title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 1. ožujka 2018.#Postupak koji je pokrenula Doris Margret Lisette Mahnkopf.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Kammergericht Berlin.#Zahtjev za prethodnu odluku – Područje slobode, sigurnosti i pravde – Uredba (EU) br. 650/2012 – Nasljeđivanje i Europska potvrda o nasljeđivanju – Područje primjene – Mogućnost unosa nasljednog dijela preživjelog bračnog druga u Europsku potvrdu o nasljeđivanju.#Predmet C-558/16.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      1. ožujka 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Područje slobode, sigurnosti i pravde – Uredba (EU) br. 650/2012 – Nasljeđivanje i Europska potvrda o nasljeđivanju – Područje primjene – Mogućnost unosa nasljednog dijela preživjelog bračnog druga u Europsku potvrdu o nasljeđivanju”
      U predmetu C‑558/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Kammergericht Berlin (Visoki zemaljski sud u Berlinu, Njemačka), odlukom od 25. listopada 2016., koju je Sud zaprimio 3. studenoga 2016., u postupku koji je pokrenula

         Doris Margret Lisette Mahnkopf

      uz sudjelovanje:

         Svena Mahnkopfa,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, A. Rosas, C. Toader (izvjestiteljica), A. Prechal, i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: K. Malacek, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 4. listopada 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za njemačku vladu, T. Henze i M. Hellmann, u svojstvu agenata,

               –

               za belgijsku vladu, L. Van den Broeck, J. Van Holm i C. Pochet, u svojstvu agenata,

               –

               za vladu Helenske Republike, G. Papadaki i K. Karavasili, u svojstvu agenata,

               –

               za španjolsku vladu, V. Ester Casas, u svojstvu agenta,

               –

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju F. Di Mattea, avvocato dello Stato,

               –

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               –

               za Europsku komisiju, M. Wilderspin i M. Heller, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 13. prosinca 2017.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 1. stavka 1., članka 67. stavka 1. i članka 68. točke (l) Uredbe (EU) br. 650/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 4. srpnja 2012. o nadležnosti, mjerodavnom pravu, priznavanju i izvršavanju odluka i prihvaćanju i izvršavanju javnih isprava u nasljednim stvarima i o uspostavi Europske potvrde o nasljeđivanju (SL 2012., L 201, str. 107.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 10., str. 296.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru postupka koji se odnosi na zahtjev za uspostavu Europske potvrde o nasljeđivanju koji je podnijela Doris Margret Lisette Mahnkopf nakon smrti svojeg supruga u svezi s nasljeđivanjem potonjeg.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

         Uredba br. 650/2012

               3

               Uvodne izjave 7., 9., 11., 12. i 71. Uredbe br. 650/2012 glase:

                        „(7)

                        Pravilno funkcioniranje unutarnjeg tržišta treba olakšati uklanjanjem prepreka slobodnom kretanju osoba koje se trenutačno susreću s poteškoćama u ostvarivanju svojih prava u kontekstu nasljeđivanja koje ima prekogranične implikacije. U europskom pravnom prostoru građani moraju imati mogućnost organizirati svoje nasljeđivanje unaprijed. Prava nasljednika i legatara, drugih osoba bliskih umrlom i vjerovnika nasljedstva moraju biti učinkovito zajamčena.

                  […]

                        (9)

                        U područje primjene ove uredbe treba uključiti sve građanskopravne aspekte nasljeđivanja, točnije, sve oblike prijenosa imovine, prava i obveza zbog smrti, bilo dobrovoljnim prijenosom raspolaganjem imovinom zbog smrti, bilo prijenosom zakonskim nasljeđivanjem.

                  […]

                        (11)

                        Ova Uredba se ne bi trebala primjenjivati na područja građanskog prava koja nisu nasljeđivanje. Radi jasnoće, određeni broj pitanja za koja bi se moglo činiti da imaju vezu s pitanjima nasljeđivanja trebala bi se izričito isključiti iz područja primjene ove Uredbe.

                        (12)

                        U skladu s tim, ova Uredba se ne bi trebala primjenjivati na pitanja koja se odnose na režime bračne stečevine, uključujući bračne ugovore koji su poznati u nekim pravnim sustavima, u toj mjeri u kojoj se takvi ugovori ne bave pitanjima nasljeđivanja, te imovinske režime kod zajednica za koje se smatra da imaju usporedive učinke kao i brak. Tijela koja se bave određenim slučajem nasljeđivanja po ovoj Uredbi trebala bi svejedno, ovisno o situaciji, uzeti u obzir prestanak režima bračne stečevine ili sličnog imovinskog režima umrlog prilikom utvrđivanja ostavine umrlog i odgovarajućih dijelova korisnika.

                  […]

                        (71)

                        Potvrda bi trebala proizvesti jednake učinke u svim državama članicama. Ona ne bi trebala biti ovršna isprava, ali bi trebala imati dokaznu snagu i trebalo bi predmnijevati da istinito dokazuje elemente koji su utvrđeni po pravu mjerodavnom za nasljeđivanje ili po bilo kojem drugom pravu mjerodavnom za posebne elemente, poput materijalne valjanosti raspolaganja imovinom zbog smrti. […]”

               4

               U skladu s člankom 1. te uredbe, naslovljenim „Područje primjene”:
               „1.   Ova Uredba primjenjuje se na nasljeđivanje zbog smrti. Ne primjenjuje [se] na porezne, carinske ili upravne stvari.
               2.   Sljedeće je isključeno iz područja primjene ove Uredbe:
               […]

                        (d)

                        pitanja režima bračne stečevine i imovinskih režima odnosa za koje se po pravu mjerodavnom za te odnose smatra da imaju usporedive učinke kao brak;

                  […]”

               5

               Člankom 3. stavkom. 1. točkom (a) navedene uredbe definira se pojam nasljeđivanja tako da obuhvaća „sve oblike prijenosa imovine, prava i obveza zbog smrti, bilo dobrovoljnim prijenosom raspolaganjem imovinom zbog smrti, bilo prijenosom zakonskim nasljeđivanjem”.

               6

               U članku 21. te uredbe, kojim se predviđa opće pravilo glede prava mjerodavnog za nasljeđivanje, u stavku 1. se navodi:
               „Osim ako je drukčije predviđeno ovom Uredbom, pravo mjerodavno za nasljeđivanje u cijelosti pravo je države u kojoj je umrli imao svoje uobičajeno boravište u trenutku smrti.”

               7

               Članak 22. Uredbe br. 650/2012, naslovljen „Izbor prava”, u stavku 1. prvom podstavku predviđa:
               „Osoba može za pravo koje će urediti u cijelosti njezino nasljeđivanje izabrati pravo države čiji je državljanin u trenutku izbora ili u trenutku smrti.”

               8

               Članak 23. te uredbe, naslovljen „Područje primjene mjerodavnog prava”, određuje:
               „1.   Pravo određeno prema članku 21. ili članku 22. uređuje nasljeđivanje u cijelosti.
               2.   To pravo posebno uređuje:
               […]

                        (b)

                        utvrđivanje korisnika, njihovih odgovarajućih dijelova i obveza koje njima može nametnuti umrli te utvrđivanje ostalih nasljednih prava, uključujući nasljedna prava preživjelog bračnog ili izvanbračnog druga;

                  […]”

               9

               Poglavlje VI. navedene uredbe, naslovljeno „Europska potvrda o nasljeđivanju”, sadržava članke 62. do 73. Članak 62. Uredbe br. 650/2012 glasi:
               „1.   Ova Uredba uspostavlja Europsku potvrdu o nasljeđivanju (dalje u tekstu: ‚Potvrda’) koja se izdaje za korištenje u drugoj državi članici i stvara učinke navedene u članku 69.
               2.   Korištenje Potvrde nije obvezno.
               3.   Potvrda ne nadomješta unutarnje isprave koje se u državama članicama koriste za slične svrhe. Međutim, jednom kada je izdana za korištenje u drugoj državi članici, Potvrda također stvara učinke navedene u članku 69. u državama članicama čija su je tijela izdala u skladu s ovim poglavljem.”

               10

               Članak 63. te uredbe, naslovljen „Svrha Potvrde”, u stavcima 1. i 2. predviđa:
               „1.   Potvrdu mogu koristiti nasljednici, legatari koji imaju izravna prava u nasljedstvu […] koji se u drugoj državi članici moraju pozvati na svoj status ili izvršavati svoja prava kao nasljednici ili legatari […].
               2.   Potvrda se može koristiti za dokazivanje jedne ili više sljedećih stvari:

                        (a)

                        status i/ili prava svakog nasljednika ili, ovisno o slučaju, svakog legatara spomenutih u Potvrdi i njihove ostavinske dijelove;

                        (b)

                        pripadnost određene imovine koja čini dio ostavine nasljednicima ili, ovisno o slučaju, legatarima spomenutima u Potvrdi;

                  […]”

               11

               Sukladno odredbama članka 65. stavka 3. točke (d) navedene uredbe:
               „Zahtjev [za Potvrdu] mora sadržavati podatke navedene u nastavku, u mjeri u kojoj su ti podaci poznati podnositelju zahtjeva i nužni tijelu izdavanja za potvrđivanje elemenata za koje podnositelj zahtjeva želi potvrdu, i moraju joj biti priložene sve relevantne isprave u izvorniku ili preslikama koje ispunjavaju uvjete za utvrđivanje njezine autentičnosti, ne dovodeći u pitanje članak 66. stavak 2.:
               […]

                        (d)

                        podatke o bračnom ili izvanbračnom drugu umrlog i, ako postoje, o bivšim bračnim ili izvanbračnim drugovima: prezime (prezime prilikom rođenja, ako postoji), osobno ime ili više njih, spol, datum i mjesto rođenja, bračno stanje, državljanstvo, identifikacijski broj (ako postoji) i adresa;

                  […]”

               12

               Članak 67. stavak 1. te uredbe propisuje:
               „Tijelo izdavanja izdaje Potvrdu bez odgode u skladu s postupkom utvrđenim u ovom poglavlju kada su elementi koji se trebaju potvrditi utvrđeni po pravu mjerodavnom za nasljeđivanje ili po bilo kojem drugom pravu mjerodavnom za određene elemente. Tijelo koristi obrazac uspostavljen u skladu sa savjetodavnim postupkom navedenim u članku 81. stavku 2. […]”

               13

               Člankom 68. Uredbe br. 650/2012, koji se odnosi na sadržaj potvrde, predviđeno je:
               „Potvrda mora sadržavati sljedeće podatke, u mjeri potrebnoj za svrhu za koju se izdaje:
               […]

                        (f)

                        podatke o umrlom: prezime (prezime prilikom rođenja, ako postoji), osobno ime ili više njih, spol, datum i mjesto rođenja, bračno stanje, državljanstvo, identifikacijski broj (ako postoji), adresa u trenutku smrti, datum i mjesto smrti;

                  […]

                        (h)

                        podatke o bračnom ugovoru koji je sklopio umrli ili, ako postoji, o ugovoru koji je sklopio umrli u kontekstu odnosa za koji se po pravu mjerodavnom za takav odnos smatra da ima usporedive učinke s brakom te podatke o režimu bračne stečevine ili ekvivalentnom imovinskom režimu;

                  […]

                        (l)

                        dio svakog nasljednika te, ako je potrebno, popis prava i/ili imovine za svakog nasljednika;

                  […]”

               14

               Članak 69. te uredbe, naslovljen „Učinci Potvrde”, glasi:
               „1.   Potvrda proizvodi svoje učinke u svim državama članicama a da nije potreban poseban postupak.
               2.   Za Potvrdu se predmnijeva da točno dokazuje elemente koji su utvrđeni po pravu mjerodavnom za nasljeđivanje ili po bilo kojem drugom pravu mjerodavnom za određene elemente. Za osobu koja je u Potvrdi navedena kao nasljednik, legatar, […] predmnijeva se da ima status naveden u Potvrdi i/ili prava ili ovlasti navedene u Potvrdi, bez ikakvih uvjeta i/ili ograničenja vezanih za ta prava ili ovlasti, osim onih navedenih u Potvrdi.
               […]”

         Uredba (EU) 2016/1103

               15

               Uvodne izjave 18. i 22. Uredbe Vijeća (EU) 2016/1103 od 24. lipnja 2016. o provedbi pojačane suradnje u području nadležnosti, mjerodavnog prava te priznavanja i izvršenja odluka u stvarima bračnoimovinskih režima (SL 2016., L 183, str. 1.) glase:

                        „(18)

                        Područje primjene ove Uredbe trebalo bi obuhvaćati sve građanskopravne aspekte bračnoimovinskih režima, kako svakodnevno upravljanje bračnom imovinom, tako i likvidaciju tog režima, a osobito kao rezultat rastave para ili smrti jednog bračnog druga. […]

                  […]

                        (22)

                        Budući da obveze uzdržavanja između bračnih drugova uređuje Uredba Vijeća (EZ) br. 4/2009 [od 18. prosinca 2008. o nadležnosti, mjerodavnom pravu, priznavanju i izvršenju sudskih odluka te suradnji u stvarima koje se odnose na obvezu uzdržavanja (SL 2009., L 7, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 5., str. 138.)], trebalo bi ih izostaviti iz područja primjene ove Uredbe, a isto vrijedi i za pitanja nasljeđivanja ostavine umrlog bračnog druga jer su ona obuhvaćena [Uredbom br. 650/2012].”

               16

               U stavku 2. točki (d) članka 1. te uredbe, naslovljenog „Područje primjene”, određuje se:
               „Iz područja primjene ove Uredbe isključeno je sljedeće:
               […]

                        (d)

                        nasljeđivanje ostavine umrlog bračnog druga”.

               17

               U stavku 2. drugom podstavku članka 70. navedene uredbe, naslovljenog „Stupanje na snagu”, predviđeno je da se ta uredba primjenjuje od 29. siječnja 2019., osim određenih općih i završnih odredaba.

            Njemačko pravo

               18

               Članak 1371. stavak 1. Bürgerliches Gesetzbucha (Građanski zakonik; u daljnjem tekstu: BGB) glasi:
               „1. U slučaju prestanka režima bračne stečevine zbog smrti bračnog druga dioba bračne stečevine izvršava se povećanjem zakonskog dijela preživjelog bračnog druga za jednu četvrtinu ostavine; u tom je pogledu nebitno jesu li bračni drugovi tijekom braka stekli nekakvu imovinu.”

               19

               Članak 1931. BGB‑a predviđa:

                        „(1)

                        Kao zakonski nasljednik, preživjeli bračni drug ostavitelja nasljeđuje, naspram srodnika u prvom stupnju srodstva, do jedne četvrtine ostavine, a naspram srodnika u drugom stupnju srodstva ili djedova i baka, do jedne polovice ostavine. Preživjeli bračni drug ostavitelja nasljeđuje, naspram djedova i baka i nasljednika djedova i baka, dio druge polovice ostavine koja bi pripala potomcima u skladu s člankom 1926.

                  […]

                        (3)

                        Pravilo iz članka 1371. BGB‑a i dalje se u potpunosti primjenjuje.

                  […]”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               20

               L. Mahnkopf umro je 29. kolovoza 2015. U trenutku smrti bio je u braku s D. Mahnkopf. Bračni drugovi bili su njemački državljani i imali su prebivalište u Berlinu (Njemačka). Jedini nasljednici ostavitelja, koji nije izvršio raspolaganje imovinom zbog smrti, bili su njegova supruga i njihov sin jedinac.

               21

               Među bračnim drugovima primjenjivao se režim zajednice bračne imovine, a nisu imali sklopljen bračni ugovor. Osim ostaviteljeve imovine u Njemačkoj, nasljedstvo se sastojalo i od suvlasničkog dijela u polovici nekretnine koja se nalazila u Švedskoj.

               22

               Na zahtjev D. Mahnkopf, Amtsgericht Schönenberg (Općinski sud u Schönenbergu, Njemačka), sud nadležan za raspravljanje ostavine L. Mahnkopfa, izdao je 30. svibnja 2016. nacionalnu potvrdu o nasljeđivanju, prema kojoj preživjeli bračni drug i potomak nasljeđuju svaki polovicu ostaviteljeve imovine u skladu sa zakonskim nasljeđivanjem predviđenim njemačkim pravom. Sud koji je uputio zahtjev ističe da nasljedni dio dodijeljen supruzi proizlazi iz primjene članka 1931. stavka 1. BGB‑a, u skladu s kojim se zakonski dio preživjelog bračnog druga, a to je jedna četvrtina, uvećava za još jednu četvrtinu kada bračni drugovi žive u režimu zajednice bračne imovine, kao što proizlazi iz članka 1371. stavka 1. BGB‑a.

               23

               D. Mahnkopf također je 16. lipnja 2016. zatražila od javnog bilježnika da joj u skladu s Uredbom br. 650/2012 izda Europsku potvrdu o nasljeđivanju u kojoj se nju i njezina sina određuje kao sunasljednike, svakog za jednu polovinu nasljedstva, u skladu s nacionalnim pravilom o zakonskom nasljeđivanju. Željela je iskoristiti tu potvrdu za prijenos njihova prava vlasništva nad nekretninom koja se nalazi u Švedskoj. Taj je javni bilježnik proslijedio zahtjev D. Mahnkopf Amtsgerichtu Schönenberg (Općinski sud u Schönenbergu).

               24

               Taj je sud odbio zahtjev za Europsku potvrdu o nasljeđivanju jer se dio dodijeljen ostaviteljevoj supruzi temeljio, u odnosu na jednu četvrtinu ostaviteljeve ostavine, na režimu nasljeđivanja, a u odnosu na drugu četvrtinu ostaviteljeve ostavine, na režimu bračne stečevine iz članka 1371. stavka 1. BGB‑a. Pravilo na temelju kojeg je dodijeljena ta potonja četvrtina, koje se odnosi na režim bračne stečevine, a ne na režim nasljeđivanja, ne ulazi u područje primjene Uredbe br. 650/2012.

               25

               D. Mahnkopf podnijela je žalbu protiv te odluke pred Kammergerichtom Berlin (Visoki zemaljski sud u Berlinu, Njemačka). Tom je žalbom također dopunila svoj početni zahtjev tražeći, podredno, da se Europska potvrda o nasljeđivanju izda uz navođenje, u informativne svrhe, njenih nasljednih prava koja se, u odnosu na jednu četvrtinu ostaviteljeve ostavine, temelje na zajednici imovine.

               26

               Sud koji je uputio zahtjev ističe da je doktrina podijeljena glede pitanja je li pravilo iz članka 1371. stavka 1. BGB‑a pravilo nasljednog prava ili pravilo vezano za režim bračne stečevine. Smatra da, s obzirom na njegovu svrhu, odnosno diobu bračne stečevine kada zajednica imovine prestane zbog smrti jednog od bračnih drugova, članak 1371. stavak 1. BGB‑a nije pravilo kojim se uređuje nasljeđivanje „zbog smrti”, u smislu članka 1. stavka 1. Uredbe br. 650/2012. Prema njegovu mišljenju, pravilo iz te odredbe mora se primjenjivati uvijek kada se učinci braka, uključujući pitanja režima bračne stečevine, uređuju njemačkim pravom. Ta primjena ne bi bila zajamčena da je to pravilo bilo kvalificirano kao pravilo nasljednog prava jer bi u tom slučaju njegovo područje primjene bilo ograničeno na situacije u kojima se nasljeđivanje uređuje njemačkim pravom, u skladu s člancima 21. i 22. Uredbe br. 650/2012.

               27

               Sud koji je uputio zahtjev također smatra da se, zbog neusklađenosti odredaba koje se odnose na režime bračne stečevine u Uniji, uvećanje zakonskog nasljednog dijela preživjelog bračnog druga, koje proizlazi iz primjene pravila u području bračne stečevine, u ovom slučaju članka 1371. stavka 1. BGB‑a, ne može u pravilu, čak ni samo u informativne svrhe, unijeti u Europsku potvrdu o nasljeđivanju.

               28

               Međutim, smatra da bi se to povećanje moglo navesti u Europskoj potvrdi o nasljeđivanju kada se mjerodavno nasljedno pravo, u skladu s člankom 21. ili člankom 22. Uredbe br. 650/2012, kao i pravo vezano za režim bračne stečevine bračnih drugova, određuju na temelju prava jedne te iste države članice, bez obzira na pravilo o sukobu zakona koje valja primjenjivati. U ovom slučaju, pravo mjerodavno za nasljeđivanje i pravo mjerodavno za režim bračne stečevine određuju se isključivo u skladu s njemačkim pravom.

               29

               S tim u svezi taj sud navodi da pojmovi koji se koriste u članku 67. stavku 1. i članku 69. stavku 2. Uredbe br. 650/2012, prema kojima su elementi koji se trebaju potvrditi utvrđeni po pravu mjerodavnom za nasljeđivanje „ili po bilo kojem drugom pravu mjerodavnom za određene elemente”, omogućuju takvo tumačenje. Ono je također opravdano s obzirom na drugu rečenicu uvodne izjave 12. Uredbe br. 650/2012 i svrhu Europske potvrde o nasljeđivanju, a to je da se pojednostavi i ubrza prekogranično ostvarivanje nasljednih prava.

               30

               U tim je okolnostima Kammergericht Berlin (Visoki zemaljski sud u Berlinu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 1. stavak 1. Uredbe [br. 650/2012] tumačiti na način da se njezino područje primjene (‚nasljeđivanje zbog smrti’) odnosi i na odredbe nacionalnog prava kojima se, kao što je to slučaj s člankom 1371. stavkom 1. BGB‑a, uređuju imovinska pitanja nakon smrti jednog bračnog druga putem uvećanja zakonskog nasljednog dijela preživjelog bračnog druga?

                        2.

                        Ako je odgovor na prvo pitanje niječan, treba li ipak članak 68. točku (l) i članak 67. stavak 1. Uredbe [br. 650/2012] tumačiti na način da se nasljedni dio preživjelog bračnog druga, čak i ako djelomično proizlazi iz uvećanja na temelju imovinskopravnog uređenja kakvo je ono iz članka 1371. stavka 1. BGB‑a, u cijelosti može unijeti u Europsku potvrdu o nasljeđivanju?
                        Ako, u načelu, treba dati niječan odgovor, može li se iznimno dati potvrdan odgovor u situacijama u kojima[:]

                                 (a)

                                 je cilj potvrde o nasljeđivanju isključivo omogućavanje ostvarivanja, u drugoj državi članici, prava nasljednika na imovinu umrlog koja se nalazi u toj državi članici, i

                                 (b)

                                 odluku u nasljednim stvarima (članci 4. i 21. Uredbe [br. 650/2012]) i, bez obzira na to koja se pravila o sukobu zakona primjenjuju, imovinske odnose bračnih drugova treba prosuđivati na temelju istog nacionalnog prava?

                        3.

                        Ako se na prvo i drugo pitanje odgovori niječno, treba li članak 68. točku (l) Uredbe [br. 650/2012] tumačiti na način da se nasljedni dio preživjelog bračnog druga koji je uvećan na temelju pravila vezanog za režim bračne stečevine može u cijelosti, iako zbog tog uvećanja samo informativno, unijeti u Europsku potvrdu o nasljeđivanju?”

         O prethodnim pitanjima

            Prvo pitanje

               31

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 1. stavak 1. Uredbe br. 650/2012 tumačiti na način da u područje primjene navedene uredbe ulazi nacionalna odredba, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, koja predviđa, u slučaju smrti jednog od bračnih drugova, diobu bračne stečevine na paušalnoj osnovi uvećanjem nasljednog dijela preživjelog bračnog druga.

               32

               Uvodno valja podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, iz zahtjeva za ujednačenu primjenu prava Unije kao i načela jednakosti proizlazi da se tekst odredbe prava Unije, koja ne sadržava nikakvo izričito upućivanje na pravo država članica za utvrđivanje njezina smisla i dosega, mora u pravilu autonomno i ujednačeno tumačiti u cijeloj Uniji (presuda od 18. listopada 2016., Nikiforidis,C‑135/15, EU:C:2016:774, t. 28. i navedena sudska praksa) uzimajući u obzir ne samo tekst te odredbe, nego i njezin kontekst i cilj koji se želi postići propisom o kojem je riječ (vidjeti osobito presudu od 18. svibnja 2017., Hummel Holding,C‑617/15, EU:C:2017:390, t. 22. i navedenu sudsku praksu).

               33

               U skladu s tekstom članka 1. stavka 1. Uredbe br. 650/2012, ta se uredba primjenjuje na nasljeđivanje zbog smrti. Članak 1. stavak 2. tog propisa taksativno nabraja područja koja su isključena iz njezina područja primjene, među kojima su, u točki (d) te odredbe, „pitanja režima bračne stečevine”. Članak 3. stavak 1. točka (a) tog propisa navodi da to nasljeđivanje obuhvaća „sve oblike prijenosa imovine, prava i obveza zbog smrti, bilo dobrovoljnim prijenosom raspolaganjem imovinom zbog smrti, bilo prijenosom zakonskim nasljeđivanjem”.

               34

               Iz uvodne izjave 9. Uredbe br. 650/2012 proizlazi također da u područje primjene te uredbe treba uključiti sve građanskopravne aspekte nasljeđivanja zbog smrti.

               35

               Glede ciljeva koji se žele postići Uredbom br. 650/2012, valja navesti da se, u skladu s njezinom uvodnom izjavom 7., njome želi olakšati pravilno funkcioniranje unutarnjeg tržišta uklanjanjem prepreka slobodnom kretanju osoba koje žele ostvariti svoja prava u kontekstu nasljeđivanja koje ima prekogranične implikacije. Osobito, u europskom pravnom prostoru, prava nasljednika i legatara, drugih osoba bliskih umrlom i vjerovnika nasljedstva moraju biti učinkovito zajamčena.

               36

               U tu svrhu je Uredbom br. 650/2012 predviđena uspostava potvrde koja svakom ondje navedenom nasljedniku, legataru ili ovlašteniku mora omogućiti da u drugoj državi članici dokaže svoj status i svoja nasljedna prava (vidjeti u tom smislu presudu od 12. listopada 2017., Kubicka,C‑218/16, EU:C:2017:755, t. 59.).

               37

               Glede konteksta predmetne odredbe, iz uvodnih izjava 11. i 12. Uredbe br. 650/2012 proizlazi da se ona ne bi trebala primjenjivati na područja građanskog prava osim nasljeđivanja, a osobito na pitanja koja se odnose na režime bračne stečevine, uključujući bračne ugovore koji su poznati u nekim pravnim sustavima, utoliko što se takvi ugovori ne bave pitanjima nasljeđivanja.

               38

               U ovom slučaju iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da se, sukladno članku 1371. stavku 1. BGB‑a, u slučaju prestanka režima zajednice bračne imovine (Zugewinngemeinschaft), zakonski dio preživjelog bračnog druga prilikom diobe bračne stečevine uvećava za još jednu četvrtinu.

               39

               Njemačka je vlada u svojim očitovanjima s tim u svezi istaknula da se ta odredba nacionalnog prava koje se odnosi na prestanak zajednice bračne imovine primjenjuje samo u slučaju prestanka braka zbog smrti. Cilj te odredbe jest podjela imovine stečene u braku na paušalnoj osnovi kompenzacijom zbog nepovoljnog položaja koji proizlazi iz prekida režima zajednice bračne imovine zbog smrti bračnog druga kako bi se na taj način izbjegla potreba točnog određivanja sastava i vrijednosti imovine na početku i na kraju braka.

               40

               Kao što je nezavisni odvjetnik istaknuo u točkama 78. i 93. svojeg mišljenja, u skladu s podacima kojima Sud raspolaže, članak 1371. stavak 1. BGB‑a ne odnosi se na podjelu imovine između bračnih drugova, nego na pravo preživjelog bračnog druga na imovinu koja je već dio ostavine. U tim okolnostima očito je da glavni cilj te odredbe nije podjela imovine ili prestanak režima bračne stečevine, nego određivanje visine nasljednog dijela koji pripada preživjelom bračnom drugu u odnosu na druge nasljednike. Takva se odredba stoga ponajprije odnosi na nasljeđivanje ostavine umrlog bračnog druga, a ne na režim bračne stečevine. Slijedom toga, pravilo nacionalnog prava, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, odnosi se na nasljedne stvari za potrebe Uredbe br. 650/2012.

               41

               Osim toga, to tumačenje nije u suprotnosti s područjem primjene Uredbe 2016/1103. Naime, ta uredba, iako donesena s ciljem da, u skladu sa svojom uvodnom izjavom 18., obuhvati sve građanskopravne aspekte režima bračne stečevine, kako svakodnevno upravljanje bračnom imovinom, tako i prestanak tog režima, a osobito kao rezultat rastave para ili smrti jednog bračnog druga, izričito isključuje iz svojeg područja primjene, u skladu sa svojim člankom 1. stavkom 2. točkom (d), „nasljeđivanje ostavine umrlog bračnog druga”.

               42

               Naposljetku, kao što je i nezavisni odvjetnik naveo posebice u točki 102. svojega mišljenja, kvalifikacijom dijela koji na temelju odredbe nacionalnog prava, kao što je članak 1371. stavak 1. BGB‑a, pripada preživjelom bračnom drugu kao dijela povezanog s nasljednim pravom dopušta se unos podataka o tom nasljednom dijelu u Europsku potvrdu o nasljeđivanju sa svim učincima opisanima u članku 69. Uredbe br. 650/2012. U skladu s člankom 69. stavkom 1. te uredbe, Europska potvrda o nasljeđivanju proizvodi učinke u svim državama članicama a da nije potreban poseban postupak. Stavkom 2. tog članka predviđeno je da se za osobu koja je u potvrdi navedena kao legatar predmnijeva da ima ondje naveden status i prava, bez ikakvih uvjeta i/ili ograničenja vezanih za ta prava, osim onih navedenih u potvrdi (presuda od 12. listopada 2017., Kubicka, C‑218/16, EU:C:2017:755, t. 60.).

               43

               Stoga je jasno da bi ostvarenje ciljeva Europske potvrde o nasljeđivanju bilo znatno otežano u situaciji poput one u glavnom postupku da navedena potvrda nije uključivala potpune informacije o pravima preživjelog bračnog druga glede ostavine.

               44

               S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 1. stavak 1. Uredbe br. 650/2012 treba tumačiti na način da u područje primjene navedene uredbe ulazi nacionalna odredba, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, koja predviđa, u slučaju smrti jednog od bračnih drugova, diobu bračne stečevine na paušalnoj osnovi, uvećanjem nasljednog dijela preživjelog bračnog druga.

            Drugo i treće pitanje

               45

               Uzimajući u obzir odgovor na prvo pitanje, nije potrebno odgovoriti na drugo i treće pitanje.

         Troškovi

               46

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                     Članak 1. stavak 1. Uredbe (EU) br. 650/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 4. srpnja 2012. o nadležnosti, mjerodavnom pravu, priznavanju i izvršavanju odluka i prihvaćanju i izvršavanju javnih isprava u nasljednim stvarima i o uspostavi Europske potvrde o nasljeđivanju treba tumačiti na način da u područje primjene navedene uredbe ulazi nacionalna odredba, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, koja predviđa, u slučaju smrti jednog od bračnih drugova, diobu bračne stečevine na paušalnoj osnovi uvećanjem nasljednog dijela preživjelog bračnog druga.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 1. ožujka 2018.#Postupak koji je pokrenula Maria Tirkkonen.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Korkein hallinto-oikeus.#Zahtjev za prethodnu odluku – Ugovori o javnoj nabavi – Direktiva 2004/18/EZ – Postupak sklapanja ugovora o javnoj nabavi usluga poljoprivrednog savjetovanja – Postojanje ugovora o javnoj nabavi – Sustav nabave usluga koji se sastoji u prihvaćanju kao dobavljača svakog gospodarskog subjekta koji ispunjava unaprijed utvrđene uvjete – Sustav koji nije naknadno otvoren za druge gospodarske subjekte.#Predmet C-9/17.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      1. ožujka 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Ugovori o javnoj nabavi – Direktiva 2004/18/EZ – Postupak sklapanja ugovora o javnoj nabavi usluga poljoprivrednog savjetovanja – Postojanje ugovora o javnoj nabavi – Sustav nabave usluga koji se sastoji u prihvaćanju kao dobavljača svakog gospodarskog subjekta koji ispunjava unaprijed utvrđene uvjete – Sustav koji nije naknadno otvoren za druge gospodarske subjekte”
      U predmetu C‑9/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Korkein hallinto‑oikeus (Vrhovni upravni sud, Finska), odlukom od 22. prosinca 2016., koju je Sud zaprimio 9. siječnja 2017., u postupku koji je pokrenula

         Maria Tirkkonen

      uz sudjelovanje:

         Maaseutuvirasto,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, J. Malenovský, M. Safjan, D. Šváby (izvjestitelj) i M. Vilaras, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Campos Sánchez‑Bordona,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za M. Tirkkonen, A. Kuusniemi‑Laine, asianajaja,

               –

               za finsku vladu, S. Hartikainen, u svojstvu agenta,

               –

               za Europsku komisiju, A. Tokár i I. Koskinen, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 13. prosinca 2017.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 1. stavka 2. točke (a) Direktive 2004/18/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima, ugovora o javnoj nabavi robe te ugovora o javnim uslugama (SL 2004., L 134, str. 114.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 1., str. 156.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru postupka koji je pokrenula Maria Tirkkonen povodom toga što je Maaseutuvirasto (Finska agencija za poljoprivredu, u daljnjem tekstu: Agencija) odbio njezinu ponudu koju je podnijela kako bi bila odabrana kao savjetnik za područje „Životinje iz uzgoja, zdravstveni planovi” u okviru sustava „Neuvo 2020 – Maatilojen neuvontajärjestelmä” (Neuvo 2020. – sustav poljoprivrednog savjetovanja, u daljnjem tekstu: sustav poljoprivrednog savjetovanja Neuvo 2020.).

         Pravni okvir

            Pravo Unije

         Direktiva 2004/18

               3

               Člankom 1. Direktive 2004/18, naslovljenim „Definicije”, određuje se, među ostalim:
               „[…]

                        (a)

                        ‚Ugovori o javnoj nabavi’ su naplatni ugovori sklopljeni u pisanom obliku između jednog ili više gospodarskih subjekata i jednog ili više javnih naručitelja i čiji je predmet izvođenje radova, isporuka robe ili pružanje usluga u smislu ove Direktive.

                  […]
               5.   ‚Okvirni sporazum’ je sporazum između jednog ili više javnih naručitelja i jednog ili više gospodarskih subjekata, a čija je svrha utvrđivanje uvjeta pod kojima se sklapaju ugovori tijekom određenog razdoblja, posebno u pogledu cijene i, po potrebi, predviđenih količina.
               […]”

               4

               Člankom 32. navedene direktive, posvećenim „[o]kvirnim sporazumima”, propisuje se osobito:
               „[…]
               2.   Za potrebe sklapanja okvirnog sporazuma, javni naručitelj slijedi postupovna pravila navedena u ovoj Direktivi za sve faze do sklapanja ugovora na temelju tog okvirnog sporazuma. Strane okvirnog sporazuma odabiru se primjenom kriterija za odabir utvrđenih u skladu s člankom 53.
               Ugovori na temelju okvirnog sporazuma sklapaju se u skladu s postupcima navedenima u stavcima 3. i 4. Ti se postupci mogu primjenjivati samo između javnih naručitelja i gospodarskih subjekata koji su izvorno strane okvirnog sporazuma.
               Pri sklapanju ugovora koji se temelje na okvirnom sporazumu, strane ne smiju ni pod kojim uvjetima mijenjati bitne uvjete okvirnog sporazuma, posebno u slučaju navedenom u stavku 3.
               […]
               4.   Ako je okvirni sporazum sklopljen s više gospodarskih subjekata, potonjih mora biti najmanje troje, ako ima dovoljan broj gospodarskih subjekata koji zadovoljavaju uvjete sposobnosti i/ili valjanih ponuda koje zadovoljavaju kriterije za odabir.
               Ugovori na temelju okvirnih sporazuma sklopljenih s više gospodarskih subjekata mogu biti sklopljeni ili:

                        –

                        primjenom uvjeta određenih u okvirnom sporazumu bez ponovnog natjecanja, ili

                        –

                        ako svi uvjeti nisu određeni u okvirnom sporazumu, kada su strane ponovno u natjecanju na temelju istih i, ako je to nužno, preciznije definiranih uvjeta, i, ako je prikladno, drugih uvjeta navedenih u specifikacijama okvirnog sporazuma, u skladu sa sljedećim postupkom:

                                 (a)

                                 za svaki ugovor koji će se sklopiti, javni naručitelji pisanim putem pozivaju gospodarske subjekte koji su sposobni izvršiti ugovor;

                                 (b)

                                 javni naručitelji određuju rok koji je dovoljno dug da omogući dostavu ponuda za svaki pojedini ugovor, uzimajući u obzir čimbenike poput složenosti predmeta ugovora i vremena potrebnog za dostavu ponuda;

                                 (c)

                                 ponude se dostavljaju pisanim putem, a njihov sadržaj ostaje tajan sve dok ne istekne predviđeni rok za odgovor;

                                 (d)

                                 javni naručitelji sklapaju svaki ugovor s ponuditeljem koji je dostavio najpovoljniju ponudu na temelju kriterija za odabir navedenih u specifikacijama okvirnog sporazuma.”

         Uredba (EU) br. 1305/2013

               5

               Člankom 15. Uredbe (EU) br.1305/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. prosinca 2013. o potpori ruralnom razvoju iz Europskog poljoprivrednog fonda za ruralni razvoj (EPFRR) i stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EZ) br. 1698/2005 (SL 2013., L 347, str. 487.) o „[s]avjetodavn[im] službama, služba[ma] za upravljanje poljoprivrednim gospodarstvom i pomoć poljoprivrednim gospodarstvima” u stavku 3. određuje se:
               „Tijela ili subjekti odabrani za pružanje savjetodavnih usluga posjeduju odgovarajuće resurse u smislu osoblja s odgovarajućom stručnom spremom te savjetodavnim iskustvom i pouzdanošću vezano uz područja za koja provode savjetovanje. Korisnici u okviru ove mjere biraju se putem poziva za podnošenje ponuda. Postupkom odabira upravlja zakon o javnoj nabavi te je otvoren kako javnim tako i privatnim subjektima. Objektivan je i isključuje kandidate sa sukobom interesa.
               […]”

         Uredba (EU) br. 1306/2013

               6

               U članku 12. stavku 1. Uredbe (EU) br. 1306/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. prosinca 2013. o financiranju, upravljanju i nadzoru zajedničke poljoprivredne politike i o stavljanju izvan snage uredaba Vijeća (EEZ) br. 352/78, (EZ) br. 165/94, (EZ) br. 2799/98, (EZ) br. 814/2000, (EZ) br. 1290/2005 i (EZ) [br.] 485/2008 (SL 2013., L 347, str. 549.) navodi se:
               „Države članice uspostavljaju sustav savjetovanja korisnika o upravljanju zemljištem i upravljanju poljoprivrednim gospodarstvom (‚sustav za savjetovanje poljoprivrednika’) […]”.

               7

               Člankom 13. navedene uredbe, naslovljenom „Posebni zahtjevi koji se odnose na sustav za savjetovanje poljoprivrednika”, u stavku 1. određuje se:
               „Države članice moraju osigurati da savjetnici koji rade u sustavu za savjetovanje poljoprivrednika budu prikladno kvalificirani i redovito osposobljavani.”

         Provedbena uredba (EU) br. 808/2014

               8

               U skladu s člankom 7. Provedbene uredbe Komisije (EU) br. 808/2014 od 17. srpnja 2014. o utvrđivanju pravila primjene Uredbe (EU) br. 1305/2013 Europskog parlamenta i Vijeća o potpori ruralnom razvoju iz Europskog poljoprivrednog fonda za ruralni razvoj (EPFRR) (SL 2014., L 227, str. 18.), koji se odnosi na „[o]dabir tijela ili subjekata koji nude savjetodavne usluge”:
               „Pozivi za podnošenje ponuda iz članka 15. stavka 3. Uredbe (EU) br. 1305/2013 provode se u skladu s važećim pravilima Unije i nacionalnim pravilima o javnoj nabavi. U njima se vodi računa o tome u kojoj mjeri podnositelji zahtjeva ispunjavaju uvjete stručnosti iz navedenog članka.”

         Direktiva 2014/24/EU

               9

               Na temelju članka 91. prvog podstavka Direktive 2014/24/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. veljače 2014. o javnoj nabavi i o stavljanju izvan snage Direktive 2004/18/EZ (SL 2014., L 94, str. 65.), Direktiva 2004/18 stavljena je izvan snage s učinkom od 18. travnja 2016.

            Nacionalno pravo

               10

               Direktiva 2004/18 prenesena je u finsko pravo laki julkisista hankinnoista (348/2007) (Zakon o javnoj nabavi (348/2007), u daljnjem tekstu: Zakon o javnoj nabavi).

               11

               Usto, člankom 45. stavkom 1. laki maatalouden tukien toimeenpanosta (192/2013) (Zakon o dodjeli poljoprivrednih potpora (192/2013)), u verziji koja se primjenjuje u glavnom postupku, propisuje se da se savjetnici odabiru u skladu s odredbama Zakona o javnoj nabavi i da se odabiru i odobravaju za određeno razdoblje, koje prestaje po isteku Programa ruralnog razvoja kontinentalne Finske 2014. – 2020. Iz članka 45. stavka 2. tog zakona proizlazi da je za odabir i odobrenje savjetnika nužno da on raspolaže dovoljnim tehničkim znanjem o kvaliteti i opsegu savjetovanja koje treba obavljati te da treba ispuniti zahtijevane uvjete u pogledu sposobnosti iz članka 46. tog zakona.

               12

               Člankom 45. stavkom 3. istog zakona savjetnicima se nalaže da održavaju i razvijaju profesionalne sposobnosti koje zahtijeva služba za savjetovanje poljoprivrednika.

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               13

               Iz odluke kojom se upućuje zahtjev proizlazi da je Republika Finska izradila program ruralnog razvoja kontinentalne Finske za razdoblje 2014. – 2020., za koji je Agencija pozivom na nadmetanje objavljenim 16. rujna 2014. pokrenula postupak javne nabave radi sklapanja ugovora za pružanje savjetodavnih usluga u okviru sustava poljoprivrednog savjetovanja Neuvo 2020. za razdoblje od 1. siječnja 2015. do 31. prosinca 2020.

               14

               Pružanje usluga savjetovanja o kojima je riječ u glavnom postupku podliježe uvjetima utvrđenima u nacrtu okvirnog sporazuma koji je priložen pozivu na nadmetanje.

               15

               Usluge savjetovanja obuhvaćene tim pozivom na nadmetanje nude se poljoprivrednicima i drugim poljoprivrednim subjektima (u daljnjem tekstu: poljoprivrednici) koji su pristupili sporazumu o zaštiti okoliša za plaćanje naknada za okoliš. Poljoprivrednici koji ispunjavaju taj uvjet i žele zatražiti savjetovanje mogu se obratiti savjetnicima, članovima sustava poljoprivrednog savjetovanja Neuvo 2020., po svojem izboru. Taj savjetnik plaća se s obzirom na izvršene radove i broj radnih sati bez PDV‑a, što isplaćuje Agencija, a poljoprivrednik snosi samo iznos PDV‑a.

               16

               Kako bi se omogućio odabir pružatelja usluga poljoprivrednog savjetovanja u skladu sa zahtjevima propisanima u članku 15. stavku 3. Uredbe br. 1305/2013 i članku 13. stavku 1. Uredbe br. 1306/2013, Agencija je natjecateljima koji žele biti odabrani na temelju tog mehanizma naložila da dokažu da imaju odgovarajuću stručnu spremu i iskustvo kao savjetnici u područjima u kojima namjeravaju pružati savjetovanje.

               17

               Kao što to navodi sud koji je uputio zahtjev, Agencija je kao prvo 18. prosinca 2014. donijela odluku o uvjetnoj dodjeli (u daljnjem tekstu: sporna odluka) kojom je odabrala savjetnike koji su se prijavili i zadovoljili kriterije sposobnosti i minimalne zahtjeve iz poziva na nadmetanje i njegovih priloga. Kao drugo, Agencija je odlukom o konačnoj dodjeli odabrala one natjecatelje koji su uspješno prošli provjeru navedenu u prilogu pozivu na nadmetanje.

               18

               M. Tirkkonen nije bila među savjetnicima koji su uvjetno prihvaćeni spornom odlukom jer nije ispunila točku 7. obrasca poziva na nadmetanje naslovljenog „Usklađenost ponude s formalnim zahtjevima i pozivom na nadmetanje”, u kojoj pružatelj usluga mora navesti da prihvaća uvjete nacrta okvirnog sporazuma priloženog pozivu na nadmetanje označavajući kućicu „da” ili kućicu „ne”. Smatrajući da je nužno prihvatiti uvjete tog nacrta okvirnog sporazuma, Agencija je spornom odlukom odbila prijavu M. Tirkkonen i nije joj dopustila da prilagodi svoju ponudu označavajući kućicu „da” u točki 7. navedenog obrasca.

               19

               Potonja je navedenu odluku osporila pred markkinaoikeusom (Trgovački sud, Finska) kako bi stekla pravo da dopuni dokumentaciju svoje ponude i ispuni točku 7. navedenog obrasca. U tu je svrhu tvrdila da je poziv na nadmetanje u glavnom postupku sustav odobrenja i stoga ne ulazi u pojam ugovora o javnoj nabavi. Slijedom toga, smatrala je da joj se moralo odobriti da dopuni svoju ponudu.

               20

               Budući da je odbijena presudom od 7. rujna 2015., M. Tirkkonen podnijela je žalbu pred Korkein hallinto‑oikeusom (Vrhovni upravni sud, Finska).

               21

               Sud koji je uputio zahtjev pita se o primjenjivosti Zakona o javnoj nabavi u sporu u glavnom postupku jer iz presude od 2. lipnja 2016., Falk Pharma (C‑410/14, EU:C:2016:399) proizlazi da je izbor ponude, a time i uspješnog ponuditelja, element bitno povezan s pojmom „ugovor o javnoj nabavi” u smislu članka 1. stavka 2. točke (a) Direktive 2004/18. Ipak, s obzirom na to da ponuditelji moraju proći provjeru opisanu u pozivu na nadmetanje prije nego što im se konačno odobri pristupanje okvirnom sporazumu priloženom pozivu na nadmetanje, ti zahtjevi mogu biti odlučujuće obilježje u smislu presude od 26. ožujka 2015., Ambisig (C‑601/13, EU:C:2015:204, t. 31. i 32.) i, slijedom toga, opravdati kvalifikaciju „ugovora o javnoj nabavi” u smislu članka 1. stavka 2. točke (a) Direktive 2004/18.

               22

               S obzirom na to, sud koji je uputio zahtjev, međutim, utvrđuje, s jedne strane, da poziv na nadmetanje o kojem je riječ u glavnom postupku ne definira kriterije za odabir na temelju kojih bi se ponude međusobno usporedile i, s druge strane, da Agencija nije ni bilježila ni uspoređivala ponude. Dakle, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, pristupanje okvirnom sporazumu trebalo je odobriti svim ponuditeljima koji ispunjavaju zahtjeve iz tog poziva na nadmetanje i koji su prošli provjeru navedenu u prilogu navedenom pozivu na nadmetanje.

               23

               Sud koji je uputio zahtjev ipak naglašava da, iako broj pružatelja usluga kojima se odobrava pristupanje okvirnom sporazumu u specifikaciji nije bio unaprijed ograničen, on to jest bio u praksi zbog obveze ispunjavanja navedenih zahtjeva.

               24

               Osim toga, sud koji je uputio zahtjev navodi da se posebnost sustava odobrenja koji je bio predmet presude od 2. lipnja 2016., Falk Pharma (C‑410/14, EU:C:2016:399) odnosila na trajnu otvorenost zainteresiranim subjektima tijekom cijele njegove valjanosti, a što je dovoljno za razlikovanje tog sustava od okvirnog sporazuma u smislu Direktive 2004/18. Međutim, u ovom slučaju, nakon što Agencija donese odluku o konačnoj dodjeli, pružatelj usluga savjetovanja više ne može pristupiti sustavu poljoprivrednog savjetovanja Neuvo 2020., a što ograničava broj gospodarskih subjekata koji mogu pružati usluge savjetovanja.

               25

               U vezi s tim Korkein hallinto‑oikeus (Vrhovni upravni sud) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li članak 1. stavak 2. točku (a) Direktive o javnoj nabavi 2004/18/EZ tumačiti na način da je definicijom ‚ugovora o javnoj nabavi’ u smislu te direktive obuhvaćen sustav nabave

                        –

                        kojim javno tijelo namjerava nabavljati usluge na tržištu tijekom unaprijed određenog razdoblja, na način da pod uvjetima iz nacrta okvirnog ugovora priloženog pozivu na nadmetanje sklapa ugovore s gospodarskim subjektima koji ispunjavaju zahtjeve, koji su određeni i pojedinačno opisani u natječajnoj dokumentaciji, u pogledu sposobnosti ponuditelja i ponuđene usluge i koji prođu provjeru koja je pobliže opisana u pozivu na nadmetanje, i

                        –

                        kojemu se tijekom trajanja ugovora više ne može pristupiti?”

         O prethodnom pitanju

               26

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 1. stavak 2. točku (a) Direktive 2004/18 tumačiti na način da ugovorom o javnoj nabavi u smislu te direktive treba kvalificirati sustav poljoprivrednog savjetovanja poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, kojim javni subjekt prihvaća gospodarske subjekte ako ispunjavaju zahtjeve sposobnosti postavljene u pozivu na nadmetanje i prošli su provjeru navedenu u tom pozivu na nadmetanje te kojim nijedan novi subjekt ne može biti odobren tijekom ograničene valjanosti tog sustava.

               27

               Uvodno treba istaknuti da je, s obzirom na to da je Direktiva 2004/18 stavljena izvan snage nakon donošenja sporne odluke, njezino tumačenje i dalje relevantno kako bi se sudu koji je uputio zahtjev omogućilo da odluči u sporu u glavnom postupku.

               28

               Kao što je to istaknula Europska komisija, sustavom poljoprivrednog savjetovanja sklapaju se naplatni ugovori između javnog subjekta, koji može biti javni naručitelj u smislu Direktive 2004/18, i gospodarskih subjekata čiji je cilj pružanje usluga, a što odgovara definiciji pojma „ugovor o javnoj nabavi”, navedenog u članku 1. stavku 2. točki (a) te direktive.

               29

               Međutim, treba podsjetiti da je cilj Direktive 2004/18 isključiti rizik od davanja prednosti domaćim ponuditeljima ili natjecateljima kad god javnu nabavu provode javni naručitelji. Međutim, taj rizik usko je povezan s isključivosti koja će proizići iz dodjele odnosnog ugovora subjektu čija je ponuda prihvaćena ili gospodarskim subjektima čije su ponude prihvaćene u slučaju okvirnog sporazuma, što je svrha postupka javne nabave (vidjeti u tom smislu presudu od 2. lipnja 2016., Falk Pharma,C‑410/14, EU:C:2016:399, t. 35. i 36.).

               30

               U tom pogledu Sud je već naglasio da je izbor ponude, a time i uspješnog ponuditelja, element bitno povezan s uređenjem javne nabave tom direktivom i, slijedom toga, s pojmom „ugovor o javnoj nabavi” u smislu njezina članka 1. stavka 2. točke (a) (vidjeti u tom smislu presudu od 2. lipnja 2016., Falk Pharma, C‑410/14, EU:C:2016:399, t. 38.).

               31

               Iz toga slijedi da neodređivanje gospodarskog subjekta kojem bi bio dodijeljen isključivi ugovor ima za posljedicu to da nema potrebe detaljnim propisima Direktive 2004/18 regulirati postupanje tog javnog naručitelja kako bi ga se spriječilo da dodijeli ugovor dajući prednost domaćim subjektima (vidjeti u tom smislu presudu od 2. lipnja 2016., Falk Pharma, C‑410/14, EU:C:2016:399, t. 37.).

               32

               U ovom slučaju stoga treba odrediti je li Agencija odabrala ponudu među svim onima koje su ispunjavale uvjete što ih je postavila u svojem pozivu na nadmetanje.

               33

               U tom pogledu iz odluke kojom se upućuje zahtjev proizlazi da Agencija namjerava uspostaviti velik „pool” savjetnika koji trebaju ispuniti određen broj uvjeta. Međutim, budući da Agencija odabire sve natjecatelje koji ispune te uvjete, jasno je, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 39. svojeg mišljenja, da ona ne provodi nikakav izbor među valjanim ponudama i da se samo brine za poštovanje kvalitativnih kriterija.

               34

               Činjenica da je, kao što to proizlazi iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, pristup sustavu poljoprivrednog savjetovanja o kojem je riječ u glavnom postupku ograničen na prethodno razdoblje, koje završava u trenutku organizacije provjere ili najkasnije prilikom objave konačne odluke o dodjeli, i da slijedom toga savjetnik poput M. Tirkkonen ne može pristupiti navedenom sustavu poljoprivrednog savjetovanja ne može tu ocjenu dovesti u pitanje.

               35

               Naime, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 51. i 52. svojeg mišljenja, nije relevantna okolnost da, za razliku od konteksta na kojem se zasniva presuda od 2. lipnja 2016., Falk Pharma (C‑410/14, EU:C:2016:399), sustav poljoprivrednog savjetovanja o kojem je riječ u glavnom postupku nije trajno otvoren za zainteresirane gospodarske subjekte. U ovom je slučaju odlučujući element to da javni naručitelj nije naveo nijedan kriterij za dodjelu ugovora koji bi omogućio usporedbu i klasifikaciju valjanih ponuda. Bez tog elementa – koji je, kao što to proizlazi iz točke 38. presude od 2. lipnja 2016., Falk Pharma (C‑410/14, EU:C:2016:399), bitno povezan s uređenjem javne nabave – sustav poljoprivrednog savjetovanja o kojem je riječ u glavnom postupku ne može biti ugovor o javnoj nabavi u smislu članka 1. stavka 2. točke (a) Direktive 2004/18.

               36

               Osim toga, treba podsjetiti da, čak i u slučaju u kojem se provjera sposobnosti ponuditelja i dodjela ugovora izvršavaju istodobno, te dvije operacije treba smatrati dvjema različitim operacijama uređenima različitim pravilima (vidjeti u tom smislu presude od 20. rujna 1988., Beentjes, 31/87, EU:C:1988:422, t. 15. i 16. i od 24. siječnja 2008., Lianakis i dr., C‑532/06, EU:C:2008:40, t. 26.).

               37

               Stoga se „kriterijima za odabir” ne mogu kvalificirati kriteriji kojima se ne nastoji identificirati ekonomski najpovoljnija ponuda, nego su bitno povezani s ocjenom sposobnosti ponuditelja da izvrše dotični ugovor. Naime, za kriterije koji se prije svega odnose na iskustvo, stručnu spremu i sredstva koja mogu jamčiti dobro izvršenje ugovora smatra se da se odnose na sposobnost ponuditelja da izvrše taj ugovor, a ne da su „kriteriji za odabir”, iako ih je javni naručitelj kvalificirao takvima (vidjeti u tom smislu presudu od 24. siječnja 2008., Lianakis i dr., C‑532/06, EU:C:2008:40, t. 30. i 31.).

               38

               Naposljetku, na taj zaključak ni na koji način nije utjecalo rješenje iz presude od 26. ožujka 2015., Ambisig (C‑601/13, EU:C:2015:204, t. 31. do 34.), u kojoj je Sud u bitnome istaknuo da sposobnosti i iskustvo članova tima zaduženog za izvršavanje ugovora o javnoj nabavi mogu biti kriterij za odabir u pozivu na nadmetanje ili u specifikaciji jer kvaliteta izvršenja ugovora može u znatnoj mjeri ovisiti o profesionalnoj vrijednosti osoba zaduženih za izvršenje, koju čine njihovo profesionalno iskustvo i obrazovanje, osobito kada je predmet ugovora intelektualna usluga i odnosi se na usluge obrazovanja i savjetovanja.

               39

               Međutim, tu ocjenu treba razumjeti u svjetlu okolnosti u predmetu u kojem je donesena ta presuda, odnosno da je javni naručitelj odabrao ponudu koju je namjeravao prihvatiti među više valjanih ponuda. Time je, za razliku od predmeta o kojem je riječ u glavnom postupku, javni naručitelj u predmetu u kojem je donesena presuda od 26. ožujka 2015., Ambisig (C‑601/13, EU:C:2015:204, t. 11.,13. i 28. do 34.) izvršio stvarnu usporedbu valjanih ponuda kako bi identificirao onu koja je ekonomski najpovoljnija. Naime, u potonjem predmetu iskustvo predloženog tehničkog tima bilo je obilježje usko povezano s ponudom i nije bilo puki kriterij ocjene sposobnosti ponuditelja.

               40

               Iz prethodnog ispitivanja proizlazi da zahtjevi koji se nalaze u pozivu na nadmetanje ne mogu biti kriteriji za odabir i da se sustav poljoprivrednog savjetovanja Neuvo 2020. ne može kvalificirati „ugovorom o javnoj nabavi” u smislu članka 1. stavka 2. točke (a) Direktive 2004/18.

               41

               Stoga, s obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 1. stavak 2. točku (a) Direktive 2004/18 treba tumačiti na način da sustav poljoprivrednog savjetovanja poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, kojim javni subjekt prihvaća sve gospodarske subjekte koji ispunjavaju zahtjeve sposobnosti postavljene pozivom na nadmetanje i koji su prošli provjeru navedenu u tom pozivu na nadmetanje, čak i ako nijedan novi subjekt ne može biti prihvaćen za vrijeme ograničene valjanosti tog sustava, nije ugovor o javnoj nabavi u smislu te direktive.

         Troškovi

               42

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Članak 1. stavak 2. točku (a) Direktive 2004/18/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima, ugovora o javnoj nabavi robe te ugovora o javnim uslugama treba tumačiti na način da sustav poljoprivrednog savjetovanja poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, kojim javni subjekt prihvaća sve gospodarske subjekte koji ispunjavaju zahtjeve sposobnosti postavljene pozivom na nadmetanje i koji su prošli provjeru navedenu u tom pozivu na nadmetanje, čak i ako nijedan novi subjekt ne može biti prihvaćen za vrijeme ograničene valjanosti tog sustava, nije ugovor o javnoj nabavi u smislu te direktive.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: finski


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 8. ožujka 2018.#DOCERAM GmbH protiv CeramTec GmbH.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Oberlandesgericht Düsseldorf.#Zahtjev za prethodnu odluku – Intelektualno i industrijsko vlasništvo – Uredba (EZ) br. 6/2002 – Dizajn Zajednice – Članak 8. stavak 1. – Obilježja izgleda proizvoda koja su isključivo uvjetovana njegovom tehničkom funkcijom – Kriteriji za ocjenu – Postojanje alternativnih dizajna – Uzimanje u obzir gledišta ‚objektivnog promatrača’.#Predmet C-395/16.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      8. ožujka 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Intelektualno i industrijsko vlasništvo – Uredba (EZ) br. 6/2002 – Dizajn Zajednice – Članak 8. stavak 1. – Obilježja izgleda proizvoda koja su isključivo uvjetovana njegovom tehničkom funkcijom – Kriteriji za ocjenu – Postojanje alternativnih dizajna – Uzimanje u obzir gledišta ‚objektivnog promatrača’”
      U predmetu C‑395/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Oberlandesgericht Düsseldorf (Visoki zemaljski sud u Düsseldorfu, Njemačka), odlukom od 7. srpnja 2016., koju je Sud zaprimio 15. srpnja 2016., u postupku

         DOCERAM GmbH

      protiv

         CeramTec GmbH,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, K. Lenaerts, predsjednik Suda, u svojstvu suca drugog vijeća, A. Rosas, C. Toader i E. Jarašiūnas (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: H. Saugmandsgaard Øe,
      tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 29. lipnja 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za DOCERAM GmbH, M. Bergermann, Rechtsanwalt, i P. Rätsch, Patentanwalt,

               –

               za CeramTec GmbH, A. Mittelstein i A. Bothe, Rechtsanwälte,

               –

               za vladu Helenske Republike, G. Alexaki, u svojstvu agenta,

               –

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, J. Kraehling i G. Brown, u svojstvu agenata, uz asistenciju B. Nicholsona, barristera,

               –

               za Europsku komisiju, J. Samnadda i T. Scharf, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 19. listopada 2017.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 8. stavka 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 6/2002 od 12. prosinca 2001. o dizajnu Zajednice (SL 2002., L 3, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 24., str. 45.).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru spora između društava Doceram GmbH i CeramTec GmbH u vezi s povredom dizajnâ Zajednice.

         Pravni okvir

               3

               U skladu s uvodnim izjavama 5., 7. i 10. Uredbe br. 6/2002:

                        „(5)

                        To zahtijeva stvaranje dizajna Zajednice koji je izravno primjenjiv u svakoj državi članici jer će jedino tako, putem jedne prijave podnesene Uredu za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajn) u skladu s jedinstvenim postupkom prema jedinstvenom zakonu, biti moguće steći jedno pravo na dizajn za jedno područje koje obuhvaća sve države članice.

                  […]

                        (7)

                        Poboljšana zaštita industrijskog dizajna ne potiče samo doprinos pojedinih dizajnera ukupnoj kvaliteti Zajednice na tom području, već također potiče i inovacije i razvoj novih proizvoda i ulaganje u njihovu proizvodnju.

                  […]

                        (10)

                        Tehnološke inovacije ne bi trebale biti sputavane priznavanjem zaštite dizajna obilježjima koja su isključivo uvjetovana tehničkom funkcijom. Podrazumijeva se da to ne znači kako dizajn mora imati estetsku vrijednost. Isto tako, ne smije se sprečavati interoperabilnost proizvoda različitih proizvođača proširenjem zaštite na dizajn mehaničkih spojeva. Posljedično, obilježja dizajna koja su iz tih razloga isključena iz zaštite ne bi trebalo uzimati u obzir kako bi se ocijenilo ispunjavaju li ostala obilježja dizajna uvjete za zaštitu.”

               4

               Članak 3. navedene uredbe određuje:
               „Za potrebe ove Uredbe primjenjuju se sljedeće definicije:

                        (a)

                        ,dizajn’ znači vanjski izgled proizvoda u cijelosti ili dijela proizvoda koji proizlazi iz njegovih obilježja, posebno crta, obrisa, boja, oblika, teksture i/ili materijala samoga proizvoda i/ili njegove ornamentacije;

                        (b)

                        ‚proizvod’ znači bilo koji industrijski ili zanatski predmet, uključujući, među ostalim, dijelove namijenjene ugradnji u složeni proizvod, pakiranje, opremu, grafičke simbole i tipografske oblike slova, ali isključujući računalne programe;

                  […]”

               5

               Članak 4. Uredbe br. 6/2002, naslovljen „Uvjeti za zaštitu”, u stavku 1. navodi:
               „Dizajn se štiti dizajnom Zajednice u onoj mjeri u kojoj je nov i u kojoj ima individualni karakter.”

               6

               Članak 5. navedene uredbe, naslovljen „Novost”, određuje:
               „1.   Dizajn se smatra novim ako ni jedan istovjetni dizajn nije bio učinjen dostupnim javnosti […]
               […]
               2.   Dizajni se smatraju istovjetnima ako se njihova obilježja razlikuju samo u beznačajnim pojedinostima.”

               7

               U skladu s člankom 6. Uredbe br. 6/2002, naslovljenim „Individualni karakter”:
               „1.   Smatra se da dizajn ima individualan karakter ako se ukupni dojam koji ostavlja na upućenog korisnika razlikuje od ukupnog dojma koji na takva korisnika ostavlja bilo koji dizajn koji je bio učinjen dostupnim javnost […]
               […]”

               8

               Članak 8. stavak 1. navedene uredbe propisuje:
               „Dizajnom Zajednice ne štite se obilježja izgleda proizvoda koja su isključivo uvjetovana njegovom tehničkom funkcijom.”

               9

               Članak 10. stavak 1. iste uredbe navodi:
               „Opseg zaštite priznat dizajnom Zajednice uključuje bilo koji dizajn koji na upućenog korisnika ne ostavlja drugačiji ukupni dojam.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               10

               DOCERAM je društvo koje proizvodi dijelove od tehničke keramike. Ono opskrbljuje automobilsku i strojarsku industriju te industriju tekstilnih strojeva, među ostalim, šipkama za centriranje pri zavarivanju. Nositelj je prava na više registriranih dizajna Zajednice za šipke za centriranje koji imaju tri različita geometrijska oblika, od kojih se svaki proizvodi u šest različitih vrsta.

               11

               Društvo CeramTec također proizvodi i prodaje šipke za centriranje u istim varijantama kao što su one zaštićene dizajnima društva DOCERAM.

               12

               Pozivajući se na povredu dizajnâ Zajednice, društvo DOCERAM podnijelo je Landgerichtu Düsseldorf (Zemaljski sud u Düsseldorfu, Njemačka) tužbu radi prestanka povrede protiv društva CeramTec, koje je podnijelo protutužbu za proglašavanje ništavima spornih dizajna na temelju toga da su obilježja izgleda predmetnih proizvoda isključivo uvjetovana njihovom tehničkom funkcijom.

               13

               Landgericht Düsseldorf (Zemaljski sud u Düsseldorfu) odbio je tužbu društva DOCERAM i proglasio ništavima sporne dizajne, uz obrazloženje da su potonji isključeni iz zaštite sukladno članku 8. stavku 1. Uredbe br. 6/2002.

               14

               Društvo DOCERAM podnijelo je žalbu protiv te presude Oberlandesgerichtu Düsseldorf (Visoki zemaljski sud u Düsseldorfu, Njemačka). Taj sud napominje, s jedne strane, da su predmetni dizajni novi i imaju individualni karakter i, s druge strane, da postoje alternativni dizajni šipki za centriranje koji nisu zaštićeni na temelju prava dizajna Zajednice. On smatra da je stoga potrebno odrediti može li se na temelju postojanja tih alternativnih dizajnâ zaključiti da predmetna obilježja izgleda spomenutih proizvoda nisu obuhvaćena člankom 8. stavkom 1. Uredbe br. 6/2002 ili je potrebno usto provjeriti je li tehnička funkcija jedini čimbenik koji je odredio ta obilježja.

               15

               Taj sud ističe da u vezi s tim pitanjem postoje različiti pristupi u sudskoj praksi i pravnoj teoriji. Jedan dio zastupa stajalište da je jedini kriterij primjene članka 8. stavka 1. Uredbe br. 6/2002 postojanje alternativnih dizajna koji omogućavaju ostvarivanje iste tehničke funkcije jer to dokazuje da predmetni dizajn nije bio isključivo uvjetovan njegovom tehničkom funkcijom u smislu te odredbe. Prema suprotnoj tezi, spomenuta odredba primjenjiva je ako su različita obilježja izgleda proizvoda određena isključivo potrebom razvijanja tehničkog rješenja i ako estetika nije ni od kakve važnosti. U tom slučaju stoga ne postoji kreativna djelatnost koju treba zaštiti na temelju prava dizajna.

               16

               U tim je okolnostima Oberlandesgericht Düsseldorf (Visoki zemaljski sud u Düsseldorfu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Jesu li obilježja izgleda proizvoda isključivo uvjetovana njegovom tehničkom funkcijom u smislu članka 8. stavka 1. Uredbe [br. 6/2002], čime se isključuje zaštita, i kada učinak oblikovanja nije uopće važan za dizajn proizvoda, nego je, naprotiv, (tehnička) funkcionalnost jedini čimbenik koji određuje dizajn?

                        2.

                        U slučaju da Sud potvrdno odgovori na prvo pitanje: [s] kojeg gledišta valja ocijeniti jesu li različita obilježja izgleda proizvoda izabrana isključivo zbog funkcionalnosti? Je li mjerodavno gledište ‚objektivnog promatrača’ i ako da, kako ga treba odrediti?”

         O prethodnim pitanjima

            Prvo pitanje

               17

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 8. stavak 1. Uredbe br. 6/2002 tumačiti na način da je pri ocijeni toga jesu li obilježja izgleda proizvoda isključivo uvjetovana njegovom tehničkom funkcijom odlučujuće postojanje alternativnih dizajna ili je potrebno dokazati da je ta funkcija jedini čimbenik koji je odredio ta obilježja.

               18

               Članak 8. stavak 1. Uredbe br. 6/2002 propisuje da se dizajnom Zajednice ne štite obilježja izgleda proizvoda koja su isključivo uvjetovana njegovom tehničkom funkcijom.

               19

               Što se tiče izraza „obilježja izgleda proizvoda koja su isključivo uvjetovana njegovom tehničkom funkcijom”, on se pobliže ne pojašnjava ni člankom 8. stavkom 1. Uredbe br. 6/2002 ni drugim odredbama te uredbe kao ni Direktivom 98/71/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 13. listopada 1998. o pravnoj zaštiti dizajna (SL 1998., L 289, str. 28.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 44., str. 49.), iz koje, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 36. svojeg mišljenja, proizlazi sadržaj tog članka 8. stavka 1. Osim toga, ta uredba i ta direktiva u pogledu značenja koje valja dati tom izrazu ne upućuju na nacionalna prava.

               20

               U skladu s ustaljenom sudskom praskom Suda, iz zahtjeva za ujednačenu primjenu prava Unije proizlazi da, ako neka odredba tog prava ne upućuje na pravo država članica u pogledu određenog pojma, treba mu dati autonomno i ujednačeno tumačenje u cijeloj Uniji, uzimajući u obzir ne samo tekst odredbe nego i njezin kontekst i cilj koji se želi postići propisom kojeg je dio (presude od 19. srpnja 2012., A, C‑33/11, EU:C:2012:482, t. 27. i od 7. rujna 2017., Schottelius, C‑247/16, EU:C:2017:638, t. 31. kao i navedena sudska praksa).

               21

               Slijedom navedenog, izraz „obilježja izgleda proizvoda koja su isključivo uvjetovana njegovom tehničkom funkcijom” jest autonomni pojam prava Unije, koji treba tumačiti ujednačeno u svim državama članicama.

               22

               Što se tiče, najprije, sadržaja članka 8. stavka 1. Uredbe br. 6/2002, treba utvrditi da se njime, u nedostatku definicije tog izraza, ne određuje nikakav kriterij za ocjenjivanje jesu li predmetna obilježja izgleda proizvoda isključivo uvjetovana njegovom tehničkom funkcijom. Stoga ni iz tog članka ni iz bilo koje druge odredbe te uredbe ne proizlazi da je postojanje alternativnih dizajna koji omogućavaju ispunjavanje iste tehničke funkcije kao i predmetni proizvod jedini kriterij na temelju kojeg se može odrediti primjena spomenutog članka.

               23

               Nadalje, što se tiče konteksta članka 8. stavka 1. Uredbe br. 6/2002, treba istaknuti da je ta odredba dio odjeljka 1. glave II te uredbe, naslovljenog „Uvjeti za zaštitu”, i da se odnosi na slučaj u kojem se dizajnom Zajednice ne dodjeljuje zaštita obilježjima izgleda proizvoda ako su isključivo uvjetovana njegovom tehničkom funkcijom. U skladu s uvodnom izjavom 10. navedene uredbe, isključenje zaštite u tom slučaju ne znači da dizajn mora imati estetsku vrijednost. Estetski aspekt izgleda predmetnog proizvoda stoga nije nužan kako bi se on mogao zaštititi na temelju te uredbe, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 27. svojeg mišljenja.

               24

               Međutim, članak 3. točka (a) Uredbe br. 6/2002 definira pojam „dizajn” kao vanjski izgled proizvoda u cijelosti ili dijela proizvoda koji proizlazi iz njegovih obilježja, posebno crta, obrisa, boja, oblika, teksture i/ili materijala tog proizvoda ili njegove ornamentacije. Osim toga, članak 6. stavak 1. te uredbe, o individualnom karakteru dizajna, koji je jedan od uvjeta za zaštitu, i članak 10. stavak 1. spomenute uredbe, o opsegu zaštite, odnose se na „ukupni dojam” koji taj dizajn ostavlja na upućenog korisnika.

               25

               Iz toga slijedi da je u okviru sustava predviđenog Uredbom br. 6/2002 vanjski izgled odlučujući element dizajna (presuda 21. rujna 2017., Easy Sanitary Solutions i EUIPO/Group Nivelles, C‑361/15 P i C‑405/15 P, EU:C:2017:720, t. 62.).

               26

               Međutim, takvo utvrđenje govori u prilog tumačenju članka 8. stavka 1. Uredbe br. 6/2002 prema kojem ta odredba iz zaštite koja se dodjeljuje tom uredbom isključuje slučaj u kojem je potreba ispunjavanja tehničke funkcije jedini čimbenik koji je odredio dizajnerov izbor obilježja tog proizvoda, dok razmatranja drukčije naravi, osobito ona povezana s vizualnim aspektom spomenutog proizvoda, nisu igrala nikakvu ulogu prilikom izbora tog obilježja.

               27

               Naposljetku, takvo tumačenje te odredbe također potvrđuje cilj koji se želi postići Uredbom br. 6/2002.

               28

               Naime, iz uvodnih izjava 5. i 7. spomenute uredbe proizlazi da ona ima za cilj stvaranje dizajna Zajednice koji je izravno primjenjiv u svakoj državi članici i koji je zaštićen na jednom području koje obuhvaća sve države članice te poticanje inovacije i razvoja novih proizvoda kao i ulaganja u njihovu proizvodnju davanjem poboljšane zaštite industrijskom dizajnu.

               29

               Konkretnije, što se tiče članka 8. stavka 1. Uredbe br. 6/2002, u vezi s uvodnom izjavom 10. te uredbe, cilj te odredbe je spriječiti da tehnološke inovacije budu sputavane priznavanjem zaštite obilježjima izgleda koja su isključivo uvjetovana tehničkom funkcijom proizvoda.

               30

               Međutim, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točkama 40. i 41. svojeg mišljenja, ako bi samo postojanje alternativnih dizajna koji omogućavaju ostvarivanje iste funkcije kao i predmetni proizvod bilo dovoljno da se članak 8. stavak 1. Uredbe br. 6/2002 ne primijeni, ne može se isključiti da gospodarski subjekt ne bi kao dizajn Zajednice registrirao nekoliko mogućih oblika proizvoda koji uključuju obilježja njegova izgleda koja su isključivo uvjetovana njegovom tehničkom funkcijom. To bi omogućilo takvom subjektu da u odnosu na takav proizvod uživa zaštitu koja je u praksi isključiva i jednaka onoj koju pruža patent, a da pritom ne podliježe uvjetima koji su primjenjuju na njegovo stjecanje, i moglo bi spriječiti konkurente da ponude proizvod koji uključuje određene funkcionalne karakteristike ili ograničiti moguća tehnička rješenja, čime bi se članak 8. stavak 1. lišio korisnog učinka.

               31

               S obzirom na prethodno navedeno, treba zaključiti da članak 8. stavak 1. Uredbe br. 6/2002 isključuje zaštitu obilježja izgleda proizvoda na temelju prava dizajna Zajednice ako razmatranja različita od potrebe da spomenuti proizvod ispuni svoju tehničku funkciju, osobito ona povezana s vizualnim aspektom, nisu igrala nikakvu ulogu prilikom izbora tih obilježja, i to čak i ako postoje drugi dizajni koji omogućavaju ostvarivanje te iste funkcije.

               32

               Slijedom navedenog, na prvo pitanje treba odgovoriti da članak 8. stavak 1. Uredbe br. 6/2002 treba tumačiti na način da pri ocijeni toga jesu li obilježja izgleda proizvoda isključivo uvjetovana njegovom tehničkom funkcijom treba dokazati da je ta funkcija jedini čimbenik koji je odredio ta obilježja, pri čemu postojanje alternativnih dizajna nije odlučujuće u tom pogledu.

            Drugo pitanje

               33

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 8. stavak 1. Uredbe br. 6/2002 tumačiti na način da pri određivanju toga jesu li obilježja izgleda proizvoda isključivo uvjetovana njegovom tehničkom funkcijom kao osnovu treba uzeti gledište „objektivnog promatrača”.

               34

               S tim u vezi valja istaknuti da Uredba br. 6/2002 ne sadržava pojašnjenja o načinu na koji treba ocijeniti jesu li predmetna obilježja izgleda proizvoda uvjetovana njegovom tehničkom funkcijom.

               35

               Osim toga, za razliku od članka 6. stavka 1. i članka 10. stavka 1. Uredbe br. 6/2002, koji izričito predviđaju da se ocjena koju treba provesti za potrebe njihove primjene temelji na ukupnom dojmu koji na „upućenog korisnika” ostavlja dizajn, članak 8. stavak 1. te uredbe ni na koji način ne propisuje da se za potrebe njegove primjene mora uzeti u obzir gledište „objektivnog promatrača”.

               36

               U tom kontekstu, s obzirom na cilj koji se želi postići Uredbom br. 6/2002, koji se osobito sastoji od, kao što to proizlazi iz točke 28. ove presude, stvaranja dizajna Zajednice izravno primjenjivog i zaštićenog u svim državama članicama, na nacionalnom je sudu da pri utvrđivanju toga jesu li predmetna obilježja izgleda proizvoda obuhvaćena člankom 8. stavkom 1. te uredbe uzme u obzir sve relevantne objektivne okolnosti svakog pojedinog slučaja.

               37

               Kao što je to u biti istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 66. i 67. svojeg mišljenja, takva ocjena mora se osobito provesti uzimajući u obzir predmetni dizajn, objektivne okolnosti koje upućuju na razloge izbora obilježja izgleda predmetnog proizvoda, informacije o njegovu korištenju ili pak postojanje alternativnih dizajna koji omogućavaju ostvarivanje iste tehničke funkcije, pod uvjetom da su te okolnosti, te informacije ili te alternative potkrijepljene pouzdanim dokazima.

               38

               S obzirom na prethodna razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti da članak 8. stavak 1. Uredbe br. 6/2002 treba tumačiti na način da nacionalni sud pri utvrđivanju toga jesu li predmetna obilježja izgleda proizvoda isključivo uvjetovana njegovom tehničkom funkcijom, u smislu te odredbe, mora uzeti u obzir sve relevantne objektivne okolnosti svakog pojedinog slučaja. Tu ocjenu ne treba temeljiti na gledištu „objektivnog promatrača”.

         Troškovi

               39

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 8. stavak 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 6/2002 od 12. prosinca 2001. o dizajnu Zajednice treba tumačiti na način da pri ocjeni toga jesu li obilježja izgleda proizvoda isključivo uvjetovana njegovom tehničkom funkcijom treba dokazati da je ta funkcija jedini čimbenik koji je odredio ta obilježja, pri čemu postojanje alternativnih dizajna nije odlučujuće u tom pogledu.

                           2.

                           Članak 8. stavak 1. Uredbe br. 6/2002 treba tumačiti na način da nacionalni sud pri utvrđivanju toga jesu li predmetna obilježja izgleda proizvoda isključivo uvjetovana njegovom tehničkom funkcijom, u smislu te odredbe, mora uzeti u obzir sve relevantne objektivne okolnosti svakog pojedinog slučaja. Tu ocjenu ne treba temeljiti na gledištu „objektivnog promatrača”.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački