title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 29. listopada 2015.#Freistaat Bayern protiv Verlag Esterbauer GmbH.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bundesgerichtshof.#Zahtjev za prethodnu odluku – Pravna zaštita baza podataka – Direktiva 96/9/EZ – Članak 1. stavak 2. – Područje primjene – Baze podataka – Topografske karte – Neovisnost građe koja čini bazu podataka – Mogućnost odvajanja navedene građe a da se ne utječe na vrijednost njezina informacijskog sadržaja – Uzimanje u obzir svrhe topografske karte za korisnika.#Predmet C-490/14.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      29. listopada 2015. (
            *
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Pravna zaštita baza podataka — Direktiva 96/9/EZ — Članak 1. stavak 2. — Područje primjene — Baze podataka — Topografske karte — Neovisnost građe koja čini bazu podataka — Mogućnost odvajanja navedene građe a da se ne utječe na vrijednost njezina informacijskog sadržaja — Uzimanje u obzir svrhe topografske karte za korisnika“
      U predmetu C‑490/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud, Njemačka), odlukom od 18. rujna 2014., koju je Sud zaprimio 6. studenoga 2014., u postupku

         Freistaat Bayern

      protiv

         Verlaga Esterbauer GmbH,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica prvoga vijeća, u svojstvu predsjednice drugoga vijeća, K. Lenaerts (izvjestitelj), predsjednik Suda, J. L. da Cruz Vilaça, C. Lycourgos i J.-C. Bonichot, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: V. Tourrès, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 2. rujna 2015.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Freistaat Bayern, U. Karpenstein i M. Kottmann, Rechtsanwälte,

               —

               za Verlag Esterbauer GmbH, P. Hertin, Rechtsanwalt,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze, J. Kemper i D. Kuon, u svojstvu agenata,

               —

               za belgijsku vladu, J.-C. Halleux, L. van den Broeck i C. Pochet, u svojstvu agenata,

               —

               za španjolsku vladu, A. Gavela Llopis, u svojstvu agenta,

               —

               za francusku vladu, D. Segoin, u svojstvu agenta,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju S. Fiorentina, avvocato dello Stato,

               —

               za austrijsku vladu, G. Eberhard, u svojstvu agenta,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               —

               za portugalsku vladu, L. Inez Fernandes i L. da Conceição Esmeriz, u svojstvu agenata,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, J. Kraehling, u svojstvu agenta, uz asistenciju N. Saundersa, barristera,

               —

               za Europsku komisiju, T. Scharf i J. Samnadda, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegova mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 1. stavka 2., Direktive 96/9/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. ožujka 1996. o pravnoj zaštiti baza podataka (SL L 77, str. 20.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 24., str. 36.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Freistaata Bayern (Savezna država Bavarska) i Verlaga Esterbauer GmbH (u daljnjem tekstu: Verlag Esterbauer), austrijske izdavačke kuće specijalizirane za izdavanje izletničkih karata, u vezi sa zahtjevom za prestankom postupanja koji se temelji na njemačkom Zakonu o autorskom pravu i srodnim pravima (Gesetz über Urheberrecht und verwandte Schutzrechte, u daljnjem tekstu: UrhG).

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodne izjave 9., 10., 12., 14. i 17. Direktive 96/9 propisuju:

                        „(9)

                        budući da su baze podataka vrlo bitno sredstvo za razvoj informacijskog tržišta unutar Zajednice; budući da će to sredstvo biti korisno u mnogim drugim područjima;

                        (10)

                        budući da eksponencijalan rast u Zajednici i diljem svijeta, količine godišnje proizvedenih i obrađenih informacija u svim područjima trgovine i industrije zahtijeva ulaganje u napredne informacijske sustave u svim državama članicama;

                  [...]

                        (12)

                        budući da se u Zajednici takvo ulaganje u moderne sustave za pohranu i obradu podataka neće ostvariti, osim ako se uvede stabilan i jedinstven sustav pravne zaštite koji će štititi prava proizvođača baza podataka;

                  [...]

                        (14)

                        budući da bi zaštitu prema ovoj direktivi bilo potrebno proširiti na neelektroničke baze podataka;

                  [...]

                        (17)

                        budući da bi se pojam ‚baza podataka‘ trebao tumačiti tako da obuhvaća književne, umjetničke, glazbene ili druge zbirke djela ili zbirke druge građe kao što su tekstovi, zvuk, slike, brojke, činjenice i podaci; budući da bi on trebao obuhvaćati zbirke samostalnih djela, podataka ili druge građe koji su uređeni po određenom sustavu ili po određenoj metodi i kojima se može pojedinačno pristupiti; budući da to znači da snimka ili audiovizualno, kinematografsko, književno ili glazbeno djelo kao takvo ne pripada u područje primjene ove direktive; [...]“.

               4

               Članak 1. Direktive 96/9, naslovljen „Područje primjene“, navodi:
               „1.   Ova se direktiva odnosi na pravnu zaštitu baza podataka u bilo kojem obliku.
               2.   U smislu ove direktive ‚baza podataka‘ znači zbirku samostalnih djela, podataka ili druge građe uređenih po određenom sustavu ili određenoj metodi i pojedinačno dostupnih elektroničkim ili drugim sredstvima.
               [...]“

         Njemačko pravo

               5

               Članak 87.a UrhG‑a, naslovljen „Definicije“, u njemačko pravo, u članak 1. prvu rečenicu, prenosi članak 1. stavak 2. Direktive 96/9.

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               6

               Savezna država Bavarska preko Područnog ureda za katastar i zemljopisne podatke (Landesamt für Vermessung und Geoinformation), objavljuje topografske karte u mjerilu 1:50.000 za cjelokupnu Saveznu državu Bavarsku. Verlag Esterbauer je austrijski izdavač koji između ostalog objavljuje atlase, turističke vodiče i zemljopisne karte za bicikliste, brdske bicikliste i rolere.

               7

               Savezna država Bavarska smatra da je Verlag Esterbauer nezakonito upotrebljavao njezine topografske karte i podatke za izradu vlastitih karata. Zbog toga je podnio tužbu Landgerichtu München (Regionalni sud u Münchenu) kako bi ishodio prestanak tog postupanja i kako bi se Verlagu Esterbauer naložila naknada štete. Taj prvostupanjski sud prihvatio je sve njegove zahtjeve.

               8

               Verlag Esterbauer je tada podnio žalbu Oberlandesgerichtu München (Višem regionalnom sudu u Münchenu), koji je djelomično poništio presudu Landgerichta München. Oberlandesgericht dozvolio je reviziju pred Bundesgerichtshofom (Savezni vrhovni sud) samo u dijelu u kojem je odbio zahtjeve Savezne države Bavarske zasnovane na zaštiti baza podataka na temelju članka 87.a i pratećih članaka UrhG‑a.

               9

               Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud) u tom se kontekstu pita o području primjene Direktive 96/9 i o eventualnom uključivanju topografskih karata koje je izradila Savezna država pod pojam „baza podataka“ u smislu članka 1. stavka 2. te direktive. Točnije, sud koji je uputio zahtjev pita se mogu li se podaci koji navode koordinate određenih točaka na zemljinoj površini kvalificirati kao „druga građa“ u smislu te odredbe.

               10

               U tim je okolnostima Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Je li za pitanje postoji li zbirka druge građe u smislu članka 1. stavka 2. Direktive 96/9/EZ – iz razloga što se ta građa može međusobno odijeliti a da to ne utječe na vrijednost njezina informativnog sadržaja – mjerodavna svaka zamisliva informacijska vrijednost ili samo ona vrijednost koja se utvrđuje na osnovi svrhe konkretne zbirke i s obzirom na uobičajeno ponašanje korisnika koje iz te svrhe proizlazi?“

         O prethodnom pitanju

               11

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 1. stavak 2. Direktive 96/9 tumačiti na način da zemljopisni podaci koji su izdvojeni iz topografske karte s ciljem izrade i komercijalne uporabe druge karte, nakon njihova izdvajanja zadržavaju dovoljnu informacijsku vrijednost da bi ih se moglo kvalificirati kao „drugu građu“„baze podataka“ u smislu navedene odredbe.

               12

               Glede toga najprije treba podsjetiti da je Sud već presudio da cilju koji zakonodavac Unije želi postići odgovara da se pojmu „baza podataka“, u smislu Direktive 96/9, daje široko značenje, bez formalnih, pravnih ili materijalnih ograničenja (vidjeti presude Fixtures Marketing, C‑444/02, EU:C:2004:697, t. 20., i Ryanair, C‑30/14, EU:C:2015:10, t. 33.).

               13

               Naime, članak 1. stavak 1. navedene direktive propisuje da se ona odnosi na pravnu zaštitu baza podataka „u bilo kojem obliku“.

               14

               Uvodna izjava 17. Direktive 96/9 glede toga pojašnjava da bi se koncept baza podataka trebao tumačiti tako da obuhvaća „književne, umjetničke, glazbene ili druge zbirke djela ili zbirke druge građe kao što su tekstovi, zvuk, slike, brojke, činjenice i podaci“ (vidjeti presudu Fixtures Marketing, C‑444/02, EU:C:2004:697, t. 23.). Iz uvodne izjave 14. navedene direktive osim toga proizlazi da bi zaštitu prema toj direktivi trebalo proširiti kako na elektroničke, tako i na neelektroničke baze podataka.

               15

               Dakle, usporediva narav topografskih karata u glavnom postupku koja je zahtijevala njihovo digitaliziranje pomoću skenera radi pojedinačnog iskorištavanja pomoću grafičkog programa ne predstavlja zapreku priznavanju kvalifikacije kao baze podataka u smislu iste direktive.

               16

               Sud je također presudio da, u tom kontekstu širokog tumačenja pojam „baza podataka“ u smislu Direktive 96/9 svoju posebnost izvodi iz funkcionalnog kriterija (vidjeti presudu Fixtures Marketing,C‑444/02, EU:C:2004:697, t. 27.). Kao što to proizlazi iz uvodnih izjava 9., 10. i 12. navedene direktive, pravna zaštita koju je ona uvela potiče izgradnju sustava pohranjivanja i obrade podataka kako bi se pridonijelo razvoju tržišta podataka u kontekstu koji karakterizira eksponencijalan rast količine godišnje proizvedenih i obrađenih podataka u svim područjima aktivnosti (vidjeti presude Fixtures Marketing, C‑46/02, EU:C:2004:694, t. 33.; The British Horseracing Board i dr., C‑203/02, EU:C:2004:695, t. 30.; Fixtures Marketing, C‑338/02, EU:C:2004:696, t. 23., te Fixtures Marketing, C- 444/02, EU:C:2004:697, t. 39.).

               17

               Stoga je kvalifikacija kao „baze podataka“ u smislu članka 1. stavka 2. Direktive 96/9 podređena postojanju zbirke „druge građe“, odnosno građe koja je međusobno odvojiva, a da to ne utječe na vrijednost njezina informacijskog, književnog, umjetničkog, glazbenog ili drugog sadržaja (vidjeti presudu Fixtures Marketing, C‑444/02, EU:C:2004:697, t. 29.).

               18

               Verlag Esterbauer i Europska komisija navode da se, kada je riječ o usporedivim topografskim kartama, odvojiva građa koju se mora uzeti u obzir sastoji od dvaju podataka koji odgovaraju, s jedne strane, „točki zemljopisnih koordinata“, odnosno brojčanom kodu koji odgovara određenoj koordinatnoj točki kvadratne dvodimenzionalne mreže, i, s druge strane, „oznaci“, odnosno brojčanom kodu koji koristi izrađivač karte kako bi označio jedinstveni element, na primjer crkvu. Oni navode da je informacijska vrijednost tih podataka gotovo potpuno izgubljena nakon njihova izdvajanja iz topografske karte jer, u vezi navedenog primjera, oznaka „crkva“ koji je naznačen na određenoj točki zemljopisnih koordinata, zbog nepostojanja detaljnije informacije o položaju crkve, ne dopušta zaključak da se crkva nalazi u određenom gradu ili određenom selu.

               19

               Glede toga treba navesti da topografske karte, poput onih iz glavnog postupka, služe kao osnovni proizvodi pomoću kojih se selektivnim izdvajanjem njihove građe proizvode daljnji proizvodi. U glavnom postupku, Verlag Esterbauer je iz topografskih karti Savezne države Bavarske digitalizacijom izdvojio zemljopisne podatke o odgovarajućim stazama za bicikliste, brdske bicikliste i rolere.

               20

               Međutim, iz sudske prakse proizlazi, s jedne strane, da ne samo pojedinačni podatak, nego također i kombinacija podataka mogu predstavljati „drugu građu“ u smislu članka 1. stavka 2. Direktive 96/9 (vidjeti presude Fixtures Marketing, C‑444/02, EU:C:2004:697, t. 35., te Football Dataco i dr., C‑604/10, EU:C:2012:115, t. 26.).

               21

               Dakle, članak 1. stavak 2. Direktive 96/9 ne protivi se tomu da se dva podatka navedena u točki 18. ove presude ili kombinacija više podataka, poput zemljopisnih podataka o odgovarajućim stazama za bicikliste, brdske bicikliste ili rolere, mogu smatrati „drugom građom“ u smislu navedene odredbe, međutim, pod uvjetom da izdvajanje navedenih podataka iz odnosne topografske karte ne utječe na vrijednost njihova informacijskog sadržaja u smislu sudske prakse navedene u točki 17. ove presude.

               22

               S druge strane, Sud je presudio da se ne utječe na vrijednost informacijskog sadržaja građe iz zbirke u smislu navedene sudske prakse ako nakon izdvajanja navedene građe iz odnosne zbirke ta građa ima autonomnu informacijsku vrijednost (vidjeti presude Fixtures Marketing, C‑444/02, EU:C:2004:697, t. 33., te Football Dataco i dr., C‑604/10, EU:C:2012:115, t. 26.).

               23

               Glede toga treba navesti da stvaranje baze podataka, koju Direktiva 96/9, kao što to proizlazi iz točke 16. ove presude, nastoji poticati pravnom zaštitom koju uspostavlja, može dati dodatnu vrijednost građi te baze podataka raspoređujući je sustavno i metodično te omogućujući pojedinačni pristup. Iako je vrijednost građe iz zbirke povećana njezinim unosom u nju, njezino izdvajanje iz navedene zbirke može dovesti do odgovarajućeg smanjivanja vrijednosti koje međutim neće utjecati na njezinu kvalifikaciju kao „drugu građu“ u smislu članka 1. stavka 2. Direktive 96/9, pod uvjetom da ta građa zadržava autonomnu informacijsku vrijednost.

               24

               Iz toga slijedi da smanjivanje informacijske vrijednosti građe koja je vezana uz njezino izdvajanje iz zbirke u kojoj se nalazi ne isključuje nužno da ta građa može biti obuhvaćena pojmom „druge građe“ u smislu članka 1. stavka 2. Direktive 96/9, pod uvjetom da navedena građa zadržava autonomnu informacijsku vrijednost.

               25

               Glede pitanja suda koji je uputio zahtjev o ocjeni autonomne vrijednosti građe koja čini topografske karte, poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, a osobito pitanja o tome treba li tu vrijednost ocijeniti prema namjeni takvih karata ili prema njihovoj upotrebi od strane tipičnog korisnika, treba podsjetiti na to da topografske karte omogućuju mnogostruku uporabu kao što je planiranje putovanja između dvaju točaka, priprema biciklističke rute, traženje naziva i položaja ceste, grada, rijeke, jezera ili planine, širine toka rijeke ili visine reljefa.

               26

               Osim poteškoće koju bi predstavljalo određivanje glavne namjene ili tipičnog korisnika zbirke, poput topografske karte, primjena takvog kriterija za ocjenu autonomne informacijske vrijednosti građe koja čini zbirku bila bi protivna volji zakonodavca Unije da pojmu baza podataka dodijeli široko značenje.

               27

               Tako iz sudske prakse Suda, a posebno presude Fixtures Marketing (C- 444/02, EU:C:2004:697), proizlazi da se autonomna informacijska vrijednost građe koja je izdvojena iz zbirke ne treba ocjenjivati s obzirom na informacijsku vrijednost za tipičnog korisnika odnosne zbirke, nego za bilo koju treću osobu zainteresiranu za izdvojenu građu. Naime, Sud je u toj presudi presudio da podaci o nogometnoj utakmici koje je izdvojilo društvo za organizaciju igara na sreću iz zbirke koju su izradili organizatori nogometnog prvenstva i koja je sadržavala informacije o svim susretima u okviru navedenog prvenstva, imaju autonomnu vrijednost jer su trećim zainteresiranim osobama, tj. klijentima društva za organizaciju igara na sreću, pružali relevantne informacije (vidjeti presudu Fixtures Marketing, C‑444/02, EU:C:2004:697, t. 34.).

               28

               Stoga, podaci iz zbirke koji se samostalno ekonomski iskorištavaju, kao što su to podaci koje je iz topografskih karata Savezne države Bavarske izdvojio Verlag Esterbauer, predstavljaju „drugu građu“ iz „baze podataka“ u smislu članka 1. stavka 2. Direktive 96/9 jer nakon svojeg izdvajanja navedeni podaci klijentima društva koje te podatke iskorištava pružaju relevantne informacije.

               29

               U tim okolnostima na postavljeno pitanje treba odgovoriti tako da članak 1. stavak 2. Direktive 96/9 treba tumačiti na način da zemljopisni podaci koje treće osobe izdvoje iz topografske karte s ciljem izrade i komercijalne uporabe druge karte nakon svojeg izdvajanja imaju dostatno očuvanu informacijsku vrijednost kako bi ih se moglo kvalificirati kao „drugu građu“ iz „baze podataka“ u smislu navedene odredbe.

         Troškovi

               30

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                     Članak 1. stavak 2. Direktive 96/9/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. ožujka 1996. o pravnoj zaštiti baza podataka treba tumačiti na način da zemljopisni podaci koje treće osobe izdvoje iz topografske karte s ciljem izrade i komercijalne uporabe druge karte nakon svojeg izdvajanja imaju dostatno očuvanu informacijsku vrijednost kako bi ih se moglo kvalificirati kao „drugu građu“ iz „baze podataka“ u smislu navedene odredbe.

                     Potpisi

            (
            *
         )   Jezik postupka: njemački


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 11. travnja 2014. # Olive Line International, SL protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-209/13.


Presuda Suda (treće vijeće) od 2012. srpanj 12.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Kúria (anciennement Legfelsőbb Bíróság).#Predmet C-378/10.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 27. rujna 2016.#Satkirit Holdings Ltd protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Europske unije luvoworld – Raniji verbalni žig Europske unije luvo – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Sličnost proizvoda i usluga – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-450/15.


Presuda Suda (treće vijeće) od 2012. studeni 08.#Evropaïki Dynamiki - Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE protiv Europska komisija.#Predmet C-469/11 P.


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 23. travnja 2015.#Iglotex S.A. protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni).#Žig Zajednice – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Zajednice IGLOTEX – Raniji verbalni žig Zajednice IGLO – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-282/13.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 28. studenog 2006.#Europski parlament protiv Vijeća Europske unije.#Pravna osnova.#Predmet C-414/04.


Presuda Suda (sedmo vijeće) od 8. svibnja 2008. # Komisija Europskih zajednica protiv Portugalske Republike. # Povreda obveze države članice - Okoliš - Direktiva 91/271/EEZ. # Predmet C-233/07.


Presuda Općeg suda (žalbeno vijeće) od 15. svibnja 2012.#Bart Nijs protiv Europski revizorski sud.#Predmet T-184/11 P.


Presuda Suda od 2. kolovoza 1993. # M. Helen Marshall protiv Southampton and South-West Hampshire Area Health Authority. # Zahtjev za prethodnu odluku: House of Lords - Ujedinjena Kraljevina. # Direktiva 76/207/EEZ. # Predmet C-271/91.


Presuda Suda (sedmo vijeće) od 2012. prosinac 19.#Heineken Nederland BV i Heineken NV protiv Europska komisija.#Predmet C-452/11 P.


Presuda Suda (treće vijeće) od 2013. siječanj 31.#Denise McDonagh protiv Ryanair Ltd.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Dublin Metropolitan District Court.#Predmet C-12/11.


Presuda Suda (treće vijeće) od 2012. listopad 25.#Bernhard Rintisch protiv Klaus Eder.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Bundesgerichtshof.#Predmet C-553/11.


Presuda Suda (peto vijeće) od 14. studenog 2002. # Gemeente Steenbergen protiv Luc Baten. # Zahtjev za prethodnu odluku: Hof van Beroep te Antwerpen - Belgija. # Bruxelleska konvencija. # Predmet C-271/00.


Presuda Suda (sedmo vijeće) od 13. lipnja 2013. # Europska komisija protiv Francuske Republike. # Povreda obveze države članice - Direktiva 91/676/EEZ. # Predmet C-193/12.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 2013. veljača 28.#Ordem dos Técnicos Oficiais de Contas protiv Autoridade da Concorrência.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Tribunal da Relação de Lisboa.#Predmet C-1/12.


title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 13. svibnja 2015.#„Gazprom“ OAO protiv Lietuvos Respublika.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Lietuvos Aukščiausiasis Teismas.#Zahtjev za prethodnu odluku – Područje slobode, sigurnosti i pravde – Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Uredba (EZ) br. 44/2001 – Područje primjene – Arbitraža – Isključenje – Priznanje i izvršenje stranih arbitražnih odluka – Nalog koji je izdao arbitražni sud koji se nalazi u državi članici – Nalog kojim se sprečava pokretanje ili nastavak postupka pred sudom druge države članice – Ovlast sudova države članice da odbiju priznanje arbitražne odluke – Njujorška konvencija.#Predmet C-536/13.

text:
         PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      13. svibnja 2015. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Područje slobode, sigurnosti i pravde — Pravosudna suradnja u građanskim stvarima — Uredba (EZ) br. 44/2001 — Područje primjene — Arbitraža — Isključenje — Priznanje i izvršenje stranih arbitražnih odluka — Nalog koji je izdao arbitražni sud koji se nalazi u državi članici — Nalog kojim se sprečava pokretanje ili nastavak postupka pred sudom druge države članice — Ovlast sudova države članice da odbiju priznanje arbitražne odluke — Njujorška konvencija“
      U predmetu C‑536/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Litva), odlukom od 10. listopada 2013., koju je Sud zaprimio 14. listopada 2013., u postupku

         „Gazprom“ OAO

      uz sudjelovanje:

         Lietuvos Respublika,

      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: V. Skouris, predsjednik, K. Lenaerts, potpredsjednik, R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič, L. Bay Larsen, A. Ó Caoimh i J.-C. Bonichot, predsjednici vijeća, E. Levits, M. Safjan (izvjestitelj), M. Berger, A. Prechal, E. Jarašiūnas i C. G. Fernlund, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 30. rujna 2014.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za „Gazprom“ OAO, R. Audzevičius, advokatas,

               —

               za litavsku vladu, A. A. Petravičienė, A. Svinkūnaitė i D. Kriaučiūnas, u svojstvu agenata, uz asistenciju V. Bernatonisa i A. Šekštela, advokatai,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i J. Kemper, u svojstvu agenata,

               —

               za španjolsku vladu, A. Rubio González, u svojstvu agenta,

               —

               za francusku vladu, F.-X. Bréchot, G. de Bergues i D. Colas, u svojstvu agenata,

               —

               za austrijsku vladu, C. Pesendorfer, u svojstvu agenta,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, M. Holt, u svojstvu agenta, uz asistenciju B. Kennellyja, barrister,

               —

               za Švicarsku Konfederaciju, M. Jametti, M. Schöll i D. Klingele, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, A.-M. Rouchaud‑Joët i A. Steiblytė, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 4. prosinca 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001., L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.).

               2

               Zahtjev je podnesen u okviru postupka koji je „Gazprom“ OAO (u daljnjem tekstu: Gazprom), društvo sa sjedištem u Moskvi (Rusija), pokrenulo protiv odbijanja priznanja i izvršenja u Litvi arbitražne odluke donesene 31. srpnja 2012.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uredba br. 44/2001 stavljena je izvan snage Uredbom (EU) br. 1215/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL L 351, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 289.), koja se primjenjuje od 10. siječnja 2015. Međutim, Uredba br. 44/2001 ostaje primjenjiva u okolnostima poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku.

               4

               Iz uvodne izjave 2. Uredbe br. 44/2001 proizlazilo je da je ona, u interesu ispravnog djelovanja [pravilnog funkcioniranja] unutarnjeg tržišta, namijenjena provedbi „propisa za ujedinjavanje pravila o sukobu nadležnosti u građanskim i trgovačkim stvarima te za pojednostavljivanje formalnosti s ciljem brzog i jednostavnog priznavanja i izvršenja sudskih odluka [država članica koje ova Uredba obvezuje]“.

               5

               Uvodne izjave 7. i 11. navedene uredbe glasile su:

                        „(7)

                        Područje primjene ove Uredbe mora pokrivati sve najvažnije građanske i trgovačke stvari, osim nekih točno utvrđenih predmeta.

                  [...]

                        (11)

                        Propisi o nadležnosti moraju biti izuzetno predvidljivi i utemeljeni na načelu da se nadležnost uglavnom utvrđuje prema domicilu [prebivalištu] tuženika, pri čemu takva nadležnost mora uvijek postojati, osim u nekim točno određenim slučajevima, u kojima je zbog predmeta spora ili autonomije stranaka opravdana neka druga poveznica. [...]“

               6

               Članak 1. stavci 1. i 2. točka (d) te uredbe, koji se nalazi u Poglavlju I. naslovljenom „Područje primjene“, glasio je kako slijedi:
               „1.   Ova se Uredba primjenjuje na građanske i trgovačke stvari bez obzira na prirodu suda. Ne obuhvaća fiskalne, carinske ili administrativne stvari.
               2.   Ova se Uredba ne primjenjuje na:
               [...]

                        d)

                        arbitražu.“

               7

               Članak 71. stavak 1. Uredbe br. 44/2001 glasio je:
               „Ova Uredba ne utječe ni na koju konvenciju čije su stranke države članice, a koja, s obzirom na neko posebno pravno područje, uređuje [sudsku] nadležnost, priznavanje ili izvršenje sudskih odluka.“

         Litavsko pravo

               8

               Poglavlje X. dijela II. druge knjige Građanskog zakonika nosi naziv „Odredbe o istrazi o djelatnostima pravne osobe“ i obuhvaća članke 2.124. do 2.131.

               9

               Članak 2.124. Građanskog zakonika, naslovljen „Sadržaj istrage o djelatnostima pravne osobe“, glasi:
               „Osobe navedene u članku 2.125. [...] imaju pravo od suda zatražiti da odredi stručnjake koji će ispitati jesu li neka pravna osoba, njezina tijela upravljanja ili njezini članovi postupali na neprimjeren način, i – ako utvrdi neprimjerene djelatnosti – da primijeni mjere propisane člankom 2.131. […]“.

               10

               Na temelju članka 2.125. stavka 1. točke 1. tog zakonika, taj zahtjev mogu podnijeti jedan ili više dioničara koji drže barem jednu desetinu dionica pravne osobe.

               11

               Mjere propisane člankom 2.131. istog zakonika uključuju, među ostalim, poništenje odluka koje su donijela tijela upravljanja pravne osobe, isključenje ili privremeni prestanak ovlasti članova tih tijela i mogućnost obvezivanja pravne osobe na poduzimanje ili nepoduzimanje određenih djelatnosti.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               12

               Iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku i iz spisa kojim Sud raspolaže proizlazi da su, u vrijeme nastanka činjenica u glavnom postupku, glavni dioničari „Lietuvos dujosa“ AB (u daljnjem tekstu: Lietuvos dujos) bili E.ON Ruhrgas International GmbH, društvo osnovano u skladu s njemačkim pravom koje je držalo 38,91% temeljnoga kapitala, Gazprom koji je držao 37,1% i litavska država koja je držala 17,7% toga kapitala.

               13

               Gazprom je 24. ožujka 2004. sklopio dioničarski sporazum (u daljnjem tekstu: dioničarski sporazum) s E.ON Ruhrgasom International GmbH i State Property Fundom (fond državne imovine), koji je postupao za račun Lietuvos Respublike i na čije je mjesto potom stupila Lietuvos Respublikos energetikos ministerija (Ministarstvo energetike Republike Litve, u daljnjem tekstu: ministerija). Taj je sporazum u svom članku 7.14 sadržavao arbitražnu klauzulu prema kojoj „će se o svim sporovima, nesuglasicama ili prigovorima vezanima uz ovaj sporazum ili njegovo kršenje, valjanost, stupanje na snagu ili raskid konačno odlučiti arbitražom“.

               14

               Lietuvos Respublika koju je zastupala ministerija podnijela je 25. ožujka 2011. zahtjev za pokretanje istrage o djelatnostima pravne osobe Vilniaus apygardos teismasu (Regionalni sud u Vilniusu).

               15

               Taj se zahtjev odnosio na Lietuvos dujosa kao i V. Valentukevičiusa, glavnog direktora tog društva, te V. Golubeva i K. Selezneva, ruske državljane članove uprave navedenog društva, koje je imenovao Gazprom. Ministerija je u okviru navedenog zahtjeva također zatražila da se, u slučaju da se tom istragom utvrdi da su djelatnosti tog društva ili navedenih osoba bile neprimjerene, izreknu određene korektivne mjere predviđene člankom 2.131. Građanskog zakonika.

               16

               Smatrajući da je tim zahtjevom povrijeđena arbitražna klauzula navedena u članku 7.14. dioničarskog sporazuma, Gazprom je Arbitražnom institutu Stockholmske gospodarske komore 29. kolovoza 2011. protiv ministerije podnio zahtjev za arbitražu.

               17

               Gazprom je od arbitražnog suda kojeg je uspostavio Arbitražni institut Stockholmske gospodarske komore među ostalim tražio da se ministeriji naloži da obustavi ispitivanje predmeta koji je u tijeku pred Vilniaus apygardos teismasom.

               18

               Odlukom od 31. srpnja 2012. navedeni arbitražni sud utvrdio je djelomičnu povredu arbitražne klauzule iz dioničarskog sporazuma i naložio među ostalim ministeriji da odustane od nekih zahtjeva koje je uputila navedenom sudu ili da ih smanji (u daljnjem tekstu: arbitražna odluka od 31. srpnja 2012.).

               19

               Rješenjem od 3. rujna 2012. Vilniaus apygardos teismas naložio je pokretanje istrage o djelatnostima Lietuvos dujosa. Također je utvrdio da zahtjev za pokretanje istrage o djelatnostima pravne osobe spada u njegovu nadležnost i da prema litavskom pravu ne može biti predmet arbitraže.

               20

               Lietuvos dujos kao i V. Valentukevičius, V. Golubev i K. Seleznev podnijeli su protiv te odluke žalbu Lietuvos apeliacinis teismasu (žalbenom sudu u Litvi). Nadalje, Gazprom se u okviru drugog postupka istom tom sudu obratio zahtijevajući priznanje i izvršenje u Litvi arbitražne odluke od 31. srpnja 2012.

               21

               Prvim rješenjem od 17. prosinca 2012. Lietuvos apeliacinis teismas odbio je potonji zahtjev. Taj je sud s jedne strane ocijenio da arbitražni sud koji je donio tu arbitražnu odluku ne može odlučivati o pitanju koje je već postavljeno Vilniaus apygardos teismasu i koje je taj sud već ispitivao i s druge strane da je arbitražni sud, odlučujući o tom pitanju, povrijedio članak V. stavak 2. točku (a) Konvencije o priznavanju i izvršenju stranih arbitražnih odluka, potpisane u New Yorku 10. lipnja 1958. (Zbirka međunarodnih ugovora Ujedinjenih naroda, svezak 330, str. 3.; u daljnjem tekstu: Njujorška konvencija).

               22

               Osim toga, Lietuvos apeliacinis teismas navodi da je navedeni arbitražni sud, arbitražnom odlukom od 31. srpnja 2012., čije se priznanje i izvršenje traže, ne samo ograničio parničnu sposobnost ministerije pred litavskim sudom radi pokretanja istrage o djelatnostima pravne osobe već i zanijekao ovlast tog nacionalnog suda da odluči o vlastitoj nadležnosti, kojom on raspolaže. Stoga je taj isti arbitražni sud povrijedio nacionalni suverenitet Republike Litve, što je protivno litavskom i međunarodnom javnom poretku. Lietuvos apeliacinis teismas smatra da je odbijanje priznanja odluke opravdano i člankom V. stavkom 2. točkom (b) navedene konvencije.

               23

               Lietuvos apeliacinis teismas odbio je drugim rješenjem od 21. veljače 2013. žalbu Lietuvos dujosa, V. Valentukevičiusa, V. Golubeva i K. Selezneva protiv odluke Vilniaus apygardos teismasa od 3. rujna 2012. o pokretanju istrage o djelatnostima Lietuvos dujosa. Isto tako, potvrdio je da su litavski sudovi nadležni za ispitivanje tog predmeta.

               24

               Protiv rješenjâ Lietuvos apeliacinis teismasa od 17. prosinca 2012. i 21. veljače 2013. podnesena je žalba u kasacijskom postupku pred Lietuvos Aukščiausiasis Teismasom (Vrhovni sud Litve). Taj je sud rješenjem od 20. studenoga 2013. odlučio prekinuti postupak o žalbi koja je podnesena protiv drugog rješenja dok ne odluči o žalbi koja se odnosi na priznanje i izvršenje arbitražne odluke od 31. srpnja 2012.

               25

               Sud koji je uputio zahtjev dvoji, s obzirom na sudsku praksu Suda o toj materiji i na članak 71. Uredbe br. 44/2001, o tome mogu li priznanje i izvršenje navedene arbitražne odluke, koju kvalificira kao „anti‑suit injunction“, biti odbijeni zbog toga što bi, nakon tog priznanja i tog izvršenja, bilo ograničeno izvršavanje ovlasti litavskog suda da se izjasni o vlastitoj nadležnosti za odlučivanje o zahtjevu za pokretanje istrage o djelatnostima pravne osobe.

               26

               U tim je okolnostima Lietuvos Aukščiausiasis Teismas odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Ima li sud države članice, kad arbitražni sud izda „anti‑suit injunction“ i time stranci zabrani podnošenje određenih zahtjeva sudu države članice koji je nadležan za odlučivanje o meritumu građanskog predmeta prema pravilima o nadležnosti iz Uredbe br. 44/2001, pravo odbiti priznati takvu odluku arbitražnog suda, s obzirom na to da ona ograničava njegovo pravo da se izjasni o svojoj nadležnosti za odlučivanje u predmetu prema pravilima o nadležnosti iz Uredbe br. 44/2001?

                        2.

                        Ako je odgovor na prvo pitanje potvrdan, primjenjuje li se isto i na „anti‑suit injunction“ arbitražnog suda kojim se stranci u postupku nalaže da ograniči svoje zahtjeve u predmetu koji se vodi u drugoj državi članici pri čemu je sud te države članice nadležan za odlučivanje u tom predmetu prema pravilima o nadležnosti iz Uredbe br. 44/2001?

                        3.

                        Može li nacionalni sud, u nastojanju da zaštiti nadređenost prava Unije i punu djelotvornost Uredbe br. 44/2001, odbiti priznati odluku arbitražnog suda ako ta odluka ograničava pravo nacionalnog suda da odluči o vlastitoj nadležnosti i ovlastima u predmetu na koji se primjenjuje Uredba br. 44/2001?“

         O prethodnim pitanjima

               27

               Svojim pitanjima koja valja razmotriti zajedno sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li Uredbu br. 44/2001 tumačiti na način da joj je protivno to da sud države članice prizna i izvrši, ili da odbije priznati i izvršiti, arbitražnu odluku kojom se stranci zabranjuje podnošenje određenih zahtjeva sudu te države članice.

               28

               Najprije valja pojasniti da navedena uredba u članku 1. stavku 2. točki (d) iz svojeg područja primjene isključuje arbitražu.

               29

               Prilikom utvrđivanja ulazi li spor u područje primjene Uredbe br. 44/2001, u obzir treba uzeti samo predmet tog spora (presuda Rich, C‑190/89, EU:C:1991:319, t. 26.).

               30

               Kada je riječ o predmetu glavnog postupka, valja pojasniti da iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da je pred Lietuvos apeliacinis teismasom pokrenut postupak protiv rješenja Lietuvos apeliacinis teismasa kojim je odbijeno priznanje i izvršenje arbitražne odluke kojom je arbitražni sud ministeriji naložio da odustane ili smanji određene zahtjeve koje je uputila litavskim sudovima, a koju sud koji je uputio zahtjev kvalificira kao „anti‑suit injunction“. Usporedno s time, pred sudom koji je uputio zahtjev pokrenut je i postupak protiv rješenja Lietuvos apeliacinis teismasa, kojim je potvrđena odluka Vilniaus apygardos teismasa o pokretanju istrage o djelatnostima Lietuvos dujosa, koja, prema njegovom mišljenju, predstavlja građansku stvar u smislu članka 1. stavka 1. Uredbe br. 44/2001.

               31

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da arbitražna odluka kojom se stranci zabranjuje podnošenje određenih zahtjeva nacionalnom sudu može štetiti korisnom učinku Uredbe br. 44/2001, u smislu da bi se njome moglo taj ograničiti sud u izvršavanju njegove ovlasti da sam odluči je li nadležan za ispitivanje predmeta koje ulazi u područje primjene navedene uredbe.

               32

               U tom smislu valja podsjetiti da je Sud u svojoj presudi Allianz i Generali Assicurazioni Generali (C‑185/07, EU:C:2009:69) presudio da nalog suda države članice kojim se stranci zabranjuje pokretanje bilo kojeg postupka osim arbitraže i nastavak postupka pokrenutog pred sudom druge države članice nadležnim na temelju Uredbe br. 44/2001 nije u skladu s tom uredbom.

               33

               Naime, nalog koji izda sud države članice kojim se stranka u arbitražnom postupku obvezuje na to da ne nastavi postupak pred sudom druge države članice krši opće načelo koje proizlazi iz sudske prakse Suda, prema kojem svaki sud pred kojim se vodi postupak, na temelju primjenjivih pravila, sam odlučuje je li nadležan za odlučivanje u sporu koji je pred njime pokrenut. U tom smislu valja podsjetiti da Uredba br. 44/2001 ne dopušta, osim u nekoliko ograničenih iznimaka, nadzor nad nadležnošću suda jedne države članice od strane suda druge države članice. Ta je nadležnost izravno određena pravilima propisanima navedenom uredbom, među kojima su i ona koja se odnose na njezino područje primjene. Sud jedne države članice nije dakle ni u kojem slučaju u boljem položaju za odlučivanje o nadležnosti suda druge države članice (vidjeti presudu Allianz i Generali Assicurazioni Generali, C‑185/07, EU:C:2009:69, t. 29.).

               34

               Sud je među ostalim ocijenio da je prepreka – u obliku takvog „anti‑suit injunctiona“ – izvršavanju ovlasti od strane suda države članice koje su mu dodijeljene tom istom uredbom u suprotnosti s povjerenjem koje države članice uzajamno polažu u svoje pravne sustave i sudske institucije i da tužitelju koji smatra da je arbitražna konvencija ništava, neprovediva ili neizvršiva može onemogućiti pristup nacionalnom sudu pred kojim je on, unatoč tome, pokrenuo postupak (vidjeti u tom smislu presudu Allianz i Generali Assicurazioni Generali, C‑185/07, EU:C:2009:69, t. 30. i 31.).

               35

               Međutim, sud koji je uputio zahtjev u ovom predmetu ne postavlja pitanje o usklađenosti „anti‑suit injunctiona“ koji je donio sud države članice s Uredbom br. 44/2001, nego o usklađenosti s tom uredbom eventualnog priznanja i izvršenja – od strane suda države članice – arbitražne odluke kojom se izdaje nalog kojim se stranci u arbitražnom postupku nalaže da smanji opseg zahtjevâ koje je istaknula u okviru postupka koji je u tijeku pred sudom te države članice.

               36

               U tom smislu valja najprije podsjetiti da arbitraža, kao što je to navedeno u točki 28. ove presude, ne ulazi u područje primjene Uredbe br. 44/2001 jer se njome uređuju samo sukobi nadležnosti između sudova država članica. Budući da arbitražni sudovi nisu dio nacionalnih sudova, u glavnom predmetu ne postoji takav sukob u smislu navedene uredbe.

               37

               Nadalje, što se tiče načela uzajamnog povjerenja koje države članice polažu u svoje pravne sustave i svoje sudske institucije, koje počiva na usklađenju pravila o nadležnosti sudova na temelju sustava utvrđenog Uredbom br. 44/2001, valja istaknuti da u okolnostima glavnog predmeta, s obzirom na to da je nalog izdao arbitražni sud, ne može biti riječ o povredi tog načela zadiranjem suda jedne države članice u nadležnost suda druge države članice.

               38

               Isto tako, u tim okolnostima, zabrana arbitražnog suda stranci da uputi određene zahtjeve sudu neke države članice ne može tu stranku lišiti sudske zaštite iz točke 34. ove presude, s obzirom na to da se, s jedne strane, ona u okviru postupka priznavanja i izvršenja takve arbitražne odluke može usprotiviti tom priznavanju i izvršenju, i da s druge strane, sud pred kojim se vodi postupak mora na temelju primjenjivog nacionalnog postupovnog prava i međunarodnog prava, odlučiti treba li tu odluku priznati i izvršiti ili ne.

               39

               Stoga, u navedenim okolnostima, ni navedena arbitražna odluka, ni odluka kojom ju, ako je takav slučaj, sud države članice priznaje, ne mogu utjecati na uzajamno povjerenje između sudova različitih država članica na kojem se temelji Uredba br. 44/2001.

               40

               Naposljetku, za razliku od naloga o kojem je riječ u predmetu u kojem je donesena presuda Allianz i Generali Assicurazioni Generali (C‑185/07, EU:C:2009:69, t.20.) to što u glavnom predmetu ministerija nije poštovala arbitražnu odluku od 31. srpnja 2012. u okviru postupka koji se odnosi na pokretanje istrage o djelatnostima pravne osobe, ne može dovesti do izricanja sankcija protiv nje od strane suda druge države članice. Iz toga slijedi da se pravni učinci arbitražne odluke poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku razlikuju od učinaka naloga o kojem je riječ u predmetu u kojem je donesena ta presuda.

               41

               Stoga, postupak priznavanja i izvršenja arbitražne odluke poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku uređuje nacionalno pravo i međunarodno pravo koja se primjenjuju u državi članici u kojoj se to priznanje i izvršenje traže, a ne Uredba br. 44/2001.

               42

               Stoga bi, u okolnostima glavnog predmeta, eventualno ograničavanje ovlasti dodijeljene sudu države članice pred kojim se usporedno vodi postupak u kojem on odlučuje o vlastitoj nadležnosti moglo proizlaziti isključivo iz priznanja i izvršenja arbitražne odluke – poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku – od strane suda te iste države članice, na temelju postupovnog prava te države članice te, ako je to potrebno, na temelju Njujorške konvencije, kojima se uređuje ta problematika, isključena iz područja primjene navedene uredbe.

               43

               Budući da se Njujorškom konvencijom uređuje problematika koja je isključena iz područja primjene Uredbe br. 44/2001, njome se ne uređuje „posebno pravno područje“ u smislu članka 71. stavka 1. te uredbe. Naime, članak 71. bavi se isključivo pitanjem odnosa između Uredbe br. 44/2001 i konvencija unutar posebnih pravnih područja koja ulaze u njezino područje primjene (vidjeti u tom smislu presudu TNT Express Nederland, C‑533/08, EU:C:2010:243, t. 48. i 51.).

               44

               Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da na postavljena pitanja treba odgovoriti tako da Uredbu br. 44/2001 treba tumačiti na način da joj nije protivno to da sud jedne države članice prizna i izvrši, ili odbije priznati i izvršiti, arbitražnu odluku kojom se stranci zabranjuje podnošenje određenih zahtjeva sudu te države članice, s obzirom na to da ta uredba ne uređuje priznavanje i izvršenje, u državi članici, arbitražne odluke koju je donio arbitražni sud u drugoj državi članici.

         Troškovi

               45

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) odlučuje:

                     Uredbu Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima treba tumačiti na način da joj nije protivno to da sud jedne države članice prizna i izvrši, ili odbije priznati i izvršiti, arbitražnu odluku kojom se stranci zabranjuje podnošenje određenih zahtjeva sudu te države članice, s obzirom na to da ta uredba ne uređuje priznavanje i izvršenje, u državi članici, arbitražne odluke koju je donio arbitražni sud u drugoj državi članici.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: litavski


Presuda Suda (drugo vijeće) od 17. travnja 2008.#Confederatie van Immobiliën-Beroepen van België VZW i Beroepsinstituut van Vastgoedmakelaars protiv Willem Van Leuken.#Zahtjev za prethodnu odluku: Voorzitter van de rechtbank van koophandel te Hasselt - Belgija.#Direktiva 89/48/EEZ.#Predmet C-197/06.


Presuda Suda (osmo vijeće) od 18. prosinca 2008.#Royal Bank of Scotland plc protiv The Commissioners of Her Majesty's Revenue & Customs.#Zahtjev za prethodnu odluku: Court of Session (Scotland) - Ujedinjena Kraljevina.#Šesta direktiva o PDV-u.#Predmet C-488/07.


Presuda Suda (sedmo vijeće) od 6. travnja 2017.#Europska komisija protiv Republike Slovenije.#Povreda obveze države članice – Neprikladno skladištenje velike količine rabljenih guma – Odlagalište koje ne zadovoljava uvjete iz direktiva 2008/98/EZ i 1999/31/EZ – Stalna i trajna opasnost za okoliš i zdravlje ljudi.#Predmet C-153/16.


Presuda Prvostupanjskog suda (peto prošireno vijeće) od 9. rujna 2009. # Territorio Histórico de Álava - Diputación Foral de Álava i Comunidad autónoma del País Vasco - Gobierno Vasco i dr. protiv Komisije Europskih zajednica. # Dopuštenost. # Predmeti T-230/01 do T-232/01 i T-267/01 do T-269/01.


Presuda Prvostupanjskog suda (prvo prošireno vijeće) od 3. svibnja 2002. # Jégo-Quéré & Cie SA protiv Komisije Europskih zajednica. # Ribarstvo - Tužba za poništenje - Dopuštenost. # Predmet T-177/01.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 13. studenog 1984. # F. A. Salzano protiv Bundesanstalt für Arbeit - Kindergeldkasse. # Zahtjev za prethodnu odluku: Sozialgericht München - Njemačka. # Socijalna sigurnost - Obiteljski doplatci. # Predmet 191/83.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 24. ožujka 2011.#FRA.BO SpA protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje - Novčane kazne - Jednako postupanje.#Predmet T-381/06.


Presuda Prvostupanjskog suda (peto vijeće) od 9. studenog 1999. # Christina Papadeas protiv Odbora regija Europske unije. # Dužnosnici - Interni natječaj. # Predmet T-102/98.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) 30. lipnja 2009.#Danjaq, LLC protiv Ured Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Predmet T-435/05.


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 27. veljače 2014. # Stichting Woonpunt i dr. protiv Europske komisije. # Žalba - Državne potpore - Programi potpora koje se dodjeljuju stambenim društvima - Odluka o spojivosti - Obveze koje su preuzela nacionalna tijela radi usklađivanja s pravom Unije - Članak 263. stavak 4. UFEU-a - Tužba za poništenje - Pretpostavke za dopuštenost - Pravni interes - Procesna legitimacija - Korisnici na koje se odluka osobno i izravno odnosi - Pojam 'zatvoreni krug'. # Predmet C-132/12 P.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      27. veljače 2014. (
            *1
         )
      „Žalba — Državne potpore — Programi potpora koje se dodjeljuju stambenim društvima — Odluka o spojivosti — Obveze koje su preuzela nacionalna tijela radi usklađivanja s pravom Unije — Članak 263. stavak 4. UFEU‑a — Tužba za poništenje — Pretpostavke za dopuštenost — Pravni interes — Procesna legitimacija — Korisnici na koje se odluka osobno i izravno odnosi — Pojam ,zatvoreni krug'“
      U predmetu C‑132/12 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 29. veljače 2012.,

         Stichting Woonpunt, sa sjedištem u Maastrichtu (Nizozemska),

         Stichting Havensteder, ranije Stichting Com.wonen, sa sjedištem u Rotterdamu (Nizozemska),

         Woningstichting Haag Wonen, sa sjedištem u Haagu (Nizozemska),

         Stichting Woonbedrijf SWS.Hhvl, sa sjedištem u Eindhovenu (Nizozemska),
      koje zastupaju P. Glazener i E. Henny, advocaten,
      žalitelji,
      a druga stranka u postupku je:

         Europska komisija, koju zastupaju H. van Vliet, S. Noë i S. Thomas, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
      tuženik u prvostupanjskom postupku,
      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: A. Tizzano, predsjednik vijeća, A. Borg Barthet, E. Levits (izvjestitelj) i M. Berger, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: M. Ferreira, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 17. travnja 2013.,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 29. svibnja 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Stichting Woonpunt, Stichting Havensteder, ranije Stichting Com.wonen, Woningstichting Haag Wonen i Stichting Woonbedrijf SWS. Hhvl u svojoj žalbi zahtijevaju ukidanje rješenja Općeg suda Europske unije od 16. prosinca 2011., Stichting Woonpunt i. dr./Komisija (T‑203/10, u daljnjem tekstu: pobijano rješenje), kojim je taj sud odbio njihovu tužbu za poništenje Odluke Europske komisije C(2009) final od 15. prosinca 2009. o državnim potporama E 2/2005 i N 642/2009 – Nizozemska – Postojeća potpora i specifična potpora po projektima u korist stambenih društava (u daljnjem tekstu: sporna odluka).

         Okolnosti spora i sporna odluka

               2

               Opći sud je u točkama 1. do 14. pobijanog rješenja ovako izložio činjenice na kojima se zasniva spor:

                        „1.

                        Tužitelji […] su stambena društva (woningcorporaties, u daljnjem tekstu: društva wocos) s poslovnim nastanom u Nizozemskoj. Društva wocos su neprofitne organizacije kojima je je cilj stjecanje, izgradnja i iznajmljivanje stambenih objekata namijenjenih prije svega osobama slabog imovinskog stanja i ranjivim društvenim skupinama. Društva wocos se bave i drugim djelatnostima, kao što su izgradnja i iznajmljivanje stanova po višim najamninama, izgradnja stanova namijenjenih prodaji i iznajmljivanje nekretnina od općeg interesa.

                        2.

                        Dana 15. prosinca 2009. Komisija je donijela [spornu] odluku.

                        3.

                        Kao prvo, što se tiče potpore E 2/2005, nadležna nizozemska tijela prijavila su Komisiji 2002. opći sustav državnih potpora koje se isplaćuju u korist društava wocos. S obzirom na to da je Komisija smatrala da se mjere financiranja društava wocos mogu kvalificirati kao postojeće potpore, nizozemska nadležna tijela su potom povukla prijavu.

                        4.

                        Dana 14. srpnja 2005. Komisija je uputila dopis nizozemskim nadležnim tijelima sukladno članku 17. Uredbe Vijeća (EZ) br. 659/1999 od 22. ožujka 1999. o utvrđivanju detaljnih pravila primjene članka [107. UFEU‑a] (SL L 83, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 16.), u kojemu je opći sustav državnih potpora koje se isplaćuju društvima wocos kvalificirala kao postojeće potpore (potpora E 2/2005) te je izrazila sumnju u njihovu spojivost sa zajedničkim tržištem. Komisija je ponajprije istaknula da su nizozemska nadležna tijela trebala izmijeniti svrhu javne službe koja je povjerena društvima wocos na način da stambeni objekti za socijalno stanovanje budu namijenjeni jasno definiranoj ciljanoj skupini osoba slabog imovinskog stanja ili ranjivim društvenim skupinama. Komisija je navela da su se sve poslovne aktivnosti društava wocos trebale odvijati u tržišnim uvjetima te da ona nisu smjela koristiti državne potpore. Konačno, Komisija je napomenula da je ponuda stambenih objekata za socijalno stanovanje trebala biti prilagođena zahtjevima osoba slabog imovinskog stanja ili ranjivih društvenih skupina.

                        5.

                        Nakon upućivanja spomenutog dopisa Komisija i nizozemska nadležna tijela pokrenuli su pregovore u cilju usklađivanja programa potpora s člankom 106. stavkom 2. UFEU‑a.

                        6.

                        Dana 16. travnja 2007. nizozemska Udruga institucionalnih ulagača u nekretnine (Vereniging van Institutionele Beleggers in Vastgoed, Nederland [...]) Komisiji je podnijela pritužbu u vezi s potporama koje su dodijeljene društvima wocos. U lipnju 2009. pritužbi se pridružila Vesteda Groep BV.

                        7.

                        Nizozemska nadležna tijela su u dopisu od 3. prosinca 2009. Komisiji predložila poduzimanje mjera radi izmjene općeg sustava državnih potpora u korist društava wocos.

                        8.

                        Opći sustav državnih potpora koje je [Kraljevina] Nizozemska isplaćivala u korist društava wocos, a o kojima je riječ u postupku E 2/2005, sadržavao je sljedeće mjere:

                                 a)

                                 državna jamstva za zajmove koje odobrava Fond za izgradnju stambenih objekata za socijalno stanovanje;

                                 b)

                                 potpore Središnjeg stambenog fonda, potpore po projektu ili potpore za racionalizaciju u obliku kredita po povoljnijim kamatnim stopama ili direktne subvencije;

                                 c)

                                 prodaju zemljišta od strane jedinica lokalne samouprave po cijenama nižima od tržišnih;

                                 d)

                                 pravo na kredit u Bank Nederlandse Gemeenten.

                        9.

                        Komisija je u [spornoj] odluci sve navedene mjere kvalificirala kao državne potpore smatrajući pritom da nizozemski sustav financiranja stambenih objekata za socijalno stanovanje predstavlja postojeću potporu, uzevši u obzir to da je on stvoren prije stupanja na snagu Ugovora o osnivanju EZ‑a u Nizozemskoj, a kasnije reforme nisu dovele do bitnih promjena.

                        10.

                        U uvodnoj izjavi 41. [sporne] odluke Komisija navodi:
                        ,Nizozemska nadležna tijela obvezala su se promijeniti poslovanje društava wocos i propise koji im pogoduju. Kada je riječ o različitim izmjenama, nizozemska nadležna tijela Komisiji su predstavila nacrte propisa. Nova su pravila sadržana u novoj ministarskoj uredbi, koja je na snagu stupila 1. siječnja 2010., kao i u novom Zakonu o stanovanju, koji je na snagu stupio 1. siječnja 2011. [...]' [neslužbeni prijevod]

                        11.

                        Komisija je ispitala spojivost potpore E 2/2005, koja se tiče sustava financiranja društava wocos, s izmjenama koje su uslijedile nakon što su nizozemska nadležna tijela preuzela obveze. Ona je u uvodnoj izjavi 72. [sporne] odluke zaključila da [su] ,potpore koje se isplaćuju na ime djelatnosti stambenog smještaja za socijalno stanovanje, to jest one koje su vezane uz izgradnju i iznajmljivanje stambenih objekata za građane, uključujući izgradnju i održavanje pomoćne infrastrukture, […] spojive s člankom 106. stavkom 2. UFEU‑a'. [neslužbeni prijevod] Slijedom navedenoga Komisija je prihvatila obveze koje su preuzela nizozemska nadležna tijela.

                        12.

                        Kao drugo, kada je riječ o potpori N 642/2009, nadležna nizozemska tijela prijavila su 18. studenoga 2009. novi program potpora za obnovu zapuštenih gradskih četvrti, kvalificirajući ih kao ,posebnu potporu po projektu namijenjenu određenim četvrtima', čiji su korisnici društva wocos koja djeluju u odabranim četvrtima. Taj novi program potpora trebao se dodjeljivati prema istim uvjetima koji su bili predviđeni za mjere pokrivene postojećim programom potpora, s izmjenama koje su uslijedile nakon što su nizozemska nadležna tijela preuzela obveze.

                        13.

                        Potpora N 642/2009 trebala je imati oblik izravnih subvencija koje isplaćuje Centraal Fonds Volkshuisvesting (Središnji stambeni fond) za realizaciju posebnih projekata vezanih za izgradnju i iznajmljivanje stambenih objekata u zemljopisno ograničenim područjima koja odgovaraju najsiromašnijim gradskim zajednicama. Financirala bi se novim porezom koji bi plaćala društva wocos koja svoju djelatnost obavljaju izvan osjetljivih gradskih područja.

                        14.

                        U [spornoj] odluci Komisija je smatrala da je potpora N 642/2009 spojiva sa zajedničkim tržištem. Držala je da su ,potpore koje se isplaćuju na ime djelatnosti izgradnje i iznajmljivanja stambenih objekata za građane, uključujući izgradnju i održavanje pomoćne infrastrukture i izgradnje i iznajmljivanja nekretnina od općeg interesa spojive s člankom 106. stavkom 2. UFEU‑a'. Stoga je odlučila da neće prigovarati novim prijavljenim mjerama.“

         Postupak pred Općim sudom i pobijano rješenje

               3

               U tužbi koju su 30. travnja 2010. predali tajništvu Općeg suda tužitelji su istaknuli tužbeni zahtjev na temelju članka 263. UFEU‑a, zahtijevajući poništenje sporne odluke.

               4

               U prilog svom zahtjevu tužitelji su istaknuli nekoliko različitih tužbenih razloga.

               5

               Komisija je prije svega osporila dopuštenost navedenog zahtjeva tvrdeći, s jedne strane, da se sporna odluka u dijelu u kojemu se tiče potpore E 2/2005 nije odnosila osobno na tužitelje u smislu članka 263. stavka 4. UFEU‑a, a s druge strane da navedeni tužitelji nemaju pravni interes za poništenje u pogledu sporne odluke u dijelu u kojemu se tiče potpore N 642/2009, ali formalno nije istaknula prigovor u tom smislu.

               6

               U tom kontekstu Opći sud je stoga odlučio da prethodno treba donijeti odluku o navedenom pitanju.

               7

               Nakon što je utvrdio da sporna odluka u dijelu u kojemu se tiče potpore E 2/2005 nije bila upućena tužiteljima i nakon što je u točki 29. pobijanog rješenja podsjetio na to da u tim okolnostima poduzeću ne može biti dopušteno pobijati Komisijinu odluku kojom se zabranjuje program sektorskih potpora ako se odluka odnosi na to poduzeće samo zato što pripada dotičnom sektoru i njegovom potencijalnom statusu korisnika navedenog programa, Opći sud je u točki 30. navedenog rješenja ustvrdio da isto vrijedi i kada je riječ o tužbi za poništenje odluke kojom je Komisija utvrdila da su izmjene unesene u dotični program potpora spojive s unutarnjim tržištem, prihvaćajući obveze koje su preuzela nadležna državna tijela.

               8

               U konkretnom slučaju Opći sud je u točkama 31. i 32. pobijanog rješenja zaključio da je status društava wocos bio odobravan prema objektivnim kriterijima, koje je mogao ispunjavati neograničen broj operatora kao potencijalnih korisnika potpore E 2/2005, o kojoj je riječ u spornoj odluci.

               9

               Opći sud je zaključio da tužitelji nisu mogli smatrati da se sporna odluka u dijelu u kojemu se tiče potpore E 2/2005 odnosi na njih osobno samo na temelju toga što imaju status društava wocos.

               10

               Opći sud se potom u točkama 38. do 50. pobijanog rješenja usredotočio na odbijanje navoda tužitelja.

               11

               On je prije svega istaknuo da se konkretni slučajevi, koji su doveli do presuda Suda na koje su se u prilog svojim navodima pozvali tužitelji, to jest do presude od 17. siječnja 1985., Piraiki‑Patraiki i. dr./Komisija (11/82, Zb., str. 207.) kao i do presude od 22. lipnja 2006., Belgija i Forum 187/Komisija (C-182/03 i C-217/03, Zb., str. I-5479.), razlikuju od predmetnog slučaja iznesenog pred Općim sudom, s obzirom na to da se u te dvije presude Suda radilo o tužiteljima koji su pripadali skupini čiji se opseg više nije mogao povećavati nakon donošenja predmetnih odluka.

               12

               Opći sud potom je zaključio da tužitelji nemaju pravo kad ističu da je rizik od novog odobrenja statusa društva woco nekoj instituciji minimalan i da u trenutku donošenja sporne odluke nije bilo moguće identificirati društva wocos koja su prethodno dobila odobrenje. S tim u vezi on je podsjetio na to da mogućnost određivanja broja ili čak identiteta pravnih subjekata na koje se primjenjuje mjera samim time ne znači da se treba smatrati da se ta mjera odnosi osobno na te subjekte.

               13

               Odgovarajući na argument tužitelja prema kojemu sporna odluka ne utječe na isti način na postojeća društva wocos i na društva wocos koja će dobiti odobrenje u budućnosti, Opći sud je najprije naglasio da je utvrđeno kako će program potpora o kojemu je riječ u spornoj odluci ubuduće biti spojiv s unutarnjim tržištem. On je potom podsjetio na to da činjenica da je određeni operator ekonomski više zahvaćen mjerom nego što su to njegovi konkurenti ne omogućuje da se taj operator individualizira. Opći sud na kraju je zaključio da su tužitelji pripadali kategoriji ekonomskih operatora određenih prema objektivnim kriterijima prema kojima se nisu razlikovali.

               14

               U točki 52. pobijanog rješenja Opći sud zaključio je da se sporna odluka u dijelu u kojemu je riječ o potpori E 2/2005 nije odnosila osobno na tužitelje.

               15

               Kao drugo, što se tiče sporne odluke u dijelu u kojemu je riječ o potpori N 642/2009, Opći sud je smatrao da se tužitelji, u okviru ispitivanja nove potpore, ne mogu pozivati na raniji navodno povoljniji položaj. Naglašavajući da je potpora čiji su tužitelji potencijalni korisnici spornom odlukom proglašena spojivom, on je u točki 63. pobijanog rješenja odlučio da tužitelji nisu pružili dokaze za svoj pravni interes protiv sporne odluke u dijelu u kojem je riječ o potpori N 642/2009.

               16

               Zbog navedenih razloga Opći sud je tužbu u cijelosti odbacio kao nedopuštenu.

         Žalbeni zahtjev stranaka

               17

               Žalitelji u svojoj žalbi od Suda zahtijevaju da:

                        —

                        ukine pobijano rješenje,

                        —

                        predmet vrati Općem sudu na ponovno odlučivanje i

                        —

                        Komisiji naloži snošenje troškova.

               18

               Komisija od Suda zahtijeva da odbije žalbu i žaliteljima naloži snošenje troškova.

         O žalbi

               19

               U prilog svojoj žalbi žalitelji iznose četiri žalbena razloga. Prvi se zasniva na pogrešnoj primjeni materijalnog prava, pogrešnoj ocjeni relevantnih dokaza i nepostojanju obrazloženja u pogledu činjenice da je Opći sud smatrao da dopuštenost tužbe protiv sporne odluke u dijelu u kojemu se ona odnosi na potporu E 2/2005 ovisi o tome imaju li tužitelji status stvarnih ili potencijalnih korisnika. Drugi žalbeni razlog zasniva se na pogrešnoj primjeni materijalnog prava, pogrešnoj ocjeni relevantnih dokaza i nepostojanju obrazloženja u odnosu na činjenicu da je Opći sud smatrao da u pogledu sporne odluke u dijelu u kojemu se ona odnosi na potporu E 2/2005 tužitelji nisu pripadali „zatvorenom krugu“ postojećih društava wocos. Treći žalbeni razlog zasniva se na pogrešnoj primjeni materijalnog prava, pogrešnoj ocjeni relevantnih dokaza i nepostojanju obrazloženja, u kojemu je Opći sud smatrao da tužitelji nemaju pravni interes za poništenje sporne odluke, u dijelu u kojemu se odnosi na potporu N 642/2009.

               20

               Kako se prva dva žalbena razloga odnose na ocjenu Općeg suda u pogledu procesne legitimacije tužitelja, valja ih razmotriti zajedno, nakon razmatranja trećeg žalbenog razloga.

         Treći žalbeni razlog

      Argumentacija stranaka

               21

               Prema tužiteljima, Opći sud je prije svega u točki 59. pobijanog rješenja pogrešno pretpostavio da su uvjete primjene potpore N 642/2009 odredila nacionalna tijela, a ne Komisija.

               22

               Zatim je, u točki 59. pobijanog rješenja, Opći sud donio pogrešan zaključak o nepostojanju pravnog interesa tužitelja s obrazloženjem da nije siguran da bi Komisija odobrila program potpora pod drugim uvjetima.

               23

               Naposljetku, u takvim okolnostima, Opći sud pogrešno nije prihvatio prigovor tužitelja utemeljen na povredi njihovih postupovnih prava, u dijelu u kojemu nisu mogli uživati status zainteresirane stranke.

               24

               Komisija naglašava da je potpora N 642/2009 novi program i da se tužitelji ne mogu pozivati na fiktivni položaj prije donošenja sporne odluke koji je za njih povoljniji.

               25

               Stoga taj razlog valja odbiti kao neosnovan.

         Ocjena Suda

               26

               Što se tiče prvog argumenta tužiteljâ, treba zaključiti da Opći sud pravni interes potonjih protiv sporne odluke, u dijelu u kojemu se tiče potpore N 642/2009, nije činio ovisnim o pitanju u kojoj je mjeri uvjete primjene te potpore odredila sama Komisija ili nizozemska nadležna tijela.

               27

               Nasuprot tome, u pogledu činjenice da se navedena odluka odnosi na novu prijavljenu mjeru, Opći sud je nepostojanje pravnog interesa obrazložio samo tako da je u točki 58. pobijanog rješenja naveo da se tužitelji u te svrhe ne mogu pozivati na postojanje ranijeg položaja u kojemu je potpora isplaćivana pod uvjetima koji su bili puno povoljniji od onih u spornoj odluci.

               28

               Kada je riječ o drugom argumentu, valja utvrditi da je usmjeren protiv dodatnog razloga koji je sadržan u točki 59. pobijanog rješenja, a čije odbijanje znači da se ne može priznati pravni interes tužitelja.

               29

               U svakom slučaju, kao što je naglasio nezavisni odvjetnik u točki 36. svoga mišljenja, tužitelji očito netočno tumače tu točku pobijanog rješenja. Naime, iz toga ne proizlazi da tužitelji nemaju pravni interes zato što nije sigurno da bi Komisija odobrila program potpora pod drugim uvjetima. Opći sud je jednostavno samo htio potvrditi da se tužitelji u okolnostima u konkretnom slučaju nisu mogu pozivati na položaj prije donošenja sporne odluke koji je za njih povoljniji jer nisu imali nikakvo pravo na predviđenu pomoć.

               30

               Što se tiče trećeg argumenta, Sud je već presudio da je, u slučaju kada tužitelj zbog povrede njegovih postupovnih prava zahtijeva poništenje odluke Komisije o nepodizanju prigovora, na njemu da dokaže da je Komisija tijekom prethodne faze ispitivanja prijavljene mjere trebala imati dvojbe o njezinoj spojivosti sa zajedničkim tržištem (vidjeti, u tom smislu, presudu od 24. svibnja 2011., Komisija/Kronoply i Kronotex, C-83/09 P, Zb., str. I-4441., t. 59.).

               31

               U konkretnom slučaju je sporna odluka nakon provođenja prethodnog ispitivanja dovela do proglašenja spojivosti nove potpore s unutarnjim tržištem. Kako su tužitelji potencijalni korisnici, oni se ne mogu pozivati na to da je Opći sud pogrešno primijenio pravo povrijedivši njihova postupovna prava.

               32

               Stoga je prvi žalbeni razlog potrebno odbiti kao neosnovan.

         Prvi i drugi žalbeni razlog

      Argumentacija stranaka

               33

               Kao prvo, žalitelji tvrde da je Opći sud u točkama 44. i 45. pobijanog rješenja svoje zaključke pogrešno temeljio na njihovom statusu potencijalnih korisnika programa potpora izmijenjenoga kako bi im se negiralo svojstvo stranaka na koje se ta odluka osobno odnosi s obzirom na to da su bili korisnici potpore E 2/2005 prije nego što je ona izmijenjena spornom odlukom. Naime, oni tvrde da je njihov raniji položaj uvelike doveden u pitanje novim uvjetima dodjele potpora koji proizlaze iz izmjena uvedenih spornom odlukom.

               34

               S jedne strane, ako postojeći krediti odobreni na temelju starog programa s dospijećem nakon donošenja sporne odluke trebaju biti refinancirani, oni mogu biti zajamčeni samo ako društvo woco ispuni novodefinirane uvjete u okviru potpore E 2/2005.

               35

               S druge strane, ako bi se krediti odnosili na ulaganja koja su ranije bila prihvatljiva, ali nakon donošenja sporne odluke njihovo financiranje više ne može biti osigurano fondom, ta bi ulaganja po dospijeću navedenih kredita trebalo financirati vanjskim fondovima bez jamstva.

               36

               Iz toga bi slijedilo da se činjenice u slučaju tužitelja razlikuju od onih u slučaju društava wocos koja nisu imala odobrenje prije donošenja sporne odluke.

               37

               Kao drugo, Opći sud se oslanjao na preusku definiciju pojma „zatvoreni krug“.

               38

               Opći sud je tako u točki 46. pobijanog rješenja pogriješio kad je odbacio okolnost da u budućnosti neće biti nove institucije koja će biti priznata kao društvo woco u Nizozemskoj kvalificirajući to kao nagađanje.

               39

               Štoviše, Opći sud je pogrešno primijenio materijalno pravo kada je u točki 51. pobijanog rješenja zahtijevao da se tužitelji razlikuju od drugih društava wocos koja su postojala prije donošenja sporne odluke.

               40

               Komisija tvrdi da se obveze koje su preuzela nizozemska nadležna tijela odnose samo na razdoblje nakon donošenja sporne odluke. Stoga prvotna situacija tužitelja nije zahvaćena tom odlukom. Komisija osim toga nije tražila isplatu iznosa koji su isplaćeni na ime prvotnog programa potpore.

               41

               Komisija naglašava da su nizozemski propisi predviđali davanje odobrenja novim institucijama na temelju objektivnih kriterija. Tužitelji prema tome nužno pripadaju krugu ekonomskih operatora koji imaju mogućnost proširenja.

         Ocjena Suda

               42

               Prije svega važno je naglasiti da je sporna odluka donesena 15. prosinca 2009., odnosno nakon stupanja na snagu Ugovora iz Lisabona kojim je izmijenjen Ugovor o osnivanju EZ‑a.

               43

               Ugovor iz Lisabona je, među ostalim izmjenama, u članku 263. stavku 4. UFEU‑a trećem dijelu rečenice ublažio pretpostavke za dopuštenost tužbi za poništenje koju su podnijele fizičke i pravne osobe protiv akata Unije. Naime, taj dio rečenice, ne uvjetujući dopuštenost tužbe za poništenje koju su podnijele fizičke i pravne osobe time da postoji osobni utjecaj, otvara i ovaj pravni lijek u pogledu „regulatornih akata“ koji ne podrazumijevaju provedbene mjere i izravno se odnose na tužitelje (vidjeti, u tom smislu, presudu od 3. listopada 2013., Inuit Tapiriit Kanatami i dr./Parlament i Vijeće, C‑583/11 P, t. 57.).

               44

               Članak 263. stavak 4. UFEU‑a stoga predviđa dva slučaja u kojima se fizičkoj ili pravnoj osobi priznaje procesna legitimacija za podnošenje tužbe protiv akta koji joj nije upućen. S jedne strane, takva tužba može se podnijeti pod uvjetom da se taj akt izravno i osobno odnosi na nju. S druge strane, fizička ili pravna osoba može podnijeti tužbu protiv regulatornog akta koji ne podrazumijeva provedbene mjere ako se isti izravno odnosi na nju (presuda od 19. prosinca 2013., Telefónica/Komisija, C‑274/12 P, t. 19.).

               45

               U tom kontekstu treba podsjetiti na to da kriterij, koji za dopuštenost pokretanja postupka od strane fizičke ili pravne osobe protiv odluke koja joj nije upućena postavlja pretpostavke za dopuštenost određene u članku 263. stavku 4. UFEU‑a, predstavlja apsolutnu zapreku za vođenje postupka koju su sudovi Unije dužni ispitati u svakom trenutku, čak i po službenoj dužnosti (vidjeti, u tom smislu, presudu od 23. travnja 2009., Sahlstedt i dr./Komisija, C-362/06 P, Zb., str. I-2903., t. 22.).

               46

               Međutim, Opći sud se u pobijanom rješenju ograničio na razmatranje odnosi li se odluka osobno na tužitelje kako bi utvrdio nedopuštenost tužbe u smislu drugog dijela rečenice članka 263. stavka 4. UFEU‑a, pri čemu je propustio analizirati dopuštenost predmetne tužbe u odnosu na druge, manje stroge, uvjete predviđene u trećem dijelu rečenice članka 263. stavka 4. UFEU‑a, a čije razmatranje nije bilo prejudicirano tvrdnjom da se odluka ne odnosi osobno na tužitelje.

               47

               Opći sud je time počinio povredu materijalnog prava.

               48

               Međutim, takva bi povreda bila irelevantna da se pokazalo da tužba tužitelja ne ispunjava pretpostavke za dopuštenost određene u trećem dijelu rečenice članka 263. stavka 4. UFEU‑a.

               49

               Sukladno gore spomenutoj odredbi, postupak za poništenje može se prije svega pokrenuti protiv regulatornih akata koji ne podrazumijevaju provedbene mjere, a odnose se izravno na tužitelja.

               50

               Sud je u tom pogledu već utvrdio da se, kako bi se procijenilo podrazumijeva li regulatorni akt provedbene mjere, potrebno usredotočiti na poziciju osobe koja se poziva na pravo na pokretanje postupka temeljem članka 263. stavka 4. treće alineje UFEU‑a (gore navedena presuda Telefónica/Komisija, t. 30.).

               51

               Osim toga, kako bi se provjerilo podrazumijeva li pobijani akt provedbene mjere, valja se ograničiti isključivo na predmet tužbe (gore navedena presuda Telefónica/Komisija, t. 31.).

               52

               U konkretnom slučaju tužitelji s jedne strane imaju za cilj tužbom poništiti spornu odluku kojom je Komisija potvrdila da je potpora E 2/2005 spojiva sa zajedničkim tržištem, nakon što su nizozemska nadležna tijela preuzela obvezu izmijeniti program potpora čiji su korisnici bili tužitelji. Iz uvodne izjave 41. sporne odluke tako proizlazi da će se obveze implementirati donošenjem nove ministarske uredbe i novog zakona o stanovanju.

               53

               S druge strane sporna odluka ne definira specifične i konkretne posljedice izvršenja obveza nizozemskih nadležnih tijela u okviru potpore E 2/2005 na aktivnosti tužitelja. Te će se posljedice odraziti kroz akte donesene radi implementacije ministarske uredbe i novog zakona o stanovanju, koji kao takvi podrazumijevaju provedbene mjere sadržane u spornoj odluci u smislu trećeg dijela rečenice članka 263. stavka 4. UFEU‑a.

               54

               Iz navedenog razloga, neovisno o pitanju je li sporna odluka „regulatorni akt“ u smislu gore navedene odredbe, pogreška koju je Opći sud učinio u pobijanom rješenju propuštajući razmotriti dopuštenost te tužbe i u svjetlu tih drugih pretpostavki irelevantna je s obzirom na to da tužba tužitelja nije ispunjavala pretpostavke za dopuštenost predviđene u trećem dijelu rečenice članka 263. stavka 4. UFEU‑a.

               55

               Nakon navedenih pojašnjenja valja razmotriti prvi i drugi žalbeni razlog koji su žalitelji istaknuli u prilog svojoj žalbi.

               56

               U tom pogledu sasvim je sigurno da je sporna odluka upućena jedino Kraljevini Nizozemskoj.

               57

               Kao što je Opći sud podsjetio u točki 26. pobijanog rješenja, može se smatrati da se odluka koja je upućena nekoj drugoj osobi osobno odnosi na treće osobe samo ako ta odluka na njih utječe samo zbog određenih osobina koje su im svojstvene ili zbog neke činjenične situacije koja ih razlikuje od bilo koje druge osobe, izdvajajući ih uslijed toga pojedinačno, poput osoba kojima je odluka upućena (presuda Suda od 15. srpnja 1963., Plaumann/Komisija, 25/62, Zb., str. 197., 223.; presuda od 29. travnja 2004., Italija/Komisija, C-298/00 P, Zb., str. I-4087., t. 36.; gore navedene presude Inuit Tapiriit Kanatami i dr./Parlament i Vijeće, t. 72., i Telefónica/Komisija, t. 46.).

               58

               U tom pogledu je točno, kao što je to Opći sud naveo u točki 47. pobijanog rješenja, da mogućnost da se, s više ili manje točnosti, odredi broj ili čak identitet pravnih subjekata na koje se primjenjuje neka mjera ni u kojem slučaju ne znači kako treba smatrati da se ta mjera osobno odnosi na te subjekte sve dok se njezina primjena ostvaruje na temelju objektivnih pravnih ili činjeničnih okolnosti određenih u predmetnom aktu (vidjeti gore navedenu presudu Telefónica/Komisija, t. 47.).

               59

               Međutim, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da u slučaju kad odluka dotiče skupinu osoba koje su bile određene ili odredive u trenutku donošenja tog akta i prema kriterijima koji su svojstveni članovima skupine, ta se odluka može osobno odnositi na te osobe kao na dio uskoga kruga ekonomskih operatora, a to može posebno biti slučaj kad odluka mijenja prava koja je pojedinac stekao njezinim donošenjem (vidjeti, u tom smislu, presudu od 13. ožujka 2008., Komisija/Infront WM, C-125/06 P, Zb., str. I-1451., t. 71. i 72. te navedenu sudsku praksu).

               60

               U konkretnom slučaju treba istaknuti da, kao što je Opći sud i konstatirao u točki 31. pobijanog rješenja, s obzirom na to da se status društava wocos odobrava prema sustavu davanja odobrenja kraljevskom uredbom, njihov je broj i identitet bio točno određen u trenutku donošenja sporne odluke.

               61

               Osim toga, nesporno je da je predmetna odluka imala za posljedicu izmjenu, počevši od 1. siječnja 2011., odnosno dana stupanja na snagu novog Zakona o stanovanju, programa potpora koji su do tog dana koristila odobrena društva wocos, i to tako da su uvjeti za obavljanje njihovih djelatnosti postali nepovoljniji nego prije, uzevši ponajprije u obzir činjenicu da je, kako su to žalitelji istakli na raspravi, prema izmijenjenom programu smanjen manevarski prostor za izbor stanara koji ispunjavaju predviđene uvjete za stambene objekte kojima upravljaju društva wocos i da je nestao jamstveni fond za zajmove koje su oni koristili.

               62

               U takvim okolnostima valja zaključiti da tužitelji pripadaju zatvorenom krugu operatora, pa su stoga individualizirani u odnosu na tu odluku u dijelu u kojemu se ona odnosi na potporu E 2/2005.

               63

               Opći sud je stoga pogrešno primijenio materijalno pravo kad je zaključio da se sporna odluka u dijelu u kojemu se tiče potpore E 2/2005 ne odnosi osobno na žalitelje.

               64

               Iz tih razmatranja slijedi da pobijano rješenje treba ukinuti s obzirom na to da je u njemu utvrđeno da se sporna odluka u dijelu u kojemu se odnosi na potporu E 2/2005 ne odnosi osobno na žalitelje.

         O dopuštenosti tužbe pred Općim sudom

               65

               U skladu s člankom 61. stavkom 1. drugom rečenicom Statuta Suda Europske unije, ako je žalba osnovana, Sud nakon ukidanja odluke Općeg suda može konačno odlučiti o sporu ako stanje postupka to dopušta.

               66

               Iako Sud u ovom stadiju postupka nije u stanju odlučiti o pravnoj osnovanosti tužbe koja je podnesena Općem sudu, on s druge strane raspolaže dokazima koji su potrebni za donošenje konačne odluke o dopuštenosti predmetne tužbe protiv sporne odluke u dijelu u kojemu se ona tiče potpore E 2/2005.

               67

               U tom pogledu, kao prvo, valja podsjetiti na to da je tužba za poništenje koju podiže fizička ili pravna osoba dopuštena samo pod pretpostavkom da ta osoba ima interes da pobijani akt bude poništen. Taj interes pretpostavlja da poništenje odnosnog akta može samo po sebi imati pravne posljedice i da tužba tako može svojim rezultatom donijeti korist osobi koja ju je podnijela (vidjeti, u tom smislu, presudu od 17. rujna 2009., Komisija/Koninklijke FrieslandCampina, C-519/07 P, Zb., str. I-8495., t. 63.).

               68

               Kao drugo, akt čije se poništenje traži mora se sukladno drugom dijelu rečenice članka 263. stavka 4. UFEU‑a na tužitelja odnositi ne samo izravno nego i osobno, u smislu da taj akt mora izravno utjecati na pravni položaj tih stranaka te ne ostavljati tijelima nadležnima za implementaciju odnosnog akta diskrecijske ovlasti, pri čemu je ona isključivo automatskoga karaktera i proizlazi samo iz prava Unije, bez primjene drugih posrednih pravila (vidjeti, u tom smislu, gore navedenu presudu Komisija/Koninklijke FrieslandCampina, t. 48. i 49.).

               69

               U konkretnom slučaju, s jedne strane, poništenje sporne odluke u dijelu u kojemu se tiče navedenog programa potpora imalo bi za posljedicu održavanje ranijih uvjeta povoljnijih za odobrena društva wocos s obzirom na to da iz točke 66. ove presude slijedi da izmjene programa potpora E 2/2005 uvjete poslovanja društava wocos čine nepovoljnijima nego prije.

               70

               Slijedom navedenoga valja zaključiti da tužitelji imaju opravdan interes da se poništi sporna odluka u dijelu u kojemu se ona odnosi na potporu E 2/2005.

               71

               S druge strane, treba podsjetiti na to da je Komisija spornu odluku donijela sukladno članku 19. stavku 1. Uredbe br. 659/1999, kako proizlazi iz uvodne izjave 74. te odluke.

               72

               No kao što je podsjetio nezavisni odvjetnik u točkama 43. do 45. svojeg mišljenja, u okviru postupka iz članka 19. stavka 1. Uredbe br. 659/1999, Komisijina odluka kojom se prihvaćaju prijedlozi države članice jest ta koja tim prijedlozima daje pravnu obvezivost.

               73

               U tom pogledu okolnost da su izmjene koje su prihvaćene spornom odlukom bile preuzete nizozemskim propisom ne može dovesti u pitanje taj navod. Naime, kao što je i spomenuo nezavisni odvjetnik u točkama 94. do 98. svojeg mišljenja, Kraljevina Nizozemska nema diskrecijske ovlasti prilikom implementacije sporne odluke.

               74

               Stoga valja zaključiti da sporna odluka u dijelu u kojemu se odnosi na potporu E 2/2005 izravno proizvodi pravne učinke na pravni položaj žalitelja.

               75

               Iz svega dosad razmotrenoga slijedi da tužbu za poništenje koju su žalitelji podnijeli Općem sudu treba proglasiti dopuštenom s obzirom na to da oni, s jedne strane, imaju pravni interes pobijati spornu odluku u dijelu u kojemu se tiče potpore E 2/2005 te da se, s druge strane, sporna odluka u dijelu u kojemu se tiče potpore E 2/2005 odnosi na njih osobno i izravno.

         Troškovi

               76

               Budući da se predmet vraća Općem sudu na ponovno odlučivanje, o troškovima ovog žalbenog postupka odlučit će se naknadno.

               Slijedom navedenog, Sud (prvo vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Ukida se rješenje Općeg suda Europske unije od 16. prosinca 2011., Stichting Woonpunt i dr. protiv Komisije (T‑203/10), u dijelu u kojemu se njime proglašava nedopuštenom tužba za poništenje koju su podnijeli Stichting Woonpunt, Stichting Havensteder, Woningstichting Haag Wonen i Stichting Woonbedrijf SWS.Hhvl protiv Odluke Europske komisije C(2009) 9963 final od 15. prosinca 2009. o državnim potporama E 2/2005 i N 642/2009 – Nizozemska – Postojeća potpora i specifična potpora po projektima u korist stambenih društava, u dijelu u kojemu se ona odnosi na program potpora E 2/2005.

                           2.

                           U preostalom dijelu žalba se odbija.

                           3.

                           Tužba za poništenje iz točke 1. ove izreke je dopuštena.

                           4.

                           Predmet se upućuje Općem sudu Europske unije radi donošenja odluke o meritumu tužbe za poništenje iz prve točke ove izreke.

                           5.

                           O troškovima će se odlučiti naknadno.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 23. rujna 2008.#Birgit Bartsch protiv Bosch und Siemens Hausgeräte (BSH) Altersfürsorge GmbH.#Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesarbeitsgericht - Njemačka.#Članak 13. UEZ-a - Direktiva 2000/78/EZ.#Predmet C-427/06.