluga u području obrazovanja, društvenog djelovanja, kulture i športa, tj. funkcioniranje kazališta u općini Portimão, obrazovne farme, muzeja Manuel Teixeira Gomes i zajedničkih centara.

               21

               U skladu s tim odlukama, na jedan dio zaposlenika društva Portimão Urbis primjenjivao se „sporazum o prijenosu u javnom interesu” i stoga ih je izravno preuzela općina Portimão. Što se tiče drugog dijela zaposlenika, na njega se primjenjivao „prijenos ugovornog položaja” i preuzeo ga je Emarp.

               22

               Međutim, budući da L. M. Piscarreta Ricardo nije uzet u obzir ni u planu internalizacije ni u planu eksternalizacije, kako su navedeni u prethodnoj točki, obaviješten je da je njegov ugovor o radu prestao po konačnom prijenosu djelatnosti društva Portimão Urbis.

               23

               L. M. Piscarreta Ricardo stoga se obratio sudu koji je uputio zahtjev radi proglašavanja tog otkaza nezakonitim, ističući da je došlo do prijenosa pogona društva Portimão Urbis na općinu Portimão i društvo Emarp.

               24

               Portimão Urbis, Emarp i općina Portimão osporavaju tu tvrdnju. Oni ističu da se s obzirom na to da je L. M. Piscarreta Ricardo bio na neplaćenom dopustu, tj. nije stvarno obavljao svoju funkciju, njegov ugovor o radu nije mogao prenijeti ni na jednog ni na drugog preuzimatelja. Oni također smatraju da nije došlo ni do kakva prijenosa pogona jer je nad društvom Portimão Urbis provedena likvidacija u skladu sa zakonom i ono je zbog toga prestalo sa svojom djelatnošću.

               25

               Sud koji je uputio zahtjev smatra, s jedne strane, da u glavnom postupku postoje dvojbe o tumačenju u pogledu mogućnosti da se zaposlenik koji ne obavlja stvarno poslove, primjerice zbog suspenzije njegova ugovora o radu, može smatrati „zaposlenikom” u smislu članka 2. stavka 1. točke (d) Direktive 2001/23. U tom smislu njega zanima mora li se za prava i obveze društva Portimão Urbis koji proizlaze iz ugovora o radu s tužiteljem smatrati da su oni preneseni na općinu Portimão i na društvo Emarp, u skladu s člankom 3. stavkom 1. te direktive.

               26

               S druge strane, sud koji je uputio zahtjev smatra da je dvojbeno može li se članak 62. stavci 5., 6. i 11. RJAEL‑a smatrati, s obzirom na uvjete koje predviđa, sukladnim s člankom 2. točkom (b) Direktive 2001/23.

               27

               Posljedično, Tribunal Judicial da Comarca de Faro (okružni sud u Faru, Portugal) odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća pitanja:

                        „1.

                        Primjenjuje li se članak 1. stavak 1. točka (b) Direktive Vijeća 2001/23 na situaciju kao što je to ona u ovom slučaju, u kojoj se odlukom izvršnog općinskog tijela likvidira općinsko poduzeće (čiji je jedini dioničar bila općina), a djelatnosti koje je obavljalo to poduzeće djelomično je preuzela općina, a djelomično drugo općinsko poduzeće (čiji je statutarni cilj promijenjen u tu svrhu – i koja je također u potpunom vlasništvu općine); drugim riječima, može li se u tim okolnostima smatrati da je nastupio prijenos pogona u smislu navedene direktive?

                        2.

                        Treba li smatrati da je zaposlenik koji u stvarnosti ne obavlja svoje funkcije (osobito zbog prekida svojeg ugovora o radu) obuhvaćen pojmom ‚zaposlenik’ u smislu članka 2. stavka 1. točke (d) Direktive 2001/23 pa su, posljedično, prava i obveze koje proizlaze iz ugovora o radu prenesena na preuzimatelja na temelju članka 3. stavka 1. navedene direktive?

                        3.

                        Je li dopuštena i treba li smatrati da je u skladu s pravom Unije uspostava ograničenja u odnosu na prijenos zaposlenika, osobito s obzirom na vrstu ili trajanje radnog odnosa u okviru prijenosa pogona, kao što su to osobito ograničenja iz članka 62. stavaka 5., 6. i 11. RJAEL‑a?”

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               28

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 1. stavak 1. Direktive 2001/23 tumačiti na način da je područjem primjene te direktive obuhvaćena situacija u kojoj općinsko poduzeće, kojeg je općina jedini dioničar, likvidirano odlukom izvršnog tijela te općine i čije su djelatnosti djelomično prenesene na tu općinu kako bi ih ona izravno obavljala i djelomično na drugo općinsko poduzeće restrukturirano u tu svrhu, kojega je ta općina također jedini dioničar.

               29

               Najprije valja navesti da se Direktiva 2001/23, na temelju članka 1. stavka 1. točke (c), primjenjuje na javna i privatna poduzeća koja se bave gospodarskim djelatnostima bez obzira na to rade li za dobit ili ne. Nasuprot tomu, u skladu s istom odredbom, administrativna reorganizacija javnih upravnih tijela ili prijenos upravnih funkcija između javnih upravnih tijela ne smatra se prijenosom u smislu te direktive.

               30

               U ovom slučaju operacija u glavnom postupku jest prijenos djelatnosti općinskog poduzeća dijelom na općinu i dijelom na drugo općinsko poduzeće.

               31

               U tom smislu najprije valja utvrditi da okolnost da je u okviru te operacije prenositelj bilo općinsko poduzeće, a preuzimatelji općina i drugo općinsko poduzeće nije sama za sebe prepreka za primjenu Direktive 2001/23 na tu operaciju.

               32

               Naime, Sud je već ocijenio da to što je preuzimatelj pravna osoba javnog prava ne može isključiti postojanje prijenosa obuhvaćenog područjem primjene Direktive 2001/23, bez obzira na to je li ta pravna osoba javno poduzeće zaduženo za javnu uslugu (vidjeti u tom smislu presudu od 26. studenoga 2015., Aira Pascual i Algeposa Terminales Ferroviarios, C‑509/14, EU:C:2015:781, t. 25. i 26.) ili općina (vidjeti u tom smislu presudu od 20. siječnja 2011., CLECE, C‑463/09, EU:C:2011:24, t. 26. i navedenu sudsku praksu).

               33

               Nadalje, iz teksta članka 1. stavka 1. točke (c) Direktive 2001/23 proizlazi da se, kako bi ona bila primjenjiva, prijenos mora odnositi na subjekt koji se bavi gospodarskim djelatnostima, bez obzira na to radi li za dobit ili ne.

               34

               U tom smislu Sud je pojasnio da pojam „gospodarska djelatnost” obuhvaća svaku djelatnost koja se sastoji od ponude robe ili usluga na danom tržištu. U gospodarske djelatnosti načelno ne ulaze djelatnosti koje proizlaze iz izvršavanja prerogativa javne vlasti, pri čemu se usluge koje se osiguravaju u javnom interesu i bez cilja stjecanja dobiti i koje su u odnosu tržišnog natjecanja s onima koje nude operatori koji imaju cilj stjecanja dobiti ipak mogu kvalificirati kao„gospodarske djelatnosti” u smislu članka 1. stavka 1. točke (c) Direktive 2001/23 (vidjeti u tom smislu presudu od 6. rujna 2011., Scattolon, C‑108/10, EU:C:2011:542, t. 43. i 44. i navedenu sudsku praksu).

               35

               U ovom slučaju za različite djelatnosti koje je obavljalo društvo Portimão Urbis, a koje su preuzeli općina Portimão i društvo Emarp, kako su opisane u točkama 19. i 20. ove presude, ne čini se da proizlaze iz prerogativa javne vlasti, tako da se mogu kvalificirati kao gospodarske djelatnosti u smislu članka 1. stavka 1. točke (c) Direktive 2001/23.

               36

               Nadalje, u skladu s člankom 1. stavkom 1. točkom (a) te direktive, ona se primjenjuje na svaki prijenos poduzeća, pogona ili dijela poduzeća ili pogona na drugog poslodavca, koji je posljedica ugovornog prijenosa, pripajanja ili spajanja poduzeća.

               37

               U tom smislu iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da se doseg te odredbe ne može ocjenjivati isključivo na temelju tekstualnog tumačenja. Zbog različitih jezičnih verzija Direktive 2001/23 i razlika između nacionalnih zakonodavstava u pogledu pojma ugovornog prijenosa, Sud je tom pojmu dao dovoljno fleksibilno tumačenje kako bi se ispunio cilj te direktive, a koji jest, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 3., zaštita zaposlenika u slučaju promjene poslodavca (presuda od 20. siječnja 2011., CLECE, C‑463/09, EU:C:2011:24, t. 29. i navedena sudska praksa).

               38

               Sud je tako presudio da činjenica da prijenos proizlazi iz jednostranih odluka javnih tijela, a ne iz suglasnosti volja, ne isključuje primjenu Direktive 2001/23 (presuda od 29. srpnja 2010., UGT‑FSP, C‑151/09, EU:C:2010:452, t. 25. i navedena sudska praksa).

               39

               Iz toga slijedi da je razvidno da okolnost da prijenos, poput onoga u glavnom postupku, proizlazi iz likvidacije općinskog poduzeća u skladu s odlukom izvršnog tijela dotične općine nije sama za sebe prepreka postojanju prijenosa u smislu Direktive 2001/23 ako takva operacija pretpostavlja promjenu poslodavca.

               40

               Naposljetku, u skladu s člankom 1. stavkom 1. točkom (b) Direktive 2001/23, kako bi ona bila primjenjiva, prijenos se mora odnositi na gospodarskog subjekta koji zadržava svoj identitet nakon što ga je preuzeo novi poslodavac (vidjeti u tom smislu presudu od 6. ožujka 2014., Amatori i dr., C‑458/12, EU:C:2014:124, t. 30.).

               41

               U tom smislu potrebno je uzeti u obzir sve činjenične okolnosti koje su svojstvene transakciji u glavnom postupku, među kojima su osobito vrsta poduzeća ili pogona o kojima je riječ, prijenos ili ne materijalnih sredstava, poput zgrada i pokretnina, vrijednost nematerijalnih sredstava u trenutku prijenosa, preuzimanje ili ne većeg broja zaposlenika od strane novog direktora poduzeća, prijenos ili ne klijenata, kao i stupanj sličnosti djelatnosti koje su se obavljale prije i nakon prijenosa te trajanje eventualnog prekida tih djelatnosti. Ipak, ti su elementi samo pojedinačni čimbenici u nužno cjelovitoj ocjeni, koji se stoga ne mogu promatrati izdvojeno (presuda od 26. studenoga 2015., Aira Pascual i Algeposa Terminales Ferroviarios, C‑509/14, EU:C:2015:781, t. 32.).

               42

               Iz navedenoga proizlazi da je važnost pojedinih kriterija nužno različita s obzirom na djelatnost koja se obavlja, to jest s obzirom na načine proizvodnje ili metode rada u poduzeću, pogonu ili dijelu pogona o kojem je riječ (vidjeti u tom smislu presudu od 26. studenoga 2015., Aira Pascual i Algeposa Terminales Ferroviarios, C‑509/14, EU:C:2015:781, t. 33. i 34. i navedenu sudsku praksu).

               43

               Sud je također istaknuo da puko preuzimanje od jednog gospodarskog subjekta gospodarske djelatnosti drugog subjekta ne omogućava zaključak da je potonji zadržao svoj identitet. Naime, identitet tog subjekta ne može se svesti na djelatnost koju obavlja. Njegov identitet proizlazi iz niza neodvojivih elemenata poput osoblja koje ga čini, njegova okvira, organizacije njegova rada, njegovih metoda iskorištavanja ili, ovisno o slučaju, sredstava iskorištavanja koja ima na raspolaganju (vidjeti u tom smislu presudu od 20. siječnja 2011., CLECE, C‑463/09, EU:C:2011:24, t. 41.).

               44

               Sud je usto presudio da upravo zadržavanje funkcionalne veze međuovisnosti i komplementarnosti između različitih prenesenih čimbenika proizvodnje, a ne posebna organizacija koju poduzetnik nameće za te čimbenike, čini relevantni element za zaključak o očuvanju identiteta prenesenog subjekta. Zadržavanje takve funkcionalne veze između različitih prenesenih čimbenika omogućuje preuzimatelju da se koristi potonjima, čak i ako su nakon prijenosa uključeni u novu različitu organizacijsku strukturu kako bi nastavio istovjetnu ili sličnu gospodarsku djelatnost (presude od 12. veljače 2009., Klarenberg, C‑466/07, EU:C:2009:85, t. 46. do 48. i od 9. rujna 2015., Ferreira da Silva e Brito i dr., C‑160/14, EU:C:2015:565, t. 33. i 34.). Iz toga proizlazi da okolnost da je gospodarski subjekt likvidiran i njegove djelatnosti prenesene na dva druga subjekta nije sama za sebe prepreka primjenjivosti Direktive 2001/23.

               45

               Na sudu koji je uputio zahtjev jest da ocijeni, s obzirom na elemente navedene u točkama 41. do 44. ove presude, je li u okolnostima glavnog postupka identitet prenesenog subjekta bio zadržan.

               46

               Iz svega prethodnog proizlazi da članak 1. stavak 1. Direktive 2001/23 treba tumačiti na način da je područjem primjene te direktive obuhvaćena situacija u kojoj općinsko poduzeće, kojeg je općina jedini dioničar, likvidirano odlukom izvršnog tijela te općine i čije su djelatnosti djelomično prenesene na tu općinu kako bi ih ona izravno obavljala i djelomično na drugo općinsko poduzeće restrukturirano u tu svrhu, kojega je ta općina također jedini dioničar, pod uvjetom da je identitet dotičnog poduzeća zadržan nakon prijenosa, što je na sudu koji je uputio zahtjev da utvrdi.

         Drugo pitanje

               47

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita je li osoba poput tužitelja u glavnom postupku, koja zbog suspenzije svojeg ugovora o radu u stvarnosti ne obavlja svoje funkcije, obuhvaćena pojmom „zaposlenik” u smislu članka 2. stavka 1. točke (d) Direktive 2001/23 i treba li u okolnostima poput onih u glavnom postupku za prava i obveze koji proizlaze iz tog ugovora smatrati da su preneseni na preuzimatelja, u skladu s člankom 3. stavkom 1. te direktive.

               48

               Najprije valja navesti da članak 2. stavak 1. točka (d) te direktive „zaposlenika” definira kao svaku osobu koja je u dotičnoj državi članici zaštićena kao zaposlenik prema nacionalnim propisima koji se odnose na zapošljavanje.

               49

               Nadalje, kao što to proizlazi iz samog teksta članka 3. stavka 1. prvog podstavka Direktive 2001/23, zaštita koju ta direktiva želi osigurati odnosi se samo na zaposlenike koji u trenutku prijenosa imaju postojeći ugovor o radu ili radni odnos (rješenje od 15. rujna 2010., Briot, C‑386/09, EU:C:2010:526, t. 27.).

               50

               Nadalje, što se tiče Direktive 77/187, koja je u međuvremenu bila kodificirana Direktivom 2001/23, Sud je potvrdio da, osim u slučaju posebne drukčije odredbe, s obzirom na to da se na tu direktivu mogu pozivati samo zaposlenici kojima je u trenutku prijenosa ugovor o radu ili radni odnos u tijeku, postojanje ili nepostojanje ugovora o radu ili radnog odnosa u tom trenutku mora se ocijeniti s obzirom na nacionalno pravo, ipak pod uvjetom da se poštuju prisilne odredbe Direktive 77/187 o zaštiti zaposlenika od otkaza zbog prijenosa (rješenje od 15. rujna 2010., Briot, C‑386/09, EU:C:2010:526, t. 28.).

               51

               U ovom slučaju iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da, iako je na datum likvidacije društva Portimão Urbis tužitelj u glavnom postupku s njime bio vezan ugovorom o radu na neodređeno vrijeme, on na taj datum nije stvarno obavljao svoje funkcije jer je bio na neplaćenom dopustu i jer je taj dopust u skladu s nacionalnim zakonodavstvom u glavnom postupku imao za učinak uzrokovanje suspenzije njegova ugovora o radu.

               52

               Međutim, sud koji je uputio zahtjev naveo je da to zakonodavstvo propisuje da se tijekom suspenzije ugovora o radu zadržavaju prava, obveze i jamstva stranaka koje nisu obvezne obavljati stvaran rad. Stoga, razvidno je da navedeno zakonodavstvo štiti kao zaposlenika osobu, poput tužitelja u glavnom postupku, koja ne obavlja stvarno svoje funkcije zbog suspenzije ugovora o radu, što je, međutim, na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

               53

               Iz toga slijedi, ne dovodeći u pitanje tu provjeru, da se prava i obveze takve osobe koji proizlaze iz njezina ugovora o radu u skladu s člankom 3. stavkom 1. prvim podstavkom Direktive 2001/23 prilikom prijenosa poduzeća prenose na preuzimatelja.

               54

               S obzirom na prethodno navedeno, na drugo pitanje valja odgovoriti da je osoba poput tužitelja u glavnom postupku koja zbog suspenzije svojeg ugovora o radu ne obavlja stvarno svoje funkcije obuhvaćena pojmom „zaposlenik” u smislu članka 2. stavka 1. točke (d) Direktive 2001/23 ako je kao zaposlenik zaštićena dotičnim nacionalnim zakonodavstvom, što je, međutim, na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri. Ne dovodeći u pitanje tu provjeru, u okolnostima poput onih u glavnom postupku za prava i obveze koji proizlaze iz njezina ugovora o radu mora se smatrati da su preneseni na preuzimatelja, u skladu s člankom 3. stavkom 1. te direktive.

         Treće pitanje

               55

               Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li Direktivu 2001/23 tumačiti na način da joj se protivi nacionalno zakonodavstvo, poput onog u glavnom postupku, koje u okviru prijenosa lokalnog poduzeća zadržavanje prava zaposlenika podvrgava određenim ograničenjima, osobito što se tiče vrste ugovora o radu ili njegova trajanja.

               56

               U tom pogledu valja podsjetiti da prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda pitanja o tumačenju prava Unije koja uputi nacionalni sud unutar pravnog i činjeničnog okvira koji utvrđuje pod vlastitom odgovornošću i čiju točnost Sud nije dužan provjeravati uživaju presumpciju relevantnosti. Sud može odbiti odlučiti o zahtjevu za prethodnu odluku koju je uputio nacionalni sud samo ako je posve očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili glavnim postupkom, u slučaju kada je problem hipotetski ili kada Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima za davanje korisnog odgovora na postavljena pitanja (presuda od 16. srpnja 2015., Sommer Antriebs- und Funktechnik, C‑369/14, EU:C:2015:491, t. 32. i navedena sudska praksa).

               57

               U ovom slučaju, kao što to proizlazi iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, iz nacionalnog zakonodavstva o kojem je riječ u glavnom postupku proizlazi da je prijenos zaposlenika lokalnog poduzeća podvrgnuto, među ostalim, prethodnom postojanju ugovora o radu na neodređeno vrijeme, sklopljenim barem godinu dana prije datuma odluke o prestanku djelatnosti tog poduzeća.

               58

               Međutim, kao što je navedeno u točki 16. ove presude, L. M. Piscarreta Ricardo na datum prestanka djelatnosti društva Portimão Urbis imao je ugovor o radu na neodređeno vrijeme sklopljen nekoliko godina prije tog datuma.

               59

               Međutim, iz članka 267. drugog stavka UFEU‑a proizlazi da nacionalni sud u svakom trenutku može zatražiti tumačenje Suda o aktima koje su donijeli institucije, tijela, uredi ili agencije Unije ako smatra da je odluka Suda o tom pitanju potrebna za donošenje njegove presude.

               60

               Međutim, sud koji je uputio zahtjev nije pružio nikakvo objašnjenje o razlozima zbog kojih smatra da mu je u tom kontekstu odgovor na pitanje koje je postavio potreban za rješavanje spora koji se pred njim vodi. Konkretno, nije objasnio zbog čega bi ograničenja predviđena nacionalnim zakonodavstvom u glavnom postupku, kako su navedena u točki 57. ove presude, bila primjenjiva na situaciju L. M. Piscarrete Ricarda.

               61

               S obzirom na prethodno navedeno, treće prethodno pitanje treba smatrati nedopuštenim.

         Troškovi

               62

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (osmo vijeće) odlučuje:

                        1.

                           Članak 1. stavak 1. Direktive Vijeća 2001/23/EZ od 12. ožujka 2001. o usklađivanju zakonodavstava država članica u odnosu na zaštitu prava zaposlenika kod prijenosa poduzeća, pogona ili dijelova poduzeća ili pogona treba tumačiti na način da je područjem primjene te direktive obuhvaćena situacija u kojoj općinsko poduzeće, kojeg je općina jedini dioničar, likvidirano odlukom izvršnog tijela te općine i čije su djelatnosti djelomično prenesene na tu općinu kako bi ih ona izravno obavljala i djelomično na drugo općinsko poduzeće restrukturirano u tu svrhu, kojega je ta općina također jedini dioničar, pod uvjetom da je identitet dotičnog poduzeća zadržan nakon prijenosa, što je na sudu koji je uputio zahtjev da utvrdi.

                        2.

                           Osoba poput tužitelja u glavnom postupku koja zbog suspenzije svojeg ugovora o radu ne obavlja stvarno svoje funkcije obuhvaćena je pojmom „zaposlenik” u smislu članka 2. stavka 1. točke (d) Direktive 2001/23 ako je kao zaposlenik zaštićena dotičnim nacionalnim zakonodavstvom, što je, međutim, na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri. Ne dovodeći u pitanje tu provjeru, u okolnostima poput onih u glavnom postupku za prava i obveze koji proizlaze iz njezina ugovora o radu mora se smatrati da su preneseni na preuzimatelja, u skladu s člankom 3. stavkom 1. te direktive.

                        3.

                           Treće pitanje koje je postavio Tribunal Judicial da Comarca de Faro (okružni sud u Faru, Portugal) nedopušteno je.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: portugalski


title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 21. prosinca 2016.#Europska komisija protiv Hansestadt Lübeck, prije Flughafen Lübeck GmbH.#Žalba – Državne potpore ‐ Pristojbe zračnih luka – Članak 108. stavak 2. UFEU‑a – Članak 263. četvrti stavak UFEU‑a – Odluka o pokretanju formalnog istražnog postupka – Dopuštenost tužbe za poništenje – Osoba na koju se akt izravno odnosi – Pravni interes – Članak 107. stavak 1. UFEU‑a – Uvjet koji se odnosi na selektivnost.#Predmet C-524/14 P.

text:
         PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      21. prosinca 2016. (
            *1
         )
      „Žalba — Državne potpore — Pristojbe zračnih luka — Članak 108. stavak 2. UFEU-a — Članak 263. četvrti stavak UFEU-a — Odluka o pokretanju formalnog istražnog postupka — Dopuštenost tužbe za poništenje — Osoba na koju se akt izravno odnosi — Pravni interes — Članak 107. stavak 1. UFEU-a — Uvjet koji se odnosi na selektivnost“
      U predmetu C-524/14 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 20. studenoga 2014.,

         Europska komisija, koju zastupaju T. Maxian Rusche, R. Sauer i V. Di Bucci, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
      tužitelj,
      a druge stranke postupka su:

         Hansestadt Lübeck, pravni sljednik društva Flughafen Lübeck GmbH, koji zastupaju M. Núñez Müller i I. Ruck, Rechtsanwälte,
      tužitelj u prvom stupnju,
      koji podupiru:

         Savezna Republika Njemačka, koju zastupaju T. Henze i K. Petersen, u svojstvu agenata,

         Kraljevina Španjolska, koju zastupa A. Sampol Pucurull, u svojstvu agenta,
      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: K. Lenaerts, predsjednik, A. Tizzano, potpredsjednik, R. Silva de Lapuerta, T. von Danwitz, J. L. da Cruz Vilaça, E. Juhász i A. Prechal, predsjednici vijeća, A. Borg Barthet, J. Malenovský, E. Jarašiūnas (izvjestitelj), F. Biltgen, K. Jürimäe i C. Lycourgos, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 31. svibnja 2016.,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 15. rujna 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Svojom žalbom Europska komisija zahtijeva ukidanje presude Općeg suda od 9. rujna 2014., Hansestadt Lübeck/Komisija (T-461/12, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2014:758) kojom je Opći sud, s jedne strane, poništio Odluku Komisije C (2012) 1012 final od 22. veljače 2012. o državnim potporama SA.27585 i SA.31149 (2012/C) (ex NN/2012, ex CP 31/2009 i CP 162/2010) – Njemačka (u daljnjem tekstu: sporna odluka) u dijelu u kojem se ta odluka odnosi na Pravilnik o pristojbama zračnih luka u Lübecku (Njemačka), usvojen 2006. (u daljnjem tekstu: Pravilnik iz 2006.), i, s druge strane, odbio tužbu u preostalom dijelu.

         Činjenična osnova spora

               2

               Flughafen Lübeck GmbH (u daljnjem tekstu: FL) do 31. prosinca 2012. upravljao je zračnom lukom u Lübecku. FL je do 30. studenoga 2005. bio u cijelosti u vlasništvu tužitelja u prvom stupnju Hansestadta Lübeck (Grad Lübeck). U razdoblju od 1. prosinca 2005. do kraja listopada 2009. FL je bio u 90-postotnom vlasništvu novozelandskog privatnog poduzetnika Infratila i u 10-postotnom vlasništvu Grada Lübecka. Od studenoga 2009. FL je ponovno bio u cijelosti u vlasništvu Grada Lübecka. Zračna luka u Lübecku prodana je 1. siječnja 2013. društvu Yasmina Flughafenmanagement GmbH. Grad Lübeck preuzeo je FL, koji je brisan iz trgovačkog registra 2. siječnja 2013.

               3

               U skladu s člankom 43.a stavkom 1. Luftverkehrs-Zulassungs-Ordnunga (Pravilnik o dozvolama u zračnom prometu) od 19. lipnja 1964. (BGBl. I., str. 370.), kako je bio na snazi 2006. (u daljnjem tekstu: LuftVZO), FL je donio Pravilnik iz 2006., koji je potvrdila Agencija za civilno zrakoplovstvo savezne zemlje Schleswig-Holstein. Taj se pravilnik od 15. lipnja 2006. primjenjuje na sve zračne prijevoznike koji se koriste zračnom lukom u Lübecku, osim u slučaju postojanja sporazuma između upravitelja te zračne luke i zračnog prijevoznika.

               4

               Tijekom 2007. Komisija je donijela odluku o pokretanju formalnog istražnog postupka u odnosu na ugovor sklopljen između FL-a i zračnog prijevoznika Ryanair, s obzirom na to da su u navedenom ugovoru za tog zračnog prijevoznika određene pristojbe zračnih luka niže od onih predviđenih Pravilnikom o pristojbama iz 1998., koji se u to vrijeme primjenjivao na zračnu luku u Lübecku.

               5

               Smatrajući, među ostalim, da bi Pravilnik iz 2006. mogao sadržavati i državnu potporu u smislu članka 107. stavka 1. UFEU-a, Komisija je spornom odlukom pokrenula formalni istražni postupak iz članka 108. stavka 2. UFEU-a u odnosu na različite mjere koje se odnose na zračnu luku u Lübecku, među kojima je i taj pravilnik.

         Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

               6

               FL je 19. listopada 2012., podnošenjem tužbe tajništvu Općeg suda, pokrenuo postupak za poništenje sporne odluke u dijelu u kojem se njome, s jedne strane, pokreće formalni istražni postupak u odnosu na Pravilnik iz 2006. i, s druge strane, obvezuje Savezna Republika Njemačka da postupi sukladno nalogu o dostavljanju podataka u vezi s tim pravilnikom.

               7

               U replici zaprimljenoj u tajništvu Općeg suda 20. veljače 2013. Grad Lübeck izjavio je da stupa na mjesto FL‑a kako bi nastavio zastupati tužbu koju je FL prvotno podnio.

               8

               U prilog prvoj točki tužbenog zahtjeva Grad Lübeck ističe pet tužbenih razloga, koji se temelje, prvo, na povredi prava na obranu Savezne Republike Njemačke, drugo, na povredi obveze provođenja ispitnog postupka s pažnjom i na nepristran način, treće, na povredi članka 108. stavaka 2. i 3. UFEU-a kao i članaka 4. i 6. i članka 13. stavka 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 659/1999 od 22. ožujka 1999. o utvrđivanju detaljnih pravila primjene članka [108. UFEU-a] (SL 1999., L 83, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 16.), četvrto, na povredi članka 107. stavka 1. UFEU-a i, peto, na povredi obveze obrazlaganja.

               9

               Pobijanom presudom Opći je sud presudio da je prva točka tužbenog zahtjeva dopuštena, smatrajući, s jedne strane, da se sporna odluka izravno i osobno odnosi na FL te da je stoga FL prilikom podnošenja tužbe imao aktivnu procesnu legitimaciju i, s druge strane, da je FL zadržao pravni interes i nakon prodaje zračne luke u Lübecku. Glede merituma, on je prihvatio četvrti tužbeni razlog, smatrajući da je ta odluka bila zahvaćena očitom pogreškom u ocjeni u dijelu u kojem je Komisija smatrala da su prednosti uvedene Pravilnikom iz 2006. selektivne. Slijedom toga, poništio je navedenu odluku u dijelu u kojem se formalni istražni postupak pokreće u odnosu na Pravilnik iz 2006.

         Zahtjevi stranaka i postupak pred Sudom

               10

               Komisija od Suda zahtijeva da:

                        —

                        ukine pobijanu presudu;

                        —

                        proglasi tužbu nedopuštenom u prvom stupnju ili, podredno, proglasi navedenu tužbu bespredmetnom;

                        —

                        također podredno, proglasi neutemeljenim dio četvrtog tužbenog razloga kojim Grad Lübeck ističe povredu članka 107. stavka 1. UFEU‑a glede uvjeta koji se odnosi na selektivnost i vrati predmet Općem sudu da ponovno odluči o drugim dijelovima tog tužbenog razloga kao i o prvom do trećeg i petom tužbenom razlogu; te

                        —

                        naloži Gradu Lübecku snošenje troškova prvostupanjskog i žalbenog postupka odnosno, podredno, u slučaju vraćanja predmeta na odlučivanje Općem sudu, naloži da se o troškovima prvostupanjskog i žalbenog postupka odluči u konačnoj odluci.

               11

               Grad Lübeck od Suda zahtijeva da:

                        —

                        odbije žalbu u cijelosti i prihvati u cijelosti zahtjev koji je istaknuo u prvostupanjskom postupku te

                        —

                        naloži Komisiji snošenje troškova.

               12

               Odlukama predsjednika Suda od 26. ožujka i 14. travnja 2015. Saveznoj Republici Njemačkoj i Kraljevini Španjolskoj dopušteno je da interveniraju u potporu zahtjevu Grada Lübecka.

         O žalbi

         Prvi žalbeni razlog, koji se temelji na tome da se sporna odluka izravno ne odnosi na FL

      Argumentacija stranaka

               13

               Svojim prvim žalbenim razlogom Komisija prigovara Općem sudu da je presudio da se sporna odluka izravno odnosi na FL, dok je, prema njezinu mišljenju, nadzorno tijelo savezne zemlje, a ne upravitelj zračne luke, ono koje utvrđuje pristojbe zračnih luka. Smatrajući u točkama 29. do 35. pobijane presude da je donošenjem Pravilnika iz 2006. FL izvršavao nadležnosti koje su povjerene samo tom tijelu, Opći je sud zanemario pravilo nacionalnog prava koje se primjenjuje u konkretnom slučaju, prema kojem pravilnik o pristojbama zračnih luka mora odobriti nadzorno tijelo savezne zemlje, koje je i sâmo vezano saveznim zakonodavstvom o pristojbama zračnih luka. Sama činjenica da je na javnom poduzetniku, upravitelju zračne luke, da predloži pravilnik ne znači i to da on, a ne država, ima ovlast za određivanje načina upravljanja i politika koje primjenjuje na temelju navedenog pravilnika. U tom pogledu, ocjena Općeg suda u suprotnosti je sa zaključcima iz presude od 10. srpnja 1986., DEFI/Komisija (282/85, EU:C:1986:316), u kojoj je, među ostalim, utvrđeno da francuska vlada na temelju relevantnog francuskog propisa ima ovlast određivanja načina upravljanja i politika odnosnog tijela te stoga ovlast definiranja interesa koje to tijelo mora zastupati.

               14

               Grad Lübeck i Savezna Republika Njemačka predložili su odbijanje tog žalbenog razloga.

         Ocjena Suda

               15

               Kao što je to Opći sud naveo u točki 26. pobijane presude, osobe koje nisu adresati odluke mogu s uspjehom isticati da se ona osobno odnosi na njih u smislu članka 263. četvrtog stavka UFEU-a samo ako ih ta odluka pogađa zbog određenih karakteristika koje su im svojstvene ili zbog činjenične situacije koja ih razlikuje od ostalih osoba i time ih individualizira na istovrstan način poput adresata odluke (presude od 15. srpnja 1963., Plaumann/Komisija, 25/62, EU:C:1963:17, 223, od 3. listopada 2013., Inuit Tapiriit Kanatami i dr./Parlament i Vijeće, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, t. 72. i od 19. prosinca 2013., Telefónica/Komisija, C-274/12 P, EU:C:2013:852, t. 46.).

               16

               U konkretnom slučaju, kako bi presudio da se sporna odluka osobno odnosila na FL, Opći je sud u točki 34. pobijane presude smatrao da ta odluka, s obzirom na to da se odnosi na Pravilnik iz 2006., utječe na akt čiji je FL autor te ga se njome sprečava da slobodno provodi svoje ovlasti. Kako bi došao do tog zaključka, u točki 29. te presude osobito je naveo da je točno da je člankom 43.a stavkom 1. LuftVZO-a predviđeno da nadzorno tijelo savezne zemlje, konkretno Agencija za civilno zrakoplovstvo savezne zemlje Schleswig-Holstein, mora potvrditi pravilnik o pristojbama koji se primjenjuje na zračnu luku, ali da iz te odredbe proizlazi da je taj pravilnik trebao predložiti upravitelj predmetne zračne luke i da nadzorno tijelo nije nadležno sâmo utvrditi navedene pristojbe, s obzirom na to da to tijelo može samo potvrditi ili odbiti predloženi pravilnik.

               17

               Opći je sud također naveo, u točkama 30. i 31. pobijane presude, da iz sporne odluke i Pravilnika iz 2006. proizlazi da je, u okviru umanjenja pristojba predviđenih tim pravilnikom, primjena umanjene pristojbe bila moguća samo na temelju ugovora izravno sklopljenog između upravitelja zračne luke u Lübecku i zračnog prijevoznika, u čemu ne sudjeluje nadzorno tijelo, te da su se, osim toga, na temelju ugovora koji su izravno sklopljeni između FL-a i Ryanaira na tog zračnog prijevoznika primjenjivale posebne pristojbe, koje odstupaju o onih predviđenih Pravilnikom iz 2006.

               18

               Na temelju toga, u točki 32. navedene presude zaključio je da je FL, kao upravitelj zračne luke u Lübecku, bio nadležan utvrditi pristojbe za tu zračnu luku, a ne samo postupati kao produžena ruka države izvršavajući nadležnosti koje su dodijeljene isključivo njoj. Stoga Opći sud smatra da je FL, a ne državna tijela, bio nadležan za donošenje Pravilnika iz 2006., bez obzira na uvjet potvrđivanja nadzornog tijela navedenog pravilnika.

               19

               Čini se da je Opći sud tako, imajući u vidu primjenjivo nacionalno pravo, smatrao da je FL, osim ovlasti predlaganja nadzornom tijelu pravilnika kojim se određuju pristojbe zračnih luka primjenjive na zračnu luku u Lübecku, imao ovlast za donošenje tog pravilnika.

               20

               Budući da Komisija argumentacijom izloženom u točki 13. ove presude osporava taj navod, valja podsjetiti da je Sud, kada se radi o tumačenju Općeg suda nacionalnog prava, u okviru žalbenog postupka nadležan samo utvrditi je li došlo do iskrivljavanja tog prava, što mora biti jasno vidljivo iz spisa (vidjeti u tom smislu presude od 5. srpnja 2011., Edwin/OHIM, C-263/09 P, EU:C:2011:452, t. 53. i od 3. travnja 2014., Francuska/Komisija, C-559/12 P, EU:C:2014:217, t. 79. i 80. i navedenu sudsku praksu).

               21

               Međutim, u ovom slučaju Komisija nije istaknula niti je, a fortiori, dokazala takvo iskrivljavanje nacionalnog prava. Ona, naime, nije tvrdila ni dokazala da je Opći sud došao do zaključaka koji su očito u suprotnosti sa sadržajem predmetnih odredaba njemačkog prava niti je kojoj od tih odredaba pridao doseg koji joj očito ne pripada u odnosu na ostale dokaze iz spisa (vidjeti u tom smislu presudu od 3. travnja 2014., Francuska/Komisija, C-559/12 P, EU:C:2014:217, t. 81.).

               22

               Prema tome, prvi žalbeni razlog valja odbaciti kao nedopušten.

         Drugi žalbeni razlog, koji se temelji na tome da Grad Lübeck nema postojeći pravni interes

      Argumentacija stranaka

               23

               Svojim drugim žalbenim razlogom Komisija ističe da je Opći sud u točki 37. pobijane presude počinio pogrešku koja se tiče prava time što je smatrao, s jedne strane, da je FL imao pravni interes, čak i nakon prodaje zračne luke u Lübecku privatnom ulagaču, s obzirom na to da formalni istražni postupak nije bio dovršen i da sporna odluka nije prestala proizvoditi svoje učinke te da je, s druge strane, u svakom slučaju FL zadržao pravni interes i u razdoblju nakon prodaje.

               24

               Ona ističe da je, čak i u slučaju da ne postoji konačna odluka o dovršetku formalnog istražnog postupka, sporna odluka prestala proizvoditi svoj jedini pravni učinak, a to je obveza odgađanja provedbe mjere potpore tijekom istrage, s obzirom na to da prije 31. prosinca 2012. nije bila određena odgoda i da se Pravilnik iz 2006. nakon 1. siječnja 2013., dana kada je privatizirana zračna luka u Lübecku, nije mogao smatrati sustavom državne potpore u fazi izvršavanja jer se ta zračna luka više nije financirala iz javnih sredstava. Ocjena Općeg suda protivna je ustaljenoj sudskoj praksi Suda prema kojoj interes mora biti stvaran i postojeći te nastavlja postojati samo ako tužba može svojim ishodom donijeti korist stranci koja ju je podnijela. Grad Lübeck nije dokazao da ima bilo kakav interes da ostaje pri tužbi nakon privatizacije zračne luke.

               25

               Grad Lübeck i Savezna Republika Njemačka predložili su odbijanje tog žalbenog razloga.

         Ocjena Suda

               26

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, tužiteljev pravni interes s obzirom na predmet tužbe mora postojati u stadiju njezina podnošenja; u suprotnome ta je tužba nedopuštena. Taj predmet spora kao i pravni interes moraju postojati do proglašenja sudske odluke, pod prijetnjom obustave postupka, što pretpostavlja da tužba svojim ishodom može donijeti korist stranci koja ju je podnijela (presuda od 28. svibnja 2013., Abdulrahim/Vijeće i Komisija, C-239/12 P, EU:C:2013:331, t. 61. i navedena sudska praksa).

               27

               U ovom slučaju – kako bi odbio Komisijin argument prema kojem prodaja zračne luke u Lübecku privatnom društvu 1. siječnja 2013. znači prestanak postojanja predmetnog sustava državne potpore te time obveza odgode navedenog sustava ne nanosi štetu i stoga Grad Lübeck nema postojeći pravni interes za traženje poništenja sporne odluke – Opći je sud smatrao da, kako je to navedeno u točki 23. ove presude, s obzirom na to da formalni istražni postupak nije bio dovršen, navedena odluka i dalje proizvodi učinke i da je Grad Lübeck zadržao barem pravni interes za razdoblje koje je prethodilo prodaji zračne luke.

               28

               Uvodno, u točki 27. pobijane presude, upućujući osobito na presudu od 24. listopada 2013., Deutsche Post/Komisija (C-77/12 P, neobjavljena, EU:C:2013:695, t. 52. i 53.), Opći je sud podsjetio da odluka o pokretanju formalnog istražnog postupka u odnosu na mjeru koja je u fazi izvršenja i koja se smatra „novom potporom“ proizvodi samostalne pravne učinke, osobito u odnosu na odgodu primjene te mjere. Naveo je da takva odluka nužno mijenja pravni doseg razmatrane mjere kao i pravni položaj poduzetnika koji od nje imaju koristi, osobito u odnosu na provođenje te mjere. Također je naveo da nakon donošenja takve odluke postoji najmanje osnovana sumnja glede zakonitosti mjere koja je u fazi izvršenja i koja mora navesti državu članicu da odgodi njezinu primjenu i da se takva odluka može također osporiti pred nacionalnim sudom koji je pozvan odlučiti o svim posljedicama povrede članka 108. stavka 3. posljednje rečenice UFEU-a.

               29

               U tom pogledu valja podsjetiti da je Sud u presudi od 21. studenoga 2013., Deutsche Lufthansa (C-284/12, EU:C:2013:755, t. 45.) i u rješenju Suda od 4. travnja 2014., Flughafen Lübeck (C-27/13, neobjavljeno, EU:C:2014:240, t. 27.) također presudio da, kada Komisija, na temelju primjene članka 108. stavka 3. UFEU-a, pokrene formalni istražni postupak u pogledu neke mjere čija je primjena u tijeku, a koja nije prijavljena, nacionalni sud kojemu je upućen zahtjev za ukidanje primjene te mjere i za povrat već isplaćenih iznosa obvezan je poduzeti sve potrebne mjere kao posljedica eventualne povrede obveze obustave primjene spomenute mjere. U tu svrhu nacionalni sud može odlučiti obustaviti primjenu predmetne mjere i naložiti povrat već isplaćenih iznosa. Također može odlučiti odrediti privremene mjere kako bi se sačuvali, s jedne strane, interesi stranaka u pitanju i, s druge strane, koristan učinak Komisijine odluke da pokrene formalni istražni postupak.

               30

               Stoga iz sudske prakse Suda proizlazi da, suprotno Komisijinim navodima, obveza obustave izvršenja predmetne mjere nije jedini pravni učinak odluke o pokretanju formalnog istražnog postupka.

               31

               U ovom slučaju, u odnosu na tu sudsku praksu, kao što je to Opći sud naveo, proizlazi da je Grad Lübeck, nakon privatizacije zračne luke u Lübecku, bio barem izložen opasnosti da nacionalni sud naloži povrat eventualno danih potpora dok je FL bio vlasnik te zračne luke. Stoga je Opći sud pravilno presudio da, kada nema konačne odluke Komisije o dovršetku formalnog istražnog postupka, učinci sporne odluke i dalje ostaju na snazi i time Grad Lübeck zadržava pravni interes za traženje njezina poništenja.

               32

               Stoga drugi žalbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.

         Treći žalbeni razlog, koji se temelji na pogrešnoj ocjeni selektivnog karaktera Pravilnika iz 2006.

      Argumentacija stranaka

               33

               Svojim trećim žalbenim razlogom Komisija ističe da je Opći sud pogrešno protumačio uvjet koji se odnosi na selektivnost u smislu članka 107. stavka 1. UFEU-a time što je smatrao, u točkama 53. do 55. pobijane presude, da za ocjenu eventualne selektivnosti tarifne tablice koju je sastavilo javno tijelo za korištenje robe ili usluge valja ispitati primjenjuje li se ta tarifna tablica na nediskriminirajući način na sve poduzetnike koje se koriste ili se mogu koristiti tom robom ili tim uslugama te da okolnost konkretnog slučaja da se Pravilnik iz 2006. primjenjuje samo na zračne prijevoznike koji se koriste zračnom lukom u Lübecku nije od značaja.

               34

               Takvo bi tumačenje bilo u suprotnosti sa sudskom praksom Suda prema kojoj je mjera koja ne predstavlja opću mjeru porezne ili ekonomske politike ipak selektivna kada je namijenjena samo određenom gospodarskom sektoru ili samo određenom poduzetniku unutar tog sektora. Međutim, s obzirom na to da se ona nikad se ne primjenjuje na sve gospodarske subjekte, mjera kojom se utvrđuju uvjeti u kojima javni poduzetnici nude svoju robu ili usluge uvijek je selektivna.

               35

               Nije važno to što se ta mjera primjenjuje na nediskriminirajući način na sve poduzetnike koji se koriste ili se mogu koristiti tom robom ili tim uslugama, s obzirom na to da pitanje nejednakog postupanja ili diskriminacije nije relevantno za donošenje odluke o postojanju potpore. Stoga je u tom pogledu Opći sud pogrešno utemeljio svoju odluku na kriteriju koji je utvrđen u presudi od 8. studenoga 2001., Adria-Wien Pipeline i Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke (C-143/99, EU:C:2001:598), koji se primjenjuje samo na porezne mjere, te zanemario doseg presuda od 2. veljače 1988., Kwekerij van der Kooy i dr./Komisija (67/85, 68/85 i 70/85, EU:C:1988:38), od 29. veljače 1996., Belgija/Komisija (C-56/93, EU:C:1996:64), od 20. studenoga 2003., GEMO (C-126/01, EU:C:2003:622) i od 15. studenoga 2011., Komisija i Španjolska/Vlada Gibraltara i Ujedinjena Kraljevina (C-106/09 P i C-107/09 P, EU:C:2011:732).

               36

               Podredno, Komisija ističe da je Opći sud također zanemario, u točkama 52. i 53. pobijane presude, sudsku praksu Suda prema kojoj se, s jedne strane, selektivnost neke mjere ocjenjuje uglavnom u odnosu na njezine učinke i, s druge strane, mjere koje pogoduju samo jednom sektoru djelatnosti su selektivne. Naglašava da, iako je zračna luka u Lübecku u izravnoj konkurenciji s onom u Hamburgu (Njemačka), prednošću koja se daje Pravilnikom iz 2006. koriste se samo zračni prijevoznici koji se koriste prvom zračnom lukom, što je, prema njezinu mišljenju, dovoljan dokaz da je taj pravilnik selektivan. Posljedica je takvog pristupa Općeg suda to da pravilnici kojima se utvrđuju pristojbe zračnih luka nisu podvrgnuti pravilima o državnoj potpori.

               37

               Podredno navedenom, Komisija smatra da je – čak i pod pretpostavkom da se kriterij utvrđen u presudi od 8. studenoga 2001., Adria-Wien Pipeline i Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke (C-143/99, EU:C:2001:598) primjenjuje za utvrđenje selektivnosti propisa kojim se utvrđuju pristojbe za neke javne institucije – Opći sud pogrešno protumačio taj kriterij. Naime, kako bi se utvrdilo koji su to poduzetnici u usporedivoj situaciji, treba utvrditi ne samo područje primjene predmetne mjere već valja uzeti u obzir poduzetnike čiji su rashodi istovjetni onima poduzetnika kojima se tom mjerom pogoduje. Nadalje, Pravilnik iz 2006. selektivan je jer se njime ne poštuje načelo koje je sadržano u članku 43.a stavku 1. LuftVZO-a i koje se primjenjuje na sve njemačke zračne luke te stoga na sve zračne prijevoznike koji se koriste tim zračnim lukama, a prema kojem se pristojbama zračnih luka moraju pokriti troškovi. Smatrajući presudnim elementom područje primjene navedenog pravilnika, a ne cilj koji se želi postići tom odredbom, Opći sud počinio je pogrešku koja se tiče prava.

               38

               Naposljetku, Komisija smatra da je Opći sud također počinio pogrešku koja se tiče prava time što je propustio ispitati jesu li umanjenja pristojbi predviđena Pravilnikom iz 2006. bila selektivna, s obrazloženjem da su se njima mogli koristiti samo zračni prijevoznici koji su ispunjavali određene uvjete.

               39

               Grad Lübeck, Savezna Republika Njemačka i Kraljevina Španjolska predložili su odbijanje tog žalbenog razloga.

         Ocjena Suda

               40

               Kao što je to naveo Opći sud u točki 43. pobijane presude, prema ustaljenoj sudskoj praksi, kako bi se nešto kvalificiralo „državnom potporom“, svi sljedeći uvjeti moraju biti ispunjeni. Prvo, mora biti riječ o intervenciji države ili intervenciji putem državnih sredstava. Drugo, ta intervencija mora biti takva da može utjecati na trgovinu među državama članicama. Treće, ona mora davati selektivnu prednost svojem korisniku. Četvrto, treba narušavati ili prijetiti da će narušiti tržišno natjecanje (vidjeti osobito presudu od 16. srpnja 2015., BVVG, C-39/14, EU:C:2015:470, t. 24.).

               41

               Glede uvjeta koji se odnosi na selektivnost prednosti, koji je sastavni dio pojma „državne potpore“ u smislu članka 107. stavka 1. UFEU-a, s obzirom na to da on zabranjuje potpore koje „stavljaju određene poduzetnike ili određene proizvodnje u povlašten položaj“, iz ustaljene sudske prakse Suda, navedene u točkama 45. i 46. pobijane presude, proizlazi da ocjena tog uvjeta zahtijeva da se utvrdi može li neka nacionalna mjera, u okviru određenog pravnog sustava, staviti „određene poduzetnike ili proizvodnju određene robe“ u povoljniji položaj u usporedbi s drugima koji se, u odnosu na cilj koji se tim sustavom želi postići, nalaze u usporedivoj činjeničnoj i pravnoj situaciji. Pojam „državne potpore“ ne odnosi se na državne mjere koje uvode razliku između poduzetnika i koje su time a priori selektivne kada ta razlika potječe iz prirode ili strukture sustava kojeg su one dio (vidjeti presude od 8. studenoga 2001., Adria-Wien Pipeline i Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke, C-143/99, EU:C:2001:598, t. 41. i 42., od 22. prosinca 2008., British Aggregates/Komisija, C-487/06 P, EU:C:2008:757, t. 82. i 83., od 15. studenoga 2011., Komisija i Španjolska/Vlada Gibraltara i Ujedinjena Kraljevina, C-106/09 P i C‑107/09 P, EU:C:2011:732, t. 74. i 75. i od 14. siječnja 2015., Eventech, C-518/13, EU:C:2015:9, t. 54. i 55.).

               42

               Kako bi se prihvatio tužbeni razlog koji je istaknuo Grad Lübeck, koji se temelji na povredi članka 107. stavka 1. UFEU-a koja je počinjena time što je Komisija u spornoj odluci smatrala da je Pravilnik iz 2006. bio selektivan, Opći je sud najprije utvrdio, u točki 50. pobijane presude, da se taj zaključak iz navedene odluke temelji isključivo na razlogu da su se predmetne prednosti dodjeljivale samo zračnim prijevoznicima koji su se koristili zračnom lukom u Lübecku.

               43

               Nadalje, u točki 51. te presude Opći je sud naveo da to što se Pravilnik iz 2006. primjenjuje samo na navedene prijevoznike predstavlja sastavni dio njemačkog pravnog uređenja pristojbi zračnih luka i same naravi pravilnika kojim se određuju takve pristojbe te da su u okviru tog pravnog uređenja zračni prijevoznici koji se koriste drugim njemačkim zračnim lukama ondje podvrgnuti pravilnicima o pristojbama koji se primjenjuju posebno na njih te stoga nisu u situaciji koja je usporediva s onom prijevoznika koji se koriste zračnom lukom u Lübecku.

               44

               Nadalje, u točki 52. navedene presude Opći je sud smatrao da, iako iz sudske prakse proizlazi da potpora može biti selektivna i kada se odnosi na cijeli gospodarski sektor, ta sudska praksa, razvijena osobito u kontekstu nacionalnih mjera općeg značaja, nije izravno relevantna u ovom slučaju, s obzirom na to da se predmetna mjera ne odnosi na cijeli zrakoplovni sektor, već samo na zračne prijevoznike koji se koriste zračnom lukom u Lübecku.

               45

               Naposljetku, u točki 53. pobijane presude Opći je sud u bitnome naveo da se selektivnost mjere kojom javno tijelo utvrđuje tarifne tablice za korištenje njegovom robom i uslugama ocjenjuje upućivanjem na sve poduzetnike koji se koriste ili se mogu koristiti tom robom ili tim uslugama te ispitivanjem koriste li se eventualnom prednošću ili se njome mogu koristiti samo neki među njima.

               46

               U odnosu na te navode Opći je sud u točkama 54. i 55. pobijane presude utvrdio da sama okolnost da se Pravilnik iz 2006. primjenjuje samo na zračne prijevoznike koji se koriste zračnom lukom u Lübecku nije od značaja za utvrđenje da isti ima selektivan karakter te da je „Komisija, s obzirom na obrazloženje [sporne] odluke, pogrešno zaključila da je Pravilnik iz 2006. godine selektivan“, s obzirom na to da nije sporno da se svi zračni prijevoznici mogu koristiti tarifnim odredbama navedenog pravilnika.

               47

               U tom pogledu, suprotno onomu što smatra Komisija, valja navesti da iz sudske prakse Suda ne proizlazi da je mjera kojom javni poduzetnik utvrđuje uvjete korištenja svojom robom i svojim uslugama uvijek i stoga po svojoj naravi selektivna mjera u smislu članka 107. stavka 1. UFEU-a. U presudama na koje se poziva, posebno one navedene u točki 35. ove presude, nije utvrđena takva opća primjena.

               48

               Suprotno tomu, sukladno ustaljenoj sudskoj praksi Suda, članak 107. stavak 1. UFEU-a ne razlikuje državne intervencije prema razlozima ili ciljevima, nego ih definira ovisno o njihovim učincima i stoga neovisno o tehnikama koje se primjenjuju (presuda od 15. studenoga 2011., Komisija i Španjolska/Vlada Gibraltara i Ujedinjena Kraljevina, C-106/09 P i C-107/09 P, EU:C:2011:732, t. 87. i navedena sudska praksa).

               49

               Stoga, ako se ne može isključiti da je neka mjera kojom javni poduzetnik određuje uvjete korištenja svojom robom ili svojim uslugama, iako ima opću primjenu na sve poduzetnike koji se koriste tom robom ili tim uslugama, selektivna te kako bi se utvrdilo je li to slučaj, valja ocijeniti ne narav te mjere, već njezine učinke, provjeravajući može li se prednošću koju ona navodno daje u stvarnosti koristiti samo neki od tih poduzetnika u odnosu na druge, iako se u odnosu na cilj koji se razmatranim sustavom želi postići navedeni poduzetnici nalaze u usporedivoj činjeničnoj i pravnoj situaciji.

               50

               Slijedom toga, nije osnovana glavna Komisijina argumentacija, izložena u točki 34. ove presude, prema kojoj je mjera kojom se utvrđuju uvjeti u kojima javni poduzetnici nude svoju robu ili svoje usluge uvijek selektivna.

               51

               Takva ocjena nije dovedena u pitanje Komisijinim navodom, izloženim u točki 35. ove presude, prema kojem, kako bi se odlučilo o postojanju potpore, nije od značaja to što se takva mjera primjenjuje na nediskriminirajući način na sve poduzetnike koji se koriste ili se mogu koristiti tom robom ili tim uslugama, kao ni argumentom da je Opći sud pogrešno utemeljio svoju odluku na sudskoj praksi koja se odnosi na porezne mjere.

               52

               Naime, s jedne strane, kako bi se utvrdilo je li učinak mjere, iako ima opću primjenu na sve gospodarske subjekte, u konačnici pogodovati samo određenim poduzetnicima, valja ispitati, kako to proizlazi iz sudske prakse navedene u točki 41. ove presude, pogoduje li se određenim poduzetnicima u odnosu na druge koji se nalaze u usporedivoj činjeničnoj i pravnoj situaciji u odnosu na cilj koji se razmatranim pravnim sustavom želi postići.

               53

               Ispitivanje pitanja ima li takva mjera selektivan karakter podudara se u bitnome s pitanjem primjenjuje li se ona na sve gospodarske subjekte na nediskriminirajući način (vidjeti u tom smislu presudu od 14. siječnja 2015., Eventech, C-518/13, EU:C:2015:9, t. 53). Koncept selektivnosti stoga je, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 75. svojeg mišljenja, povezan s konceptom diskriminacije.

               54

               S druge strane, kao što to također proizlazi iz te sudske prakse, to ispitivanje selektivnosti mora se provesti „u okviru određenog pravnog sustava“. Kako bi se ocijenila selektivnost mjere, stoga treba ispitati predstavlja li navedena mjera u okviru određenog pravnog sustava prednost za određene poduzetnike u odnosu na druge poduzetnike koji se nalaze u usporedivoj činjeničnoj i pravnoj situaciji u odnosu na cilj koji se tim sustavom želi postići (presude od 6. rujna 2006., Portugal/Komisija, C-88/03, EU:C:2006:511, t. 56. i od 28. srpnja 2011., Mediaset/Komisija, C-403/10 P, neobjavljena, EU:C:2011:533, t. 36.).

               55

               To ispitivanje stoga načelno pretpostavlja prethodno definiranje referentnog okvira u kojem se nalazi odnosna mjera. Kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 77. i 86. do 89. svojeg mišljenja, ta metoda nije ograničena na ispitivanje poreznih mjera, s obzirom na to da je Sud samo naveo da je utvrđivanje relevantnog pravnog sustava kvalificiranog kao „referentni okvir“ od posebnog značenja u slučaju poreznih mjera jer se postojanje pogodnosti može utvrditi samo u odnosu na „normalno“ oporezivanje (presuda od 6. rujna 2006., Portugal/Komisija, C-88/03, EU:C:2006:511, t. 56.).

               56

               U odnosu na Komisijinu podrednu argumentaciju, izloženu u točkama 36. do 38. ove presude, najprije valja naglasiti da je, s obzirom na prigovor da nisu uzeti u obzir učinci odnosne mjere, Opći sud ispitao zakonitost sporne odluke imajući u vidu njezine razloge, prema kojima su se predmetne prednosti dodjeljivale samo zračnim prijevoznicima koji su se koristili zračnom lukom u Lübecku , zaključujući da ti razlozi predstavljaju jedino obrazloženje navedene odluke u odnosu na selektivnost.

               57

               Nadalje, implicitno smatrajući u točki 53. pobijane presude da Pravilnik iz 2006. nije diskriminatoran te utvrđujući u točki 55. iste presude da nije sporno da se svi zračni prijevoznici koji se koriste ili se mogu koristiti zračnom lukom u Lübecku mogu koristiti i tarifnim odredbama navedenog pravilnika, Opći sud vodio je računa o njegovim učincima.

               58

               Kao drugo, suprotno Komisijinim navodima, mjera kojom se pogoduje samo jednom sektoru djelatnosti ili dijelu poduzetnika u tom sektoru nije nužno selektivna. Naime, kako to proizlazi iz navoda izloženih u točkama 41. i 47. do 55. ove presude, ona je selektivna samo ako u okviru određenog pravnog sustava ima za učinak pogodovati određenim poduzetnicima u odnosu na druge koji pripadaju drugim sektorima ili istom sektoru te se nalaze u usporedivoj činjeničnoj i pravnoj situaciji s obzirom na cilj koji se želi postići tim sustavom.

               59

               Također, činjenica da je u konkretnom slučaju zračna luka u Lübecku u izravnoj konkurenciji sa zračnom lukom u Hamburgu ili s drugim njemačkim zračnim lukama te da samo zračni prijevoznici koji se koriste zračnom lukom u Lübecku imaju pravo na prednosti koje eventualno proizlaze iz Pravilnika iz 2006. nije dovoljna za dokazivanje selektivnosti tog pravilnika. Kako bi dobio takav karakter, valjalo bi utvrditi da u okviru pravnog sustava u koji potpadaju sve te zračne luke navedeni pravilnik pogoduje zračnim prijevoznicima koji se koriste zračnom lukom u Lübecku na štetu onih koji se koriste drugim zračnim lukama i koji se nalaze u usporedivoj činjeničnoj i pravnoj situaciji s obzirom na cilj koji se tim sustavom želi postići.

               60

               Kao treće, kako to proizlazi iz navoda izloženih u točkama 52. do 55. ove presude, određivanje svih poduzetnika koji se nalaze u usporedivoj činjeničnoj i pravnoj situaciji ovisi o prethodnoj definiciji pravnog sustava prema cilju na temelju kojeg treba, ako je to slučaj, ispitati usporedivost činjenične i pravne situacije svakog od poduzetnika kojima se predmetnom mjerom pogoduje te svakog od poduzetnika kojima se tom mjerom ne pogoduje.

               61

               Međutim, u tom je pogledu Opći sud u točkama 32. i 51. pobijane presude, u okviru svoje ovlasti tumačenja nacionalnog prava, utvrdio, kako to proizlazi iz točaka 16. do 21. ove presude, da, sukladno članku 43.a stavku 1. LuftVZO-a, upravitelj zračne luke, izvršavajući nadležnost koja mu je svojstvena, sastavlja popis pristojbi koje se primjenjuju na tu zračnu luku.

               62

               Iz tog utvrđenja proizlazi da se u ovom slučaju člankom 43.a stavkom 1. LuftVZO-a ili drugim propisom koji se primjenjuje na sve zračne luke, koji su Pravilnikom iz 2006. eventualno stavljeni izvan snage u korist zračnih prijevoznika koji se koriste zračnom lukom u Lübecku, ne uređuju pristojbe koje se primjenjuju na zračnu luku, već se one utvrđuju pravilnikom koji u tu svrhu donosi sam upravitelj zračne luke u okviru izvršavanja ovlasti koje su ograničene na tu zračnu luku. Stoga proizlazi da je, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 112. svojeg mišljenja, referentni okvir za ocjenu je li učinak Pravilnika iz 2006. bio taj da se pogoduje određenim zračnim prijevoznicima u odnosu na druge koji se nalaze u usporedivoj činjeničnoj i pravnoj situaciji bio okvir sustava koji se primjenjuje na samu zračnu luku u Lübecku.

               63

               U tim je uvjetima a da pritom nije počinio pogrešku koja se tiče prava Opći sud, utvrđujući relevantan pravni režim u konkretnom slučaju, smatrao da se zračni prijevoznici koji se koriste drugim njemačkim zračnim lukama ne nalaze u situaciji usporedivoj s onom zračnih prijevoznika koji se koriste zračnom lukom u Lübecku.

               64

               Stoga je, utvrđujući da se Pravilnik iz 2006. primjenjuje na nediskriminirajući način na sve zračne prijevoznike koji se koriste ili se mogu koristiti zračnom lukom u Lübecku, Opći sud pravilno presudio da je, s obzirom na obrazloženje sporne odluke, Komisija pogrešno smatrala da je taj pravilnik selektivan.

               65

               Naposljetku, Općem sudu ne može se prigovoriti da je propustio ispitati jesu li smanjenja pristojbi koja su predviđena Pravilnikom iz 2006. selektivna zato što se njima pogodovalo određenim zračnim prijevoznicima koji su se koristili zračnom lukom u Lübecku na štetu drugih prijevoznika koji su se koristili istom tom zračnom lukom. Naime, iako, kako to navodi Komisija, sporna odluka sadržava opis navedenih smanjenja i prethodnu pravnu ocjenu, ostaje činjenica da se ona odnosi samo na postojanje prednosti u smislu članka 107. stavka 1. UFEU-a i da se obrazloženje navedene odluke u odnosu na selektivnost temelji samo na utvrđenju da se predmetnim prednostima pogodovalo samo prijevoznicima koji su se koristili zračnom lukom u Lübecku. Stoga je Opći sud, ispitujući tužbeni razlog koji je istaknuo Grad Lübeck i koji se temelji na povredi članka 107. stavka 1. UFEU-a koju je Komisija počinila prilikom ocjene uvjeta selektivnosti, pravilno odlučio o zakonitosti navedene odluke s obzirom na razloge na kojima se ta ocjena temeljila.

               66

               Iz navedenoga proizlazi da je Komisijin podredni argument neosnovan.

               67

               Slijedom navedenoga, treći žalbeni razlog valja odbiti kao neosnovan.

         Četvrti žalbeni razlog, koji se temelji na nepostojanju obrazloženja pobijane presude

      Argumentacija stranaka

               68

               Svojim četvrtim žalbenim razlogom Komisija ističe, kao prvo, da se u pobijanoj presudi nepostojanje obrazloženja javlja u trima slučajevima. Najprije, ta presuda ne sadržava nijedan navod u odnosu na cilj koji se želi postići predmetnom mjerom, iako u skladu s tim ciljem valja utvrditi koji se poduzetnici nalaze u usporedivoj činjeničnoj i pravnoj situaciji. Nadalje, navedena presuda ne sadržava nikakve razloge u odnosu na smanjenje pristojbi predviđeno Pravilnikom iz 2006. Konačno, u presudi nisu izloženi razlozi zbog kojih navedeni pravilnik tako očito nije selektivan da je zbog toga Komisiji uskraćeno pokretanje formalnog istražnog postupka.

               69

               Komisija smatra, kao drugo, da je zaključivanje Općeg suda proturječno, s obzirom na to da u točkama 51. do 53. pobijane presude primjenjuje sudsku praksu koja se odnosi na selektivnost poreznih mjera, da bi zatim u njezinoj točki 57. naveo da ta sudska praksa nije relevantna.

               70

               Grad Lübeck, Savezna Republika Njemačka i Kraljevina Španjolska predložili su odbijanje tog žalbenog razloga.

         Ocjena Suda

               71

               Kao prvo, proizlazi da je, u odnosu na obrazloženje sporne odluke i Komisijinu argumentaciju istaknutu pred njim – prema kojima je Pravilnik iz 2006. bio selektivan jer se primjenjivao samo na zračne prijevoznike koji su se koristili zračnom lukom u Lübecku – Opći sud u pobijanoj presudi detaljno izložio razloge zbog kojih je smatrao da samo ta okolnost ne upućuje na takav zaključak. Posebno u odnosu na određivanje poduzetnika koji se nalaze u usporedivoj činjeničnoj i pravnoj situaciji, u točki 51. pobijane presude pojasnio je razloge zbog kojih se zračni prijevoznici koji se koriste drugim zračnim lukama u okviru predmetnog pravnog sustava ne nalaze u situaciji usporedivoj s onom prijevoznika koji se koriste zračnom lukom u Lübecku.

               72

               Kao drugo, zbog razloga izloženih u točki 65. ove presude, Opći sud nije dužan donijeti odluku o smanjenjima pristojbe predviđenima Pravilnikom iz 2006.

               73

               Kao treće, nije na Općem sudu da ocijeni je li pravilnik bio očito selektivan ili ne, već, kako će to biti ispitano u okviru petog žalbenog razloga, je li sporna odluka bila zahvaćena očitom pogreškom u ocjeni.

               74

               Konačno, Komisijin argument koji se odnosi na proturječnost razloga sastoji se od tvrdnje koja nije ničim potkrijepljena.

               75

               Stoga četvrti žalbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.

         Peti žalbeni razlog, koji se temelji na povredi granica sudskog nadzora koji se izvršava nad odlukom o pokretanju formalnog istražnog postupka u području državnih potpora

      Argumentacija stranaka

               76

               Svojim petim žalbenim razlogom Komisija ističe da je Opći sud zanemario činjenicu da odluka o pokretanju formalnog istražnog postupka podliježe ograničenom sudskom nadzoru, osobito u pogledu obrazloženja. Navodi da mu obična prethodna ocjena činjenica ne omogućuje otklanjanje dvojbi o selektivnosti Pravilnika iz 2006. Međutim, pobijana presuda ne sadržava nikakvo objašnjenje u odnosu na razloge zbog kojih pravilnik tako očito nije selektivan da zbog toga Komisija nema pravo pokrenuti formalni istražni postupak.

               77

               Grad Lübeck, Savezna Republika Njemačka i Kraljevina Španjolska predložili su odbijanje tog žalbenog razloga.

         Ocjena Suda

               78

               Kao što je to naveo Opći sud u točki 42. pobijane presude, nadzor zakonitosti odluke o pokretanju formalnog istražnog postupka koji obavlja sudac Unije kada stranke osporavaju Komisijinu ocjenu u odnosu na kvalifikaciju sporne mjere kao „državne potpore“ ograničen je na provjeru je li Komisija počinila očite pogreške u ocjeni (vidjeti u tom smislu presudu od 21. srpnja 2011., Alcoa Trasformazioni/Komisija, C-194/09 P, EU:C:2011:497, t. 61.).

               79

               Međutim, iz navoda izloženih u točkama 47. do 55. ove presude proizlazi da je očito pogrešna Komisijina ocjena prema kojoj su prednosti koje proizlaze iz Pravilnika iz 2006. selektivne u smislu članka 107. stavka 1. UFEU-a samo zato što su priznate isključivo zračnim prijevoznicima koji se koriste zračnom lukom u Lübecku, a na kojoj je utemeljila odluku o pokretanju formalnog istražnog postupka u odnosu na taj pravilnik.

               80

               Stoga je Opći sud u točki 59. pobijane presude pravilno presudio da je, s obzirom na to obrazloženje, sporna odluka zahvaćena očitom pogreškom u ocjeni te poništio tu odluku u dijelu koji se odnosi na Pravilnik iz 2006.

               81

               Prema tome, peti žalbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.

               82

               Budući da nijedan od žalbenih razloga koje je žalitelj istaknuo u potporu svojoj žalbi nije prihvaćen, žalbu treba odbiti u cijelosti.

         Troškovi

               83

               Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima. U skladu s člankom 138. stavkom 1. tog Poslovnika, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Grad Lübeck podnio zahtjev da se Komisiji naloži snošenje troškova i da ona nije uspjela u postupku, Komisiji valja naložiti snošenje troškova ovog žalbenog postupka.

               84

               Sukladno članku 140. stavku 1. tog Poslovnika, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje i na žalbeni postupak, Savezna Republika Njemačka i Kraljevina Španjolska snosit će vlastite troškove.

               Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Žalba se odbija.

                           2.

                           Nalaže se Europskoj komisiji da, uz vlastite troškove, snosi i troškove Hansestadta Lübeck.

                           3.

                           Savezna Republika Njemačka i Kraljevina Španjolska snosit će vlastite troškove.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 25. veljače 2016.#Europska komisija protiv Kraljevine Nizozemske.#Povreda obveze države članice – Porez na dodanu vrijednost – Direktiva 2006/112/EZ – Izuzeća – Članak 132. stavak 1. točka (m) – Isporuka usluga koje su usko povezane sa sportom ili fizičkim odgojem – Izuzeće od poreza za iznajmljivanje vezova i spremišta za plovila članovima udruženja za sportove na vodi u okviru djelatnosti povezanih s plovidbom ili slobodnim vremenom koje se ne mogu izjednačiti sa sportom ili fizičkim odgojem – Pravo na izuzeće ograničeno na članove udruženja za sportove na vodi koja ne zapošljavaju radnike za pružanje svojih usluga – Isključenje – Članak 133. prvi stavak, točka (d).#Predmet C-22/15.


Presuda Općeg suda (žalbeno vijeće) od 2. ožujka 2017.#DI protiv Europskog potpornog ureda za azil.#Žalba – Javna služba – Osoblje EASO‑a – Član ugovornog osoblja – Ugovor na određeno vrijeme – Probni rad – Odluka o otkazu – Tužba za poništenje i naknadu štete – Odbacivanje tužbe zbog očite nedopuštenosti u prvom stupnju – Pravilo o podudarnosti između tužbe i žalbe – Članak 91. stavak 2. Pravilnika o osoblju.#Predmet T-730/15 P.