title: Presuda Suda (peto vijeće) od 6. studenog 2014. # Europska komisija protiv Kraljevine Belgije. # Povreda obveze države članice - Komunalne otpadne vode - Direktiva 91/271/EEZ - Članci 3. i 4. - Obveza prikupljanja - Obveza pročišćavanja. # Predmet C-395/13.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      6. studenoga 2014. (
            *1
         )
      „Povreda obveze države članice — Komunalne otpadne vode — Direktiva 91/271/EEZ — Članci 3. i 4. — Obveza prikupljanja — Obveza pročišćavanja“
      U predmetu C‑395/13,
      povodom tužbe zbog povrede obveze na temelju članka 258. UFEU‑a, podnesene 12. srpnja 2013.,

         Europska komisija, koju zastupaju O. Beynet i E. Manhaeve, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
      tužitelj,
      protiv

         Kraljevine Belgije, koju zastupaju T. Materne i J.‑C. Halleux, u svojstvu agenata, uz asistenciju E. Gilleta i A. Lepiècea, odvjetnici,
      tuženik,
      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, A. Rosas, E. Juhász (izvjestitelj), D. Šváby i C. Vajda, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: V. Tourrès, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 15. svibnja 2014.,
      odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, da u predmetu odluči bez njezina mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Svojom tužbom Europska komisija zahtijeva od Suda da utvrdi da je Kraljevina Belgija, time što nije osigurala prikupljanje i pročišćavanje komunalnih otpadnih voda u 57 manjih aglomeracija s populacijskim ekvivalentom (u daljnjem tekstu: p. e.) između 2000 i 10.000, povrijedila obveze koje ima na temelju odredaba članaka 3. i 4. Direktive Vijeća 91/271/EEZ od 21. svibnja 1991. o pročišćavanju komunalnih otpadnih voda (SL L 135, str. 40.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 1., str. 5., u daljnjem tekstu: Direktiva).

         Pravni okvir

               2

               U uvodnim izjavama 3. i 8. Direktive stoji:
               „[...] budući da radi sprečavanja štetnog utjecaja odlaganja nedovoljno pročišćenih komunalnih otpadnih voda na okoliš postoji opća potreba za sekundarnim pročišćavanjem komunalnih otpadnih voda;
               [...]
               [...] budući da je potrebno praćenje stanica za pročišćavanje, prihvatne vode i odlaganje mulja kako bi se osigurala zaštita okoliša od štetnih utjecaja ispuštanja otpadnih voda“.

               3

               Sukladno članku 1. Direktive:
               „Ova se Direktiva odnosi na prikupljanje, pročišćavanje i ispuštanje komunalnih otpadnih voda, te pročišćavanje i ispuštanje otpadnih voda iz određenih industrijskih sektora.
               Cilj Direktive je zaštita okoliša od štetnih utjecaja ispuštanja gore navedenih otpadnih voda.“

               4

               Člankom 2. Direktive određeno je:
               „Za potrebe ove Direktive:

                        1.

                        ‚komunalne otpadne vode’ su otpadne vode iz kućanstava ili mješavina otpadnih voda iz kućanstava s industrijskim otpadnim vodama i/ili oborinskim vodama;

                  [...]

                        4.

                        ‚aglomeracija’ je područje gdje su stanovništvo i/ili gospodarske djelatnosti dovoljno koncentrirane da se komunalne otpadne vode mogu prikupljati i odvoditi do stanice za pročišćavanje komunalnih otpadnih voda ili do krajnje točke ispuštanja;

                        5.

                        ‚sabirni sustav’ je sustav odvodâ u kojima se prikupljaju i odvode komunalne otpadne vode;

                        6.

                        ‚1 p. e. (populacijski ekvivalent)’ je organsko biorazgradivo opterećenje koje ima petodnevnu biokemijsku potražnju kisika (BPK5) od 60 g kisika dnevno;

                        7.

                        ‚primarno pročišćavanje’ je pročišćavanje komunalnih otpadnih voda fizičkim i/ili kemijskim procesom koji obuhvaća taloženje suspendiranih krutih tvari ili druge procese u kojima se BPK5 ulaznih otpadnih voda smanjuje za najmanje 20% prije ispuštanja, a ukupne suspendirane krute tvari ulaznih otpadnih voda se smanjuju za najmanje 50%;

                        8.

                        ‚sekundarno pročišćavanje’ je pročišćavanje komunalnih otpadnih voda procesom koji općenito obuhvaća biološko pročišćavanje sa sekundarnim taloženjem ili druge procese u kojima se poštuju zahtjevi utvrđeni u tablici 1. Priloga I.;

                  [...]“

               5

               Člankom 3. Direktive određeno je:
               „1.   Države članice će osigurati da sve aglomeracije dobiju sabirne sustave komunalnih otpadnih voda:
               [...]

                        —

                        najkasnije do 31. prosinca 2005. za one s p. e. između 2000 i 15000.

                  [...]
               Ako uspostavljanje sabirnog sustava nije opravdano, bilo stoga što ne bi proizvelo nikakvu korist za okoliš ili stoga što bi značilo prekomjeran trošak, potrebno je koristiti pojedinačne sustave ili druge odgovarajuće sustave kojima se postiže ista razina zaštite okoliša.
               2.   Sabirni sustavi opisani u stavku 1. moraju ispunjavati zahtjeve iz Priloga I. dijela A. [...]“

               6

               Člankom 4. Direktive predviđeno je:
               „1.   Države članice će osigurati da se komunalne otpadne vode koje ulaze u sabirne sustave prije ispuštanja podvrgnu sekundarnom pročišćavanju ili ekvivalentnom pročišćavanju kako slijedi:
               [...]

                        —

                        najkasnije do 31. prosinca 2005. za ispuštanja u slatke vode i estuarije iz aglomeracija s p. e. između 2000 i 10000.

                  [...]
               3.   Ispuštanja iz stanica za pročišćavanje komunalnih otpadnih voda opisanih u stavcima 1. i 2. moraju zadovoljavati odgovarajuće zahtjeve iz Priloga I. dijela B. [...]
               4.   Opterećenje izraženo u p. e. obračunava se na temelju maksimalnog prosječnog tjednog opterećenja koje ulazi u stanicu za pročišćavanje tijekom godine, isključujući neuobičajene situacije poput obilnih kiša“.

               7

               Člankom 15. stavkom 1. Direktive propisano je:
               „Nadležne institucije ili odgovarajuća tijela prate:

                        —

                        ispuštanja iz stanica za pročišćavanje komunalnih otpadnih voda radi provjere pridržavanja zahtjeva iz Priloga I. dijela B u skladu s kontrolnim postupcima utvrđenima u Prilogu I. dijelu D,

                  [...]“

               8

               Prilog I. Direktivi, naslovljen „Zahtjevi za komunalne otpadne vode“, glasi:
               „A. Sabirni sustavi [...]
               Sabirni sustavi moraju ispunjavati zahtjeve pročišćavanja otpadnih voda.
               Konstrukcija, izgradnja i održavanje sabirnih sustava mora se provoditi u skladu s najboljim tehničkim spoznajama bez uzrokovanja prekomjernih troškova, osobito glede:

                        —

                        zapremine i svojstava komunalnih otpadnih voda,

                        —

                        sprečavanja istjecanja,

                        —

                        ograničenja onečišćenja prihvatnih voda zbog prelijevanja u slučaju oluja.

                  B. Ispuštanje iz stanica za pročišćavanje komunalnih otpadnih voda u prihvatne vode [...]

                        1.

                        Stanice za pročišćavanje otpadnih voda moraju se osmisliti ili modificirati tako da se prije ispuštanja u prihvatne vode mogu dobiti ogledni uzorci ulaznih otpadnih voda ili pročišćene vode koja otječe.

                        2.

                        Ispuštanja iz stanica za pročišćavanje komunalnih otpadnih voda podvrgnutih pročišćavanju u skladu s člancima 4. i 5. moraju ispunjavati zahtjeve utvrđene u tablici 1.

                  [...]
               D. Referentne metode za praćenje i procjenu rezultata

                        1.

                        Države članice osiguravaju da se primijeni metoda praćenja koja odgovara barem niže opisanoj razini zahtjeva.
                        [...]

                        2.

                        Uzorci razmjerni protoku ili na osnovi vremena kroz 24-satno razdoblje prikupljaju se na istoj dobro određenoj točki na izlazu i prema potrebi na ulazu u stanicu za pročišćavanje radi praćenja pridržavanja zahtjeva za ispuštene otpadne vode utvrđenih u ovoj Direktivi.
                        Primjenjivat će se dobra međunarodna laboratorijska praksa usmjerena na minimaliziranje degradacije uzoraka između prikupljanja i analize.

                        3.

                        Minimalni godišnji broj uzoraka utvrđuje se prema veličini stanice za pročišćavanje i prikuplja u redovnim vremenskim razmacima tijekom godine:

                                 —

                                 2000 do 9999 p. e.:
                                 12 uzoraka u prvoj godini.
                                 četiri uzorka u sljedećim godinama, ako se može dokazati da je voda tijekom prve godine u skladu s odredbama ove Direktive; ako jedan od četiri uzorka nije u skladu, 12 uzoraka mora se uzeti u sljedećoj godini.

                  [...]“

               9

               Naslovi dijelova A i B Priloga I. Direktivi 91/271 upućuju na bilješku koja glasi:
               „Uzimajući u obzir da u praksi nije moguće izgraditi sabirne sustave i stanice za pročišćavanje na način da se sve otpadne vode mogu pročišćavati u situacijama poput neuobičajeno obilnih kiša, države članice će odlučiti o mjerama za ograničenje onečišćenja iz prelijeva zbog oluja. Te se mjere mogu temeljiti na brzini razrjeđivanja ili kapacitetu u odnosu na protok tijekom suhog vremena ili se može utvrditi određeni prihvatljivi broj prelijeva kroz godinu.“

               10

               Tablica 1. tog priloga naslovljena je „Zahtjevi za ispuštanja iz stanica za pročišćavanje komunalnih otpadnih voda u skladu s člancima 4. i 5. Direktive“. Predmetna tablica izgleda ovako:

                  „Parametri:

                  Koncentracija

                  Minimalni postotak smanjenja [...]

                  [...]

                  Biokemijska potražnja za kisikom (BPK5 na 20 °C) bez nitrifikacije [...]

                  25 mg/l O2

                  70‑90
                  40 temeljem članka 4. stavka 2.

                  [...]

                  Kemijska potražnja za kisikom (KPK)

                  125 mg/l O2

                  75

                  [...]

                  [...]

                  [...]

                  [...]

                  [...]“

               11

               U naslovu predmetne tablice 1. predviđeno je da se „[p]rimjenjuju vrijednosti za koncentraciju ili za postotak smanjenja“.

               12

               Naslov trećeg stupca spomenute tablice 1. upućuje na bilješku kojom je pojašnjeno:
               „Smanjenje u odnosu na opterećenje vode koja utječe.“

               13

               Naslov drugog retka predmetne tablice 1. upućuje na bilješku koja glasi:
               „Parametar se može zamijeniti drugim parametrom: ukupni organski ugljik (UOU) ili ukupna potražnja za kisikom (UPK) ako se može uspostaviti odnos između BPK5 i zamjenskog parametra.“

               14

               Iz tablice 1. Priloga I. Direktivi proizlazi da „Biokemijska potražnja za kisikom (BPK5 na 20 °C) bez nitrifikacije“ ispuštanja iz stanica za pročišćavanje komunalnih otpadnih voda na koja se primjenjuju članci 4. i 5. Direktive mora ispunjavati zahtjeve maksimalne koncentracije od 25 mg/l kisika ili biti smanjena za minimalno 70% u odnosu na vrijednosti na ulazu u te stanice te da „kemijska potražnja za kisikom (KPK)“ tih ispuštanja ne smije prijeći maksimalnu vrijednost koncentracije od 125 mg/l kisika ili treba biti smanjena za 75% u odnosu na vrijednosti na ulazu u spomenute stanice.

         Predsudski postupak

               15

               Dopisom od 29. svibnja 2007. Komisija je od belgijskih vlasti zatražila dostavu podataka o poštovanju njihovih obveza prikupljanja i pročišćavanja koje proizlaze iz članaka 3. i 4. Direktive. Na taj su zahtjev spomenute vlasti odgovorile 15. srpnja 2009. Iz tog odgovora proizlazilo je da se u velikom broju aglomeracija s p. e. između 2000 i 10.000, tzv. malih aglomeracija, nisu poštovale odredbe članaka 3. i 4. Slijedom toga, Komisija je Kraljevini Belgiji dana 25. studenoga 2009. uputila pismo opomene.

               16

               Na temelju analize odgovora belgijskih vlasti na to pismo opomene, upućenog dopisima od 29. siječnja i 10. ožujka 2010., Komisija je zaključila da se u određenim aglomeracijama odredbe članaka 3. i 4. Direktive i dalje ne poštuju. Slijedom toga, 28. travnja 2011. uputila je Kraljevini Belgiji obrazloženo mišljenje. Na temelju odgovora belgijskih vlasti na obrazloženo mišljenje i razmjene dokumenata koja je uslijedila, Komisija je došla do zaključka da 57 aglomeracija, kako Flamanske tako i Valonske regije, i dalje nije u skladu s odredbama Direktive te je stoga odlučila podnijeti ovu tužbu.

         O tužbi

         Argumentacija stranaka

               17

               Komisija tvrdi, pozivajući se na točku 25. presude Komisija/Španjolska (C‑219/05, EU:C:2007:223), da je člankom 3. stavkom 1. Direktive propisana obveza prikupljanja koja, u skladu sa sudskom praksom Suda, predstavlja preciznu obvezu rezultata, koja je jasno i nedvosmisleno određena, a sastoji se u tome da u roku određenom Direktivom sve komunalne otpadne vode iz aglomeracija dobiju sabirne sustave. Člankom 4. stavkom 1. Direktive propisana je obveza pročišćavanja sukladno kojoj države članice moraju osigurati da se sve komunalne otpadne vode koje ulaze u sabirne sustave uspostavljene na temelju članka 3. Direktive prije ispuštanja podvrgnu sekundarnom pročišćavanju ili ekvivalentnom pročišćavanju izvršenom na temelju postupka kojim se poštuju zahtjevi iz tablice 1. Priloga I. Direktivi.

               18

               Usto, iz uvodne izjave 8. Direktive proizlazi da države članice moraju osigurati primjenu metode praćenja stanica za pročišćavanje koja udovoljava zahtjevima opisanima u dijelu D Priloga I. Direktivi. Slijedom toga, prema Komisijinu mišljenju, činjenica da stanica za pročišćavanje postoji i da je njezino djelovanje potvrđeno samo jednim prikupljanjem uzoraka čije točne vrijednosti ispunjavaju zahtjeve iz tablice 1. Priloga I. Direktivi nije dovoljna da bi se utvrdilo da pročišćavanje komunalnih otpadnih voda te stanice udovoljava zahtjevima iz članka 4. Direktive. Naime, države članice dužne su osigurati da se, u skladu s odredbama iz dijela D Priloga I. Direktivi, uredno djelovanje stanica za pročišćavanje nadzire prikupljanjem najmanje dvanaest uzoraka u razdoblju od godine dana.

               19

               Komisija ističe da se Direktiva ne primjenjuje na aglomeracije s p. e. manjim od 2000, slijedom čega neprikupljanje komunalnih otpadnih voda koje odgovara opterećenju manjem od 2000 p. e. samo po sebi ne predstavlja povredu članka 3. Direktive. Također, unatoč tome što Direktiva zahtijeva stopu prikupljanja od 100%, Komisija je, u okviru izvršavanja svojeg diskrecijskog prava na pokretanje postupka povodom povrede, smatrala da je u ovom slučaju stopa prikupljanja od 98% zadovoljavajuća, iako je tražila da i preostali dio od 2% neprikupljenog opterećenja ne predstavlja p. e. od 2000 ili više. Komisija nadalje, pozivajući se na točku 25. presude Komisija/Grčka (C‑440/06, EU:C:2007:642), tvrdi da, s obzirom na to da neke aglomeracije ne raspolažu sustavima koji omogućavaju prikupljanje 98% komunalnih otpadnih voda koje ispuštaju, u skladu sa zahtjevima iz članka 3. Direktive, obveza podvrgavanja svih ispuštanja sekundarnom ili ekvivalentnom pročišćavanju, predviđena člankom 4. stavkom 1. Direktive, tim više nije ispunjena.

               20

               Na temelju tih razloga, Komisija je utvrdila da stanje u jednoj aglomeraciji Flamanske regije nije u skladu s člankom 4. Direktive i da stanje u 56 aglomeracija Valonske regije nije u skladu s člankom 4. ili s člancima 3. i 4. Direktive.

               21

               Belgijska vlada osporava Komisijinu argumentaciju prema kojoj usklađenost djelovanja stanice za pročišćavanje s člankom 4. Direktive treba procjenjivati s obzirom na dio D Priloga I. Direktivi. Naime, ne postoji nikakva pravna osnova koja nameće obvezu prikupljanja uzoraka u trajanju od godine dana, s obzirom na to da se članak 4. Direktive ne odnosi na dio D Priloga I. nego na dio B tog priloga, koja, međutim, ne propisuje obvezu prikupljanja uzoraka u razdoblju od najmanje godinu dana nakon stavljanja u pogon stanice za pročišćavanje kako bi se smatralo da je aglomeracija o kojoj je riječ u skladu s člankom 4. Direktive.

               22

               Belgijska vlada ističe da je članak 15. Direktive taj koji upućuje na dio D Priloga I. Međutim, taj se članak ne spominje u tužbi i nije predmet ovog postupka. Slijedom toga, u skladu s člankom 4. i dijelom B Priloga I. Direktivi, valja zaključiti da su obveze iz Direktive ispunjene kad je stanica za pročišćavanje koja pokriva jednu aglomeraciju stavljena u pogon i kad prvi rezultati analiza pokazuju da je sastav vode koja otječe u skladu s normama iz tablice 1. Priloga I. Direktivi.

               23

               Iako ne osporava da Komisija, kad je prikupljeno manje od 98% komunalnih otpadnih voda neke aglomeracije, ima diskrecijsko pravo smatrati da predmetna aglomeracija nije u skladu s člankom 3. Direktive, belgijska vlada takvo stajalište drži vrlo strogim, neproporcionalnim i u neskladu s ciljem Direktive, s obzirom na to da je u takvom slučaju rizik za okoliš zanemariv ili nepostojeći, to više što je u belgijskim aglomeracijama ukupna stopa prikupljanja viša od 98%.

               24

               Belgijska vlada priznaje da Valonska regija nije ispunila sve obveze iz članaka 3. i 4. Direktive u njome određenom roku, ali tvrdi da je, s obzirom na imovinska, tehnička i proračunska ograničenja s kojima je ta regija suočena, ispunjenje svih tih obveza bilo potpuno nemoguće.

               25

               S obzirom na podatke i rezultate iz priloga odgovoru na tužbu koji je podnijela belgijska vlada, Komisija je predmet svoje tužbe ograničila na prigovore koji se više ne odnose na 57, već na 48 aglomeracija.

               26

               Slijedom toga, za petnaest aglomeracija (Aywaille, Baelen, Blegny, Chastre, Grez‑Doiceau, Jodoigne, Lasne, Obourg, Oreye, Orp, Raeren, Sart‑Dames‑Avelines, Soiron, Sombreffe i Yvoir‑Anhée) Komisija drži da, s obzirom na podatke iz prethodne točke, stopa prikupljanja komunalnih otpadnih voda ne doseže 98%. Iz navedenog proizlazi da je došlo do povrede obveze prikupljanja propisane člankom 3. Direktive, što podrazumijeva i povredu obveze pročišćavanja predviđene člankom 4. Direktive.

               27

               Kad je riječ o 31 aglomeraciji (Bassenge, Chaumont‑Gistoux, Chièvres, Crisnée, Dalhem, Dinant, Écaussinnes, Estinnes, Feluy‑Arquennes, Fexhe‑Slins, Fosses‑la‑Ville, Godarville, Hannut, Havré, Jurbise, Le Rœulx, Leuze, Lillois‑Witterzée, Profondeville, Rotheux‑Neuville, Saint‑Georges‑sur‑Meuse, Saint‑Hubert, Sirault, Sprimont, Villers‑La‑Ville, Villers‑le‑Bouillet, Virginal‑Hennuyères, Walcourt, Welkenraedt, Wépion i Wiers), njihovo je nepoštovanje obveze pročišćavanja predviđene člankom 4. Direktive utvrđeno s obzirom na to da ne raspolažu stanicom za pročišćavanje.

               28

               Glede aglomeracija Gaurain‑Ramecroix i Hélécine, iako opremljene stanicama za pročišćavanje, one nisu u skladu s člankom 4. Direktive jer tijekom prve godine djelovanja tih stanica nisu izvršena prikupljanja dvanaest uzoraka predviđena tim člankom.

               29

               Tih 48 aglomeracija smješteno je u Valonskoj regiji.

               30

               Komisija dodaje da se, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, država članica ne može pozivati na praktične ili administrativne teškoće kako bi opravdala nepoštovanje obveza i rokova propisanih Direktivom. Komisija također ističe, s jedne strane, da je zakonodavac Europske unije, svjestan opsega infrastrukturnih radova potrebnih za primjenu Direktive, državama članicama dodijelio dovoljno dug rok od 14 godina, koji je istekao 31. prosinca 2005., kako bi ispunile svoje obveze koje se odnose na aglomeracije poput onih o kojima je riječ i, s druge strane, da je svoju tužbu u ovom predmetu podnijela gotovo 8 godina nakon isteka tog roka.

         Ocjena Suda

               31

               Najprije valja utvrditi da je člankom 3. stavkom 1. Direktive propisana precizna obveza rezultata, formulirana jasno i nedvosmisleno, a koja se sastoji u tome da sve komunalne vode koje proizlaze iz aglomeracija s p. e. između 2000 i 15.000 najkasnije do 31. prosinca 2005. dobiju sabirni sustav komunalnih otpadnih voda (vidjeti analogijom presude Komisija/Španjolska, EU:C:2007:223, t. 25. i Komisija/Grčka, EU:C:2007:642, t. 25.).

               32

               U vezi s tim, samo je Komisija nadležna odlučivati je li svrsishodno pokrenuti postupak utvrđivanja povrede kao i zbog koje radnje ili propusta države članice o kojoj je riječ taj postupak treba pokrenuti (vidjeti u tom smislu presude Komisija/Njemačka, C‑431/92, EU:C:1995:260, t. 22.; Komisija/Njemačka, C‑476/98, EU:C:2002:631, t. 38. i Komisija/Grčka, C‑394/02, EU:C:2005:336, t. 28.).

               33

               U ovom slučaju Komisija je odlučila pokrenuti postupak utvrđivanja povrede obveze, u skladu sa svojom uobičajenom praksom u području prikupljanja komunalnih otpadnih voda u aglomeracijama sukladno kojoj, unatoč tome što Direktiva zahtijeva stopu prikupljanja od 100%, Komisija takav postupak pokreće samo kad je riječ o aglomeracijama čija je stopa prikupljanja niža od 98% ili kad neprikupljeni preostali dio od 2% predstavlja p. e. od 2000 ili više.

               34

               Na temelju tih razloga, nakon što je na temelju podataka koje je podastrla belgijska vlada djelomično povukla prvotno postavljen tužbeni zahtjev u pogledu određenih aglomeracija, Komisija konačno traži da se utvrdi da petnaest aglomeracija iz točke 26. ove presude nije ispunilo obvezu prikupljanja propisanu člankom 3. Direktive.

               35

               Nesporno je da je tih petnaest aglomeracija navedeno u tablici koja se nalazi u Prilogu I. odgovoru na tužbu belgijske vlade podnesenom Sudu 15. listopada 2013. U toj je tablici naznačeno da predmetne aglomeracije na taj dan nisu ispunjavale zahtjeve iz članka 3. Direktive, kako ih je u ovom slučaju odredila Komisija.

               36

               Belgijska vlada ne poziva se na situacije poput onih iz članka 3. stavka 1. zadnjeg podstavka Direktive, koje državama članicama dopuštaju odstupanje od obveza uspostavljanja sabirnog sustava koje proizlaze iz članka 3. Direktive.

               37

               Ta vlada, međutim, ističe da je u ovom slučaju Komisijina odluka, kako proizlazi iz točke 33. ove presude, prestroga i neproporcionalna, s obzirom na to da belgijske aglomeracije, promatrane u svojoj ukupnosti, osiguravaju stopu prikupljanja komunalnih otpadnih voda višu od 98%. Slijedom toga, rizik za zdravlje i okoliš vrlo je nizak.

               38

               U vezi s tim, treba istaknuti da je središte sustava Direktive pojam „aglomeracije“, kako je definiran njezinim člankom 2. Tako se obveze država članica na temelju članaka 3. i 4. Direktive, o kojima se radi u ovom slučaju, odnose konkretno na aglomeracije i variraju ovisno o njihovoj veličini. Slijedom toga, neusklađenost sa zahtjevima Direktive treba provjeriti u odnosu na svaku aglomeraciju zasebno.

               39

               U svakom slučaju, sukladno ustaljenoj sudskoj praksi, postojanje povrede obveze valja ocjenjivati prema stanju u državi članici o kojoj je riječ kakvo je bilo u trenutku isteka roka određenog u obrazloženom mišljenju (vidjeti presude Komisija/Italija, C‑525/03, EU:C:2005:648, t. 14. i navedenu sudsku praksu kao i Komisija/Irska, C‑279/11, EU:C:2012:834, t. 18. i navedenu sudsku praksu).

               40

               Međutim, belgijska je vlada odgovarajući na pitanja koja je Sud postavio na raspravi priznala da na dan isteka roka dodijeljenog obrazloženim mišljenjem, odnosno 28. lipnja 2011., petnaest aglomeracija na koje se odnose Komisijini prigovori i koje su navedene u točki 26. ove presude nije ispunjavalo zahtjeve glede prikupljanja komunalnih otpadnih voda predviđene člankom 3. Direktive.

               41

               Slijedom toga, u skladu sa sudskom praksom Suda, nije bila ispunjena ni obveza podvrgavanja svih ispuštanja sekundarnom ili ekvivalentnom pročišćavanju, predviđena u članku 4. stavku 1. Direktive (vidjeti u tom smislu presudu Komisija/Grčka, EU:C:2007:642, t. 25. i navedenu sudsku praksu).

               42

               Slijedom navedenog, valja utvrditi da je Kraljevina Belgija, time što nije osigurala prikupljanje i pročišćavanje komunalnih otpadnih voda aglomeracija Aywaille, Baelen, Blegny, Chastre, Grez‑Doiceau, Jodoigne, Lasne, Obourg, Oreye, Orp, Raeren, Sart‑Dames‑Avelines, Soiron, Sombreffe i Yvoir‑Anhée, povrijedila obveze koje ima na temelju odredaba članaka 3. i 4. Direktive.

               43

               Nakon što je na temelju podataka koje je podastrla belgijska vlada djelomično povukla prvotno postavljen tužbeni zahtjev u pogledu određenih aglomeracija, Komisija traži da se utvrdi da 31 aglomeracija iz točke 27. ove presude nije ispunila obvezu pročišćavanja propisanu člankom 4. Direktive.

               44

               Nesporno je da je ta 31 aglomeracija navedena u tablici koja se nalazi u Prilogu I. gore spomenutom odgovoru belgijske vlade na tužbu, u kojem je navedeno da na dan 15. listopada 2013. spomenute aglomeracije nisu ispunjavale zahtjeve iz članka 4. Direktive.

               45

               U svakom slučaju, belgijska vlada ne osporava da ta 31 aglomeracija, nakon isteka roka dodijeljenog u obrazloženom mišljenju, nije imala operativne stanice za pročišćavanje komunalnih otpadnih voda te da, slijedom toga, nisu bili ispunjeni zahtjevi iz članka 4. Direktive.

               46

               Kad je riječ o dvjema aglomeracijama navedenima u točki 28. ove presude, valja utvrditi da su one u trenutku podnošenja Komisijine tužbe imale stanice za pročišćavanje, ali da, protivno odredbama dijela D Priloga I. Direktivi, u prvoj godini njihova djelovanja nije bilo prikupljeno dvanaest uzoraka.

               47

               Slijedom navedenog, držeći da te aglomeracije još nisu ispunjavale zahtjeve iz članka 4. Direktive, Komisija je ostala pri tužbi koja se odnosi na njih. Komisija je, međutim, na raspravi pojasnila da, kad je riječ o tim dvjema aglomeracijama, nije imala namjeru izmijeniti datum relevantan za procjenu postojanje povrede.

               48

               Belgijska vlada ne osporava da, nakon isteka roka dodijeljenog obrazloženim mišljenjem, dvije aglomeracije o kojima je riječ nisu imale stanice za pročišćavanje te da, slijedom toga, nisu bile u skladu sa zahtjevima iz članka 4. Direktive.

               49

               Slijedom navedenog, valja utvrditi da je Kraljevina Belgija, time što nije osigurala pročišćavanje komunalnih otpadnih voda aglomeracija Bassenge, Chaumont‑Gistoux, Chièvres, Crisnée, Dalhem, Dinant, Écaussinnes, Estinnes, Feluy‑Arquennes, Fexhe‑Slins, Fosses‑la‑Ville, Godarville, Hannut, Havré, Jurbise, Le Rœulx, Leuze, Lillois‑Witterzee, Profondeville, Rotheux‑Neuville, Saint‑Georges‑sur‑Meuse, Saint‑Hubert, Sirault, Sprimont, Villers‑la‑Ville, Villers‑le‑Bouillet, Virginal‑Hennuyères, Walcourt, Welkenraedt, Wépion, Wiers, Gaurain‑Ramecroix i Hélécine, povrijedila obveze koje ima na temelju odredaba članka 4. Direktive.

               50

               Belgijska se vlada, kad je riječ o kašnjenju u realizaciji poslova potrebnih za sekundarno prikupljanje i pročišćavanje komunalnih otpadnih voda kao i o posljedičnoj povredi obveza koje ima na temelju članaka 3. i 4. Direktive, poziva na imovinska, tehnička i proračunska ograničenja Valonske regije.

               51

               Valja istaknuti da je zakonodavac Unije, svjestan opsega infrastrukturnih radova potrebnih za primjenu Direktive kao i troškova vezanih uz njezinu potpunu provedbu, državama članicama dodijelio rok od nekoliko godina za ispunjenje njihovih obveza, koji je u ovom slučaju istekao 31. prosinca 2005. U svakom slučaju, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, država članica ne može se pozivati na unutarnje teškoće kako bi opravdala nepoštovanje obveza koje proizlaze iz prava Unije (vidjeti u tom smislu presude Komisija/Grčka, C‑407/09, EU:C:2011:196, t. 36. i navedenu sudsku praksu kao i Komisija/Irska, EU:C:2012:834, t. 71.).

               52

               Slijedom svega navedenog, valja utvrditi da je, time što nije osigurala prikupljanje i pročišćavanje komunalnih otpadnih voda aglomeracija Aywaille, Baelen, Blegny, Chastre, Grez‑Doiceau, Jodoigne, Lasne, Obourg, Oreye, Orp, Raeren, Sart‑Dames‑Avelines, Soiron, Sombreffe i Yvoir‑Anhée, kao i pročišćavanje komunalnih otpadnih voda aglomeracija Bassenge, Chaumont‑Gistoux, Chièvres, Crisnée, Dalhem, Dinant, Écaussinnes, Estinnes, Feluy‑Arquennes, Fexhe‑Slins, Fosses‑la‑Ville, Godarville, Hannut, Havré, Jurbise, Le Rœulx, Leuze, Lillois‑Witterzée, Profondeville, Rotheux‑Neuville, Saint‑Georges‑sur‑Meuse, Saint‑Hubert, Sirault, Sprimont, Villers‑la‑Ville, Villers‑le‑Bouillet, Virginal‑Hennuyères, Walcourt, Welkenraedt, Wépion, Wiers, Gaurain‑Ramecroix i Hélécine, Kraljevina Belgija povrijedila obveze koje ima na temelju odredaba članaka 3. i 4. Direktive.

         Troškovi

               53

               Na temelju članka 138. stavka 1. Poslovnika Suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Komisija postavila zahtjev da se Kraljevini Belgiji naloži snošenje troškova i da je povreda obveze utvrđena, Kraljevini Belgiji nalaže se snošenje troškova.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Time što nije osigurala prikupljanje i pročišćavanje komunalnih otpadnih voda aglomeracija Aywaille, Baelen, Blegny, Chastre, Grez Doiceau, Jodoigne, Lasne, Obourg, Oreye, Orp, Raeren, Sart Dames Avelines, Soiron, Sombreffe i Yvoir‑Anhée, kao i pročišćavanje komunalnih otpadnih voda aglomeracija Bassenge, Chaumont Gistoux, Chièvres, Crisnée, Dalhem, Dinant, Écaussinnes, Estinnes, Feluy Arquennes, Fexhe Slins, Fosses‑la‑Ville, Godarville, Hannut, Havré, Jurbise, Le Rœulx, Leuze, Lillois Witterzée, Profondeville, Rotheux Neuville, Saint Georges sur Meuse, Saint Hubert, Sirault, Sprimont, Villers‑la‑Ville, Villers‑le‑Bouillet, Virginal Hennuyères, Walcourt, Welkenraedt, Wépion, Wiers, Gaurain Ramecroix i Hélécine, Kraljevina Belgija povrijedila je obveze koje ima na temelju odredaba članaka 3. i 4. Direktive Vijeća 91/271/EEZ od 21. svibnja 1991. o pročišćavanju komunalnih otpadnih voda.

                           2.

                           Kraljevini Belgiji nalaže se snošenje troškova.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 13. listopada 2016.#Naczelnik Urzędu Celnego I w Ł. protiv G. M. i M. S.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Sąd Okręgowy w Łodzi.#Zahtjev za prethodnu odluku – Tehnički propisi u sektoru igara na sreću – Direktiva 98/34/EZ – Pojam ‚tehnički propis’ – Obveza država članica da Europskoj komisiji dostavljaju sve nacrte tehničkih propisa – Neprimjenjivost pravila koja imaju svojstvo tehničkih propisa, a nisu dostavljena Komisiji.#Predmet C-303/15.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      13. listopada 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Tehnički propisi u sektoru igara na sreću — Direktiva 98/34/EZ — Pojam ‚tehnički propis’ — Obveza država članica da Europskoj komisiji dostavljaju sve nacrte tehničkih propisa — Neprimjenjivost pravila koja imaju svojstvo tehničkih propisa, a nisu dostavljena Komisiji“
      U predmetu C‑303/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a koji je uputio Sąd Okręgowy w Łodzi (Okružni sud u Łódźu, Poljska) odlukom od 24. travnja 2015., koju je Sud zaprimio 22. lipnja 2015., u postupku

         Naczelnik Urzędu Celnego I w Ł.

      protiv

         G. M.-a,

         M. S.-a,

      uz sudjelovanje:

         Colin Wiliams sp. z o.o.,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, E. Regan, A. Arabadjiev, C. G. Fernlund i S. Rodin (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Bobek,
      tajnik: I. Illéssy, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 20. travnja 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Naczelnika Urzędu Celnego I w Ł., M. Gruszka i M. Ziarko, u svojstvu agenata,

               —

               za G. M.-a, S. Sołtysik i M. Górski, adwokaci,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna i D. Lutostańska, u svojstvu agenata,

               —

               za belgijsku vladu, L. Van den Broeck, M. Jacobs i C. Pochet, u svojstvu agenata, uz asistenciju P. Vlaemmincka i B. Van Voorena, advocaten,

               —

               za vladu Helenske Republike, K. Nasopoulou i S. Lekkou, u svojstvu agenata,

               —

               za portugalsku vladu, L. Inez Fernandes i P. Fragoso Martins, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, G. Braga da Cruz, kao i A. Szmytkowska, H. Tserepa‑Lacombe i A. Stobiecka‑Kuik, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 7. srpnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 8. stavka 1. Direktive 98/34/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. lipnja 1998. o utvrđivanju postupka pružanja informacija u područj[u] tehničkih standarda i propisa te pravila o uslugama informacijskog društva (SL 1998., L 204, str. 37.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 42., str. 58.), kako je izmijenjena Direktivom 98/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 20. srpnja 1998. (SL 1998., L 217, str. 18.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 55., str. 11., u daljnjem tekstu: Direktiva 98/34).

               2

               Ovaj zahtjev upućen je u okviru spora između Naczelnika Urzędu Celnego I w Ł. (ravnatelj carinskog ureda I u Ł.), s jedne strane, i G. M.-a i M. S.-a, s druge strane, o poreznom prekršaju.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članak 1. Direktive 98/34 glasi:
               „Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:

                        1.

                        ‚proizvod’, svaki industrijski i poljoprivredni proizvod, uključujući ribarske proizvode;

                        2.

                        ‚usluga’, svaka usluga informacijskog društva, to jest svaka usluga koja se obično pruža uz naknadu, na daljinu, elektronskim sredstvima te na osobni zahtjev primatelja usluga.
                        [...]

                        3.

                        ‚tehnička specifikacija’, specifikacija sadržana u dokumentu kojim se utvrđuju svojstva koja mora imati određeni proizvod, kao što su razine kakvoće, radne značajke, sigurnost ili dimenzije, uključujući zahtjeve koji se odnose na naziv pod kojim se proizvod prodaje, terminologiju, simbole, ispitivanje i metode ispitivanja, pakiranje, obilježavanje i označivanje te postupke ocjene sukladnosti proizvoda.
                        [...]

                        4.

                        ‚ostali zahtjevi’, zahtjev za proizvod različit od tehničke specifikacije koji utječe na životni ciklus proizvoda nakon njegova stavljanja na tržište, a posebno je uveden radi zaštite potrošača odnosno okoliša, kao što su uvjeti uporabe, recikliranja, ponovne uporabe i odlaganja, ako ti uvjeti mogu značajno utjecati na sastav ili prirodu proizvoda, odnosno njegovu prodaju;

                        5.

                        ‚propis o uslugama’, zahtjev opće naravi koji se odnosi na uspostavljanje i obavljanje uslužnih djelatnosti u okviru značenja iz točke 2., posebno odredbi koje se odnose na pružatelja usluga, usluge i primatelja usluga, isključujući sva pravila koja nisu izričito usmjerena na usluge definirane u toj točki.

                  [...]

                        11.

                        ‚tehnički propis’, tehničke specifikacije i ostali zahtjevi ili propisi koji se odnose na usluge, uključujući odgovarajuće administrativne odredbe pridržavanje kojih je obavezno, de jure ili de facto, kada je riječ o stavljanju na tržište, pružanju neke usluge, poslovnom nastanu nekog operatera usluga ili korištenju u nekoj državi članici ili najvećem dijelu iste, kao i zakonima i drugim propisima država članica, osim onih navedenih u članku 10. koji zabranjuju proizvodnju, uvoz, marketing ili korištenje nekog proizvoda ili zabranjuju pružanje ili korištenje neke usluge ili poslovni nastan kao operatera usluga.

                  [...]”

               4

               Članak 8. stavak 1. te direktive glasi kako slijedi:
               „Pridržavajući se članka 10., države članice Komisiji bez odlaganja dostavljaju sve nacrte tehničkih propisa, osim ako se njima u cijelosti prenosi tekst međunarodne ili europske norme, u kom su slučaju dovoljne informacije o toj normi; one Komisiji istodobno dostavljaju obrazloženje u kojemu navode razloge za donošenje tehničkog propisa, ako to već nije pojašnjeno u nacrtu.
               [...]”

         Poljsko pravo

               5

               Članak 6. stavak 1. Ustawe o grach hazardowych (Zakon o igrama na sreću), od 19. studenoga 2009. (Dz. U. od 2009., br. 201, tekst 1540), u svojoj verziji koja se primjenjuje u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Zakon o igrama na sreću) propisuje:
               „Za organizaciju igara s kuglicama, kartama, kockicama i na automatima potrebno je imati dozvolu za vođenje casina.”

               6

               Članak 14. stavak 1. navedenog zakona određuje:
               „Organizacija igara s kuglicama, kartama, kockicama i na automatima dopuštena je samo u casinima.”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               7

               Ravnatelj carinskog ureda I u Ł. je pred Sądom Rejonowy dla Łodzi‑Widzewa w Łodzi (Općinski sud u Łódźu, Poljska) pokrenuo postupak protiv G. M.-a i M. S.-a zato što su u razdoblju od 6. srpnja 2012. do 23. siječnja 2013. priređivali igre na automatima za igre na sreću bez posjedovanja dozvole za vođenje casina u smislu članka 6. stavka 1. Zakona o igrama na sreću. Takvo se postupanje smatra povredom pravila poljskog poreznog prava.

               8

               Sąd Rejonowy dla Łodzi‑Widzewa w Łodzi (Općinski sud u Łódźu) je rješenjem od 13. siječnja 2015. donio odluku o obustavi postupka pokrenutog protiv G. M.-a i M. S‑a.

               9

               S obzirom na presudu od 19. srpnja 2012., Fortuna i dr. (C‑213/11, C‑214/11 i C‑217/11, EU:C:2012:495), taj je sud utvrdio da je članak 6. stavak 1. Zakona o igrama na sreću, na temelju kojeg je za organizaciju igara s kuglicama, kartama, kockicama i na automatima potrebno imati dozvolu za vođenje casina, tehnički propis i da ga se, zato što nije bio dostavljen Komisiji, ne može isticati protiv optuženih osoba.

               10

               Ravnatelj carinskog ureda I u Ł. je sudu koji je uputio zahtjev podnio tužbu protiv rješenja Sąda Rejonowy dla Łodzi‑Widzewa w Łodzi (Općinski sud u Łódźu).

               11

               Budući da su automati o kojima je riječ u glavnom postupku kupljeni u Češkoj Republici, taj sud razmatra posljedice nedostavljanja Komisiji članka 6. stavka 1. Zakona o igrama na sreću.

               12

               S jedne strane, sud koji je uputio zahtjev ne zanemaruje sudsku praksu Suda u skladu s kojom povreda obveze dostave tehničkih propisa potonje lišava učinka, tako da se na njih ne može pozivati protiv trećih osoba. S druge strane, taj sud podsjeća na sudsku praksu Suda u skladu s kojom države članice slobodno utvrđuju ciljeve svoje politike u području organizacije igara na sreću. Osim toga, navedeni sud primjećuje da, u skladu s istom sudskom praksom, nametnuta ograničenja valja ocjenjivati samo s obzirom na ciljeve koje nacionalna tijela predmetne države članice žele postići i na ciljanu razinu zaštite te da ona moraju ispuniti uvjete vezane uz njihovu proporcionalnost koji proizlaze iz sudske prakse Suda.

               13

               Usto, sud koji je uputio zahtjev smatra da se glavni predmet razlikuje od predmeta u kojima su donesene presude od 30. travnja 1996., CIA Security International (C‑194/94, EU:C:1996:172), i od 8. rujna 2005., Lidl Italia (C‑303/04, EU:C:2005:528), jer su se tehnički propisi koji nisu bili dostavljeni u navedenim predmetima odnosili na propise koji nisu bili podvrgnuti istim ograničenjima kao i igre na sreću. Taj sud smatra da je stoga pri tumačenju članka 8. Direktive 98/34 potrebno utvrditi može li ga se razumjeti na način da je, s obzirom na članak 36. UFEU‑a, dopušteno ocjenjivati nedostavljene odredbe u svjetlu tog članka i odbiti primijeniti nedostavljene odredbe samo ako one ne predstavljaju ograničenje spojivo s navedenim člankom UFEU‑a.

               14

               Konačno, navedeni sud primjećuje da je teško u potpunosti prihvatiti bezuvjetnost posljedice nedostavljanja tehničkih propisa bez mogućnosti ocjenjivanja toga ostaju li one u granicama definiranima člankom 36. UFEU‑a. Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, automatska neprimjenjivost takvih propisa podrazumijevala bi potpunu slobodu u organizaciji igara na sreću. Taj sud smatra da bi bezuvjetnost posljedice nepostojanja dostave također mogla destabilizirati politiku države članice u drugim područjima.

               15

               U tim je okolnostima Sąd Okręgowy w Łodzi (Okružni sud u Łódźu, Poljska) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Može li se članak 8. stavak 1. Direktive 98/34 tumačiti na način da je u slučaju nedostavljanja propisa koje se smatra tehničkim propisima moguće razlikovanje posljedica tako da u slučaju propisa koji se odnose na slobode koje ne podliježu ograničenjima članka 36. UFEU‑a nedostavljanje za posljedicu mora imati da se ti propisi ne smiju primjenjivati u određenom postupku dok u slučaju propisa koji se odnose na slobode koje podliježu ograničenjima članka 36. UFEU‑a nacionalni sud koji je istovremeno i sud Unije može ispitati ispunjavaju li ti propisi unatoč nedostavljanju zahtjeve iz članka 36. UFEU‑a i mogu li biti primijenjeni?”

         O prethodnom pitanju

               16

               Uvodno valja podsjetiti da je, prema ustaljenoj sudskoj praksi, u okviru postupka suradnje između nacionalnih sudova i Suda uspostavljene u članku 267. UFEU‑a, na Sudu da nacionalnom sudu pruži koristan odgovor koji će mu omogućiti da riješi spor koji se pred njim vodi. U tom smislu, Sud će po potrebi preoblikovati pitanja koja su mu postavljena (vidjeti u tom smislu presudu od 28. travnja 2016., Oniors Bio, C‑233/15, EU:C:2016:305, t. 30. i navedenu sudsku praksu). Osim toga, Sud može uzeti u obzir pravila prava Unije na koja se nacionalni sud nije pozvao u svojem pitanju (rješenje od 14. srpnja 2016., BASF, C‑456/15, neobjavljeno, EU:C:2016:567, t. 15. i navedena sudska praksa).

               17

               U tom pogledu valja istaknuti da sud koji je uputio zahtjev polazi od premise da pravilo poput onoga iz članka 6. stavka 1. Zakona o igrama na sreću ulazi u pojam „tehnički propis” u smislu Direktive 98/34, za koji vrijedi obveza dostave na temelju članka 8. stavka 1. te direktive, a čija se povreda sankcionira neprimjenjivošću takvog pravila.

               18

               S tim u vezi valja podsjetiti da su pojmom „tehnički propis” obuhvaćene četiri kategorije mjera, odnosno, prvo, „tehnička specifikacija” u smislu članka 1. stavka 3. Direktive 98/34, drugo, „ostali zahtjevi”, kako su definirani člankom 1. stavkom 4. te direktive, treće, „propisi o uslugama”, navedeni u članku 1. stavku 5. te direktive i, četvrto, „zakon[i] i drug[i] propis[i] država članica […] koji zabranjuju proizvodnju, uvoz, marketing ili korištenje nekog proizvoda ili zabranjuju pružanje ili korištenje neke usluge ili poslovni nastan kao operatera usluga” u smislu članka 1. točke 11. te direktive (vidjeti presudu od 4. veljače 2016., Ince, C‑336/14, EU:C:2016:72, t. 70.).

               19

               U tom pogledu, kao prvo, valja podsjetiti da pojam „tehnička specifikacija” pretpostavlja da se nacionalna mjera obvezno odnosi na proizvod ili njegovo pakiranje kao takve i stoga određuje jednu od uvjetovanih karakteristika proizvoda. Suprotno tomu, ako nacionalna mjera predviđa uvjete za poslovni nastan poduzetnikâ, poput odredbi koje obavljanje profesionalne djelatnosti uvjetuju prethodnim odobrenjem, ti uvjeti nisu tehničke specifikacije (vidjeti u tom smislu presudu od 21. travnja 2005., Lindberg, C‑267/03, EU:C:2005:246, t. 57. i 59. kao i navedenu sudsku praksu).

               20

               Kao drugo, kako bi mogla biti kvalificirana kao „ostali zahtjevi” u smislu članka 1. točke 4. Direktive 98/34, nacionalna mjera mora predstavljati „uvjet” koji može značajno utjecati na sastav ili prirodu proizvoda odnosno njegovu prodaju (vidjeti u tom smislu presudu od 19. srpnja 2012., Fortuna i dr., C‑213/11, C‑214/11 i C‑217/11 EU:C:2012:495, t. 35. kao i navedenu sudsku praksu). Međutim, valja provjeriti treba li takvu mjeru kvalificirati kao „uvjet” koji se odnosi na upotrebu predmetnog proizvoda ili je, naprotiv, riječ o nacionalnoj mjeri koja ulazi u kategoriju tehničkih propisa navedenu u članku 1. točki 11. Direktive 98/34. Pripada li nacionalna mjera jednoj ili pak drugoj kategoriji tehničkih propisa ovisi o dosegu zabrane koju određuje ta mjera (vidjeti u tom smislu presudu od 21. travnja 2005., Lindberg, C‑267/03, EU:C:2005:246, t. 73. i 74.).

               21

               Kao treće, pojam „tehnički propis” iz članka 1. točke 5. Direktive 98/34 obuhvaća samo pravila o uslugama informacijskog društva, odnosno o svim uslugama koje se obavljaju elektronički na daljinu i na pojedinačan zahtjev primatelja usluga (vidjeti u tom smislu presudu od 2. lipnja 2005., Mediakabel, C‑89/04, EU:C:2005:348, t. 19.).

               22

               S obzirom na ova uvodna razmatranja, postavljeno pitanje valja razumjeti tako da sud koji je uputio zahtjev želi saznati treba li članak 1. Direktive 98/34 tumačiti na način da nacionalna odredba poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku ulazi u pojam „tehnički propis” u smislu te direktive.

               23

               Najprije, valja utvrditi da takva odredba, koja organizaciju igara s kuglicama, kartama, kockicama i na automatima uvjetuje posjedovanjem dozvole za vođenje casina, ne predstavlja „tehničku specifikaciju” u smislu članka 1. točke 3. Direktive 98/34, s obzirom na to da se ne odnosi na proizvod ili njegovo pakiranje kao takve i ne određuje jednu od uvjetovanih karakteristika proizvoda.

               24

               Nadalje, navedena odredba ne ulazi u kategoriju „propisi o uslugama” informacijskog društva u smislu članka 1. točke 5. Direktive 98/34, s obzirom na to da se ona ne odnosi na „uslugu informacijskog društva” u smislu članka 1. točke 2. te direktive.

               25

               Konačno, radi određivanja toga je li članak 6. stavak 1. Zakona o igrama na sreću obuhvaćen bilo člankom 1. točkom 4. Direktive 98/34 bilo člankom 1. točkom 11. te direktive, valja provjeriti može li takva odredba značajno utjecati na sastav ili prirodu predmetnog proizvoda odnosno njegovu prodaju, u predmetnom slučaju na automate, kao „uvjet” koji se odnosi na upotrebu predmetnog proizvoda ili je riječ o nacionalnoj mjeri koja ulazi u kategoriju zabrana, navedenu u članku 1. točki 11. navedene direktive.

               26

               S tim u vezi, valja podsjetiti da članak 14. stavak 1. Zakona o igrama na sreću propisuje da se igre s kuglicama, kartama, kockicama i na automatima mogu organizirati samo u casinima. Ta je odredba dostavljena Komisiji kao „tehnički propis” uzimajući u obzir činjenicu da je Sud već presudio, s jedne strane, da nacionalna mjera koja organizaciju određenih igara na sreću ograničava samo na casina predstavlja „tehnički propis” u smislu članka 1. točke 11. Direktive 98/34, s obzirom na to da ona može značajno utjecati prirodu ili prodaju proizvoda upotrijebljenih u tom kontekstu i, s druge strane, da zabrana korištenja određenih proizvoda izvan casina može značajno utjecati na njihovu prodaju na način da umanjuje prilike za njihovu upotrebu (vidjeti u tom smislu presudu od 11. lipnja 2015., Berlington Hungary i dr., C‑98/14, EU:C:2015:386, t. 98. i 99.).

               27

               Suprotno tomu, članak 6. stavak 1. tog zakona, koji predviđa posjedovanje dozvole za vođenje casina za organizaciju igara s kuglicama, kartama, kockicama i na automatima, nije dostavljen Komisiji.

               28

               Ne može se prihvatiti Komisijina teza prema kojoj postoji uska veza između dviju predmetnih nacionalnih odredbi zbog koje nije moguće zanemariti članak 14. stavak 1. Zakona o igrama na sreću u odnosu na članak 6. stavak 1. tog zakona. Naime, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 38. do 44. svojega mišljenja, članak 6. stavak 1. navedenog zakona i članak 14. stavak 1. istog zakona imaju različite funkcije i različita područja primjene. Opisni element iz članka 6. stavka 1. tog zakona, koji predmetnu dozvolu određuje kao dozvolu „za vođenje casina”, ne utječe na taj zaključak.

               29

               Stoga valja utvrditi da se članak 6. stavak 1. Zakona o igrama na sreću ne može smatrati „ostalim zahtjevima” u smislu članka 1. točke 4. Direktive 98/34 jer dozvola koju ta nacionalna odredba zahtijeva za organizaciju igara na sreću predstavlja uvjet nametnut s obzirom na djelatnost organizacije takvih igara, za razliku od članka 14. stavka 1. tog zakona koji nameće uvjete s obzirom na predmetne proizvode tako što zabranjuje njihovo korištenje izvan casina.

               30

               Osim toga, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, nacionalne odredbe ograničene na propisivanje uvjeta za poslovni nastan poduzetnikâ ili njihovo pružanje usluga, poput odredbi koje obavljanje profesionalne djelatnosti podvrgavaju prethodnom odobrenju, ne predstavljaju tehničke propise u smislu članka 1. točke 11. Direktive 98/34 (vidjeti u tom smislu presudu od 4. veljače 2016., Ince, C‑336/14, EU:C:2016:72, t. 76. i navedenu sudsku praksu).

               31

               Slijedom toga, valja utvrditi da odredba poput članka 6. stavka 1. Zakona o igrama na sreću nije „tehnički propis” u smislu Direktive 98/34.

               32

               U tim okolnostima nije potrebno ispitati posljedice povrede obveze dostave tehničkog propisa.

               33

               Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 1. Direktive 98/34 treba tumačiti na način da nacionalna odredba, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, ne ulazi u pojam „tehnički propis” u smislu te direktive za koji vrijedi obveza dostave na temelju članka 8. stavka 1. navedene direktive, a čija se povreda sankcionira neprimjenjivošću takvog pravila.

         Troškovi

               34

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                     Članak 1. Direktive 98/34/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. lipnja 1998. o utvrđivanju postupka pružanja informacija u područj[u] tehničkih standarda i propisa te pravila o uslugama informacijskog društva, kako je izmijenjena Direktivom 98/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 20. srpnja 1998., treba tumačiti na način da nacionalna odredba, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, ne ulazi u pojam „tehnički propis” u smislu te direktive za koji vrijedi obveza dostave na temelju članka 8. stavka 1. navedene direktive, a čija se povreda sankcionira neprimjenjivošću takvog pravila.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: poljski


Presuda Suda (treće vijeće) od 13. listopada 2011.#DHL International NV, ranije Express Line NV protiv Belgisch Instituut voor Postdiensten en Telecommunicatie.#Zahtjev za prethodnu odluku: Hof van beroep te Brussel - Belgija.#Direktiva 97/67/EZ - Članak 19. - Granice - Članak 49. UFEU-a.#Predmet C-148/10.


Presuda Prvostupanjskog suda (prvo prošireno vijeće) od 22. veljače 2000. # Armement coopératif artisanal vendéen (ACAV) i drugi protiv Vijeća Europske unije. # Ribarstvo - Tužba za poništenje - Nedopuštenost. # Predmet T-138/98.