title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 14. ožujka 2019.#Vantaan kaupunki protiv Skanska Industrial Solutions Oy i dr.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Korkein oikeus.#Zahtjev za prethodnu odluku – Tržišno natjecanje – Članak 101. UFEU‑a – Naknada štete prouzročene zabranjenim sporazumom koji je zabranjen tim člankom – Određivanje subjekata odgovornih za naknadu štete – Sljedništvo pravnih subjekata – Pojam ‚poduzetnika’ – Kriterij gospodarskog kontinuiteta.#Predmet C-724/17.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      14. ožujka 2019. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Tržišno natjecanje – Članak 101. UFEU‑a – Naknada štete prouzročene zabranjenim sporazumom koji je zabranjen tim člankom – Određivanje subjekata odgovornih za naknadu štete – Sljedništvo pravnih subjekata – Pojam ‚poduzetnika’ – Kriterij gospodarskog kontinuiteta”
      U predmetu C‑724/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Korkein oikeus (Vrhovni sud, Finska), odlukom od 19. prosinca 2017., koju je Sud zaprimio 22. prosinca 2017., u postupku

         Vantaan kaupunki

      protiv

         Skanska Industrial Solutions Oy,

         NCC Industry Oy,

         Asfaltmix Oy,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: A. Arabadjiev (izvjestitelj), predsjednik vijeća, R. Silva de Lapuerta, potpredsjednica Suda, u svojstvu sutkinje drugog vijeća, E. Levits, M. Berger i P. G. Xuereb, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: L. Carrasco Marco, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 16. siječnja 2019.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Vantaan kaupunki, N. Mickelsson i O. Hyvönen, asianajajat,

               –

               za Skanska Industrial Solutions Oy, A. P. Mentula i T. Väätäinen, asianajajat,

               –

               za NCC Industry Oy, I. Aalto‑Setälä, M. Kokko, M. von Schrowe i H. Koivuniemi, asianajajat,

               –

               za Asfaltmix Oy, S. Hiltunen, A. Laine i M. Blomfelt, asianajajat,

               –

               za finsku vladu, J. Heliskoski i S. Hartikainen, u svojstvu agenata,

               –

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju S. Fiorentina, avvocato dello Stato,

               –

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               –

               za Europsku komisiju, C. Vollrath, H. Leupold, G. Meessen i M. Huttunen, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 6. veljače 2019.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 101. UFEU‑a i načela djelotvornosti prava Unije s obzirom na pravila primjenjiva u finskom pravnom poretku na tužbe za naknadu štete zbog povrede prava tržišnog natjecanja Unije.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Vantaan kaupunki (grad Vantaa, Finska) i društava Skanska Industrial Solutions Oy, NCC Industry Oy i Asfaltmix Oy radi naknade štete proizašle iz zabranjenog sporazuma na tržištu asfalta u Finskoj.

         Pravni okvir

               3

               Na temelju poglavlja 2. članka 1. vahingonkorvauslaki 412/1974 (Zakon 412/1974 o naknadi štete), svatko tko namjerno ili nepažnjom drugoj osobi prouzroči štetu dužan ju je naknaditi.

               4

               U skladu s poglavljem 6. člankom 2. tog zakona, ako su štetu prouzročile dvije ili više osoba ili ako su dvije ili više osoba dužne naknaditi istu štetu, one odgovaraju solidarno.

               5

               U skladu s finskim zakonodavstvom o dioničkim društvima svako dioničko društvo je zaseban pravni subjekt s vlastitom imovinom i vlastitom odgovornosti.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               6

               Između 1994. i 2002. u Finskoj je bio proveden zabranjeni sporazum na tržištu asfalta (u daljnjem tekstu: predmetni zabranjeni sporazum). Taj zabranjeni sporazum, koji se odnosio na podjelu tržištâ, cijene i podnošenje ponuda za ugovore s paušalnim cijenama, obuhvaćao je cijelu državu članicu i također je mogao utjecati na trgovinu između država članica. U navedenom zabranjenom sporazumu sudjelovala su, među ostalim, društva Lemminkäinen Oyj, Sata‑Asfaltti Oy, Interasfaltti Oy, Asfalttineliö Oy i Asfaltti‑Tekra Oy.

               7

               Društvo Asfaltti‑Tekra, čija je tvrtka od 1. studenoga 2000. postala Skanska Asfaltti Oy, 22. ožujka 2000. steklo je sve dionice društva Sata‑Asfaltti. Potonje društvo prestalo je postojati 23. siječnja 2002. nakon postupka dobrovoljne likvidacije u okviru kojeg su njegove poslovne djelatnosti od 13. prosinca 2000. bile prenesene na društvo Skanska Asfaltti. Potonje društvo je također sudjelovalo u predmetnom zabranjenom sporazumu. Tvrtka tog društva postala je 9. kolovoza 2017. Skanska Industrial Solutions (u daljnjem tekstu: SIS).

               8

               Društvo Interasfaltti bilo je društvo kći u 100 %-tnom vlasništvu društva Oy Läntinen Teollisuuskatu 15. Društvo NCC Finland Oy steklo je 31. listopada 2000. dionice društva Läntinen Teollisuuskatu 15. Društvo Läntinen Teollisuuskatu 15, koje je tom prilikom preimenovano u Interasfaltti, je 30. rujna 2002. preuzelo društvo Interasfaltti. Društvo NCC Finland je 1. siječnja 2003. podijeljeno na tri nova društva. Jedno od njih, društvo NCC Roads Oy, postalo je vlasnik svih dionica društva Interasfaltti. Društvo Interasfaltti je 31. prosinca 2003. prestalo postojati nakon postupka dobrovoljne likvidacije u okviru kojeg su njegove poslovne djelatnosti od 1. veljače 2003. bile prenesene na društvo NCC Roads. Tvrtka potonjeg društva postala je 1. svibnja 2016. NCC Industry (u daljnjem tekstu: NCC).

               9

               Društvo Siilin Sora Oy, čija je tvrtka od 17. listopada 2000. postala Rudus Asfaltti Oy, steklo je 20. lipnja 2000. sve dionice društva Asfalttineliö. Društvo Asfalttineliö je 23. siječnja 2002. prestalo postojati nakon postupka dobrovoljne likvidacije u okviru kojeg su njegove poslovne djelatnosti od 16. veljače 2001. bile prenesene na društvo Rudus Asfaltti. Tvrtka potonjeg društva postala je 10. siječnja 2014. Asfaltmix.

               10

               Kilpailuvirasto (tijelo nadležno za tržišno natjecanje, Finska) predložio je 31. ožujka 2004. izricanje novčanih kazni za sedam društava. Presudom od 29. rujna 2009. Korkein hallinto‑oikeus (Vrhovni upravni sud, Finska) je, primijenivši kriterij gospodarskog kontinuiteta koji je Sud priznao u svojoj sudskoj praksi, izrekao novčane kazne zbog kršenja kilpailunrajoituslaki (Zakon o ograničenjima tržišnog natjecanja) i članka 81. UEZ‑a (koji je postao članak 101. UFEU‑a), među ostalim, društvu SIS za njegovo vlastito ponašanje i ponašanje društva Sata‑Asfaltti, društvu NCC za ponašanje društva Interasfaltti i društvu Asfaltmix za ponašanje društva Asfalttineliö.

               11

               Grad Vantaa, koji je s društvom Lemminkäinen sklopio ugovore s paušalnim cijenama u sektoru asfalta za razdoblje od 1998. do 2001., je na temelju te presude Korkein hallinto‑oikeus (Vrhovni upravni sud) podnio 2. prosinca 2009. pri käräjäoikeus (Prvostupanjski sud, Finska) tužbu radi naknade štete protiv, među ostalim, društava SIS, NCC i Asfaltmix, istaknuvši da su ta tri društva solidarno odgovorna za prekomjerne cijene koje je morao snositi tijekom izvođenja radova asfaltiranja zbog precijenjenih ugovora o paušalnim cijenama proizašlih iz predmetnog zabranjenog sporazuma. Društva SIS, NCC i Asfaltmix odgovorila su da ona nisu odgovorna za štetu koju su prouzročila pravno samostalna društva koja su sudjelovala u tom zabranjenom sporazumu i da je zahtjev za naknadu štete trebao biti podnesen u okviru postupaka likvidacije potonjih društava.

               12

               Käräjäoikeus (Prvostupanjski sud) naložio je društvu SIS da naknadi štetu za vlastito ponašanje i ponašanje društva Sata‑Asfaltti, društvu NCC za ponašanje društva Interasfaltti i društvu Asfaltmix za ponašanje društva Asfalttineliö. Taj sud je smatrao da je, u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, u praksi bilo nemoguće ili pretjerano otežano za osobu koja je oštećena povredom prava tržišnog natjecanja Unije da na temelju finskog odštetnog prava i prava trgovačkih društava dobije naknadu štete pretrpljenu zbog te povrede. Navedeni sud smatrao je da radi osiguranja djelotvornosti članka 101. UFEU‑a valja primijeniti kriterij gospodarskog kontinuiteta na pripisivanje odgovornosti za naknadu te štete na isti način kao i u pogledu izricanja novčanih kazni.

               13

               Hovioikeus (Žalbeni sud, Finska), koji je odlučio povodom žalbe, smatrao je da načelo djelotvornosti ne može dovesti u pitanje temeljna obilježja finskog sustava građanskopravne odgovornosti i da se kriterij gospodarskog kontinuiteta koji je bio primijenjen u pogledu izricanja novčanih kazni nije mogao, u nedostatku detaljnijih pravila ili odredbi, prenijeti na tužbe za naknadu štete. Slijedom toga, taj sud odbio je zahtjeve grada Vantaa u dijelu u kojem su bili usmjereni protiv društva SIS zbog ponašanja društva Sata‑Asfaltti te protiv društava NCC i Asfaltmix.

               14

               Grad Vantaa podnio je žalbu u kasacijskom postupku protiv odluke hovioikeus (Žalbeni sud) pri Korkein oikeus (Vrhovni sud, Finska).

               15

               Potonji sud ističe da finsko pravo ne predviđa pravila pripisivanja odgovornosti za štetu prouzročenu povredom prava tržišnog natjecanja Unije u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku. Pravila o građanskopravnoj odgovornosti u finskom pravu temelje se na načelu prema kojem je isključivo odgovoran pravni subjekt koji je prouzročio štetu. Što se tiče pravnih osoba, moguće je odstupiti od tog načela neuzimanjem u obzir neovisnosti pravne osobe. Međutim, taj pristup moguć je samo ako su se dotični gospodarski subjekti koristili strukturom grupe društava, vezama između poduzetnika ili nadzorom dioničara na prijevaran ili prividan način koji je doveo do zaobilaženja pravne odgovornosti.

               16

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da iz sudske prakse Suda proizlazi da svatko ima pravo zahtijevati naknadu štete pretrpljenu zbog povrede članka 101. UFEU‑a kada postoji uzročna veza između te štete i navedene povrede i da su načini ostvarivanja tog prava utvrđeni unutarnjim pravnim poretkom svake države članice.

               17

               Međutim, iz te sudske prakse ne proizlazi jasno da određivanje osoba koje su pozvane naknaditi takvu štetu mora biti provedeno na temelju izravne primjene članka 101. UFEU‑a ili se mora izvršiti na temelju načina utvrđenih unutarnjim pravnim poretkom svake države članice.

               18

               U slučaju da osobe odgovorne za naknadu štete prouzročene povredom članka 101. UFEU‑a treba odrediti izravno na temelju tog članka, preostaje, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, pojasniti koje su to osobe kojima se može pripisati odgovornost za tu povredu.

               19

               U tom pogledu bilo bi moguće zadržati ili odgovornost osobe koja je povrijedila pravila tržišnog natjecanja ili onu „poduzetnika”, u smislu članka 101. UFEU‑a, koji je prekršio ta pravila. Iz sudske prakse Suda proizlazi da kada poduzeće koje se sastoji od više pravnih osoba povrijedi pravila tržišnog natjecanja, ono je dužno u skladu s načelom osobne odgovornosti odgovarati za tu povredu. U skladu s tom sudskom praksom moguće je subjektu koji je nastavio poslovne djelatnosti subjekta koji je počinio takvu povredu pripisati odgovornost za povredu članka 101. UFEU‑a kad je taj potonji subjekt prestao postojati.

               20

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da, u slučaju da se osobe odgovorne za naknadu štete prouzročene povredom članka 101. UFEU‑a ne moraju odrediti izravno na temelju tog članka, pripisivanje odgovornosti za štetu proizašlu iz predmetnog zabranjenog sporazuma treba provesti na temelju pravila finskog prava i načela djelotvornosti prava Unije.

               21

               U tom pogledu taj se sud pita podrazumijeva li navedeno načelo da odgovornost za povredu prava tržišnog natjecanja Unije treba pripisati društvu koje je preuzelo kapital i nastavilo poslovne djelatnosti društva koje je prestalo postojati, a koje je sudjelovalo u zabranjenom sporazumu. Stoga se postavlja pitanje protivi li se načelu djelotvornosti nacionalni propis poput onog opisanog u točki 15. ove presude i, u slučaju potvrdnog odgovora, može li se smatrati da je društvo koje je nastavilo s poslovnim djelatnostima društva koje je sudjelovalo u zabranjenom sporazumu odgovorno samo ako je prvo od tih društava u trenutku stjecanja kapitala drugog društva znalo ili moralo znati da je potonje počinilo takvu povredu.

               22

               U tim je okolnostima Korkein oikeus (Vrhovni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li određivanje subjekata koji su dužni naknaditi štetu prouzročenu ponašanjem protivnim članku 101. UFEU‑a provesti na temelju izravne primjene te odredbe ili na temelju odredbi nacionalnog prava?

                        2.

                        Ako se odgovorni subjekti određuju izravno na temelju članka 101. UFEU‑a, jesu li subjekti koji su dužni naknaditi štetu oni koji su obuhvaćeni pojmom „poduzetnika” u smislu te odredbe? Treba li prilikom određivanja subjekata odgovornih za naknadu štete primijeniti ista načela poput onih koje je Sud primijenio radi određivanja odgovornih subjekata u području novčanih kazni, a prema kojima se odgovornost osobito može temeljiti na pripadnosti istoj gospodarskoj cjelini ili na gospodarskom kontinuitetu?

                        3.

                        Ako se odgovorni subjekti određuju na temelju nacionalnih odredbi prava država članica, treba li smatrati da je protivan zahtjevu djelotvornosti prava Unije nacionalni propis na temelju kojeg društvo koje je, nakon stjecanja cjelokupnog temeljnog kapitala društva koje je sudjelovalo u zabranjenom sporazumu koji je zabranjen člankom 101. UFEU‑a, donijelo odluku o prestanku društva u pitanju i nastavilo njegovu djelatnost nije dužno naknaditi štetu prouzročenu protutržišnim ponašanjem prethodno spomenutog društva, iako je dobivanje naknade od društva koje je prestalo postojati praktično nemoguće ili pretjerano otežano? Protivi li se zahtjevu djelotvornosti tumačenje nacionalnog prava države članice kojim se odgovornost uvjetuje time da je operacija preoblikovanja gore opisane vrste provedena nezakonito ili prividno radi izbjegavanja obveze naknade šteta prouzročenih povredama prava tržišnog natjecanja ili čak iz drugih nepoštenih razloga ili barem time da je društvo znalo ili moralo znati za povredu prava tržišnog natjecanja u trenutku kada je provelo tu operaciju preoblikovanja?”

         O prethodnim pitanjima

               23

               Svojim prvim i drugim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 101. UFEU‑a tumačiti na način da se u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, u kojoj su sve dionice društava koja su sudjelovala u zabranjenom sporazumu koji je zabranjen tim člankom stekla druga društva koja su likvidirala prvonavedena društva i nastavila njihove poslovne djelatnosti, društva preuzimatelji mogu smatrati odgovornima za naknadu štete prouzročenu tim zabranjenim sporazumom.

               24

               U tom pogledu valja podsjetiti da članak 101. stavak 1. i članak 102. UFEU‑a proizvode izravne učinke u odnosima između pojedinaca i stvaraju prava za pojedince koja nacionalni sudovi moraju štititi (presuda od 5. lipnja 2014., Kone i dr., C‑557/12, EU:C:2014:1317, t. 20. i navedena sudska praksa).

               25

               U skladu s ustaljenom sudskom praksom, puna djelotvornost članka 101. UFEU‑a, a osobito korisni učinak zabrane propisane njegovim stavkom 1. bili bi dovedeni u pitanje kada svaka osoba ne bi mogla zahtijevati naknadu štete koja joj je prouzročena ugovorom ili ponašanjem koje može ograničiti ili narušiti tržišno natjecanje (presuda od 5. lipnja 2014., Kone i dr., C‑557/12, EU:C:2014:1317, t. 21. i navedena sudska praksa).

               26

               Naime, svatko ima pravo tražiti naknadu štete koju je pretrpio kada postoji uzročna veza između navedene štete i zabranjenog sporazuma ili djelovanja zabranjenog člankom 101. UFEU‑a (presuda od 5. lipnja 2014., Kone i dr., C‑557/12, EU:C:2014:1317, t. 22. i navedena sudska praksa).

               27

               Doduše, u nedostatku propisa Unije u tom području u unutarnjem pravnom poretku svake države članice treba odrediti načine ostvarivanja prava zahtijevati naknadu štete proizašlu iz zabranjenog sporazuma ili djelovanja zabranjenog člankom 101. UFEU‑a kako bi bila poštovana načela ekvivalentnosti i djelotvornosti (vidjeti u tom smislu presudu od 5. lipnja 2014., Kone i dr., C‑557/12, EU:C:2014:1317, t. 24. i navedenu sudsku praksu).

               28

               Međutim, kao što je to u biti istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 60. do 62. svojeg mišljenja, pitanje određivanja subjekta koji je dužan naknaditi štetu prouzročenu povredom članka 101. UFEU‑a izravno je uređeno pravom Unije.

               29

               Naime, iz teksta članka 101. stavka 1. UFEU‑a proizlazi da su autori Ugovora odabrali upotrebu pojma „poduzetnik” kako bi označili počinitelja povrede zabrane propisane tom odredbom (vidjeti u tom smislu presudu od 27. travnja 2017., Akzo Nobel i dr./Komisija, C‑516/15 P, EU:C:2017:314, t. 46.).

               30

               Osim toga, ustaljena je sudska praksa da se pravo tržišnog natjecanja Unije odnosi na djelatnosti poduzetnika (vidjeti u tom smislu presude od 11. prosinca 2007., ETI i dr., C‑280/06, EU:C:2007:775, t. 38. i navedenu sudsku praksu i od 18. prosinca 2014., Komisija/Parker Hannifin Manufacturing i Parker‑Hannifin, C‑434/13 P, EU:C:2014:2456, t. 39. i navedenu sudsku praksu).

               31

               Budući da odgovornost za štetu proizašlu iz povreda pravila tržišnog natjecanja Unije ima osobni karakter, dužnost je poduzetnika koji krši ta pravila da naknadi štetu prouzročenu povredom.

               32

               Iz prethodnih razmatranja proizlazi da su subjekti koji su dužni naknaditi štetu uzrokovanu zabranjenim sporazumom ili djelovanjem zabranjenim člankom 101. UFEU‑a poduzetnici, u smislu te odredbe, koji su sudjelovali u tom zabranjenom sporazumu ili tom djelovanju.

               33

               To tumačenje nije dovedeno u pitanje Komisijinim argumentom iznesenim na raspravi, prema kojem iz članka 11. stavka 1. Direktive 2014/104/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. studenoga 2014. o određenim pravilima kojima se uređuju postupci za naknadu štete prema nacionalnom pravu za kršenje odredaba prava tržišnog natjecanja država članica i Europske unije (SL 2014., L 349, str. 1.), u skladu s kojim države članice osiguravaju da poduzetnici koji su zajedničkim ponašanjem povrijedili pravo tržišnog natjecanja solidarno odgovaraju za štetu prouzročenu povredom prava tržišnog natjecanja, proizlazi da je na unutarnjem pravnom poretku svake države članice da odredi subjekt koji je dužan naknaditi tu štetu, uz poštovanje načela ekvivalentnosti i djelotvornosti.

               34

               Naime, ta odredba Direktive 2014/104, koja osim toga ratione temporis nije primjenjiva na činjenice u pitanju u glavnom postupku, ne odnosi se na određivanje subjekata koji su dužni naknaditi takvu štetu, nego na raspodjelu odgovornosti između njih te se, stoga, njome državama članicama ne dodjeljuju ovlasti da provedu to određivanje.

               35

               Upravo suprotno, navedena odredba, kao i članak 1. Direktive 2014/104 naslovljen „Predmet i područje primjene”, u svojem stavku 1. prvoj rečenici potvrđuje da su za štetu prouzročenu povredom prava tržišnog natjecanja Unije odgovorni upravo „poduzetnici” koji su počinili tu povredu.

               36

               S obzirom na to pojašnjenje, valja podsjetiti da pojam „poduzetnik” u smislu članka 101. UFEU‑a obuhvaća svaki subjekt koji obavlja gospodarsku djelatnost, neovisno o pravnom statusu tog subjekta i njegovu načinu financiranja (presuda od 11. prosinca 2007., ETI i dr., C‑280/06, EU:C:2007:775, t. 38. i navedena sudska praksa).

               37

               Taj pojam u tom kontekstu treba shvatiti kao označavanje gospodarske cjeline, čak i ako se s pravnog stajališta ta gospodarska cjelina sastoji od nekoliko fizičkih ili pravnih osoba (presuda od 27. travnja 2017., Akzo Nobel i dr./Komisija, C‑516/15 P, EU:C:2017:314, t. 48. i navedena sudska praksa).

               38

               Kada je riječ o situaciji restrukturiranja poduzetnika poput one u pitanju u glavnom postupku u kojoj je subjekt koji je počinio povredu prava tržišnog natjecanja Unije prestao postojati, valja podsjetiti da, kada je subjekt koji je počinio takvu povredu predmet pravne ili organizacijske promjene, učinak te promjene nije nužno nastanak novog poduzetnika koji je oslobođen od odgovornosti za ponašanja protivna pravilima tržišnog natjecanja prethodnog subjekta ako s gospodarske točke gledišta postoji istovjetnost između njega i novog subjekta (vidjeti u tom smislu presude od 11. prosinca 2007., ETI i dr., C‑280/06, EU:C:2007:775, t. 42., od 5. prosinca 2013., SNIA/Komisija, C‑448/11 P, neobjavljena, EU:C:2013:801, t. 22. i od 18. prosinca 2014., Komisija/Parker Hannifin Manufacturing i Parker‑Hannifin, C‑434/13 P, EU:C:2014:2456, t. 40.).

               39

               Stoga nije nespojivo s načelom osobne odgovornosti pripisati odgovornost za povredu društvu u njegovu svojstvu društva preuzimatelja društva koje je počinilo povredu kada je potonje prestalo postojati (presuda od 5. prosinca 2013., SNIA/Komisija, C‑448/11 P, neobjavljena, EU:C:2013:801, t. 23. i navedena sudska praksa).

               40

               Osim toga, Sud je pojasnio da za djelotvornu provedbu pravila tržišnog natjecanja Unije može biti nužno pripisati odgovornost za povredu tih pravila stjecatelju poduzetnika koji je počinio tu povredu kada potonji poduzetnik prestane postojati jer ga je preuzeo taj stjecatelj koji kao društvo preuzimatelj preuzima njegovu imovinu i obveze, uključujući njegove odgovornosti za povredu prava Unije (presuda od 5. prosinca 2013., SNIA/Komisija, C‑448/11 P, neobjavljena, EU:C:2013:801, t. 25.).

               41

               U tom pogledu društvo Asfaltmix u biti tvrdi da, s obzirom na to da je sudska praksa navedena u točkama 36. do 40. ove presude razvijena u kontekstu Komisijina izricanja novčanih kazni na temelju članka 23. stavka 2. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1/2003 od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima [101.] i [102. UFEU‑a] (SL 2003., L 1, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 165.), ta sudska praksa nije primjenjiva na tužbu za naknadu štete poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku.

               42

               Taj se argument ne može prihvatiti.

               43

               Naime, kao što je to navedeno u točki 25. ove presude, pravo svake osobe da zahtijeva naknadu štete prouzročenu zabranjenim sporazumom ili djelovanjem zabranjenim člankom 101. UFEU‑a osigurava punu djelotvornost tog članka, a osobito koristan učinak zabrane iz njegova stavka 1.

               44

               To pravo naime osnažuje operativni karakter pravila tržišnog natjecanja Unije i može odvratiti od sporazuma ili djelovanja koji su često prikriveni, a koji mogu ograničiti ili narušiti tržišno natjecanje, doprinoseći tako održanju djelotvornog tržišnog natjecanja u Uniji (presuda od 5. lipnja 2014., Kone i dr., C‑557/12, EU:C:2014:1317, t. 23. i navedena sudska praksa).

               45

               Stoga, kao što je to u biti istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 80. svojeg mišljenja, tužbe za naknadu štete zbog povrede pravila tržišnog natjecanja Unije čine sastavni dio sustava provedbe tih pravila čiji je cilj suzbijanje protutržišnih ponašanja poduzetnikâ i njihovo odvraćanje od takvog ponašanja.

               46

               Stoga, ako bi poduzetnici koji su odgovorni za štetu prouzročenu povredom pravila tržišnog natjecanja Unije mogli izbjeći svoju odgovornost samom činjenicom da je njihov identitet bio izmijenjen uslijed restrukturiranja, prijenosa ili drugih pravnih ili organizacijskih promjena, cilj koji se želi postići tim sustavom, kao i koristan učinak navedenih pravila bili bi ugroženi (vidjeti analogijom presudu od 11. prosinca 2007., ETI i dr., C‑280/06, EU:C:2007:775, t. 41. i navedenu sudsku praksu).

               47

               Iz toga slijedi da pojam „poduzetnika”, u smislu članka 101. UFEU‑a, koji je autonoman pojam prava Unije, ne može imati različit doseg u kontekstu Komisijina izricanja novčanih kazni na temelju članka 23. stavka 2. Uredbe br. 1/2003 i tužbi za naknadu štete zbog povrede pravila tržišnog natjecanja Unije.

               48

               U predmetu u glavnom postupku, iz informacija koje je dostavio sud koji je uputio zahtjev proizlazi da su društva SIS, NCC i Asfaltmix stekla sve dionice društava Sata‑Asfaltti, Interasfaltti i Asfalttineliö koja su sudjelovala u predmetnom zabranjenom sporazumu i da su, nakon toga, u postupcima dobrovoljne likvidacije tijekom godina 2000., 2001. i 2003. preuzela ukupne poslovne djelatnosti potonjih društava te da su ih likvidirala.

               49

               Slijedi dakle da, pod uvjetom konačne ocjene suda koji je uputio zahtjev s obzirom na sve relevantne elemente, s gospodarske točke gledišta postoji istovjetnost između društava SIS, NCC i Asfaltmix, s jedne strane, i društava Sata‑Asfaltti, Interasfaltti i Asfalttineliö, s druge strane, jer su ta tri potonja društva prestala postojati kao pravne osobe.

               50

               U tim okolnostima valja smatrati da su društva SIS, NCC i Asfaltmix, kao slijednici društava Sata‑Asfaltti, Interasfaltti i Asfalttineliö, preuzela odgovornost za ta potonja društva za štetu prouzročenu predmetnim zabranjenim sporazumom jer su kao pravne osobe osigurala gospodarski kontinuitet navedenih društava.

               51

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo i drugo pitanje valja odgovoriti tako da članak 101. UFEU‑a treba tumačiti na način da se u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, u kojoj su sve dionice društava koja su sudjelovala u zabranjenom sporazumu koji je zabranjen tim člankom stekla druga društva koja su likvidirala prvonavedena društva i nastavila njihove poslovne djelatnosti, društva preuzimatelji mogu smatrati odgovornima za štetu prouzročenu tim zabranjenim sporazumom.

               52

               Uzimajući u obzir odgovor na prvo i drugo pitanje, na treće pitanje nije potrebno odgovoriti.

         Zahtjev za vremensko ograničenje učinaka ove presude

               53

               Na raspravi je društvo NCC od Suda zatražilo da vremenski ograniči učinke ove presude u slučaju da zaključi da je kriterij gospodarskog kontinuiteta primjenjiv na određivanje osoba koje su dužne naknaditi štetu uzrokovanu povredom pravila tržišnog natjecanja Unije.

               54

               U prilog svojem zahtjevu društvo NCC je istaknulo da je to tumačenje nepredvidivo, da se njime daje retroaktivan učinak tim pravilima i da ono ima nepredvidive posljedice na djelatnost poduzetnikâ.

               55

               U tom pogledu valja podsjetiti na to da, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, tumačenje nekog pravnog pravila prava Unije koje potonji daje izvršavajući nadležnost koja mu je dodijeljena člankom 267. UFEU‑a pojašnjava i precizira značenje i doseg tog pravila onako kako ono treba ili je trebalo biti shvaćeno i primijenjeno nakon njegova stupanja na snagu. Iz toga proizlazi da tako protumačeno pravilo sudac može i mora primijeniti čak i na pravne odnose koji su se pojavili i nastali prije donošenja presude o zahtjevu za tumačenje ako su usto ispunjeni uvjeti koji omogućuju iznošenje spora o primjeni navedenog pravila pred nadležne sudove (presuda od 22. rujna 2016., Microsoft Mobile Sales International i dr., C‑110/15, EU:C:2016:717, t. 59. i navedena sudska praksa).

               56

               Sud samo iznimno može, primjenjujući opće načelo pravne sigurnosti svojstveno pravnom poretku Unije, ograničiti mogućnost zainteresiranih osoba da se pozovu na odredbu koju je protumačio s ciljem dovođenja u pitanje pravnih odnosa ustanovljenih u dobroj vjeri. Da bi se takvo ograničenje moglo uvesti, moraju biti ispunjena dva osnovna kriterija – dobra vjera zainteresiranih osoba i opasnost od ozbiljnih povreda (presuda od 22. rujna 2016., Microsoft Mobile Sales International i dr., C‑110/15, EU:C:2016:717, t. 60. i navedena sudska praksa).

               57

               Točnije, Sud je pribjegavao tom rješenju samo u točno određenim okolnostima, primjerice kada je postojala opasnost od teških ekonomskih posljedica do kojih je došlo učinaka osobito zbog velikog broja pravnih odnosa nastalih u dobroj vjeri na temelju propisa za koji se smatralo da je valjano na snazi i kada su pojedinci i nacionalna tijela bili poticani na to da usvoje ponašanje koje nije bilo u skladu s pravom Unije zbog objektivne i značajne nesigurnosti u pogledu dosega odredbi prava Unije, kojoj su mogla pridonijeti i sama ponašanja koja su usvojile druge države članice ili Komisija (presuda od 22. rujna 2016., Microsoft Mobile Sales International i dr., C‑110/15, EU:C:2016:717, t. 61. i navedena sudska praksa).

               58

               U ovom slučaju, budući da društvo NCC ni na koji način nije potkrijepilo svoje tvrdnje, ono nije dokazalo da su kriteriji navedeni u točki 56. ove presude ispunjeni u predmetnom slučaju.

               59

               Stoga nije potrebno vremenski ograničiti učinke ove presude.

         Troškovi

               60

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                     Članak 101. UFEU‑a valja tumačiti na način da se u situaciji poput one pitanju u glavnom postupku, u kojoj su sve dionice društava koja su sudjelovala u zabranjenom sporazumu koji je zabranjen tim člankom stekla druga društva koja su likvidirala prvonavedena društva i nastavila njihove poslovne djelatnosti, društva preuzimatelji mogu smatrati odgovornima za štetu prouzročenu tim zabranjenim sporazumom.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: finski


title: Presuda Suda (peto vijeće) od 14. ožujka 2019.#Textilis Ltd i Ozgur Keskin protiv Svenskt Tenn AB.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Svea hovrätt, Patent- och marknadsöverdomstolen.#Zahtjev za prethodnu odluku – Žig Europske unije – Pojam ‚oblik’ – Oblik koji proizvodu daje bitnu vrijednost – Dvodimenzionalni žig – Figurativni žig koji je također djelo u smislu autorskog prava – Uredba (EZ) br. 207/2009 – Članak 7. stavak 1. točka (e) podtočka iii. – Uredba (EU) 2015/2424.#Predmet C-21/18.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      14. ožujka 2019. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Žig Europske unije – Pojam ‚oblik’ – Oblik koji proizvodu daje bitnu vrijednost – Dvodimenzionalni žig – Figurativni žig koji je također djelo u smislu autorskog prava – Uredba (EZ) br. 207/2009 – Članak 7. stavak 1. točka (e) podtočka iii. – Uredba (EU) 2015/2424”
      U predmetu C‑21/18,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Svea hovrätt, Patent- och marknadsöverdomstolen (Žalbeni sud u Stockholmu u svojstvu žalbenog suda za intelektualno vlasništvo i gospodarske stvari, Švedska), odlukom od 14. prosinca 2017., koju je Sud zaprimio 11. siječnja 2018., u postupku

         Textilis Ltd,

         Ozgur Keskin

      protiv

         Svenskt Tenn AB,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: E. Regan, predsjednik vijeća, C. Lycourgos, E. Juhász (izvjestitelj), M. Ilešič i I. Jarukaitis, suci,
      nezavisni odvjetnik: G. Pitruzzella,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Svenskt Tenn AB, B. Eliasson i M. Jerner, jur. kand.,

               –

               za Europsku komisiju, É. Gippini Fournier, K. Simonsson, E. Ljung Rasmussen, J. Samnadda i G. Tolstoy, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 7. stavka 1. točke (e) podtočke iii. Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o [žigu Europske unije] (SL 2009., L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.) i te odredbe iz Uredbe br. 207/2009, kako je izmijenjena Uredbom (EU) 2015/2424 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2015. (SL 2015., L 341, str. 21.) (u daljnjem tekstu: izmijenjena Uredba br. 207/2009).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između, s jedne strane, društva Textilis Ltd i Ozgura Keskina i, s druge strane, društva Svenskt Tenn AB, u pogledu toga da tužitelji u glavnom postupku stavljaju na tržište proizvode za kućanstvo koji navodno povređuju žig kojeg je nositelj društvo Svenskt Tenn.

         Pravni okvir

            Uredba br. 207/2009

               3

               Članak 4. Uredbe br. 207/2009, naslovljen „Znakovi od kojih se može sastojati [žig Europske unije]”, propisuje:
               „[Žig Europske unije] može se sastojati od bilo kojeg znaka koji se može grafički prikazati, posebno riječi, uključujući osobna imena, crteže, slova, brojke, oblike proizvoda ili njihova pakiranja, pod uvjetom da su takvi znakovi prikladni za razlikovanje proizvoda ili usluga jednog poduzetnika od proizvoda ili usluga drugog poduzetnika.”

               4

               Članak 7. te uredbe, naslovljen „Apsolutni razlozi za odbijanje”, u stavku 1. točki (e) propisuje:
               „Neće se registrirati sljedeće:
               […]

                        (e)

                        znakovi koji se sastoje isključivo od:

                                 i.

                                 oblika koji proizlazi iz same vrste proizvoda;

                                 ii.

                                 oblika proizvoda potrebnog za postizanje nekog tehničkog rezultata;

                                 iii.

                                 oblika koji proizvodima daje bitnu vrijednost”.

            Izmijenjena Uredba br. 207/2009

               5

               Uvodna izjava 12. Uredbe 2015/2424, koja je izmijenila Uredbu br. 207/2009, navodi:
               „Kako bi se osigurala pravna sigurnost i potpuna sukladnost s načelom prvenstva prema kojem registrirani raniji žig ima prednost pred kasnije registriranim žigom, potrebno je predvidjeti da izvršavanje prava koja proizlaze iz žiga EU‑a ne bi trebalo dovoditi u pitanje prava nositelja stečena prije podnošenja prijave ili prije datuma prvenstva žiga EU‑a. […].”

               6

               Članak 7. stavak 1. točka (e) izmijenjene Uredbe br. 207/2009 propisuje:
               „Neće se registrirati sljedeće:
               […]

                        (e)

                        znakovi koji se sastoje isključivo od:

                                 i.

                                 oblika, ili drugog obilježja, koji proizlazi iz same vrste proizvoda;

                                 ii.

                                 oblika, ili drugog obilježja, proizvoda potrebnog za ostvarenje nekog tehničkog rezultata;

                                 iii.

                                 oblika, ili drugog obilježja, koji proizvodima daje bitnu vrijednost”.

               7

               Iz članka 4. Uredbe 2015/2424 proizlazi da je stupila na snagu 23. ožujka 2016.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               8

               Svenskt Tenn stavlja na tržište pokućstvo i tkanine za kućanstvo te drugu opremu za dekoraciju.

               9

               Tijekom 1930-ih Svenskt Tenn započeo je suradnju s arhitektom Josephom Frankom, koji je za njega nacrtao nekoliko motiva za tkanine za kućanstvo, među ostalim, motiv naziva MANHATTAN, koji stavlja na tržište i u pogledu kojeg tvrdi da je nositelj autorskog prava.

               10

               Svenskt Tenn je 4. siječnja 2012. podnio prijavu registracije žiga Europske unije Uredu Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO). Taj figurativni žig MANHATTAN bio je registriran pod brojem 010540268.

               11

               Proizvodi i usluge za koje je žig bio registriran obuhvaćeni su razredima 11., 16., 20., 21., 24., 27. i 35. u smislu Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga radi registracije žigova od 15. lipnja 1957., kako je revidiran i izmijenjen, i odgovaraju, među ostalim, sjenilima (razred 11.), stolnjacima, papirnatim ubrusima, papirnatim podlošcima za čaše, papiru za pakiranja, knjigama s tekstom ili crtežima, plakatima (razred 16.), pokućstvu (razred 20.), priboru i posuđu za kućanstvo ili za kuhinju, četkama, staklenim proizvodima, porculanskom i keramičkom posuđu koje nije obuhvaćeno drugim razredima (razred 21.), tkaninama i tekstilnim proizvodima koji nisu obuhvaćeni drugim razredima, pokrivačima za krevete i stolove (razred 24.), sagovima, zidnim tapetama koje nisu od tekstila, papirnatim zidnim tapetama (razred 27.), uslugama maloprodaje pokućstva, jastuka, zrcala, papirnatih zidnih tapeta, sagova, svjetiljki, tkanina, tekstilnih proizvoda, vezova, pribora i posuđa za kućanstvo ili za kuhinju, posuđa, staklenih proizvoda, porculana, keramike, svijećnjaka, papirnatih ubrusa, vreća, draguljarskih proizvoda, knjiga i časopisa (razred 35.).

               12

               Figurativni žig MANHATTAN prikazan je ovako:

               13

               Textilis je društvo engleskog prava, u vlasništvu O. Keskina, čija je djelatnost prodaje na internetu počela u 2013. godini. To je društvo prodavalo tkanine i proizvode za kućanstvo s motivima sličnima onima figurativnog žiga MANHATTAN.

               14

               Svenskt Tenn podnio je protiv Textilisa i O. Keskina pred Stockholms tingsrättom (Prvostupanjski sud u Stockholmu, Švedska) tužbu zbog povrede žiga MANHATTAN kojeg je nositelj i tužbu zbog povrede njegova autorskog prava. Također je zatražio da se Textilisu i O. Keskinu pod prijetnjom kazne zabrani, s jedne strane, prodaja ili distribucija na drugi način javnosti u Švedskoj određenih označenih predmeta i, s druge strane, uporaba tog žiga u Švedskoj za tkanine, jastuke i pokućstvo.

               15

               U odgovoru na te tužbe Textilis i O. Keskin podnijeli su pred tim sudom protuzahtjev da se utvrdi ništavost žiga MANHATTAN jer, s jedne strane, nema razlikovni karakter i jer se, s druge strane, s obzirom na način na koji se rabi, sastoji od oblika koji proizvodu daje bitnu vrijednost u smislu članka 7. stavka 1. točke (e) podtočke iii. Uredbe br. 207/2009.

               16

               Stockholms tingsrätt (Prvostupanjski sud u Stockholmu) odbio je taj protuzahtjev, među ostalim, uz obrazloženje, s jedne strane, da se u skladu s člankom 4. Uredbe br. 207/2009 žig Europske unije može sastojati od bilo kojeg znaka koji se može grafički prikazati, uključujući crteže, pod uvjetom da ima razlikovni karakter i, s druge strane, da žig MANHATTAN nije oblik u smislu članka 7. stavka 1. točke (e) podtočke iii. te uredbe.

               17

               Stockholms tingsrätt (Prvostupanjski sud u Stockholmu) presudio je da su Textilis i O. Keskin povrijedili žig MANHATTAN i da su usto povrijedili autorsko pravo društva Svenkst Tenn.

               18

               Textilis i O. Keskin podnijeli su žalbu protiv te presude pred Svea hovrätt, Patent- och marknadsöverdomstolen (Žalbeni sud u Stockholmu u svojstvu žalbenog suda za intelektualno vlasništvo i gospodarske stvari) radi utvrđivanja ništavosti žiga MANHATTAN, na temelju članka 7. stavka 1. točke (e) podtočke iii. Uredbe br. 207/2009.

               19

               U prilog svojoj žalbi ističu da se znak koji se sastoji od motiva tkanine ne može registrirati kao žig a da se ne zaobiđe načelo vremenskog ograničenja zaštite autorskog prava. Smatraju da je to razlog zbog kojeg članak 7. stavak 1. točka (e) podtočka iii. Uredbe br. 207/2009 sprečava registraciju kao žiga znakova koji se sastoje isključivo od oblika koji proizvodu daje bitnu vrijednost.

               20

               Nasuprot tomu, Svenkst Tenn tvrdi da se znakovi koji se sastoje od oblika motiva mogu registrirati kao žigovi Europske unije, poput figurativnog žiga MANHATTAN.

               21

               Svea hovrätt, Patent- och marknadsöverdomstolen (Žalbeni sud u Stockholmu u svojstvu žalbenog suda za intelektualno vlasništvo i gospodarske stvari) pita se može li se figurativni žig, poput žiga MANHATTAN, koji se sastoji od dvodimenzionalne reprodukcije dvodimenzionalnog proizvoda, poput tkanine, smatrati oblikom u smislu te odredbe. On u tom smislu ističe da iz članka 7. stavka 1. točke (e) podtočke iii. Uredbe br. 207/2009 jasno proizlazi da se razlog za ništavost predviđen tom odredbom primjenjuje na trodimenzionalne žigove i dvodimenzionalne žigove koji prikazuju trodimenzionalne oblike, poput prikaza skulpture ili vaze, kao što je to presudio Sud EFTA‑e u točkama 110. do 115. svoje presude od 6. travnja 2017., Norwegian Board of Appeal for Industrial Property Rights – appeal from the municipality of Oslo (E-05/16) ili kao što je to presudio Sud u presudi od 18. lipnja 2002., Philips (C‑299/99, EU:C:2002:377).

               22

               Međutim, on se pita o tome može li se taj razlog za ništavost primijeniti na dvodimenzionalne žigove koji prikazuju dvodimenzionalni proizvod, poput motiva otisnutog na tkanini ili reprodukcije slike. U tom smislu navodi da bi bilo paradoksalno ne primijeniti taj razlog za odbijanje registracije za takve slučajeve jer ništa ne opravdava različito postupanje između trodimenzionalne skulpture i dvodimenzionalne slike.

               23

               Navodi da je, za razliku od žiga o kojem je bilo riječi u predmetu koji je doveo do presude od 12. lipnja 2018., Louboutin i Christian Louboutin (C‑163/16, EU:C:2018:423), koji se sastojao od jedne boje otisnute na potplatu cipele, figurativni žig MANHATTAN o kojem je riječ ovdje djelo zaštićeno autorskim pravom.

               24

               Pita se o tome mijenja li izmjena članka 7. stavka 1. točke (e) podtočke iii. Uredbe br. 207/2009 Uredbom 2015/2424 – u skladu s kojom se odbija registracija ne samo znakova koji se sastoje isključivo od „oblika” nego i „drugog obilježja proizvoda”, koji mu daje bitnu vrijednost – ocjenu koju treba provesti na temelju tog razloga za ništavost. U tom smislu želi znati treba li u predmetu u tijeku primijeniti Uredbu br. 207/2009 ili izmijenjenu Uredbu br. 207/2009, s obzirom na to da su datum registracije žiga MANHATTAN, datum zahtjeva za proglašavanje ništavosti i datum prvostupanjske presude protiv koje je podnesena žalba svi prije 23. ožujka 2016., datuma stupanja na snagu Uredbe 2015/2424.

               25

               Ističe da se, u svakom slučaju i neovisno o primjenjivoj verziji tog članka 7. stavka 1. točke (e) podtočke iii., u slučaju da se prihvati da se ta odredba primjenjuje na dvodimenzionalne žigove koji prikazuju dvodimenzionalni proizvod, postavlja pitanje kriterija koji omogućuju utvrđivanje može li se za znak, poput onoga u glavnom postupku, smatrati da se „sastoji isključivo od oblika koji proizvodu daje bitnu vrijednost” ako se registracija tog znaka kao žiga odnosi na nekoliko razreda proizvoda i ako je zamišljen na taj način da može prekriti cijeli proizvod ili njegove bitne dijelove ili pak biti rabljen kao logotip.

               26

               U tom smislu ističe poteškoću ocjene tog razloga za ništavost jer je podnositelj prijave žiga jedino obvezan navesti proizvode u pogledu kojih ima namjeru rabiti taj žig, a ne precizirati praktične okolnosti uporabe znaka u pogledu kojeg traži zaštitu.

               27

               Tako bi se žig mogao, ovisno o slučaju, otisnuti na proizvodu u cijelosti, poput tkanine za kućanstvo, papira ili poslužavnika, tako da postane bitan element samog proizvoda i da u mnogim slučajevima postoji istovjetnost između žiga i proizvoda, ili pak zauzimati manje mjesto na proizvodu, osobito kad se taj žig rabi kao logotip.

               28

               U tim je okolnostima Svea hovrätt, Patent- och marknadsöverdomstolen (Žalbeni sud u Stockholmu u svojstvu žalbenog suda za intelektualno vlasništvo i gospodarske stvari) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 4. Uredbe 2015/2424 tumačiti na način da se članak 7. stavak 1. točka (e) podtočka iii. izmijenjene Uredbe br. 207/2009 primjenjuje na sudsko ocjenjivanje ništavosti (prema članku 52. stavku 1. točki (a) Uredbe br. 207/2009) koje se provodi nakon stupanja na snagu izmjene, tj. nakon 23. ožujka 2016., iako je tužba za proglašavanje ništavosti podnesena prije tog datuma pa se stoga odnosi na žig registriran prije tog datuma?

                        2.

                        Treba li članak 7. stavak 1. točku (e) podtočku iii. Uredbe br. 207/2009, u verziji primjenjivoj na glavni postupak, tumačiti na način da njegovo područje primjene obuhvaća znak koji se sastoji od dvodimenzionalnog prikaza dvodimenzionalnog proizvoda, na primjer tkanine ukrašene predmetnim znakom?

                        3.

                        Ako je odgovor na drugo pitanje potvrdan, u skladu s kojim načelima treba tumačiti tekst ‚znakovi koji se sastoje isključivo od oblika (ili drugog obilježja) koji proizvodima daje bitnu vrijednost’ iz članka 7. stavka 1. točke (e) podtočke iii. [izmijenjene Uredbe br. 207/2009], u situaciji kada registracija obuhvaća širok raspon razreda proizvoda i proizvoda i kada znak može biti na različite načine pričvršćen na proizvode? Treba li ocjenu izvršiti u skladu s kriterijem koji je više objektivan/općenit, na primjer krenuvši od činjenice kako žig izgleda i na koji se način pričvršćuje na različite vrste proizvoda, tj. bez obzira na način na koji je nositelj žiga stvarno pričvrstio ili namjeravao pričvrstiti znak na razne proizvode?”

         O prethodnim pitanjima

            Prvo pitanje

               29

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 7. stavak 1. točku (e) podtočku iii. izmijenjene Uredbe br. 207/2009 tumačiti na način da se primjenjuje na žigove registrirane prije stupanja na snagu te izmijenjene uredbe.

               30

               Iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da, kako bi se osigurala zaštita načelâ pravne sigurnosti i legitimnih očekivanja, materijalnopravne odredbe prava Unije treba tumačiti na način da se ne odnose na okolnosti nastale prije njihova stupanja osim u mjeri u kojoj iz njihova teksta, svrhe ili strukture proizlazi da im treba pripisati takav učinak (vidjeti u tom smislu presudu od 14. srpnja 2011., Bureau national interprofessionnel du Cognac,C‑4/10 i C‑27/10, EU:C:2011:484, t. 26. i navedenu sudsku praksu).

               31

               U ovom slučaju nije sporno da Uredba 2015/2424, koja je stupila na snagu 23. ožujka 2016., ne sadržava nikakvu odredbu koja izričito predviđa da bi se članak 7. stavak 1. točka (e) podtočka iii. izmijenjene Uredbe br. 207/2009 primjenjivao na žigove Europske unije registrirane prije tog datuma.

               32

               Nadalje, iz cilja Uredbe 2015/2424 ni iz strukture te uredbe ne proizlazi da je zakonodavac Unije članku 7. stavku 1. točki (e) podtočki iii. izmijenjene Uredbe br. 207/2009 namjeravao dati retroaktivni učinak. Takvo tumačenje proizlazi i iz uvodne izjave 12. Uredbe 2015/2424, koja podsjeća na privrženost zakonodavca Unije načelu pravne sigurnosti.

               33

               Stoga na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 7. stavak 1. točku (e) podtočku iii. izmijenjene Uredbe br. 207/2009 treba tumačiti na način da se ne primjenjuje na žigove registrirane prije stupanja na snagu te izmijenjene uredbe.

            Drugo pitanje

               34

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 7. stavak 1. točku (e) podtočku iii. Uredbe br. 207/2009 tumačiti na način da se znak, poput onoga u glavnom postupku, koji se sastoji od dvodimenzionalnih dekorativnih motiva i koji se stavlja na proizvode poput tkanine ili papira, „sastoji isključivo od oblika” u smislu te odredbe.

               35

               U tom pogledu, u nedostatku definicije pojma „oblik” u Uredbi br. 207/2009, značenje i doseg tog pojma treba utvrditi, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, sukladno njegovu uobičajenom smislu u svakodnevnom jeziku, pri čemu valja uzeti u obzir kontekst u kojem se koristi i ciljeve kojima teži propis kojega je dio (vidjeti u tom smislu, u pogledu Direktive 2008/95/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2008. o usklađivanju zakonodavstava država članica o žigovima (SL 2008., L 299, str. 25.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 2., str. 149.), presudu od 12. lipnja 2018., Louboutin i Christian Louboutin, C‑163/16, EU:C:2018:423, t. 20. i navedenu sudsku praksu).

               36

               U kontekstu prava o žigovima pojam „oblik” valja općenito shvatiti na način da označava sve linije i obrise koji prostorno ograničavaju proizvod (presuda od 12. lipnja 2018., Louboutin i Christian Louboutin, C‑163/16, EU:C:2018:423, t. 21.).

               37

               Na temelju tih razmatranja Sud je presudio da primjena određene boje na posebnom mjestu na proizvodu ne znači da se dotični znak sastoji od „oblika” u smislu članka 3. stavka 1. točke (e) podtočke iii. Direktive 2008/95, formulacija kojeg je slična onoj članka 7. stavka 1. točke (e) podtočke iii. Uredbe br. 207/2009, ako registracija žiga nema za cilj zaštitu oblika proizvoda ili njegova dijela, nego jedino primjenu te boje na to posebno mjesto (presuda od 12. lipnja 2018., Louboutin i Christian Louboutin, C‑163/16, EU:C:2018:423, t. 24.).

               38

               Doduše, kao što je to istaknula Europska komisija u svojim očitovanjima, nije sporno da, za razliku od znaka koji se odnosi na boju kao takvu, znak u glavnom postupku, koji se sastoji od dvodimenzionalnih dekorativnih motiva i koji se stavlja na proizvode poput tkanine ili papira, sadržava linije i obrise.

               39

               Međutim, za taj se znak ne može smatrati da se „sastoji isključivo od oblika” u smislu članka 7. stavka 1. točke (e) podtočke iii. Uredbe br. 207/2009.

               40

               Naime, iako je točno da u glavnom postupku dotični znak prikazuje oblike koji se sastoje od vanjskih obrisa crteža koji prikazuje, na stilizirani način, dijelove zemljopisnih karti, taj znak, uz te oblike, ipak sadržava dekorativne elemente koji se nalaze kako unutar tako i izvan tih obrisa.

               41

               Nadalje, taj znak ističe riječi, među ostalim, riječ Manhattan.

               42

               U svakom slučaju ne može se smatrati da se znak koji se sastoji od dvodimenzionalnih dekorativnih motiva podudara s oblikom proizvoda kad se taj znak stavlja na proizvode poput tkanine ili papira, oblik kojih se razlikuje od tih dekorativnih motiva.

               43

               Zbog toga se ne može smatrati da se znak poput onoga u glavnom postupku sastoji isključivo od oblika u smislu članka 7. stavka 1. točke (e) podtočke iii. Uredbe br. 207/2009.

               44

               Posljedično, isključenje iz članka 7. stavka 1. točke (e) podtočke iii. Uredbe br. 207/2009 ne može se primijeniti na takav znak.

               45

               U tom smislu valja istaknuti da okolnost da je znak u glavnom postupku također zaštićen autorskim pravom nije relevantna za pitanje sastoji li se on isključivo od „oblika” u smislu članka 7. stavka 1. točke (e) podtočke iii. Uredbe br. 207/2009.

               46

               Stoga na drugo pitanje valja odgovoriti tako da članak 7. stavak 1. točku (e) podtočku iii. Uredbe br. 207/2009 treba tumačiti na način da se znak, poput onoga u glavnom postupku, koji se sastoji od dvodimenzionalnih dekorativnih motiva i koji se stavlja na proizvode poput tkanine ili papira, ne „sastoji isključivo od oblika” u smislu te odredbe.

               47

               Uzimajući u obzir odgovor na drugo pitanje, nije potrebno odgovoriti na treće pitanje.

         Troškovi

               48

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 7. stavak 1. točku (e) podtočku iii. Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o [žigu Europske unije], kako je izmijenjena Uredbom (EU) 2015/2424 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2015., treba tumačiti na način da se ne primjenjuje na žigove registrirane prije stupanja na snagu te Uredbe br. 207/2009, kako je izmijenjena Uredbom 2015/2424.

                           2.

                           Članak 7. stavak 1. točku (e) podtočku iii. Uredbe br. 207/2009 treba tumačiti na način da se znak, poput onoga u glavnom postupku, koji se sastoji od dvodimenzionalnih dekorativnih motiva i koji se stavlja na proizvode poput tkanine ili papira, ne „sastoji isključivo od oblika” u smislu te odredbe.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: švedski


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 14. ožujka 2019.#Europska komisija protiv Češke Republike.#Povreda obveze države članice – Uredba (CE) br. 1013/2006 – Pošiljke otpada – Odbijanje Češke Republike da osigura povrat mješavine TPS‑NOLO (Geobal) otpremljene iz te države članice u Poljsku – Postojanje otpada – Teret dokazivanja – Dokaz.#Predmet C-399/17.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      14. ožujka 2019. (
            *1
         )
      „Povreda obveze države članice – Uredba (CE) br. 1013/2006 – Pošiljke otpada – Odbijanje Češke Republike da osigura povrat mješavine TPS‑NOLO (Geobal) otpremljene iz te države članice u Poljsku – Postojanje otpada – Teret dokazivanja – Dokaz”
      U predmetu C‑399/17,
      povodom tužbe zbog povrede obveze na temelju članka 258. UFEU‑a, podnesene 3. srpnja 2017.,

         Europska komisija, koju zastupaju P. Němečková, E. Sanfrutos Cano i L. Haasbeek, u svojstvu agenata,
      tužitelj,
      protiv

         Češke Republike, koju zastupaju M. Smolek, J. Vláčil, T. Müller i L. Dvořáková, u svojstvu agenata,
      tuženika,
      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, potpredsjednica, u svojstvu predsjednika prvog vijeća, J.-C. Bonichot (izvjestitelj), A. Arabadjiev, E. Regan i S. Rodin, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: M. Aleksejev, načelnik odjela,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 20. rujna 2018.,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 15. studenoga 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Svojom tužbom Europska komisija od Suda zahtijeva da utvrdi da je Češka Republika, time što je odbila osigurati povrat mješavine TPS‑NOLO ili Geobal (u daljnjem tekstu: TPS‑NOLO (Geobal)), otpremljene iz te države članice u Katowice (Poljska), povrijedila obveze koje ima na temelju članka 24. stavka 2. i članka 28. stavka 1. Uredbe (EZ) br. 1013/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 14. lipnja 2006. o pošiljkama otpada (SL 2006., L 190, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 16., str. 86.).

         Pravni okvir

            Uredba br. 1013/2006

               2

               Sukladno članku 1. Uredbe br. 1013/2006, naslovljenom „Područje primjene”:
               „1.   Ovom se Uredbom utvrđuju postupci i režimi kontrole za pošiljke otpada, ovisno o podrijetlu, odredištu i putu otpreme, vrsti otpada koji se otprema i vrsti obrade koja se na otpad primjenjuje na odredištu.
               […]”

               3

               Člankom 2. te uredbe propisuje se:
               „U smislu ove Uredbe:

                        1.

                        ‚otpad’ ima značenje utvrđeno u članku 1. stavku 1. točki (a) Direktive 2006/12/EZ [Europskog parlamenta i Vijeća od 5. travnja 2006. o otpadu (SL 2006., L 114, str. 9.) zamijenjena, počevši od 12. prosinca 2010. Direktivom br. 2008/98/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 19. studenoga 2008. o otpadu i stavljanju izvan snage određenih direktiva (SL 2008., L 312, str. 3.) (SL., posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 34., str. 99.), čiji članak 3. u biti preuzima definiciju ‚otpada’ iz Direktive 2006/12].

                  […]

                        19.

                        ‚nadležno tijelo polazišta’ znači nadležno tijelo za područje iz kojeg se otprema planira započeti ili je započela;

                        20.

                        ‚nadležno tijelo odredišta’ znači tijelo nadležno za područje u kojem se otprema planira ili izvršava […];

                        22.

                        ‚država polazišta’ znači država iz koje se otprema pošiljke otpada planira započeti ili je započela;

                        23.

                        ,država odredišta’ znači svaka država u koju se otpad planira otpremiti ili se otprema […];

                  […]

                        35.

                        ‚nezakonita pošiljka’ znači svaka pošiljka otpada koja se otprema:

                                 a)

                                 bez obavijesti svim relevantnim nadležnim tijelima prema ovoj Uredbi; ili

                           […]

                                 g)

                                 do koje je, u vezi s pošiljkama otpada koje se spominju u članku 3. stavcima 2. i 4., došlo zbog:
                                 […]

                                          iii.

                                          toga što je otprema izvršena na način koji nije bitno naveden u dokumentu koji je utvrđen u Prilogu VII.;

                  […]”

               4

               Sukladno članku 3. stavcima 1. i 2. Uredbe br. 1013/2006, prekogranične pošiljke unutar Unije podliježu, ovisno o prirodi i obradi otpada i kada prelaze količinu od 20 kilograma (kg), postupku obavješćivanja nadležnih tijela ili dostavljanja podataka potonjima.

               5

               Člankom 24. stavcima 1. i 2. te uredbe propisuje se:
               „1.   Kad nadležno tijelo otkrije otpremu pošiljke koju smatra nezakonitom, odmah o tome obavješćuje druga relevantna nadležna tijela.
               2.   Ako je za nezakonitu otpremu odgovoran podnositelj obavijesti, nadležno tijelo polazišta osigurava da predmetni otpad:

                        a)

                        vrati de facto podnositelj obavijesti; ili, ako obavijest nije podnesena;

                        b)

                        vrati de jure podnositelj obavijesti; ili, ako to nije praktično;

                        c)

                        vrati samo nadležno tijelo ili fizička ili pravna osoba u njegovo ime; ili, ako to nije praktično;

                        d)

                        na drugi način oporabi ili zbrine u državi odredišta ili polazišta samo nadležno tijelo polazišta ili fizička ili pravna osoba u njegovo ime; ili, ako to nije izvedivo;

                        e)

                        na drugi način oporabi ili zbrine u drugoj zemlji samo nadležno tijelo polazišta ili fizička ili pravna osoba u njegovo ime ako su sva relevantna nadležna tijela suglasna.

                  Ovaj se povrat, oporaba ili odlaganje mora izvršiti u roku od 30 dana ili u bilo kojem drugom roku koji međusobno mogu dogovoriti relevantna nadležna tijela, nakon što nadležno tijelo polazišta uoči ili ga nadležna tijela odredišta ili provoza u pisanom obliku obavijeste o nezakonitoj otpremi i njezinim razlozima. Ta obavijest može se temeljiti na informacijama koje, među ostalima, druga nadležna tijela dostave nadležnim tijelima odredišta ili provoza.
               U slučajevima povrata koji se spominju u točkama (a), (b) i (c) podnosi se nova obavijest ako se nadležna tijela međusobno ne dogovore da je dobro obrazložen zahtjev prvog nadležnog tijela polazišta dostatan.
               Novu obavijest podnosi osoba ili tijelo navedeno u (a), (b) ili (c) i u skladu s tim redoslijedom.
               Niti jedno nadležno tijelo ne smije se protiviti niti uložiti prigovor na povrat otpada iz nezakonite pošiljke. U slučaju alternativnih rješenja koja se spominju u (d) i (e) od strane nadležnog tijela polazišta, novu obavijest dostavlja prvo nadležno tijelo polazišta ili druga fizička ili pravna osoba u njegovo ime ako se nadležna tijela međusobno ne dogovore da je dobro obrazložen zahtjev tog tijela dostatan.”

               6

               Sukladno članku 28. Uredbe br. 1013/2006:
               „1.   Ako se nadležna tijela polazišta i odredišta po pitanju razlike između otpada i ne‑otpada ne mogu sporazumjeti o klasifikaciji, s predmetom prijevoza postupa se kao da je otpad. Time se ne dovodi u pitanje pravo države odredišta da s materijalom koji se otprema postupa u skladu s vlastitim nacionalnim zakonodavstvom, nakon prispijeća tog otpremljenog materijala i ako je to zakonodavstvo usklađeno sa Zajednicom i međunarodnim pravom.
               2.   Ako se nadležna tijela polazišta i odredišta ne mogu sporazumjeti o klasifikaciji otpada koji je prijavljen u obavijesti u otpad prema popisu u Prilogu III., III.A, III.B ili IV., otpad se smatra navedenim u popisu Priloga IV.
               3.   Ako se nadležna tijela polazišta i odredišta ne mogu sporazumjeti o klasifikaciji postupka obrade otpada koji se navodi u obavijesti u postupak oporabe ili postupak odlaganja, primjenjuju se odredbe koje se odnose na odlaganje.
               4.   Stavci 1. do 3. primjenjuju se samo u smislu ove Uredbe i ne dovode u pitanje prava zainteresiranih stranaka da svaki spor koji se odnosi na ta pitanja riješe na sudu.”

               7

               Odjeljak A3190 popisa A 1. dijela Priloga V. Uredbi br. 1013/2006 definiran je na sljedeći način:
               „Otpadni katranizirani ostaci (isključujući asfaltni cement) koji nastaju pri rafiniranju, destilaciji i bilo kakvoj pirolitičkoj obradi organskih materijala”.

            Direktiva 2006/12

               8

               Uvodna izjava 2. Direktive 2006/12 glasi:
               „Svi propisi u području upravljanja otpadom moraju kao osnovni cilj imati zaštitu ljudskog zdravlja i okoliša protiv štetnih učinaka prouzročenih prikupljanjem, prijevozom, obradom, skladištenjem i odlaganjem otpada.”

               9

               Članak 1. stavak 1. točka (a) te direktive definira „otpad” kao „svaku tvar ili predmet u kategorijama određenim u Prilogu I. koju posjednik odbacuje ili koju namjerava ili ima obvezu odbaciti”.

            Direktiva 2008/98

               10

               Člankom 3. Direktive 2008/98 propisano je:
               „U smislu ove Direktive, primjenjuju se sljedeće definicije:
               ,otpad' znači svaka tvar ili predmet koji posjednik odbacuje ili namjerava ili mora odbaciti;
               […]”

               11

               Člankom 6. stavkom 1. te direktive propisuje se:
               „Određeni otpad prestaje biti otpad u smislu točke 1. članka 3. ako je podvrgnut postupcima oporabe, uključujući recikliranje, i zadovoljava posebne kriterije utvrđene u skladu sa sljedećim uvjetima:

                        a)

                        tvar ili predmet uobičajeno se koriste za posebne namjene;

                        b)

                        za tvar ili predmet postoji tržište i potražnja;

                        c)

                        tvar ili predmet ispunjavaju tehničke zahtjeve za posebne namjene i zadovoljavaju postojeće propise i norme koje važe za proizvode; i

                        d)

                        uporaba tvari ili predmeta neće dovesti do ukupnih štetnih učinaka na okoliš ili zdravlje ljudi.

                  Tim je kriterijima, prema potrebi, potrebno obuhvatiti granične vrijednosti za onečišćujuće tvari i uzeti u obzir sve moguće štetne učinke tvari ili predmeta na okoliš.”

            Uredba REACH

               12

               U skladu s člankom 2. stavkom 2. Uredbe (EZ) br. 1907/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 18. prosinca 2006. o registraciji, evaluaciji, autorizaciji i ograničavanju kemikalija (REACH) i osnivanju Europske agencije za kemikalije te o izmjeni Direktive 1999/45/EZ i stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EEZ) br. 793/93 i Uredbe Komisije (EZ) br. 1488/94 kao i Direktive Vijeća 76/769/EEZ i direktiva Komisije 91/155/EEZ, 93/67/EEZ, 93/105/EZ i 2000/21/EZ (SL 2006., L 396, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 23., str. 3.), kako je izmijenjena Uredbom Europskog parlamenta i Vijeća (EU) br. 1272/2008 od 16. prosinca 2008. (SL 2008., L 353, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 60., str. 141., u daljnjem tekstu: Uredba REACH):
               „Otpad prema definiciji iz Direktive 2006/12/EZ […] nije tvar, smjesa niti proizvod u smislu članka 3. ove Uredbe.”

               13

               Članak 128. Uredbe REACH propisuje:
               „1.   Podložno stavku 2., države članice neće zabraniti, ograničiti niti ometati proizvodnju, uvoz, stavljanje na tržište ili uporabu tvari pojedinačno, u smjesi ili proizvodu koja potpada pod područje primjene ove Uredbe ako ta tvar ispunjava zahtjeve ove Uredbe i, tamo gdje je to primjereno, akata Zajednice donesenih u vezi s provedbom ove Uredbe.
               2.   Ova Uredba ne sprečava države članice da nastave s provedbom nacionalnih propisa ili utvrde nacionalne propise radi zaštite radnika, zdravlja ljudi i okoliša koji će se primjenjivati u slučajevima kad ova Uredba nije u skladu sa zahtjevima proizvodnje, stavljanja na tržište odnosno uporabe.”

         Predsudski postupak i postupak pred Sudom

               14

               Krajem 2010. i početkom 2011. godine češki prijevoznik otpremio je iz Litvinova (Češka Republika) u Katowice (Poljska) oko 20000 tona TPS‑NOLO‑a (Geobal), mješavine koja se sastoji od kiselih katrana koji nastaju kao otpad nakon rafiniranja nafte, ugljene prašine i kalcijeva oksida.

               15

               Ta mješavina iskrcana je, u cijelosti ili djelomično, na zemljištu koje je u najmu poljskog uvoznika u Katowicama, u ulici Karola Woźniaka.

               16

               Poljska nadležna tijela obavijestila su 11. rujna 2011. Ministarstvo okoliša Češke Republike da smatraju tu pošiljku nezakonitom pošiljkom otpada u smislu članka 2. točke 35. podtočke (a) Uredbe br. 1013/2006 s obzirom na to da ni pošiljatelj ni primatelj tog otpada nisu obavijestili tijela nadležna za zaštitu okoliša o toj pošiljci.

               17

               U siječnju 2012. češko Ministarstvo okoliša odgovorilo je poljskim nadležnim tijelima da je TPS‑NOLO (Geobal) registriran u skladu s Uredbom REACH, da ga ne smatra otpadom te da stoga odbija naložiti češkom pošiljatelju osiguranje povrata mješavine.

               18

               Nakon što je 4. veljače 2014. primila pritužbu udruge za zaštitu okoliša na tu pošiljku, Komisija je 12. lipnja 2014. pokrenula istragu.

               19

               Komisija je 27. studenoga 2014. Češkoj Republici uputila pismo opomene, na koje je ta država članica odgovorila 20. veljače 2015. tvrdeći da TPS‑NOLO (Geobal) nije otpad.

               20

               Komisija je 22. listopada 2015. uputila obrazloženo mišljenje Češkoj Republici, na koje je Češka Republika odgovorila 18. prosinca 2015. potvrdivši svoje odbijanje da osigura prijevoz predmetne mješavine na svoje državno područje.

               21

               Komisija je odlučila podnijeti ovu tužbu nakon što je utvrdila da Češka Republika odbija postupiti po njezinu obrazloženom mišljenju.

         Zahtjev za ponovno otvaranje usmenog postupka

               22

               Nakon objave mišljenja nezavisnog odvjetnika Komisija je dopisom od 23. studenoga 2018. od Suda zatražila ponovno otvaranje usmenog dijela postupka, u skladu s člankom 83. Poslovnika Suda, uz obrazloženje da se o razlozima na kojima se temelji zaključak nezavisnog odvjetnika o odbacivanju tužbe kao nedopuštene nije raspravljalo među strankama ni u pisanom ni u usmenom dijelu postupka.

               23

               Treba podsjetiti da prema članku 83. Poslovnika Sud može u svakom trenutku, nakon što sasluša nezavisnog odvjetnika, odrediti ponovno otvaranje usmenog dijela postupka, osobito ako smatra da stvar nije dovoljno razjašnjena, ili ako stranka iznese, po zatvaranju tog dijela postupka, novu činjenicu koja je takve naravi da ima odlučujući utjecaj na odluku Suda, ili pak ako je u predmetu potrebno odlučiti na temelju argumenta o kojem se nije raspravljalo među strankama ili zainteresiranim osobama iz članka 23. Statuta Suda Europske unije.

               24

               Nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, Sud smatra da raspolaže svim elementima koji su mu potrebni za odlučivanje o ovoj tužbi i da predmet ne mora ispitivati s obzirom na argument o kojem se pred njim nije raspravljalo.

               25

               Slijedom navedenog, zahtjev za ponovno otvaranje usmenog dijela postupka koji je podnijela Komisija treba odbiti.

         Tužba

            Argumentacija stranaka

               26

               Komisija prigovara Češkoj Republici da odbijanjem prihvaćanja zahtjeva nadležnih poljskih tijela za povrat predmetne mješavine koja je nezakonito otpremljena na poljsko državno područje povređuje članak 24. Uredbe br. 1013/2006.

               27

               TPS‑NOLO (Geobal) treba kvalificirati kao „otpad”.

               28

               Naime, kao prvo, ta mješavina proizvedena je od otpada koji je nastao prethodnim rafiniranjem na području Ostrave (Češka Republika).

               29

               Kao drugo, kiseli katrani iz kojih nastaje TPS‑NOLO (Geobal), isto kao i ta mješavina, opasan su otpad.

               30

               Kao treće, predmetna mješavina smatra se otpadom u Češkoj Republici, kao i u Poljskoj. Češka Republika ne osporava tu činjenicu. Uostalom, Nejvyšší správní soud (Vrhovni upravni sud, Češka Republika) u svojoj odluci od 3. prosinca 2015. presudio je da se tvar „Geobal” mora svrstati u otpad. Osim toga, odluka koja se odnosi na izmjenu br. 20 integrirane okolišne dozvole za kompleks odlagališta Litvínov označava tvar „Geobal 4” kao otpad.

               31

               Kao četvrto, ta tvar nije prestala biti otpadom njezinom registracijom na temelju Uredbe REACH. Naime, s jedne strane, otpad je isključen iz područja primjene te uredbe u skladu s njezinim člankom 2. stavkom 2. Slijedom navedenog, članak 128. Uredbe REACH koji, među ostalim, zabranjuje svako ometanje slobodnog kretanja tvari koje ulaze u područje primjene te uredbe neće se primjenjivati na tvar prvotno klasificiranu kao otpad sve dok ona ne prestane biti otpadom. S druge strane, registracija na temelju navedene uredbe predstavlja samo jedan od čimbenika koji bi mogao biti od interesa za potrebe utvrđivanja je li tvar prestala biti otpad, kao što je Sud presudio u presudi od7. ožujka 2013., Lapin ELY‑keskus, liikenne ja infrastruktuuri (C‑358/11, EU:C:2013:142). Naposljetku, u skladu s člankom 20. stavkom 2. Uredbe REACH, Europska agencija za kemikalije (ECHA) ovlaštena je samo na provjeru potpunosti registracijskog spisa, a ne i na procjenu kvalitete ili prikladnosti dostavljenih podataka.

               32

               Kao peto, namjera posjednika nije jedini odlučujući element za kvalifikaciju materijala kao otpada. Kao što je Sud presudio u presudi od 15. lipnja 2000., ARCO Chemie Nederland i dr. (C‑418/97 i C‑419/97, EU:C:2000:318, t. 88.), ima li tvar svojstvo otpada treba utvrditi s obzirom na okolnosti svakog pojedinog slučaja, a definicija pojma „otpad” ne može se tumačiti na restriktivan način. Sastav materijala i opasnost koju on predstavlja za okoliš i zdravlje ljudi važni su čimbenici za utvrđivanje je li taj materijal otpad.

               33

               Kao šesto, u skladu s presudama od 28. ožujka 1990., Vessoso i Zanetti (C‑206/88 i C‑207/88, EU:C:1990:145, t. 11.), i od 18. prosinca 1997., Inter‑Environnement Wallonie ASBL (C‑129/96, EU:C:1997:628, t. 31. i navedena sudska praksa), mogućnost ponovne gospodarske upotrebe nije isključena iz pojma otpad. Nadalje, gospodarski interes predmetne mješavine nije utvrđen i ne može se izvesti iz sklopljenog ugovora o konsignacijskoj prodaji. Taj ugovor ne dokazuje postojanje potražnje u Poljskoj za materijalom o kojemu je riječ kao gorivom za proizvodnju cementa s obzirom na to da u toj državi članici kupac nije prodao uskladištenu mješavinu u skladu s ugovornim odredbama. Uzimajući u obzir smanjenje količine mješavine koja se nalazi na predmetnom području, koju su utvrdili poljski inspektori, jedan dio te mješavine vjerojatno je bio ponovno izvezen.

               34

               U svakom slučaju, iz samog teksta članka 28. Uredbe br. 1013/2006 proizlazi da, ako se nadležna češka i poljska tijela ne mogu sporazumjeti, s predmetnom mješavinom treba postupati kao da je otpad. Poljska nadležna tijela s pravom su zaključila, uzimajući u obzir ispitivanja provedena u laboratoriju, da je predmetna mješavina otpad u kontekstu Priloga IV. toj Uredbi i poljskog zakonodavstva.

               35

               U svojem odgovoru Češka Republika tvrdi da države članice ne mogu diskrecijski primjenjivati članak 28. Uredbe br. 1013/2006. Ta se odredba može primjenjivati samo ako država članica ima opravdane sumnje u odnosu na to je li materijal o kojem je riječ stvarno otpad. Ako bi se država članica mogla pozivati na članak 28. te uredbe bez podnošenja dokaza, sloboda kretanja bila bi ozbiljno ugrožena. Takvo tumačenje potvrđeno je presudom od 9. lipnja 2016., Nutrivet (C‑69/15, EU:C:2016:425). Međutim, Komisija nije podnijela nikakav dokaz da je predmetna mješavina otpad u smislu članka 3. točke 1. Direktive 2008/98.

               36

               Iz definicije „otpad”, u smislu članka 3. točke 1. Direktive 2008/98 i sudske prakse Suda (presude od 18. prosinca 1997., Inter‑Environnement Wallonie, C‑129/96, EU:C:1997:628, t. 26., i od 15. lipnja 2000., ARCO Chemie Nederland i dr., C‑418/97 i C‑419/97, EU:C:2000:318, t. 57. i 97.), proizlazi da je za svrstavanje materijala u otpad način na koji ga njegov posjednik namjerava upotrijebiti odlučujući za to može li se ili ne može isti materijal kvalificirati kao otpad. Slijedom navedenog, u svrhu kvalificiranja materijala kao otpada nije odlučujući samo njegov sastav. Stoga laboratorijska ispitivanja koja su provela poljska nadležna tijela nisu relevantna u svrhu kvalifikacije predmetne mješavine.

               37

               Komisija se ne može pozivati na to da Češka Republika nije podnijela nikakvu nacionalnu odluku prema kojoj je predmetna mješavina prestala biti otpadom. Naime, taj Komisijin argument temelji se na članku 6. Direktive 2008/98 koji se ratione temporis ne primjenjuje na tu mješavinu. Naime, rok za prenošenje te direktive istekao je 12. prosinca 2010., dok je navedena mješavina proizvedena prije tog datuma.

               38

               Nadalje, predmetna mješavina nikada nije bila kvalificirana kao otpad. Tvrdnja Komisije prema kojoj se ta mješavina smatrala otpadom u Češkoj Republici nije potkrijepljena. Naprotiv, integrirana dozvola koja se odnosi na postrojenja u kojima se proizvela ta mješavina jasno navodi da obrada koja se njome predviđa ima za cilj proizvesti gorivo. Potražnja za potonjim nije postojala samo u Češkoj Republici nego i u Poljskoj.

               39

               Posebno je očito da na dan kad je predmetna mješavina bila poslana, ona nije bila otpad. Njezin posjednik nije je namjeravao odbaciti, što potvrđuje, kao prvo, registracija te mješavine kao goriva na temelju Uredbe REACH prije nego što je bila izvezena u Poljsku. Doista, u skladu s presudom od 7. ožujka 2013., Lapin ELY‑keskus, liikenne ja infrastruktuuri (C‑358/11, EU:C:2013:142), registraciju navedene mješavine na temelju Uredbe REACH trebalo bi uzeti u obzir kao čimbenik koji utvrđuje namjeru posjednika da upotrebljava tu mješavinu u gospodarske svrhe, a ne kao otpad.

               40

               Kao drugo, otprema predmetne mješavine u Poljsku izvršena je na temelju ugovora o konsignacijskoj prodaji u svrhu proizvodnje cementa, sklopljenog s poljskim poduzećem sa sjedištem u Sosnowiecu (Poljska). Tvrdnja Komisije prema kojoj je ta mješavina bila vjerojatno ponovo izvezena nije ničime potkrijepljena. Novčana kazna izrečena poljskom kupcu i utvrđenje nadležnih poljskih tijela o znatnom smanjenju količine navedene mješavine zapravo utvrđuju suprotno, tj. da je predmetna mješavina u Poljskoj iskorištena na način koji je u skladu s prvotnom namjerom.

               41

               Nemogućnost trenutne upotrebe te mješavine u toj državi članici, u skladu s informacijama koje su dostavila nadležna tijela navedene države članice, nije uopće relevantna za ocjenu je li ta mješavina prilikom otpreme bila otpad. Nadalje, upotreba registrirane tvari na temelju Uredbe REACH ne može se ograničiti samo na državno područje jedne države članice.

               42

               Komisija nije ponudila nikakav dokaz o tome da se otpremljena mješavina nije koristila u skladu sa sklopljenim ugovorom i da je bila ponovno izvezena.

               43

               Komisija također nije podnijela nikakav dokaz da je predmetna mješavina bila otpad u smislu članka 3. točke 1. Direktive 2008/98 u vrijeme nastanka činjenica. Slijedom navedenog, ona nije ispunila teret dokazivanja koji ima u okviru postupka o povredi obveze.

            Ocjena Suda

               44

               Uredba br. 1013/2006 propisuje postupke i sustave kontrole za pošiljke otpada, među ostalim, između država članica Unije.

               45

               Članak 3. stavak 1. Uredbe br. 1013/2006 podvrgava pošiljke otpada unutar Unije namijenjene postupcima odlaganja i brojni otpad namijenjen oporabi, posebno onaj iz Priloga IV. toj Uredbi, postupku prethodne pisane obavijesti i odobrenja. U skladu s člankom 3. stavkom 2. te uredbe, druge pošiljke otpada podliježu dostavi podataka ispunjavanjem obrasca iz Priloga VII. toj uredbi, osim ako se radi o malim količinama koje ne prelaze 20 kg.

               46

               Članak 2. stavak 35. točka (a) i (g) Uredbe br. 1013/2006 kvalificira kao „nezakonitu pošiljku”, među ostalim, onu pošiljku otpada koja nije bila predmet ni obavijesti ni dostave podataka.

               47

               U slučaju nezakonite pošiljke iz prethodno navedenih razloga, članak 24. stavak 2. Uredbe br. 1013/2006 predviđa da tijelo nadležno za izvršenje ove Uredbe u državi članici podrijetla otpada, određeno kao „nadležno tijelo polazišta”, mora osigurati da, u načelu, u roku od 30 dana od dana kada je obaviješteno otpad vrati de facto podnositelj obavijesti, to jest osoba koja podliježe obvezi prijave ili obavijesti, ili ako to nije moguće, osigurati preuzimanje ili ono samo preuzeti otpad.

               48

               U ovom slučaju pošiljka 20000 tona TPS‑NOLO‑a (Geobal) u razdoblju od kraja 2010. i početka 2011. godine iz Češke Republike u Poljsku nije bila predmet ni obavijesti ni dostave podataka. Kada su nadležna poljska tijela u rujnu 2011. obavijestila o toj pošiljci češko Ministarstvo okoliša, ono je odbilo naložiti češkom pošiljatelju povrat predmetne mješavine u Poljsku tvrdeći da potonje nije otpad. Zbog ustrajnosti u takvom odbijanju Komisija je odlučila pokrenuti postupak zbog povrede obveze, a zatim i podnijeti tužbu Sudu.

               49

               Komisija ističe da se u skladu s člankom 28. Uredbe br. 1013/2006 predmet prijevoza smatra otpadom ako se nadležna tijela polazišta i odredišta, kao u ovom slučaju, ne slažu oko pitanja treba li predmet prijevoza kvalificirati kao otpad. Prijevoz predmetne mješavine u ovom predmetu treba smatrati, u nedostatku ispunjenja formalnosti navedenih u točki 4. ove presude, nezakonitim prijevozom. U tim okolnostima, Komisija smatra da je Češka Republika, kojoj su u tom smislu poljska nadležna tijela podnijela zahtjev, bila dužna osigurati povrat otpada u skladu s tekstom članka 24. stavka 2. Uredbe br. 1013/2006. Komisija od Suda zahtijeva da utvrdi da je odbijajući taj zahtjev Češka Republika povrijedila svoju obvezu.

               50

               Češka Republika tvrdi da Komisija nije pružila dokaz da je predmetna mješavina otpad.

         Teret dokazivanja

               51

               U okviru postupka zbog povrede obveze, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, Komisija je dužna dokazati postojanje navodne povrede (presude od 25. svibnja 1982., Komisija/Nizozemska, 97/81, EU:C:1982:193, t. 6., i od 11. srpnja 2018., Komisija/Belgija, C‑356/15, EU:C:2018:555, t. 25.). Komisija je ta koja mora dostaviti Sudu elemente koji su mu nužni za ispitivanje postojanja te povrede, a pritom se ne može pozvati ni na kakvu presumpciju (presuda od 10. lipnja 2010., Komisija/Portugal, C‑37/09, neobjavljena, EU:C:2010:331, t. 28.; od 22. rujna 2011., Komisija/Španjolska, C‑90/10, neobjavljena, EU:C:2011:606, t. 47., i od 13. veljače 2014., Komisija/Ujedinjena Kraljevina, C‑530/11, EU:C:2014:67, t. 60.).

               52

               U ovom slučaju, ako predmetna mješavina nije otpad, Uredba br. 1013/2006 nije primjenjiva na njezin prijevoz iz Češke Republike u Poljsku i Komisija ne može tvrditi da je prvonavedena država članica povrijedila tu uredbu. Slijedom navedenog, kvalifikacija te mješavine kao otpada nužna je za utvrđenje povrede obveze na temelju članka 4. stavka 2. te uredbe i stoga je u ovom predmetu takva kvalifikacija podvrgnuta ispitivanju Suda.

               53

               Nadalje, budući da se u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 51. ove presude Komisija ne može pozvati ni na kakvu presumpciju za dokazivanje povrede kako bi dokazala da je predmetna mješavina stvarno otpad, ona se ne može pozvati na pretpostavku predviđenu u članku 28. stavku 1. Uredbe br. 1013/2006, niti se pozivati samo na činjenicu da postoji spor između nadležnih tijela polazišta i odredišta u odnosu na kvalifikaciju predmetne mješavine kao otpada.

               54

               Iz prethodno navedenog proizlazi da Komisija pogrešno tvrdi kako nije dužna dokazati da se predmetna mješavina mora kvalificirati kao „otpad” u svrhu ovog postupka zbog povrede obveze.

         Dokazivanje povrede obveze

               55

               Budući da je nesporno da nijedna potrebna formalnost za pošiljke otpada nije ispunjena u pogledu prijevoza predmetne mješavine, treba smatrati da je ona bila nezakonita pošiljka u smislu članka 2. točke 35. Uredbe br. 1013/2006, pod uvjetom da se ona može kvalificirati kao otpad. U takvom slučaju nadležno tijelo polazišta mora osigurati povrat, na zahtjev nadležnih poljskih tijela, primjenom članka 24. stavka 2. te uredbe. Valja odvojeno razmotriti slučaj u kojem povrat nije izvediv, propisan u članku 24. stavku 2. točke (d) te uredbe, no takvu nemogućnost nije istaknula nijedna stranka. U tim okolnostima, kvalifikacija predmetne mješavine kao otpada odlučujuća je u svrhu utvrđivanja postojanja istaknute povrede obveze.

               56

               U skladu s člankom 2. točkom 1. Uredbe 1013/2006, za potrebe te uredbe, definicija pojma „otpad” ima značenje utvrđeno u članku 1. stavku 1. točki (a) Direktive 2006/12 i glasi: „svaka tvar ili predmet u kategorijama navedenima u Prilogu I. koju posjednik odbacuje, namjerava ili mora odbaciti”. Budući da popis otpada naveden u Prilogu I. te direktive nije izričito taksativan, on je najprije opisnog karaktera (presuda od 12. prosinca 2013., Shell Nederland, C‑241/12 i C‑242/12, EU:C:2013:821, t. 35.).

               57

               Direktiva 2008/98 koja je zamijenila Direktivu 2006/12 u biti je preuzela tu definiciju u svojem članku 3. točki 1. Međutim, valja istaknuti da primjenjivost te direktive u ovom sporu ne proizlazi iz dokumenata u spisu. Naime, stranke ne pružaju nikakav dokaz kojim bi utvrdile da je navedena direktiva prenesena u češko pravo na dan spornog prijevoza, za koji su se stranke složile, bez dodatnih preciziranja, da se dogodio krajem 2010. i početkom 2011. godine. Međutim, kao što je to Komisija priznala na raspravi, upravo datum tog prijevoza treba uzimati u obzir prilikom odlučivanja o kvalificiranju predmetne mješavine kao otpada, zato što zakonitost pošiljke treba ocijeniti na taj isti datum.

               58

               Kao što proizlazi iz gore navedene definicije, hoće li se tvar kvalificirati kao „otpad” ponajprije ovisi o postupanju posjednika i značenju izraza „odbaciti” (vidjeti u tom smislu presude od 24. lipnja 2008., Commune de Mesquer, C‑188/07, EU:C:2008:359, t. 53., i od 18. prosinca 2007., Komisija/Italija, C‑263/05, EU:C:2007:808, t. 32.).

               59

               Kad je riječ o izrazu „odbaciti”, iz sudske prakse Suda također proizlazi da taj izraz treba tumačiti vodeći računa o cilju Direktive 2006/12, koji je, prema njezinoj uvodnoj izjavi 2., zaštita ljudskog zdravlja i okoliša od štetnih učinaka prouzročenih prikupljanjem, prijevozom, obradom, skladištenjem i odlaganjem otpada, kao i o članku 191. stavku 2. UFEU‑a, koji propisuje da politika Europske unije u području okoliša predviđa visok stupanj zaštite i da se, među ostalim, temelji na načelima mjera opreza i preventivnog djelovanja. Iz toga slijedi da se izraz „odbaciti” i pojam „otpad”, u smislu članka 1. stavka 1. točke (a) Direktive 2006/12, ne mogu tumačiti restriktivno (presuda od 12. prosinca 2013., Shell Nederland, C‑241/12 i C‑242/12, EU:C:2013:821, t. 38. i navedena sudska praksa).

               60

               Osim toga, Sud je presudio da se postojanje otpada u smislu Direktive 2006/12 mora utvrditi u pogledu svih okolnosti, vodeći računa o cilju ove direktive i o tome da njezina učinkovitost ne bude narušena (presuda od 12. prosinca 2013., Shell Nederland, C‑241/12 i C‑242/12, EU:C:2013:821, t. 40 i navedena sudska praksa).

               61

               U ovom slučaju, prije ispitivanja dokaza koje je podnijela Komisija valja istaknuti dva uvodna očitovanja. Kao prvo, kada je riječ o ocjeni prevezene mješavine kao otpada, relevantne okolnosti s obzirom na koje valja izvršiti tu ocjenu su one koje su postojale na datum prijevoza, a ne okolnosti prije ili nakon tog datuma. Kao drugo, budući da je smatrala da je Češka Republika dužna podnijeti dokaze da TPS‑NOLO (Geobal) nije otpad, Komisija se u svojim podnescima manje koncentrirala na pružanje dokaza da je ta tvar otpad, a više na iznošenje odgovora na argumente koje je istaknula tužena država članica tijekom postupka povrede obveze kako bi dokazala suprotno.

               62

               Među okolnostima koje Komisija iznosi za utvrđivanje da je predmetna mješavina otpad, ona navodi, kao prvo, činjenicu da je TPS‑NOLO (Geobal) proizvod koji nastaje od otpada iz prethodne djelatnosti rafiniranja na području Ostrave.

               63

               Češka Republika potvrdila je tu činjenicu na raspravi pred Sudom te je također priznala da kiseli katrani, glavni sastojak te mješavine, potječu od djelatnosti iz stare rafinerije nafte koja se nalazila u Ostravi i odgovaraju „[o]tpadnim katraniziranim ostacima (isključujući asfaltni cement) koji nastaju pri rafiniranju, destilaciji i bilo kakvoj pirolitičkoj obradi organskih materijala” iz odjeljka A3190 popisa A 1. dijela Priloga V. Uredbi br. 1013/2006. Međutim, ta država članica tvrdi da su njihovim miješanjem s ugljikovom prašinom i kalcijevim oksidom za proizvodnju TPS‑NOLO‑a (Geobal) ti katrani tako prerađeni da su izgubili karakter otpada te je na taj način omogućeno njihovo korištenje kao goriva u tvornicama cementa.

               64

               Međutim, činjenica da je tvar rezultat postupka oporabe otpada samo je jedan od elemenata koje treba uzeti u obzir za utvrđivanje je li ta tvar još uvijek otpad, ali ona sama ne omogućuje donošenje konačnog zaključka u tom pogledu (presuda od 15. lipnja 2000., ARCO Chemie Nederland i dr., C‑418/97 i C‑419/97, EU:C:2000:318, t. 97., i od 7. ožujka 2013., Lapin ELY‑keskus, liikenne ja infrastruktuuri, C‑358/11, EU:C:2013:142, t. 58.). Slijedom navedenoga, sama okolnost da je TPS‑NOLO (Geobal) proizvoden od otpada ne omogućuje zaključak da je on sam otpad.

               65

               Kao drugo, Komisija ističe opasnosti kiselih katrana od kojih potječe TPS‑NOLO (Geobal) i same te mješavine.

               66

               Prije svega valja istaknuti da se pojam otpad ne izvodi od opasnosti tvari (presuda od 18. travnja 2002., Palin Granit i Vehmassalon kansanterveystyön kuntayhtymän hallitus, C‑9/00, EU:C:2002:232, t. 48.). Što se tiče posljedica koje mogu proizaći iz navodne opasnosti kiselih katrana o kojima je riječ, pravo Unije ne isključuje, u načelu, da otpad koji se smatra opasnim može prestati biti otpadom ako ga se određenim postupkom, koji ne ugrožava zdravlje ljudi i ne šteti okolišu, može učiniti upotrebljivim i ako, osim toga, nije utvrđeno da ga posjednik predmeta o kojem je riječ namjerava odbaciti ili ga je odbacio (presuda od 7. ožujka 2013., Lapin ELY‑keskus, liikenne ja infrastruktuuri, C‑358/11, EU:C:2013:142, t. 60.).

               67

               U pogledu Komisijina navođenja kvalifikacije samog TPS‑NOLO‑a (Geobal) kao opasnog otpada, ta institucija navodi da je poljski sud izrekao novčanu kaznu jednom od kupaca te mješavine zbog njegove kvalifikacije kao opasnog otpada. Međutim, valja istaknuti ograničenja argumenta koji proizlazi iz kvalifikacije druge tvari, a ne one o kojoj je riječ i u okolnostima koje nisu precizirane. U pogledu mješavine o kojoj je riječ, Češka Republika je na raspravi priznala da je neiskorištena količina raštrkana na lokaciji u Katowicama već nekoliko godina, u uvjetima čuvanja koji su štetni za okoliš i javno zdravlje, i da je bez sumnje treba smatrati otpadom. Međutim, kao što je navedeno u točki 61. ove presude i kao što tvrdi Češka Republika, te trenutne okolnosti nisu relevantne za ocjenu je li mješavina bila otpad na dan njezina prijevoza.

               68

               Kao treće, Komisija tvrdi da se TPS‑NOLO (Geobal) smatra otpadom i u Češkoj Republici i u Poljskoj.

               69

               Češka Republika osporava tu tvrdnju. Kako tvrdi ta država članica, Nejvyšší správní soud (Vrhovni upravni sud) u svojoj presudi od 3. prosinca 2015., koju Komisija navodi kao dokaz o kvalifikaciji TPS‑NOLO‑a (Geobal) kao otpada u Češkoj Republici, nije zauzeo stajalište o tom pitanju, nego je samo, u sažetku očitovanja stranaka, naveo da su potonje kvalificirale tu mješavinu kao otpad.

               70

               U potporu svojoj argumentaciji Komisija također navodi izmjenu br. 20 integrirane dozvole koja se odnosi na postrojenje Litvínov, u kojemu je mješavina bila uskladištena prije njezina odvoza u Poljsku. Ističe da ta odluka određuje „Geobal 4” kao otpad. Međutim, sličnost između imena tih tvari nije dovoljna za utvrđivanje identiteta „Geobala 4” i tvari o kojoj je riječ. Osim toga, kao što je to navedeno u točki 60. ove presude, svojstvo otpada mora se ocijeniti in concreto, uzimajući u obzir okolnosti svakog pojedinog slučaja.

               71

               U pogledu kvalifikacije TPS‑NOLO‑a (Geobal) u poljskom pravu, valja istaknuti da poljska vlada nije sudjelovala ni u pisanom ni u usmenom postupku i da je njezino stajalište poznato Sudu samo kroz dva dopisa od 21. srpnja 2015. i 11. svibnja 2016. koja je Republika Poljska uputila Komisiji, koja ih je uključila u spis koji je podnesen Sudu. Iz njih proizlazi da se u toj državi članici na te datume ta mješavina smatrala otpadom, čija uporaba kao goriva je bila zabranjena. Međutim, Češka Republika je na raspravi tvrdila, a da joj to nitko nije osporio, da upotreba navedene mješavine kao goriva u tvornicama cementa nije bila zabranjena u Poljskoj sve do svibnja 2011., tj. tek nakon pošiljke o kojoj je riječ. Nadalje, sklopljeni ugovor o konsignacijskoj prodaji čini se da potvrđuje da je na dan njegova potpisivanja u prosincu 2010. TPS‑NOLO (Geobal) u Poljskoj imao, prema predmetnom poljskom uvozniku, namjenu i ekonomsku vrijednost.

               72

               Kao četvrto, Komisija tvrdi da se ne može iz registracije predmetne mješavine na temelju Uredbe REACH prije njezina prijevoza zaključiti da je ona prestala biti otpad.

               73

               U tom pogledu treba podsjetiti da u skladu s člankom 2. stavkom 2. te uredbe otpad nije tvar, smjesa ili proizvod u smislu članka 3. te uredbe. Kao što je navela Komisija, predmetna mješavina mogla je biti pogrešno registrirana na temelju Uredbe REACH, bez obzira na njezinu kvalifikaciju kao otpada. Ta pretpostavka ne može dokazati da je ta mješavina otpad. Bez donošenja konačnih zaključaka u suprotnom smjeru, registracija tvari u skladu s Uredbom REACH relevantna je, međutim, za utvrđivanje je li ta tvar prestala biti otpadom (vidjeti u tom smislu presudu od 7. ožujka 2013., Lapin ELY‑keskus, liikenne ja infrastruktuuri, C‑358/11, EU:C:2013:142, t. 63. i 64.).

               74

               Kao peto, Komisija ističe sastav predmetne mješavine i opasnost koju ona predstavlja za okoliš ili zdravlje ljudi. Kao prvo, u tom pogledu valja istaknuti da su analizu te mješavine, na koju se Komisija poziva, a koju nije podnijela, provela poljska nadležna tijela na jednostran način i da Češka Republika ne može provesti kontrolu te analize zato što se ta mješavina nalazi na poljskom državnom području. Nadalje, kao što to proizlazi iz definicije otpada, tvar nije otpad po prirodi, nego postaje otpadom kao posljedica namjere ili obveze njezina posjednika da je odbaci, tj. voljom posjednika ili zakonodavca. Iz toga slijedi da kemijski sastav predmetne tvari najviše može predstavljati naznaku u pogledu toga da je ona otpad (vidjeti u tom smislu presudu od 7. rujna 2004., Van de Walle i dr., C‑1/03, EU:C:2004:490, t. 42.). Naposljetku, rizici koje neka tvar predstavlja za okoliš ili zdravlje ljudi nemaju odlučujući utjecaj na njezinu kvalifikaciju kao otpada (vidjeti u tom smislu presudu od 15. lipnja 2000., Arco Chemie Nederland i dr., C‑418/97 i C‑419/97, EU:C:2000:318, t. 66.).

               75

               Kao šesto, Komisija tvrdi da, pod pretpostavkom da je TPS‑NOLO (Geobal) mogao biti predmet ponovne gospodarske upotrebe, ta okolnost nije u suprotnosti s njegovom kvalifikacijom kao otpada (vidjeti u tom smislu presudu od 28. ožujka 1990., Vessoso i Zanetti, C‑206/88 i C‑207/88, EU:C:1990:145, t. 13., kao i onu od 18. prosinca 1997., Inter‑Environnement Wallonie, C‑129/96, EU:C:1997:628, t. 31.). Međutim, taj argument ne može se, obrnuto, smatrati dokazom ni naznakom da je predmetna mješavina otpad.

               76

               Usto, Komisija osporava gospodarsku upotrebljivost predmetne mješavine. Iz smanjenja količine mješavine prisutne na lokaciji o kojoj je riječ, koju su utvrdili poljski inspektori, zaključuje da kupac nije kupio tu mješavinu u Poljskoj kako je predviđeno sklopljenim ugovorom i da je ona djelomično ponovno izvezena. Iz toga zaključuje da nije postojala potražnja za navedenom mješavinom kao gorivom za proizvodnju cementa u toj državi članici.

               77

               Prema podacima koje su dostavila nadležna poljska tijela, količina TPS‑NOLO‑a (Geobal) koja je tijekom 2016. godine još uvijek bila odložena u Katowicama iznosila je samo oko 6000 tona, od 20000 tona te mješavine koje su bile prevezene tijekom 2011. Međutim, očito je teško zaključiti samo iz te tvrdnje da ugovor o konsignacijskoj prodaji predmetne mješavine nije izvršen i da je potonja djelomično bila ponovno izvezena. Kao što to predlaže Češka Republika, smanjenje količine mješavine prisutne na lokaciji o kojoj je riječ može se također objasniti njezinom upotrebom kao goriva u tvornicama cementa u Poljskoj, u skladu s njezinom namjenom, kad je takva uporaba bila dopuštena. U svakom slučaju, Komisijini navodi po tom pitanju nisu potkrijepljeni nikakvim dokazom.

               78

               Iz svih prethodno navedenih razmatranja proizlazi da se ne može smatrati da je Komisija u dovoljnoj mjeri dokazala da predmetna mješavina ima karakter otpada u smislu Direktive 2006/12. Slijedom navedenog, Komisija nije utvrdila da je prijevoz mješavine iz Češke Republike u Poljsku u razdoblju od kraja 2010. i početka 2011. godine, na dan kada je stvarno prevezena, bio pošiljka otpada u smislu Uredbe br. 1013/2006 ni, stoga, da je Češka Republika povrijedila obveze koje proizlaze iz odredbi članka 24. stavka 2. u vezi s člankom 28. stavkom 1. te uredbe. Komisijinu tužbu treba stoga odbiti.

         Troškovi

               79

               U skladu s člankom 138. stavkom 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Češka Republika postavila zahtjev da se Komisiji naloži snošenje troškova i da ona nije uspjela u postupku, Komisiji se nalaže snošenje troškova.

               Slijedom navedenog, Sud (prvo vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Tužba se odbija.

                           2.

                           Europskoj komisiji nalaže se snošenje troškova.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: češki


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 13. ožujka 2019.#Wirecard Technologies GmbH protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak za proglašavanje žiga ništavim – Verbalni žig Europske unije supr – Raniji verbalni žig Beneluxa Zupr – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Sličnost znakova – Članak 60. stavak 1. točka (a) i članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EU) 2017/1001.#Predmet T-297/18.