title: predmet C-505/17 P: Presuda Suda (deveto vijeće) od 28. veljače 2019. — Groupe Léa Nature protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO), Debonair Trading Internacional Lda (Žalba — Žig Europske unije — Uredba (EZ) br. 207/2009 — Članak 8. stavak 1. točka (b) i stavak 5. — Figurativni žig koji sadržava verbalne elemente „SO’BiO ētic” — Verbalni i figurativni žigovi Zajednice i nacionalni žigovi koji sadržavaju verbalni element „SO… ?” — Prigovor nositelja — Odbijanje registracije)

text:
               15.4.2019

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 139/13

      Presuda Suda (deveto vijeće) od 28. veljače 2019. — Groupe Léa Nature protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO), Debonair Trading Internacional Lda
      (predmet C-505/17 P) (1)

      (Žalba - Žig Europske unije - Uredba (EZ) br. 207/2009 - Članak 8. stavak 1. točka (b) i stavak 5. - Figurativni žig koji sadržava verbalne elemente „SO’BiO ētic” - Verbalni i figurativni žigovi Zajednice i nacionalni žigovi koji sadržavaju verbalni element „SO… ?” - Prigovor nositelja - Odbijanje registracije)
      (2019/C 139/10)
      Jezik postupka: engleski

         Stranke

         Žalitelj: Groupe Léa Nature (zastupnik: E. Baud, odvjetnik)

         Druge stranke u postupku: Ured Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) (zastupnici: K. Markakis i D. Botis, agenti), Debonair Trading Internacional Lda (zastupnik: T. Alkin, Barrister)

         Izreka

                  1.

                  Žalba se odbija.

                  2.

                  Groupe Léa Nature SA nalaže se snošenje, osim vlastitih troškova, i troškova Debonair Trading Internacional Lda i Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO).

         (1)  SL C 437, 18. 12. 2017.


title: predmet C-563/17: Presuda Suda (drugo vijeće) od 27. veljače 2019. (zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Supremo Tribunal Administrativo — Portugal) — Associação Peço a Palavra i dr. protiv Conselho de Ministros (Zahtjev za prethodnu odluku — Sloboda poslovnog nastana — Uredba (EZ) br. 1008/2008 — Zračni prijevoznik — Postupak reprivatizacije — Prodaja dionica koje predstavljaju do 61 % društvenog kapitala — Uvjeti — Obveza zadržavanja sjedišta i stvarne uprave u državi članici — Obveze javnih usluga — Obveza zadržavanja i razvoja postojećeg nacionalnog zrakoplovnog čvorišta (hub))

text:
               15.4.2019

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 139/13

      Presuda Suda (drugo vijeće) od 27. veljače 2019. (zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Supremo Tribunal Administrativo — Portugal) — Associação Peço a Palavra i dr. protiv Conselho de Ministros
      (predmet C-563/17) (1)

      (Zahtjev za prethodnu odluku - Sloboda poslovnog nastana - Uredba (EZ) br. 1008/2008 - Zračni prijevoznik - Postupak reprivatizacije - Prodaja dionica koje predstavljaju do 61 % društvenog kapitala - Uvjeti - Obveza zadržavanja sjedišta i stvarne uprave u državi članici - Obveze javnih usluga - Obveza zadržavanja i razvoja postojećeg nacionalnog zrakoplovnog čvorišta (hub))
      (2019/C 139/11)
      Jezik postupka: portugalski

         Sud koji je uputio zahtjev

      Supremo Tribunal Administrativo

         Stranke glavnog postupka

         Tužitelji: Associação Peço a Palavra, João Carlos Constantino Pereira Osório, Maria Clara Marques Pires Sarmento Franco, Sofia da Silva Santos Arauz, Maria João Galhardas Fitas

         Tuženik: Conselho de Ministros

         uz sudjelovanje: Parpública — Participações Públicas SGPS SA, TAP — Transportes Aéreos Portugueses SGPS SA,

         Izreka

                  1.

                  Direktivu 2006/123/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2006. o uslugama na unutarnjem tržištu treba tumačiti na način da je ona nebitna za razmatranje usklađenosti s pravom Unije određenih zahtjeva u vezi s djelatnostima koje obavlja zračni prijevoznik, a koji se nalažu stjecatelju kvalificiranog udjela u kapitalu tog društva, konkretno, zahtjeva prema kojem je taj stjecatelj dužan ispuniti obveze javnih usluga te zadržavanja i razvoja nacionalnog zrakoplovnog čvorišta (hub) tog društva.

                  2.

                  Članak 49. UFEU-a treba tumačiti na način da mu se ne protivi to da dokumentacija za nadmetanje kojom se uređuju uvjeti kojima podliježe postupak reprivatizacije zračnog prijevoznika sadržava:

                              —

                              zahtjev kojim se stjecatelju udjela koji je predmet postupka reprivatizacije nalaže da je sposoban zajamčiti ispunjenje obveza javnih usluga koje je taj zračni prijevoznik dužan ispuniti i

                              —

                              zahtjev kojim se navedenom stjecatelju nalaže zadržavanje sjedišta i stvarne uprave navedenog zračnog prijevoznika u predmetnoj državi članici jer bi prijenos glavnog poslovnog sjedišta tog društva izvan te države članice podrazumijevao gubitak njegovih prijevoznih prava koja su mu dodijeljena dvostranim sporazumima sklopljenim između navedene države članice i trećih zemalja s kojima ta država članica održava posebne povijesne, kulturne i društvene veze, a što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.
                              Članak 49. UFEU-a treba tumačiti na način da mu se protivi to da ta dokumentacija za nadmetanje sadržava zahtjev da je stjecatelj navedenog udjela dužan osigurati zadržavanje i razvoj postojećeg nacionalnog zrakoplovnog čvorišta (hub).

         (1)  SL C 424, 11. 12. 2017.


title: predmet C-567/17: Presuda Suda (treće vijeće) od 28. veljače 2019. (zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas — Litva) –„Bene Factumˮ” UAB protiv Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos (Zahtjev za prethodnu odluku — Porezne odredbe — Trošarine — Direktiva 92/83/EEZ — Članak 27. stavak 1. točka (b) — Izuzeća — Pojam,proizvodi koji ne služe za prehranu ljudi” — Kriteriji za ocjenu)

text:
               15.4.2019

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 139/14

      Presuda Suda (treće vijeće) od 28. veljače 2019. (zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas — Litva) –„Bene Factumˮ” UAB protiv Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos
      (predmet C-567/17) (1)

      (Zahtjev za prethodnu odluku - Porezne odredbe - Trošarine - Direktiva 92/83/EEZ - Članak 27. stavak 1. točka (b) - Izuzeća - Pojam,proizvodi koji ne služe za prehranu ljudi” - Kriteriji za ocjenu)
      (2019/C 139/12)
      Jezik postupka: litavski

         Sud koji je uputio zahtjev

      Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas

         Stranke glavnog postupka

         Tužitelj: UAB „Bene Factum”

         Tuženik: Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos

         Izreka

                  1.

                  Članak 27. stavak 1. točku (b) Direktive Vijeća 92/83/EEZ od 19. listopada 1992. o usklađivanju struktura trošarina na alkohol i alkoholna pića valja tumačiti na način da se primjenjuje na etilni alkohol koji je denaturiran u skladu sa zahtjevima države članice i sadržan u kozmetičkim proizvodima i proizvodima za higijenu usne šupljine koje — premda potonji kao takvi ne služe za prehranu ljudi — određene osobe ipak konzumiraju kao alkoholna pića.

                  2.

                  Članak 27. stavak 1. točku (b) Direktive 92/83 valja tumačiti na način da se primjenjuje na etilni alkohol koji je denaturiran u skladu sa zahtjevima države članice i sadržan u kozmetičkim proizvodima i proizvodima za higijenu usne šupljine koje — premda potonji kao takvi ne služe za prehranu ljudi — određene osobe ipak konzumiraju kao alkoholna pića, ako osoba koja uvozi te proizvode iz države članice kako bi ih druge osobe distribuirale krajnjim potrošačima u odredišnoj državi članici znajući da ih se konzumira kao alkoholna pića, navedene proizvode proizvodi i označuje vodeći računa o toj okolnosti kako bi povećala njihovu prodaju.

         (1)  SL C 402, 27. 11. 2017.


title: predmet C-579/17: Presuda Suda (drugo vijeće) od 28. veljače 2019. (zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Arbeits- und Sozialgericht Wien — Austrija) — BUAK Bauarbeiter-Urlaubs- u. Abfertigungskasse protiv Gradbeništvo Korana d.o.o. (Zahtjev za prethodnu odluku — Pravosudna suradnja u građanskim stvarima — Uredba (EU) br. 1215/2012 — Članak 1. stavak 1. — Područje primjene — Građanska i trgovačka stvar — Članak 1. stavak 2. — Isključena područja — Socijalna sigurnost — Članak 53. — Zahtjev za izdavanje potvrde kojom se utvrđuje da je odluka koju je donio sud porijekla izvršna — Presuda o potraživanju tijela socijalne sigurnosti koje se sastoji od dodataka za naknadu plaće za vrijeme godišnjeg odmora protiv poslodavca u okviru upućivanja radnika — Obavljanje sudske funkcije od strane suda pred kojim je postupak pokrenut)

text:
               15.4.2019

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 139/15

      Presuda Suda (drugo vijeće) od 28. veljače 2019. (zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Arbeits- und Sozialgericht Wien — Austrija) — BUAK Bauarbeiter-Urlaubs- u. Abfertigungskasse protiv Gradbeništvo Korana d.o.o.
      (predmet C-579/17) (1)

      (Zahtjev za prethodnu odluku - Pravosudna suradnja u građanskim stvarima - Uredba (EU) br. 1215/2012 - Članak 1. stavak 1. - Područje primjene - Građanska i trgovačka stvar - Članak 1. stavak 2. - Isključena područja - Socijalna sigurnost - Članak 53. - Zahtjev za izdavanje potvrde kojom se utvrđuje da je odluka koju je donio sud porijekla izvršna - Presuda o potraživanju tijela socijalne sigurnosti koje se sastoji od dodataka za naknadu plaće za vrijeme godišnjeg odmora protiv poslodavca u okviru upućivanja radnika - Obavljanje sudske funkcije od strane suda pred kojim je postupak pokrenut)
      (2019/C 139/13)
      Jezik postupka: njemački

         Sud koji je uputio zahtjev

      Arbeits- und Sozialgericht Wien

         Stranke glavnog postupka

         Tužitelj: BUAK Bauarbeiter-Urlaubs- u. Abfertigungskasse

         Tuženik: Gradbeništvo Korana d.o.o.

         Izreka

      Članak 1. Uredbe (EU) br. 1215/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima treba tumačiti na način da tužba radi isplate potraživanja kolektivnog tijela kojim se upravlja na temelju javnog prava protiv poslodavca koje čine dodaci za naknadu plaće za vrijeme godišnjeg odmora na temelju upućivanja radnika u državu članicu koji u njoj nemaju uobičajeno mjesto rada, ili u okviru stavljanja na raspolaganje radnika u toj državi članici, ili protiv poslodavca čije se sjedište nalazi izvan državnog područja navedene države članice zbog zapošljavanja radnika koji imaju svoje uobičajeno mjesto rada u istoj državi članici, ulazi u područje primjene te uredbe, pod uvjetom da se načinima podnošenja takve tužbe ne derogiraju opća pravna pravila i, osobito, ne isključuje mogućnost da sud pred kojim je postupak pokrenut ispita osnovanost podataka na kojima se temelji utvrđenje navedenog potraživanja, a što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

         (1)  SL C 424, 11. 12. 2017.


title: predmet C-581/17: Presuda Suda (veliko vijeće) od 26. veljače 2019. (zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Finanzgericht Baden-Württemberg — Njemačka) — Martin Wächtler protiv Finanzamt Konstanz (Zahtjev za prethodnu odluku — Sporazum između Europske zajednice i Švicarske Konfederacije o slobodnom kretanju osoba — Prijenos mjesta prebivališta fizičke osobe iz države članice u Švicarsku — Oporezivanje neostvarenih kapitalnih dobitaka od poslovnih udjela u trgovačkom društvu — Izravno oporezivanje — Slobodno kretanje samozaposlenih osoba — Jednako postupanje)

text:
               15.4.2019

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 139/16

      Presuda Suda (veliko vijeće) od 26. veljače 2019. (zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Finanzgericht Baden-Württemberg — Njemačka) — Martin Wächtler protiv Finanzamt Konstanz
      (predmet C-581/17) (1)

      (Zahtjev za prethodnu odluku - Sporazum između Europske zajednice i Švicarske Konfederacije o slobodnom kretanju osoba - Prijenos mjesta prebivališta fizičke osobe iz države članice u Švicarsku - Oporezivanje neostvarenih kapitalnih dobitaka od poslovnih udjela u trgovačkom društvu - Izravno oporezivanje - Slobodno kretanje samozaposlenih osoba - Jednako postupanje)
      (2019/C 139/14)
      Jezik postupka: njemački

         Sud koji je uputio zahtjev

      Finanzgericht Baden-Württemberg

         Stranke glavnog postupka

         Tužitelj: Martin Wächtler

         Tuženik: Finanzamt Konstanz

         Izreka

      Odredbe Sporazuma između Europske zajednice i njezinih država članica, s jedne strane, i Švicarske Konfederacije, s druge strane, o slobodnom kretanju osoba, potpisanog u Luxembourgu 21. lipnja 1999., treba tumačiti na način da im se protivi porezno uređenje države članice kojim se, u situaciji u kojoj državljanin države članice, fizička osoba koja obavlja gospodarsku djelatnost na području Švicarske Konfederacije, prenese svoje prebivalište iz države članice o čijem je poreznom uređenju riječ u Švicarsku, predviđa da se u trenutku tog prijenosa naplaćuje dugovani porez na neostvarene kapitalne dobitke od poslovnih udjela u vlasništvu te osobe, dok u slučaju zadržavanja prebivališta u istoj državi članici do naplate poreza dolazi tek u trenutku ostvarenja kapitalnih dobitaka, odnosno prilikom prijenosa poslovnih udjela o kojima je riječ.

         (1)  SL C 13, 15. 1. 2018.


title: predmet C-670/17 P: Presuda Suda (prvo vijeće) od 27. veljače 2019. — Helenska Republika protiv Europske komisije (Žalba — Europski fond za smjernice i jamstva u poljoprivredi (EFSJP) — Komponenta za smjernice — Smanjenje financijske potpore — Uredba (EZ) br. 1260/1999 — Operativni program — Financijski ispravci — Članak 39. — Pravna osnova — Prijelazne odredbe)

text:
               15.4.2019

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 139/17

      Presuda Suda (prvo vijeće) od 27. veljače 2019. — Helenska Republika protiv Europske komisije
      (predmet C-670/17 P) (1)

      (Žalba - Europski fond za smjernice i jamstva u poljoprivredi (EFSJP) - Komponenta za smjernice - Smanjenje financijske potpore - Uredba (EZ) br. 1260/1999 - Operativni program - Financijski ispravci - Članak 39. - Pravna osnova - Prijelazne odredbe)
      (2019/C 139/15)
      Jezik postupka: grčki

         Stranke

         Žalitelj: Helenska Republika (zastupnici: G. Kanellopoulos, A. Vasilopoulou i I. Pachi, agenti)

         Druga stranka u postupku: Europska komisija (zastupnici: D. Triantafyllou i J. Aquilina, agents)

         Izreka

                  1.

                  Ukida se presuda Općeg suda Europske unije od 19. rujna 2017., Grčka/Komisija (T-327/15, neobjavljena, EU:T:2017:631).

                  2.

                  Poništava se Provedbena odluka Komisije C(2015) 1936 final od 25. ožujka 2015. o primjeni financijskih ispravaka na Komponentu za smjernice potpore EFSJP-a za operativni program CCI 2000GR061PO021 (Grčka — Cilj 1 — Ruralna obnova).

                  3.

                  Europskoj komisiji nalaže se snošenje, osim vlastitih troškova, i onih koji su Helenskoj Republici nastali i u prvostupanjskom i u žalbenom postupku.

         (1)  SL C 42, 5. 2. 2018.


title: predmet C-9/18.: Presuda Suda (sedmo vijeće) od 28. veljače 2019. (zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Oberlandesgericht Karlsruhe — Njemačka) — kazneni postupak protiv Detlefa Meyna („Zahtjev za prethodnu odluku — Promet — Direktiva 2006/126/EZ — Uzajamno priznavanje vozačkih dozvola — Odbijanje priznanja valjanosti vozačke dozvole izdane u drugoj državi članici — Pravo na upravljanje vozilom na temelju vozačke dozvole”)

text:
               15.4.2019

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 139/18

      Presuda Suda (sedmo vijeće) od 28. veljače 2019. (zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Oberlandesgericht Karlsruhe — Njemačka) — kazneni postupak protiv Detlefa Meyna
      (predmet C-9/18.) (1)

      („Zahtjev za prethodnu odluku - Promet - Direktiva 2006/126/EZ - Uzajamno priznavanje vozačkih dozvola - Odbijanje priznanja valjanosti vozačke dozvole izdane u drugoj državi članici - Pravo na upravljanje vozilom na temelju vozačke dozvole”)
      (2019/C 139/16)
      Jezik postupka: njemački

         Sud koji je uputio zahtjev

      Oberlandesgericht Karlsruhe

         Stranka glavnog kaznenog postupka

      Detlef Mey

         Izreka

      Odredbe Direktive 2006/126/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 20. prosinca 2006. o vozačkim dozvolama treba tumačiti na način da im nije protivno to da država članica odbije priznati vozačku dozvolu čiji imatelj ima uobičajeno boravište na njezinu državnom području, koju je izdala druga država članica bez ispitivanja sposobnosti za vožnju, na temelju vozačke dozvole koju je izdala druga država članica u zamjenu za vozačku dozvolu koju je izdala treća država.

         (1)  SL C 134, 16. 4. 2018.


title: predmet C-14/18 P: Presuda Suda (šesto vijeće) od 28. veljače 2019. — Alfamicro — Sistemas de computadores, Sociedade Unipessoal, Lda. protiv Europske komisije (Žalba — Arbitražna klauzula — Članak 272. UFEU-a — Pojam „deklaratorna tužba” — Članak 263. UFEU-a — Pojam „upravna odluka” — Sporazum o dodjeli bespovratnih sredstava sklopljen u okviru Okvirnog programa za konkurentnost i inovacije (CIP) (2007. — 2013.) — Izvješća o reviziji u kojima je utvrđena neprihvatljivost nekih prijavljenih troškova)

text:
               15.4.2019

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 139/18

      Presuda Suda (šesto vijeće) od 28. veljače 2019. — Alfamicro — Sistemas de computadores, Sociedade Unipessoal, Lda. protiv Europske komisije
      (predmet C-14/18 P) (1)

      (Žalba - Arbitražna klauzula - Članak 272. UFEU-a - Pojam „deklaratorna tužba” - Članak 263. UFEU-a - Pojam „upravna odluka” - Sporazum o dodjeli bespovratnih sredstava sklopljen u okviru Okvirnog programa za konkurentnost i inovacije (CIP) (2007. - 2013.) - Izvješća o reviziji u kojima je utvrđena neprihvatljivost nekih prijavljenih troškova)
      (2019/C 139/17)
      Jezik postupka: portugalski

         Stranke

         Žalitelj: Alfamicro — Sistemas de computadores, Sociedade Unipessoal, Lda. (zastupnici: G. Gentil Anastácio i D. Pirra Xarepe, odvjetnici)

         Druga stranka u postupku: Europska komisija (zastupnici: J. Estrada de Solà i M. M. Farrajota, agenti)

         Izreka

                  1.

                  Žalba se odbija.

                  2.

                  Društvu Alfamicro — Sistemas de computadores, Sociedade Unipessoal, Lda nalaže se snošenje troškova.

         (1)  SL C 72, 26. 2. 2018.


title: spojeni predmeti C-202/18 i C-238/18: Presuda Suda (veliko vijeće) od 26. veljače 2019. — Ilmārs Rimšēvičs (C-202/18), Europska središnja banka (ESB) (C-238/18) protiv Republike Latvije („Europski sustav središnjih banaka — Tužba koja se temelji na povredi članka 14.2. drugog stavka Statuta Europskog sustava središnjih banaka i Europske središnje banke — Odluka nacionalnog tijela o suspenziji guvernera nacionalne središnje banke”)

text:
               15.4.2019

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 139/19

      Presuda Suda (veliko vijeće) od 26. veljače 2019. — Ilmārs Rimšēvičs (C-202/18), Europska središnja banka (ESB) (C-238/18) protiv Republike Latvije
      (spojeni predmeti C-202/18 i C-238/18) (1)

      („Europski sustav središnjih banaka - Tužba koja se temelji na povredi članka 14.2. drugog stavka Statuta Europskog sustava središnjih banaka i Europske središnje banke - Odluka nacionalnog tijela o suspenziji guvernera nacionalne središnje banke”)
      (2019/C 139/18)
      Jezik postupka: latvijski

         Stranke

         Tužitelj: Ilmārs Rimšēvičs (zastupnici: S. Vārpiņš, M. Kvēps, I. Pazare, advokāti) (C-202/18), Europska središnja banka (ESB)) (zastupnici: C. Zilioli i K. Kaiser i C. Kroppenstedt, agenti, uz asistenciju D. Sarmienta Ramírez-Escudera, abogado, i V. Čuske-Jurjeve, advokāte (C-238/18)

         Tuženik: Republika Latvija (zastupnici: I. Kucina i J. Davidoviča, agenti)

         Izreka

                  1.

                  Predmeti C-202/18 i C-238/18 spajaju se u svrhu presude.

                  2.

                  Odluka Korupcijas novēršanas un apkarošanas birojs (Ured za sprečavanje i borbu protiv korupcije, Latvija) od 19. veljače 2018. poništava se u dijelu u kojem zabranjuje Ilmārsu Rimšēvičsu obavljanje dužnosti guvernera Središnje banke Latvije.

                  3.

                  Republici Latviji nalaže se snošenje, osim vlastitih troškova, i troškova Europske središnje banke (ESB).

         (1)  SL C 161, 7. 5201.


title: predmet C-278/18: Presuda Suda (osmo vijeće) od 28. veljače 2019. (zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Supremo Tribunal Administrativo — Portugal) — Manuel Jorge Sequeira Mesquita protiv Fazenda Pública („Zahtjev za prethodnu odluku — Porez na dodanu vrijednost (PDV) — Šesta direktiva 77/388/EEZ — Izuzeće — Članak 13. slovo B točka (b) — Leasing i iznajmljivanje nepokretne imovine — Pojam — Ugovor o prijenosu prava korištenja poljoprivrednih zemljišta na kojima se nalaze vinogradi”)

text:
               15.4.2019

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 139/20

      Presuda Suda (osmo vijeće) od 28. veljače 2019. (zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Supremo Tribunal Administrativo — Portugal) — Manuel Jorge Sequeira Mesquita protiv Fazenda Pública
      (predmet C-278/18) (1)

      („Zahtjev za prethodnu odluku - Porez na dodanu vrijednost (PDV) - Šesta direktiva 77/388/EEZ - Izuzeće - Članak 13. slovo B točka (b) - Leasing i iznajmljivanje nepokretne imovine - Pojam - Ugovor o prijenosu prava korištenja poljoprivrednih zemljišta na kojima se nalaze vinogradi”)
      (2019/C 139/19)
      Jezik postupka: portugalski

         Sud koji je uputio zahtjev

      Supremo Tribunal Administrativo

         Stranke glavnog postupka

         Tužitelj: Manuel Jorge Sequeira Mesquita

         Tuženik: Fazenda Pública

         Izreka

      Članak 13. slovo B točku (b) Šeste direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet — zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena osnovica za određivanje poreza treba tumačiti na način da se izuzeće od PDV-a za leasing i iznajmljivanje nepokretne imovine koje je predviđeno tom odredbom, primjenjuje na ugovor o prijenosu prava korištenja poljoprivrednih zemljišta na kojima se nalaze vinogradi na društvo koje obavlja djelatnost u sektoru vinogradarstva, sklopljen na razdoblje od jedne godine, koji se automatski produljuje te u skladu s kojim na kraju svake godine treba platiti odgovarajuću zakupninu.

         (1)  SL C 259, 23. 7. 2018.


title: predmet C-771/18: Tužba podnesena 7. prosinca 2018. — Europska komisija protiv Mađarske

text:
               15.4.2019

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 139/20

      Tužba podnesena 7. prosinca 2018. — Europska komisija protiv Mađarske
      (predmet C-771/18)
      (2019/C 139/20)
      Jezik postupka: mađarski

         Stranke

         Tužitelj: Europska komisija (zastupnici: O. Beynet i K. Talabér-Ritz, agenti)

         Tuženik: Mađarska

         Tužbeni zahtjev

      Komisija od Općeg suda zahtijeva da:

                  —

                  utvrdi da Mađarska nije ispunila obveze koje ima na temelju članka 14. stavka 1. Uredbe (EZ) br. 714/2009 Europskog Parlamenta i Vijeća od 13. srpnja 2009. o uvjetima za pristup mreži za prekograničnu razmjenu električne energije i stavljanju izvan snage Uredbe (EZ) br. 1228/2003 (1) i članka 13. stavka 1. Uredbe (EZ) br. 715/2009 Europskog Parlamenta i Vijeća od 13. srpnja 2009. o uvjetima za pristup mrežama za transport prirodnog plina i stavljanju izvan snage Uredbe (EZ) br. 1775/2005 (2) jer nije vodila računa o stvarnim troškovima koje su snosili operatori mreža,

                  —

                  utvrdi da Mađarska nije ispunila obveze koje ima na temelju članka 37. stavka 17. Direktive 2009/72/EZ Europskog Parlamenta i Vijeća od 13. srpnja 2009. o zajedničkim pravilima za unutarnje tržište električne energije i stavljanju izvan snage Direktive 2003/54/EZ (3) i članka 41. stavka 17., Direktive 2009/73/EZ Europskog Parlamenta i Vijeća od 13. srpnja 2009. o zajedničkim pravilima za unutarnje tržište prirodnog plina i stavljanju izvan snage Direktive 2003/55/EZ (4) jer nije uspostavila odgovarajući postupak kojim se jamči pravo na žalbu protiv odluka nacionalnog regulatornog tijela u skladu s odredbama navedenim u direktivama 2009/72/EZ i 2009/73/EZ,

                  —

                  Mađarskoj naloži snošenje troškova.

         Tužbeni razlozi i glavni argumenti

      Člankom 14. stavkom 1. Uredbe (EZ) br. 714/2009 i člankom 13. stavkom 1. Uredbe (EZ) br. 715/2009 utvrđuje se načelo prema kojem su tarife uvjetovane troškovima s obzirom na upotrebu mreža.
      Međutim, Zakonom o električnoj energiji i Zakonom o prirodnom plinu koji su na snazi u Mađarskoj nije dopušteno da nacionalno regulatorno tijelo pri određivanju tarifa s obzirom na upotrebu mreža vodi računa o svim stvarnim troškovima koje su snosili operatori mreža, poput posebnog poreza na energetske mreže i troškova u vezi s pristojbama na bankarske transakcije.
      Komisija smatra da se nikakvim objektivnim razlogom ne može objasniti zašto je nacionalno regulatorno tijelo spriječeno voditi računa o navedenim troškovima prilikom određivanja tarifa s obzirom na upotrebu mreža.
      Osim toga, u skladu s člankom 37. stavkom 17. Direktive 2009/72/EZ i člankom 41. stavkom 17. Direktive 2009/73/EZ, države članice moraju osigurati postojanje odgovarajućih nacionalnih postupaka putem kojih osoba na koju utječe odluka nacionalnog regulatornog tijela može ostvariti svoje pravo na žalbu pred tijelom koje ne ovisi o strankama u postupku niti o bilo kakvoj izvršnoj vlasti.
      Prema Komisijinu mišljenju, Mađarska nije uspostavila odgovarajući postupak kojim se jamči pravo na žalbu protiv odluka nacionalnog regulatornog tijela.

         (1)  (SL 2009., L 211, str. 15.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 12., svezak 4., str. 8.)

         (2)  (SL 2009., L 211, str. 36.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 12., svezak 5., str. 20.)

         (3)  (SL 2009., L 211, str. 55.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 12., svezak 4., str. 29.)

         (4)  (SL 2009., L 211, str. 94.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 12., svezak 5., str. 39.)


title: predmet C-777/18: Zahtjev za prethodnu odluku koji je 11. prosinca 2018. uputio Szombathelyi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Mađarska) — WO protiv Vas Megyei Kormányhivatal

text:
               15.4.2019

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 139/22

      Zahtjev za prethodnu odluku koji je 11. prosinca 2018. uputio Szombathelyi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Mađarska) — WO protiv Vas Megyei Kormányhivatal
      (predmet C-777/18)
      (2019/C 139/21)
      Jezik postupka: mađarski

         Sud koji je uputio zahtjev

      Szombathelyi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság

         Stranke glavnog postupka

         Tužitelj: WO

         Tuženik: Vas Megyei Kormányhivatal

         Prethodna pitanja

                  1.

                  Predstavlja li ograničenje protivno članku 56. Ugovora o funkcioniranju Europske unije (UFEU) nacionalni propis poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku koji, u vezi s naknadom troškova prekogranične zdravstvene zaštite, isključuje mogućnost naknadnog odobrenja zdravstvene zaštite pružene u drugoj državi članici bez prethodnog odobrenja, i onda kada, u slučaju čekanja prethodnog odobrenja, postoji stvarna opasnost od nepopravljivog pogoršanja pacijentova zdravstvenog stanja?

                  2.

                  Je li usklađen s načelima nužnosti i proporcionalnosti sadržanima u članku 8. stavku 1. Direktive 2011/24/EU (1) Europskog parlamenta i Vijeća od 9. ožujka 2011. o primjeni prava pacijenata u prekograničnoj zdravstvenoj skrbi i načelom slobodnog kretanja pacijenata, sustav odobrenja države članice koji, u vezi s naknadom troškova prekogranične zdravstvene zaštite, isključuje mogućnost naknadnog odobrenja, i onda kada, u slučaju čekanja prethodnog odobrenja, postoji stvarna opasnost od nepopravljivog pogoršanja pacijentovog zdravstvenog stanja?

                  3.

                  Je li usklađen sa zahtjevom za razumni postupovni rok koji uzima u obzir konkretno zdravstveno stanje te žurnost i karakteristične okolnosti, sadržanim u članku 9. stavku 3. Direktive 2011/24/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 9. ožujka 2011. o primjeni prava pacijenata u prekograničnoj zdravstvenoj skrbi, nacionalni propis koji neovisno o zdravstvenom stanju pacijenta koji podnosi zahtjev, utvrđuje postupovni rok od 31 dana to da nadležno tijelo izda prethodno odobrenje i od 23 dana za to da ga odbije? Tijelo može, u pogledu zahtjeva, ispitati je li usluga zaštite obuhvaćena socijalnom sigurnošću, i, ako jest, može li je u roku koji je medicinski opravdan pružiti pružatelj zdravstvene zaštite koji se financira iz državnih sredstava, a ako nije, ispituje kvalitetu, sigurnost i isplativost zaštite koju pruža pružatelj zdravstvene zaštite kojeg je naveo pacijent.

                  4.

                  Treba li članak 20. stavak 1. Uredbe (EZ) br. 883/2004 (2) Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti tumačiti na način da se naknada troškova prekogranične zdravstvene zaštite može zahtijevati samo ako pacijent podnese zahtjev za prethodno odobrenje nadležnoj ustanovi? Ili u tom slučaju članak 20. stavak 1. sam po sebi ne isključuje mogućnost podnošenja zahtjeva za naknadno odobrenje radi naknade troškova?

                  5.

                  Obuhvaća li područje primjene članka 20. stavka 1. Uredbe (EZ) br. 883/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti situaciju u kojoj pacijent putuje u drugu državu članicu nakon što je dobio konkretan termin za liječnički pregled i privremeni termin za eventualnu operaciju ili liječenje na dan koji slijedi liječničkom pregledu te se zbog pacijentova zdravstvenog stanja operacija ili liječenje stvarno i izvrši? Je li u tom slučaju moguće, za potrebe članka 20. stavka 1., podnijeti zahtjev za naknadno odobrenje radi naknade troškova?

                  6.

                  Obuhvaća li pojam planiranog liječenja u smislu članka 26. Uredbe (EZ) br. 987/2009 (3) Europskog parlamenta i Vijeća od 16. rujna 2009. o utvrđivanju postupka provedbe Uredbe (EZ) br. 883/2004 o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti situaciju u kojoj pacijent putuje u drugu državu članicu nakon što je dobio konkretan termin za liječnički pregled i privremeni termin za eventualnu operaciju ili liječenje na dan koji slijedi liječničkom pregledu te se zbog pacijentova zdravstvenog stanja operacija ili liječenje stvarno i izvrši? Je li u tom slučaju moguće, za potrebe članka 26., podnijeti zahtjev za naknadno odobrenje radi naknade troškova? Je li i u slučaju hitnog liječenja od životne važnosti o kojem je riječ u članku 26. stavku 3., na temelju propisa potrebno prethodno odobrenje u situaciji iz članka 26. stavka 1.?

         (1)  SL 2004., L 166, str. 1. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 14., str. 165.)

         (2)  (SL 2004., L 166, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 160.)

         (3)  (SL 2009., L 284, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 171.)


title: predmet C-807/18: Zahtjev za prethodnu odluku koji je 20. prosinca 2018. uputio Fővárosi Törvényszék (Mađarska) — Telenor Magyarország Zrt. protiv Nemzeti Média- és Hírközlési Hatóság Elnöke

text:
               15.4.2019

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 139/23

      Zahtjev za prethodnu odluku koji je 20. prosinca 2018. uputio Fővárosi Törvényszék (Mađarska) — Telenor Magyarország Zrt. protiv Nemzeti Média- és Hírközlési Hatóság Elnöke
      (predmet C-807/18)
      (2019/C 139/22)
      Jezik postupka: mađarski

         Sud koji je uputio zahtjev

      Fővárosi Törvényszék

         Stranke glavnog postupka

         Tužitelj: Telenor Magyarország Zrt.

         Tuženik: Nemzeti Média- és Hírközlési Hatóság Elnöke

         Prethodna pitanja

                  1.

                  Treba li poslovni sporazum sklopljen između pružatelja usluga pristupa internetu i krajnjeg korisnika, na temelju kojeg pružatelj usluga pristupa internetu na krajnjeg korisnika primjenjuje tarifu bez dodatnih troškova na upotrebu određenih aplikacija (odnosno promet koji nastaje upotrebom određene aplikacije ne obračunava se kao potrošnja podataka niti se usporava nakon potrošene ugovorene količine podataka) i u skladu s kojim taj pružatelj vrši diskriminaciju ograničenu na uvjete iz poslovnog sporazuma sklopljenog s krajnjim potrošačem i usmjerenu isključivo prema krajnjem korisniku koji je strana tog sporazuma, a ne prema krajnjem korisniku koji to nije tumačiti u skladu s člankom 3. stavkom 2. Uredbe (EU) 2015/2120 Europskog parlamenta i Vijeća od 25. studenoga 2015. (1) o utvrđivanju mjera u vezi s pristupom otvorenom internetu te o izmjeni Direktive 2002/22/EZ o univerzalnoj usluzi i pravima korisnika u vezi s elektroničkim komunikacijskim mrežama i uslugama i Uredbe (EU) br. 531/2012 o roamingu u javnim pokretnim komunikacijskim mrežama u Uniji (u daljnjem tekstu: Uredba)?

                  2.

                  U slučaju niječnog odgovora na prvo prethodno pitanje, treba li članak 3. stavak 3. Uredbe tumačiti na način da je radi utvrđenja povrede, uzimajući u obzir i njezinu uvodnu izjavu 7., nužno na temelju učinka i tržišta ispitati ograničavaju li mjere pružatelja usluga pristupa internetu zaista prava koja krajnji korisnik ima na temelju članka 3. stavka 1. Uredbe i, ako da, u kojoj mjeri?

                  3.

                  Neovisno o prvom i drugom prethodnom pitanju, treba li članak 3. stavak 3. Uredbe tumačiti na način da je zabrana sadržana u navedenoj odredbi opća i objektivna tako da na temelju nje zabranjuje bilo koja mjera upravljanja prometom kojom se uvode razlike između određenih internetskih sadržaja i to neovisno o tome uvodi li ih pružatelj usluga pristupa internetu sporazumom, poslovnom praksom ili nekom drugom vrstom ponašanja?

                  4.

                  U slučaju potvrdnog odgovora na treće prethodno pitanje, može li se utvrditi da postoji povreda članka 3. stavka 3. Uredbe samo na temelju činjenice postojanja diskriminacije a da pritom nisu potrebna daljnja ispitivanja tržišta i učinka pa je stoga u tom slučaju nepotrebna i ocjena usklađenosti s člankom 3. stavcima 1. i 2. Uredbe?

         (1)  SL 2015., L 310, str. 1.


title: predmet C-811/18: Zahtjev za prethodnu odluku koji je 21. prosinca 2019. uputio Tribunal Superior de Justicia de Canarias (Španjolska) — KA protiv Instituto Nacional de la Seguridad Social (INSS) i Tesorería General de la Seguridad Social (TGSS)

text:
               15.4.2019

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 139/24

      Zahtjev za prethodnu odluku koji je 21. prosinca 2019. uputio Tribunal Superior de Justicia de Canarias (Španjolska) — KA protiv Instituto Nacional de la Seguridad Social (INSS) i Tesorería General de la Seguridad Social (TGSS)
      (predmet C-811/18)
      (2019/C 139/23)
      Jezik postupka:španjolski

         Sud koji je uputio zahtjev

      Tribunal Superior de Justicia de Canarias

         Stranke glavnog postupka

         Žalitelj: KA

         Druge stranke u žalbenom postupku: Instituto Nacional de la Seguridad Social (INSS) i Tesorería General de la Seguridad Social (TGSS)

         Prethodna pitanja

                  1.

                  Treba li članak 157. UFEU-a tumačiti na način da je „dodatak za majčinstvo”, koji se dodaje na starosne mirovine na temelju uplate doprinosa, mirovine za nadživjele osobe ili invalidske mirovine zbog trajne nesposobnosti za rad, poput sporne naknade u glavnom predmetu, iz kojeg se u potpunosti i bezuvjetno isključuju umirovljeni očevi koji mogu dokazati da su preuzeli skrb o svojoj djeci, diskriminirajući u području plaća zaposlenih očeva u odnosu na plaće zaposlenih majki?

                  2.

                  Treba li zabranu diskriminacije na temelju spola utvrđenu u članku 4. stavku 1. Direktive Vijeća 79/7/EEZ od 19. prosinca 1978. o postupnoj provedbi načela jednakog postupanja prema muškarcima i ženama u pitanjima socijalne sigurnosti (1) tumačiti na način da joj se protivi nacionalno pravilo, poput članka 60. Real Decreta Legislativo 8/2015 de 30 de octubre por el que se aprueba el texto refundido de la Ley General de la Seguridad Social (Kraljevska zakonodavna uredba 8/2015 od 30. listopada 2015. kojom se potvrđuje preinačeni tekst Općeg zakona o socijalnoj sigurnosti), kojim se umirovljene očeve koji mogu dokazati da su preuzeli skrb o svojoj djeci isključuje u potpunosti i bezuvjetno iz dodatka koji se njime utvrđuje radi izračuna starosne mirovine, mirovine za nadživjele osobe ili invalidske mirovine zbog trajne nesposobnosti za rad?

                  3.

                  Treba li članak 2. stavke 2., 3. i 4. i članak 5. Direktive Vijeća 76/207/EEZ od 9. veljače 1976. o provedbi načela jednakog postupanja prema muškarcima i ženama u pogledu pristupa zapošljavanju, strukovnom osposobljavanju i napredovanju te uvjeta rada (2) tumačiti na način da im se protivi mjera, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, kojom se umirovljene očeve koji mogu dokazati da su preuzeli skrb o svojoj djeci isključuje u potpunosti i bezuvjetno iz dodatka koji se njome utvrđuje radi izračuna starosne mirovine, mirovine za nadživjele osobe ili invalidske mirovine zbog trajne nesposobnosti za rad?

                  4.

                  Protivi li se isključenje žalitelja iz pristupa dodatku koji proizlazi iz španjolskog „dodatka za majčinstvo” zabrani svake diskriminacije iz članka 21. stavka 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (SL 2000., C 364, str. 1.)?

         (1)  (SL 1979., L 6, str. 24.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 7.)

         (2)  SL 1976., L 39, str. 40.


title: predmet C-836/18: Zahtjev za prethodnu odluku koji je 28. prosinca 2018. uputio Tribunal Superior de Justicia de Castilla-La Mancha (Španjolska) — Subdelegación del Gobierno en Ciudad Real protiv RH

text:
               15.4.2019

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 139/25

      Zahtjev za prethodnu odluku koji je 28. prosinca 2018. uputio Tribunal Superior de Justicia de Castilla-La Mancha (Španjolska) — Subdelegación del Gobierno en Ciudad Real protiv RH
      (predmet C-836/18)
      (2019/C 139/24)
      Jezik postupka: španjolski

         Sud koji je uputio zahtjev

      Tribunal Superior de Justicia de Castilla-La Mancha

         Stranke glavnog postupka

         Žalitelj: Subdelegación del Gobierno en Ciudad Real

         Druga stranka u žalbenom postupku: RH

         Prethodna pitanja

                  1.

                  Može li s obzirom na članak 68. španjolskog Građanskoga zakonika kojim se propisuje obveza zajedničkog života bračnih drugova zahtjev prema kojem španjolski državljanin koji se nije koristio svojim pravom na kretanje mora ispuniti pretpostavke iz članka 7. stavka 1. Real Decreta 240/2007 kako bi se njegovu bračnom drugu državljaninu treće zemlje priznalo pravo na boravak u skladu s člankom 7. stavkom 2. tog Real Decreta dovesti do povrede članka 20. Ugovora o funkcioniranju Europske unije ako je španjolski državljanin dužan napustiti područje Unije u cijelosti zbog odbijanja tog prava?

                  2.

                  U svakom slučaju, a neovisno o tome što je prethodno navedeno odnosno o odgovoru na prethodno pitanje, protivi li se s obzirom na sudsku praksu Suda Europske unije, među ostalim, presudu od 8. svibnja 2018., C-82/16, K. A. i dr./Belgische Staat (1), članku 20. UFEU-a praksa španjolske države prema kojoj se odredbe članka 7. [Real Decreta] 240/2007 automatski primjenjuju uskraćivanjem dozvole boravka članu obitelji građanina Unije koji se nikada nije koristio slobodom kretanja samo zato što taj građanin Unije ne ispunjava pretpostavke propisane tim člankom, a da pritom nije konkretno i pojedinačno razmotreno postoji li između tog građanina Unije i državljanina treće zemlje odnos zavisnosti koji je takve prirode da neovisno o razlogu i uzimajući u obzir okolnosti slučaja dovodi do toga da se građanin Unije ne bi mogao u slučaju odbijanja dodjele prava boravka državljaninu treće zemlje odvojiti od člana obitelji o kojem ovisi te bi bio dužan napustiti područje Unije?

         (1)  Presuda od 8. svibnja 2018., K. A. i dr. (Spajanje obitelji u Belgiji) (C-82/16, EU:C:2018:308)


title: predmet C-21/19: Zahtjev za prethodnu odluku koji je 15. siječnja 2019. uputio Gerechtshof Arnhem-Leeuwarden (Nizozemska) — kazneni postupak protiv XN

text:
               15.4.2019

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 139/26

      Zahtjev za prethodnu odluku koji je 15. siječnja 2019. uputio Gerechtshof Arnhem-Leeuwarden (Nizozemska) — kazneni postupak protiv XN
      (predmet C-21/19)
      (2019/C 139/25)
      Jezik postupka: nizozemski

         Sud koji je uputio zahtjev

      Gerechtshof Arnhem-Leuuwarden, zittingsplaats Arnhem

         Stranka glavnog postupka

      XN

         Prethodna pitanja

                  1.

                  Je li točno da tvar koja nije nusproizvod u smislu Direktive 2008/98/EZ (1) — Okvirne direktive o otpadu — po definiciji nije ni nusproizvod životinjskog podrijetla u smislu Uredbe o nusproizvodima životinjskog podrijetla iz 2009. pa ta tvar nije isključena iz područja primjene Uredbe (EZ) br. 1013/2006 (2) na temelju njezina članka 1. stavka 3.? Ili pak nije isključeno da je tvar obuhvaćena definicijom nusproizvoda životinjskog podrijetla u smislu Uredbe o nusproizvodima životinjskog podrijetla iz 2009. ako ne ispunjava pretpostavke iz članka 5. stavka 1. Okvirne direktive o otpadu, pa ta tvar nije automatski obuhvaćena Uredbom (EZ) br. 1013/2006?

                  2.

                  Kako treba tumačiti pojam „pošiljke koje podliježu zahtjevima odobrenja iz Uredbe (EZ) br. 1774/2002 (3)” (sada: Uredba (EZ) br. 1069/2009) u smislu članka 1. stavka 3. Uredbe (EZ) br. 1013/2006: misli li se pod tim na prijevoz nusproizvoda životinjskog podrijetla (iz jedne države u drugu) bez obzira na kategoriju tog materijala? Ili se pak pod tim misli na prijevoz materijala predviđenog člankom 48. Uredbe o nusproizvodima životinjskog podrijetla iz 2009. (4) (prethodno članak 8. Uredbe (EZ) br. 1774/2002), koji je ograničen na nusproizvode životinjskog podrijetla ili od njih dobivene proizvode u smislu te odredbe, što znači materijal kategorije 1 i kategorije 2 te određenih proizvoda dobivenih od njih, uključujući prerađene životinjske bjelančevine dobivene od materijala kategorije 3?

                  3.

                  Ako pod pošiljkama otpada koje podliježu zahtjevima odobrenja iz Uredbe (EZ) br. 1774/2002 (sada: Uredba (EZ) br. 1069/2009), u smislu članka 1. stavka 3. točke (d) Uredbe (EZ) br. 1013/2006 treba razumjeti prijevoz nusproizvoda životinjskog podrijetla (iz jedne države u drugu) bez obzira na kategoriju tog materijala, treba li u tom slučaju članak 1. stavak 3. točku (d) Uredbe (EZ) br. 1013/2006 i dalje tumačiti na način da one obuhvaćaju i pošiljke mješavina nusproizvoda životinjskog podrijetla i drugih tvari te, u slučaju potvrdnog odgovora, je li pritom relevantan omjer između nusproizvoda životinjskog podrijetla i drugih tvari u toj mješavini? Ili pak nusproizvod životinjskog podrijetla gubi svojstvo nusproizvoda životinjskog podrijetla u smislu Uredbe o nusproizvodima životinjskog podrijetla iz 2009. i postaje li taj nusproizvod životinjskog podrijetla zbog miješanja s drugom tvari otpad u smislu Uredbe (EZ) br. 1013/2006?

         (1)  Direktiva 2008/98/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 19. studenoga 2008. o otpadu i stavljanju izvan snage određenih direktiva (SL 2008., L 312, str. 3) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 34., str. 99.)

         (2)  Uredba (EZ) br. 1013/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 14. lipnja 2006. o pošiljkama otpada (SL 2006., L 190, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 16., str. 86. i ispravci SL 2014., L 283, str. 65. i SL 2015., L 277, str. 61.)

         (3)  Uredba (EZ) br. 1774/2002 Europskog parlamenta i Vijeća od 3. listopada 2002. o utvrđivanju zdravstvenih pravila za nusproizvode životinjskog podrijetla koji nisu namijenjeni prehrani ljudi (SL 2002., L 273, str. 1.)

         (4)  Uredba (EZ) br. 1069/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 21. listopada 2009. o utvrđivanju zdravstvenih pravila za nusproizvode životinjskog podrijetla i od njih dobivene proizvode koji nisu namijenjeni prehrani ljudi te o stavljanju izvan snage Uredbe (EZ) br. 1774/2002 (Uredba o nusproizvodima životinjskog podrijetla) (SL 2009., L 300, str. 1) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 16., str. 1.).


title: predmet C-22/19: Zahtjev za prethodnu odluku koji je 15. siječnja 2019. uputio Gerechtshof Arnhem-Leeuwarden (Nizozemska) — kazneni postupak protiv YO

text:
               15.4.2019

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 139/27

      Zahtjev za prethodnu odluku koji je 15. siječnja 2019. uputio Gerechtshof Arnhem-Leeuwarden (Nizozemska) — kazneni postupak protiv YO
      (predmet C-22/19)
      (2019/C 139/26)
      Jezik postupka: nizozemski

         Sud koji je uputio zahtjev

      Gerechtshof Arnhem-Leeuwarden, zittingsplaats Arnhem

         Stranka glavnog postupka

      YO

         Prethodna pitanja

                  1.

                  Je li točno da tvar koja nije nusproizvod u smislu Direktive 2008/98/EZ (1) — Okvirne direktive o otpadu — po definiciji nije ni nusproizvod životinjskog podrijetla u smislu Uredbe o nusproizvodima životinjskog podrijetla iz 2009. pa ta tvar nije isključena iz područja primjene Uredbe (EZ) br. 1013/2006 (2) na temelju njezina članka 1. stavka 3.? Ili pak nije isključeno da je tvar obuhvaćena definicijom nusproizvoda životinjskog podrijetla u smislu Uredbe o nusproizvodima životinjskog podrijetla iz 2009. ako ne ispunjava pretpostavke iz članka 5. stavka 1. Okvirne direktive o otpadu, pa ta tvar nije automatski obuhvaćena Uredbom (EZ) br. 1013/2006?

                  2.

                  Kako treba tumačiti pojam „pošiljke koje podliježu zahtjevima odobrenja iz Uredbe (EZ) br. 1774/2002 (3)” (sada: Uredba (EZ) br. 1069/2009) u smislu članka 1. stavka 3. Uredbe (EZ) br. 1013/2006: misli li se pod tim na prijevoz nusproizvoda životinjskog podrijetla (iz jedne države u drugu) bez obzira na kategoriju tog materijala? Ili se pak pod tim misli na prijevoz materijala predviđenog člankom 48. Uredbe o nusproizvodima životinjskog podrijetla iz 2009. (4) (prethodno članak 8. Uredbe (EZ) br. 1774/2002), koji je ograničen na nusproizvode životinjskog podrijetla ili od njih dobivene proizvode u smislu te odredbe, što znači materijal kategorije 1 i kategorije 2 te određenih proizvoda dobivenih od njih, uključujući prerađene životinjske bjelančevine dobivene od materijala kategorije 3?

                  3.

                  Ako pod pošiljkama otpada koje podliježu zahtjevima odobrenja iz Uredbe (EZ) br. 1774/2002 (sada: Uredba (EZ) br. 1069/2009), u smislu članka 1. stavka 3. točke (d) Uredbe (EZ) br. 1013/2006 treba razumjeti prijevoz nusproizvoda životinjskog podrijetla (iz jedne države u drugu) bez obzira na kategoriju tog materijala, treba li u tom slučaju članak 1. stavak 3. točku (d) Uredbe (EZ) br. 1013/2006 i dalje tumačiti na način da one obuhvaćaju i pošiljke mješavina nusproizvoda životinjskog podrijetla i drugih tvari te, u slučaju potvrdnog odgovora, je li pritom relevantan omjer između nusproizvoda životinjskog podrijetla i drugih tvari u toj mješavini? Ili pak nusproizvod životinjskog podrijetla gubi svojstvo nusproizvoda životinjskog podrijetla u smislu Uredbe o nusproizvodima životinjskog podrijetla iz 2009. i postaje li taj nusproizvod životinjskog podrijetla zbog miješanja s drugom tvari otpad u smislu Uredbe (EZ) br. 1013/2006?

         (1)  Direktiva 2008/98/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 19. studenoga 2008. o otpadu i stavljanju izvan snage određenih direktiva (SL 2008., L 312, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 34., str. 99.)

         (2)  Uredba (EZ) br. 1013/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 14. lipnja 2006. o pošiljkama otpada (SL 2006., L 190, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 16., str. 86. i ispravci SL 2014., L 283, str. 65. i SL 2015., L 277, str. 61.)

         (3)  Uredba (EZ) br. 1774/2002 Europskog parlamenta i Vijeća od 3. listopada 2002. o utvrđivanju zdravstvenih pravila za nusproizvode životinjskog podrijetla koji nisu namijenjeni prehrani ljudi (SL 2002., L 273, str. 1.)

         (4)  Uredba (EZ) br. 1069/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 21. listopada 2009. o utvrđivanju zdravstvenih pravila za nusproizvode životinjskog podrijetla i od njih dobivene proizvode koji nisu namijenjeni prehrani ljudi te o stavljanju izvan snage Uredbe (EZ) br. 1774/2002 (Uredba o nusproizvodima životinjskog podrijetla) (SL 2009., L 300, str. 1) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 16., str. 1.).


title: predmet C-23/19: Zahtjev za prethodnu odluku koji je 15. siječnja 2019. uputio Gerechtshof Arnhem-Leeuwarden (Nizozemska) — kazneni postupak protiv P. F. Kamstra Recycling BV

text:
               15.4.2019

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 139/28

      Zahtjev za prethodnu odluku koji je 15. siječnja 2019. uputio Gerechtshof Arnhem-Leeuwarden (Nizozemska) — kazneni postupak protiv P. F. Kamstra Recycling BV
      (predmet C-23/19)
      (2019/C 139/27)
      Jezik postupka: nizozemski

         Sud koji je uputio zahtjev

      Gerechtshof Arnhem-Leeuwarden, zittingsplaats Arnhem

         Stranka glavnog postupka

      P. F. Kamstra Recycling BV

         Prethodna pitanja

                  1.

                  Je li točno da tvar koja nije nusproizvod u smislu Direktive 2008/98/EZ (1) — Okvirne direktive o otpadu — po definiciji nije ni nusproizvod životinjskog podrijetla u smislu Uredbe o nusproizvodima životinjskog podrijetla iz 2009. pa ta tvar nije isključena iz područja primjene Uredbe (EZ) br. 1013/2006 (2) na temelju njezina članka 1. stavka 3.? Ili pak nije isključeno da je tvar obuhvaćena definicijom nusproizvoda životinjskog podrijetla u smislu Uredbe o nusproizvodima životinjskog podrijetla iz 2009. ako ne ispunjava pretpostavke iz članka 5. stavka 1. Okvirne direktive o otpadu, pa ta tvar nije automatski obuhvaćena Uredbom (EZ) br. 1013/2006?

                  2.

                  Kako treba tumačiti pojam „pošiljke koje podliježu zahtjevima odobrenja iz Uredbe (EZ) br. 1774/2002 (3)” (sada: Uredba (EZ) br. 1069/2009) u smislu članka 1. stavka 3. Uredbe (EZ) br. 1013/2006: misli li se pod tim na prijevoz nusproizvoda životinjskog podrijetla (iz jedne države u drugu) bez obzira na kategoriju tog materijala? Ili se pak pod tim misli na prijevoz materijala predviđenog člankom 48. Uredbe o nusproizvodima životinjskog podrijetla iz 2009. (4) (prethodno članak 8. Uredbe (EZ) br. 1774/2002), koji je ograničen na nusproizvode životinjskog podrijetla ili od njih dobivene proizvode u smislu te odredbe, što znači materijal kategorije 1 i kategorije 2 te određenih proizvoda dobivenih od njih, uključujući prerađene životinjske bjelančevine dobivene od materijala kategorije 3?

                  3.

                  Ako pod pošiljkama otpada koje podliježu zahtjevima odobrenja iz Uredbe (EZ) br. 1774/2002 (sada: Uredba (EZ) br. 1069/2009), u smislu članka 1. stavka 3. točke (d) Uredbe (EZ) br. 1013/2006 treba razumjeti prijevoz nusproizvoda životinjskog podrijetla (iz jedne države u drugu) bez obzira na kategoriju tog materijala, treba li u tom slučaju članak 1. stavak 3. točku (d) Uredbe (EZ) br. 1013/2006 i dalje tumačiti na način da one obuhvaćaju i pošiljke mješavina nusproizvoda životinjskog podrijetla i drugih tvari te, u slučaju potvrdnog odgovora, je li pritom relevantan omjer između nusproizvoda životinjskog podrijetla i drugih tvari u toj mješavini? Ili pak nusproizvod životinjskog podrijetla gubi svojstvo nusproizvoda životinjskog podrijetla u smislu Uredbe o nusproizvodima životinjskog podrijetla iz 2009. i postaje li taj nusproizvod životinjskog podrijetla zbog miješanja s drugom tvari otpad u smislu Uredbe (EZ) br. 1013/2006?

         (1)  Direktiva 2008/98/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 19. studenoga 2008. o otpadu i stavljanju izvan snage određenih direktiva (SL 2008., L 312, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 34., str. 99.)

         (2)  Uredba (EZ) br. 1013/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 14. lipnja 2006. o pošiljkama otpada (SL 2006., L 190, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 16., str. 86. i ispravci SL 2014., L 283, str. 65. i SL 2015., L 277, str. 61.)

         (3)  Uredba (EZ) br. 1774/2002 Europskog parlamenta i Vijeća od 3. listopada 2002. o utvrđivanju zdravstvenih pravila za nusproizvode životinjskog podrijetla koji nisu namijenjeni prehrani ljudi (SL 2002., L 273, str. 1.)

         (4)  Uredba (EZ) br. 1069/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 21. listopada 2009. o utvrđivanju zdravstvenih pravila za nusproizvode životinjskog podrijetla i od njih dobivene proizvode koji nisu namijenjeni prehrani ljudi te o stavljanju izvan snage Uredbe (EZ) br. 1774/2002 (Uredba o nusproizvodima životinjskog podrijetla) (SL 2009., L 300, str. 1) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 16., str. 1.).


title: predmet C-24/19: Zahtjev za prethodnu odluku koji je 15. siječnja 2019. uputio Raad voor Vergunningsbetwistingen (Belgija) – A, B, C, D, E protiv Gewestelijke stedenbouwkundige ambtenaar van het departement Ruimte Vlaanderen, afdeling Oost-Vlaanderen

text:
               15.4.2019

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 139/29

      Zahtjev za prethodnu odluku koji je 15. siječnja 2019. uputio Raad voor Vergunningsbetwistingen (Belgija) – A, B, C, D, E protiv Gewestelijke stedenbouwkundige ambtenaar van het departement Ruimte Vlaanderen, afdeling Oost-Vlaanderen
      (predmet C-24/19)
      (2019/C 139/28)
      Jezik postupka: nizozemski

         Sud koji je uputio zahtjev

      Raad voor Vergunningsbetwistingen

         Stranke glavnog postupka

         Tužitelji: A, B, C, D, E

         Tuženik: Gewestelijke stedenbouwkundige ambtenaar van het departement Ruimte Vlaanderen, afdeling Oost-Vlaanderen

         Prethodna pitanja

      Treba li članak 2. točku (a) i članak 3. stavak 2. točku (a) Direktive 2001/42 (1) tumačiti na način da se članak 99. Besluita van de Vlaamse regering van 23 december 2011 tot wijziging van het besluit van de Vlaamse regering van 6 februari 1991 houdende de vaststelling van het Vlaams reglement betreffende de milieuvergunning en van het besluit van de Vlaamse regering van 1 juni 1995 houdende algemene en sectorale bepalingen inzake milieuhygiëne (Dekret flamanske vlade od 23. prosinca 2011. o izmjeni Dekreta flamanske vlade od 6. veljače 1991. o utvrđivanju flamanskih propisa o okolišnoj dozvoli i Dekreta flamanske vlade od 1. lipnja 1995. o utvrđivanju općih i sektorskih odredbi u području zdravlja okoliša, u daljnjem tekstu: Dekret od 23. prosinca 2011.) u vezi s prilagodbom tih dekreta tehnološkom razvoju, kojim se u VLAREM II uvodi odjeljak 5.20.6. o postrojenjima za proizvodnju električne energije iz energije vjetra, te okružnica „Okvir za procjenu i granični uvjeti za izgradnju vjetroelektrana” iz 2006. (zajedno: predmetni instrumenti), koji sadržavaju različite odredbe o izgradnji vjetroelektrana, uključujući i sigurnosne mjere te standarde buke i sjene definirane s obzirom na područje prostornog planiranja, trebaju kvalificirati kao „plan ili program” u smislu navedenih odredbi direktive? Ako se utvrdi da se prije usvajanja predmetnih instrumenata trebala provesti procjena utjecaja na okoliš, može li sud koji je uputio zahtjev privremeno održati pravne posljedice tih, u tom slučaju, nezakonitih instrumenata? U tom pogledu potrebno je postaviti određena potpitanja:

                  1.

                  Može li se „planom ili programom” u smislu članka 2. točke (a) Direktive 2001/42 smatrati provedbeni akt, kao što je predmetna okružnica, koju je predmetno tijelo nadležno izraditi na temelju svoje diskrecijske ovlasti i ovlasti određivanja politike, zbog čega to tijelo nije u strogom smislu nadležno za izradu „planova ili programa”, te za koju također nije predviđen formalni postupak izrade?

                  2.

                  Je li dovoljno da se upravnom mjerom ili općim propisom, kao što su predmetni instrumenti, djelomično ograničava diskrecijska ovlast tijela nadležnog za izdavanje dozvola kako bi se smatrali „planom ili programom” u smislu članka 2. točke (a) Direktive 2001/42, čak i ako nisu zahtjev niti nužni uvjet za izdavanje dozvola niti se njima postavlja okvir za buduće dozvole, premda zakonodavac Unije tu svrhu smatra sastavnim dijelom pojma „planovi i programi”?

                  3.

                  Može li se provedbeni akt, kao što je predmetna okružnica, čija izrada proizlazi iz razloga pravne sigurnosti i stoga je u potpunosti dobrovoljna, smatrati „planom ili programom” u smislu članka 2. točke (a) Direktive 2001/42 te je li takvo tumačenje eventualno protivno sudskoj praksi Suda prema kojoj teleološko tumačenje direktive ne smije bitno odstupati od jasno izražene volje zakonodavca Unije?

                  4.

                  Može li se odjeljak 5.20.6. VLAREM-a II, koji sadržava pravila čije donošenje nije bilo zakonski uređeno, smatrati „planom ili programom” u smislu članka 2. točke (a) Direktive 2001/42 te je li takvo tumačenje eventualno protivno sudskoj praksi Suda prema kojoj teleološko tumačenje direktive ne smije bitno odstupati od jasno izražene volje zakonodavca Unije?

                  5.

                  Mogu li se provedbeni akt i normativni vladin dekret, kao što su predmetni instrumenti, koji su ograničeni i okvirni ili kojima se barem ne određuje okvir iz kojeg može proizlaziti pravo na provedbu projekta te kojima se ne daje pravo na okvir u kojem bi projekti mogli biti dozvoljeni, smatrati „planom ili programom” u smislu članka 2. točke (a) i članka 3. stavka 2. Direktive 2001/42, „kojima se određuje okvir za buduće odobravanje […]”, te je li takvo tumačenje eventualno protivno sudskoj praksi Suda prema kojoj teleološko tumačenje direktive ne smije bitno odstupati od jasno izražene volje zakonodavca Unije?

                  6.

                  Mogu li se provedbeni akt, kao što je okružnica EME/2006/01- RO/2006/02, koja je čisto okvirna, i/ili normativni vladin dekret, kao što je odjeljak 5.20.6. VLAREM-a II, kojim se samo utvrđuju minimalni pragovi za izdavanje dozvola i koji, u preostalom dijelu, kao opći propis ima potpuno autonoman učinak, pri čemu oboje sadržavaju samo ograničen broj kriterija i uvjeta, ali se niti tom mjerom niti vladinim dekretom ne utvrđuje nijedan kriterij niti uvjet, zbog čega bi se moglo argumentirati da se zbog objektivnih okolnosti može isključiti da mogu imati znatne učinke na okoliš, smatrati „planom ili programom” u smislu članka 2. točke (a) i članka 3. stavaka 1. i 2. Direktive 2001/42 te da je stoga njima kao pravnim aktima kojima se utvrđuju pravila primjenjiva na predmetno područje i kontrolni postupci, propisan skup kriterija i uvjeta za odobravanje i provedbu jednog ili više projekata koji bi mogli imati znatne učinke na okoliš?

                  7.

                  Ako je odgovor na šesto pitanje niječan, može li sud to samostalno utvrditi nakon donošenja dekreta ili pseudopropisa (kao što su predmetni standardi VLAREM-a i Okružnica)?

                  8.

                  Može li sud, ako je tek neizravno nadležan za prigovor koji vrijedi inter partes i ako iz odgovora na prethodna pitanja proizlazi da su predmetni instrumenti nezakoniti, naložiti da se održe učinci nezakonitog dekreta i/ili okružnice ako nezakoniti instrumenti doprinose cilju zaštite okoliša, koji se također želi postići Direktivom u smislu članka 288. UFEU-a, te ako su ispunjeni uvjeti određeni pravom Unije za takvo održavanje (kako je utvrđeno presudom Association France Nature Environnement)?

                  9.

                  Može li sud u slučaju niječnog odgovora na osmo pitanje naložiti da se održe učinci pobijanog projekta kako bi se time neizravno ispunili uvjeti određeni pravom Unije za održavanje pravnih posljedica plana ili programa koji su u suprotnosti s Direktivom 2001/42 (kako je utvrđeno presudom Association France Nature Environnement)?

         (1)  Direktiva 2001/42/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 27. lipnja 2001. o procjeni učinaka određenih planova i programa na okoliš (SL 2001., L 197, str. 30.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 13., str. 17.)


title: predmet C-39/19: Zahtjev za prethodnu odluku koji je 23. siječnja 2019. uputio Fővárosi Törvényszék (Mađarska) — Telenor Magyarország Zrt. protiv Nemzeti Média- és Hírközlési Hatóság Elnöke

text:
               15.4.2019

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 139/31

      Zahtjev za prethodnu odluku koji je 23. siječnja 2019. uputio Fővárosi Törvényszék (Mađarska) — Telenor Magyarország Zrt. protiv Nemzeti Média- és Hírközlési Hatóság Elnöke
      (predmet C-39/19)
      (2019/C 139/29)
      Jezik postupka: mađarski

         Sud koji je uputio zahtjev

      Fővárosi Törvényszék

         Stranke glavnog postupka

         Tužitelj: Telenor Magyarország Zrt.

         Tuženik: Nemzeti Média- és Hírközlési Hatóság Elnöke

         Prethodna pitanja

                  1.

                  Treba li komercijalni sporazum sklopljen između pružatelja usluga pristupa internetu i krajnjeg korisnika, na temelju kojeg taj pružatelj na krajnjeg korisnika primjenjuje tarifu bez dodatnih troškova za upotrebu određenih aplikacija (odnosno promet koji nastaje upotrebom određene aplikacije ne obračunava se kao potrošnja eventualnih podataka niti usporava njezinu brzinu nakon potrošene ugovorene količine podataka) i u skladu s kojim se razlikovanje uspostavlja samo prema uvjetima i u okviru tog sporazuma sklopljenog s krajnjim korisnikom te jedino u pogledu tog krajnjeg potrošača, a ne u odnosu na krajnje korisnike koji nisu strana tog sporazuma, tumačiti u skladu s člankom 3. stavkom 2. Uredbe (EU) 2015/2120 Europskog parlamenta i Vijeća od 25. studenoga 2015. o utvrđivanju mjera u vezi s pristupom otvorenom internetu te o izmjeni Direktive 2002/22/EZ o univerzalnoj usluzi i pravima korisnika u vezi s elektroničkim komunikacijskim mrežama i uslugama i Uredbe (EU) br. 531/2012 o roamingu u javnim pokretnim komunikacijskim mrežama u Uniji (1) (u daljnjem tekstu: Uredba)?

                  2.

                  U slučaju niječnog odgovora na prvo prethodno pitanje, treba li članak 3. stavak 3. Uredbe tumačiti na način da je, uzimajući u obzir i uvodnu izjavu 7. Uredbe, radi utvrđivanja povrede nužno na temelju učinka i tržišta razmotriti jesu li se mjerama pružatelja usluga pristupa internetu doista ograničila prava krajnjih korisnika iz članka 3. stavka 1. Uredbe i, ako da, u kojoj mjeri?

                  3.

                  Neovisno o prvom i drugom prethodnom pitanju, treba li članak 3. stavak 3. Uredbe tumačiti na način da je zabrana utvrđena u navedenoj odredbi bezuvjetna, opća i objektivna tako da se njome zabranjuje svaka mjera upravljanja prometom kojom se uvode razlike između različitih internetskih sadržaja i to neovisno o tome uvodi li ih pružatelj usluga pristupa internetu sporazumom, poslovnom praksom ili nekom drugom vrstom ponašanja?

                  4.

                  U slučaju potvrdnog odgovora na treće pitanje, može li se samo na temelju činjenice postojanja diskriminacije također zaključiti da postoji povreda članka 3. stavka 3. Uredbe, a da pritom nije potrebna dodatna ocjena tržišta i učinka pa je stoga u tom slučaju nepotrebna i ocjena u skladu s člankom 3. stavcima 1. i 2. Uredbe?

         (1)  SL 2015., L 310, str. 1.


title: predmet C-40/19: Zahtjev za prethodnu odluku koji je 23. siječnja 2019. uputio Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Mađarska) — EY protiv Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal

text:
               15.4.2019

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 139/32

      Zahtjev za prethodnu odluku koji je 23. siječnja 2019. uputio Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Mađarska) — EY protiv Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal
      (predmet C-40/19)
      (2019/C 139/30)
      Jezik postupka: mađarski

         Sud koji je uputio zahtjev

      Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság

         Stranke glavnog postupka

         Tužitelj: EY

         Tuženik: Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal

         Prethodna pitanja

                  1.

                  Treba li članak 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima i članak 31. Direktive 2013/32/EU Europskog parlamenta i Vijeća (1) (Direktiva o postupcima), uzimajući u obzir odredbe članaka 6. i 13. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, tumačiti na način da je moguće da država članica jamči djelotvornu sudsku zaštitu iako njezini sudovi ne mogu preinačiti odluke donesene u postupcima o azilu, nego ih samo mogu poništiti i vratiti na ponovno odlučivanje?

                  2.

                  Treba li članak 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima i članak 31. Direktive 2013/32/EU Europskog parlamenta i Vijeća (Direktiva o postupcima), uzimajući u obzir odredbe članaka 6. i 13. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, tumačiti na način da je s tim pravnim aktima usklađeno zakonodavstvo države članice koje predviđa jedinstveni prekluzivni rok od ukupno 60 dana, neovisno o svim pojedinačnim okolnostima i posebnostima slučaja te o mogućim poteškoćama prilikom dokazivanja?

         (1)  Direktiva 2013/32/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o zajedničkim postupcima za priznavanje i oduzimanje međunarodne zaštite (SL 2013., L 180, str. 60) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 12., str. 249.)


title: predmet C-42/19: Zahtjev za prethodnu odluku koji je 24. siječnja 2019. uputio Supremo Tribunal Administrativo (Portugal) — SONAECOM, SGPS, SA protiv Autoridade Tributária e Aduaneira

text:
               15.4.2019

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 139/33

      Zahtjev za prethodnu odluku koji je 24. siječnja 2019. uputio Supremo Tribunal Administrativo (Portugal) — SONAECOM, SGPS, SA protiv Autoridade Tributária e Aduaneira
      (predmet C-42/19)
      (2019/C 139/31)
      Jezik postupka: portugalski

         Sud koji je uputio zahtjev

      Supremo Tribunal Administrativo

         Stranke glavnog postupka

         Žalitelj: SONAECOM, SGPS, SA

         Druga stranka u postupku: Autoridade Tributária e Aduaneira

         Prethodna pitanja

                  1.

                  Je li u skladu s pravilima o odbitku PDV-a, koja su uspostavljena Šestom direktivom o PDV-u (1), konkretno člankom 4. stavcima 1. i 2. i člankom 17. stavcima 1., 2. i 5., to da žalitelj Sonaecom SGPS odbije pretporez za savjetodavne usluge istraživanja tržišta radi stjecanja kapitalnih udjela ako predmetno stjecanje nije ostvareno?

                  2.

                  Je li u skladu s pravilima o odbitku PDV-a, koja su uspostavljena Šestom direktivom o PDV-u, konkretno člankom 4. stavcima 1. i 2. i člankom 17. stavcima 1., 2. i 5., to da žalitelj Sonaecom SGPS odbije pretporez za plaćanje provizije društvu BCP radi organiziranja i strukturiranja obveznice namijenjene uključivanju u strukturu financiranja društava povezanih sa žaliteljem, a za koju je trošak u potpunosti snosilo društvo Sonae SGPS, odnosno matično društvo grupe, jer predmetna ulaganja nisu bila provedena?

         (1)  Šesta direktiva Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet — zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost (SL 1977., L 145, str. 1.)


title: predmet C-43/19: Zahtjev za prethodnu odluku koji je 24. siječnja 2019. uputio Tribunal Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa — CAAD) (Portugal) — Vodafone Portugal — Comunicações Pessoais, S. A. protiv Autoridade Tributária e Aduaneira

text:
               15.4.2019

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 139/34

      Zahtjev za prethodnu odluku koji je 24. siječnja 2019. uputio Tribunal Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa — CAAD) (Portugal) — Vodafone Portugal — Comunicações Pessoais, S. A. protiv Autoridade Tributária e Aduaneira
      (predmet C-43/19)
      (2019/C 139/32)
      Jezik postupka: portugalski

         Sud koji je uputio zahtjev

      Tribunal Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa — CAAD)

         Stranke glavnog postupka

         Tužitelj: Vodafone Portugal — Comunicações Pessoais, S. A.

         Tuženik: Autoridade Tributária e Aduaneira

         Prethodna pitanja

                  1.

                  Treba li članak 2. stavak 1. točku (c) i članke 9., 24., 72. i 73. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost tumačiti na način da se radi o isporuci usluga koja je oporeziva PDV-om kada operator elektroničkih komunikacija svojim nekadašnjim korisnicima (kojima je odobrio promocijske pogodnosti koje mogu obuhvaćati besplatne troškove instalacije, besplatnu aktivaciju usluge, besplatnu prenosivost ili besplatne uređaje odnosno primjenu posebnih tarifa, za što se zauzvrat ti korisnici obvezuju na poštovanje razdoblja vjernosti, a koje oni nisu poštovali zbog razloga za koje su sami odgovorni) naplaćuje iznos koji zakonski ne može prelaziti izdatke koje je pružatelj usluga snosio za instalaciju usluge i mora biti proporcionalan pogodnosti odobrenoj korisniku, koja je kao takva utvrđena i kvantificirana u sklopljenom ugovoru, zbog čega taj iznos ne može biti automatski jednak ukupnoj vrijednosti dospjelih neplaćenih obroka na datum raskida?

                  2.

                  Protivi li se na temelju prethodno navedenih propisa činjenica što se ti iznosi zahtijevaju nakon raskida ugovora kada operator više ne pruža usluge i što se nakon raskida ugovora ne ostvaruje konkretna potrošnja tomu da se takvi iznosi smatraju protučinidbom za isporuku usluga?

                  3.

                  Treba li se na temelju prethodno navedenih propisa isključiti to da je navedeni iznos protučinidba za isporuku usluga zbog činjenice da su operator i njegovi nekadašnji korisnici, poštujući zakonsku obvezu, unaprijed definirali u okviru ugovora o pristupanju formulu za izračun iznosa koji su nekadašnji korisnici dužni platiti u slučaju nepoštovanja razdoblja vjernosti predviđenog ugovorom o isporuci usluga?

                  4.

                  Treba li se na temelju prethodno navedenih propisa isključiti to da je navedeni iznos protučinidba za isporuku usluga ako sporan iznos ne odgovara iznosu koji bi operator naplatio tijekom preostalog razdoblja vjernosti u slučaju da nije došlo do raskida ugovora?


title: predmet C-66/19: Zahtjev za prethodnu odluku koji je 29. siječnja 2019. uputio Landgericht Saarbrücken (Njemačka) — JC protiv Kreissparkasse Saarlouis

text:
               15.4.2019

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 139/35

      Zahtjev za prethodnu odluku koji je 29. siječnja 2019. uputio Landgericht Saarbrücken (Njemačka) — JC protiv Kreissparkasse Saarlouis
      (predmet C-66/19)
      (2019/C 139/33)
      Jezik postupka: njemački

         Sud koji je uputio zahtjev

      Landgericht Saarbrücken

         Stranke glavnog postupka

         Tužitelj: JC

         Tuženik: Kreissparkasse Saarlouis

         Prethodna pitanja

                  1.

                  Treba li članak 10. stavak 2. točku (p) Direktive 2008/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2008. o ugovorima o potrošačkim kreditima i stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 87/102/EEZ (1) tumačiti na način da se među tražene informacije o „razdoblj[u]” ili o „drug[im] uvjet[ima] koji uređuju […] ostvarivanje [prava na povlačenje iz ugovora o kreditu]” ubrajaju i pretpostavke za početak roka za povlačenje?

                  2.

                  Ako je odgovor na prvo pitanje potvrdan:
                  Protivi li se članku 10. stavku 2. točki (p) Direktive 2008/48/EZ tumačenje prema kojem je obavijest o pravu na povlačenje iz ugovora o kreditu „jasna” i „sažeta” ako ona sama u pogledu početka roka za povlačenje iscrpno ne navodi obvezne informacije koje treba dati kako bi rok počeo teći, nego u tom pogledu upućuje na nacionalnu odredbu — u ovom slučaju članak 492. stavak 2. BGB-a [(Građanski zakonik)] u verziji koja je bila na snazi do 12. lipnja 2014. — koja pak dalje upućuje na druge nacionalne odredbe — u ovom slučaju na članak 247. stavke 3. do 13. EGBGB-a [(Uvodni zakon za Građanski zakonik)] u verziji koja je bila na snazi do 12. lipnja 2014. te se od potrošača očekuje da pročita brojne zakonske odredbe u različitim zakonima kako bi shvatio koje se obvezne informacije moraju navesti kako bi rok za povlačenje iz njegova ugovora o kreditu počeo teći?

                  3.

                  Ako je odgovor na drugo pitanje niječan (to jest ako se načelno ništa ne protivi upućivanju na nacionalna zakonska pravila):
                  Protivi li se članku 10. stavku 2. točki (p) Direktive 2008/48/EZ tumačenje prema kojem je obavijest o pravu na povlačenje iz ugovora o kreditu „jasna” i „sažeta” ako upućivanje na nacionalnu zakonsku odredbu — u ovom slučaju članak 492. stavak 2. BGB-a u verziji koja je bila na snazi od 30. srpnja 2010. do 12. lipnja 2014. — i njezino daljnje upućivanje — u ovom slučaju na članak 247. stavke 3. do 13. EGBGB-a u verziji koja je bila na snazi od 4. kolovoza 2011. do 12. lipnja 2014. — nužno dovodi do toga da potrošač uz sâmo čitanje odredaba mora provesti i pravnu kvalifikaciju — primjerice u pogledu toga je li mu kredit odobren po uobičajenim uvjetima za ugovore osigurane hipotekom na nekretnini i njihovo prijelazno financiranje ili pak u pogledu toga je li riječ o povezanim ugovorima kako bi mogao jasno shvatiti koje mu se obvezne informacije moraju pružiti kako bi rok za povlačenje iz njegova ugovora o kreditu počeo teći?

         (1)  (SL 2008., L 133, str. 66.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 13., str. 58. i ispravak SL 2014., L 283, str. 66.)


title: predmet C-67/19: Zahtjev za prethodnu odluku koji je 30. siječnja 2019. uputio Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Mađarska) — KD protiv Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal

text:
               15.4.2019

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 139/36

      Zahtjev za prethodnu odluku koji je 30. siječnja 2019. uputio Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Mađarska) — KD protiv Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal
      (predmet C-67/19)
      (2019/C 139/34)
      Jezik postupka: mađarski

         Sud koji je uputio zahtjev

      Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság

         Stranke glavnog postupka

         Tužitelj: KD

         Tuženik: Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal

         Prethodna pitanja

                  1.

                  Treba li članak 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima i članak 31. Direktive 2013/32/EU Europskog parlamenta i Vijeća (1) (Direktiva o postupcima), uzimajući u obzir odredbe članaka 6. i 13. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, tumačiti na način da je moguće da država članica jamči djelotvornu sudsku zaštitu iako njezini sudovi ne mogu preinačiti odluke donesene u postupcima o azilu, nego ih samo mogu poništiti i vratiti na ponovno odlučivanje?

                  2.

                  Treba li članak 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima i članak 31. Direktive 2013/32/EU Europskog parlamenta i Vijeća (Direktiva o postupcima), uzimajući u obzir odredbe članaka 6. i 13. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, tumačiti na način da je s tim pravnim aktima usklađeno zakonodavstvo države članice koje predviđa jedinstveni prekluzivni rok od ukupno 60 dana, neovisno o svim pojedinačnim okolnostima i posebnostima slučaja te o mogućim poteškoćama prilikom dokazivanja?

         (1)  Direktiva 2013/32/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o zajedničkim postupcima za priznavanje i oduzimanje međunarodne zaštite (SL 2013., L 180, str. 60) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 12., str. 249.)


title: predmet C-73/19: Zahtjev za prethodnu odluku koji je 31. siječnja 2019. uputio Hof van beroep te Antwerpen (Belgija) — Belgische Staat (Belgijska država), koju zastupa ministar za rad, gospodarstvo i zaštitu potrošača, koji je nadležan za vanjsku trgovinu, Belgische Staat, koju zastupa generalni direktor Generalne direkcije za gospodarsku inspekciju protiv Movic BV, Events Belgium BV, Leisure Tickets & Activities International BV

text:
               15.4.2019

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 139/36

      Zahtjev za prethodnu odluku koji je 31. siječnja 2019. uputio Hof van beroep te Antwerpen (Belgija) — Belgische Staat (Belgijska država), koju zastupa ministar za rad, gospodarstvo i zaštitu potrošača, koji je nadležan za vanjsku trgovinu, Belgische Staat, koju zastupa generalni direktor Generalne direkcije za gospodarsku inspekciju protiv Movic BV, Events Belgium BV, Leisure Tickets & Activities International BV
      (predmet C-73/19)
      (2019/C 139/35)
      Jezik postupka: nizozemski

         Sud koji je uputio zahtjev

      Hof van beroep te Antwerpen

         Stranke glavnog postupka

         Žalitelji: Belgische Staat (Belgijska država), koju zastupa ministar za rad, gospodarstvo i zaštitu potrošača, koji je nadležan za vanjsku trgovinu, Belgische Staat, koju zastupa generalni direktor Generalne direkcije za gospodarsku inspekciju, generalni direktor Generalne direkcije za gospodarsku inspekciju

         Protivnici žalitelja: Movic BV, Events Belgium BV, Leisure Tickets & Activities International BV

         Prethodno pitanje

      Predstavlja li spor, u kojem je riječ o tužbi koju je podnijela belgijska država protiv nizozemskih društava u skladu s člankom 14. Zakona od 30. srpnja 2013. o preprodaji ulaznica za priredbe, i u skladu s člankom XVII.7 WER-a, radi utvrđenja i propuštanja protupravnih tržišnih i/ili poslovnih praksi na štetu potrošača, pri čemu se ta društva iz Nizozemske putem internetskih stranica obraćaju uglavnom belgijskim klijentima s ciljem preprodaje ulaznica za priredbe u Belgiji, građansku ili trgovačku stvar u smislu članka 1. stavka 1. Uredbe (EU) br. 1215/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (1), i može li sudska odluka donesena u takvom sporu iz tog razloga potpadati pod područje primjene te uredbe?

         (1)  Uredba (EU) br. 1215/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2012., L 351, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 289.).


title: predmet C-176/19 P: Žalba koju je 22. veljače 2019. podnijela Europska komisija protiv presude Općeg suda (deveto prošireno vijeće) od 12. prosinca 2018. u predmetu T-691/14, Servier i dr. protiv Komisije

text:
               15.4.2019

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 139/37

      Žalba koju je 22. veljače 2019. podnijela Europska komisija protiv presude Općeg suda (deveto prošireno vijeće) od 12. prosinca 2018. u predmetu T-691/14, Servier i dr. protiv Komisije
      (predmet C-176/19 P)
      (2019/C 139/36)
      Jezik postupka: francuski

         Stranke

         Žalitelj: Europska komisija (zastupnici: B. Mongin, F. Castilla Contreras, J. Norris, C. Vollrath, agenti)

         Druge stranke u postupku: Servier SAS, Servier Laboratories Ltd, Les Laboratoires Servier SA, European Federation of Pharmaceutical Industries and Associations (EFPIA)

         Zahtjevi

                  —

                  Poništiti točke 1., 2., i 3. presude kojima se poništava (i) članak 4. odluke Komisije C(2014) 4955 final od 9. srpnja 2014. o postupku primjene članaka 101. i 102. UFEU-a [predmet AT.39612 — Périndopril (Servier)] u mjeri u kojoj se njime utvrđuje sudjelovanje društva Servier u sporazumima koje je društvo Servier sklopilo s društvom Krka, (ii) članak 7. stavak 4. točka (b) odluke kojim se utvrđuje novčana kazna izrečena protiv društva Servier zbog sklapanja tih sporazuma, (iii) članak 6. odluke kojim se utvrđuje povreda članka 102. UFEU-a koju je počinilo društvo Servier i (iv) članak 7. stavak 6. odluke kojim se utvrđuje iznos novčane kazne izrečene društvu Servier za tu povredu;

                  —

                  poništiti presudu u mjeri u kojoj se njome prilozi A 286 i A 287 tužbi i prilog C 29 replici proglašavaju dopuštenima (t. 1461., 1462. i 1463. presude);

                  —

                  konačno odlučiti o tužbi za poništenje odluke koju je podnijelo društvo Servier i odbiti njegov zahtjev za poništenje članka 4., članka 7. stavka 4. točke (b), članka 6. i članka 7. stavka 6. odluke i prihvatiti Komisijin zahtjev za proglašavanje prilogâ A 286 i A 287 tužbi pred Općim sudom i priloga C 29 replici pred Općim sudom nedopuštenima (t. 1461. do 1463. presude);

                  —

                  naložiti društvu Servier snošenje svih troškova ovog žalbenog postupka.

         Žalbeni razlozi i glavni argumenti

      U prilog žalbi Komisija se poziva na prvu skupinu žalbenih razloga povezanih s povredom članka 101. UFEU-a [poništenje točaka 1. i 3. izreke presude u mjeri u kojoj se njima poništavaju članak 4. i članak 7. stavak 4. točka (b) odluke kojima se utvrđuje da su tri sporazuma sklopljena između društva Servier i dr. i društva Krka predstavljala jedinstvenu povredu članka 101. UFEU-a i kojima se društvu Servier naložilo plaćanje novčane kazne].
      Prvi žalbeni razlog za djelomično poništenje temelji se na pogrešci koja se tiče prava koju je Opći sud počinio kada je smatrao da društvo Krka nije bilo izvor konkurentskog pritiska na društvo Servier u vrijeme predmetnih sporazuma.
      Drugi žalbeni razlog temelji se na pogreškama koje se tiču prava koje je Opći sud počinio analiziravši sadržaj i ciljeve sporazuma o licenci kao poticaj za društvo Krka da prihvati ograničenja mirnog rješavanja spora.
      Treći žalbeni razlog temelji se na pogreškama koje se tiču prava koje je Opći sud počinio u primjeni koncepta ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na cilj u smislu članka 101. stavka 1. UFEU-a.
      Četvrti žalbeni razlog temelji se na pogrešci koja se tiče prava koju je Opći sud počinio u analizi namjere stranaka u pogledu primjene članka 101. UFEU-a.
      Peti žalbeni razlog temelji se na pogrešci koja se tiče prava koju je Opći sud počinio uzevši u obzir učinke koje licenca u korist tržišnog natjecanja ima na tržištima koja nisu obuhvaćena povredom članka 101. stavka 1. UFEU-a koja je utvrđena odlukom.
      Šesti žalbeni razlog temelji se na pogrešci koja se tiče prava koju je Opći sud počinio u analizi cilja sporazuma o prijenosu.
      Sedmi žalbeni razlog temelji se na pogrešci koja se tiče prava u primjeni koncepta ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na učinke u smislu članka 101. stavka 1. UFEU-a.
      Nadalje, Komisija se poziva na drugu skupinu žalbenih razloga povezanih s povredom članka 102. UFEU-a (poništenje točaka 2. i 3. izreke presude u mjeri u kojoj se njima poništavaju članak 6. i članak 7. stavak 6. odluke kojima se utvrđuje da je društvo Servier povrijedilo članak 102. UFEU-a i kojima se društvu Servier nalaže plaćanje novčane kazne).
      Osmi žalbeni razlog temelji se na pogreškama koje se tiču prava koje je Opći sud počinio u svojoj analizi uzimanja u obzir kriterija cijene prilikom određivanja tržišta gotovih proizvoda.
      Deveti žalbeni razlog temelji se na pogreškama koje se tiču prava koje je Opći sud počinio u svojoj analizi uzimanja u obzir terapijske zamjenjivosti prilikom određivanja tržišta gotovih proizvoda.
      Deseti žalbeni razlog temelji se na nedopuštenosti određenih priloga.
      Jedanaesti žalbeni razlog temelji se na pogreškama koje se tiču prava koje je Opći sud počinio u svojoj analizi tehnološkog tržišta.


title: predmet C- 201/19 P: Žalba koju je 28. veljače 2019. podnio Servier SAS, Servier Laboratories Ltd, Les Laboratoires Servier SA protiv presude Općeg suda (deveto prošireno vijeće) od 12. prosinca 2018. u predmetu T-691/14, Servier i dr. protiv Komisije

text:
               15.4.2019

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 139/39

      Žalba koju je 28. veljače 2019. podnio Servier SAS, Servier Laboratories Ltd, Les Laboratoires Servier SA protiv presude Općeg suda (deveto prošireno vijeće) od 12. prosinca 2018. u predmetu T-691/14, Servier i dr. protiv Komisije
      (predmet C- 201/19 P)
      (2019/C 139/37)
      Jezik postupka: francuski

         Stranke

         Žalitelji: Servier SAS, Servier Laboratories Ltd, Les Laboratoires Servier SA (zastupnici: M. Utges Manley, Solicitor, A. Robert, advocate, J. Killick, J. Jourdan, T. Reymond, O. de Juvigny, odvjetnici)

         Druge stranke u postupku: Europska komisija, European Federation of Pharmaceutical Industries and Associations (EFPIA)

         Zahtjevi

      Kao prvo, s obzirom na žalbene razloge 1. do 5. kojima se osporava postojanje povrede članka 101. UFEU-a:

                  —

                  poništiti točke 4., 5. i 6. izreke presude koju je Opći sud donio 12. prosinca 2018. u predmetu T-691/14, Servier/Komisija;

                  —

                  poništiti članak 1. točku (b), članak 2. točku (b), članak 3. točku (b) i članak 5. točku (b) te, posljedično članak 7. stavak 1. točku (b), članak 7. stavak 2. točku (b), članak 7. stavak 3. točku (b) i članak 7. stavak 5. točku (b) odluke Komisije br. C(2014) 4955 final od 9. srpnja 2014. [AT.39.612 — Périndopril (Servier)], ili ako se to ne učini, vratiti predmet Općem sudu na odlučivanje o učincima dotičnih sporazuma;

            podredno, s obzirom na žalbeni razlog 6.:

                  —

                  poništiti točke 4. i 5. izreke presude u mjeri u kojoj se njome potvrđuju zaključci odluke o postojanju različitih povreda i kumulativnih novčanih kazni za sporazume Niche i Matrix; posljedično, poništiti članak 1. točku (b), članak 2. točku (b), članak 7. stavak 1. točku (b) i članak 7. stavak 2. točku (b) odluke;

            i podredno:

                  —

                  poništiti točke 4. i 5. izreke presude i članak 7. stavak 1. točku (b), članak 7. stavak 2. točku (b), članak 7. stavak 3. točku (b) i članak 7. stavak 5. točku (b) odluke s obzirom na žalbene razloge 7.1 i 7.2 kojima se osporavaju načelo i iznos svih novčanih kazni;

                  —

                  poništiti točku 5. izreke presude i članak 5. točku (b) i članak 7. stavak 5. točku (b) odluke s obzirom na žalbeni razlog 5.4 koji se odnosi na trajanje navodne povrede i izračun novčane kazne u vezi s sporazumom sklopljenim između društava Servier i Lupin i posljedično odrediti novčanu kaznu izvršavajući svoju punu nadležnost.

            U svakom slučaju:

                  —

                  naložiti Europskoj komisiji snošenje troškova.

         Žalbeni razlozi i glavni argumenti

      Prvim žalbenim razlogom, koji je zajednički svim sankcioniranim sporazumima, društvo Servier tvrdi da je presuda pravno pogrešna jer se temelji na širokom poimanju koje nije u skladu sa sudskom praksom o pojmu povrede s obzirom na cilj. Presudom se zanemario izostanak iskustva i očito ograničenje te se ona temeljila na mehaničkom testu koji zanemaruje kontekst i dvojake učinke predmetnih sporazuma o nagodbi.
      Drugim žalbenim razlogom, koji je također zajednički, društvo Servier smatra da se presudom pogrešno primjenjuje sudska praksa koja se odnosi na pojam potencijalnog tržišnog natjecanja i da se ona temelji na neosnovanom prebacivanju tereta dokazivanja.
      Treći žalbeni razlog temelji se na tvrdnji da sporazumi sklopljeni istog dana s društvom Matrix i njegovim distributerom društvom Niche nisu protivni tržišnom natjecanju s obzirom na cilj. Prema mišljenju društva Servier, Opći sud je počinio pogrešku koja se tiče prava kvalificiravši te poduzetnike kao potencijalne konkurente i kada je smatrao da su isplate štetne te da nisu svojstvene mirnom rješavanju spora.
      Svojim četvrtim žalbenim razlogom, društvo Servier navodi pogreške koje se tiču prava u vezi s sporazumom sklopljenim s društvom Teva, koji više nije protivan tržišnom natjecanju s obzirom na cilj, uzevši u obzir pravni i ekonomski kontekst u kojem se nalazi, njegove dvojake učinke i komplementarnost stranaka, s obzirom na to da je društvo Teva, za razliku od društva Servier, distributer generičkih lijekova u Velikoj Britaniji.
      Peti žalbeni razlog temelji se na pogreškama koje se tiču prava u vezi sa sporazumom s društvom Lupin. Opći sud je trebao ispitati učinke sporazuma zbog njegovog barem dvojakog, ako ne i protutržišnog dosega. Podredno, pogreška zahvaća trajanje povrede, a time i izračun novčane kazne.
      Podredno, društvo Servier šestim žalbenim razlogom navodi da je Opći sud trebao poništiti odluku u mjeri u kojoj se njome sankcionira sporazum sklopljen s društvom Matrix, uz onaj potpisan s društvom Niche, iako se nije radilo o različitim povredama.
      Još podrednije, sedmi žalbeni razlog odnosi se na zahtjev za poništenje presude u mjeri u kojoj se njome potvrđuje način određivanja novčane kazne.


title: predmet C-207/19 P: Žalba koju je 28. veljače 2019. podnio Biogaran protiv presude Općeg suda (deveto vijeće) od 12. prosinca 2018. u predmetu T-677/14, Biogaran protiv Komisije

text:
               15.4.2019

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 139/40

      Žalba koju je 28. veljače 2019. podnio Biogaran protiv presude Općeg suda (deveto vijeće) od 12. prosinca 2018. u predmetu T-677/14, Biogaran protiv Komisije
      (predmet C-207/19 P)
      (2019/C 139/38)
      Jezik postupka: francuski

         Stranke

         Žalitelj: Biogaran (zastupnici: M. Utges Manley, Solicitor, A. Robert, advocate, O. de Juvigny, T. Reymond, J. Killick, J. Jourdan, odvjetnici)

         Druga stranka u postupku: Europska komisija

         Zahtjevi

                  —

                  U potpunosti poništiti presudu koju je Opći sud donio 12. prosinca 2018. u predmetu T-677/14;

                  —

                  poništiti članak 1. točku (b) podtočku (iv), članak 7. stavak 1. točku (b) i članak 8. Odluke Komisije C(2014) 4955 final, [predmet AT.39612 — Périndopril (Servier)], u mjeri u kojoj se odnose na društvo Biogaran;

                  —

                  naloži Komisiji snošenje troškova.

         Žalbeni razlozi i glavni argumenti

      Prvim žalbenim razlogom društvo Biogaran navodi da je presuda zahvaćena pogreškama koje se tiču prava jer se njome potvrđuje nezakonitost licence s obrazloženjem da mirno rješavanje spora ima protutržišni cilj. Prema mišljenju žalitelja, presuda se temelji na širokom poimanju pojma povrede s obzirom na cilj i njome se zanemaruje izostanak iskustva i očito ograničenje. Osim toga, presuda se temelji na pogrešnom pravnom testu kojim se zanemaruje kontekst mirnog rješavanja spora o kojem su se sporazumjela društva Servier i Niche te činjenica da potonja društva nisu bila potencijalni konkurenti.
      Drugim žalbenim razlogom društvo Biogaran ističe da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava zamijenivši vlastito obrazloženje s Komisijinim. Opći sud smatra da je navodno poticanje društva Biogarana bilo „odlučujuće” zbog toga što je odredilo odluku društva Niche da ne uđe na tržište. Međutim, ni u obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku niti u odluci ne podržava se niti utvrđuje da je to poticanje, kvalificirano samo kao „dodatno”, bilo „odlučujuće” prilikom prihvaćanja uvjeta mirnog rješavanja spora društva Niche.
      Društvo Biogaran trećim žalbenim razlogom navodi da Opći sud nije uzeo u obzir načelo proporcionalnosti i ciljeve članka 101. UFEU-a time što je, pored odgovornosti matičnog društva, utvrdio njegovu odgovornost. Budući da je Opći sud presudio da je matično društvo izravno sudjelovalo u povredi i da je upotrijebilo svoje nadzorne ovlasti da bi njegovo društvo kćer pridonijelo njegovu vlastitu protupravnom ponašanju, na način da društvo kćer nije imalo nikakvu autonomiju, ne može se smatrati da je osim matičnog društva odgovorno društvo kći, a da se ne prekorači ono što je nužno potrebno za pravilnu primjenu pravila tržišnog natjecanja.
      Četvrtim žalbenim razlogom društvo Biogaran smatra da presudu treba ukinuti jer se njome potvrđuju načelo i način izračuna novčane kazne, unatoč prirodi ovog predmeta koja je složena i bez presedana te izostanku bilo kakve odlučujuće uloge društva Biogaran.


title: predmet T-289/15: Presuda Općeg suda od 6. ožujka 2019. — Hamas protiv Vijeća („Zajednička vanjska i sigurnosna politika — Mjere ograničavanja protiv određenih osoba i drugih subjekata s ciljem borbe protiv terorizma — Zamrzavanje financijskih sredstava — Mogućnost da se tijelo treće države smatra nadležnim tijelom u smislu Zajedničkog stajališta 2001/931/ZVSP — Činjenična osnova odluka o zamrzavanju financijskih sredstava — Obveza obrazlaganja — Pogreška u ocjeni — Pravo vlasništva”)

text:
               15.4.2019

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 139/42

      Presuda Općeg suda od 6. ožujka 2019. — Hamas protiv Vijeća
      (predmet T-289/15) (1)

      („Zajednička vanjska i sigurnosna politika - Mjere ograničavanja protiv određenih osoba i drugih subjekata s ciljem borbe protiv terorizma - Zamrzavanje financijskih sredstava - Mogućnost da se tijelo treće države smatra nadležnim tijelom u smislu Zajedničkog stajališta 2001/931/ZVSP - Činjenična osnova odluka o zamrzavanju financijskih sredstava - Obveza obrazlaganja - Pogreška u ocjeni - Pravo vlasništva”)
      (2019/C 139/39)
      Jezik postupka: francuski

         Stranke

         Tužitelj: Hamas (Doha, Katar) (zastupnik: L. Glock, odvjetnik)

         Tuženik: Vijeće Europske unije (zastupnici: u početku B. Driessen i N. Rouam, zatim B. Driessen i F. Naert te naposljetku B. Driessen, F. Naert i A. Sikora-Kalėda, agenti)

         Intervenijent u potporu tuženiku: Europska komisija (zastupnici: u početku F. Castillo de la Torre i R. Tricot, zatim F. Castillo de la Torre, L. Baumgart i C. Zadra, agenti)

         Predmet

      Zahtjev na temelju članka 263. UFEU-a kojim se traži poništenje, s jedne strane, Odluke Vijeća (ZVSP) 2015/521 od 26. ožujka 2015. o ažuriranju i izmjeni popisa osoba, skupina i subjekata na koje se primjenjuju članci 2., 3. i 4. Zajedničkog stajališta 2001/931/ZVSP o primjeni posebnih mjera u borbi protiv terorizma i o stavljanju izvan snage Odluke 2014/483/ZVSP (SL 2015., L 82, str. 107.) i, s druge strane, Provedbene uredbe Vijeća (EU) 2015/513 od 26. ožujka 2015. o provedbi članka 2. stavka 3. Uredbe (EZ) br. 2580/2001 o posebnim mjerama ograničavanja protiv određenih osoba i subjekata s ciljem borbe protiv terorizma i o stavljanju izvan snage Provedbene uredbe (EU) br. 790/2014 (SL 2015., L 82, str. 1) u dijelu u kojem se ti akti odnose na tužitelja.

         Izreka

                  1.

                     Tužba se odbija.

                  2.

                     Hamas će, osim vlastitih troškova, snositi i troškove Vijeća Europske unije.

                  3.

                     Europska komisija snosit će vlastite troškove.

         (1)  SL C 245, 27. 7. 2015.


title: predmet T-69/16: Presuda Općeg suda od 28. veljače 2019. — Ateknea Solutions Catalonia protiv Komisije („Arbitražna klauzula — Ugovori zaključeni u sklopu Šestog okvirnog programa za istraživanje i tehnološki razvoj (2002.-2006.) — Povrat troškova nastalih tužitelju uvećanih za zatezne kamate — Prihvatljivi troškovi — Ugovorna odgovornost”)

text:
               15.4.2019

               HR

               Službeni list Europske unije

               C 139/43

      Presuda Općeg suda od 28. veljače 2019. — Ateknea Solutions Catalonia protiv Komisije
      (predmet T-69/16) (1)

      („Arbitražna klauzula - Ugovori zaključeni u sklopu Šestog okvirnog programa za istraživanje i tehnološki razvoj (2002.-2006.) - Povrat troškova nastalih tužitelju uvećanih za zatezne kamate - Prihvatljivi troškovi - Ugovorna odgovornost”)
      (2019/C 139/40)
      Jezik postupka: engleski

         Stranke

         Tužitelj: Ateknea Solutions Catalonia, SA (Barcelona, Španjolska) (zastupnici: M. Troncoso Ferrer, C. Ruixó Claramunt i S. Moya Izquierdo, odvjetnici)

         Tuženik: Europska komisija (zastupnici: u početku L. Grønfeldt i M. Siekierzyńska, zatim M. Siekierzyńska i R. Lyal, agenti)

         Predmet

      Zahtjev na temelju članka 272. UFEU-a kojim se traži da se Komisiji naloži da tužitelju plati iznos od 1 258 533,89 eura ili, podredno, iznos od 1 025 845,29 eura.

         Izreka

                  1.

                     Tužba se odbija.

                  2.

                     Društvu Ateknea Solutions Catalonia, SA, nalaže se snošenje troškova.

         (1)  SL C 165, 10. 5. 2016.