title: Presuda Suda (sedmo vijeće) od 28. veljače 2018.#Collect Inkasso OÜ i dr. protiv Rain Aint i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tartu Maakohus.#Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u građanskim i trgovačkim stvarima – Uredba (EZ) br. 805/2004 – Europski nalog za izvršenje za nesporne tražbine – Uvjeti za potvrđivanje – Minimalne postupovne norme za nesporne tražbine – Prava dužnika – Nenavođenje adrese ustanove kojoj se može uputiti osporavanje tražbine ili pred kojom se može pokrenuti ispitivanje odluke.#Predmet C-289/17.

text:
         PRESUDA SUDA (sedmo vijeće)
      28. veljače 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u građanskim i trgovačkim stvarima – Uredba (EZ) br. 805/2004 – Europski nalog za izvršenje za nesporne tražbine – Uvjeti za potvrđivanje – Minimalne postupovne norme za nesporne tražbine – Prava dužnika – Nenavođenje adrese ustanove kojoj se može uputiti osporavanje tražbine ili pred kojom se može pokrenuti ispitivanje odluke”
      U predmetu C‑289/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tartu Maakohus (Prvostupanjski sud u Tartuu, Estonija), odlukom od 10. svibnja 2017., koju je Sud zaprimio 19. svibnja 2017., u postupku

         Collect Inkasso OÜ,

         ITM Inkasso OÜ,

         Bigbank AS

      protiv

         Raina Ainta,

         Laurija Palma,

         Raika Oikimusa,

         Egle Noor,

         Artjoma Konjarova,

      SUD (sedmo vijeće),
      u sastavu: A. Rosas, predsjednik vijeća, C. Toader (izvjestiteljica) i A. Prechal, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za estonsku vladu, N. Grünberg, u svojstvu agenta,

               –

               za Europsku komisiju, M. Wilderspin, M. Heller i E. Randvere, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 17. točke (a) i članka 18. stavka 1. točke (b) Uredbe (EZ) br. 805/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 21. travnja 2004. o uvođenju europskog naloga za izvršenje za nesporne tražbine (SL 2004., L 143, str. 15.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 172.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru pet sporova između vjerovnika Collect Inkasso OÜ, ITM Inkasso OÜ i Bigbank AS, triju društava osnovanih u skladu s estonskim pravom, i dužnika Raina Ainta, Laurija Palma, Raika Oikimusa, Egle Noor i Artjoma Konjarova, u vezi s potvrđivanjem kao europskog naloga za izvršenje odluka o izdavanju platnog naloga donesenih u odnosu na potonje u njihovoj odsutnosti.

         Pravni okvir

               3

               Na temelju uvodnih izjava 10., 12. i 13. Uredbe br. 805/2004:

                        „(10)

                        Ako je sud u nekoj državi članici donio sudsku odluku o nespornoj tražbini u odsutnosti dužnika tijekom postupka, ukidanje svih provjera u državi članici izvršenja neizostavno je povezano s postojanjem dovoljnih jamstava da su poštovana prava na očitovanje.

                  […]

                        (12)

                        Trebalo bi postaviti minimalne norme za postupke koji završavaju s donošenjem sudske odluke, kako bi se osiguralo da dužnik bude obaviješten o postupanju suda protiv njega, o uvjetima za njegovo aktivno sudjelovanje u postupku kako bi osporio tražbinu i o posljedicama njegova nesudjelovanja, pravodobno i na način koji mu omogućuje da pripremi svoje očitovanje.

                        (13)

                        Zbog razlika između država članica s obzirom na pravila građanskog postupka, a posebno ona koja uređuju dostavu pismena, potrebno je propisati određene i detaljne definicije tih minimalnih normi. Nijedan način dostave koji se temelji na pravnoj fikciji o ispunjavanju tih minimalnih normi ne može se smatrati dostatnim za potvrđivanje sudske odluke kao europskog naloga za izvršenje.”

               4

               Članak 3. te uredbe, naslovljen „Izvršive isprave koje mogu biti potvrđene kao europski nalog za izvršenje”, u stavku 1. točki (b) određuje:
               „Ova se Uredba primjenjuje na sudske odluke, sudske nagodbe i autentične isprave koje se odnose na nesporne tražbine.
               Tražbina se smatra nespornom ako:
               […]

                        (b)

                        dužnik nikada nije osporio tražbinu, u skladu s odgovarajućim postupovnim pravilima, prema pravu države članice podrijetla, u tijeku sudskog postupka; ili

                  […]”

               5

               Članak 6. stavak 1. točka (c) navedene uredbe, naslovljen „Uvjeti za potvrđivanje europskog naloga za izvršenje”, određuje:
               „Sudska odluka o nespornoj tražbini, donesena u državi članici, potvrđuje se kao europski nalog za izvršenje na prijedlog za potvrđivanje, upućen u bilo koje doba sudu podrijetla, ako:
               […]

                        (c)

                        sudski postupak u državi članici podrijetla zadovoljava uvjete iz poglavlja III., kada je tražbina nesporna u smislu odredaba članka 3. stavka 1. točaka (b) ili (c); i

                  […]”

               6

               Poglavlje III. Uredbe br. 805/2004, naslovljeno „Minimalne postupovne norme za nesporne tražbine”, sadržava članke 12. do 19. te uredbe. Članak 12. navedene uredbe, naslovljen „Područje primjene minimalnih normi”, u stavku 1. propisuje:
               „Sudska odluka o nespornoj tražbini, u smislu članka 3. stavka 1. točaka (b) i (c), može biti potvrđena kao europski nalog za izvršenje samo ako sudski postupak u državi članici podrijetla ispunjava uvjete propisane u ovom Poglavlju.”

               7

               Članak 17. točka (a) Uredbe br. 805/2004, naslovljen „Dostava pravodobne obavijesti dužniku o postupovnim koracima potrebnim za osporavanje tražbine”, predviđa:
               „U podnesku ili uz podnesak koj[i]m se pokreće sudski postupak, u ekvivalentnom pismenu ili u bilo kakvome pozivu na ročište, mora se jasno navesti sljedeće:

                        (a)

                        postupovni uvjeti za osporavanje tražbine, uključujući i rok za osporavanje tražbine pisanim putem ili rok za očitovanje pred sudom, ako je primjenjivo, naziv i adresa ustanove kojoj se treba odgovoriti ili ustanova pred kojom se mora pojaviti, ako je primjenjivo, te obveza za zastupanja od strane odvjetnika”.

               8

               Članak 18. te uredbe, naslovljen „Načini saniranja neusklađenosti s minimalnim normama”, u stavku 1. propisuje:
               „Ako postupak u državi članici podrijetla ne ispunjava postupovne uvjete iz članaka 13. do 17., takva se nesukladnost sanira, a sudska odluka može biti potvrđena kao europski nalog za izvršenje ako:
               […]

                        (b)

                        je dužnik imao mogućnost ispitivanja sudske odluke podnoseći zahtjev za njeno puno preispitivanje i ako je dužnik u sudskoj odluci ili uz sudsku odluku bio pravodobno obaviješten o postupovnim zahtjevima za takvo ispitivanje, uključujući naziv i adresu ustanove kod koje se ispitivanje pokreće i, ako je primjenjivo, o roku unutar kojega se to mora učiniti; […]

                  […]”

         Glavni postupci i prethodna pitanja

               9

               Tartu Maakohusu (Prvostupanjski sud u Tartuu, Estonija) podneseno je na odlučivanje pet sporova sa sličnim činjeničnim stanjem.

               10

               Društvo Collect Inkasso podnijelo je 4. siječnja 2008. tri zahtjeva za pojednostavnjeni postupak za izdavanje platnog naloga pred tim sudom protiv R. Ainta, L. Palma i R. Oikimusa, u svrhu naplate triju različitih tražbina.

               11

               Zahtjev za pojednostavnjeni postupak za izdavanje platnog naloga, pozivi na plaćanje koje je navedeni sud uputio dužnicima i obrasci za podnošenje prigovora dostavljeni su R. Aintu uz pomoć policije najkasnije 11. ožujka 2009., L. Palmu su uručeni uz potpis 16. veljače 2008., a R. Oikimusu su uručeni uz potpis 30. siječnja 2008. Dodatak prvotnom pozivu na plaćanje, koji je izdao isti sud, uručen je 25. svibnja 2009. R. Aintu uz potpis.

               12

               Budući da dužnici nisu podnijeli prigovor, Tartu Maakohus (Prvostupanjski sud u Tartuu) donio je protiv njih nekoliko rješenja o izdavanju naloga za plaćanje tražbina sa zateznim kamatama i/ili troškovima postupka.

               13

               Ta su rješenja uručena R. Aintu, L. Palmu i R. Oikimusu uz njihov potpis ili potpis člana njihove obitelji, osim jednog od rješenja od 30. ožujka 2009., donesenog protiv L. Palma, koje mu nije bilo dostavljeno. Ta su rješenja stoga, osim potonjeg, postala pravomoćna.

               14

               Društvo Collect Inkasso podnijelo je 7. lipnja 2016. Tartu Maakohusu (Prvostupanjski sud u Tartuu) tri zahtjeva za potvrđivanje donesenih rješenja kao europskih naloga za izvršenje.

               15

               Rješenjima od 16. kolovoza 2016. Tartu Maakohus (Prvostupanjski sud u Tartuu) odbio je te zahtjeve za potvrđivanje, utvrdivši da dužnici nisu bili obaviješteni ni u pismenima kojima se pokreće postupak ni u rješenjima donesenima protiv njih o adresi suda kojem su mogli odgovoriti ili pred kojim su se morali pojaviti ili pak, ako je primjenjivo, pred kojim su mogli osporiti ta rješenja. Slijedom toga, Tartu Maakohus (Prvostupanjski sud u Tartuu) odbio je izdati potvrde o europskim nalozima za izvršenje zbog neispunjavanja uvjeta iz članka 6. stavka 1. točke (c), članka 17. točke (a) i članka 18. Uredbe br. 805/2004. Glede rješenja od 30. ožujka 2009., donesenog protiv L. Palma, taj je sud također utvrdio da ono nije dostavljeno dužniku u skladu sa zahtjevima članaka 13. i 14. te uredbe.

               16

               Društvo Collect Inkasso podnijelo je 5. listopada 2016. istom sudu prigovor protiv rješenja od 16. kolovoza 2016. tražeći njihovo poništavanje i izdavanje zatraženih europskih naloga za izvršenje.

               17

               Društvo ITM Inkasso podnijelo je 15. kolovoza 2008. zahtjev za pojednostavnjeni postupak za izdavanje platnog naloga pred Tartu Maakohusom (Prvostupanjski sud u Tartuu) protiv E. Noor radi naplate tražbine.

               18

               Nakon što je dužnici uputio poziv na plaćanje, Tartu Maakohus (Prvostupanjski sud u Tartuu) uručio joj je 20. prosinca 2008. uz potpis zahtjev za pojednostavnjeni postupak za izdavanje platnog naloga, poziv na plaćanje i obrazac za podnošenje prigovora.

               19

               Budući da nije bilo prigovora, taj je sud 21. travnja 2009. donio rješenje kojim se nalaže plaćanje tražbine i troškova postupka. To je rješenje uručeno 4. svibnja 2009. dužnici uz potpis, čime je postalo pravomoćno.

               20

               Društvo ITM Inkasso podnijelo je 21. listopada 2016. sudu koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku zahtjev za potvrđivanje navedenog rješenja kao europskog naloga za izvršenje.

               21

               Društvo Bigbank podnijelo je 4. rujna 2007. zahtjev za pojednostavnjeni postupak za izdavanje platnog naloga pred Tartu Maakohusom (Prvostupanjski sud u Tartuu) protiv A. Konjarova radi naplate tražbine.

               22

               Nakon što je dužniku uputio poziv na plaćanje, Tartu Maakohus (Prvostupanjski sud u Tartuu) dostavio mu je 20. studenoga 2008., što je njegova majka potvrdila svojim potpisom, zahtjev za pojednostavnjeni postupak za izdavanje platnog naloga, poziv na plaćanje i obrazac za podnošenje prigovora.

               23

               Budući da nije bilo prigovora, taj je sud 6. ožujka 2009. donio rješenje kojim se nalaže plaćanje tražbine i troškova postupka. To je rješenje dostavljeno dužniku 11. ožujka 2009., što je njegova majka potvrdila svojim potpisom, čime je postalo pravomoćno.

               24

               Društvo Bigbank podnijelo je 2. siječnja 2017. sudu koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku zahtjev za potvrđivanje navedenog rješenja kao europskog naloga za izvršenje.

               25

               Da bi mogao odlučiti o prigovorima društva Collect Inkasso i zahtjevima za potvrđivanje koje su podnijela društva ITM Inkasso i Bigbank, sud koji je uputio zahtjev smatra potrebnim razjasniti opseg minimalnih zahtjeva iz članka 17. točke (a) i članka 18. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 805/2004, posebice glede navođenja adrese ustanove kojoj se treba odgovoriti ili pred kojom se mora pojaviti ili, ako je primjenjivo, pred kojom se može pokrenuti ispitivanje sudske odluke kojom se nalaže plaćanje.

               26

               S tim u vezi, sud koji je uputio zahtjev tvrdi da dokumenti proslijeđeni dužnicima o kojima je riječ u glavnom postupku – odnosno zahtjevi za pojednostavnjeni postupak za izdavanje platnog naloga, pozivi na plaćanje i obrasci za podnošenje prigovora – nisu navodili tu adresu. Taj je sud dodao da su ostali postupovni zahtjevi, među ostalim, navođenje naziva ustanove, bili ispunjeni.

               27

               Prema mišljenju tog suda, iako iz teksta članka 17. Uredbe br. 805/2004 proizlazi da dužnika treba obavijestiti o svim podacima navedenima u tom članku, istodobno je vjerojatno da će razumna osoba biti u stanju saznati adresu ustanove, u ovom slučaju suda koji je uputio zahtjev, jer poznaje naziv te ustanove, a ta je informacija dostupna javnosti.

               28

               U tim je okolnostima Tartuu Maakohus (Prvostupanjski sud u Tartuu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 17. točku (a) Uredbe […] br. 805/2004 […] tumačiti na način da se u podnesku kojim se pokreće sudski postupak, ekvivalentnom pismenu ili pozivu na ročište, ili uz njih, moraju jasno navesti svi podaci iz [tog] članka […]? Osobito, je li u skladu s člankom 3. stavkom 1. točkom (b), člankom 6. stavkom 1. točkom (c) i člankom 17. točkom (a) [te uredbe] isključeno potvrđivanje sudske odluke kao europskog naloga za izvršenje ako dužniku nije priopćena adresa tijela kojemu treba uputiti odgovor, ali su mu priopćeni svi drugi podaci navedeni u [tom] članku 17. točki (a)?

                        2.

                        Treba li članak 18. stavak 1. točku (b) Uredbe […] br. 805/2004 […] tumačiti na način da, ako postupak u državi članici podrijetla nije u skladu s postupovnim zahtjevima utvrđenima u članku 17. Uredbe br. 805/2004, otklanjanje postupovne povrede podrazumijeva da su dužniku u odluci ili uz odluku pravilno priopćeni svi podaci navedeni u članku 18. stavku 1. točki (b) [te uredbe]? Posebice, je li isključeno izdavanje europskog naloga za izvršenje ako dužniku nije priopćena adresa tijela kojem treba podnijeti pravno sredstvo, ali su mu priopćeni svi drugi podaci navedeni u [tom] članku 18. stavku 1. točki (b)?”

         O prethodnim pitanjima

               29

               Svojim dvama pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti želi doznati treba li članak 17. točku (a) i članak 18. stavak 1. točku (b) Uredbe br. 805/2004 tumačiti na način da sudska odluka donesena bez obavještavanja tužitelja o adresi suda kojem treba odgovoriti, pred kojim se mora pojaviti ili, ako je primjenjivo, pred kojim se može pokrenuti ispitivanje te odluke može biti potvrđena kao europski nalog za izvršenje.

               30

               Pred sudom koji je uputio zahtjev vodi se pet postupaka u vezi s potvrđivanjem rješenja o izdavanju naloga za plaćanje kao europskog naloga za izvršenje. Iako se ti predmeti nalaze u različitim fazama postupka, sve njih obilježava činjenica da podnesak kojim se pokreće sudski postupak i rješenja donesena nakon pojednostavnjenog postupka za izdavanje platnog naloga, iako su dostavljeni dužnicima, ne navode adresu suda nadležnog za vođenje tih postupaka ili ispitivanje eventualnog pravnog lijeka protiv navedenih rješenja. Ostali postupovni zahtjevi, među ostalim, navođenje naziva ustanove, ispunjeni su.

               31

               U skladu s odlukom kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, nesporno je da su dužnici o kojima je riječ u glavnom postupku ostali neaktivni tijekom pojednostavnjenih postupaka za izdavanje platnog naloga, tako da su tražbine protiv njih obuhvaćene pojmom „nesporna tražbina” u smislu članka 3. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 805/2004 i kao takve opravdavaju izdavanje zatraženih europskih naloga za izvršenje.

               32

               Kao što to proizlazi iz članka 6. te uredbe, sudska odluka o nespornoj tražbini donesena u državi članici potvrđuje se kao europski nalog za izvršenje na prijedlog za potvrđivanje, upućen u bilo koje doba sudu podrijetla, ako su ispunjeni određeni uvjeti. U slučaju nesporne tražbine u smislu članka 3. stavka 1. točke (b) navedene uredbe, uvjet predviđen u članku 6. stavku 1. točki (c) Uredbe br. 805/2004 nalaže da sudski postupak u državi članici podrijetla zadovoljava određene minimalne norme navedene u člancima 12. do 19. te uredbe, koje se nalaze u njezinu poglavlju III.

               33

               S tim u vezi, članak 17. točka (a) Uredbe br. 805/2004 zahtijeva da se određeni elementi, uključujući naziv i adresu ustanove kojoj se treba odgovoriti ili, ako je primjenjivo, ustanove pred kojom se mora pojaviti, jasno navedu u podnesku ili uz podnesak kojim se pokreće sudski postupak, u ekvivalentnom pismenu ili u bilo kakvom pozivu na ročište.

               34

               Da bi se otklonilo eventualno nepoštovanje minimalnih standarda koji se primjenjuju na postupke u vezi s nespornim tražbinama, članak 18. stavak 1. točka (b) Uredbe br. 805/2004 zahtijeva da dužnik ima mogućnost ispitivanja sudske odluke o tražbini podnoseći zahtjev za njezino puno preispitivanje i da u sudskoj odluci ili uz sudsku odluku bude pravodobno obaviješten o postupovnim zahtjevima za takvo ispitivanje, uključujući naziv i adresu ustanove kod koje se ispitivanje pokreće.

               35

               Slijedom toga, iz teksta članka 17. točke (a) i članka 18. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 805/2004, čije tumačenje traži sud koji je uputio zahtjev, proizlazi da je navođenje dužniku adrese odnosne ustanove obvezno.

               36

               Minimalne norme iz poglavlja III. Uredbe br. 805/2004 odražavaju volju zakonodavca Europske unije da se osigura da postupak koji dovodi do donošenja odluke o nespornoj tražbini nudi dovoljna jamstva poštovanja prava obrane u državi članici podrijetla (vidjeti po analogiji presudu od 9. ožujka 2017., Zulfikarpašić, C‑484/15, EU:C:2017:199, t. 48. i navedenu sudsku praksu), uzimajući u obzir načelo nepostojanja provjere u tom pogledu u državi članici izvršenja.

               37

               Naime, kao što to proizlazi iz sudske prakse Suda, cilj tih minimalnih normi, među kojima je navođenje adrese odnosne ustanove, jest taj da se, sukladno uvodnoj izjavi 12. Uredbe br. 805/2004, osigura da dužnik bude obaviješten, pravodobno i na način da može organizirati svoju obranu, s jedne strane, o sudskom postupku koji je protiv njega pokrenut i o uvjetima za njegovo aktivno sudjelovanje u postupku radi osporavanja dotične tražbine i, s druge strane, o posljedicama svojeg nesudjelovanja. U posebnom slučaju donošenja presude u odsutnosti u smislu članka 3. stavka 1. drugog podstavka točke (b) te uredbe, cilj navedenih minimalnih normi jest osiguranje postojanja dovoljnih jamstava poštovanja prava obrane (vidjeti u tom smislu presudu od 16. lipnja 2016., Pebros Servizi, C‑511/14, EU:C:2016:448, t. 44.).

               38

               Naposljetku, valja podsjetiti da se, kao što to proizlazi iz članka 17. točke (a) i članka 18. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 805/2004, informacije koje se tim odredbama zahtijevaju ne mogu prenijeti tuženiku samo postupovnim dokumentima ili sudskom odlukom, nego i pratećim dokumentima. S tim u vezi, estonska vlada smatra da, kada sudovi Republike Estonije dostavljaju dužnicima pozive na plaćanje, obično im prilažu prateći dopis napisan na papiru sa zaglavljem na kojem se nalaze svi kontaktni podaci odnosnog suda. Iako se tako stvarno može upoznati tuženika s adresom nadležnog suda, ostaje činjenica da je u ovom predmetu sud koji je uputio zahtjev utvrdio da relevantna adresa nije bila proslijeđena dužnicima o kojima je riječ u glavnom postupku.

               39

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti da članak 17. točku (a) i članak 18. stavak 1. točku (b) Uredbe br. 805/2004 treba tumačiti na način da sudska odluka donesena bez obavještavanja dužnika o adresi suda kojem treba odgovoriti, pred kojim se mora pojaviti ili, ako je primjenjivo, pred kojim se može pokrenuti ispitivanje te odluke ne može biti potvrđena kao europski nalog za izvršenje.

         Troškovi

               40

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (sedmo vijeće) odlučuje:

                     Članak 17. točku (a) i članak 18. stavak 1. točku (b) Uredbe (EZ) br. 805/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 21. travnja 2004. o uvođenju europskog naloga za izvršenje za nesporne tražbine treba tumačiti na način da sudska odluka donesena bez obavještavanja dužnika o adresi suda kojem treba odgovoriti, pred kojim se mora pojaviti ili, ako je primjenjivo, pred kojim se može pokrenuti ispitivanje te odluke ne može biti potvrđena kao europski nalog za izvršenje.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: estonski


Presuda Suda (deseto vijeće) od 1. ožujka 2018.#Ice Mountain Ibiza SL protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO).#Žalba – Žig Europske unije – Prijava za registraciju figurativnih žigova ocean beach club ibiza i ocean ibiza – Raniji nacionalni figurativni žigovi OC ocean club i OC ocean club Ibiza – Uredba (EZ) br. 207/2009 – Članak 8. stavak 1. točka (b) – Relativni razlozi za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu.#Spojeni predmeti C-412/16 P i C-413/16 P.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 1. ožujka 2018.#Colegiul Medicilor Veterinari din România (CMVRO) protiv Autoritatea Naţională Sanitară Veterinară şi pentru Siguranţa Alimentelor.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputila Curtea de Apel Bucureşti.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2006/123/EZ – Usluge na unutarnjem tržištu – Nacionalni propis koji pravo maloprodaje i uporabe ekoloških, antiparazitskih i veterinarsko‑medicinskih proizvoda pridržava isključivo veterinarima – Sloboda poslovnog nastana – Zahtjev da kapital organizacija koje prodaju veterinarsko‑medicinske proizvode na malo mora biti u isključivom vlasništvu veterinara – Zaštita javnog zdravlja – Proporcionalnost.#Predmet C-297/16.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      1. ožujka 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2006/123/EZ – Usluge na unutarnjem tržištu – Nacionalni propis koji pravo maloprodaje i uporabe ekoloških, antiparazitskih i veterinarsko‑medicinskih proizvoda pridržava isključivo veterinarima – Sloboda poslovnog nastana – Zahtjev da kapital organizacija koje prodaju veterinarsko‑medicinske proizvode na malo mora biti u isključivom vlasništvu veterinara – Zaštita javnog zdravlja – Proporcionalnost”
      U predmetu C‑297/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputila Curtea de Apel Bucureşti (Žalbeni sud u Bukureštu, Rumunjska), odlukom od 1. ožujka 2016., koju je Sud zaprimio 25. svibnja 2016., u postupku

         Colegiul Medicilor Veterinari din România (CMVRO)

      protiv

         Autoritatea Naţională Sanitară Veterinară şi pentru Siguranţa Alimentelor,

      uz sudjelovanje:

         Asociaţia Naţională a Distribuitorilor de Produse de Uz Veterinar din România,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, J. Malenovský (izvjestitelj), M. Safjan, D. Šváby i M. Vilaras, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: I. Illéssy, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 28. lipnja 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Colegiul Medicilor Veterinari din România (CMVRO), R.-I Ciocaniu, odvjetnik,

               –

               za Asociaţia Naţională a Distribuitorilor de Produse de Uz Veterinar din România, L. Gabor i C. V. Toma, odvjetnik,

               –

               za rumunjsku vladu, R.-H. Radu, A. Wellman i L. Liţu, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, L. Nicolae, H. Tserepa‑Lacombe i L. Malferrari, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 21. rujna 2017.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 15. Direktive 2006/123/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2006. o uslugama na unutarnjem tržištu (SL 2006., L 376, str. 36.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 47., str. 160.) i članka 63. stavka 1. UFEU‑a.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između, s jedne strane, Colegiul Medicilor Veterinari din România (CMVRO) (Zbor veterinara Rumunjske) i, s druge strane, Autoritatea Naţională Sanitară Veterinară şi pentru Siguranţa Alimentelor (Državno tijelo za veterinarsko zdravstvo i sigurnost hrane, Rumunjska; u daljnjem tekstu: Tijelo za veterinarsko zdravstvo i sigurnost hrane), koju podupire Asociaţia Naţională a Distribuitorilor de Produse de Uz Veterinar din România (Nacionalno udruženje rumunjskih distributera veterinarskih proizvoda; u daljnjem tekstu: Udruženje distributera veterinarskih proizvoda), u pogledu zahtjeva za poništenje rješenja koje je donijelo Tijelo za veterinarsko zdravstvo i sigurnost hrane, a čije je donošenje prema mišljenju CMVRO‑a imalo za učinak ukidanje obveze da kapital organizacija koje prodaju veterinarsko‑medicinske proizvode na malo mora biti u isključivom vlasništvu veterinara.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

         Direktiva 2006/123

               3

               Uvodna izjava 22. Direktive 2006/123 navodi:
               „Isključivanje zdravstvene zaštite iz područja primjene ove Direktive obuhvaća zdravstvenu zaštitu i farmaceutske usluge koje zdravstveni djelatnici pružaju pacijentima da bi ocijenili, zadržali ili poboljšali njihovo zdravstveno stanje, ako su te djelatnosti rezervirane za uređenu zdravstvenu struku u državi članici u kojoj se pružaju usluge.”

               4

               Članak 2. te direktive, naslovljen „Područje primjene”, u stavku 2. propisuje:
               „Ova se Direktiva ne primjenjuje na sljedeće djelatnosti:
               […]

                        (f)

                        zdravstvene usluge bez obzira na to pružaju li ih zdravstvene ustanove, bez obzira na način na koji su organizirane i financirane na nacionalnoj razini te bez obzira na to jesu li javne ili privatne;

                  […]”

               5

               Članak 3. te direktive, naslovljen „Odnos s važećim pravom Zajednice”, propisuje:
               „1.   Ako su odredbe ove Direktive u suprotnosti s odredbom nekog drugog akta Zajednice koji uređuje posebne aspekte pristupa ili izvođenja uslužne djelatnosti u specifičnim sektorima ili za specifične struke, prednost ima odredba drugog akta Zajednice koja se primjenjuje na te specifične sektore ili struke.
               […]
               3.   Države članice primjenjuju odredbe iz ove Direktive u skladu s propisima Ugovora o pravu poslovnog nastana i slobodnom kretanju usluga.”

               6

               Poglavlje III. Direktive 2006/123 naslovljeno je „Sloboda poslovnog nastana za pružatelje usluga”. Sadržava odjeljak 2., naslovljen „Zahtjevi koji su predmet zabrane ili ocjenjivanja”, u kojem se nalaze članci 14. i 15. te direktive.

               7

               Članak 15. te direktive, naslovljen „Zahtjevi koji se trebaju ocijeniti”, glasi:
               „1.   Države članice ispituju predviđa li njihov pravni sustav neki od zahtjeva iz stavka 2. i osiguravaju da su svi takvi zahtjevi usklađeni s uvjetima iz stavka 3. Države članice prilagođavaju svoje zakone i druge propise da bi se uskladili s tim uvjetima.
               2.   Države članice ispituju je li u njihovom pravnom sustavu pristup ili izvođenje uslužne djelatnosti uvjetovano ispunjavanjem nekih od sljedećih nediskriminirajućih zahtjeva:
               […]

                        (c)

                        zahtjeva koji se odnose na dioničarstvo poduzeća;

                        (d)

                        zahtjeva, osim onih koji se odnose na pitanja obuhvaćena Direktivom 2005/36/EZ [Europskog parlamenta i Vijeća od 7. rujna 2005. o priznavanju stručnih kvalifikacija (SL 2005., L 255, str. 22.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 125.)] ili predviđenih u drugim aktima Zajednice, koji određenim pružateljima osiguravaju pristup dotičnoj uslužnoj djelatnosti zbog njezine specifične prirode;

                  […]
               3.   Države članice provjeravaju da zahtjevi iz stavka 2. ispunjavaju sljedeće uvjete:

                        (a)

                        nediskriminacije: zahtjevi ne smiju biti izravno ili neizravno diskriminirajući s obzirom na državljanstvo niti mjesto registriranog sjedišta za poduzeća;

                        (b)

                        nužnosti: zahtjevi moraju biti opravdani prevladavajućim razlogom od društvenog interesa;

                        (c)

                        proporcionalnosti: zahtjevi moraju biti prikladni za sigurno ispunjenje postavljenog cilja; ne smiju prekoračiti ono što je nužno za ostvarivanje tog cilja i nije ih moguće zamijeniti drugim, manje strožim mjerama kojima se postiže isti rezultat.

                  […]”

         Direktiva 2001/82/EZ

               8

               Članak 66. stavak 1. Direktive 2001/82/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 6. studenoga 2001. o zakoniku Zajednice o veterinarsko‑medicinskim proizvodima (SL 2001., L 311, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 30., str. 76.), kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 596/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 18. lipnja 2009. (SL 2009., L 188, str. 14.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 3., str. 185.), propisuje:
               „Države članice poduzimaju sve potrebne mjere kako bi osigurale da stavljanje u promet na malo veterinarsko‑medicinskih proizvoda obavljaju samo osobe kojima zakonodavstvo te države članice dopušta obavljanje tih poslova.”

               9

               Članak 67. te direktive predviđa:
               „Ne dovodeći u pitanje stroža pravila Zajednice ili nacionalna pravila koja se odnose na izdavanje veterinarsko‑medicinskog proizvoda u svrhu zaštite ljudskog i zdravlja životinja, veterinarski recept je potreban za izdavanje javnosti sljedećih veterinarsko‑medicinskih proizvoda:
               […]”

               10

               U skladu s člankom 68. stavkom 1. navedene direktive:
               „Države članice poduzimaju sve potrebne mjere kako bi osigurale da [jedino osobe koje su za to ovlaštene u skladu sa svojim važećim nacionalnim zakonodavstvom] posjeduju ili imaju pod svojom kontrolom veterinarsko‑medicinske proizvode ili tvari koje se mogu upotrebljavati kao veterinarsko‑medicinski proizvodi koji imaju anabolična, antiinfektivna, antiparazitska, protuupalna, hormonalna ili psihotropna svojstva.”

               11

               Članak 69. prvi stavak te direktive propisuje:
               „Države članice osiguravaju da vlasnici ili držatelji životinja koje se koriste za proizvodnju hrane, tijekom pet godina nakon njihove primjene mogu pružiti dokaz o kupovini, posjedovanju i primjeni veterinarsko‑medicinskog proizvoda na tim životinjama, uključujući i životinje koje su zaklane tijekom tog petogodišnjeg razdoblja.”

         Direktiva 2005/36

               12

               Članak 38. stavak 3. Direktive 2005/36, kako je izmijenjena Direktivom 2013/55/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 20. studenoga 2013. (SL 2013., L 354, str. 132.) (u daljnjem tekstu: Direktiva 2005/36), propisuje:
               „Osposobljavanjem veterinara osigurava se da je dotična stručna osoba stekla sljedeća znanja i vještine:

                        (a)

                        primjereno poznavanje znanosti na kojoj se temelje djelatnosti veterinara i prava Unije koje se odnosi na te djelatnosti;

                  […]”

            Rumunjsko pravo

         Zakon br. 160/1998

               13

               Članak 2. stavak 1. legea nr. 160/1998 pentru organizarea și exercitarea profesiunii de medic veterinar (Zakon br. 160/1998 o uređenju i obavljanju veterinarske profesije, Monitorul Oficial al României, dio I., br. 289 od 6. kolovoza 1998., ponovno objavljen u Monitorul Oficial al României, dio I., br. 433 od 23. svibnja 2005.; u daljnjem tekstu: Zakon br. 160/1998) propisuje:
               „Veterinarsku profesiju u Rumunjskoj mogu obavljati svi rumunjski državljani koji posjeduju diplomu u veterinarskoj medicini ili ispravu koja joj je ekvivalentna na temelju zakona i građani države članice Europske unije […] koji posjeduju diplome u veterinarskoj medicini, svjedodžbe ili druge kvalifikacije predviđene zakonom i stečene u obrazovnoj ustanovi dotične države.”

               14

               Članak 4. tog zakona predviđa:
               „Veterinari imaju isključivo pravo u sljedećim područjima nadležnosti:
               […]

                        i.

                        maloprodaja i upotreba bioloških proizvoda, sredstava protiv parazita za posebne namjene i veterinarsko‑medicinskih proizvoda.

                  […]”

               15

               U skladu s člankom 16. tog zakona:
               „1.   članom [CMVRO‑a] može postati svaki veterinar koji je državljanin Rumunjske ili države članice Europske unije […] koji:

                        (a)

                        zakonito obavlja veterinarsku profesiju u Rumunjskoj u skladu s člankom 2.;

                        (b)

                        je za to dostojan u skladu s važećim propisima;

                        (c)

                        je zdravstveno sposoban obavljati veterinarsku profesiju.

                  2.   Za obavljanje veterinarske profesije obvezno je svojstvo člana [CMVRO‑a].”

               16

               Članak 39. navedenog zakona glasi:
               „Pravilnik koji [CMVRO] izrađuje u suradnji s [Tijelom za veterinarsko zdravstvo i sigurnost hrane] utvrđuje dužnosti i ovlasti samostalnih veterinara i obavljanje određenih javnih zadaća.”

         Povelja veterinara

               17

               Članak 1. Povelje veterinara, usvojene Odlukom Zbora veterinara br. 3/2013 (Monitorul Oficial al României, dio I., br. 676 od 16. rujna 2014.; u daljnjem tekstu: Povelja veterinara), propisuje:
               „Za potrebe ove povelje, primjenjuju se sljedeće definicije:
               […]

                        (m)

                        jedinstveni registar veterinarskih praksi s pravnom osobnošću ili bez nje – službeni i javni dokument koji vodi Izvršni ured nacionalnog vijeća [CMVRO‑a], a sadržava sljedeće:
                        […]

                                 –

                                 veterinarske ljekarne i veterinarske drogerije, ako njihov kapital drže isključivo veterinari ili ako je on drukčije raspoređen na temelju kasnijih zakonodavnih izmjena;

                  […]”

               18

               Članak 37. stavak 1. Povelje veterinara predviđa:
               „Registrirani veterinari se maloprodajom veterinarsko‑medicinskih proizvoda bave isključivo kao pravne osobe […] te svoje djelatnosti obavljaju u okviru sljedećih ovlaštenih veterinarskih organizacija:

                        (a)

                        veterinarske drogerije;

                        (b)

                        veterinarske ljekarne.

                  […]”

               19

               U skladu s člankom 38. stavcima 3. i 4. te povelje:
               „(3)   Veterinarsko‑medicinske proizvode, antiparazitske proizvode i ekološke veterinarske proizvode rabe i primjenjuju isključivo veterinari koji su vlasnici organizacija za veterinarsku skrb ili za savjetovanje, ili su zaposleni u njima […]
               (4)   Odstupajući od stavka 3., vlasnici životinja mogu primijeniti veterinarsko‑medicinske proizvode koje je prepisao i preporučio veterinar koji ima važeću potvrdu o pravu obavljanja djelatnosti, međutim uz iznimku injekcija.”

         Pravilnik o veterinarskom zdravstvu

               20

               Tijelo za veterinarsko zdravstvo i sigurnost hrane donijelo je Ordinul nr. 83/2014 pentru aprobarea Normei sanitare veterinare privind condiţiile de organizare şi funcţionare a unităţilor farmaceutice veterinare, precum şi procedura de înregistrare sanitară veterinară/autorizare sanitară veterinară a unităţilor şi activităţilor din domeniul farmaceutic veterinar (Rješenje br. 83/2014 o odobravanju Pravilnika o veterinarskom zdravstvu u pogledu uvjeta organizacije i funkcioniranja veterinarskih ljekarni i postupka veterinarsko‑zdravstvenog upisa ili odobravanja organizacija i djelatnosti koje ulaze u područje veterinarske farmacije, Monitorul Oficial al României, dio I., br. 541 od 22. srpnja 2014.), kako je kasnije izmijenjen i dopunjen (u daljnjem tekstu: PVZ).

               21

               Članak 1. PVZ‑a navodi:
               „Ovim pravilnikom uređuju se uvjeti u pogledu ustrojstva veterinarskih farmaceutskih organizacija i njihova upravljanja te postupak registracije/izdavanja dozvole za organizacije i djelatnosti u sektoru veterinarske farmacije.”

               22

               Članak 3. PVZ‑a predviđa:
               „Za potrebe ovog pravilnika primjenjuju se sljedeće definicije:

                        (a)

                        veterinarska ljekarna – veterinarska farmaceutska organizacija koja drži i na malo prodaje veterinarsko‑medicinske proizvode […] i druge veterinarske proizvode […]

                  […]

                        (h)

                        veterinarska drogerija – veterinarska farmaceutska organizacija čija se djelatnost sastoji u maloprodaji ograničenoj na veterinarsko‑medicinske proizvode za koje nije potreban recept, druge veterinarske proizvode […]

                  […]”

               23

               Članak 11. PVZ‑a predviđa:
               „Specijalističko osoblje veterinarske ljekarne sastoji se od:

                        (a)

                        osoblja s višim specijalističkim obrazovanjem u području veterinarske medicine;

                        (b)

                        osoblja sa specijalističkim srednjoškolskim obrazovanjem u području veterinarske medicine, humane medicine, farmakologije, kemije, biologije;

                        (c)

                        upravnog osoblja.”

               24

               Članak 12. stavci 2. i 3. PVZ‑a određuje:
               „2.   Upravljanje veterinarskom ljekarnom zahtijeva prisutnost veterinara koji ima potvrdu za obavljanje te profesije koju mu je izdao [CMVRO].
               3.   Veterinarsko‑medicinske proizvode veterinarske ljekarne na tržište stavlja, isključivo putem maloprodaje, osoblje navedeno u članku 11. točkama (a) i (b).”

               25

               Članak 23. PVZ‑a predviđa da se na veterinarske drogerije primjenjuju pravila analogna onima propisanima člankom 11. i člankom 12. stavkom 2.

         Rješenje br. 31/2015

               26

               Rješenjem br. 31/2015 od 26. ožujka 2015., kojim se izmjenjuje i dopunjuje PVZ odobren Rješenjem br. 83/2014 Tijela za veterinarsko zdravstvo i sigurnost hrane (Monitorul Oficial al României, br. 235 od 7. travnja 2015.; u daljnjem tekstu: Rješenje br. 31/2015), Tijelo za veterinarsko zdravstvo i sigurnost hrane stavilo je izvan snage članak 43. točku (j) i članak 51. točku (g) PVZ‑a.

               27

               Ti su članci u biti predviđali da, kako bi se ishodila veterinarska zdravstvena dozvola za vođenje veterinarskih ljekarni i veterinarskih drogerija, pravni zastupnik odnosne organizacije mora Tijelu za veterinarsko zdravstvo i sigurnost hrane podnijeti zahtjev s preslikom potvrde o upisu u jedinstveni registar veterinarskih praksi s pravnom osobnošću ili bez nje.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               28

               CMVRO je sudu koji je uputio zahtjev podnio tužbu za poništenje Rješenja br. 31/2015.

               29

               U prilog svojoj tužbi CMVRO ističe da to rješenje povređuje članak 4. točku (i) Zakona br. 160/1998, kojim je predviđeno da veterinari imaju isključivo pravo maloprodaje i uporabe ekoloških proizvoda, antiparazitskih proizvoda za posebne namjene i veterinarsko‑medicinskih proizvoda. Naime, ta isključivost podrazumijeva pravo veterinara na odlučivanje, što je pravo koje može postojati samo ako kapital veterinarskih ljekarni ili drogerija drže isključivo ili barem u većinskom dijelu registrirani veterinari. Nadalje, upravo zbog toga Povelja veterinara predviđa da samo ljekarne ili drogerije koje su u isključivom vlasništvu veterinara mogu biti upisane u jedinstveni registar veterinarskih praksi. Međutim, budući da je obveza podnošenja potvrde o upisu u taj registar ukinuta Rješenjem br. 31/2015 Tijela za veterinarsko zdravstvo i sigurnost hrane, poštovanje tog zahtjeva u vezi s vlasništvom nad kapitalom više nije zajamčeno.

               30

               Tijelo za veterinarsko zdravstvo i sigurnost hrane tvrdi da je ukidanje obveze podnošenja potvrde o upisu u jedinstveni upisnik veterinarskih praksi bilo nužno jer te odredbe nisu bile u skladu s Direktivom 2006/123 i jer su prema noti Consiliul Concurenţei (Vijeće za tržišno natjecanje, Rumunjska) one mogle ograničavati tržišno natjecanje na maloprodajnom tržištu veterinarskih proizvoda.

               31

               Udruženje distributera veterinarskih proizvoda, koje je interveniralo u potporu Tijelu za veterinarsko zdravstvo i sigurnost hrane, osporava tumačenje članka 4. točke (i) Zakona br. 160/1998 kako ga predlaže CMVRO, prema kojem isključiva nadležnost koju veterinari imaju u pogledu upotrebe određenih proizvoda ne povređuje pravo potrošača na kupnju i posjedovanje veterinarsko‑medicinskih proizvoda koje članci 67. i 69. Direktive 2001/82 priznaju vlasnicima i držateljima životinja.

               32

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da je Europska komisija Rumunjskoj uputila zahtjev za informacije u pogledu eventualnih povreda prava Unije zbog njezinih nacionalnih propisa primjenjivih na veterinarske ljekarne i osobito zahtjevâ u vezi s vlasništvom nad kapitalom društva. Nadalje, taj sud smatra da, iako se Sud već izjasnio o pitanju profesija ili djelatnosti koje imaju sličnosti s veterinarskom profesijom ili djelatnošću prodaje i upotrebe veterinarsko‑medicinskih proizvoda, situaciju veterinara obilježavaju određene posebnosti koje bi mogle opravdavati drukčije rješenje.

               33

               U tim je okolnostima Curtea de Apel București (Žalbeni sud u Bukureštu) odlučila prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Protivi li se pravu Europske unije nacionalni propis kojim je predviđeno da veterinar ima isključivo pravo maloprodaje i uporabe ekoloških proizvoda, antiparazitskih proizvoda za posebne namjene i veterinarsko‑medicinskih proizvoda?

                        2.

                        Ako je to isključivo pravo u skladu s pravom Europske unije, protivi li se potonjem pravu okolnost da se to isključivo pravo odnosi i na poduzeća za tu prodaju, u smislu da ona trebaju biti u većinskom ili isključivom vlasništvu veterinara?”

         Dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku

               34

               Udruženje distributera veterinarskih proizvoda tvrdi da je ovaj zahtjev za prethodnu odluku nedopušten jer tekst prethodnih pitanja ne spominje pravila prava Unije čije se tumačenje traži.

               35

               U tom smislu valja podsjetiti na to da je među zahtjevima iz članka 94. Poslovnika Suda koje mora ispuniti zahtjev za prethodnu odluku i onaj da mora postojati prikaz razloga koji su naveli sud koji je uputio zahtjev da se zapita o tumačenju ili valjanosti određenih odredaba prava Unije kao i pojašnjenje veze koja po mišljenju tog suda postoji između tih odredaba i nacionalnog zakonodavstva primjenjivog u glavnom postupku.

               36

               U ovom slučaju sud koji je uputio zahtjev navodi da, iako se sudska praksa Suda već izjasnila o djelatnostima koje imaju određene sličnosti s djelatnošću prodaje i upotrebe veterinarsko‑medicinskih proizvoda, predmet koji je pred njim u tijeku ima određene posebnosti koje ne omogućuju da se u tom slučaju primijeni sudska praksa Suda koja je pojasnila učinke slobode poslovnog nastana na te djelatnosti. Posljedično, što se tiče glavnog postupka, taj sud smatra potrebnim obraćanje Sudu jer se jedan od razloga za poništavanje koji su pred njim istaknuti može prihvatiti samo ako isključivo pravo veterinara na maloprodaju i upotrebu ekoloških proizvoda, antiparazitskih proizvoda za posebne namjene i veterinarsko‑medicinskih proizvoda nije u suprotnosti s načelom slobode poslovnog nastana.

               37

               Budući da je sud koji je uputio zahtjev tako dovoljno izložio razloge koji su ga naveli da se zapita o tumačenju određenih odredaba prava Unije i pojasnio vezu koja po njegovu mišljenju postoji između tih odredaba i nacionalnog zakonodavstva primjenjivog u glavnom postupku, ovaj zahtjev za prethodnu odluku valja proglasiti dopuštenim.

         O prethodnim pitanjima

            Uvodne napomene

               38

               Kao prvo, valja navesti da u glavnom postupku sud koji je uputio zahtjev treba primijeniti nacionalni propis koji ima za cilj stalno obavljanje djelatnosti maloprodaje i uporabe ekoloških veterinarskih proizvoda, antiparazitskih proizvoda za posebne namjene i veterinarsko‑medicinskih proizvoda, koje u načelu može biti obuhvaćeno poglavljem 3. Direktive 2006/123, koje se odnosi na slobodu poslovnog nastana.

               39

               Doduše, iz članka 2. stavka 2. točke (f) Direktive 2006/123 proizlazi da su „zdravstvene usluge” izričito isključene iz područja primjene te direktive. Međutim, u skladu s njezinom uvodnom izjavom 22., te isključene usluge su one „koje zdravstveni djelatnici pružaju pacijentima da bi ocijenili, zadržali ili poboljšali njihovo zdravstveno stanje”, što znači da se pružaju ljudskim bićima.

               40

               Prema tome, iako djelatnosti maloprodaje i uporabe ekoloških veterinarskih proizvoda, antiparazitskih proizvoda za posebne namjene i veterinarsko‑medicinskih proizvoda stvarno ulaze u područje zdravstva, one ipak nisu zdravstvene usluge koje se pružaju ljudskim bićima.

               41

               U tim okolnostima te djelatnosti nisu obuhvaćene iznimkom predviđenom člankom 2. stavkom 2. točkom (f) te direktive.

               42

               Nadalje, budući da je sud koji je uputio zahtjev u velikoj mjeri u svojem zahtjevu upućivao na Direktivu 2001/82, koja uspostavlja nekoliko načela u vezi s distribucijom veterinarsko‑medicinskih proizvoda, potrebno je ispitati jesu li ta načela prepreka primjeni Direktive 2006/123 u situaciji poput one u glavnom postupku.

               43

               U tom smislu valja navesti da u skladu s člankom 3. stavkom 1. Direktive 2006/123, ako su njezine odredbe u suprotnosti s odredbom nekog drugog akta Unije koji uređuje posebne aspekte pristupa ili izvođenja uslužne djelatnosti u specifičnim sektorima ili za specifične struke, prednost ima odredba drugog akta Unije koja se primjenjuje na te specifične sektore ili struke.

               44

               Prema tome, iako Direktiva 2001/82 utvrđuje određene aspekte distribucije veterinarsko‑medicinskih proizvoda s ciljem zaštite javnog zdravlja, za nju se ipak ne može smatrati da uređuje uvjete pod kojima države članice moraju dopustiti osobama koje nisu veterinari da obavljaju maloprodaju različitih veterinarskih tvari o kojima je riječ u glavnom postupku, da ih upotrebljavaju i da ih stoga primjenjuju.

               45

               Doduše, određena pravila koja uređuju te djelatnosti propisana su člankom 66. stavkom 1. i člankom 68. stavkom 1. te direktive. Međutim, njezin članak 66. stavak 1. propisuje da države članice poduzimaju sve potrebne mjere kako bi osigurale da stavljanje u promet na malo veterinarsko‑medicinskih proizvoda obavljaju samo osobe kojima zakonodavstvo te države članice to dopušta, pri čemu se tim državama ostavlja na slobodu uređivanje uvjeta za takvu ovlast. Posljedično, taj članak državama članicama povjerava utvrđivanje uvjeta pristupa tim djelatnostima.

               46

               Što se tiče članka 68. stavka 1. Direktive 2001/82, on predviđa da države članice poduzimaju sve potrebne mjere kako bi osigurale da jedino ovlaštene osobe posjeduju ili imaju pod svojom kontrolom veterinarsko‑medicinske proizvode ili tvari koje se mogu upotrebljavati kao veterinarsko‑medicinski proizvodi koji imaju antiparazitska svojstva, također ne precizirajući koje su to „ovlaštene osobe”.

               47

               U tom smislu također valja odbiti tumačenje Direktive 2001/82, koje zastupa Udruženje distributera veterinarskih proizvoda, da se iz članaka 67. i 69. te direktive može izvesti pravo vlasnika životinja da sami na svoje životinje primjenjuju veterinarsko‑medicinske proizvode koji su im prepisani.

               48

               Naime, u tom smislu dovoljno je navesti da, s jedne strane, iako članak 67. Direktive 2001/82 ima za cilj urediti izdavanje lijekova javnosti, on također navodi da ne dovodi u pitanje stroža nacionalna pravila o zaštiti zdravlja ljudi. S druge strane, iako članak 69. te direktive vlasnicima životinja nalaže da tijekom pet godina moraju moći pružiti dokaz o upotrebi bilo kojeg veterinarsko‑medicinskog proizvoda, ta odredba ipak ne precizira da vlasnici životinja imaju pravo sami primijeniti te proizvode.

               49

               Iz toga slijedi da se dva postavljena pitanja, koja samo spominju „pravo Unije” bez navođenja točnih odredaba tog prava, moraju ispitati jedino s obzirom na Direktivu 2006/123, i to njezin članak 15.

            Prvo pitanje

               50

               Prvo pitanje valja razumjeti na način da sud koji je uputio zahtjev u biti želi znati treba li članak 15. Direktive 2006/123 tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis, poput onog u glavnom postupku, koji u korist veterinara predviđa isključivo pravo maloprodaje i upotrebe ekoloških proizvoda, antiparazitskih proizvoda za posebne namjene i veterinarsko‑medicinskih proizvoda.

               51

               Prije svega, valja podsjetiti na to da u skladu s člankom 15. stavkom 1. Direktive 2006/123 države članice najprije ispituju predviđa li njihov pravni sustav neki od zahtjeva iz stavka 2. i, ako je to slučaj, osiguravaju da su svi takvi zahtjevi usklađeni s uvjetima iz stavka 3. tog članka i naposljetku, prema potrebi, prilagođavaju svoje zakone i druge propise kako bi ih uskladile s tim uvjetima.

               52

               Među „zahtjevima koje treba ocijeniti” spomenutima u članku 15. stavku 2. te direktive u točki (d) nalazi se onaj koji ima za cilj da se određenim pružateljima osigurava pristup dotičnoj djelatnosti zbog njezine specifične prirode.

               53

               U ovom slučaju treba utvrditi da nacionalni propis poput onoga u glavnom postupku djelatnost maloprodaje i upotrebe određenih veterinarskih proizvoda osigurava isključivo veterinarima i stoga sadržava zahtjev poput onih navedenih u članku 15. stavku 2. točki (d) Direktive 2006/123.

               54

               Posljedično, takav zahtjev mora ispunjavati tri uvjeta propisana člankom 15. stavkom 3. te direktive, tj. mora biti nediskriminirajući, nužan i proporcionalan s obzirom na važan razlog u općem interesu.

               55

               Što se tiče, kao prvo, prvog od tih uvjeta, ništa u spisu kojim raspolaže Sud ne navodi na zaključak da je zahtjev iz točke 53. ove presude izravno ili neizravno diskriminirajući u smislu članka 15. stavka 3. točke (a) Direktive 2006/123.

               56

               Nadalje, što se tiče drugog od tih uvjeta, valja navesti da je rumunjska vlada istaknula da taj zahtjev ima za cilj zajamčiti zaštitu javnog zdravlja.

               57

               Iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da je zaštita javnog zdravlja jedan od važnih razloga u općem interesu priznatih pravom Unije i da takav razlog može opravdati donošenje države članice mjera koje imaju za cilj osigurati sigurno i kvalitetno opskrbljivanje javnosti lijekovima (vidjeti u tom smislu osobito presudu od 5. prosinca 2013., Venturini i dr., C‑159/12 do C‑161/12, EU:C:2013:791, t. 41. i 42.).

               58

               Naposljetku, što se tiče trećeg uvjeta iz članka 15. stavka 3. Direktive 2006/123, on pretpostavlja ispunjenje triju elemenata, tj. da zahtjev mora biti prikladan za sigurno ispunjenje postavljenog cilja, da ne smije prekoračiti ono što je nužno za ostvarivanje tog cilja i da ga nije moguće zamijeniti drugim, manje strožim mjerama kojima se postiže isti rezultat.

               59

               Što se tiče prvog elementa, općenito valja podsjetiti na vrlo posebnu narav lijekova jer ih njihovi terapeutski učinci znatno razlikuju od ostale robe (presuda od 19. svibnja 2009., Apothekerkammer des Saarlandes i dr., C‑171/07 i C‑172/07, EU:C:2009:316, t. 31.).

               60

               Posljedično, Sud je priznao da zahtjev da se prodaja lijekova osigura isključivo određenim profesijama može biti opravdan jamstvima koja potonje pružaju i informacijama koje one moraju moći pružiti potrošačima (vidjeti u tom smislu osobito presudu od 19. svibnja 2009., Komisija/Italija, C‑531/06, EU:C:2009:315, t. 58.).

               61

               Iako se Sud u tom smislu izjasnio u području lijekova za ljudsku uporabu, valja naglasiti da su određene bolesti životinja prenosive na čovjeka i da hrana životinjskog podrijetla može dovesti u opasnost zdravlje ljudi kad potječe od bolesnih životinja ili nositelja bakterija otpornih na liječenje kao i kad sadržava ostatke lijekova upotrijebljenih za liječenje životinja. Međutim, ako se veterinarske tvari primjenjuju na nepravilan način ili u nepravilnoj količini, onda ili njihova terapeutska djelotvornost može nestati ili njihova prekomjerna uporaba može uzrokovati prisutnost takvih ostataka u hrani životinjskog podrijetla i ovisno o slučaju dugoročno uzrokovati otpornost određenih bakterija prisutnih u prehrambenom lancu na liječenje.

               62

               Iz toga slijedi da se razmatranja u pogledu prodaje lijekova za ljudsku uporabu navedena u prethodnoj točki ove presude u načelu mogu prenijeti i na područje prodaje veterinarsko‑medicinskih i sličnih proizvoda. Međutim, budući da takvi lijekovi proizvode samo neizravne učinke na zdravlje ljudi, opseg margine prosudbe kojom raspolažu države članice u tom drugom području nije nužno isti kao onaj u području prodaje lijekova za ljudsku uporabu.

               63

               Posljedično, isključivo pravo prodaje i uporabe određenih veterinarskih tvari dodijeljeno veterinarima, s obzirom na to da oni imaju znanja i profesionalne kvalitete da sami primjenjuju te tvari na pravilan način i u pravilnim količinama ili da o tome pravilno poduče druge uključene osobe, prikladna je mjera za sigurno ispunjenje cilja zaštite javnog zdravlja navedenog u točki 57. ove presude.

               64

               Što se tiče drugog elementa tog trećeg uvjeta, tj. da predmetni zahtjev ne smije prekoračiti ono što je nužno za ostvarivanje tog cilja, valja podsjetiti na to da zaštita javnog zdravlja spada u najvažnije vrijednosti i interese zaštićene UEU‑om te da države članice odlučuju o stupnju zaštite javnog zdravlja i načinu na koji će taj stupanj dosegnuti. Budući da se razina zaštite može razlikovati od jedne države članice do druge, državama članicama u tom pogledu valja priznati marginu prosudbe (vidjeti u tom smislu presudu od 11. rujna 2008., Komisija/Njemačka, C‑141/07, EU:C:2008:492, t. 51.).

               65

               Postojanje takve margine nameće se tim više jer, kad postoje nesigurnosti vezane za postojanje ili važnost rizika za zdravlje osoba, države članice moraju moći poduzeti zaštitne mjere a da ne moraju čekati da se u cijelosti pokaže izvjesnost tih rizika. Konkretno, države članice moraju moći poduzeti sve mjere koje mogu što je više moguće smanjiti rizik za zdravlje, uključujući one za sigurnu i kvalitetnu opskrbu stanovništva lijekovima (vidjeti u tom smislu presudu od 5. prosinca 2013., Venturini i dr., C‑159/12 do C‑161/12, EU:C:2013:791, t. 60.).

               66

               Međutim, iz odredaba koje je naveo sud koji je uputio zahtjev proizlazi da je ta država članica upravo napravila razliku između veterinarskih proizvoda s obzirom na stupanj nastalog rizika za zdravlje. Naime, iako to zakonodavstvo vlasnicima životinja ne dopušta primjenu lijekova prepisanih u obliku injekcija, koja očito nosi dodatne rizike, ono im naprotiv priznaje mogućnost da sami primijene takve lijekove koji nisu u obliku injekcija.

               67

               Nadalje, ništa u spisu kojim raspolaže Sud ne navodi na zaključak da je donošenjem nacionalnih propisa o kojima je riječ u glavnom postupku ta država članica prekoračila marginu prosudbe koja joj se mora priznati u tom području.

               68

               Što se naposljetku tiče trećeg elementa trećeg uvjeta iz članka 15. stavka 3. Direktive 2006/123, koji se odnosi na to da ne postoji manje ograničavajuća mjera kojom se može postići isti rezultat, Komisija tvrdi da se cilj zaštite javnog zdravlja na jednako djelotvoran način mogao postići mjerom koja prodaju predmetnih proizvoda dopušta drugim odgovarajuće kvalificiranim profesionalcima, poput farmaceuta ili drugih osoba koje imaju napredno stručno obrazovanje u farmaceutskom području.

               69

               Međutim, iako drugi profesionalci doista mogu imati vrlo detaljno znanje o svojstvima različitih sastavnih tvari veterinarsko‑medicinskih proizvoda, ništa ne upućuje na to da oni imaju posebno obrazovanje prilagođeno zdravlju životinja.

               70

               Stoga nije očito da mjera koju predlaže Komisija može osigurati isti rezultat poput onoga predviđenog nacionalnim propisom iz glavnog postupka.

               71

               Što se tiče okolnosti, koju također ističe Komisija, da je prodaja određenih veterinarsko‑medicinskih proizvoda podvrgnuta izdavanju recepta, pri čemu on već navodi način primjene i doziranje tih lijekova, imajući u vidu marginu prosudbe kojom raspolažu države članice, potonje mogu ocijeniti da recept nije dovoljan za otklanjanje rizika da će se tako prepisani lijekovi primijeniti na pogrešan način ili u pogrešnoj količini (vidjeti prema analogiji presudu od 16. prosinca 2010., Komisija/Francuska, C‑89/09, EU:C:2010:772, t. 60.).

               72

               U tim okolnostima valja zaključiti da je zahtjev iz nacionalnog propisa poput onog u glavnom postupku u skladu s trećim uvjetom iz članka 15. stavka 3. Direktive 2006/123.

               73

               Iz svega prethodno navedenog proizlazi da na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 15. Direktive 2006/123 treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis, poput onog u glavnom postupku, kojim je predviđeno da veterinari imaju isključivo pravo maloprodaje i uporabe ekoloških proizvoda, antiparazitskih proizvoda za posebne namjene i veterinarsko‑medicinskih proizvoda.

            Drugo pitanje

               74

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 15. Direktive 2006/123 tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis, poput onog u glavnom postupku, koji nalaže da kapital organizacija koje prodaju veterinarsko‑medicinske proizvode na malo mora biti u isključivom ili barem u većinskom vlasništvu jednog veterinara ili više njih.

               75

               S obzirom na to, kao što je pravilno istaknula Komisija, odredbe nacionalnog prava koje navodi sud koji je uputio zahtjev predviđaju jedino da cjelokupni kapital organizacija koje prodaju veterinarsko‑medicinske proizvode na malo mora biti u isključivom vlasništvu veterinara, a nigdje se ne spominje mogućnost samo većinskog vlasništva.

               76

               U tim okolnostima na to pitanje valja odgovoriti jedino na način kao da se ono odnosi na usklađenost s pravom Unije nacionalnog propisa koji predviđa da kapital organizacija koje prodaju veterinarsko‑medicinske proizvode na malo mora biti u isključivom vlasništvu jednog veterinara ili više njih.

               77

               Radi odgovora na to pitanje valja navesti da članak 15. stavak 2. točka (c) Direktive 2006/123 među zahtjevima koje treba ocijeniti spominje one u vezi s vlasništvom nad kapitalom. Prema tome, nacionalni propis koji predviđa takav zahtjev u vezi sa svojstvom vlasnikâ udjela u dotičnoj organizaciji može se smatrati sukladnim s tim člankom 15. jedino ako ispunjava tri uvjeta iz njegova stavka 3.

               78

               U ovom slučaju prije svega nije sporno da propis iz glavnog postupka ispunjava prvi od tih uvjeta, koji se odnosi na nediskriminaciju s obzirom na državljanstvo.

               79

               Nadalje, što se tiče drugog uvjeta, koji se odnosi na nužnost dotičnog zahtjeva, vidljivo je da je donošenjem tog propisa rumunjski zakonodavac želio, među ostalim, zajamčiti da veterinari učinkovito kontroliraju prodavaonice veterinarsko‑medicinskih proizvoda na malo.

               80

               Međutim, kao što proizlazi iz odgovora na prvo pitanje, taj cilj treba smatrati dijelom šireg cilja zaštite javnog zdravlja, što je važan razlog u općem interesu.

               81

               Što se naposljetku tiče trećeg uvjeta u vezi s proporcionalnošću tog zahtjeva, on kao prvo zahtijeva da je dotični propis prikladan za sigurno ispunjenje postavljenog cilja.

               82

               U tom smislu, uzimajući u obzir marginu prosudbe kojom raspolaže država članica, kako je navedeno u točki 64. ove presude, ona može ocijeniti da postoji rizik da, ako neveterinari mogu imati utjecaj na vođenje organizacija koje prodaju veterinarsko‑medicinske proizvode na malo, oni usvoje ekonomske strategije koje mogu ugroziti cilj sigurnog i kvalitetnog opskrbljivanja vlasnika životinja lijekovima i neovisnost veterinara koji djeluju u okviru takvih organizacija, među ostalim, na način da ih se potiče da se prodajom rješavaju lijekova čije zalihe više nije profitabilno držati ili smanjivanjem operativnih troškova (vidjeti prema analogiji presudu od 19. svibnja 2009., Apothekerkammer des Saarlandes i dr., C‑171/07 i C‑172/07, EU:C:2009:316, t. 40.).

               83

               Međutim, uvjetujući da se vođenje dotičnih organizacija obavlja u okolnostima koje veterinarima osiguravaju isključivo vlasništvo nad kapitalom tih organizacija, propis poput onoga u glavnom postupku prikladan je za smanjenje tog rizika i jamčenje ostvarenja postavljenog cilja.

               84

               Naime, veterinari koji su vlasnici kapitala organizacije koja prodaje veterinarsko‑medicinske proizvode na malo podvrgnuti su, za razliku od gospodarskih subjekata neveterinara, deontološkim pravilima kojima je cilj ublažiti tu potragu za dobiti, tako da se njihov interes za ostvarenjem dobiti može ublažiti odgovornošću koja im pripada, s obzirom na to da eventualna povreda zakonskih ili deontoloških pravila ugrožava ne samo vrijednost njihove investicije nego i samo njihovo profesionalno postojanje (vidjeti prema analogiji presudu od 19. svibnja 2009., Apothekerkammer des Saarlandes i dr., C‑171/07 i C‑172/07, EU:C:2009:316, t. 37.).

               85

               Kao drugo i kao treće, kako bi se zahtjev da kapital organizacije koja prodaje veterinarsko‑medicinske proizvode na malo mora biti u isključivom vlasništvu veterinara mogao smatrati proporcionalnim, on također ne smije prelaziti ono što je nužno za ostvarenje postavljenog cilja niti se moći zamijeniti drugim manje ograničavajućim mjerama koje omogućuju ostvarenje istog rezultata.

               86

               Međutim, iako, kao što to proizlazi iz sudske prakse Suda navedene u točki 82. ove presude, država članica može legitimno spriječiti da gospodarski subjekti neveterinari mogu izvršavati odlučujući utjecaj na upravljanje organizacijom koja prodaje veterinarsko‑medicinske proizvode na malo, cilj naveden u toj točki ove presude ne može opravdavati da su ti subjekti u potpunosti isključeni od vlasništva nad kapitalom tih organizacija jer nije isključeno da veterinari mogu imati stvarnu kontrolu nad tim organizacijama i u slučaju da nemaju cjelokupni kapital u svojem vlasništvu jer vlasništvo neveterinara nad ograničenim dijelom tog kapitala nije nužno prepreka takvoj kontroli. Prema tome, nacionalni propis poput onog iz glavnog postupka prekoračuje ono što je nužno za ostvarivanje postavljenog cilja.

               87

               Takav zaključak ne može se dovesti u pitanje utvrđenjima iz presude od 19. svibnja 2009., Komisija/Italija (C‑531/06, EU:2009:315), u kojoj je Sud smatrao spojivim sa slobodom poslovnog nastana i slobodom kretanja kapitala nacionalno zakonodavstvo koje se protivilo ne samo tomu da nefarmaceuti u društvima koja upravljaju ljekarnama drže znatne udjele koji im daju mogućnost stvarnog utjecaja na njihovo upravljanje nego i tomu da investitori nefarmaceuti podrijetlom iz drugih država članica u tim društvima stječu manje udjele koji ne dodjeljuju takav utjecaj.

               88

               Naime, iako se, kao što to proizlazi iz točke 62. ove presude, razmatranja u području lijekova za ljudsku uporabu u načelu mogu prenijeti na područje prodaje veterinarskih lijekova, margina prosudbe koja se mora priznati državama članicama radi osiguravanja kvalitete opskrbe veterinarsko‑medicinskih proizvoda i neovisnosti veterinara koji djeluju u okviru organizacija koje prodaju takve proizvode ograničenija je od one koju mogu imati u određenim drugim sektorima koji su uže povezani sa zaštitom zdravlja ljudi i prema tome ne može obuhvaćati čak i isključenje bilo kakvog sudjelovanja neveterinara u kapitalu takvih organizacija.

               89

               Posljedično, na drugo pitanje valja odgovoriti da članak 15. Direktive 2006/123 treba tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis, poput onog u glavnom postupku, koji nalaže da kapital organizacija koje prodaju veterinarsko‑medicinske proizvode na malo mora biti u isključivom vlasništvu jednog veterinara ili više njih.

         Troškovi

               90

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 15. Direktive 2006/123/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2006. o uslugama na unutarnjem tržištu treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis, poput onog u glavnom postupku, kojim je predviđeno da veterinari imaju isključivo pravo maloprodaje i uporabe ekoloških proizvoda, antiparazitskih proizvoda za posebne namjene i veterinarsko‑medicinskih proizvoda.

                           2.

                           Članak 15. Direktive 2006/123 treba tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis, poput onog u glavnom postupku, koji nalaže da kapital organizacija koje prodaju veterinarsko‑medicinske proizvode na malo mora biti u isključivom vlasništvu jednog veterinara ili više njih.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: rumunjski


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 1. ožujka 2018.#SC Petrotel-Lukoil SA i Maria Magdalena Georgescu protiv Ministerul Economiei i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputila Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie.#Zahtjev za prethodnu odluku – Davanje s istovrsnim učinkom kao carine – Članak 30. UFEU-a – Nacionalni porez – Članak 110. UFEU-a – Porez koji se primjenjuje na izvezene naftne proizvode – Neprevaljivanje davanja na potrošače – Teret davanja koji snosi porezni obveznik – Povrat iznosa koje je platio porezni obveznik.#Predmet C-76/17.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      1. ožujka 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Davanje s istovrsnim učinkom kao carine – Članak 30. UFEU‑a – Nacionalni porez – Članak 110. UFEU‑a – Porez koji se primjenjuje na izvezene naftne proizvode – Neprevaljivanje davanja na potrošače – Teret davanja koji snosi porezni obveznik – Povrat iznosa koje je platio porezni obveznik”
      U predmetu C‑76/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie (Visoki kasacijski sud, Rumunjska), odlukom od 17. studenoga 2016., koju je Sud zaprimio 13. veljače 2017., u postupku

         SC Petrotel‑Lukoil SA,

         Maria Magdalena Georgescu

      protiv

         Ministerul Economiei,

         Ministerul Energiei,

         Ministerul Finanţelor Publice,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, C. Vajda, E. Juhász, K. Jürimäe i C. Lycourgos (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za SC Petrotel‑Lukoil SA, C. Vasile, M. Strîmbei i A. Barbu, odvjetnici,

               –

               za rumunjsku vladu, R. H. Radu kao i L. Liţu i R. Mangu, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, F. Clotuche‑Duvieusart i L. Radu Bouyon, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 30. UFEU‑a.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru sporova između SC Petrotel‑Lukoil SA (u daljnjem tekstu: Lukoil) i Marije Magdalene Georgescu, s jedne strane, i Ministerul Economiei (Ministarstvo gospodarstva, Rumunjska), Ministerul Energiei (Ministarstvo energetike, Rumunjska) i Ministerul Finanţelor Publice (Ministarstvo za javne financije, Rumunjska), s druge strane, u vezi s odbijanjem Ministarstva gospodarstva da isplati paušalne iznose koje je Lukoil uplatio u Posebni fond za naftne proizvode, koji je stvoren radi naplate duga bivše Compania Română de Petrol (rumunjsko društvo za naftu, u daljnjem tekstu: CRP).

         Pravni okvir

               3

               Ordonanţa de urgență a Guvernului nr. 249/2000 privind constituirea şi utilizarea special Fondului pentru produse petroliere (Hitna uredba vlade br. 249/2000 o osnivanju i korištenju Posebnog fonda za naftne proizvode, Monitorul Oficial al României, prvi dio, br. 647 od 12. prosinca 2000.), kako je izmijenjena s Legea nr. 142/2006 pentru aprobarea Ordonanţei Guvernului nr. 53/2005 privind reglementarea unor măsuri financiare domeniul domeniul bugetar şi al contabilităţii publice (Zakon br. 142/2006 o odobrenju Uredbe vlade br. 53/2005 o uspostavi financijskih mjera u području proračuna i računovodstva u javnom sektoru) (u daljnjem tekstu: OUG br. 249/2000), stvoren je Posebni fond za naftne proizvode radi namirivanja svih novčanih obveza bivše CRP.

               4

               Članak 1. OUG -a br. 249/2000 glasi kako slijedi:
               „Posebni fond za naftne proizvode stvara se uključivanjem paušalnog iznosa određenog u [rumunjskim lejima (RON)], što odgovara iznosu od [0,01 američkih dolara (USD) po litri] prema važećem deviznom tečaju posljednjeg dana mjeseca koji prethodi mjesecu isporuke u cijenu naftnih proizvoda koji se isporučuju na nacionalnim i stranim tržištima, poput benzina i dizela, dobivenih od proizvođača ili preradom.”

               5

               Na temelju članka 2. OUG‑a br. 249/2000:
               „Posebnim fondom za naftne proizvode, osnovanim u skladu s člankom 1., upravljaju Ministerul Industriei şi Comerţului [Ministarstvo industrije i trgovine, Rumunjska) i upotrijebit će se za plaćanje svih novčanih obveza bivše [CRP].”

               6

               Članak 5. OUG‑a br. 249/2000 propisuje:
               „Obveza obračuna i uplate iznosa primjenom članka 1. je na proizvođačima i prerađivačima koji su pravne osobe sa sjedištem u Rumunjskoj, neovisno o njihovu obliku organizacije, porijeklu njihova kapitala i namjeni njihovih proizvoda jer je povezana s kategorijom upotrebe i vrstama proizvođača dotičnog proizvoda.”

               7

               Članak 7. OUG‑a br. 249/2000 propisuje:
               „Paušalni iznos uključen u cijenu naftnih proizvoda iz članka 1. te uredbe je porezni trošak koji se može odbiti.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               8

               Lukoil je na temelju OUG‑a br. 249/2000 Ministarstvu gospodarstva podnio zahtjev za povrat iznosa plaćenih za izvoz naftnih proizvoda između 1. siječnja 2007. i 31. ožujka 2010.

               9

               Ministarstvo gospodarstva je dopisom od 24. svibnja 2010. odbilo povratiti iznose koje je Lukoil zatražio.

               10

               Lukoil je stoga podnio tužbu Curtea de Apel București (Žalbeni sud u Bukureštu, Rumunjska). To društvo u biti ističe da su navedeni iznosi bili nepropisno plaćani od pristupanja Rumunjske Europskoj uniji, to jest 1. siječnja 2007., jer je njihovo uplaćivanje bilo protivno članku 30. UFEU‑a zato što su ti iznosi porezno davanje u vezi s robom koja prelazi granicu, a koje država članica jednostrano nameće i ubire.

               11

               Presudom od 12. listopada 2011. Curtea de Apel București (Žalbeni sud u Bukureštu) je odbio tužbu društva Lukoil. Taj sud je među ostalim smatrao da je iznos od 0,01 USD po litri uključen u cijenu naftnih proizvoda izračunat za proizvode isporučene u Rumunjskoj kao i one isporučene izvan te države članice, tako da, s obzirom na to da nije bio dugovan zbog toga što je roba prešla granicu, predmetni porez nije bio ni izvozna carina ni davanje s istovrsnim učinkom, nego nacionalni porez. Dodaje da, pod pretpostavkom da je davanje uvedeno OUG‑om br. 249/2000 carina zabranjena člankom 30. UFEU‑a, zahtjev društva Lukoil da se izvrši povrat tog davanja neosnovan je, uzimajući u obzir zabranu stjecanja bez osnove, kako je tumači Sud u presudi od 14. siječnja 1997., Comateb i dr. (C‑192/95 do C‑218/95, EU:C:1997:12). Naime, prema Curtea de Apel București (Žalbeni sud u Bukureštu), predmetni je iznos na temelju članka 1. OUG‑a br. 249/2000 uključen u cijenu benzina i dizela isporučenih izvan Rumunjske i stoga ga ne snose osobe koje isporučuju naftne proizvode nego kupac.

               12

               Lukoil je protiv presude od 12. listopada 2011. podnio žalbu pred Înalta Curte de Casație şi Justiție (Visoki kasacijski sud, Rumunjska). Taj je sud ukinuo navedenu presudu i vratio predmet pred Curtea de Apel București (Žalbeni sud u Bukureštu). Presudom od 25. siječnja 2016. potonji je sud odbio žalbu društva Lukoil.

               13

               U toj presudi je Curtea de Apel București (Žalbeni sud u Bukureštu) smatrao, na temelju stručnog računovodstvenog mišljenja, da, iako je predmetni porez obračunat i plaćen državi, Lukoil prodajnoj cijeni naftnih proizvoda koje je prodavao u razdoblju od 1. siječnja 2007. do 31. ožujka 2010. nije dodao paušalni iznos od 0,01 USD po litri, nego je taj iznos isplatio iz vlastitih sredstava. Unatoč tom utvrđenju, taj je sud ipak presudio da Lukoil nije dokazao da mu je plaćanje navedenog davanja uzrokovalo štetu. Naime, Lukoil je na vlastitu inicijativu uveo način plaćanja koji se ne može pripisati ni tuženom tijelu ni temeljiti na odredbama OUG‑a br. 249/2000. Dakle, navedeni je sud presudio da Lukoil nema pravo na zahtijevani povrat s obzirom na to da sporno davanje nije plaćeno na temelju odredaba koje su konačno proglašene nezakonitima jer su protivne pravu Unije, nego na temelju mehanizma koji je sam Lukoil uspostavio i koji nije bio predviđen nacionalnim propisima.

               14

               Lukoil je protiv presude od 25. siječnja 2016. podnio žalbu pred Înalta Curte de Casație şi Justiție (Visoki kasacijski sud). Taj sud tvrdi da je sporno davanje davanje s istovrsnim učinkom kao carina jer je financijske prirode, jer ga je nadležno tijelo države članice jednostrano nametnulo i jer se obračunava na robu zbog činjenice da ona prelazi granicu. Navodi da je Lukoil zahtijevao povrat poreza koji je platio vlastitim sredstvima u razdoblju između 1. siječnja 2007. i 31. ožujka 2010. Sud u pogledu članka 30. UFEU‑a nikada nije donio odluku o tome može li porezni obveznik, u slučaju da stvarno snosi trošak davanja s istovrsnim učinkom kao carina, zatražiti povrat uplaćenih iznosa, iako je mehanizam plaćanja tog davanja osmišljen u nacionalnom zakonodavstvu kako bi se navedeno davanje prevalilo na potrošača.

               15

               U tim je okolnostima Înalta Curte de Casație și Justiție (Visoki kasacijski sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Protivi li se odredbama članka 30. UFEU‑a tumačenje u skladu s kojim porezni obveznik može, kada je doista platio davanje s istovrsnim učinkom, tražiti povrat iznosa uplaćenih s te osnove iako je u nacionalnom pravu mehanizam plaćanja davanja osmišljen tako da se davanje prevaljuje na europskog potrošača?

                        2.

                        Je li povrat iznosa plaćenih s osnove davanja s istovrsnim učinkom ako ih je porezni obveznik doista platio (a isti nisu preneseni na potrošača) u skladu s odredbama prava Unije?”

         O prethodnim pitanjima

               16

               Svojim dvama pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li pravo Unije, osobito članak 30. UFEU‑a, tumačiti na način da porezni obveznik, koji je stvarno snosio trošak davanja s istovrsnim učinkom koje se protivi tom članku, mora moći ostvariti povrat na temelju toga plaćenih iznosa, čak i u situaciji u kojoj je mehanizam plaćanja davanja u nacionalnom pravu osmišljen tako da se to davanje prevaljuje na potrošača.

            Uvodna razmatranja

               17

               Okolnost da je nacionalni sud formalno sastavio zahtjev za prethodnu odluku pozivajući se na određene odredbe prava Unije ne sprečava Sud da tom sudu da sve elemente tumačenja koji bi mogli biti korisni za donošenje odluke u postupku koji se vodi pred njim, bez obzira na to je li se na njih pozvao u svojim pitanjima. U tom je smislu na Sudu da iz svih podataka koje je dostavio nacionalni sud, a posebno iz obrazloženja zahtjeva za prethodnu odluku, izvuče one dijelove prava Unije koje je potrebno tumačiti imajući u vidu predmet spora (vidjeti osobito presude od 27. listopada 2009., ČEZ, C‑115/08, EU:C:2009:660, t. 81., i od 29. rujna 2016., Essent Belgium, C‑492/14, EU:C:2016:732, t. 43.).

               18

               U ovom slučaju sud koji je uputio zahtjev navodi da je davanje propisano OUG‑om br. 249/2000 davanje s istovrsnim učinkom u smislu članka 30. UFEU‑a. Međutim, iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da je Ministarstvo gospodarstva, u odgovoru na zahtjev društva Lukoil za povrat, tvrdilo da to davanje nije ni carina ni davanje s istovrsnim učinkom, nego nacionalni porez, pri čemu je Curtea de Apel București (Žalbeni sud u Bukureštu), sud koji odlučuje o meritumu u glavnom postupku, u svojoj presudi od 12. listopada 2011. potvrdio taj zaključak.

               19

               U svojim pisanim očitovanjima rumunjska vlada i Europska komisija također smatraju da je davanje uvedeno OUG‑om br. 249/2000 nacionalni porez u smislu članka 110. UFEU‑a.

               20

               S obzirom na te prigovore, prije odgovaranja na pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev valja, dakle, tom sudu dati sve elemente tumačenja korisne za pravnu kvalifikaciju navedenog davanja u pogledu prava Unije.

               21

               Svaka novčana naknada, makar i minimalna, bez obzira na njezin naziv ili način primjene, kojom se jednostrano opterećuje roba zato što je prešla granicu, a nije riječ o carini u strogom značenju te riječi, predstavlja davanje s istovrsnim učinkom kao carina. Suprotno tomu, novčana naknada koja proizlazi iz općeg sustava nacionalnog oporezivanja koji prema istim objektivnim kriterijima sistematski obuhvaća kategorije proizvoda neovisno o njihovu podrijetlu ili odredištu, obuhvaćena je člankom 110. UFEU‑a, koji zabranjuje diskriminirajuće nacionalne poreze (vidjeti u tom smislu presude od 15. lipnja 2006., Air Liquide Industries Belgium, C‑393/04 i C‑41/05, EU:C:2006:403, t. 51., 55. i 56., i od 17. srpnja 2008., Essent Netwerk Noord i dr., C‑206/06, EU:C:2008:413, t. 40. i 41.).

               22

               Davanje koje se, na temelju istovjetnih kriterija, odnosi na nacionalne proizvode koji se stavljaju na domaće tržište i na one koji se izvoze ipak može biti zabranjeno UFEU‑om ako je rezultat tog davanja namijenjen financiranju djelatnosti koje posebno koriste nacionalnim proizvodima stavljenima na domaće tržište.

               23

               Naime, u takvom slučaju to može dovesti do diskriminacije izvoznih proizvoda s obzirom na to da se porezno opterećenje proizvoda stavljenih na domaće tržište neutralizira prednostima čijem financiranju služi, dok je opterećenje izvoznih proizvoda neto trošak (vidjeti u tom smislu presude od 23. travnja 2002., Nygård, C‑234/99, EU:C:2002:244, t. 22., i od 8. lipnja 2006., Koornstra, C‑517/04, EU:C:2006:375, t. 18.).

               24

               U tom pogledu, ako se prednostima koje proizlaze iz namjene prihoda od nekog poreza, koji je dio općeg sustava nacionalnih poreza i kojim se sustavno oporezuju nacionalni proizvodi stavljeni na domaće tržište kao i oni izvozni, u potpunosti poništava opterećenje koje domaći proizvod koji se prodaje na domaćem tržištu snosi prilikom njegova stavljanja na tržište, to oporezivanje predstavlja davanje s istovrsnim učinkom kao carina, protivno člancima 28. i 30. UFEU‑a. Suprotno tomu, ako se prednostima obuhvaćenima namjenom prihoda od poreza koje uživaju nacionalni proizvodi koji se prodaju na domaćem tržištu samo djelomično poništava njihovo opterećenje, takav porez predstavlja povredu zabrane diskriminacije propisane člankom 110. UFEU‑a. U tom bi se slučaju načelno zakonit porez kojim se oporezuju izvozni nacionalni proizvodi morao zabraniti i trebalo bi ga proporcionalno smanjiti jer se njime navedeno opterećenje poništava (vidjeti u tom smislu presudu od 8. lipnja 2006., Koornstra, C‑517/04, EU:C:2006:375, t. 19. i 20. kao i navedenu sudsku praksu).

               25

               Kako bi se učinkovito i pravilno primijenio, kriterij naknade pretpostavlja da se tijekom referentnog razdoblja provjeri novčana jednakovrijednost iznosa kojim se nacionalni proizvodi koji se prodaju na domaćem tržištu na ime navedenog davanja općenito oporezuju i prednosti koje imaju isključivo ti proizvodi. Stoga je na sudu koji je uputio zahtjev da utvrdi da nacionalni proizvodi stavljeni na domaće tržište ne ostvaruju na temelju spornog davanja isključivu ili proporcionalno veću de facto korist od nacionalnih izvoznih proizvoda kojim se opterećenje zbog tog davanja može u potpunosti ili djelomično nadoknaditi (vidjeti u tom smislu presudu od 8. lipnja 2006., Koornstra, C‑517/04, EU:C:2006:375, t. 21. i 22. kao i navedenu sudsku praksu).

               26

               U ovom slučaju iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da je OUG‑om br. 249/2000 uspostavljen Posebni fond za naftne proizvode, stvoren radi naplate dugova bivše CRP, koji se financira iz doprinosa svih proizvođača i prerađivača (benzin i dizel) sa sjedištem u Rumunjskoj. U skladu s člankom 1. OUG‑a br. 249/2000, ti porezni obveznici paušalni iznos od 0,01 USD po litri naftnog proizvoda stavljenog na tržište moraju uključiti u cijenu proizvoda koje isporučuju na nacionalnom tržištu kao i onih koje isporučuju izvan Rumunjske. U skladu s člankom 5. OUG‑a br. 249/2000, obvezu izračuna i plaćanja iznosa koji iz toga proizlaze imaju proizvođači i prerađivači koji su pravne osobe sa sjedištem u Rumunjskoj, neovisno o namjeni njihovih proizvoda.

               27

               Međutim, iako je davanje iz članka 1. OUG -a br. 249/2000 jednostrano nametnuto novčano davanje, koje se plaća na dotičnu robu, ono se ipak, s obzirom na elemente opisane u prethodnoj točki, ne naplaćuje zbog prelaska granice. Naime, to se davanje na isti način, po istoj stopi i u istom trenutku primjenjuje na naftne proizvode isporučene na rumunjskom tržištu, kao i na one isporučene u drugoj državi članici. Čini se stoga da je oporezivi događaj predviđen u navedenom članku 1. stavljanjem naftnih proizvoda na tržište, bez obzira na to dolazi li do njega u Rumunjskoj ili u drugoj državi članici. To se davanje dakle primjenjuje neovisno o tome prelaze li navedeni naftni proizvodi rumunjsku granicu.

               28

               U tim bi okolnostima navedeno davanje moglo biti nediskriminirajući nacionalni porez koji je u skladu s pravom Unije.

               29

               Međutim, sud koji je uputio zahtjev morao bi još provjeriti koristi li namjena prihoda od tog davanja nacionalnim naftnim proizvodima stavljenima na nacionalno tržište, a u pogledu čega njegova odluka ne sadržava ništa. Naime, okolnost da davanje predviđeno člankom 1. OUG‑a br. 249/2000 služi plaćanju dugova bivše CRP ne može sama po sebi omogućiti da se konačno odbije teza prema kojoj je prihod od tog davanja zapravo namijenjen financiranju djelatnosti koje isključivo ili djelomično koriste tim proizvodima na štetu domaćih proizvoda koji se izvoze u druge države članice koje nisu Rumunjska.

               30

               Ako se na temelju tih provjera ispostavi da prihod od davanja iz članka 1. OUG‑a br. 249/2000 ne koristi nacionalnim proizvodima stavljenima na domaće tržište, to bi davanje moglo biti zakonit nacionalni porez. Ako bi se ispostavilo da im koristi djelomično ili da se njime u potpunosti poništava opterećenje, mogla bi biti riječ, u prvom slučaju, o diskriminatornom nacionalnom porezu u suprotnosti s člankom 110. UFEU‑a ili, u drugom slučaju, o davanju s istovrsnim učinkom kao carina, protivno članku 30. UFEU‑a. Stoga je na sudu koji je uputio zahtjev da izvrši potrebne provjere kako bi se utvrdila priroda davanja predviđenog člankom 1. OUG‑a br. 249/2000 i njegova usklađenost s pravom Unije.

               31

               Nakon iznošenja tih pojašnjenja, pod pretpostavkom da je riječ o davanju s istovrsnim učinkom, protivno članku 30. UFEU‑a, valja odgovoriti na pitanje o pravu na povrat kako je preoblikovano u točki 16. ove presude.

            Pravo na povrat

               32

               Iz ustaljene sudske prakse proizlazi da je pravo na povrat porezâ naplaćenih u državi članici protivno pravu Unije posljedica i dodatak pravima koje odredbe prava Unije, kako ih je protumačio Sud, dodjeljuju poreznim obveznicima. Država članica tako je, načelno, obvezna vratiti poreze naplaćene protivno pravu Unije, prema nacionalnim postupovnim pravilima u skladu s načelima ekvivalentnosti i djelotvornosti (vidjeti u tom smislu osobito presude od 9. studenoga 1983., San Giorgio, 199/82, EU:C:1983:318, t. 12.; od 14. siječnja 1997., Comateb i dr., C‑192/95 do C‑218/95, EU:C:1997:12, t. 20., kao i od 12. prosinca 2013., Test Claimants in the Franked Investment Income Group Litigation, C‑362/12, EU:C:2013:834, t. 30.).

               33

               Međutim, iznimno od načela povrata davanja koja nisu u skladu s pravom Unije, povrat nezakonito naplaćenog davanja može se odbiti ako bi se njime prouzročilo primateljevo stjecanje bez osnove. Zaštita prava zajamčenih u pravnom poretku Unije ne nameće, dakle, povrat poreza, pristojbi i davanja naplaćenih protivno pravu Unije kada se utvrdi da ih je osoba koja ih mora platiti stvarno prevalila na druge subjekte (presude od 9. studenoga 1983., San Giorgio, 199/82, EU:C:1983:318, t. 13.; od 14. siječnja 1997., Comateb i dr., C‑192/95 do C‑218/95, EU:C:1997:12, t. 21., kao i od 6. rujna 2011., Lady & Kid i dr., C‑398/09, EU:C:2011:540, t. 18.).

               34

               Naime, u takvim okolnostima nije gospodarski subjekt taj koji je snosio teret neopravdano naplaćenog poreza, nego kupac na kojeg je on bio prevaljen. Dakle, vratiti gospodarskom subjektu iznos davanja koje je već naplaćeno od kupca bilo bi isto što i dvostruko mu platiti, a što se može kvalificirati kao stjecanje bez osnove, a da se pritom ne otklanjaju posljedice nezakonitosti davanja sa stajališta kupca (vidjeti u tom smislu presude od 14. siječnja 1997., Comateb i dr., C‑192/95 do C‑218/95, EU:C:1997:12, t. 22., i od 6. rujna 2011., Lady & Kid i dr., C‑398/09, EU:C:2011:540, t. 19.).

               35

               Budući da je takvo odbijanje povrata poreza uvedenih na prodaju proizvoda ograničenje subjektivnog prava koje proizlazi iz pravnog poretka Unije, treba ga usko tumačiti. Stoga je izravno prevaljivanje nepravilno plaćenog poreza na kupca jedino izuzeće od prava na povrat poreza naplaćenih protivno pravu Unije (presuda od 6. rujna 2011., Lady & Kid i dr., C‑398/09, EU:C:2011:540, t. 20.).

               36

               U ovom je slučaju nesporno da, protivno onomu što je propisano člankom 1. OUG‑a br. 249/2000, društvo Lukoil nije prevalilo porez iz tog članka na potrošače naftnih proizvoda koje ono stavlja na tržište. Sud koji je uputio zahtjev pita se može li društvo Lukoil, u situaciji u kojoj je mehanizam plaćanja tog davanja u nacionalnom zakonodavstvu osmišljen na način da se navedeno davanje prevaljuje na potrošača, svejedno imati pravo na povrat iznosa koje je platilo.

               37

               U tom pogledu valja istaknuti da, s obzirom na to da je društvo Lukoil snosilo iznos davanja iz članka 1. OUG‑a br. 249/2000, povrat tog iznosa ne bi bilo stjecanje tog društva bez osnove. U tim okolnostima, budući da u ovom slučaju nije utvrđena jedina iznimka od načela povrata poreza nespojivih s pravom Unije koju Sud prihvaća, Lukoil ima pravo na povrat davanja koje je platio ako ga se kvalificira kao porez s istovrsnim učinkom kao carina. U tom pogledu moguća povreda obveze, koja proizlazi iz nacionalnog zakonodavstva, prevaljivanja davanja o kojem je riječ u glavnom postupku nema učinka na konačnu cijenu predmetnog proizvoda. Naime, pravo na povrat tog davanja, koje svoj temelj ima u pravu Unije, ne može se odbiti zbog razloga koji se temelji na nacionalnom pravu.

               38

               Osim toga, treba pojasniti da Lukoil također ima pravo na makar djelomičan povrat davanja koje je platio na temelju članka 1. OUG‑a br. 249/2000, u slučaju da sud koji je uputio zahtjev, s obzirom na sudsku praksu Suda i na razmatranja sadržana u točkama 21. do 25. ove presude, utvrdi da je davanje iz tog članka diskriminatorni nacionalni porez koji se protivi članku 110. UFEU‑a. U tom bi se slučaju to pravo na povrat odnosilo na razliku između poreznog opterećenja koje snose proizvodi koji se stavljaju na tržište Unije i onog koje snose proizvodi stavljeni na domaće tržište, pri čemu potonje opterećenje pravilno uzima u obzir prednosti koje su imali isključivo ti proizvodi.

               39

               Uzimajući prethodna razmatranja u obzir, na postavljena pitanja treba odgovoriti da pravo Unije, osobito članak 30. UFEU‑a, treba tumačiti na način da porezni obveznik, koji je stvarno snosio trošak davanja s istovrsnim učinkom koje se protivi tom članku, mora moći ostvariti povrat na temelju toga plaćenih iznosa, čak i u situaciji u kojoj je mehanizam plaćanja davanja u nacionalnom pravu osmišljen tako da se to davanje prevaljuje na potrošača.

         Troškovi

               40

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                     S obzirom na prethodna razmatranja, valja odgovoriti na postavljena pitanja da pravo Unije, osobito članak 30. UFEU‑a, treba tumačiti na način da porezni obveznik, koji je stvarno snosio trošak davanja s istovrsnim učinkom koje se protivi tom članku, mora moći ostvariti povrat na temelju toga plaćenih iznosa, čak i u situaciji u kojoj je mehanizam plaćanja davanja u nacionalnom pravu osmišljen tako da se to davanje prevaljuje na potrošača.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: rumunjski