title: Presuda Suda (treće vijeće) od 23. studenoga 2017.#Gasorba SL i dr. protiv Repsol Comercial de Productos Petrolíferos SA.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal Supremo.#Tržišno natjecanje – Članak 101. UFEU-a – Sporazumi među poduzetnicima – Poslovni odnosi između operatora benzinskih postaja i naftnih kompanija – Dugoročni sporazumi o isključivoj opskrbi gorivom – Odluka kojom Europska komisija obvezuje poduzetnika na preuzimanje obveza – Doseg vezanosti nacionalnih sudova Komisijinom odlukom o obvezama – Članak 9. stavak 1. i članak 16. stavak 1. Uredbe (EZ) br. 1/2003.#Predmet C-547/16.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      23. studenoga 2017. (
            *1
         )
      „Tržišno natjecanje – Članak 101. UFEU‑a – Sporazumi među poduzetnicima – Poslovni odnosi između operatora benzinskih postaja i naftnih kompanija – Dugoročni sporazumi o isključivoj opskrbi gorivom – Odluka kojom Europska komisija obvezuje poduzetnika na preuzimanje obveza – Doseg vezanosti nacionalnih sudova Komisijinom odlukom o obvezama – Članak 9. stavak 1. i članak 16. stavak 1. Uredbe (EZ) br. 1/2003”
      U predmetu C‑547/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunal Supremo (Vrhovni sud, Španjolska), odlukom od 18. listopada 2016., koju je Sud zaprimio 28. listopada 2016., u postupku

         Gasorba SL,

         Josefa Rico Gil,

         Antonio Ferrándiz González

      protiv

         Repsol Comercial de Productos Petrolíferos SA,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, J. Malenovský, M. Safjan, D. Šváby (izvjestitelj) i M. Vilaras, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za društvo Gasorba SL, J. Rico Gil i A. Ferrándiz González, D. García Riquelme, procurador, A. Hernández Pardo, abogado, i L. Ruiz Ezquerra, abogada,

               –

               za društvo Repsol Comercial de Productos Petrolíferos SA, A. Requeijo Pascua i P. Arévalo Nieto, abogados, te M. Villarrubia García, abogada,

               –

               za španjolsku vladu, A. Gavela Llopis, u svojstvu agenta,

               –

               za njemačku vladu, T. Henze i R. Kanitz, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, F. Castilla Contreras, F. Jimeno Fernández i C. Urraca Caviedes, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 14. rujna 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 16. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1/2003 od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima [101.] i [102. UFEU‑a] (SL 2003., L 1, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 165.) i članka 101. stavka 3. UFEU‑a.

               2

               Taj zahtjev podnesen je u okviru spora između, s jedne strane, društva Gasorba SL, Josefe Rico Gil i Antonia Ferrándiz Gonzáleza (u daljnjem tekstu: Gasorba i dr.) i, s druge strane, društva Repsol Comercial de Productos Petrolíferos SA (u daljnjem tekstu: Repsol) u vezi s valjanosti, s obzirom na članak 101. UFEU‑a, ugovora o zakupu benzinske postaje koji uključuje obvezu isključive opskrbe.

         Pravni okvir

               3

               Uvodne izjave 13. i 22. Uredbe 1/2003 glase:

                        (13)

                        Ako poduzetnici tijekom postupka kojim se u konačnici predmetni sporazum ili usklađeno djelovanje ocijeni zabranjenim Komisiji ponude obveze koji bi otklonili probleme tržišnog natjecanja, Komisiji bi trebalo omogućiti da usvoji odluke kojima te obveze postaju obvezujuće za poduzetnike koji su ih predložili. Odluke o prihvaćanju obveza poduzetnika trebaju sadržavati tvrdnju kako više nema osnove za daljnje postupanje Komisije, a bez donošenja zaključka je li postojala, ili još uvijek postoji povreda propisa. Odluke o prihvaćanju obveza ne dovode u pitanje ovlasti tijela za tržišno natjecanje i sudova država članica da utvrde povredu propisa i donesu odluku u predmetu. Odluke o prihvaćanju obveza poduzetnika ne smatraju se primjerenima u slučajevima kada Komisija namjerava izreći novčanu kaznu.

                  […]

                        (22)

                        Kako bi se osiguralo poštivanje načela pravne sigurnosti i jedinstvene primjene prava tržišnog natjecanja Zajednice u sustavu paralelnih nadležnosti, treba izbjegavati proturječne odluke. Stoga se pravni učinci odluka i postupaka Komisije na sudove i tijela država članica nadležna za tržišno natjecanje moraju tumačiti u skladu sa sudskom praksom Suda. Odluke o prihvaćanju obveza ponuđenih od strane poduzetnika koje donosi Komisija ne utječu na ovlasti sudova i tijela država članica nadležnih za tržišno natjecanje da primjenjuju članke [101.] i [102. UFEU‑a].”

               4

               U skladu s člankom 6. te uredbe, koji se odnosi na „[o]vlasti nacionalnih sudova”:
               „Nacionalni sudovi nadležni su za primjenu članaka [101.] i [102. UFEU‑a].”

               5

               Članak 9. te uredbe, koji se odnosi na „[o]bveze”, u stavku 1. propisuje:
               „Kada Komisija namjerava donijeti odluku s ciljem otklanjanja povrede odredaba Ugovora, a poduzetnici koji su uključeni u povredu ponude obveze kojima se obvezuju otkloniti negativne učinke u skladu s preliminarnom ocjenom koju im je dostavila Komisija, Komisija će odlukom obvezati poduzetnika na preuzimanje tih obveza. Takva se odluka može donijeti za određeno vremensko razdoblje i zaključno će izrekom sadržavati da više nema osnove za vođenje postupka od strane Komisije.”

               6

               Članak 15. Uredbe br. 1/2003, koji se tiče „[s]uradnj[e] s nacionalnim sudovima”, u stavku 1. određuje:
               „U postupcima koji se odnose na primjenu članka [101.] i članka [102. UFEU‑a], sudovi država članica mogu zatražiti od Komisije da im dostavi informacije koje se nalaze u njenom posjedu ili njeno mišljenje o pitanjima primjene propisa o tržišnom natjecanju Zajednice.”

               7

               Članak 16. Uredbe br. 1/2003, naslovljen „[j]edinstvena primjena prava tržišnog natjecanja Zajednice”, u stavku 1. propisuje:
               „Kada nacionalni sudovi odlučuju o sporazumima, odlukama ili postupanjima iz članka [101.] ili članka [102. UFEU‑a] koji su već bili predmetom odluke Komisije, nacionalni sudovi ne mogu donositi odluke suprotne odluci koju je donijela Komisija. Također, nacionalni sudovi moraju izbjegavati donošenje odluka koje bi bile u suprotnosti s odlukom koju razmatra Komisija u postupku koji je pokrenula. U tu svrhu, nacionalni sud može procijeniti je li svrsishodno nastaviti s postupkom pred nacionalnim sudom. Ova obveza ne dovodi u pitanje prava i obaveze iz članka [267. UFEU‑a].”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               8

               J. Rico Gil i A. Ferrándiz González sklopili su 15. veljače 1993. dva ugovora s društvom Repsol.

               9

               Prvim od tih ugovora, naslovljenim „akt o osnivanju plodouživanja”, J. Rico Gil i A. Ferrándiz González osnovali su stvarno pravo plodouživanja u korist društva Repsol, u trajanju od 25 godina, koje se odnosi na zemljište koje se nalazi u Orbi (Španjolska), na benzinsku postaju koja je tamo izgrađena i na upravnu koncesiju na temelju koje je dopušteno upravljanje tom postajom.

               10

               Drugim od tih ugovora, naslovljenim „ugovor o prijenosu upravljanja benzinskom postajom, zakupu poslovnog prostora i isključivoj opskrbi” (u daljnjem tekstu: ugovor o zakupu), društvo Repsol dalo je zemljište i postaju u zakup A. Ferrándiz Gonzálezu, u trajanju od 25 godina, pri čemu je mjesečni iznos zakupnine iznosio 10000 španjolskih pezeta (oko 60 eura).

               11

               J. Rico Gil, A. Ferrándiz González i njihovo dvoje djece osnovali su 12. studenoga 1994. društvo Gasorba, na koje su uz suglasnost društva Repsol prenesena prava J. Rico Gil i A. Ferrándiz Gonzáleza koja su proizlazila iz ugovora sklopljenih s tim društvom.

               12

               Na temelju ugovora o zakupu zakupnici su bili obvezni opskrbljivati se kod društva Repsol tijekom cjelokupnog razdoblja trajanja ugovora o zakupu, koje je periodično priopćavalo najviše maloprodajne cijene goriva, te je zakupnicima bilo dopušteno davati popuste na račun svoje provizije, bez smanjivanja prihoda opskrbljivača.

               13

               Komisija je pokrenula postupak primjene članka 101. UFEU‑a protiv društva Repsol. Nakon provedbe preliminarne ocjene zaključila je da u vezi s dugoročnim ugovorima o isključivoj opskrbi, uključujući ugovore koji obvezuju predmetne stranke u glavnom postupku, postoje dvojbe u pogledu njihove usklađenosti s člankom 101. UFEU‑a s obzirom na to da mogu prouzročiti znatno „ograničavanje pristupa” španjolskom maloprodajnom tržištu gorivom.

               14

               U odgovoru na preliminarnu ocjenu Komisije društvo Repsol podnijelo je istoj prijedloge za preuzimanje obveza koji su uključivali, među ostalim, nesklapanje dugoročnih ugovora o isključivoj opskrbi u budućnosti, financijski poticaj zakupnicima predmetnih benzinskih postaja da prijevremeno okončaju svoje dugoročne ugovore o opskrbi s Repsolom kao i obvezu da tijekom određenog razdoblja ne kupuje neovisne benzinske postaje koje još nije opskrbljivalo.

               15

               Spomenute obveze postale su obvezujuće na temelju Odluke Komisije 2006/446/EZ od 12. travnja 2006. o postupku primjene članka [101. UFEU‑a] (predmet COMP/B-1/38.348 – Repsol CPP) (SL 2006., L 176, str. 104., u daljnjem tekstu: Odluka o obvezama).

               16

               Izreka te odluke glasi:

                  „Članak 1.

               Obveze […] su obvezujuće za [Repsol].

                  Članak 2.

               Obustavlja se postupak u ovom predmetu.

                  Članak 3.

               Ova je odluka obvezujuća od dana njezine dostave [Repsolu] do 31. prosinca 2011.

                  Članak 4.

               Ova je odluka upućena [Repsolu].”

               17

               Nakon donošenja spomenute odluke Gasorba i dr. podnijeli su 17. travnja 2008. Juzgado de lo Mercantil no 4 de Madrid (Trgovački sud u Madridu, Španjolska) tužbu protiv društva Repsol, u kojoj su zatražili, s jedne strane, poništenje ugovora o zakupu na temelju njegove protivnosti članku 101. UFEU‑a i, s druge strane, naknadu štete nastale primjenom spomenutog ugovora.

               18

               Njihov zahtjev bio je prvo odbijen presudom tog suda od 8. srpnja 2011., a zatim u žalbenom postupku potvrđujućom presudom Audiencia Provincial de Madrid (Provincijski sud u Madridu, Španjolska) od 27. siječnja 2014.

               19

               Budući da su smatrali da odluka o obvezama ne sprječava nacionalni sud da poništi ugovor obuhvaćen tom odlukom zbog povrede članka 101. UFEU‑a, Gasorba i dr. podnijeli su žalbu u kasacijskom postupku pred Tribunalom Supremo (Vrhovni sud, Španjolska).

               20

               Potonji sud smatra da postoje dvojbe u vezi s opsegom nadležnosti nacionalnih sudova s obzirom na članke 9. i 16. Uredbe br. 1/2003. U tom pogledu navodi da se čini da je Komisija smanjila učinak odluke o obvezama time što je u mišljenju od 8. srpnja 2009., koje je Juzgado de lo Mercantil no 2 de Barcelona (Trgovački sud u Barceloni) zatražio na temelju članka 15. Uredbe br. 1/2003 u okviru predmeta povodom kojeg je doneseno rješenje od 27. ožujka 2014., Bright Service (C‑142/13, neobjavljena, EU:C:2014:204), navela da ta odluka ne prejudicira analizu koju bi Komisija mogla provesti na temelju daljnjih istraga i dodatnih činjenica. Spomenuta odluka također ne prejudicira analizu koju treba provesti nacionalni sud. Prema stajalištu Komisije, jedini cilj odluka na temelju članka 9. Uredbe br. 1/2003 je učiniti obveze koje su predložile stranke radi otklanjanja utvrđenih poteškoća u vezi s tržišnim natjecanjem obvezujućima za predmetne poduzetnike, pri čemu se u njima ne odlučuje o postojanju prijašnje ili sadašnje povrede članaka 101. ili 102. UFEU‑a.

               21

               U tim je okolnostima Tribunal Supremo (Vrhovni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        1.

                        Protivi li se [Odluci o obvezama], u skladu s člankom 16. Uredbe [br. 1/2003], to da nacionalni sud može zbog trajanja isključive opskrbe proglasiti ništavima sporazume na koje se odnosi ta odluka iako se oni mogu proglasiti ništavima zbog drugih razloga, primjerice zbog toga što je opskrbljivač kupcu (ili preprodavatelju) nametnuo minimalnu prodajnu cijenu?

                        2.

                        Može li se, u tom slučaju, smatrati da dugoročni ugovori na koje se odnosi Odluka o obvezama uživaju, na temelju nje, pojedinačno izuzeće prema članku 101. stavku 3. UFEU‑a?”

         O prethodnim pitanjima
      Prvo pitanje

               22

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 16. stavak 1. Uredbe br. 1/2003 tumačiti na način da mu se protivi to da nacionalni sud utvrdi ništavost sporazuma među poduzetnicima na temelju članka 101. stavka 2. UFEU‑a ako je Komisija prethodno prihvatila obveze u vezi s tim sporazumom i učinila ih obvezujućima u odluci donesenoj na temelju članka 9. stavka 1. te uredbe.

               23

               Sukladno članku 6. Uredbe br. 1/2003, u vezi s uvodnom izjavom 22. te uredbe, primjena prava Unije o tržišnom natjecanju temelji se na sustavu paralelnih nadležnosti u okviru kojeg i Komisija i nacionalni sudovi mogu primijeniti članke 101. i 102. UFEU‑a.

               24

               Ujednačenost primjene prava Unije o tržišnom natjecanju osobito je zajamčena člankom 16. stavkom 1. Uredbe br. 1/2003, koji nacionalne sudove obvezuje da ne donose odluke suprotne odluci koju je donijela Komisija u okviru postupka pokrenutog na temelju Uredbe br. 1/2003.

               25

               Međutim, iz sadržaja članka 9. stavka 1. spomenute uredbe proizlazi da je učinak odluke donesene na temelju tog članka osobito to da učini obvezujućima obveze koje su predložili poduzetnici, a kojima se uzimaju u obzir poteškoće u vezi s tržišnim natjecanjem koje je Komisija utvrdila u svojoj preliminarnoj ocjeni. Valja utvrditi da takva odluka ne potvrđuje usklađenost prakse na koju se odnose te poteškoće s člankom 101. UFEU‑a.

               26

               Naime, budući da Komisija, u skladu s člankom 9. stavkom 1. Uredbe br. 1/2003, u vezi s uvodnom izjavom 13. te uredbe, može provesti „preliminarnu ocjenu” situacije u pogledu tržišnog natjecanja, a da nakon toga odlukom o obvezama donesenom na temelju tog članka ne utvrdi je li postojala ili još postoji povreda, ne može se isključiti da nacionalni sud neće doći do zaključka da se praksom koja je bila predmet odluke o obvezama povređuje članak 101. UFEU‑a i da na temelju toga ne namjerava odlučiti, za razliku od Komisije, da postoji povreda tog članka.

               27

               Osim toga, uvodna izjava 13., u vezi s uvodnom izjavom 22. Uredbe br. 1/2003, izričito pojašnjava da odluke o obvezama ne dovode u pitanje ovlast tijela za tržišno natjecanje i sudova država članica da donesu odluku u predmetu i ne utječu na ovlast sudova država članica i njihovih tijela nadležnih za tržišno natjecanje da primjenjuju članke 101. i 102. UFEU‑a.

               28

               Slijedi da odluka donesena na temelju članka 9. stavka 1. Uredbe br. 1/2003 ne može stvoriti legitimna očekivanja kod predmetnih poduzetnika o tome da je njihovo postupanje u skladu s člankom 101. UFEU‑a. Naime, kao što je to istaknula nezavisna odvjetnica u točki 39. svojeg mišljenja, odluka o obvezama ne može „legalizirati” postupanje predmetnog poduzetnika na tržištu, a pogotovo ne retroaktivno.

               29

               Ipak, nacionalni sudovi ne mogu zanemariti tu vrstu odluka. Naime, takvi akti u svakom slučaju imaju odlučujući karakter. Osim toga, i načelo lojalne suradnje, utvrđeno u članku 4. stavku 3. UEU‑a, i cilj učinkovite i ujednačene primjene prava Unije o tržišnom natjecanju nalažu nacionalnom sudu da vodi računa o preliminarnoj ocjeni Komisije i da je smatra indicijom, čak i prima facie dokazom, protutržišne naravi predmetnog sporazuma s obzirom na članak 101. stavak 1. UFEU‑a.

               30

               U tim okolnostima na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 16. stavak 1. Uredbe (EZ) br. 1/2003 treba tumačiti na način da odluka o obvezama koju je Komisija donijela na temelju članka 9. stavka 1. te uredbe u pogledu određenih sporazuma među poduzetnicima ne sprečava nacionalne sudove da ispituju usklađenost spomenutih sporazuma s pravilima tržišnog natjecanja i po potrebi utvrde njihovu ništavost na temelju članka 101. stavka 2. UFEU‑a.

         Drugo pitanje

               31

               S obzirom na odgovor na prvo pitanje, nije potrebno odgovoriti na drugo pitanje.

         Troškovi

               32

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Članak 16. stavak 1. Uredbe (EZ) br. 1/2003 od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima [101.] i [102. UFEU‑a] treba tumačiti na način da odluka o obvezama koju je Europska komisija donijela na temelju članka 9. stavka 1. te uredbe u pogledu određenih sporazuma među poduzetnicima ne sprečava nacionalne sudove da ispituju usklađenost spomenutih sporazuma s pravilima tržišnog natjecanja i po potrebi utvrde njihovu ništavost na temelju članka 101. stavka 2. UFEU‑a.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: španjolski


Presuda Suda (deveto vijeće) od 23. studenoga 2017.#Servizi assicurativi del commercio estero SpA (SACE) i Sace BT SpA protiv Europske komisije.#Žalba – Državne potpore – Osiguranje izvoznih kredita – Reosiguranje koje je javni poduzetnik dodijelio svojem društvu kćeri – Kapital uložen za pokriće troškova društva kćeri – Pojam državnih potpora – Pripisivanje odgovornosti državi – Kriterij privatnog ulagača.#Predmet C-472/15 P.


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 16. siječnja 2018.#E.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Korkein hallinto-oikeus.#Zahtjev za prethodnu odluku – Državljanin treće zemlje koji nezakonito boravi na području države članice – Prijetnja za javni poredak i nacionalnu sigurnost – Direktiva 2008/115/EZ – Članak 6. stavak 2. – Odluka o vraćanju – Zabrana ulaska na područje država članica – Upozorenje u svrhu zabrane ulaska u schengensko područje – Državljanin koji posjeduje valjanu dozvolu boravka koju je izdala druga država članica – Konvencija o provedbi Schengenskog sporazuma – Članak 25. stavak 2. – Postupak savjetovanja između države članice koja izdaje upozorenje i države članice koja je izdala dozvolu boravka – Rok – Nepostojanje stajališta konzultirane države ugovornice – Posljedice na izvršenje odluka o vraćanju i zabrani ulaska.#Predmet C-240/17.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      16. siječnja 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Državljanin treće zemlje koji nezakonito boravi na području države članice – Prijetnja za javni poredak i nacionalnu sigurnost – Direktiva 2008/115/EZ – Članak 6. stavak 2. – Odluka o vraćanju – Zabrana ulaska na područje država članica – Upozorenje u svrhu zabrane ulaska u schengensko područje – Državljanin koji posjeduje valjanu dozvolu boravka koju je izdala druga država članica – Konvencija o provedbi Schengenskog sporazuma – Članak 25. stavak 2. – Postupak savjetovanja između države članice koja izdaje upozorenje i države članice koja je izdala dozvolu boravka – Rok – Nepostojanje stajališta konzultirane države ugovornice – Posljedice na izvršenje odluka o vraćanju i zabrani ulaska”
      U predmetu C‑240/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Korkein hallinto‑oikeus (Vrhovni upravni sud, Finska), odlukom od 2. svibnja 2017., koju je Sud zaprimio 10. svibnja 2017., u postupku

         E

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: J. L. da Cruz Vilaça, predsjednik vijeća, E. Levits (izvjestitelj), A. Borg Barthet, M. Berger, i F. Biltgen, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: R. Schiano, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 9. studenoga 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za osobu E, J. Dunder, asianajaja,

               –

               za Maahanmuuttovirasto, P. Lindroos, u svojstvu agenta,

               –

               za finsku vladu, J. Heliskoski, u svojstvu agenta,

               –

               za belgijsku vladu, M. Jacobs, C. Pochet i C. Van Lul, u svojstvu agenata,

               –

               za njemačku vladu, T. Henze i D. Klebs, u svojstvu agenata,

               –

               za španjolsku vladu, S. Jiménez García, u svojstvu agenta,

               –

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               –

               za Europsku komisiju, C. Cattabriga, G. Wils i I. Koskinen, u svojstvu agenata,

               –

               za švicarsku vladu, E. Bichet, u svojstvu agenta,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 13. prosinca 2017.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 25. stavka 2. Konvencije o provedbi Schengenskog sporazuma od 14. lipnja 1985. između vlada država Gospodarske unije Beneluksa, Savezne Republike Njemačke i Francuske Republike o postupnom ukidanju kontrola na zajedničkim granicama, potpisane u Schengenu 19. lipnja 1990., a koja je stupila na snagu 26. ožujka 1995. (SL 2000., L 239, str. 19.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 9., str. 12.; u daljnjem tekstu: CISA).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru postupka protiv osobe E, nigerijskog državljanina, u vezi s odlukom Maahanmuuttovirasta (Nacionalni ured za imigraciju, Finska; u daljnjem tekstu: Ured), od 21. siječnja 2015. da osobu E vrati u zemlju njezina podrijetla i da joj zabrani ulazak u schengensko područje.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

         CISA

               3

               Članak 21. CISA‑e, kako je izmijenjen Uredbom (EU) br. 265/2010 Europskog parlamenta i Vijeća od 25. ožujka 2010. o izmjeni Konvencije o provedbi Schengenskog sporazuma i Uredbe (EZ) br. 562/2006 u vezi s kretanjem osoba s vizom za dugotrajni boravak (SL 2010., L 85, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 10., str. 199.), kao i Uredbom (EU) br. 610/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o izmjeni Uredbe (EZ) br. 562/2006 Europskog parlamenta i Vijeća o Zakoniku Zajednice o pravilima kojima se uređuje kretanje osoba preko granica (Zakonik o schengenskim granicama), Konvencije o provedbi Schengenskog sporazuma, uredaba Vijeća (EZ) br. 1683/95 i (EZ) br. 539/2001 i uredaba (EZ) br. 767/2008 i (EZ) br. 810/2009 Europskog parlamenta i Vijeća (SL 2013., L 182, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 12., str. 285.), određuje:
               „1.   Stranci koji imaju važeću boravišnu dozvolu, koju je izdala jedna od država članica, mogu se, na temelju te dozvole i važeće putne isprave, slobodno kretati do 90 dana u bilo kojem razdoblju od 180 dana unutar područja drugih država, pod uvjetom da ispunjavaju uvjete ulaska iz članka 5. stavka 1. točaka (a), (c) i (e) Uredbe (EZ) br. 562/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 15. ožujka 2006. o Zakoniku Zajednice o pravilima kojima se utvrđuje kretanje osoba preko granice (Zakonik o schengenskim granicama) i koji nisu na nacionalnom popisu upozorenja dotične države članice.
               2.   Stavak 1. se također primjenjuje na strance koji imaju privremene dozvole boravka i putne isprave koje je izdala jedna od ugovornih stranaka.
               […]”

               4

               Sukladno odredbama članka 23. CISA‑e:
               „1.   Od stranaca koji ne ispunjavaju ili koji više ne ispunjavaju uvjete za kratkotrajni boravak koji vrijede unutar državnog područja ugovorne stranke, redovito se zahtjeva da odmah napuste državna područja ugovornih stranaka.
               2.   Stranci koji imaju valjane dozvole boravka ili privremene dozvole boravka izdane od strane druge ugovorne stranke, moraju odmah otići na državno područje takve ugovorne stranke.
               3.   Ako takvi stranci nisu dobrovoljno otišli ili ako se može pretpostaviti da to neće učiniti ili ako se zahtijeva njihov trenutni odlazak zbog nacionalne sigurnosti ili javnog poretka, moraju biti protjerani s državnog područja ugovorne stranke u kojoj su uhićeni, u skladu s nacionalnim pravom te ugovorne stranke. […]
               4.   Takvi stranci mogu biti protjerani s državnog područja te stranke u svoje države podrijetla ili svaku drugu državu koja ih može prihvatiti, posebno u skladu s odgovarajućim odredbama sporazuma o ponovnom prihvatu, koje su sklopile ugovorne stranke.
               […]”

               5

               Članak 25. CISA‑e, kako je izmijenjen Uredbom br. 265/2010, propisuje:
               „1.   Kad država članica razmatra izdavanje boravišne dozvole, mora provesti sustavno pretraživanje Schengenskog informacijskog sustava. Kad država članica razmatra izdavanje boravišne dozvole strancu, za kojeg je izdano upozorenje zbog zabrane ulaska, mora se najprije savjetovati sa zemljom koja je izdala upozorenje i pritom uzeti u obzir njezine interese; boravišna dozvola izdaje se samo zbog bitnih razloga, ponajprije humanitarnih ili zbog razloga koji proizlaze iz međunarodnih obveza.
               Kad je izdana boravišna dozvola, država članica koja izdaje upozorenje povlači upozorenje, međutim, može ime stranca staviti na svoj nacionalni popis upozorenja.
               1.a   Prije izdavanja upozorenja u svrhu zabrane ulaska u smislu članka 96., države članice provjeravaju svoju nacionalnu evidenciju o izdanim vizama za dugotrajni boravak ili izdanim boravišnim dozvolama.
               2.   U slučaju kada je upozorenje u svrhu zabrane ulaska izdano strancu koji ima valjanu dozvolu boravka koju je izdala jedna od ugovornih stranaka, ugovorna stranka koja izdaje upozorenje se mora savjetovati sa strankom koja je izdala dozvolu boravka kako bi utvrdila postoje li dostatni razlozi za povlačenje dozvole boravka.
               Ako se dozvola boravka ne povuče, ugovorna stranka koja izdaje upozorenje povlači upozorenje, ali može, bez obzira na to, staviti dotičnog stranca na svoj nacionalni popis upozorenja.
               3.   Stavci 1. i 2. primjenjuju se i na vize za dugotrajni boravak.”

               6

               Članak 96. CISA‑e propisuje:
               „1.   Podaci o strancima za koje je izdano upozorenje u svrhu zabrane ulaska se unose na temelju nacionalnog upozorenja koje se temelji na odlukama nadležnih upravnih tijela ili sudova, u skladu s pravilima postupka koja su utvrđena nacionalnim pravom.
               2.   Odluke se mogu temeljiti na prijetnji za javni poredak ili javnu sigurnost ili nacionalnu sigurnost koju može predstavljati prisutnost stranca na nacionalnom državnom području.
               To je posebno moguće u slučaju:

                        (a)

                        stranca koji je osuđen za kazneno djelo za koje je propisana kazna oduzimanja slobode u trajanju od najmanje godine dana;

                  […]”

         Direktiva 2008/115/EZ

               7

               Uvodna izjava 14. Direktive 2008/115/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2008. o zajedničkim standardima i postupcima država članica za vraćanje državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom (SL 2008., L 348, str. 98.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 8., str. 188.) navodi:
               „Učinci nacionalnih mjera za vraćanje trebali bi imati europsku dimenziju ustanovljavanjem zabrana ulaska i boravka na području svih država članica […]”

               8

               Članak 3. Direktive 2008/115 glasi:
               „U smislu ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
               […]

                        (3)

                        ‚vraćanje’ znači postupak vraćanja državljanina treće zemlje – bilo kao dobrovoljno prihvaćanje obveze na povratak ili prisilno – u:

                                 –

                                 njegovu ili njezinu državu podrijetla, ili

                                 –

                                 državu tranzita u skladu sa sporazumima Zajednice ili bilateralnim sporazumima o ponovnom primitku ili drugim sporazumima, ili

                                 –

                                 drugu treću zemlju u koju se konkretni državljanin treće zemlje dobrovoljno odluči vratiti i u kojoj će on ili ona biti prihvaćeni;

                        (4)

                        ‚odluka o vraćanju’ znači upravna ili sudska odluka ili akt u kojem se navodi ili određuje da je boravak državljanina treće zemlje nezakonit i kojom se određuje ili utvrđuje obveza vraćanja;

                        (5)

                        ‚udaljavanje’ znači izvršenje obveze vraćanja, posebno fizički prijevoz iz države članice;

                        (6)

                        ‚zabrana ulaska’ znači upravna ili sudska odluka ili akt kojim se zabranjuju ulazak i boravak na državnom području države članice za određeno vrijeme, zajedno s odlukom o vraćanju;

                  […]

                        (8)

                        ‚dobrovoljni odlazak’ znači izvršavanje obveze vraćanja u roku koji je određen u tu svrhu u odluci o vraćanju;

                  […]”

               9

               Članak 6. navedene direktive, koji se odnosi na odluke o vraćanju kojima se okončava nezakonit boravak, određuje:
               „1.   Države članice izdaju odluku o vraćanju u pogledu svakog državljanina treće zemlje koji nezakonito boravi na njihovom državnom području, ne dovodeći u pitanje iznimke iz stavaka od 2. do. 5.
               2.   Državljani treće zemlje koji nezakonito borave na državnom području države članice a imaju valjanu dozvolu boravka ili drugo odobrenje koje im omogućuje pravo na boravak koju je izdala druga država članica, moraju bez odgode otići na državno područje te druge države članice. U slučaju da državljanin treće države na kojeg se ovaj zahtjev odnosi ne postupi u skladu s ovom odredbom, te u slučaju kad se njegov odlazak zahtijeva odmah iz razloga javnog poretka ili javne sigurnosti, primjenjuje se stavak 1.
               […]”

               10

               Članak 7., stavak 1. navedene direktive određuje:
               „U odluci o vraćanju naznačuje se vrijeme potrebno za dobrovoljni odlazak koje iznosi između sedam i trideset dana […]”

               11

               Sukladno članku 8. Direktive 2008/115:
               „1.   Države članice poduzimaju potrebne mjere za izvršenje odluke o vraćanju, ako nije odobreno vrijeme za dobrovoljni odlazak u skladu s člankom 7. stavkom 4. ili ako obveza vraćanja nije izvršena u vremenu za dobrovoljni odlazak, odobren u skladu s člankom 7.
               2.   Ako je država članica odobrila u skladu s člankom 7. vrijeme za dobrovoljni odlazak, odluka o vraćanju može se izvršiti samo nakon proteka tog vremena, osim ako se pojavi opasnost iz članka 7. stavka 4. tijekom tog vremena.
               3.   Države članice mogu donijeti posebne upravne ili sudske odluke ili akte u kojima se nalaže udaljavanje.
               […]”

               12

               Članak 11. stavak 1. iste direktive predviđa:
               „Odlukama o vraćanju pridodaje se zabrana ulaska:

                        (a)

                        ako nije odobreno vrijeme da dobrovoljni odlazak; ili

                        (b)

                        ako nije poštovana obveza vraćanja.

                  U drugim se slučajevima odlukama o vraćanju može pridodati zabrana ulaska.”

               13

               Člankom 21. Direktive 2008/115 uređuju se odnosi između njezinih odredaba i odredaba CISA‑e. U tom se pogledu precizira da se odredbama prethodne direktive zamjenjuju, među ostalim, odredbe članka 23. CISA‑e.

         Uredba (EZ) br. 1987/2006

               14

               Sukladno članku 24. Uredbe (EZ) br. 1987/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 20. prosinca 2006. o uspostavi, djelovanju i korištenju druge generacije Schengenskog informacijskog sustava (SIS II) (SL 2006., L 381, str. 4.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 7., str. 74.):
               „1.   Podaci o državljanima trećih država za koje je izdano upozorenje u svrhu zabrane ulaska ili boravka unose se na temelju nacionalnog upozorenja koje se temelji na odluci nadležnog upravnog tijela ili suda, u skladu s poslovnikom utvrđenim nacionalnim pravom na temelju pojedinačne prosudbe. Žalbe na ove odluke ulažu se u skladu s nacionalnim zakonodavstvom.
               2.   Upozorenje se unosi kada se odluka iz stavka 1. temelji na prijetnji javnom redu ili sigurnosti ili nacionalnoj sigurnosti, koju može predstavljati prisutnost državljanina treće zemlje na državnom području države članice. Takva situacija nastaje posebno u slučaju:

                        (a)

                        državljanina treće zemlje koji je u državi članici osuđen za kazneno djelo za koje je propisana kazna oduzimanja slobode u trajanju od najmanje godinu dana;
                        […]

                  3.   Upozorenje se također može unijeti kada se odluka iz stavka 1. temelji na činjenici da se na državljanina treće zemlje primjenjuje mjera protjerivanja, zabrane ulaska ili iseljenja, koja nije ukinuta niti obustavljena i koja sadržava ili je dopunjena zabranom ulaska ili prema potrebi zabranom boravka, na temelju nepoštovanja nacionalnih propisa o ulasku ili boravku državljana treće zemlje.
               […]”

         Finsko pravo

               15

               Sukladno članku 11. stavku 1. točki 5. Ulkomaalaislakija 301/2004 (Zakon o strancima), stranca se, da bi bio primljen na područje Finske, ne smije smatrati opasnošću za javni poredak, javnu sigurnost i zdravlje ili za međunarodne odnose Finske.

               16

               Na temelju članka 149.b navedenog zakona, državljanin treće zemlje koji nezakonito boravi na državnom području ili čiji je zahtjev za dozvolu boravka odbijen, a koji posjeduje važeću dozvolu boravka ili drugu dozvolu koja mu daje pravo na boravak koju je izdala neka druga država članica Europske unije, dužan se odmah vratiti na područje te druge države članice. U slučaju da dotični državljanin ne postupi u skladu s tom obvezom ili u slučaju kad se njegov odlazak zahtijeva odmah iz razloga javnog poretka ili javne sigurnosti, donosi se odluka o protjerivanju.

               17

               Člankom 150. stavkom 1. Zakona o strancima dodaje se da odluka o vraćanju stranca može biti popraćena zabranom ulaska. Takva se zabrana donosi ako nije dodijeljen rok za dobrovoljni odlazak, što je slučaj kada se dotična osoba smatra opasnošću za javni poredak ili sigurnost.

               18

               Osim toga, člankom 150. stavkom 2. tog zakona precizira se da stranac osuđen na kaznu zbog počinjenja teškog kaznenog djela može dobiti zabranu ulaska do daljnjega, ako predstavlja ozbiljnu prijetnju za javni poredak ili javnu sigurnost.

               19

               Iz članka 150. stavka 3. Zakona o strancima proizlazi da se zabrana ulaska donosi za nacionalno državno područje ako stranac u nekoj drugoj državi schengenskog područja ima dozvolu boravka koja nije povučena.

               20

               Prilikom ocjene pitanja vraćanja stranca kao i pitanja donošenja zabrane ulaska i njezina trajanja, članak 146. stavak 1. Zakona o strancima nalaže razmatranje svih činjenica na kojima se odluka temelji, a u najmanju ruku trajanja i svrhe boravka stranca u zemlji kao i naravi dozvole boravka izdane u inozemstvu, njegovih veza s Finskom kao i postojanja obiteljskih, kulturnih ili društvenih veza s njegovom državom podrijetla. Ako je vraćanje ili zabrana ulaska kojom je ono popraćeno obrazložena strančevom kriminalnom aktivnošću, mora se voditi računa o težini kaznenog djela kao i o problemima, šteti ili prijetnji koja iz tog djela proizlazi za javnu sigurnost ili sigurnost pojedinaca.

               21

               Usto, prilikom ocjene pitanja donošenja odluke o zabrani ulaska i njezinu trajanju, članak 146. stavak 2. Zakona o strancima zahtijeva da se vodi računa o očuvanju obiteljskih ili poslovnih veza stranca s Finskom ili drugim državama schengenskog područja, čije bi održavanje bilo pretjerano otežano zabranom ulaska.

            Glavni postupak i prethodna pitanja

               22

               Osoba E ima dozvolu boravka koju je izdala Španjolska i koja vrijedi do 11. veljače 2018. Ona je četrnaest godina živjela u Španjolskoj, gdje ima i obiteljske veze.

               23

               Osoba E u Finskoj je presudom od 24. siječnja 2014., koja je postala pravomoćna, osuđena na kaznu od pet godina zatvora zbog različitih kaznenih djela povezanih s opojnim drogama.

               24

               Ured je odlukom od 21. siječnja 2015. naložio vraćanje tužitelja iz glavnog postupka bez odgode u Nigeriju te je uz tu odluku izrekao i zabranu ulaska u schengensko područje do daljnjega.

               25

               Ured je svoju odluku obrazložio pozivajući se na opasnost za javni poredak i nacionalnu sigurnost koju osoba E predstavlja s obzirom na kaznena djela koja je počinila.

               26

               U skladu s člankom 25. stavkom 2. CISA‑e, Ured se 26. siječnja 2015. obratio nadležnim španjolskim tijelima kako bi utvrdio jesu li ti razlozi dovoljni za povlačenje dozvole boravka koju je Španjolska izdala tužitelju iz glavnog postupka.

               27

               Kako nije dobio odgovor navedenih tijela, Ured je 20. lipnja 2016. ponovio svoj upit. Na zahtjev tih tijela, Ured im je dostavio kaznenu presudu kojom je E osuđen. Nakon toga, još su dva zahtjeva Ureda ostala bez rezultata.

               28

               Suočen s pitanjem zakonitosti odluke o vraćanju tužitelja iz glavnog postupka u njegovu zemlju podrijetla kao i zakonitosti zabrane ulaska u schengensko područje, sud koji je uputio zahtjev pita se o učincima postupka savjetovanja predviđenog člankom 25. stavkom 2. CISA‑e.

               29

               S jedne strane, iz te odredbe ne proizlazi precizno u kojoj je mjeri taj postupak obvezujući za tijela države članice koja je donijela odluku o vraćanju popraćenu zabranom ulaska. S druge strane, ne precizira se ponašanje koje ta tijela moraju usvojiti u slučaju pasivnosti tijela kojima je upućen zahtjev za savjetovanje.

               30

               U tim je okolnostima Korkein hallinto‑oikeus (Vrhovni upravni sud, Finska) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Ima li obveza savjetovanja između država ugovornica predviđena člankom 25. stavkom 2. [CISA‑e] pravni učinak na koji bi se državljanin treće zemlje mogao pozvati kada država ugovornica protiv njega odredi zabranu ulaska u cjelokupan schengenski prostor te naloži vraćanje u zemlju podrijetla iz razloga jer predstavlja opasnost za javni poredak i javnu sigurnost?

                        2.

                        Ako je članak 25. stavak 2. [CISA‑e] primjenjiv prilikom zabrane ulaska: treba li savjetovanje provesti prije donošenja odluke o zabrani ulaska ili se savjetovanje može provesti tek nakon donošenja odluke o vraćanju i zabrani ulaska?

                        3.

                        Ako se savjetovanje može provesti tek nakon donošenja odluke o vraćanju i zabrani ulaska: protivi li se odluka o vraćanju državljanina treće zemlje u njegovu zemlju podrijetla i stupanje na snagu zabrane ulaska u cjelokupni schengenski prostor ako je savjetovanje između država ugovornica još u tijeku i druga država ugovornica nije priopćila namjerava li povući dozvolu boravka državljanina treće zemlje?

                        4.

                        Kako određena država ugovornica treba postupiti u slučaju kada se država ugovornica koja je izdala dozvolu boravka, unatoč ponavljanim zamolbama, nije očitovala o povlačenju dozvole boravka izdane državljaninu treće zemlje?”

         Postupak pred Sudom

               31

               Sud koji je uputio zahtjev zatražio je da se o ovom zahtjevu za prethodnu odluku odluči u hitnom prethodnom postupku predviđenom člankom 107. Poslovnika Suda. U odgovoru na zahtjev Suda za pojašnjenjima Korkein hallinto‑oikeus (Vrhovni upravni sud) 2. lipnja 2017. precizirao je da je kazna zatvora izrečena osobi E nakon 24. siječnja 2016. preinačena u uvjetnu kaznu i da ona stoga nije podvrgnuta nijednoj mjeri oduzimanja slobode. U tim je okolnostima 8. lipnja 2017. peto vijeće, na prijedlog suca izvjestitelja i nakon saslušanja nezavisne odvjetnice, odlučilo ne uvažiti zahtjev suda koji je uputio zahtjev.

               32

               Međutim, s obzirom na okolnosti glavnog postupka, predsjednik Suda odlukom od 12. lipnja 2017. dodijelio je ovom predmetu prednost pri odlučivanju, u skladu s člankom 53. stavkom 3. Poslovnika.

         O prethodnim pitanjima

         Drugo pitanje

               33

               Svojim drugim pitanjem, koje valja najprije ispitati, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 25. stavak 2. CISA‑e tumačiti na način da, kada neka država ugovornica želi protjerati državljanina treće zemlje koji ima važeću dozvolu boravka koju je izdala druga država ugovornica te mu zabraniti ulazak i boravak u schengenskom području, prva država ugovornica mora prije donošenja odluke o vraćanju popraćene zabranom ulaska protiv tog državljanina pokrenuti postupak savjetovanja predviđen navedenom odredbom, ili taj postupak može pokrenuti i nakon donošenje te odluke.

               34

               Kako to proizlazi iz teksta većine jezičnih verzija članka 25. stavka 2. podstavka 1. CISA‑e, samo kada je za državljanina treće zemlje koji ima dozvolu boravka izdano upozorenje u Schengenski informacijski sustav u svrhu zabrane ulaska, država ugovornica koja je to upozorenje izdala obvezna se savjetovati s državom ugovornicom koja je izdala dozvolu boravka.

               35

               Isto tako, članak 25. stavak 2. CISA‑e u drugom podstavku precizira da prva država povlači upozorenje u svrhu zabrane ulaska ako se dozvola boravka ne povuče.

               36

               Iz navedenoga slijedi da postupak savjetovanja predviđen u navedenom članku 25. stavku 2. u načelu treba pokrenuti samo nakon što je dotični državljanin treće zemlje bio predmet upozorenja izdanog u Schengenski informacijski sustav u svrhu zabrane ulaska te, prema tome, tek nakon što je protiv njega donesena odluka o vraćanju popraćena zabranom ulaska.

               37

               Međutim, a kako bi se dao potpun odgovor sudu koji je uputio zahtjev, valja dodati da članak 25. stavak 2. CISA‑e ne zabranjuje državi ugovornici koja želi protjerati takvog državljanina treće zemlje te mu zabraniti ulazak i boravak u Schengenskom prostoru da pokrene postupak savjetovanja predviđen u toj odredbi. čak i prije donošenja odluke o vraćanju popraćene zabranom ulaska.

               38

               Naime, imajući u vidu, s jedne strane, cilj izbjegavanja proturječne situacije u kojoj bi državljanin treće zemlje imao važeću dozvolu boravka koju je izdala država članica, a istodobno bi bio i predmet upozorenja u Schengenski informacijski sustav u svrhu zabrane ulaska – koji se ostvaruje člankom 25. stavkom 2. CISA‑e – i, s druge strane, načelo lojalne suradnje kakvo je utvrđeno u članku 4. stavku 3. UEU‑a, poželjno je da se navedeni postupak savjetovanja pokrene što je ranije moguće.

               39

               Stoga na drugo upućeno pitanje valja odgovoriti da članak 25. stavak 2. CISA‑e treba tumačiti na način da je državi ugovornici koja namjerava donijeti odluku o vraćanju državljanina treće zemlje koji ima važeću dozvolu boravka koju je izdala druga država ugovornica te mu zabraniti ulazak i boravak u schengenskom području ostavljeno na volju da čak i prije donošenja navedene odluke pokrene postupak savjetovanja predviđen navedenom odredbom, pri čemu se taj postupak u svakom slučaju mora pokrenuti čim je takva odluka donesena.

         Treće i četvrto pitanje

               40

               Svojim trećim i četvrtim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita koje posljedice država ugovornica koja je pokrenula postupak savjetovanja na temelju članka 25. stavka 2. CISA‑e treba izvući iz neodgovaranja države ugovornice kojoj se obratila, osobito u pogledu izvršenja odluke o vraćanju i zabrani ulaska u schengenski prostor usvojene u odnosu na državljanina treće zemlje koji ima važeću dozvolu boravka koju je izdala potonja država.

               41

               Uvodno valja podsjetiti da je CISA – prije nego li je izmijenjena Uredbom br. 562/2006 - utvrđivala osobito uvjete koje moraju ispuniti državljani trećih zemalja za ulazak i boravak kraći od tri mjeseca u schengenskom području. Nasuprot tomu, dozvole boravka trajanja duljeg od 90 dana u najvećem dijelu potpadaju pod nacionalno zakonodavstvo država članica, ne dovodeći u pitanje uvjete ulaska. Osim toga, izdavanje države ugovornice dozvole boravka, u skladu s člankom 21. CISA‑e, daje njezinu imatelju pravo slobodno se kretati tijekom razdoblja od najviše tri mjeseca na području drugih država ugovornica, pod uvjetom da isti ispunjava uvjete navedene u tom članku.

               42

               Direktiva 2008/115, sukladno članku 1., utvrđuje zajedničke standarde i postupke koji se imaju primjenjivati u državama članicama za vraćanje državljana trećih zemalja koji nemaju zakonit boravak. Kako navodi njezina uvodna izjava 14., ona učincima nacionalnih mjera za vraćanje daje europsku dimenziju ustanovljavanjem zabrane ulaska koja isključuje ulazak i boravak na području svih država članica.

               43

               Iz svih prethodno navedenih razmatranja proizlazi da svaka odluka koju donese neka država članica u pogledu ulaska i boravka državljanina treće zemlje sukladno Uredbi br. 562/2006, kao i svaka odluka o vraćanju i zabrani ulaska takvog državljanina koju je donijela takva država članica na temelju Direktive 2008/115 proizvodi učinke za druge države članice i druge države ugovornice CISA‑e.

               44

               U tom kontekstu, članak 23. stavci 2. i 4. CISA‑e uređuje situaciju u kojoj državljanin treće zemlje nezakonito boravi na području neke države ugovornice, ali usto ima i dozvolu boravka koju je izdala druga država ugovornica. Međutim, iz članka 21. Direktive 2008/115, koji uređuje odnos između te direktive i CISA‑e, proizlazi da je navedeni članak 23. zamijenjen odredbama navedene direktive.

               45

               U tom pogledu članak 6. stavak 2. Direktive 2008/115 predviđa, po uzoru na članak 23. stavke 2. do 4. CISA‑e, obvezu za državljanina treće zemlje koji se nezakonito nalazi na području države članice da bez odgode ode na državno područje države članice koja mu je izdala dozvolu boravka i da se, u slučaju da taj državljanin ne poštuje tu odredbu ili kad se njegov odlazak zahtijeva odmah iz razloga javnog poretka ili javne sigurnosti, mora donijeti odluka o njegovu vraćanju.

               46

               Kako je to istaknula nezavisna odvjetnica u točki 63. svojeg mišljenja, iz navedenog proizlazi da, u situaciji u kojoj državljanin treće zemlje koji ima dozvolu boravka koju je izdala jedna država članica nezakonito boravi na području druge države članice, istomu valja dopustiti da otputuje u državu članicu koja mu je izdala dozvolu boravka, a ne ga odmah obvezati na povratak u državu podrijetla, osim ako, posebice, to ne zahtijevaju javni poredak ili nacionalna sigurnost.

               47

               U ovom predmetu valja podsjetiti da osoba E, koja ima važeću dozvolu boravka koju je izdala Kraljevina Španjolska, nezakonito boravi na državnom području Finske, da je u odnosu na nju donesena odluka o vraćanju popraćena zabranom ulaska u schengensko područje zbog toga što je finska tijela smatraju prijetnjom za javni poredak i nacionalnu sigurnost, da su ta tijela 26. siječnja 2015. pokrenula postupak savjetovanja predviđen člankom 25. stavkom 2. CISA‑e i da od tada španjolska tijela još uvijek nisu iznijela svoje namjere u pogledu održavanja na snazi ili povlačenja dozvole boravka osobe E.

               48

               Kada je riječ, s jedne strane, o mogućnosti finskih tijela da donesu odluku o vraćanju popraćenu zabranom ulaska protiv osobe E u navedenim okolnostima, iz samog teksta članka 6. stavka 2. Direktive 2008/115 proizlazi da su ta tijela bila obvezna donijeti takvu odluku o vraćanju te je, na temelju članka 11. iste direktive, popratiti zabranom ulaska, ako javni poredak i nacionalna sigurnost to zahtijevaju, što je dužan provjeriti nacionalni sud s obzirom na relevantnu sudsku praksu Suda (vidjeti u tom smislu presudu od 11. lipnja 2015., Zh. i O., C‑554/13, EU:C:2015:377, t. 50. do 52. i 54.).

               49

               U tom slučaju treba podsjetiti da je država članica obvezna ocijeniti pojam „opasnost za javni poredak” u smislu Direktive 2008/115 na pojedinačnoj osnovi, kako bi provjerila predstavlja li osobno ponašanje državljanina treće zemlje stvarnu i trenutačnu opasnost za javni poredak, pri čemu jednostavna okolnost da je navedeni državljanin bio predmet kaznene osude sama po sebi ne dostaje za dokazivanje takve opasnosti (vidjeti u tom smislu presudu od 11. lipnja 2015., Zh. i O., C‑554/13, EU:C:2015:377, t. 50. i 54.).

               50

               S druge strane, što se tiče mogućnosti navedenih tijela da donesu takvu odluku u okolnostima predmeta iz glavnog postupka, valja smatrati da, u skladu s člankom 8. Direktive 2008/115, finska tijela imaju pravo bez odgode pristupiti protjerivanju osobe E, čime se ne dovodi u pitanje njezina mogućnost da ostvaruje prava koja ima na temelju dozvole boravka koju su joj izdala španjolska tijela, na način da se kasnije uputi u Španjolsku. Okolnost da postupak savjetovanja predviđen u članku 25. stavku 2. CISA‑e još traje ne dovodi u pitanje takvo tumačenje.

               51

               Članak 25. stavak 2. CISA‑e se ne protivi ni tomu da se izda upozorenje u Schengenski informacijski sustav u svrhu zabrane ulaska iako postupak savjetovanja predviđen navedenom odredbom još traje, kako to proizlazi iz točke 39. ove presude. Međutim, drugi podstavak te odredbe predviđa da se upozorenje mora povući „ako se dozvola boravka ne povuče”.

               52

               U tom pogledu valja podsjetiti da se člankom 25. stavkom 2. CISA‑e želi spriječiti, njime predviđenim postupkom savjetovanja, nastanak situacija u kojima bi – u odnosu na istog državljanina treće zemlje – supostojali upozorenje u svrhu zabrane ulaska koje je izdala jedna država ugovornica i valjana dozvola boravka koju je izdala druga država ugovornica.

               53

               Stoga su tijela države članice od kojih se traži savjetovanje obvezna, u skladu s načelom lojalne suradnje iz članka 4. stavka 3. UEU‑a, zauzeti stav o održavanju na snazi ili povlačenju dozvole boravka dotičnog državljanina treće zemlje, i to u razumnom roku, prilagođenom okolnostima slučaja, koji je takav da im ostavlja nužno vrijeme za prikupljanje relevantnih informacija (vidjeti po analogiji presudu od 5. travnja 2016., Aranyosi i Căldăraru, C‑404/15 i C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, t. 97.).

               54

               No u ovom je predmetu očito da španjolska tijela nisu poštovala takav rok. S obzirom na to, kada takav rok istekne, ako ta tijela nisu formalno povukla predmetnu valjanu dozvolu boravka – i kako bi se izbjeglo produljenje proturječne situacije kakva je navedena u točki 52. ove presude kao i pravna nesigurnost koju za dotičnog državljanina treće zemlje takva situacija donosi – na finskim je tijelima da povuku upozorenje u svrhu zabrane ulaska i, u slučaju potrebe, da državljanina treće zemlje upišu na svoj nacionalni popis upozorenja.

               55

               Imajući u vidu sve navedeno, na treće i četvrto pitanje valja odgovoriti da članak 25. stavak 2. CISA‑e treba tumačiti na način da ne sprečava izvršenje odluke o vraćanju popraćene zabranom ulaska koju je donijela država ugovornica protiv državljanina treće zemlje koji ima važeću dozvolu boravka koju je izdala druga država ugovornica, iako postupak savjetovanja predviđen tom odredbom još traje, ako država ugovornica koja izdaje upozorenje može valjano smatrati da navedeni državljanin predstavlja prijetnju javnom poretku ili nacionalnoj sigurnosti, pri čemu se ne dovodi u pitanje njegova mogućnost da ostvaruje prava koja ima na temelju navedene dozvole boravka na način da se kasnije uputi na područje te druge države ugovornice. Međutim, po proteku razumnog roka nakon početka postupka savjetovanja i u slučaju nepostojanja odgovora konzultirane države ugovornice, država ugovornica koja je izdala upozorenje u svrhu zabrane ulaska isto mora povući i, u slučaju potrebe, upisati državljanina treće zemlje na nacionalni popis upozorenja.

         Prvo pitanje

               56

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 25. stavak 2. CISA‑e tumačiti na način da se državljanin treće zemlje koji ima važeću dozvolu boravka koju je izdala država ugovornica i u odnosu na kojeg je donesena odluka o vraćanju popraćena zabranom ulaska u drugu državu članicu može pred nacionalnim sudom pozivati na pravne učinke koji proizlaze iz postupka savjetovanja predviđenog tom odredbom.

               57

               U tom pogledu, iako ta odredba uređuje postupak između država ugovornica, činjenica je da ona može imati konkretnog utjecaja na prava i interese pojedinaca.

               58

               Naime, valja podsjetiti da ta odredba jasno, precizno i bezuvjetno predviđa postupak savjetovanja koji obvezno mora pokrenuti država ugovornica koja želi zabraniti ulazak u schengensko područje državljaninu treće zemlje koji ima valjanu dozvolu boravka koju je izdala druga država ugovornica. Osim toga, ako druga država smatra da dozvolu boravka koju je izdala treba održati na snazi, iz toga proizlazi obveza za prvu državu – koja je također jasna, precizna i bezuvjetna – da povuče upozorenje u svrhu zabrane ulaska i da ga preinači, ovisno o okolnostima, u upozorenje sa svojeg nacionalnog popisa.

               59

               U tim okolnostima valja smatrati da se pojedinac kao što je osoba E ima pravo pred nacionalnim sudom pozivati na postupak savjetovanja predviđen člankom 25. stavkom 2. CISA‑e i osobito na obvezu države koja je izdala upozorenje da pokrene taj postupak te, ovisno o njegovu rezultatu, na obvezu povlačenja upozorenja u svrhu zabrane ulaska u schengensko područje koje se na njega odnosi.

               60

               Stoga na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 25. stavak 2. CISA‑e treba tumačiti na način da se državljanin treće zemlje koji ima važeću dozvolu boravka koju je izdala jedna država ugovornica i u odnosu na kojeg je u drugoj državi ugovornici donesena odluka o vraćanju popraćena zabranom ulaska može pred nacionalnim sudom pozivati na pravne učinke koji proizlaze iz postupka savjetovanja koji je obvezna pokrenuti država ugovornica koja je izdala upozorenje kao i na zahtjeve koji iz toga proizlaze.

         Troškovi

               61

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 25. stavak 2. Konvencije o provedbi Schengenskog sporazuma od 14. lipnja 1985. između vlada država Gospodarske unije Beneluksa, Savezne Republike Njemačke i Francuske Republike o postupnom ukidanju kontrola na zajedničkim granicama, potpisane u Schengenu 19. lipnja 1990., a koja je stupila na snagu 26. ožujka 1995., treba tumačiti na način da je državi ugovornici koja namjerava donijeti odluku o vraćanju državljanina treće zemlje koji ima važeću dozvolu boravka koju je izdala druga država ugovornica te mu zabraniti ulazak i boravak u schengenskom području ostavljeno na volju da čak i prije donošenja navedene odluke pokrene postupak savjetovanja predviđen navedenom odredbom, pri čemu se taj postupak u svakom slučaju mora pokrenuti čim je takva odluka donesena.

                           2.

                           Članak 25. stavak 2. Konvencije o primjeni Schengenskog sporazuma treba tumačiti na način da ne sprečava izvršenje odluke o vraćanju popraćene zabranom ulaska koju je donijela država ugovornica protiv državljanina treće zemlje koji ima važeću dozvolu boravka koju je izdala druga država ugovornica, iako postupak savjetovanja predviđen tom odredbom još traje, ako država ugovornica koja izdaje upozorenje može valjano smatrati da navedeni državljanin predstavlja prijetnju javnom poretku ili nacionalnoj sigurnosti, pri čemu se ne dovodi u pitanje njegova mogućnost da ostvaruje prava koja ima na temelju navedene dozvole boravka na način da se kasnije uputi na područje te druge države ugovornice. Međutim, po proteku razumnog roka nakon početka postupka savjetovanja i u slučaju nepostojanja odgovora konzultirane države ugovornice, država ugovornica koja je izdala upozorenje u svrhu zabrane ulaska isto mora povući i, u slučaju potrebe, upisati državljanina treće zemlje na nacionalni popis upozorenja.

                           3.

                           Članak 25. stavak 2. Konvencije o primjeni Schengenskog sporazuma valja tumačiti na način da se državljanin treće zemlje koji ima važeću dozvolu boravka koju je izdala jedna država ugovornica i u odnosu na kojeg je u drugoj državi ugovornici donesena odluka o vraćanju popraćena zabranom ulaska može pred nacionalnim sudom pozivati na pravne učinke koji proizlaze iz postupka savjetovanja koji je obvezna pokrenuti država ugovornica koja je izdala upozorenje kao i na zahtjeve koji iz toga proizlaze.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: finski


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 17. siječnja 2018.#Europska komisija protiv Helenske Republike.#Povreda obveze države – Državne potpore – Potpora koja je proglašena nezakonitom i nespojivom s unutarnjim tržištem – Obveza povrata – Članak 108. stavak 2. drugi podstavak UFEU-a – Uredba (EZ) br. 659/1999 – Članak 14. stavak 3. – Društvo korisnik koje je u stečaju – Postupci u slučaju insolventnosti – Upis tražbine u popis tražbina – Prestanak poslovanja – Prekid stečajnog postupka radi ispitivanja mogućnosti ponovnog pokretanja poslovanja – Obveza obavještavanja – Neprovedba.#Predmet C-363/16.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      17. siječnja 2018. (
            *1
         )
      „Povreda obveze države – Državne potpore – Potpora koja je proglašena nezakonitom i nespojivom s unutarnjim tržištem – Obveza povrata – Članak 108. stavak 2. drugi podstavak UFEU‑a – Uredba (EZ) br. 659/1999 – Članak 14. stavak 3. – Društvo korisnik koje je u stečaju – Postupci u slučaju insolventnosti – Upis tražbine u popis tražbina – Prestanak poslovanja – Prekid stečajnog postupka radi ispitivanja mogućnosti ponovnog pokretanja poslovanja – Obveza obavještavanja – Neprovedba”
      U predmetu C‑363/16,
      povodom tužbe zbog povrede obveze na temelju članka 108. stavka 2. drugog podstavka UFEU‑a, podnesene 30. lipnja 2016.,

         Europska komisija, koju zastupaju A. Bouchagiar i B. Stromsky, u svojstvu agenata,
      tužitelj,
      protiv

         Helenske Republike, koju zastupaju K. Boskovits i V. Karra, u svojstvu agenata,
      tuženika,
      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, C. G. Fernlund, J.-C. Bonichot, A. Arabadjiev (izvjestitelj) i S. Rodin, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: I. Illéssy, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 21. lipnja 2017.,
      saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 10. listopada 2017.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Europska komisija svojom tužbom zahtijeva od Suda da utvrdi da je Helenska Republika – time što u propisanim rokovima nije poduzela sve potrebne mjere radi provedbe Odluke Komisije 2012/541/EU od 22. veljače 2012. o državnoj potpori SA.26534 (C 27/2010, ex ΝΝ 6/2009) koju je Grčka dodijelila društvu United Textiles SA (SL 2012., L 279, str. 30.) i, u svakom slučaju, time što Komisiju nije u dovoljnoj mjeri obavijestila o poduzetim mjerama, u skladu s odredbama članka 4. te odluke – povrijedila svoje obveze na temelju članaka 2. do 4. spomenute odluke i UFEU‑a.

         Pravni okvir

               2

               Uredba Vijeća (EZ) br. 659/1999 od 22. ožujka 1999. o utvrđivanju detaljnih pravila primjene članka [108. UFEU‑a] (SL 1999., L 83, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 16.) stavljena je izvan snage Uredbom Vijeća (EU) 2015/1589 od 13. srpnja 2015. o utvrđivanju detaljnih pravila primjene članka 108. Ugovora o funkcioniranju Europske unije (SL 2015., L 248, str. 9.). Međutim, s obzirom na datum nastanka relevantnih činjenica, u predmetnom je sporu primjenjiva Uredba br. 659/1999.

               3

               Uvodna izjava 13. Uredbe br. 659/1999 glasi:
               „Budući da je potrebno u slučaju nezakonitih potpora koje nisu u skladu s načelima zajedničkog tržišta, ponovno uspostaviti djelotvorno tržišno natjecanje; budući da je u tu svrhu potrebno da se bez odgađanja izvrši povrat potpore, uključujući kamate; budući da je prikladno da se povrat sredstava potpore izvrši u skladu s postupcima utvrđenim nacionalnim pravom; budući da primjena tih postupaka ne smije onemogućiti neposredno i stvarno izvršenje odluke Komisije, te tako otežati ponovnu uspostavu djelotvornog tržišnog natjecanja; budući da zbog postizanja tog cilja države članice moraju poduzeti sve potrebne mjere kojima se osigurava djelotvornost odluke Komisije.”

               4

               Članak 14. stavak 3. Uredbe br. 659/1999 propisuje:
               „Ne dovodeći u pitanje bilo koju odluku Suda [Europske unije] donesenu u skladu s člankom [278. UFEU‑a], povrat potpore izvršava se bez odgađanja i u skladu s postupcima predviđenim nacionalnim pravom dotične države članice, pod uvjetom da isti omogućavaju neposredno i stvarno izvršenje odluke Komisije. U tu svrhu i u slučaju pokretanja postupka pred domaćim sudom, dotična država članica poduzima sve neophodne korake koji joj stoje na raspolaganju u okviru njezinog pravnog sustava, uključujući i privremene mjere, i ne dovodeći pri tom u pitanje pravo [Unije].”

         Činjenice spora i predsudski postupak

               5

               United Textiles SA grčko je tekstilno poduzeće koje se bavi proizvodnjom odjeće, vlakana i tkanina. Stanje u tom društvu pogoršavalo se barem od 2004., što je praćeno postupnim smanjenjem prodaje. Njegove tvornice od 2008. nisu bile u pogonu zbog nedostatka radnog kapitala. Od tada se kasnilo s plaćanjem gotovo svih njegovih bankovnih kredita. U ožujku 2009. proizvodnja je gotovo potpuno prestala.

               6

               Helenska Republika dodijelila je 2007. društvu United Textiles jamstvo za reprogramiranje postojećeg bankovnog kredita i izdavanje novog kredita (u daljnjem tekstu: državna potpora iz 2007.). Ta je država u 2009. reprogramirala dugove društva po osnovi socijalnog osiguranja za razdoblje od 2004. do 2008. (u daljnjem tekstu: državna potpora iz 2009.).

               7

               Komisija je 22. veljače 2012. donijela Odluku 2012/541, koja je Helenskoj Republici dostavljena 23. veljače 2012. i čiji članci 1. do 4. glase:
               „Članak 1.

               1.   Državna potpora koju je Grčka protivno članku 108. stavku 3. Ugovora o funkcioniranju Europske unije dodijelila društvu United Textiles S. A. u obliku državnog jamstva u 2007. i reprogramiranja neplaćenih dugova po osnovi socijalnog osiguranja u 2009. nespojiva je s unutarnjim tržištem.
               […]

                  Članak 2.

               1.   Grčka je dužna ostvariti povrat državne potpore iz članka 1. stavka 1. od njezina korisnika.
               […]

                  Članak 3.

               1.   Povrat potpore iz članka 1. stavka 1. je neporedan i stvaran.
               2.   Grčka mora osigurati da se ova odluka provede u roku od četiri mjeseca od dana njezine objave.

                  Članak 4.

               1.   Grčka mora u roku od dva mjeseca od dostave ove odluke Komisiji dostaviti sljedeće informacije:

                        (a)

                        ukupan iznos (glavnicu i kamate) koji treba vratiti od korisnika;

                        (b)

                        detaljan opis već poduzetih i predviđenih mjera u cilju usklađivanja s odlukom o povratu potpore;

                        (c)

                        dokumentaciju iz koje je vidljivo da je korisniku naložen povrat potpore.

                  2.   Grčka mora obavještavati Komisiju o napretku nacionalnih mjera poduzetih radi provedbe ove odluke sve dok se u cijelosti ne izvrši povrat potpore iz članka 1. stavka 1. Na Komisijin jednostavan zahtjev Grčka joj mora u najkraćem mogućem roku predočiti informacije o već poduzetim i planiranim mjerama u svrhu postupanja u skladu s ovom odlukom. Grčka je također dužna dostaviti detaljne informacije o iznosima potpore i kamata koje je korisnik već vratio.”

               8

               Dana 21. lipnja 2012. nadležna grčka tijela potvrdila su postojanje tražbine u visini od 19181729,10 eura, koja je uključivala iznos državne potpore iz 2007. Dana 29. kolovoza 2012. ta tijela potvrdila su postojanje tražbine u visini od 15827427,78 eura, koja je uključivala iznos državne potpore iz 2009.

               9

               U tom kontekstu i slijedom zahtjeva za pružanje informacija, grčka tijela dopisom od 3. kolovoza 2012. obavijestila su Komisiju da je stečaj društva United Textiles službeno proglašen 19. srpnja 2012.

               10

               Rok dodijeljen za prijavu tražbina u okviru stečajnog postupka počeo je teći 30. srpnja 2012.

               11

               Helenska Republika prijavila je tražbine koje su se odnosile na i koje su uključivale iznose što ih je trebalo vratiti po osnovi državnih potpora navedenih u članku 1. stavku 1. Odluke 2012/541.

               12

               Tražbine su prijavljene tajništvu stečajnog suda, i to 3. kolovoza 2012. u vezi s državnom potporom iz 2007. i 14. rujna 2012. u vezi s državnom potporom iz 2009. Posljednja prijava podnesena je 7. veljače 2013.

               13

               Postupak javne dražbe imovine društva United Textiles započeo je 2013.

               14

               Stečajni upravitelj društva United Textiles elektroničkim porukama od 7. i 17. prosinca 2015. obavijestio je Komisiju da grčka vlada pokušava ponovno pokrenuti poslovanje tog poduzeća.

               15

               Spomenuta institucija dopisom od 18. prosinca 2015. zatražila je od grčkih tijela da joj pojasne postoje li uistinu planovi da se ponovno pokrene poslovanje društva United Textiles.

               16

               Ta su tijela dopisom od 19. siječnja 2016. Komisiji odgovorila da su aktom zakonodavnog sadržaja od 30. prosinca 2015. (u daljnjem tekstu: AZS) odlučila na razdoblje od šest mjeseci od datuma objave tog akta u Službenom listu Helenske Republike prekinuti postupak javne dražbe imovine društva United Textiles, kako bi pobliže ispitala mogućnost ponovnog pokretanja poslovanja tog društva u sklopu šireg konteksta politike oporavka grčke industrije i osiguranja zapošljavanja. Spomenuta tijela također su navela da u svakom slučaju namjeravaju uzeti u obzir Komunikaciju Komisije „Ususret učinkovitoj provedbi odluka Komisije kojima se državama članicama nalaže povrat nezakonitih i s unutarnjim tržištem nespojivih državnih potpora” (SL 2007., C 272, str. 4.).

               17

               Komisijine službe na sastanku u Ateni (Grčka) održanom 11. veljače 2016. i dopisom od 22. veljače 2016. zatražile su od grčkih tijela da odmah u cijelosti izvrše povrat potpore ili nastave stečajni postupak društva United Textiles.

               18

               Dopisom od 11. travnja 2016. grčka tijela priopćila su Komisiji da plan ponovnog pokretanja poslovanja koji Helenska Republika razmatra uključuje potpuni i neposredni povrat dodijeljenih državnih potpora, zajedno s kamatama, prije eventualnog nastavka poslovanja društva United Textiles. Tim su dopisom zatražila rok od 30 dana za okončanje postupka ocjene spomenutog plana.

               19

               U tim je okolnostima Komisija odlučila podnijeti predmetnu tužbu.

         O tužbi

               20

               Komisija u prilog tužbi ističe dva prigovora, od kojih se prvi temelji na povredi članaka 2. i 3. Odluke 2012/541, a drugi na povredi članka 4. te odluke.

               21

               Komisija tvrdi, kao prvo, da Helenska Republika nije u propisanom roku poduzela sve potrebne mjere za povrat nespojivih potpora i, kao drugo, da je ta država nije u dovoljnoj mjeri obavijestila o mjerama poduzetima na temelju te odluke.

            Prvi prigovor, koji se temelji na neizvršenju povrata nespojivih potpora

         Argumentacija stranaka

               22

               Komisija smatra da Helenska Republika na dan isteka roka predviđenog člankom 3. stavkom 2. Odluke 2012/541, odnosno 25. lipnja 2012., nije osigurala njezino izvršenje. Ta institucija napominje da nije produljila rok za izvršenje spomenute odluke.

               23

               Komisija smatra da država članica, kako bi ispunila svoju obvezu povrata nespojive potpore, mora ili u cijelosti izvršiti povrat iznosa te potpore, uključujući kamate, od poduzetnika koji je njezin korisnik ili, ako to nije moguće, poduzeti potrebne mjere za proglašavanje njegova stečaja, bez obzira na moguće financijske poteškoće tog poduzetnika, i u okviru stečajnog postupka upisati u popis tražbina dug koji se odnosi na spomenutu potporu. U potonjem slučaju likvidacija predmetnog poduzetnika mora biti praćena konačnim prestankom njegova poslovanja.

               24

               Prema Komisijinu mišljenju, očito je da na datum isteka roka za izvršenje Helenska Republika nije ispunila svoje obveze.

               25

               Što se tiče konačnog prestanka poslovanja poduzetnika koji je bio korisnik potpore, Komisija tvrdi da, kako bi se osiguralo otklanjanje konkurentske prednosti, on mora prestati postojati od trenutka kada se nađe u apsolutnoj nemogućnosti vraćanja primljenih potpora. U tom slučaju spomenuti poduzetnik podvrgava se nepovratnom postupku prestanka postojanja koji se ne može zaustaviti, čak ni privremeno, na temelju toga da država članica želi razmotriti mogućnosti potpunog povrata potpore i nastavka poslovanja poduzetnika koji je bio njezin korisnik.

               26

               U predmetnom slučaju grčka tijela – s obzirom na to da su na temelju članka 17. AZS‑a prekinula stečajni postupak u fazi javne dražbe imovine društva United Textiles kako bi ispitala mogućnost nastavka poslovanja tog poduzetnika – nisu ispunila uvjet konačnog prestanka poslovanja spomenutog poduzetnika. Naime, ta su tijela faktično prekinula stečajni postupak kako bi provela hipotetsko ispitivanje mogućnosti nastavka poslovanja društva United Textiles. Ona su stoga zaustavila postupak prestanka tog društva.

               27

               Helenska Republika smatra da okolnost da su poduzetnici koji su bili korisnici državnih potpora u teškoćama ili u stečaju ne utječe na obvezu povrata tih potpora.

               28

               Osim toga, napominje da se uspostavljanje prethodnog stanja i otklanjanje narušavanja tržišnog natjecanja do kojeg je došlo zbog nezakonito isplaćenih potpora može načelno postići upisom duga koji se odnosi na povrat predmetnih potpora u popis tražbina.

               29

               Ta država članica navodi, s jedne strane, da je stečaj društva United Textiles proglašen 19. srpnja 2012. sukladno Odluci 2012/541 i da posljedično nije aktivno na tržištu, tako da na tom tržištu ne postoji narušavanje tržišnog natjecanja. S druge strane, grčka tijela održavala su stalni kontakt s Komisijinim službama kako bi pružila sve relevantne informacije o stečajnom postupku i osobito o upisu duga koji se odnosi na povrat nezakonitih potpora u popis tražbina, o razvrstavanju tražbina na tom popisu i o prestanku poslovanja društva United Textiles. Helenska Republika stoga tvrdi da je poduzela sve potrebne mjere kako bi tijekom stečajnog postupka izvršila povrat potpora nezakonito dodijeljenih društvu United Textiles.

               30

               Što se tiče Komisijina argumenta da taj stečajni postupak mora biti nepovratan i dovesti do konačnog prestanka poslovanja poduzetnika koji je bio korisnik nezakonitih potpora, Helenska Republika napominje da ni sudska ni Komisijina praksa ne zahtijeva da otvaranje stečajnog postupka dovede do nepovratnog postupka prestanka društva. Svrha i logika prava iz područja državnih potpora jest otklanjanje konkurentskih prednosti koje je poduzetnik ostvario na temelju potpore, a ne konačni prestanak tog poduzetnika.

               31

               Iz toga slijedi, prema mišljenju Helenske Republike, da je – kada je tijekom stečajnog postupku poduzetnik koji je bio korisnik potpora prestao poslovati i to je dokazano – narušavanje tržišnog natjecanja prestalo, s obzirom na to da je konkurentska prednost povezana s primitkom državnih potpora time otklonjena. U tim okolnostima ništa ne sprečava da se skupštini vjerovnika predstavi plan održivog nastavka poslovanja tog poduzetnika kojim se predviđa potpuni povrat predmetnih potpora prije ponovnog pokretanja djelatnosti.

               32

               Osim toga, Helenska Republika iz Komisijine komunikacije navedene u točki 16. ove presude, čija točka 67. izričito spominje mogućnost predlaganja plana za nastavak poslovanja, zaključuje da otvaranje i vođenje stečajnog postupka ne sprečava u određenim slučajevima ponovno pokretanje poduzetnikova poslovanja, pod uvjetom da se dodijeljene potpore stvarno vrate.

               33

               Stoga bi se šestomjesečni prekid postupka javne dražbe imovine tog društva, na temelju članka 17. AZS‑a, mogao smatrati razumnom i vremenski ograničenom mjerom.

         Ocjena Suda

               34

               Iz sudske prakse Suda proizlazi da država članica kojoj je upućena odluka koja je obvezuje da izvrši povrat nezakonitih potpora proglašenih nespojivima s unutarnjim tržištem mora, na temelju članka 288. UFEU‑a, poduzeti sve potrebne mjere kako bi osigurala izvršenje navedene odluke. To mora dovesti do stvarnog povrata dugovanih iznosa kako bi se otklonilo narušavanje tržišnog natjecanja koje je prouzročila konkurentska prednost ostvarena na temelju tih potpora (presuda od 24. siječnja 2013., Komisija/Španjolska, C‑529/09, EU:C:2013:31, t. 91.).

               35

               Iz članka 14. stavka 3. prve rečenice Uredbe br. 659/1999 u vezi s njezinom uvodnom izjavom 13. proizlazi da se povrat nezakonite potpore proglašene nespojivom s unutarnjim tržištem izvršava bez odgađanja i u skladu s postupcima predviđenima nacionalnim pravom dotične države članice, pod uvjetom da oni omogućavaju neposredno i stvarno izvršenje Komisijine odluke. Dotična država članica u tu svrhu poduzima sve nužne korake koji joj stoje na raspolaganju u okviru njezina pravnog sustava, uključujući i privremene mjere, i ne dovodeći pritom u pitanje pravo Unije (presuda od 11. rujna 2014., Komisija/Njemačka, C‑527/12, EU:C:2014:2193, t. 38.).

               36

               Što se tiče slučajeva u kojima se povrat nezakonito isplaćenih državnih potpora mora izvršiti od poduzetnika u poteškoćama ili u stečaju, valja podsjetiti da takve poteškoće ne utječu na obvezu povrata potpore (vidjeti u tom smislu presudu od 11. prosinca 2012., Komisija/Španjolska, C‑610/10, EU:C:2012:781, t. 71.). Država članica stoga mora, ovisno o slučaju, poduzeti potrebne mjere za likvidaciju društva, unijeti svoju tražbinu u njegovu pasivu ili poduzeti bilo koje druge mjere koje omogućavaju povrat potpore (vidjeti u tom smislu presudu od 6. prosinca 2007., Komisija/Italija, C‑280/05, neobjavljenu, EU:C:2007:753, t. 28.).

               37

               Naime, prema ustaljenoj sudskoj praksi, uspostavljanje prethodnog stanja i otklanjanje narušavanja tržišnog natjecanja do kojeg je došlo zbog tih potpora može se načelno postići upisom duga koji se odnosi na povrat predmetnih potpora u popis tražbina (presuda od 11. prosinca 2012., Komisija/Španjolska, C‑610/10, EU:C:2012:781, t. 72. i navedena sudska praksa).

               38

               Međutim, treba istaknuti da se takvim upisom može ispuniti obveza povrata samo ako, u slučaju da državna tijela ne mogu ostvariti povrat cjelokupnog iznosa potpora, stečajni postupak dovede do likvidacije poduzetnika, odnosno do konačnog prestanka njegova poslovanja, što državna tijela mogu ishoditi u svojem svojstvu dioničara ili vjerovnika (presuda od 13. listopada 2011., Komisija/Italija, C‑454/09, neobjavljena, EU:C:2011:650, t. 36.).

               39

               Iz toga slijedi da je konačan prestanak poslovanja poduzetnika koji je bio korisnik državne potpore nužan samo u slučaju da nije moguće ostvariti povrat cjelokupnog iznosa potpore tijekom stečajnog postupka.

               40

               Što se tiče vremenskih aspekata povrata potpora proglašenih nezakonitima i nespojivima s unutarnjim tržištem, s jedne strane, valja podsjetiti da zakašnjeli povrat, odnosno povrat nakon propisanih rokova, ne ispunjava zahtjeve iz Ugovora (presuda od 12. prosinca 2013., Komisija/Italija, C‑411/12, neobjavljena, EU:C:2013:832, t. 29. i navedena sudska praksa).

               41

               S druge strane, valja istaknuti, kao što je to navela nezavisna odvjetnica u točki 59. svojeg mišljenja, da se ne čini vjerojatnim da će različiti koraci u stečajnom postupku – od prvotnog prijedloga za otvaranje stečajnog postupka, njegova proglašenja i upisa u popis tražbina do likvidacije korisnika i konačne obustave njegova poslovanja – uobičajeno uslijediti u roku od četiri mjeseca, koji Komisija obično određuje za povrat nezakonite potpore.

               42

               U tim okolnostima upis u popis tražbina duga koji se odnosi na povrat predmetnih potpora treba načelno smatrati prikladnom mjerom kojom se može otkloniti narušavanje tržišnog natjecanja, kao što je to navedeno u točki 37. ove presude, pod uvjetom da je ta mjera popraćena povratom cjelokupnog iznosa spomenutih potpora ili likvidacijom poduzetnika i konačnim prestankom njegova poslovanja, ako je takav povrat nemoguć tijekom stečajnog postupka.

               43

               Kako bi takva mjera bila djelotvorna – osobito s obzirom na zahtjev neposrednog izvršenja odluke kojom se nalaže povrat nezakonite potpore proglašene nespojivom s unutarnjim tržištem – ona se mora, kao što je to istaknula nezavisna odvjetnica u točki 60. svojeg mišljenja, provesti u roku koji je odredila Komisija (vidjeti u tom smislu presude od 14. travnja 2011., Komisija/Poljska, C‑331/09, EU:C:2011:250, t. 60. do 65.; od 13. listopada 2011., Komisija/Italija, C‑454/09, neobjavljenu, EU:C:2011:650, t. 38. do 42. i od 11. prosinca 2012., Komisija/Španjolska, C‑610/10, EU:C:2012:781, t. 73. do 75.).

               44

               Stoga, kako bi se u predmetnom slučaju moglo ocijeniti postojanje povrede na temelju članka 108. stavka 2. UFEU‑a, potrebno je utvrditi datum do kojeg je Helenska Republika morala upisati tražbine koje se odnose na povrat predmetnih potpora.

               45

               U tom pogledu treba istaknuti da iz ustaljene sudske prakse proizlazi da je referentni datum za potrebe primjene članka 108. stavka 2. drugog podstavka UFEU‑a onaj koji je predviđen u odluci čije se neizvršenje osporava ili, ako je to primjenjivo, datum koji je Komisija naknadno odredila (presuda od 12. veljače 2015., Komisija/Francuska, C‑37/14, neobjavljena, EU:C:2015:90, t. 56. i navedena sudska praksa).

               46

               Međutim, kada u pojedinom slučaju okolnosti ili razlozi povezani s internim postupcima sprečavaju državu članicu da dug koji se odnosi na predmetnu potporu upiše u popis tražbina u propisanom roku, ta bi država članica trebala, sukladno sudskoj praksi Suda, iznijeti te probleme Komisiji kako bi ih ona razmotrila, zajedno s predloženim izmjenama predmetne odluke. Spomenuta država i Komisija moraju, na temelju pravila kojim se državama članicama i institucijama Europske unije nalažu uzajamne dužnosti lojalne suradnje, na kojem se temelji osobito članak 4. stavak 3. UEU‑a, surađivati u dobroj vjeri kako bi prevladale poteškoće uz puno poštovanje odredaba Ugovora, a osobito onih koje se odnose na potpore (vidjeti u tom smislu presudu od 12. veljače 2015., Komisija/Francuska, C‑37/14, neobjavljenu, EU:C:2015:90, t. 67.).

               47

               Međutim, ako država članica nije zatražila produljenje roka propisanog odlukom kojom je naložen povrat nezakonito isplaćene potpore, referentni datum za potrebe primjene članka 108. stavka 2. drugog podstavka UFEU‑a i osobito za upis u popis tražbina duga koji se odnosi na povrat predmetnih potpora ostaje datum predviđen u toj odluci.

               48

               U skladu s tim, ako do datuma predviđenog odlukom kojom se nalaže spomenuti povrat ili, ako je to primjenjivo, do datuma koji je Komisija naknadno odredila predmetna država članica nije poduzela sve potrebne mjere kako bi ispunila obvezu povrata dotične potpore i osobito uspjela uspostaviti prethodno stanje i otkloniti narušavanje tržišnog natjecanja koje proizlazi iz predmetnih državnih potpora, za potrebe postupka radi utvrđivanja povrede obveze predviđenog člankom 108. stavkom 2. drugim podstavkom UFEU‑a treba smatrati da je ta država članica povrijedila svoje obveze iz Komisijine odluke i da, posljedično, sve ostale mjere koje uslijede nakon propisanog roka nisu relevantne za ocjenu pitanja je li ta država članica poduzela sve potrebne mjere za izvršenje spomenute odluke do datuma isteka roka za izvršenje koji je odredila Komisija (vidjeti u tom smislu presudu od 3. srpnja 2001., Komisija/Belgija, C‑378/98, EU:C:2001:370, t. 28.).

               49

               U predmetnom slučaju Helenska Republika u skladu s člankom 3. stavkom 1. Odluke 2012/541 trebala je osigurati neposredan i stvaran povrat predmetne potpore. Ta država članica u tu je svrhu, na temelju stavka 2. tog članka 3., imala rok od četiri mjeseca od dostave te odluke.

               50

               Budući da Komisija nije odobrila produljenje tog roka, referentni datum za potrebe primjene članka 108. stavka 2. drugog podstavka UFEU‑a je onaj predviđen Odlukom 2012/541.

               51

               S obzirom na to da je spomenuta odluka dostavljena Helenskoj Republici 23. veljače 2012., valja utvrditi da je rok koji je bio propisan toj državi članici za povrat nezakonito isplaćene potpore istekao 25. lipnja 2012. jer je 23. lipnja 2012. bila subota.

               52

               Međutim, nesporno je da je stečaj društva United Textile službeno proglašen tek 19. srpnja 2012.

               53

               Osim toga, iz dokumenata spisa proizlazi da je rok dodijeljen za dostavu tražbina počeo teći 30. srpnja 2012. i da su grčka tijela prijavila tražbine tajništvu stečajnog suda 3. kolovoza 2012. u vezi s državnom potporom iz 2007. i 14. rujna 2012. u vezi s državnom potporom iz 2009.

               54

               Naposljetku, kao što to proizlazi iz pojašnjenja koja je Helenska Republika iznijela na raspravi pred Sudom, zadnja prijava izvršena je 7. veljače 2013.

               55

               Stoga, s obzirom na to da Helenska Republika nije u propisanim rokovima poduzela sve potrebne mjere za izvršenje Odluke 2012/541, treba prihvatiti prvi Komisijin prigovor, koji se temelji na povredi članaka 2. i 3. te odluke.

            Drugi prigovor, koji se temelji na neobavještavanju Komisije

         Argumentacija stranaka

               56

               Komisija svojim drugim prigovorom tvrdi da je Helenska Republika u svakom slučaju nije dovoljno obavijestila o mjerama koje je poduzela u svrhu izvršenja Odluke 2012/541. Prije svega, Komisija navodi da je o prekidu postupka javne dražbe imovine društva United Textiles obaviještena dopisom grčkih tijela od 19. siječnja 2016. Nadalje, Komisija napominje da ta država članica nije pružila nikakvu konkretnu informaciju o tome da društvo United Textiles nije aktivno na tržištu i da u razdoblju nakon prosinca 2015. više ne posluje. Naposljetku, prema Komisiji, grčka tijela od svojeg dopisa od 11. travnja 2016. nisu dostavila nikakve podatke u vezi s društvom United Textiles.

               57

               Helenska Republika tvrdi da je u dovoljnoj mjeri obavještavala Komisiju o mjerama koje je poduzela radi izvršenja odluke o povratu potpore.

         Ocjena Suda

               58

               Člankom 4. stavkom 1. Odluke 2012/541 Helenskoj Republici nalaže se dostava određenih informacija u vezi s povratom potpore u roku od dva mjeseca od datuma dostave te odluke. Budući da je spomenuta odluka dostavljena Helenskoj Republici 23. veljače 2012., valja utvrditi da je rok koji joj je bio određen za pružanje tih informacije istekao 23. travnja 2012.

               59

               Člankom 4. stavkom 2. iste odluke utvrđuje se obveza te države članice, s jedne strane, da redovito obavještava Komisiju o napretku mjera poduzetih radi povrata potpore sve dok se ne izvrši njezin povrat i, s druge strane, da prenese detaljne informacije o iznosima potpore i kamatama na iznos povrata koji su već vraćeni od korisnika.

               60

               Što se tiče obveze predviđene u spomenutom članku 4. stavku 1., treba utvrditi da je ta država članica nije ispunila, s obzirom na to da je, kao što to proizlazi iz dokumenata spisa, Helenska Republika stupila u kontakt s Komisijom tek u svibnju 2012. Osim toga, iz pojašnjenja koja je Helenska Republika iznijela na raspravi proizlazi da informacije u vezi s povratom potpore koje su trebale biti priopćene Komisiji nisu bile dostavljene u roku utvrđenom tim člankom 4. stavkom 1.

               61

               Što se tiče obveze iz članka 4. stavka 2. Odluke 2012/541, iako iz dokumenata spisa proizlazi da su između Komisije i Helenske Republike od svibnja 2012. postojali česti kontakti u vezi sa stanjem napretka stečajnog postupka društva United Textiles, to ne mijenja činjenicu da ta država članica nije na odgovarajući način unaprijed obavijestila Komisiju o donošenju AZS‑a kojim je prekinuta javna dražba imovine društva United Textiles. Helenska Republika tek je nakon Komisijina dopisa od 18. prosinca 2015., kojim je potonja od te države članice zatražila da pojasni situaciju, obavijestila Komisiju, dopisom od 19. siječnja 2016., da je prekinula spomenutu javnu dražbu na razdoblje od šest mjeseci kako bi ocijenila plan ponovnog pokretanja poslovanja društva United Textiles. Osim toga, grčka tijela od svojeg dopisa od 11. travnja 2016. nisu dostavila nikakve informacije u vezi s društvom United Textiles.

               62

               Stoga treba utvrditi da je došlo do povrede obveze obavještavanja Komisije o mjerama poduzetima sukladno Odluci 2012/541.

               63

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, valja utvrditi da je Helenska Republika – time što nije u propisanim rokovima poduzela sve potrebne mjere za izvršenje Odluke 2012/541 i time što nije u dovoljnoj mjeri obavijestila Komisiju o mjerama poduzetima sukladno toj odluci – povrijedila svoje obveze na temelju članaka 2. do 4. spomenute odluke i na temelju UFEU‑a.

         Troškovi

               64

               Na temelju članka 138. stavka 1. Poslovnika Suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Komisija postavila zahtjev da se Helenskoj Republici naloži snošenje troškova i da ona nije uspjela u postupku, Helenskoj Republici nalaže se snošenje troškova.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Time što nije u propisanim rokovima poduzela sve potrebne mjere radi provedbe Odluke Komisije 2012/541/EU od 22. veljače 2012. o državnoj potpori SA.26534 (C 27/2010, ex ΝΝ 6/2009) koju je Grčka dodijelila društvu United Textiles SA (SL 2012., L 279, str. 30.) i time što nije Europsku komisiju u dovoljnoj mjeri obavijestila o mjerama poduzetima sukladno toj odluci, Helenska Republika povrijedila je svoje obveze na temelju članaka 2. do 4. spomenute odluke i UFEU‑a.

                           2.

                           Helenskoj Republici nalaže se snošenje troškova.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: grčki