title: Presuda Suda (peto vijeće) od 14. srpnja 2016.#Promoimpresa srl protiv Consorzio dei comuni della Sponda Bresciana del Lago di Garda e del Lago di Idro i Regione Lombardia.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunale Amministrativo Regionale per la Lombardia.#Zahtjev za prethodnu odluku – Javne nabave i sloboda poslovnog nastana – Članak 49. UFEU‑a – Direktiva 2006/123/EZ – Članak 12. – Koncesije na pomorskim dobrima i na javnim dobrima jezera i rijeka od gospodarskog interesa – Automatsko produljenje – Izostanak postupka javne nabave.#Predmet C-458/14.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      14. srpnja 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Javne nabave i sloboda poslovnog nastana — Članak 49. UFEU‑a — Direktiva 2006/123/EZ — Članak 12. — Koncesije na pomorskim dobrima kao i javnim dobrima jezera i rijeka od gospodarskog interesa — Automatsko produljenje — Izostanak postupka javne nabave“
      U spojenim predmetima C‑458/14 i C‑67/15,
      povodom zahtjeva za prethodne odluke na temelju članka 267. UFEU‑a, koje su uputili Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (regionalni upravni sud u Lombardiji, Italija) i Tribunale amministrativo regionale per la Sardegna (regionalni upravni sud Sardinije, Italija), odlukama od 5. ožujka 2014. i od 28. siječnja 2015., koje je Sud zaprimio 3. listopada 2014. i 12. veljače 2015., u postupcima

         Promoimpresa Srl (C‑458/14)
      protiv

         Consorzio dei comuni della Sponda Bresciana del Lago di Garda e del Lago di Idro,

         Regione Lombardia,

      i

         Mario Melis i dr. (C‑67/15)
      protiv

         Comune di Loiri Porto San Paolo,

         Provincia di Olbia Tempio,

      uz sudjelovanje:

         Alessandro Piredda i dr.,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: J. L. da Cruz Vilaça (izvjestitelj), predsjednik vijeća, A. Tizzano, potpredsjednik Suda, u svojstvu suca petog vijeća, A. Borg Barthet, E. Levits i M. Berger, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: L. Carrasco Marco, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 3. prosinca 2015.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Promoimpresa Srl, E. Vaglio, R. Righi i E. Nesi, avvocati,

               —

               za Consorzio dei comuni della Sponda Bresciana del Lago di Garda e del Lago di Idro, M. Ballerini i C. Cerami, avvocati,

               —

               za Regione Lombardia, M. Tamborino, avvocato,

               —

               za Mario Melis i dr., B. Ballero, A. Capacchione, F. Ballero i S. Ballero, avvocati,

               —

               za Comune di Loiri Porto San Paolo, G. Longheu, avvocato,

               —

               za Provincia di Olbia Tempio, G. Cosseddu i F. Melis, avvocati,

               —

               za Alessandra Pireddu i dr., S. Carboni i S. Dessy, avvocati,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju P. Garofolija, avvocato dello Stato, i L. Serena‑Rossi, u svojstvu vještaka,

               —

               za češku vladu, M. Smolek, J. Vláčil i T. Müller, u svojstvu agenata,

               —

               za grčku vladu, K. Nasopoulou, u svojstvu agenta,

               —

               za nizozemsku vladu, J. Langer, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, G. Conte i A. Tokár kao i E. Montaguti, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 25. veljače 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjevi za prethodne odluke odnose se na tumačenje članka 12. Direktive 2006/123/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2006. o uslugama na unutarnjem tržištu (SL L 376, str. 36.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 47., str. 160.) kao i članaka 49., 56. i 106. UFEU‑a.

               2

               Ti su zahtjevi upućeni u okviru dvaju sporova. Prvi spor (predmet C‑458/14) je između Promoimpresa Srl i Consorzio dei Comuni della Sponda Bresciana del Lago di Garda e del Lago di Idro (konzorcij obalnih općina u provinciji Brescia koje se nalaze na jezerima Garda i Idro, u daljnjem tekstu: konzorcij) i Regione Lombardia (regija Lombardija, Italija) povodom, kao prvo, odluke konzorcija da Promoimpresi ne obnovi koncesiju za iskorištavanje javnog dobra i, kao drugo, odluke Giunta Regionale Lombardia (vijeće regije Lombardija) da podvrgne postupak dodjele koncesija na pomorskom dobru usporednom selekcijskom postupku. Drugi spor (predmet C‑67/15) je između Marija Melisa i dr. i Comune di Loiri Porto San Paolo (općina Loiri Porto San Paolo, Italija, u daljnjem tekstu: općina) i Provincia di Olbia Tempio (provincija Olbia Tempio, Italija) povodom odluka koje se odnose na odobrenje plana korištenja obale i dodjelu koncesija na pomorskom dobru te mjera kojima je komunalno redarstvo naložilo Melisu i dr. uklanjanje određene opreme sa pomorskog dobra.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodna izjava 39. Direktive 2006/123 navodi:
               „Pojam ‚sustav ovlašćivanja’ obuhvaća, između ostalog, upravne postupke za dodjelu ovlaštenja, dozvola, dopuštenja ili koncesija te, radi ispunjavanja uvjeta za izvođenje djelatnosti, obavezno učlanjivanje u strukovno društvo, unos u registar, popis ili bazu podataka, službeno imenovanje u određeno tijelo ili posjedovanje kartice koja potvrđuje pripadnost određenoj struci. Ovlaštenje se dodjeljuje ne samo službenom odlukom, nego i implicitnom odlukom koja proizlazi iz, na primjer, šutnje nadležnog tijela ili na temelju činjenice da zainteresirana strana mora pričekati potvrdu o prijemu izjave da bi započela dotičnu djelatnost ili da bi ona postala zakonita.”

               4

               Sukladno uvodnoj izjavi 57. te direktive:
               „Odredbe ove Direktive vezane uz sustave ovlašćivanja odnose se na slučajeve u kojima nadležno tijelo odlučuje o pristupu ili izvođenju uslužne djelatnosti od strane određenog gospodarskog subjekta. To se ne odnosi na odluke nadležnih tijela o osnivanju javnih ili privatnih subjekata za pružanje posebne usluge niti na sklapanje ugovora od strane nadležnih tijela o pružanju posebne usluge koju uređuju propisi o javnoj nabavi, budući da se ova Direktiva ne bavi tim propisima.”

               5

               Prema članku 4. točki 6. navedene direktive, „sustav ovlašćivanja” definiran je kao „svaki postupak koji pružatelj ili primatelj mora slijediti da bi od nadležnog tijela dobio službenu ili implicitnu odluku o pristupu ili izvođenju uslužne djelatnosti”.

               6

               Članak 12. iste direktive, koji se odnosi na situacije u kojima se sustavom ovlašćivanja želi omogućiti odvijanje gospodarskih aktivnosti koje zahtijevaju korištenje oskudnih prirodnih izvora, propisuje:
               „1.   Ako je broj raspoloživih ovlaštenja za danu djelatnost ograničen zbog oskudice prirodnih izvora ili tehničkih mogućnosti, države članice primjenjuju takav postupak odabira potencijalnih kandidata koji u potpunosti jamči nepristranost i transparentnost, što posebno uključuje prikladnu obavijest o pokretanju, provođenju i dovršenju postupka.
               2.   U slučajevima iz stavka 1. ovlaštenje mora imati odgovarajuće vremensko ograničenje i ne smije biti predmet automatskog produljenja, a pružatelju kojem je upravo isteklo ovlaštenje ili bilo kojoj drugoj osobi koja je posebno povezana s tim pružateljem ne smije davati nikakvu prednost.
               3.   Sukladno stavku 1. te člancima 9. i 10., prilikom utvrđivanja pravila za postupak odabira kandidata, države članice uzimaju u obzir javno zdravlje, ciljeve socijalne politike, zdravlje i sigurnost zaposlenika i samozaposlenih osoba, zaštitu okoliša, očuvanje kulturne baštine i druge prevladavajuće razloge vezane uz društveni interes, u skladu s pravom [Unije].”

               7

               Prema uvodnoj izjavi 15. Direktive 2014/23/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 23. veljače 2014. o dodjeli ugovora o koncesiji (SL 2014., L 94, str. 1.):
               „[...] [Ne] bi se trebali nazivati koncesijama određeni sporazumi koji za cilj imaju pravo gospodarskog subjekta da iskorištava određena javna dobra ili resurse, u okviru privatnog ili javnog prava, kao što su zemljište ili državna imovina posebno u pomorskom, kopnenom, lučkom sektoru ili sektoru zračnih luka pri čemu država ili javni naručitelj ili naručitelj postavlja samo opće uvjete za njihovo korištenje bez nabave posebnih radova ili usluga. Obično je to slučaj za ugovore o zakupu javnog dobra ili zemljišta koji također sadrže uvjete o ulasku u posjed od strane najmoprimca, namjeni koju će imovina imati, obvezama najmodavca i najmoprimca vezane uz održavanje imovine, trajanje zakupa i prepuštanje posjeda najmodavcu, najamnini i nepredviđenim troškovima koje najmoprimac treba platiti.”

         Talijansko pravo

               8

               Članak 1. stavak 18. decreto‑legge n. 194 (uredba sa zakonskom snagom br. 194) od 30. prosinca 2009. (u daljnjem tekstu: uredba sa zakonskom snagom br. 194/2009), potvrđena s legge n. 25 (zakon br. 25.) od 26. veljače 2010. (u daljnjem tekstu: zakon br. 25/2010), predviđa:
               „Ne dovodeći u pitanje propis koji se odnosi na dodjelu imovine regijama i lokalnim jedinicama na temelju zakona br. 42 od 5. svibnja 2009. i pripadajuća pravila za provedbu, tijekom postupka revizije pravnog okvira u području davanja koncesija na pomorskom dobru za turističko‑rekreativne namjene, dodjela kojih se mora provoditi na osnovi kriterija i načina dodjele tih koncesija, na osnovi sporazuma u okviru sastanka država‑regije u smislu članka 8. stavka 6. zakona br. 131 od 5. lipnja 2003. koji je zaključen uz poštovanje načela tržišnog natjecanja, slobode poslovnog nastana, jamstva provedbe, razvoja i vrednovanja gospodarskih aktivnosti te zaštite ulaganja, kao i napuštanja prava prvenstva iz članka 37. stavka 2. druge alineje Pomorskog zakonika, trajanje koncesija koje su na snazi od datuma stupanja na snagu ove uredbe te istječu najkasnije 31. prosinca 2015. produljuje se do toga datuma, […].”

               9

               Ta je odredba izmijenjena člankom 34.k decreto‑legge n. 179 (uredba sa zakonskom snagom br. 179) od 18. listopada 2012. (u daljnjem tekstu: uredba sa zakonskom snagom br. 179/2012), uvedena kada je potvrđena Zakonom br. 221 od 17. prosinca 2012. (u daljnjem tekstu: Zakon br. 221/2012), kako slijedi:
               „Ne dovodeći u pitanje propis koji se odnosi na dodjelu imovine regijama i lokalnim jedinicama na temelju zakona br. 42 od 5. svibnja 2009. i pripadajuća pravila za provedbu, tijekom postupka revizije pravnog okvira u području davanja koncesija na pomorskom dobru kao i javnim dobrima jezera i rijeka za turističko‑rekreativne namjene, ribarstvo, akvakulturu te s time vezane proizvodne i sportske djelatnosti, kao i djelatnosti vezane uz turistička pristaništa, vezove i sidrišta za sportsku plovidbu, dodjela kojih se mora provoditi na osnovi kriterija i načina dodjele tih koncesija, na osnovi sporazuma u okviru sastanka država‑regije u smislu članka 8. stavka 6. zakona br. 131 od 5. lipnja 2003. koji je zaključen uz poštovanje načela tržišnog natjecannja, slobode poslovnog nastana, jamstva provedbe, razvoja i vrednovanja gospodarskih aktivnosti te zaštite ulaganja, kao i napuštanja prava prvenstva iz članka 37. stavka 2. druge alineje Pomorskog zakonika, trajanje koncesija koje su na snazi od datuma stupanja na snagu ove uredbe te istječu najkasnije 31. prosinca 2015. produljuje se do 31. prosinca 2020., […].”

               10

               Članak 16. Uredbe sa zakonskom snagom br. 59 od 26. ožujka 2010. kojom se prenosi Direktiva 2006/123 predviđa:
               „1.   U slučaju kada je broj ovlaštenja koja su dostupna za određenu uslužnu djelatnost ograničen iz razloga koji su vezani uz oskudicu prirodnih izvora ili raspoloživih tehničkih kapaciteta, nadležna tijela primjenjuju postupak odabira između potencijalnih kandidata te osiguravaju da su kriteriji i načini kojima se jamči nepristranost postupka, s kojima se tijela moraju uskladiti, prethodno utvrđeni i javno objavljeni.
               2.   Prilikom utvrđivanja pravila za postupak odabira države članice uzimaju u obzir javno zdravlje, ciljeve socijalne politike, zdravlje i sigurnost zaposlenika i samozaposlenih osoba, [...] zaštitu okoliša, očuvanje kulturne baštine i druge važne razloge u općem interesu, u skladu s pravom [Unije].
               3.   Kriteriji i načini iz članka 1. moraju se poštovati prilikom svake odluke koja se odnosi na izdavanje ovlaštenja.
               4.   U slučajevima iz stavka 1. izdaje se ovlaštenje ograničenog trajanja koje se ne može automatski obnoviti, i pružatelju kojem je upravo isteklo ovlaštenje ili drugim osobama ne može se davati nikakva prednost, čak i ako bi to bilo opravdano posebnom povezanošću s tim pružateljem.”

         Glavni postupci i prethodna pitanja

         Predmet C‑458/14

               11

               Odlukama od 16. lipnja i 17. kolovoza 2006. konzorcij je dodijelio Promoimpresi koncesiju za iskorištavanje javnog dobra radi postavljanja kioska, verande, kupališta, pristaništa i pontonskog mosta u sklopu javnog dobra Gardskog jezera.

               12

               Članak 3. te odluke o koncesiji predviđao je njezin automatski prestanak 31. prosinca 2010., bez potrebe donošenja posebnog akta o otkazu i bez mogućnosti za koncesionara da se pozove na uzance i poslovne običaje kako bi nastavio koristiti tu koncesiju.

               13

               Istovremeno, Europska komisija je u pismu opomene upućenom Talijanskoj Republici 2. veljače 2009. ocijenila da je članak 37. talijanskog Pomorskog zakona protivan članku 49. UFEU‑a u dijelu u kojem predviđa pravo prvenstva u korist koncesionara kojem istječe ovlaštenje u okviru postupka dodjele koncesija na pomorskom dobru. Talijanski zakonodavac je intervenirao kako bi ukinuo to pravo prvenstva. Slijedom navedenog, tijekom potvrđivanja Uredbe sa zakonskom snagom br. 194/2009 Zakonom br. 25/2010 talijanski zakonodavac predvidio je upućivanje na drugi zakonodavni tekst koji omogućuje automatsko obnavljanje koncesije od šest godina na dodatnih šest godina. Ponovljenim pismom opomene od 5. svibnja 2010. Komisija je ocijenila da je ta poveznica, s jedne strane, oduzela svaki učinak ukidanju prava prvenstva i, s druge strane, da je protivna članku 12. Direktive 2006/123 kao i članku 49. UFEU‑a. Budući da je talijanski zakonodavac odlučio ukinuti odredbu koja omogućuje to upućivanje, Komisija je 27. veljače 2012. ocijenila da može obustaviti postupak povodom povrede.

               14

               Dana 14. travnja 2010. Promoimpresa je podnijela zahtjev za obnavljanje koncesije kojom se do tada koristila, a koji je konzorcij odbio odlukom od 6. svibnja 2011. Odbijanje se temeljilo na činjenici da se, s jedne strane, nova koncesija ne može ishoditi samo na osnovi zahtjeva za obnavljanje nego isključivo u postupku javne nabave i, s druge strane, da je koncesija koja je pred istekom bila ograničena na trajanje od pet godina te da je svaki oblik automatskog obnavljanja isključen.

               15

               Promoimpresa je navedenu odluku konzorcija pobijala pred Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (Regionalni upravni sud Lombardije, Italija) pozivajući se, osobito, na povredu članka 1. stavka 18. Uredbe sa zakonskom snagom br. 194/2009, koja je potvrđena Zakonom br. 25/2010, jer je ta odredba predviđala produljenje datuma isteka koncesija.

               16

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da pravni odnos između Promoimprese i konzorcija ima svojstva „koncesije” u smislu prava Unije s obzirom na to da Promoimpresa raspolaže pravom korištenja javnog dobra uz plaćanje periodičke naknade za upravljanje tim dobrom te da rizik u iskorištavanju toga dobra ostaje na strani Promoimprese.

               17

               Taj Sud smatra da talijansko zakonodavstvo, s obzirom na to da predviđa ponovno produljenje koncesija na općem i javnom dobru, stvara neopravdano ograničenje slobode poslovnog nastana, osobito tako što svim drugim konkurentima praktično onemogućava pristup koncesijama koje će isteći.

               18

               U tim okolnostima Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (Regionalni upravni sud za Lombardiju) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Jesu li načelima slobode poslovnog nastana, nediskriminacije i zaštite tržišnog natjecanja iz članaka 49., 56. i 106. UFEU‑a te načelu razumnosti koje ta načela uključuju protivni nacionalni propisi koji uslijed naknadnih zakonodavnih intervencija određuju ponovno produljenje vremena trajanja koncesija na gospodarski značajnim pomorskim dobrima i javnim dobrima jezera i rijeka, čije je trajanje zakonom produljeno na najmanje jedanaest godina, tako da isti koncesionar zadržava isključivo pravo gospodarskog iskorištavanja dobra, neovisno o isteku roka valjanosti određenog u dodijeljenoj mu koncesiji, što zainteresiranim gospodarskim subjektima oduzima svaku mogućnost dodjele dobra nakon provedbe postupaka nadmetanja?”

         Predmet C‑67/15

               19

               M. Melis i dr. su, u većini, voditelji turističko‑rekreativnih aktivnosti na području plaže u općini na temelju koncesija na pomorskom dobru koje su im dodijeljene tijekom 2004. na razdoblje od šest godina, koje je potom bilo produljeno za jednu godinu.

               20

               Tijekom 2012. godine M. Melis i dr. su općini podnijeli zahtjev za službenu odluku o produljenju koncesije. Taj je zahtjev ostao bez odgovora. S obzirom na neodgovaranje, M. Melis i dr. su zaključili da mogu zakonito nastaviti sa svojim aktivnostima računajući od svibnja 2012., sukladno članku 1. stavku 18. Uredbe sa zakonskom snagom br. 194/2009 koji predviđa automatsko produljenje koncesija na pomorskom dobru za turističko‑rekreativne djelatnosti.

               21

               Općina je 11. svibnja 2012., nakon što je odobrila plan korištenja obale, izdala obavijest o dodjeljivanju sedam novih koncesija za pomorska dobra, među kojima su se neke odnosile i na područja za koje je M. Melisu i dr. već bila dodijeljena koncesija.

               22

               M. Melis i dr. podnijeli su 5. lipnja 2015. Tribunale amministrativo regionale per la Sardegna (Regionalni upravni sud Sardinije, Italija) zahtjev za poništenje odluka općine. Nadalje su iznijeli dodatne tužbene razloge, koje su dostavili 11. lipnja 2012., proširujući svoje prigovore i na odluku kojom je općina dodijelila koncesije koje su bile predmet obavijesti od 11. svibnja 2012. M. Melis i dr. su također pobijali i mjere kojima im je komunalno redarstvo općine naložilo da uklone svoju opremu s pomorskog dobra.

               23

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da pravni odnos između M. Melisa i dr. i općine ima svojstva koncesije u smislu prava Unije s obzirom na to da mu je predmet pružanje usluge i da rizik upravljanja preuzimaju koncesionari.

               24

               Osim toga, on smatra da automatsko produljenje koje predviđa nacionalno zakonodavstvo ometa primjenu prava Unije, osobito članka 12. Direktive 2006/123 kao i odredbe Ugovora o FEU‑u koje se odnose na slobodu pružanja usluga i slobodu poslovnog nastana.

               25

               U tim okolnostima Tribunale amministrativo regionale per la Sardegna (Regionalni upravni sud za Sardiniju) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Je li nacionalni propis koji, kao rezultat naknadnih zakonodavnih intervencija, određuje ponovljeno produženje roka trajanja koncesije na pomorskom dobru od gospodarske važnosti protivan načelima slobode poslovnog nastana, zabrane diskriminacije i zaštite tržišnog natjecanja iz članaka 49., 56. i 106. UFEU‑a?

                        2.

                        Je li protivna članku 12. Direktive 2006/123/EZ nacionalna odredba kao što je članak 1. stavak 18. Uredbe sa zakonskom snagom br. 194/2009, potvrđene Zakonom br. 25/2010, s naknadnim izmjenama i dopunama, kojom se odobrava automatsko produženje koncesija na pomorskom dobru za turističko‑rekreativne djelatnosti do 31. prosinca 2015., odnosno do 31. prosinca 2020., sukladno članku 34.k Uredbe sa zakonskom snagom br. 179/2012, uključene u članak 1. stavak 1. Zakona br. 221/2012 o potvrđivanju navedene uredbe sa zakonskom snagom?”

               26

               Predmeti su odlukom od 27. listopada 2015. spojeni u svrhu usmenog postupka i u svrhu donošenja presude.

         O prethodnim pitanjima

         Dopuštenost prethodnih pitanja

               27

               Kao prvo, talijanska vlada ističe da se članak 1. stavak 18. Uredbe sa zakonskom snagom br. 194/2009 iz predmeta C‑458/14 odnosi, u trenutku činjenica u glavnom postupku, isključivo na koncesije na pomorskom dobru. Primjena te odredbe na koncesije na jezerima i rijekama unešena je nakon donošenja akata koje se pobija pred sudom koji je uputio zahtjev, tako da ta odredba nije ni ratione temporis ni ratione materiae primjenjiva na predmetnu koncesiju u tom postupku.

               28

               U tom pogledu treba podsjetiti da pitanja o tumačenju prava Unije koja uputi nacionalni sud unutar pravnog i činjeničnog okvira koji utvrđuje pod vlastitom odgovornošću, i čiju točnost Sud nije dužan provjeravati, uživaju presumpciju relevantnosti (presuda od 6. listopada 2015., Târșia, C‑69/14, EU:C:2015:662, t. 12. i navedena sudska praksa).

               29

               Osobito, nije na Sudu, u okviru sustava sudske suradnje određene člankom 267. UFEU‑a, da provjerava ili dovodi u pitanje pravilnost tumačenja nacionalnog prava koje je dao nacionalni sud jer to tumačenje spada u isključivu nadležnost potonjeg. Nadalje, Sud se također mora, kada mu nacionalni sud uputi zahtjev za prethodnu odluku, držati tumačenja nacionalnog prava kako mu ga je iznio navedeni sud (presuda od 6. listopada 2015., Târșia, C‑69/14, EU:C:2015:662, t. 13. i navedena sudska praksa).

               30

               Osim toga, Sud može odbiti odlučiti o zahtjevu za prethodnu odluku koji je uputio nacionalni sud samo ako je očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora u glavnom postupku, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi mogao dati koristan odgovor na upućena pitanja (presuda od 6. listopada 2015., Târșia, C‑69/14, EU:C:2015:662, t. 14. i navedena sudska praksa).

               31

               U ovom slučaju, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje u predmetu C‑458/14 proizlazi da se Promoimpresa, prilikom podnošenja tužbe Regionalnom upravnom sudu Lombardije, pozvala na članak 1. stavak 18. Uredbe sa zakonskom snagom br. 194/2009, kako proizlazi iz Zakona br. 25/2010, ističući da se, iako je donesena za koncesije na pomorskom dobru, ta odredba mora također primjenjivati na koncesije na javnom dobru jezera.

               32

               Međutim, sud koji je uputio zahtjev implicitno je priznao to tumačenje, s obzirom na to da je smatrao da rješenje spora ovisi o pitanju treba li tu istu nacionalnu odredbu izuzeti od primjene iz razloga što je protivna pravu Unije.

               33

               Kao drugo, Komisija primjećuje da, u trenutku nastanka činjenica koje se odnose na svaki od glavnih postupaka, koncesije dodijeljene tužiteljima u tim postupcima nisu bile obuhvaćene, ratione temporis, člankom 34.k Uredbe sa zakonskom snagom br. 179/2012. Naime, ta odredba ‑ kojom se do 31. prosinca 2020. produljuju koncesije na javnim dobrima, a koje su prvotno trebale isteći 31. kolovoza 2015. ‑ donešena je nakon odluka koje se u glavnom postupku pobijaju. Ta institucija zaključuje da su prethodna pitanja dopuštena samo u dijelu u kojem se odnose na produljenje koncesija do 31. prosinca 2015.

               34

               U tom pogledu, treba istaknuti, kao što to navodi i nezavisni odvjetnik u točki 37. svoga mišljenja, da svojim prethodnim pitanjima sud koji je uputio zahtjev obuhvaća, na općenit način, slučaj nacionalnog propisa koji predviđa automatsko i ponovljeno produljenje roka trajanja koncesije na pomorskom dobru i javnom dobru jezera. Zbog toga, pitanje jesu li nacionalne odredbe koje se primjenjuju u glavnom postupku one koje odgađaju istek roka trajanja koncesije od 31. prosinca 2015. ili 31. prosinca 2020. ne samo da potpada pod nadležnost nacionalnih sudova nego štoviše, ni u kojem slučaju, nema utjecaja na dopuštenost postavljenih pitanja.

               35

               Uzimajući u obzir sve prethodno navedeno, treba smatrati da su zahtjevi za prethodne odluke dopušteni.

         Drugo pitanje u predmetu C‑67/15

               36

               Svojim drugim pitanjem, koje treba ispitati prvo, sud koji je uputio zahtjev pita, u biti, treba li članak 12. Direktive 2006/123 tumačiti na način da mu se protivi nacionalno zakonodavstvo, poput odnosnog u glavnom postupku, koje omogućuje automatsko produljenje koncesija koje su u tijeku na pomorskim dobrima i javnim dobrima jezera koje su namijenjene za obavljanje turističko‑rekreativnih djelatnosti.

         O uvjetima primjene članka 12. Direktive 2006/123

               37

               Članak 12. Direktive 2006/123 nalazi se u prvom odjeljku poglavlja III. te direktive, koji se odnosi na ovlaštenja i obuhvaća specifičnu hipotezu prema kojoj je broj ovlaštenja dostupnih za danu djelatnost ograničen zbog rijetkosti prirodnih izvora ili tehnički iskoristivih kapaciteta. U okviru tog istog odjeljka, člankom 9. navedene direktive uređuje se mogućnost za države članice da podvrgnu pristup ili izvođenje uslužne djelatnosti sustavu ovlašćivanja. Članak 10. iste direktive odnosi se na uvjete dodjeljivanja ovlaštenja, dok se članak 11. odnosi na njihovo trajanje.

               38

               S jedne strane treba istaknuti da članak 4. točka 6. te direktive definira sustav ovlašćivanja kao svaki postupak koji pružatelj ili primatelj mora slijediti da bi od nadležnog tijela dobio službenu ili implicitnu odluku o pristupu ili izvođenju uslužne djelatnosti.

               39

               Osim toga, uvodna izjava 39. navedene direktive naznačuje da pojam „sustav ovlašćivanja” obuhvaća osobito upravne postupke dodjele koncesija.

               40

               Međutim, predmet glavnog postupka su koncesije koje su javne vlasti dodijelile na pomorskom dobru i javnom dobru jezera koje obuhvaćaju iskorištavanje područja općeg ili javnog dobra u turističko‑rekreativne namjene.

               41

               Te koncesije se zbog toga mogu kvalificirati kao „ovlaštenja”, u smislu odredbi Direktive 2006/123, jer predstavljaju formalne akte neovisno o svojoj kvalifikaciji u nacionalnom pravu, koje pružatelji moraju ishoditi od nacionalnih tijela kako bi mogli obavljati svoju gospodarsku djelatnost.

               42

               S druge strane treba istaknuti da se odnosne koncesije u glavnom postupku tiču prirodnih izvora u smislu članka 12. Direktive 2006/123 jer se obuhvaćena područja javnog ili općeg dobra nalaze uz obalu Gardskog jezera ili na talijanskim morskim obalama.

               43

               Što se tiče, preciznije, pitanja trebaju li navedene koncesije biti predmet ograničenog broja dozvola zbog oskudnosti prirodnih izvora, na nacionalnom sudu je da provjeri je li taj uvjet ispunjen. U tom pogledu, činjenicu da predmetne koncesije u glavnom postupku nisu dodijeljene na državnoj već na općinskoj razini treba, osobito, uzeti u obzir kako bi se utvrdilo trebaju li navedene zone biti predmet gospodarskog iskorištavanja u ograničenom broju.

               44

               Osim toga, budući da sudovi koji su uputili zahtjeve smatraju da koncesije u glavnom postupku mogu predstavljati koncesije za usluge, treba navesti da se, prema uvodnoj izjavi 57. Direktive 2006/123, odredbe te direktive vezane uz sustav ovlaštenja ne odnose na sklapanje ugovora od strane nadležnih tijela o pružanju posebne usluge koju uređuju propisi o javnoj nabavi.

               45

               Iz toga proizlazi da se odredbe koje se odnose na sustave ovlaštenja iz Direktive 2006/123 ne mogu primijeniti na koncesije za javne usluge koje mogu, osobito, potpadati pod Direktivu 2014/23.

               46

               U tom pogledu, valja podsjetiti da koncesiju za usluge obilježava osobito situacija u kojoj se pravo na pružanje određene usluge prenosi s javnog naručitelja koncesionaru pa potonji raspolaže, u okviru ugovora koji je sklopio, određenom gospodarskom slobodom kako bi odredio uvjete za iskorištavanje toga prava jer je uvelike izložen rizicima vezanima uz to iskorištavanje (vidjeti u tom smislu presudu od 11. lipnja 2009., Hans & Christophorus Oymanns, C‑300/07, EU:C:2009:358, t. 71.).

               47

               Međutim, u predmetima u glavnom postupku, kao što ističe Komisija, koncesije se ne odnose samo na pružanje usluga koje određuje javni naručitelj, već i na ovlaštenje za obavljanje gospodarske djelatnosti na općem ili javnom dobru. Iz toga proizlazi da predmetne koncesije u glavnom postupku ne potpadaju pod kategoriju koncesija za usluge (vidjeti, prema analogiji, presudu od 14. studenoga 2013., Belgacom, C‑221/12, EU:C:2013:736, t. 26. do 28.).

               48

               Takvo tumačenje podupire, osim toga, i uvodna izjava 15. Direktive 2014/23. Potonja naime navodi da se određene sporazume koji za cilj imaju pravo gospodarskog subjekta da iskorištava određena javna dobra ili resurse, u okviru privatnog ili javnog prava, kao što su zemljište ili državna imovina, pri čemu država postavlja samo opće uvjete za njihovo korištenje bez nabave posebnih radova ili usluga, ne bi trebalo nazivati koncesijama za usluge u smislu te direktive.

         O primjeni članka 12. Direktive 2006/123

               49

               U slučaju kada predmetne koncesije u glavnom postupku ulaze u područje primjene članka 12. Direktive 2006/123 ‑ što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri, kako je navedeno u točki 43. ove presude ‑ treba istaknuti da, prema prvom stavku te odredbe, dodjela ovlaštenja, ako je njihov raspoloživi broj za danu djelatnost ograničen zbog oskudice prirodnih izvora ili tehničkih mogućnosti, mora se provoditi u postupku odabira potencijalnih kandidata koji u potpunosti jamči transparentnost i nepristranost, što osobito uključuje prikladnu javnu obavijest.

               50

               Stoga, kao što to ističe nezavisni odvjetnik u točki 83. svojega mišljenja, nacionalni propis poput dotičnog u glavnom postupku, koji predviđa odgodu ex lege datuma isteka ovlaštenja, ima iste učinke kao i automatsko obnavljanje potonjeg, što je isključeno prema članku 12. stavku 2. Direktive 2006/123.

               51

               Osim toga, automatsko produljenje ovlaštenja koja se odnose na gospodarsko iskorištavanja pomorskog dobra i javnog dobra jezera ne omogućuje organiziranje postupka odabira kako je opisano u točki 49. ove presude.

               52

               Tužitelji u glavnim postupcima kao i talijanska vlada međutim ističu da je automatsko produljenje ovlaštenja nužno kako bi se očuvala legitimna očekivanja nositelja tih ovlaštenja jer omogućuje povrat ulaganja koja su potonji poduzeli.

               53

               U tom pogledu, treba zaključiti da članak 12. stavak 3. Direktive 2006/123 izričito predviđa da države članice prilikom utvrđivanja pravila za postupak odabira mogu voditi računa o razmatranjima u vezi s važnim razlozima u općem interesu.

               54

               Međutim, uzimanje u obzir tih razmatranja predviđeno je samo prilikom utvrđivanja pravila za postupak odabira potencijalnih kandidata i uz poštovanje, osobito, članka 12. stavka 1. te direktive.

               55

               Stoga se članak 12. stavak 3. navedene direktive ne može tumačiti na način da dopušta opravdavanje automatskog produljenja ovlaštenja, čak i ako nikakav postupak odabira iz stavka 1. tog članka nije bio organiziran tijekom prvotne dodjele navedenih ovlaštenja.

               56

               Osim toga, kao što ističe nezavisni odvjetnik u točkama 92. i 93. svojega mišljenja, opravdanje koje se temelji na načelu zaštite legitimnih očekivanja valja ocijeniti od slučaja do slučaja, kako bi se na osnovi konkretnih elemenata utvrdilo da je nositelj ovlaštenja mogao legitimno očekivati da će mu ono biti produljeno i da je izvršio odgovarajuća ulaganja. Zbog toga se takvo opravdanje ne može valjano isticati u prilog automatskom produljenju koje je uveo nacionalni zakonodavac i primijenio ga bez razlike na sva predmetna ovlaštenja.

               57

               Iz prethodnog proizlazi da članak 12. stavke 1. i 2. Direktive 2006/123 treba tumačiti na način da mu se protivi nacionalna mjera, poput one u glavnom postupku, koja predviđa automatsko produljenje ovlaštenja koja još nisu istekla na pomorskom dobru i javnom dobru jezera koja su namijenjena obavljanju turističko‑rekreativne djelatnosti, bez ikakvog postupka odabira potencijalnih kandidata.

         Pitanja u predmetu C‑458/14 i prvo pitanje u predmetu C‑67/15

               58

               Svojim pitanjima, koja treba ispitati zajedno, sudovi koji su uputili zahtjeve pitaju, u biti, treba li članke 49., 56. i 106. UFEU‑a tumačiti na način da im se protivi nacionalno zakonodavstvo, poput odnosnog u glavnom postupku, koje omogućuje automatsko produljenje koncesija na općim ili javnim dobrima koje još nisu istekle i koje su namijenjene za obavljanje turističko‑rekreativnih djelatnosti.

               59

               Uvodno treba navesti da svaku nacionalnu mjeru u području koje je u potpunosti usklađeno na razini Unije treba ocijeniti ne u odnosu na odredbe primarnog prava, nego na odredbe te mjere usklađivanja (presuda od 30. travnja 2014., UPC DTH, C‑475/12, EU:C:2014:285, t. 63. i navedena sudska praksa).

               60

               Međutim, kao što ističe nezavisni odvjetnik u točkama 41. do 43. svojega mišljenja, članci 9. do 13. Direktive 2006/123 uvode niz odredbi koje država članica mora poštovati kada obavljanje djelatnosti podliježe obvezi ishođenja ovlaštenja.

               61

               Kao što je već bilo utvrđeno u vezi s člankom 14. te direktive, koji navodi popis „zabranjenih” zahtjeva u sklopu ostvarivanja slobode poslovnog nastana, treba smatrati da je člancima 9. do 13. iste direktive provedena iscrpna harmonizacija u odnosu na usluge obuhvaćene njezinim područjem primjene (vidjeti, prema analogiji, presudu od 16. lipnja 2015., Rina Services i dr., C‑593/13, EU:C:2015:399, t. 37. i 38.).

               62

               Slijedom toga, prethodna pitanja, koja se tiču tumačenja primarnog prava, postavljaju se samo u slučaju ako se članak 12. Direktive 2006/123 ne može primijeniti na predmetne glavne postupke, što je na sudovima koji su uputili zahtjeve da utvrde, kao što je navedeno u točki 43. ove presude. Stoga Sud, pod tim uvjetom, odgovara na postavljena pitanja.

               63

               Također treba navesti da se predmetne koncesije u glavnom postupku odnose na pravo poslovnog nastana na području općeg ili javnog dobra radi gospodarskog iskorištavanja u turističko‑rekreativne svrhe, što znači da situacije koje se odnose na glavne postupke potpadaju po samoj svojoj naravi pod članak 49. UFEU‑a.

               64

               U tom pogledu, već je presuđeno da su tijela javne vlasti, kada namjeravaju dodijeliti koncesiju koja nije obuhvaćena područjem primjene direktiva koje se odnose na različite kategorije javne nabave, dužna općenito poštovati temeljna pravila Ugovora o FEU‑u, a posebno načelo nediskriminacije (vidjeti, u tom smislu, presudu od 17. srpnja 2008., ASM Brescia, C‑347/06, EU:C:2008:416, t. 57. i 58. kao i navedenu sudsku praksu).

               65

               Konkretno, ako takva koncesija uključuje određeni prekogranični interes, njezina netransparentna dodjela poduzetniku koji se nalazi u državi članici iz koje je i javni naručitelj, predstavlja nejednako postupanje na štetu poduzetnika koji bi mogli biti zainteresirani za taj ugovor, a nalaze se u drugim državama članicama. Takva razlika u postupanju načelno je zabranjena člankom 49. UFEU‑a (vidjeti, prema analogiji, presude od 17. srpnja 2008., ASM Brescia, C‑347/06, EU:C:2008:416, t. 59. i 60., i od 14. studenoga 2013., Belgacom, C‑221/12, EU:C:2013:736, t. 37.).

               66

               Što se tiče, ponajprije, postojanja određenog prekograničnog interesa, ono se mora ocjenjivati na temelju svih relevantnih kriterija kao što su gospodarski značaj predmeta nabave, mjesto njezine provedbe ili njezini tehnički aspekti, imajući u vidu karakteristike samog tog tržišta (vidjeti u tom smislu presude Belgacom, C‑221/12, EU:C:2013:736, t. 29. i navedenu sudsku praksu, kao i od 17. prosinca 2015., UNIS i Beaudout Père et Fils, C‑25/14 i C‑26/14, EU:C:2015:821, t. 30.).

               67

               Prema tome, navodi koje je pružio sud koji je uputio zahtjev u predmetu C‑458/14 omogućuju Sudu da zaključi da predmetna koncesija u glavnom postupku predstavlja određeni prekogranični interes, uzimajući osobito u obzir geografsku situaciju tog dobra i gospodarsku vrijednost te koncesije.

               68

               Nasuprot tomu, u predmetu C‑67/15 sud koji je uputio zahtjev nije naznačio potrebne elemente koji bi omogućili Sudu da zaključi da postoji određeni prekogranični interes. Međutim, kao što to proizlazi i iz članka 94. Poslovnika Suda, Sud u zahtjevu za prethodnu odluku mora biti u mogućnosti pronaći prikaz činjenica na kojima se temelje pitanja kao i vezu koja postoji osobito između tih činjenica i tih pitanja. Zbog toga potrebne elemente koji omogućuju provjeru postojanja određenog prekograničnog interesa treba utvrditi nacionalni sud prije pokretanja postupka pred Sudom (vidjeti, u tom smislu, presudu od 17. prosinca 2015., UNIS i Beaudout Père et Fils, C‑25/14 i C‑26/14, EU:C:2015:821, t. 28.).

               69

               U tim okolnostima, prvo prethodno pitanje postavljeno u predmetu C‑67/15 nije dopušteno.

               70

               Što se predmeta C‑458/14 tiče, nadalje, treba zaključiti da zakonodavstvo poput predmetnog u glavnom postupku, uzimajući u obzir odgodu koju ono uvodi, usporava dodjelu koncesija transparentnim postupkom nadmetanja, tako da treba smatrati da takvo zakonodavstvo uvodi različito postupanje na štetu poduzetnika koji se nalaze u drugoj državi članici, a mogli bi biti zainteresirani za te koncesije, koje je načelno zabranjeno člankom 49. UFEU‑a.

               71

               Konačno, budući da talijanska vlada ističe da je cilj produljenja koja provodi nacionalno zakonodavstvo omogućiti koncesionarima da povrate svoja ulaganja, treba navesti da takva razlika u postupanju može bit opravdana važnim razlozima u općem interesu, osobito, potrebom poštovanja načela pravne sigurnosti (vidjeti, u tom smislu, presude od 17. srpnja 2008., ASM Brescia, C‑347/06, EU:C:2008:416, t. 64., i od 14. studenoga 2013., Belgacom, C‑221/12, EU:C:2013:736, t. 38.).

               72

               Tako je presuđeno da načelo pravne sigurnosti, kada se radi o koncesiji dodijeljenoj 1984., dok još nije bilo ustanovljeno da ugovori koji imaju određeni prekogranični interes mogu podlijegati obvezi transparentnosti, nalaže da za prestanak takve koncesije može biti potrebno predvidjeti prijelazno razdoblje koje bi omogućilo ugovornim strankama da svoje ugovorne odnose razvrgnu u prihvatljivim uvjetima, osobito s ekonomskog gledišta (vidjeti, u tom smislu, presude od 17. srpnja 2008., ASM Brescia, C‑347/06, EU:C:2008:416, t. 70. i 71., i od 14. studenoga 2013., Belgacom, C‑221/12, EU:C:2013:736, t. 40.).

               73

               Međutim, predmetne koncesije u glavnom postupku bile su dodijeljene kada je već bilo ustanovljeno da ugovori koji imaju određeni prekogranični interes moraju podlijegati obvezi transparentnosti, tako da se na načelo pravne sigurnosti ne može pozivati kako bi se opravdala razlika u postupanju koja je zabranjena člankom 49. UFEU‑a.

               74

               Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da članak 49. UFEU‑a treba tumačiti na način da mu se protivi nacionalno zakonodavstvo, poput onog u glavnom postupku, koje dopušta automatsko produljenje koncesija koje još nisu istekle na općem ili javnom dobru i koje su namijenjene obavljanju turističko‑rekreativne djelatnosti, ako te koncesije predstavljaju određeni prekogranični interes.

         Troškovi

               75

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 12. stavke 1. i 2. Direktive 2006/123/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2006. o uslugama na unutarnjem tržištu treba tumačiti na način da mu se protivi nacionalna mjera, poput one u glavnom postupku, koja predviđa automatsko produljenje ovlaštenja koja još nisu istekla na pomorskom dobru i javnom dobru jezera koja su namijenjena obavljanju turističko‑rekreativne djelatnosti, bez ikakvog postupka odabira potencijalnih kandidata.

                           2.

                           Članak 49. UFEU‑a treba tumačiti na način da mu se protivi nacionalno zakonodavstvo, poput onog u glavnom postupku, koje dopušta automatsko produljenje koncesija koje još nisu istekle na javnom dobru i koje su namijenjene obavljanju turističko‑rekreativne djelatnosti, ako te koncesije predstavljaju određeni prekogranični interes.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 2012. ožujak 29.#Telefónica, SA i Telefónica de España, SA protiv Europska komisija.#Predmet T-336/07.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 16. rujna 2004.#Nichols plc protiv Registrar of Trade Marks.#Zahtjev za prethodnu odluku: High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division - Ujedinjena Kraljevina.#Direktiva 89/104/EEZ.#Predmet C-404/02.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 22. listopada 2015.#Aannemingsbedrijf Aertssen NV i Aertssen Terrassements SA protiv VSB Machineverhuur BV i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Rechtbank Gelderland.#Zahtjev za prethodnu odluku – Područje slobode, sigurnosti i pravde – Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Uredba (EZ) br. 44/2001 – Članak 1. – Područje primjene – Prijedlog za ostvarivanje imovinskopravnog zahtjeva – Članak 27. – Litispendencija – Zahtjev podnesen pred sudom druge države članice – Istražni postupak u tijeku – Članak 30. – Datum na koji se smatra da je pred sudom započeo postupak.#Predmet C-523/14.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      22. listopada 2015. (
            *
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Područje slobode, sigurnosti i pravde — Pravosudna suradnja u građanskim stvarima — Uredba (EZ) br. 44/2001 — Članak 1. — Područje primjene — Prijedlog za ostvarivanje imovinskopravnog zahtjeva — Članak 27. — Litispendencija — Zahtjev podnesen pred sudom druge države članice — Istražni postupak u tijeku — Članak 30. — Datum na koji se smatra da je pred sudom započeo postupak“
      U predmetu C‑523/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Rechtbank Gelderland (sud u Gelderlandu, Nizozemska), odlukom od 12. studenoga 2014., koju je Sud zaprimio 20. studenoga 2014., u postupku

         Aannemingsbedrijf Aertssen NV,

         Aertssen Terrassements SA

      protiv

         VSB Machineverhuur BV,

         Van Sommeren Bestrating BV,

         Josa van Sommerena,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik drugog vijeća, u svojstvu predsjednika trećeg vijeća, C. Toader (izvjestitelj), J.-C. Bonichot, E. Jarašiūnas i C. G. Fernlund, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za VSB Machineverhuur BV, Van Sommeren Bestrating BV i J. van Sommerena, R. van Seumeren, advocaat,

               —

               za Europsku komisiju, M. Wilderspin i G. Wils, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon saslušanja nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 1., 27. i 30. Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001., L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Aannemingsbedrijf Aertssen NV i Aertssen Terrassements SA, belgijskih trgovačkih društava (u daljnjem tekstu, zajedno: društva Aertssen), i VSB Machineverhuur BV i Van Sommeren Bestrating BV, nizozemskih trgovačkih društava, kao i J. van Sommerena (u daljnjem tekstu, zajedno: VSB i dr.), povodom navodnog prijevarnog postupanja koje se stavlja na teret VSB‑a i dr.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               U uvodnoj izjavi 15. Uredbe br. 44/2001 navedeno je:
               „U interesu skladnog zadovoljavanja pravde potrebno je smanjiti mogućnost vođenja paralelnih postupaka i osigurati da u dvjema državama članicama ne budu donesene dvije nepomirljive presude. Mora postojati jasan i učinkovit mehanizam za rješavanje slučajeva litispendencije i povezanih postupaka te za sprečavanje problema koji proizlaze iz razlika među državama članicama s obzirom na utvrđivanje trenutka od kojega se predmet smatra neriješenim [pendentnim]. U svrhe ove Uredbe, taj bi se trenutak trebao autonomno utvrđivati.“

               4

               Poglavlje I. te uredbe, naslovljeno „Područje primjene“ sadrži samo članak 1., čiji stavak 1. propisuje:
               „Ova se Uredba primjenjuje na građanske i trgovačke stvari bez obzira na prirodu suda. Ne obuhvaća fiskalne, carinske ili administrativne stvari.“

               5

               Navedena uredba predviđa u svom članku 5., koji se nalazi u odjeljku 2. Poglavlja II., naslovljenom „Posebna nadležnost“:
               „Osoba s domicilom u državi članici može u drugoj državi članici biti tužena:
               […]

                        4.

                        ako je riječ o privatnoj tužbi zbog odštete ili za povrat u prijašnje stanje koje se temelji na djelu zbog kojega je pokrenut kazneni postupak, na sudu na kojemu je pokrenut postupak, u onoj mjeri u kojoj taj sud ima nadležnost da vodi građanski postupak u skladu s vlastitim pravom.

                  […]“

               6

               Odjeljak 9. Poglavlja II. Uredbe br. 44/2001, naslovljen „Litispendencija‑povezani postupci“, sadržava članke od 27. do 30. Njezin članak 27. navodi kako slijedi:
               „1.   Ako se pred sudovima različitih država članica vode postupci o istom predmetu u kojima sudjeluju iste stranke, svi sudovi osim onog pred kojim je prvo započet postupak zastaju sa postupcima, po službenoj dužnosti, sve dok se ne utvrdi nadležnost suda koji je prvi započeo postupak.
               2.   Nakon što se utvrdi nadležnost suda koji je prvi započeo postupak, svi ostali sudovi proglašavaju se nenadležnima u korist tog suda.“

               7

               U skladu s člankom 28. te uredbe:
               „1.   Ako se pred sudovima različitih država članica vode povezani postupci, s postupkom mogu zastati svi sudovi osim onog pred kojim je započet prvi postupak.
               2.   Ako je riječ o prvostupanjskim postupcima, svi sudovi osim suda pred kojim je pokrenut prvi postupak mogu, na zahtjev jedne od stranaka, izjaviti da nisu nadležni ako sud pred kojim je pokrenut prvi postupak ima nadležnost nad stvarima o kojima je riječ i ako njegovo pravo omogućava spajanje postupaka.
               3.   Za potrebe ovog članka, postupci se smatraju povezanima ako među njima postoji toliko bliska veza da postoji interes da se odvijaju zajedno i da bude donesena jedna sudska odluka, kako bi se izbjegla opasnost donošenja nepomirljivih sudskih odluka zbog vođenja odvojenih postupaka.“

               8

               U članku 30. navedene uredbe predviđeno je:
               „U svrhe ovog odjeljka, smatra se da je sud započeo postupak:

                        1.

                        u trenutku u kojemu je sudu predano pismeno o pokretanju postupka ili istovjetno pismeno, pod uvjetom da tužitelj nakon tog nije odustao od poduzimanja koraka koje je trebao poduzeti za potrebe dostave pismena tuženiku; ili

                        2.

                        ako se pismeno treba dostaviti prije njegove predaje sudu, u trenutku u kojemu ga je primilo tijelo odgovorno za dostavu, pod uvjetom da tužitelj nije nakon tog odustao od poduzimanja koraka koje je morao poduzeti kako bi pismeno bilo predano sudu.“

         Nizozemsko pravo

               9

               Članak 700. Zakona o građanskom postupku (Wetboek van burgerlijke rechtsvordering) propisuje:
               „1.   Mjera osiguranja pljenidbom iziskuje odobrenje suca u postupku privremene pravne zaštite na čijem području nadležnosti se nalazi jedna ili više dotičnih nekretnina, ili, ako se pljenidba ne odnosi na nekretnine, na čijem području nadležnosti se nalazi domicil dužnika ili bilo koje osobe na koju se odnosi ta mjera.
               2.   Odobrenje se zahtijeva tužbom u kojoj se navodi narav pljenidbe koju je potrebno provesti, te pravo na koje se poziva tužitelj kao i, ako se radi o novčanom potraživanju, njegov iznos, ili ako taj iznos još nije određen, njegov najviši iznos, ne dovodeći u pitanje posebne zahtjeve koje zakon određuje za vrstu pljenidbe o kojoj je riječ. Sudac privremene pravne zaštite odlučuje po skraćenom postupku. […]
               3.   Osim ako je zahtjev za pokretanje glavnog postupka već bio podnesen na dan izdavanja odobrenja, ono se daje pod uvjetom da se zahtjev podnese u roku kojeg u tu svrhu odredi sudac u postupku privremene pravne zaštite, a koji iznosi najmanje osam dana nakon pljenidbe. Sudac u postupku privremene pravne zaštite može produljiti taj rok ako to zatraži osoba koja zahtijeva pljenidbu prije isteka spomenutog roka. […] Prekoračenje roka dodijeljenog za podnošenje zahtjeva za pokretanje glavnog postupka ima za posljedicu obustavu pljenidbe.
               [...]“

         Belgijsko pravo

               10

               Zakon o kaznenom postupku sadržava, u svojoj prvoj knjizi pod naslovom „Kriminalistička policija i službenici kriminalističke policije“, poglavlje VI., naslovljeno „Suci istrage“. Unutar poglavlja VI., članak 63. tog zakona propisuje:
               „Svaka osoba koja se smatra oštećenom kaznenim djelom ili deliktom može podnijeti prijedlog za ostvarivanje imovinskopravnog zahtjeva pred nadležnim sucem istrage.
               Svaki oštećenik koji podnese prijedlog za ostvarivanje imovinskopravnog zahtjeva može najmanje jednom biti saslušan od strane suca istrage zaduženog za predmet.“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               11

               Dana 26. ožujka 2013. društva Aertssen istaknula su imovinskopravni zahtjev na temelju članka 63. Zakona o kaznenom postupku pred sucem istrage Rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen (prvostupanjski sud u Antwerpenu, Belgija) protiv Nicolaasa Kraaijevelda, VSB Groep BV, nizozemskog trgovačkog društva, i njegovih društava kćeri Van Sommeren Bestrating BV i VSB Machineverhuur BV, kao i protiv Van Sommeren Bestrating BV, J. van Sommerena i X, kojime su označene sve osobe za koje se tijekom istrage dokaže da su sudjelovale u kaznenim prijestupima zbog kojih je istaknut imovinskopravni zahtjev.

               12

               Navedeni prijedlog za ostvarivanje odnosi se na optužbe zbog prijevare. Društva Aertssen u tužbi navode da pretrpljenu štetu privremeno procjenjuju na iznos od otprilike 200.000 eura.

               13

               Dana 26. travnja 2013. društva Aertssen su pred Voorzieningenrechter te Arnhem (sudac privremene pravne zaštite u Arnhemu, Nizozemska), u skladu s člankom 700. Zakona o građanskom postupku, podnijela zahtjev za odobrenje provedbe mjere osiguranja pljenidbom protiv VSB‑a i dr. Odobrenje je izdano istog dana te su društva Aertssen pokrenula postupak pljenidbe 1. svibnja 2013.

               14

               Nakon zahtjeva koji su podnijeli VSB i dr., Voorzieningenrechter te Arnhem (sudac privremene pravne zaštite u Arnhemu) je presudom od 18. kolovoza 2013. naložio ukidanje provedenih mjera osiguranja pljenidbom. U toj je presudi odlučeno da prijedlog za ostvarivanje imovinskopravnog zahtjeva nije ekvivalentan zahtjevu za pokretanje glavnog postupka u smislu članka 700. stavka 3. Zakona o građanskom postupku.

               15

               Dana 19. srpnja 2013. društva Aertssen ponovno su zatražila od Voorzieningenrechter te Arnhem (sudac privremene pravne zaštite u Arnhemu) odobrenje provedbe mjere osiguranja pljenidbom protiv VSB‑a i dr. Taj sud usvojio je njegov zahtjev 25. srpnja 2013. uvjetujući svoje odobrenje podnošenjem zahtjeva za pokretanje glavnog postupka u roku od 30 dana nakon pljenidbe.

               16

               Društva Aertssen su pokrenula novi postupak pljenidbe 29. srpnja 2013. Kako bi ispunili uvjete koje je navedeni sud postavio, društva Aertssen su pred Rechtbank Gelderland (sud u Gelderlandu) podnijela tužbu o meritumu kojom zahtijevaju da se VSB i dr. proglase odgovornima za štetu za koju tvrde da su pretrpjela uslijed prijevare koju su VSB i dr. počinili i da se VSB‑u i dr. privremeno naloži, u očekivanju utvrđenja konačnog iznosa te štete, plaćanje iznosa od 200.000 eura.

               17

               Društva Aertssen međutim zahtijevaju od Rechtbanka Gelderland (sud u Gelderlandu), ponajprije, da se oglasi nenadležnim te da utvrdi da je prijedlog za ostvarivanje imovinskopravnog zahtjeva podnesen u Belgiji ekvivalentan podnošenju zahtjeva za pokretanje glavnog postupka u smislu članka 700. stavka 3. Zakona o građanskom postupku. U tom pogledu, društva Aertssen ističu, pozivajući se na članak 27. stavak 2. Uredbe br. 44/2001 da taj sud nije nadležan, osim ako nadležnost belgijskog suda kojem je podnesen prijedlog za ostvarivanje imovinskopravnog zahtjeva ne bi bila predmet osporavanja, a u tom slučaju bi sud koji je uputio zahtjev morao po službenoj dužnosti zastati s postupanjem u skladu sa stavkom 1. članka 27.

               18

               Podredno, oni smatraju da bi Rechtbank Gelderland (sud u Gelderlandu) trebao zastati s postupanjem na temelju članka 28. te uredbe iz razloga što je predmet u glavnom postupku povezan s onim koji je u tijeku u Belgiji nakon isticanja imovinskopravnog zahtjeva.

               19

               Podredno tomu, društva Aertssen zahtijevaju da taj sud hitno zastane sa postupanjem dok sudac istrage Rechtbanka van eerste aanleg te Antwerpen (prvstupanjski sud u Antwerpenu) ne odluči uputiti predmet kaznenom sudu ili obustaviti postupak.

               20

               VSB i dr. ističu da je imovinskopravni zahtjev koji su društva Aertssen podnijela u biti kaznenopravne naravi. Oni iz toga zaključuju da glavni postupak ne ulazi u materijalno područje primjene Uredbe br. 44/2001. Dodaju i da taj prijedlog za ostvarivanje imovinskopravnog zahtjeva i zahtjev podnesen pred Rechtbank Gelderland (sud u Gelderlandu) nemaju ni isti predmet niti istu kauzu.

               21

               Rechtbank Gelderland (sud u Gelderlandu) smatra, s jedne strane, da iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da je područje primjene navedene uredbe u bitnom određeno elementima koji karakteriziraju narav pravnih odnosa između stranaka u sporu ili predmet tog spora. Budući da društva Aertssen zahtijevaju naknadu štete za koju tvrde da su je pretrpjeli zbog nezakonitog postupanja VSB‑a i dr., njihov se spor mora kvalificirati kao „građanska ili trgovačka stvar“ u smislu članka 1. iste uredbe. Stoga se Uredba br. 44/2001 primjenjuje na predmet poput onoga u kojem postupa sudac istrage Rechtbanka van eerste aanleg te Antwerpen (prvostupanjski sud u Antwerpenu), iako se taj predmet rješava u okviru postupka koji je po svojoj naravi kaznenopravni.

               22

               S druge strane, cilj imovinskopravnog zahtjeva nije samo pokretanje kaznenog postupka, već također i to da se u okviru kaznenog progona tužitelju dodijeli i naknada štete. Predmet postupaka u tijeku pred sucem istrage Rechtbanka van eerste aanleg te Antwerpen (prvostupanjski sud u Antwerpenu) i Rechtbanka Gelderland (sud u Gelderlandu) je sličan. U tom pogledu ta se dva postupka odnose, što se tiče razmatranih činjenica, na djela navodno prijevarnog karaktera koja su, prema društvima Aertssen, s obzirom na pravna pravila ne samo kazneni prijestupi, već i civilni delikti. Osim toga, prijedlog za ostvarivanje imovinskopravnog zahtjeva podnesen u Belgiji usmjeren je protiv stranaka pozvanih pred sud koji je uputio zahtjev.

               23

               Stoga je potrebno utvrditi treba li imovinskopravni zahtjev podnesen pred sucem istrage Rechtbanka van eerste aanleg te Antwerpen (prvostupanjski sud u Antwerpenu), vodeći računa o činjenici da prethodna istraga još nije završena, smatrati postupkom koji se vodi pred sudom u smislu članka 27. stavka 1. Uredbe br. 44/2001 i, ako je to slučaj, u kojem trenutku je pred tim sudom započeo postupak u smislu članka 30. te uredbe.

               24

               U tim je okolnostima Rechtbank Gelderland (sud u Gelderlandu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Potpada li imovinskopravni zahtjev koji su podnijela društva Aertssen u smislu članka 63. i sljedećih članaka belgijskog Zakona o kaznenom postupku, s obzirom na način njegova podnošenja i stadij u kojem se postupak nalazi, u materijalno područje primjene Uredbe br. 44/2001?
                        Ako je odgovor potvrdan:

                        2.

                        Treba li članak 27. stavak 1. te uredbe tumačiti na način da se u smislu tog propisa smatra da se vodi postupak pred stranim (u ovom slučaju belgijskim) sudom i u slučaju kada je podnesen imovinskopravni zahtjev pred belgijskim sucem istrage, a prethodna istraga još uvijek nije dovršena?

                        3.

                        Ako je odgovor potvrdan: od kojega trenutka se smatra da se za potrebe članka 27. stavka 1. i članka 30. navedene uredbe u predmetu – u kojem je postupak započet imovinskopravnim zahtjevom – vodi postupak i/ili da je pred sudom započet postupak?

                        4.

                        Ako je odgovor niječan: treba li članak 27. stavak 1. Uredbe br. 44/2001 tumačiti na način da podnošenje imovinskopravnog zahtjeva može dovesti do toga da se u smislu navedenog propisa smatra da je postupak pred belgijskim sudom započet u nekom kasnijem trenutku?

                        5.

                        Ako je odgovor na prethodno pitanje potvrdan: od kojega se trenutka smatra da se za potrebe članka 27. stavka 1. i članka 30. Uredbe br. 44/2001 u predmetu vodi postupak i/ili se smatra da je pred sudom započet postupak?

                        6.

                        Ako je podnesen imovinskopravni zahtjev, pri čemu se u trenutku podnošenja zahtjeva još uvijek ne smatra da se po tom zahtjevu vodi postupak u smislu članka 27. stavka 1. Uredbe br. 44/2001, ali se tijekom ispitivanja podnesenog zahtjeva retroaktivno po njemu može početi voditi postupak, i to od trenutka njegova podnošenja: proizlazi li u opisanom slučaju iz navedenog propisa da sud pred kojim se vodi postupak – nakon što je podnesen imovinskopravni zahtjev belgijskom sudu – mora zastati s postupkom dok se ne utvrdi vodi li se pred belgijskim sudom postupak u smislu članka 27. stavka 1.?“

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               25

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita, u biti, treba li članak 1. Uredbe br. 44/2001 tumačiti na način da je imovinskopravni zahtjev podnesen pred sucem istrage obuhvaćen područjem primjene te uredbe u mjeri u kojoj je njegov predmet novčana naknada štete koju je tužitelj navodno pretrpio.

               26

               Treba podsjetiti, ponajprije, da se Uredba br. 44/2001, prema njezinu članku 1. stavku 1., primjenjuje se „na građanske i trgovačke stvari bez obzira na prirodu suda“.

               27

               Stoga su, prema toj odredbi, odluke koje je u građanskopravnim stvarima donio kazneni sud obuhvaćene područjem primjene te uredbe (vidjeti, u tom smislu, presudu Krombach, C‑7/98, EU:C:2000:164, t. 30. i navedenu sudsku praksu).

               28

               Osim toga, iz članka 1. stavka 1. Uredbe br. 44/2001 proizlazi da su samo određena izričito navedena područja u toj uredbi isključena iz pojma građanskih i trgovačkih stvari (vidjeti, u tom smislu, presudu Mahamdia, C‑154/11, EU:C:2012:491, t. 38.).

               29

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi suda, radi osiguravanja što veće jednakosti i ujednačenosti prava i obveza koje proizlaze iz Uredbe br. 44/2001 za države članice i zainteresirane osobe, pojam „građanska i trgovačka stvar“ ne treba tumačiti kao jednostavno upućivanje na domaće pravo jedne ili druge dotične države članice. Navedeni pojam treba smatrati autonomnim pojmom koji treba tumačiti oslanjajući se, s jedne strane, na ciljeve i sustav Uredbe br. 44/2001 i, s druge strane, na opća načela razvijena u svim nacionalnim pravnim sustavima (presude Schneider, C‑386/12, EU:C:2013:633, t. 18. i navedena sudska praksa, kao i flyLAL‑Lithuanian Airlines, C‑302/13, EU:C:2014:2319, t. 24. i navedena sudska praksa).

               30

               Kako bi se utvrdilo je li određena materija obuhvaćena ili ne područjem primjene navedene uredbe, treba ispitati elemente koji obilježavaju prirodu pravnih odnosa između stranaka u sporu ili predmet spora (presuda flyLAL‑Lithuanian Airlines, C‑302/13, EU:C:2014:2319, t. 26. i navedena sudska praksa).

               31

               U tom pogledu Sud je, u točki 19. presude Sonntag (C‑172/91, EU:C:1993:144), zaključio da iako se imovinskopravni zahtjev raspravlja pred kaznenim sudom, taj zahtjev, podnesen radi naknade štete koja je pojedincu nastala zbog kaznenog prijestupa, zadržava svoj građanskopravni karakter. Naime, u pravnim sustavima država ugovarateljica, pravu na naknadu štete do koje je došlo zbog postupanja koje je ocijenjeno kao kažnjivo prema kaznenom pravu općenito se priznaje građanskopravna narav.

               32

               U ovom slučaju, iako je cilj imovinskopravnog zahtjeva pokrenuti kazneni postupak i iako istraga koju provodi belgijski sud pred kojim je pokrenut postupak ima kaznenopravni karakter, ostaje činjenica da je njegov cilj također riješiti spor između privatnih osoba što se tiče naknade štete koju je jedna od njih pretrpjela zbog prijevarnog postupanja drugih. Slijedom toga, pravni odnos između odnosnih stranaka u glavnom postupku treba kvalificirati kao „pravni odnos privatnog prava“ i stoga je obuhvaćen „pojmom građanske i trgovačke stvari“ u smislu navedene Uredbe br. 44/2001 (vidjeti, prema analogiji, presudu Realchemie Nederland, C‑406/09, EU:C:2011:668, t. 41.).

               33

               Osim toga, opći sustav te uredbe ne određuje da odlučivanje o akcesornom zahtjevu mora nužno biti povezano s odlučivanjem o glavnom zahtjevu (vidjeti, prema analogiji, presudu de Cavel, 120/79, EU:C:1980:70, t. 7. do 9.).

               34

               Posebno, članak 5. stavak 4. Uredbe br. 44/2001 daje kaznenom sudu, čije odluke su očito isključene iz područja primjene te uredbe, nadležnost za ispitivanje imovinskopravnog zahtjeva koji je akcesoran kaznenom progonu, s posljedicom da je odluka donesena o imovinskopravnom zahtjevu obuhvaćena područjem primjene te uredbe. Stoga iz te odredbe proizlazi da opseg područja primjene te uredbe obuhvaća zahtjev koji je akcesoran u odnosu na kazneni progon koji je, zbog svoje kaznenopravne prirode, iz njega isključen.

               35

               Stoga, iako je zahtjev za naknadu štete podnesen pred kaznenim sudom akcesoran u odnosu na kazneni progon, takav zahtjev pripada u „građanske i trgovačke stvari“ u smislu članka 1. stavka 1. te uredbe.

               36

               Iz prethodnih razmatranja proizlazi da članak 1. Uredbe br. 44/2001 treba tumačiti na način da je imovinskopravni zahtjev podnesen pred sucem istrage obuhvaćen područjem primjene te uredbe u mjeri u kojoj je njegov predmet novčana naknada štete koju je podnositelj navodno pretrpio.

         Drugo pitanje

               37

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita, u biti, treba li članak 27. stavak 1. Uredbe br. 44/2001 tumačiti na način da se smatra da se vodi postupak u smislu te odredbe, kada je podnesen imovinskopravni zahtjev pred sucem istrage, iako istraga u predmetu o kojem je riječ još uvijek nije dovršena.

               38

               Treba podsjetiti da pojmove koji se koriste u članku 27. navedene uredbe, kako bi se utvrdilo stanje litispendencije, treba tumačiti na autonoman način oslanjajući se na sustav te uredbe te na njezine ciljeve (presuda Cartier parfums‑lunettes i Axa Corporate Solutions assurances, C‑1/13, EU:C:2014:109, t. 32. i navedena sudska praksa).

               39

               Jedan od ciljeva Uredbe br. 44/2001, kao što proizlazi iz njezine uvodne izjave 15., jest smanjiti mogućnost vođenja paralelnih postupaka i osigurati da se ne donose nepomirljive presude kada je više sudova nadležno za isti spor. U tu je svrhu zakonodavac Europske unije odlučio ustanoviti jasan i učinkovit mehanizam kako bi riješio slučajeve litispendencije. Iz toga proizlazi da u vidu postizanja tih ciljeva članak 27. Uredbe br. 44/2001 treba široko tumačiti (vidjeti, u tom smislu, presude Mærsk Olie & Gas, C‑39/02, EU:C:2004:615, t. 32. i navedenu sudsku praksu, kao i Cartier parfums‑lunettes i Axa Corporate Solutions assurances, C‑1/13, EU:C:2014:109, t. 40.).

               40

               Prema tekstu članka 27. navedene uredbe, taj se članak primjenjuje kada su stranke dvaju sporova koji su u tijeku pred sudovima različitih država članica iste i kada zahtjevi imaju istu kauzu i isti predmet, pri čemu navedena odredba ne postavlja nikakav dodatni uvjet (vidjeti, u tom smislu, presudu Gubisch Maschinenfabrik, 144/86, EU:C:1987:528, t. 14.).

               41

               Što se tiče, kao prvo, pitanja jesu li stranke iste u smislu članka 27. Uredbe br. 44/2001, iz presuda Sonntag (C‑172/91, EU:C:1993:144, t. 19.) i de Cavel (120/79, EU:C:1980:70, t. 7. do 9.), proizlazi da pravo na naknadu štete pretrpljene zbog postupanja koje je predmet kaznenog progona zadržava svoju građanskopravnu narav s obzirom na to da opći sustav te uredbe ne određuje da odlučivanje o akcesornom zahtjevu bude nužno povezano s glavnim zahtjevom. Pitanje jesu li stranke iste neovisno je o položaju jedne ili druge stranke u dva postupka (presuda Tatry, C‑406/92, EU:C:1994:400, t. 31. i navedena sudska praksa).

               42

               U ovom slučaju, okolnost da stranke građanskopravne tužbe nisu ovlaštene provoditi kazneni progon ne može promijeniti činjenicu da su te stranke identične kao i tužitelj i tuženik u postupku pred sudom koji je uputio zahtjev s obzirom na to da su oni također obuhvaćeni imovinskopravnim zahtjevom koji je podnesen sucu istrage Rechtbanka van eerste aanleg te Antwerpen (prvostupanjski sud u Antwerpenu).

               43

               Što se tiče, kao drugo, kauze u smislu članka 27. Uredbe br. 44/2001., on obuhvaća činjenice i pravno pravilo koji su navedeni kao temelj zahtjeva (vidjeti, u tom smislu, presudu Mærsk Olie & Gas, C‑39/02, EU:C:2004:615, t. 38. i navedenu sudsku praksu).

               44

               U ovom slučaju, u oba paralelna postupka, nesporno je da društva Aertssen smatraju da su pretrpjela štetu zbog prijevarnog postupanja. Pod tim uvjetima, ne može se isključiti da ti postupci imaju isti uzrok, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri na temelju analize svih činjenica i pravnih pravila na koje se poziva.

               45

               Što se tiče, kao treće, predmeta u smislu članka 27. Uredbe br. 44/2001, Sud je naveo da on znači cilj tog zahtjeva (vidjeti, u tom smislu, presudu Gantner Electronic, C‑111/01, EU:C:2003:257, t. 25. i navedenu sudsku praksu). Taj pojam se ne može ograničiti na formalnu identičnost zahtjeva (vidjeti, u tom smislu, presudu Gubisch Maschinenfabrik, 144/86, EU:C:1987:528, t. 17.) te ga treba široko tumačiti (vidjeti, u tom smislu, presudu Nipponkoa Insurance Co. (Europe), C‑452/12, EU:C:2013:858, t. 42. i navedenu sudsku praksu).

               46

               U ovom slučaju nesporno je da društva Aertssen zahtijevaju naknadu štete koja im je nastala, privremeno procijenjene na iznos od otprilike 200.000 eura.

               47

               Stoga, ne dovodeći u pitanje provjeru od strane suda koji je uputio zahtjev, proizlazi da su svi kriteriji navedeni u točki 40. ove presude ispunjeni.

               48

               Osim toga, ponajprije treba podsjetiti da je mehanizam za rješavanje slučajeva litispendencije uveden Uredbom br. 44/2001 objektivnog i automatskog karaktera (vidjeti analogijom presudu Gantner Electronic, C‑111/01, EU:C:2003:257, t. 30.) i temelji se na kronološkom redu po kojem su pred dotičnim sudovima započeti postupci (vidjeti, u tom smislu, presudu Weber, C‑438/12, EU:C:2014:212, t. 52. i navedena sudska praksa, kao i analogijom presudu A, C‑489/14, EU:C:2015:654, t. 30.).

               49

               Nadalje, treba istaknuti da članak 27. stavak 1. Uredbe br. 44/2001, s obzirom na to da ne sadržava iznimke, uključuje sve zahtjeve obuhvaćene područjem primjene te uredbe. Kao što je Sud zaključio u točki 36. ove presude, navedeno područje primjene obuhvaća i imovinskopravni zahtjev podnesen pred sucem istrage.

               50

               Konačno, kao što je ukazano u točki 39. ove presude, članak 27. Uredbe br. 44/2001 mora se tumačiti široko, s obzirom na njegov cilj, a koji se sastoji od smanjenja mogućnosti vođenja paralelnih postupaka i donošenja nepomirljivih presuda. U slučaju kada je osoba podnijela imovinskopravni zahtjev pred sucem istrage, pokretanje postupka pred bilo kojim drugim sudom druge države članice u vezi s istim imovinskopravnim zahtjevom, odnosno zahtjevom između istih stranaka s istom kauzom i predmetom dovelo bi, ako bi se isključila primjena tog članka, do istodobnih postupaka koji bi stvorili opasnost od donošenja nepomirljivih odluka, što bi bilo protivno navedenom cilju.

               51

               U tom pogledu, kao što navodi Europska komisija u svojem pisanom očitovanju, okolnost da postoji neizvjesnost glede ishoda istrage nema značaja. Naime, takva neizvjesnost svojstvena je svakoj vrsti postupka koji je u tijeku, i stoga postoji u svakom slučaju u kojem može doći do situacije litispendencije.

               52

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na drugo pitanje treba odgovoriti da članak 27. stavak 1. Uredbe br. 44/2001 treba tumačiti na način da se u smislu te odredbe postupak vodi kada je istaknut imovinskopravni zahtjev pred sucem istrage, iako istraga u predmetu o kojem je riječ još uvijek nije dovršena.

         Treće pitanje

               53

               Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev traži, u biti, da se utvrdi na koji način treba tumačiti članak 27. stavak 1. i članak 30. Uredbe br. 44/2001 kako bi se odredilo, kada osoba istakne imovinskopravni zahtjev pred sucem istrage, od kojega se datuma smatra da je pred tim sudom započeo postupak u smislu tih odredaba.

               54

               S jedne strane, potrebno je podsjetiti da prema članku 27. stavku 1. te uredbe u slučaju litispendencije pred sudovima različitih država članica sud koji nije prvi započeo postupak po službenoj dužnosti zastaje s postupkom sve dok se ne utvrdi nadležnost suda koji je prvi započeo postupak. S druge strane, članak 27. stavak 2. iste uredbe propisuje da, nakon što se utvrdi nadležnost suda koji je prvi započeo postupak, svi ostali sudovi proglašavaju se nenadležnima u njegovu korist.

               55

               Nadalje, pod uvjetom da su svi materijalnopravni uvjeti navedeni u točki 42. ove presude ispunjeni, stanje litispendencije postoji počevši od trenutka kada su pred dvama sudovima različitih država članica konačno podnesene tužbe, to jest prije nego što su tuženici mogli iznijeti svoja stajališta (vidjeti, u tom smislu, presudu Gantner Electronic, C‑111/01, EU:C:2003:257, t. 27. i navedenu sudsku praksu).

               56

               Uredba br. 44/2001 ne navodi pod kojim uvjetima nadležnost suda koji je prvi započeo postupak treba biti smatrana „utvrđenom“ u smislu njezinog članka 27. (presuda Cartier parfums‑lunettes i Axa Corporate Solutions assurances, C‑1/13, EU:C:2014:109, t. 31.). Međutim, kao što je istaknuto u točki 48. ove presude, postupovno pravilo predviđeno tim člankom temelji se na kronološkom redu po kojem su pred dotičnim sudovima započeti postupci.

               57

               Članak 30. navedene uredbe na ujednačen i autonoman način određuje datum od kojega se smatra da je pred određenim sudom pokrenut postupak u svrhu primjene odjeljka 9. poglavlja II. te uredbe, koji se odnosi na litispendenciju. Na temelju toga članka smatra se da je sud započeo postupak u trenutku u kojemu je sudu predano pismeno o pokretanju postupka ili istovjetno pismeno, pod uvjetom da tužitelj nakon toga nije odustao od poduzimanja koraka koje je trebao poduzeti za potrebe dostave pismena tuženiku; ili ako pismeno treba dostaviti prije njegova podnošenja sudu, u trenutku kad ga zaprimi tijelo nadležno za dostavu, pod uvjetom da tužitelj nije kasnije propustio poduzeti radnje koje je morao poduzeti kako bi pismeno bilo predano sudu. Predviđena su dva načina pokretanja postupaka pred nacionalnim sudovima, predajom pismena o pokretanju postupka sudu ili putem dostave tog pismena.

               58

               Slijedom navedenog, sud koji je uputio zahtjev u ovom slučaju mora ispitati jesu li društva Aertssen, prilikom isticanja imovinskopravnog zahtjeva, podlijegala, na temelju primjenjivog nacionalnog prava, obvezi prethodne dostave tog imovinskopravnog zahtjeva.

               59

               U izostanku takve obveze prethodne dostave, treba zaključiti da je postupak pred sucem istrage Rechtbanka van eerste aanleg te Antwerpen (prvostupanjski sud u Antwerpenu) pokrenut na dan kada je pred tim sudom bio podnesen imovinskopravni zahtjev, uz uvjet, međutim, da društva Aertssen nisu propustila poduzeti radnje koje su, na temelju primjenjivog nacionalnog prava, morala poduzeti za potrebe kasnije dostave podnesenog pismena tuženicima. Naime, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da su društva Aertssen podnijela imovinskopravni zahtjev protiv tuženika čiji je identitet poznat, odnosno osoba navedenih u točki 11. ove presude.

               60

               Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da na treće pitanje treba odgovoriti da članak 30. Uredbe br. 44/2001 treba tumačiti na način da, kada osoba istakne imovinskopravni zahtjev pred sucem istrage predajom pismena koje, prema primjenjivom nacionalnom pravu prije predaje nije potrebno dostaviti tuženicima, treba smatrati da je postupak pred tim sucem započet na dan predaje tog zahtjeva.

         Od četvrtog do šestog pitanja

               61

               Budući da je četvrto pitanje postavljeno pod uvjetom da se na drugo pitanje da niječan odgovor, a odgovor na to pitanje je potvrdan, nije potrebno na njega odgovoriti. Uzevši u obzir odgovore na prva tri pitanja, nije potrebno odgovoriti na peto i šesto pitanje.

         Troškovi

               62

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima treba tumačiti na način da je imovinskopravni zahtjev podnesen pred sucem istrage obuhvaćen područjem primjene te uredbe u mjeri u kojoj je njegov predmet novčana naknada štete koju je podnositelj navodno pretrpio.

                           2.

                           Članak 27. stavak 1. Uredbe br. 44/2001 treba tumačiti na način da se u smislu te odredbe postupak vodi kada je istaknut imovinskopravni zahtjev pred sucem istrage, iako istraga u predmetu o kojem je riječ još uvijek nije dovršena.

                           3.

                           Članak 30. Uredbe br. 44/2001 treba tumačiti na način da, kada osoba istakne imovinskopravni zahtjev pred sucem istrage predajom pismena koje prema primjenjivom nacionalnom pravu prije predaje nije potrebno dostaviti tuženicima, treba smatrati da je postupak pred tim sucem započet na dan predaje tog prijedloga.

                     Potpisi

            (
            *
         )   Jezik postupka: nizozemski


Presuda Suda (drugo vijeće) od 1. srpnja 2004.#Gisela Gerken protiv Amt für Agrarstruktur Verden.#Zahtjev za prethodnu odluku: Niedersächsisches Oberverwaltungsgericht - Njemačka.#Predmet C-295/02.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 22. lipnja 2011.#Staat der Nederlanden protiv Denkavit Nederland BV i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku: Gerechtshof 's-Gravenhage - Nizozemska.#Poljoprivreda - Direktiva 90/425/EEZ.#Predmet C-346/09.


Presuda Suda (treće vijeće) od 17. veljače 2011.#The Number Ltd i Conduit Enterprises Ltd protiv Office of Communications i British Telecommunications plc.#Zahtjev za prethodnu odluku: Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) - Ujedinjena Kraljevina.#Usklađivanje zakonodavstava - Direktiva 2002/22/EZ.#Predmet C-16/10.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 14. srpnja 2005. # Rica Foods (Free Zone) NV protiv Komisije Europskih zajednica. # Žalba - Zaštitne mjere - Obrazloženje. # Predmet C-40/03 P.


Presuda Službeničkog suda (prvo vijeće) od 15. listopada 2014. # Robert van de Water protiv Europskog parlamenta. # Predmet F-86/13.


Presuda Općeg suda (žalbeno vijeće) od 5. srpnja 2016.#Europska agencija za lijekove protiv Emila Hristova.#Žalba – Javna služba – Imenovanje – Postupak odabira i imenovanja izvršnog direktora regulatorne agencije – EMA – Odluka o predodabiru odbora za predodabir – Imenovanje od Upravnog odbora EMA‑e – Sastav odbora za predodabir – Preklapanje dužnosti člana odbora za predodabir i člana Upravnog odbora EMA‑e – Nepristranost.#Predmet T-27/15 P.