title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 11. svibnja 2017.#Minister Finansów protiv Posnania Investment SA.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Naczelny Sąd Administracyjny.#Zahtjev za prethodnu odluku – Oporezivanje – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost – Direktiva 2006/112/EZ – Članak 2. stavak 1. točka (a) – Članak 14. stavak 1. – Oporezive transakcije – Pojam ‚isporuka robe u zamjenu za plaćanje’ – Prijenos nekretnine državi ili teritorijalnoj jedinici radi podmirenja poreznog duga – Isključenje.#Predmet C-36/16.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      11. svibnja 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Oporezivanje — Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost — Direktiva 2006/112/EZ — Članak 2. stavak 1. točka (a) — Članak 14. stavak 1. — Oporezive transakcije — Pojam ‚isporuka robe u zamjenu za plaćanje’ — Prijenos nekretnine državi ili teritorijalnoj jedinici radi podmirenja poreznog duga — Isključenje“
      U predmetu C‑36/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Naczelny Sąd Administracyjny (Visoki upravni sud, Poljska), odlukom od 21. rujna 2015., koju je Sud zaprimio 22. siječnja 2016., u postupku

         Minister Finansów

      protiv

         Posnania Investment SA,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, A. Prechal, A. Rosas, C. Toader (izvjestiteljica) i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, L. Lozano Palacios i M. Owsiany‑Hornung, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 16. veljače 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 2. stavka 1. točke (a) i članka 14. stavka 1. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.; u daljnjem tekstu: Direktiva o PDV‑u).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Ministera Finansów (ministar financija, Poljska, u daljnjem tekstu: ministar) i Posnanie Investment SA (u daljnjem tekstu: Posnania), u vezi s podlijeganjem porezu na dodanu vrijednost (PDV) transakcije u okviru koje je to društvo prenijelo pravo vlasništva na nekretnini na teritorijalnu jedinicu kao prijeboj poreznog duga.

         Pravni okvir
      Pravo Unije

               3

               Direktiva o PDV‑u u članku 2. stavku 1. određuje:
               „Sljedeće transakcije podliježu PDV‑u:

                        a)

                        isporuka robe koju obavlja porezni obveznik koji djeluje kao takav na teritoriju države članice u zamjenu za plaćanje;

                  […]”

               4

               Članak 9. stavak 1. te direktive propisuje:
               „‚Porezni obveznik’ znači svaka osoba koja samostalno provodi gospodarsku aktivnost na bilo kojem mjestu, bez obzira na svrhu ili rezultate te aktivnosti.
               Sve aktivnosti proizvođača, trgovaca ili osoba koje pružaju usluge, uključujući rudarstvo i poljoprivredne aktivnosti i aktivnosti samostalnih profesija, smatraju se ‚gospodarskom aktivnošću’. Korištenje materijalne ili nematerijalne imovine radi ostvarivanja prihoda, na kontinuiranoj osnovi, posebno se smatra gospodarskom aktivnošću.

               5

               U skladu s člankom 14. stavkom 1. navedene direktive, „isporuka robe” znači prijenos prava raspolaganja materijalnom imovinom kao vlasnik.

               6

               U skladu s člankom 16. Direktive o PDV‑u:
               „Situacija kada porezni obveznik koristi robu koja čini dio njegove poslovne imovine za svoje privatne svrhe ili privatne svrhe svojih namještenika, ili kada besplatno raspolaže tom imovinom, ili, općenitije, kada koristi tu robu u svrhe koje nisu njegovo poslovanje, smatra se isporukom robe uz naknadu, ako je PDV na tu robu ili njezine sastavne dijelove bio u cijelosti ili djelomično priznat kao odbitak.
               Međutim, korištenje robe za poslovnu namjenu u vidu uzoraka ili darova male vrijednosti, ne smatra se isporukom robe uz naknadu.”

         Poljsko pravo

               7

               Članak 2. točka 6. ustawa o podatku od towarów i usług (zakon o porezu na robu i usluge) od 11. ožujka 2004., kako je izmijenjen (Dz. U. iz 2011., br. 177, stavka 1054., u daljnjem tekstu: Zakon o PDV‑u) određuje:
               „U sljedećim odredbama izraz ‚roba’ označava stvari i njihove dijelove te energiju u različitim oblicima.”

               8

               Članak 5. stavak 1. točka 1. tog zakona glasi kako slijedi:
               „Predmet poreza na robu i usluge čine: isporuka robe i usluga koja se na državnom području obavlja u zamjenu za plaćanje.”

               9

               Članak 7. stavak 1. navedenog zakona glasi kako slijedi:
               „Isporuka robe iz članka 5. stavka 1. točke 1. odnosi se na prijenos prava raspolaganja robom kao vlasnik […].”

               10

               U skladu s člankom 15. stavkom 1. istog zakona:
               „Smatraju se poreznim obveznicima pravne osobe, organizacijska tijela bez pravne osobnosti i fizičke osobe koje samostalno provode gospodarske aktivnosti navedene u stavku 2., bez obzira na svrhu i rezultate te aktivnosti.”

               11

               U članku 15. stavku 2. Zakona o PDV‑u navodi se:
               „Gospodarskim aktivnostima smatraju se sve djelatnosti proizvođača, trgovca ili osobe koja isporučuje usluge, uključujući rudarske, poljoprivredne i djelatnosti samostalnih ili s njima izjednačenih zanimanja, čak i ako je djelatnost obavljena samo jednom, ali u okolnostima iz kojih proizlazi da se namjeravala obavljati u više navrata. Korištenje materijalne ili nematerijalne imovine radi ostvarivanja prihoda, na kontinuiranoj osnovi, posebno se smatra gospodarskom aktivnošću.”

               12

               Članak 66. ordynacja podatkowa od 29. kolovoza 1997. (Zakon o porezima, Dz. U. iz 2015., stavka 613.) glasi kako slijedi:
               „§ 1.   Poseban slučaj prestanka poreznog duga jest prijenos prava vlasništva na stvari ili imovinskih prava na:

                        1)

                        državnu riznicu – kao prijeboj poreznog duga za poreze koji čine prihod državnog proračuna;

                        2)

                        općinu, okrug ili vojvodstvo, kao prijeboj poreznog duga za poreze koji predstavljaju prihod njihovih proračuna.

                  § 2.   Prijenos se izvršava na zahtjev poreznog obveznika:

                        1)

                        u slučaju iz stavka 1. točke 1. na temelju ugovora sklopljenog, s pristankom direktora nadležne porezne uprave ili direktora nadležne carinske uprave, između predsjednika okruga koji izvršava naloge središnje uprave i poreznog obveznika;

                        2)

                        u slučaju iz stavka 1. točke 2. na temelju ugovora sklopljenog između načelnika, gradonačelnika, predsjednika okruga ili predsjednika vojvodstva i poreznog obveznika.

                  […]
               § 4.   U slučaju navedenom u stavku 1. dan prestanka poreznog duga jest dan prijenosa prava vlasništva na stvari ili imovinskih prava.
               […]”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               13

               Posnania je društvo osnovano u skladu s poljskim pravom koje obavlja gospodarsku aktivnost u području trgovine nekretninama. Na tom temelju ona podliježe PDV‑u. Radi prijeboja poreznih dugova zbog neplaćanja poreza koji je dugovala, predložila je općini Czerwonak (Poljska, u daljnjem tekstu: općina) da u skladu s člankom 66. Zakona o porezima sklope ugovor kojim će ona na općinu prenijeti pravo vlasništva na neizgrađenom zemljištu u njezinu posjedu.

               14

               Taj ugovor, sklopljen 5. veljače 2013., doveo je do djelomičnog prestanka Posnanijina poreznog duga istodobno s prijenosom prava vlasništva na toj nekretnini u korist općine.

               15

               Posnania je ministru podnijela zahtjev za porezno mišljenje kako bi se utvrdilo podliježe li u toj situaciji transakcija izvršena s općinom PDV‑u i, posljedično, ima li ona obvezu izdavanja odgovarajućeg računa.

               16

               U svojem je zahtjevu Posnania istaknula da predmetna transakcija ne treba podlijegati PDV‑u temeljeći se na sudskoj praksi suda koji je uputio zahtjev, Naczelny Sąd Administracyjny (Vrhovni upravni sud, Poljska), prema kojoj prijenos prava vlasništva na stvari državnoj riznici kao prijeboj za porezne dugove koji čine prihod državnog proračuna nije transakcija koja podliježe PDV‑u.

               17

               U svojem poreznom mišljenju od 10. svibnja 2013. ministar je naveo da prijenosom prava vlasništva na nekretnini Posnanie na općinu potonja stječe sve vlasničke ovlasti i stoga navedeni prijenos prava vlasništva kao prijeboj za porezne dugove čini isporuku robe u zamjenu za plaćanje u smislu poljskog zakonodavstva koja u načelu podliježe PDV‑u.

               18

               Posnania je Wojewódzki Sąd Administracyjny w Warszawie (Vojvodski upravni sud u Varšavi, Poljska) podnijela tužbu za poništenje navedenog poreznog mišljenja.

               19

               Presudom od 13. veljače 2014. taj sud prihvatio je tužbu i poništio porezno mišljenje, ocijenivši da se PDV može dugovati u slučaju prijenosa prava vlasništva na stvari na temelju naloga javnog tijela ili na temelju zakona, pod uvjetom da je do prijenosa došlo u zamjenu za protučinidbu. Budući da na temelju poljskog prava to u ovom predmetu nije slučaj, navedeni sud odlučio je da prijenos prava vlasništva na stvari državnoj riznici kao prijeboj za porezne dugove koji čine prihod državnog proračuna nije transakcija koja podliježe PDV‑u.

               20

               Protiv te presude ministar je podnio žalbu u kasacijskom postupku sudu koji je uputio zahtjev.

               21

               U zahtjevu za prethodnu odluku on navodi da iako svojstvo poreznog obveznika Posnanie nije osporavano, ipak se postavlja pitanje je li moguće smatrati „isporukom robe u zamjenu za plaćanje” u smislu Direktive o PDV‑u prijenos, izvršen kao protučinidba za porezni dug, prava raspolaganja materijalnom imovinom kao vlasnik.

               22

               S tim u vezi, navedeni sud podsjeća na vlastitu sudsku praksu prema kojoj prijenos prava vlasništva na stvari državnoj riznici, kao prijeboj za porezne dugove koji čine prihod državnog proračuna, nije transakcija koja podliježe PDV‑u s obzirom na to da porez nije usluga financijske naravi koju se može primiti kao protučinidbu za drugu uslugu jer je njegova bitna značajka to da je jednostran.

               23

               U tim je okolnostima Naczelny Sąd Administracyjny (Vrhovni upravni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Je li prijenos prava vlasništva na zemljištu (stvari) od strane poreznog obveznika PDV‑a na

                        a)

                        državnu riznicu – kao prijeboj poreznog duga za poreze koji čine prihod državnog proračuna, ili

                        b)

                        općinu, okrug ili vojvodstvo, kao prijeboj poreznog duga za poreze koji čine prihod njihovih proračuna, a što dovodi do prestanka postojanja poreznog duga, oporezivu transakciju (isporuku robe u zamjenu za plaćanje) u smislu članka 2. stavka 1. točke (a) i članka 14. stavka 1. Direktive o [PDV‑u]?”

         O prethodnom pitanju

               24

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 2. stavak 1. točku (a) i članak 14. stavak 1. Direktive o PDV‑u tumačiti na način da prijenos prava vlasništva na nekretnini od strane poreznog obveznika PDV‑a u korist državne riznice države članice ili teritorijalne jedinice te države članice, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, radi plaćanja poreznog duga, čini isporuku u zamjenu za plaćanje koja podliježe PDV‑u.

               25

               Najprije valja istaknuti da Direktiva o PDV‑u uspostavlja zajednički sustav PDV‑a koji se među ostalim temelji na ujednačenoj definiciji oporezivih transakcija (presuda od 20. lipnja 2013., Newey, C‑653/11, EU:C:2013:409, t. 39.).

               26

               Sukladno članku 2. stavku 1. točki (a) Direktive o PDV‑u, PDV‑u podliježe isporuka robe koju obavlja porezni obveznik koji djeluje kao takav na teritoriju države članice u zamjenu za plaćanje.

               27

               U skladu s člankom 9. stavkom 1. Direktive o PDV‑u, „porezni obveznik” znači svaka osoba koja samostalno provodi gospodarsku aktivnost na bilo kojem mjestu, bez obzira na svrhu ili rezultate te aktivnosti. Korištenje materijalne ili nematerijalne imovine radi ostvarivanja prihoda, na kontinuiranoj osnovi, posebno se smatra „gospodarskom aktivnošću”.

               28

               Članak 14. stavak 1. Direktive o PDV‑u određuje „isporuku robe” kao prijenos prava raspolaganja materijalnom imovinom kao vlasnik.

               29

               U pogledu transakcije o kojoj je riječ u glavnom postupku nesporno je, prvo, da je na temelju ugovora između Posnanie i općine došlo do prijenosa prava vlasništva na nekretnini i, drugo, da Posnania ima svojstvo poreznog obveznika.

               30

               Treće, uvjet mjesta isporuke nesumnjivo je ispunjen, s obzirom na to da je transakcija obavljena na državnom području države članice, to jest u Poljskoj.

               31

               Četvrto, u pogledu eventualno naplatnog karaktera transakcije prijenosa prava vlasništva na nekretnini na javni subjekt, u ovom slučaju, zemljišta na općinu radi plaćanja poreznih dugova, valja istaknuti da je isporuka robe obavljena „u zamjenu za plaćanje” u smislu članka 2. stavka 1. točke (a) Direktive o PDV‑u, samo ako između dobavljača i korisnika postoji pravni odnos tijekom kojeg su izmijenjene uzajamne činidbe, pri čemu naknada koju naplaćuje dobavljač predstavlja stvarnu protuvrijednost robe koja je isporučena (presude od 27. travnja 1999., Kuwait Petroleum, C‑48/97, EU:C:1999:203, t. 26., i od 21. studenoga 2013., Dixons Retail, C‑494/12, EU:C:2013:758, t. 32.).

               32

               U ovom slučaju između dobavljača nekretnine i korisnika doista postoji pravni odnos kakav je onaj koji povezuje vjerovnika i dužnika.

               33

               Međutim, obveza plaćanja koju porezni obveznik, kao dužnik poreznog duga, ima prema poreznoj upravi, u svojstvu vjerovnika tog duga, jest jednostrana, s obzirom na to da plaćanje poreza na strani tog poreznog obveznika dovodi samo do zakonskog prestanka njegova duga, čak i ako on to izvrši, kao u ovom slučaju, prijenosom nekretnine.

               34

               Naime, porez jest obavezno davanje koje javno tijelo prikuplja od sredstava osoba koje potpadaju pod njegovu poreznu nadležnost. To je davanje namijenjeno tomu da se kroz javne proračune upotrebljava za javne usluge. To davanje, koje se odnosi na novčani iznos ili, kao u ovom slučaju, materijalnu imovinu, za posljedicu nema nikakvu činidbu javnog tijela ni, posljedično, nikakvu protučinidbu poreznog obveznika.

               35

               Stoga, nije riječ o pravnom odnosu tijekom kojeg su izmijenjene uzajamne činidbe, u smislu sudske prakse Suda navedene u točki 31. ove presude.

               36

               U tom pogledu, transakcija prijenosa stvari umjesto isplate, čiji je cilj prestanak poreznog duga, ne može se smatrati isporukom u zamjenu za plaćanje u smislu članka 2. stavka 1. točke (a) Direktive o PDV‑u i ne može podlijegati PDV‑u.

               37

               Ipak valja dodati da, iako je nacionalni sudac jedini nadležan za ocjenu činjenica u pitanju u glavnom postupku i tumačenje nacionalnog zakonodavstva, u okviru prethodnog postupka Sud koji nacionalnom sucu treba dati korisne odgovore ovlašten je dati naznake koje proizlaze iz spisa glavnog postupka kao i očitovanja koja su mu podnesena, a koji mogu sudu koji je uputio zahtjev omogućiti odlučivanje (presuda od 24. veljače 2015., Grünewald, C‑559/13, EU:C:2015:109, t. 32.).

               38

               Kad je riječ o transakciji, kao što je ona o kojoj je riječ u glavnom postupku, valja primijetiti da se ne može isključiti to da je porezni obveznik poput Posnanie već izvršio, u svojem svojstvu poreznog obveznika PDV‑a, odbitak pretporeza u vezi s nekretninom o kojoj je riječ u glavnom postupku.

               39

               S tim u vezi, kao što je to istaknula nezavisna odvjetnica u točki 44. svojeg mišljenja, iako postoji opasnost od neoporezovane krajnje potrošnje, ona je ipak obuhvaćena odredbama članka 16. Direktive o PDV‑u.

               40

               Naime, iz sudske prakse Suda proizlazi da je cilj te potonje odredbe osigurati jednako postupanje u odnosu na, s jedne strane, poreznog obveznika koji raspolaže robom za svoje privatne svrhe ili privatne svrhe svojih namještenika te, s druge strane, krajnjeg potrošača koji nabavlja robu iste vrste (vidjeti u tom smislu presudu od 17. srpnja 2014., BCR Leasing IFN, C‑438/13, EU:C:2014:2093, t. 23. i navedenu sudsku praksu).

               41

               Radi ostvarenja tog cilja, u skladu s člankom 16. Direktive o PDV‑u, situaciju kada porezni obveznik koristi robu koja čini dio njegove poslovne imovine za svoje privatne svrhe ili privatne svrhe svojih namještenika ili kada besplatno raspolaže tom imovinom ili, općenitije, kada koristi tu robu u svrhe koje nisu njegovo poslovanje, smatra se isporukom robe uz naknadu ako je PDV na tu robu ili njezine sastavne dijelove bio u cijelosti ili djelomično priznat kao odbitak (presuda od 17. srpnja 2014., BCR Leasing IFN, C‑438/13, EU:C:2014:2093, t. 24.).

               42

               S obzirom na prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da članak 2. stavak 1. točku (a) i članak 14. stavak 1. Direktive o PDV‑u treba tumačiti na način da prijenos prava vlasništva na nekretnini od strane poreznog obveznika PDV‑a na državnu riznicu države članice ili teritorijalne jedinice te države, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, radi plaćanja poreznih dugova, ne čini isporuku u zamjenu za plaćanje koja podliježe PDV‑u.

         Troškovi

               43

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                  Članak 2. stavak 1. točku (a) i članak 14. stavak 1. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost treba tumačiti na način da prijenos prava vlasništva na nekretnini od strane poreznog obveznika poreza na dodanu vrijednost na državnu riznicu države članice ili teritorijalne jedinice te države, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, radi plaćanja poreznih dugova, ne čini isporuku u zamjenu za plaćanje koja podliježe porezu na dodanu vrijednost.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: poljski


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 21. svibnja 2014. # Eni SpA protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-599/11.


Presuda Suda od 6. listopada 1982. # Coditel SA, Compagnie générale pour la diffusion de la télévision, i drugi protiv Ciné-Vog Films SA i dr. # Zahtjev za prethodnu odluku: Cour de cassation - Belgija. # Predmet 262/81.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 2012. prosinac 19.#Leno Merken BV protiv Hagelkruis Beheer BV.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Gerechtshof te 's-Gravenhage.#Predmet C-149/11.


title: Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 13. rujna 2016.#Globo Comunicação e Participações S/A protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Prijava zvučnog žiga – Apsolutni razlog za odbijanje – Nepostojanje razlikovnog karaktera – Članak 7. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Obveza obrazlaganja – Članak 75. Uredbe br. 207/2009.#Predmet T-408/15.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (drugo vijeće)
      13. rujna 2016. (
            *1
         )
      „Žig Europske unije — Prijava zvučnog žiga — Apsolutni razlog za odbijanje — Nepostojanje razlikovnog karaktera — Članak 7. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 — Obveza obrazlaganja — Članak 75. Uredbe br. 207/2009“
      U predmetu T‑408/15,

         Globo Comunicação e Participações S/A, sa sjedištem u Rio de Janeiru (Brazil), koji zastupaju E. Gaspar i M.-E. De Moro‑Giafferri, avocats,
      tužitelj,
      protiv

         Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO), koji zastupa A. Folliard‑Monguiral, u svojstvu agenta,
      tuženika,
      povodom tužbe podnesene protiv odluke petog žalbenog vijeća EUIPO‑a od 18. svibnja 2015. (predmet R 2945/2014‑5) koja se odnosi na prijavu za registraciju zvučnog žiga kao žiga Europske unije,
      OPĆI SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: M. E. Martins Ribeiro (izvjestiteljica), predsjednica, S. Gervasoni i L. Madise, suci,
      tajnik: M. Marescaux, administratorica,
      uzimajući u obzir tužbu podnesenu tajništvu Općeg suda 24. srpnja 2015.,
      uzimajući u obzir odgovor na tužbu podnesen tajništvu Općeg suda 5. listopada 2015.,
      nakon rasprave održane 15. ožujka 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

         Okolnosti spora

               1

               Tužitelj, Globo Comunicação e Participações S/A, podnio je 28. travnja 2014. Uredu Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) prijavu za registraciju žiga Europske unije na temelju Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Europske unije (SL 2009., L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.).

               2

               Žig za koji je zatražena registracija je zvučni znak kako je dalje grafički prikazan:

               3

               Proizvodi i usluge za koje je zatražena registracija svrstani su nakon provedenog sužavanja u postupku pred EUIPO‑om u razrede 9., 16., 38. i 41. u smislu Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga radi registracije žigova od 15. lipnja 1957., kako je revidiran i izmijenjen, i za svaki od tih razreda odgovaraju sljedećem opisu:

                        —

                        razred 9.: „Supstrati za snimanje [magnetni]; akustične ploče; kompaktni diskovi, DVD‑ovi i drugi mediji za digitalno snimanje; softver; aplikacije za tablete i pametne telefone”;

                        —

                        razred 16.: „papir, karton (neobrađeni, poluobrađeni ili za papirnate proizvode); tiskarski proizvodi; proizvodi za uvezivanje knjiga; fotografije; uredski papir; ljepila (ljepljive tvari za papirnate proizvode ili za kućanske potrebe); slikarski pribor; kistovi; pisaći strojevi i uredski pribor (osim namještaja); oprema za nastavu i obuku (osim aparata); plastični materijali za ambalažu, to jest vreće, vrećice, folije i listovi; tiskarska slova; tiskarska slova; klišeji; publikacije; knjige; periodični časopisi”;

                        —

                        razred 38.: „Usluge televizijske radiodifuzije”;

                        —

                        razred 41.: „obuka; stručno osposobljavanje; razonoda; sportske i kulturne djelatnosti; zabavne usluge u obliku televizijskih programa; produkcija televizijskih zabavnih programa[;] zabavne usluge, to jest televizijski programi na području vijesti, obrazovanja, sporta, komedije, u obliku feljtona, varijetetskih predstava; produkcija televizijskih programa; produkcija online zabave”.

               4

               Dopisom od 15. svibnja 2014. ispitivač je obavijestio tužitelja da žig za koji je podnesena prijava ne može biti predmet registracije iz razloga što ne ispunjava uvjete utvrđene u članku 7. stavku 1. točki (b) Uredbe br. 207/009. On je osobito naveo da se taj žig sastoji od jednostavne i obične zvonjave i da ga se ne može percipirati kao pokazatelja trgovačkog podrijetla proizvoda. Ispitivač je stoga pozvao tužitelja da mu u roku od dva mjeseca podnese svoja očitovanja.

               5

               Dopisom od 11. srpnja 2014. tužitelj je odgovorio u bitnome da žig za koji je podnesena prijava, iako kratak, nije sasvim jednostavan, i da ga treba smatrati kratkom melodijom koju će se percipirati kao pokazatelja povezanosti s njegovim proizvodima i uslugama.

               6

               Odlukom od 19. rujna 2014. ispitivač je odbio ovaj zahtjev smatrajući da za žig za koji je podnesena prijava postoji razlog za odbijanje utvrđen u članku 7. stavku 1. točki (b) Uredbe br. 207/2009 zato što nema razlikovni karakter.

               7

               Tužitelj je 19. studenoga 2014. podnio EUIPO‑u žalbu na temelju članaka 58. do 64. Uredbe br. 207/2009 protiv odluke ispitivača.

               8

               Odlukom od 18. svibnja 2015. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) peto žalbeno vijeće EUIPO‑a je, s jedne je strane, s obzirom na članak 7. stavak 1. točku (b) Uredbe br. 207/2009, odbilo žalbu u pogledu navodnog razlikovnog karaktera žiga za koji je podnesena prijava i, s druge strane, ispitivaču na ispitivanje vratilo pitanje koje je tužitelj istaknuo u pogledu razlikovnog karaktera stečenog uporabom navedenog žiga u smislu članka 7. stavka 3. navedene uredbe što se tiče usluga televizijske radiodifuzije iz razreda 38. i zabavnih usluga iz razreda 41.

               9

               U točki 17. pobijane odluke žalbeno je vijeće utvrdilo da su predmetni proizvodi i usluge namijenjeni kako široj javnosti tako i profesionalcima, tako da je razina pažnje varirala od uobičajene do visoke.

               10

               U točkama 18. i 19. pobijane odluke žalbeno je vijeće navelo da žig za koji je podnesena prijava mora, kako bi potrošaču mogao pokazati trgovačko podrijetlo predmetnih proizvoda ili usluga, sadržavati karakteristike koje mu omogućavaju da ga potrošač lako upamti. Iako nije potrebno da znak bude izvoran ili maštovit, činjenica je da ne smije biti običan ili potpuno beznačajan.

               11

               U točki 20. pobijane odluke žalbeno je vijeće dodalo da žig sastavljen od zvukova koji sliče zvonjavi može ispuniti identifikacijsku funkciju samo ako obuhvaća elemente na temelju kojih se razlikuje u odnosu na druge žigove. Međutim, u ovom slučaju žalbeno je vijeće u točki 21. te iste odluke utvrdilo da se žig za koji je podnesena prijava sastojao od ponavljanja jednog zvuka koji je sličio zvonu potpuno obične zvonjave, i to unatoč činjenici da se žig sastojao od notnog crtovlja u violinskom ključu s oznakom tempa 147 četvrtinki u minuti s ponavljanjem dva tona gis. U točki 22. pobijane odluke žalbeno je vijeće zaključilo da takve nijanse u odnosu na klasični oblik zvonjave ne mogu biti dostatne za odbijanje prigovora na temelju članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009 jer postoji vjerojatnost da ih odnosni potrošač neće primijetiti, a u točki 23. te odluke da je također netočno tvrditi da žig za koji je podnesena prijava obilježavaju brojni posebni elementi koje odnosni potrošač može odmah percipirati.

               12

               U točki 24. pobijane odluke žalbeno je vijeće navelo da je žig za koji je podnesena prijava predstavljen kao vrlo jednostavan zvučni motiv, to jest u biti kao obična i široko rasprostranjena zvonjava koja bi općenito prošla nezapaženo i koju dotični potrošač ne bi zapamtio.

               13

               U točki 28. pobijane odluke žalbeno je vijeće stoga zaključilo da žig za koji je podnesena prijava nema razlikovni karakter s obzirom na sve proizvode i usluge na koje se odnosi prijava za registraciju.

               14

               Nakon pobijane odluke tužitelj je 22. srpnja 2015. proveo novo sužavanje povukavši, s jedne strane, „[s]upstrat[e] za snimanje [magnetn[e]]; akustične ploče; kompaktn[e] diskov[e]” iz razreda 9. i, s druge strane, sve proizvode iz razreda 16.

               15

               Popis proizvoda i usluga obuhvaćenih prijavom za registraciju u stadiju tužbe je dakle sljedeći:

                        —

                        razred 9.: „DVD‑ovi i drugi mediji za digitalno snimanje; softver; aplikacije za tablete i pametne telefone”;

                        —

                        razred 38.: „Usluge televizijske radiodifuzije”;

                        —

                        razred 41.: „obuka; stručno osposobljavanje; razonoda; sportske i kulturne djelatnosti; zabavne usluge u obliku televizijskih programa; produkcija televizijskih zabavnih programa[;] zabavne usluge, to jest televizijski programi na području vijesti, obrazovanja, sporta, komedije, u obliku feljtona, varijetetskih predstava; produkcija televizijskih programa; produkcija online zabave”.

         Zahtjevi stranaka

               16

               Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        proglasi tužbu dopuštenom;

                        —

                        utvrdi da se žig za koji je podnesena prijava valjano odnosi na popis proizvoda i usluga kako su navedeni u točki 15. ove presude;

                        —

                        djelomično poništi pobijanu odluku u dijelu u kojem je prijava za registraciju žiga odbijena na temelju članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009;

                        —

                        naloži EUIPO‑u snošenje troškova.

               17

               EUIPO od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        odbije tužbu;

                        —

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

         Pravo

         Dopuštenost dokumenata koji su prvi put podneseni Općem sudu

               18

               EUIPO ističe nedopuštenost priloga A 29, A 29.a, A 29.b, A 50, A 51.a, A 52, A 52.a, A 53, A 53.a, A 54, A 54.a, A 55, A 55.a, A 56, A 56.a, A 57, A 58, A 58.a, A 59, A 59.a, A 60 i A 60.a tužbi iz razloga što nisu podneseni u okviru upravnog postupka.

               19

               U tom pogledu valja podsjetiti da je svrha tužbe podnesene Općem sudu nadzor zakonitosti odlukâ žalbenih vijeća EUIPO‑a, u smislu članka 65. Uredbe br. 207/2009. Stoga funkcija Općeg suda nije ponovno ispitivanje činjeničnih okolnosti s obzirom na dokaze koji su pred njim prvi put izneseni (presude od 18. prosinca 2008., Les Éditions Albert René/OHIM, C‑16/06 P, EU:C:2008:739, t. 136. i 138., i od 10. studenoga 2004., Storck/OHIM (Oblik bombona), T‑396/02, EU:T:2004:329, t. 24.).

               20

               Stoga valja precizirati da će se nadzor zakonitosti pobijane odluke provesti samo u odnosu na elemente koji su dostavljeni tijekom upravnog postupka i koji se nalaze u spisu EUIPO‑a (vidjeti u tom smislu presudu od 15. srpnja 2014., Łaszkiewicz/OHIM – Capital Safety Group EMEA (PROTEKT), T‑576/12, neobjavljena, EU:T:2014:667, t. 25.).

         Meritum

               21

               U prilog svojoj tužbi tužitelj ističe u bitnome dva tužbena razloga, od kojih se prvi temelji na povredi obveze obrazlaganja, a drugi na povredi članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009.

         Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi obveze obrazlaganja

               22

               Tužitelj prigovara žalbenom vijeću da je povrijedilo svoju obvezu obrazlaganja iz članka 75. Uredbe br. 207/2009 jer razlikovni karakter žiga za koji je podnesena prijava nije ispitalo s obzirom na svaki od proizvoda i usluga na koji se navedena prijava odnosi, a što je podrobnije obrazložio na raspravi.

               23

               U tom pogledu valja podsjetiti da obveza EUIPO‑a, da obrazloži odbijanje registracije žiga s obzirom na svaki od proizvoda i usluga za koji je ta registracija zatražena, proizlazi također iz bitnog zahtjeva da svaka odluka EUIPO‑a kojom se uskraćuje uživanje prava priznatog pravom Europske unije može biti podvrgnuta sudskom nadzoru koji je namijenjen osiguravanju djelotvorne zaštite tog prava i koji se zbog toga mora odnositi na zakonitost razloga (vidjeti po analogiji presudu od 15. veljače 2007., BVBA Management, Training en Consultancy, C‑239/05, EU:C:2007:99, t. 36. i navedenu sudsku praksu).

               24

               Međutim, EUIPO se može ograničiti na općenito obrazloženje za sve dotične proizvode ili usluge kada se isti razlog odbijanja suprotstavlja jednoj kategoriji ili grupi proizvoda ili usluga (vidjeti u tom smislu rješenje od 11. prosinca 2014., FTI Touristik/OHIM, C‑253/14 P, neobjavljeno, EU:C:2014:2445, t. 48.; vidjeti po analogiji također presudu od 15. veljače 2007., BVBA Management, Training en Consultancy, C‑239/05, EU:C:2007:99, t. 37.).

               25

               Tako se nadležno tijelo može ograničiti na općenito obrazloženje kada se isti razlog odbijanja suprotstavlja jednoj kategoriji ili grupi proizvoda ili usluga, među kojima postoji dovoljno izravna i konkretna veza, do točke da čine jednu kategoriju ili grupu proizvoda ili usluga dovoljne homogenosti (presude od 2. travnja 2009., Zuffa/OHIM (ULTIMATE FIGHTING CHAMPIONSHIP), T‑118/06, EU:T:2009:100, t. 28., i od 23. rujna 2015., Reed Exhibitions/OHIM (INFOSECURITY), T‑633/13, neobjavljena, EU:T:2015:674, t. 46.; vidjeti u tom smislu također rješenje od 11. prosinca 2014., FTI Touristik/OHIM, C‑253/14 P, neobjavljeno, EU:C:2014:2445, t. 48.).

               26

               U ovom slučaju, s jedne strane valja utvrditi da je isti razlog za odbijanje žalbeno vijeće suprotstavilo svim proizvodima i uslugama za koje je registracija žiga, za koji je podnesena prijava, bila odbijena, to jest jednostavnost znaka s obzirom na proizvode ili usluge koje se može ili ne mora povezati sa zvonjavom telefona ili budilice i činjenicu da se čini teškim zamisliti uporabu zvučnog žiga za nečujne proizvode (vidjeti točke 26. i 27. pobijane odluke).

               27

               S druge strane, kao što to pravilno ističe EUIPO, postoji dovoljno izravna i konkretna veza između predmetnih proizvoda i usluga koji predstavljaju medije za emitiranje informacija elektroničkim putem („DVD‑ovi i drugi mediji za digitalno snimanje; softver; aplikacije za tablete i pametne telefone” iz razreda 9.; „produkcija online zabave” iz razreda 41.), usmenim putem („obuka; stručno osposobljavanje” iz razreda 41.) ili televizijskim putem („usluge televizijske radiodifuzije” iz razreda 38.; „razonoda; sportske i kulturne djelatnosti; zabavne usluge u obliku televizijskih programa; produkcija televizijskih zabavnih programa[;] zabavne usluge, to jest televizijski programi na području vijesti, obrazovanja, sporta, komedije, u obliku feljtona, varijetetskih predstava; produkcija televizijskih programa” iz razreda 41.) (vidjeti u tom smislu presudu od 23. rujna 2015., INFOSECURITY, T‑633/13, neobjavljena, EU:T:2015:674, t. 47.).

               28

               U tim okolnostima valja zaključiti da je nakon općenitog ispitivanja svih predmetnih proizvoda i usluga žalbeno vijeće moglo doći do jedinog zaključka zasnovanog na istom razlogu za odbijanje koji se odnosi na sve dotične proizvode i usluge a da pri tome ne povrijedi obvezu obrazlaganja koju ima.

               29

               Iz svega prethodno navedenog proizlazi da prvi tužbeni razlog treba odbiti.

               30

               U okviru drugog tužbenog razloga valjat će još provjeriti nije li žalbeno vijeće počinilo pogrešku time što je zaključilo da žig za koji je podnesena prijava nije imao razlikovni karakter u odnosu na sve predmetne proizvode i usluge.

         Drugi tužbeni razlog koji se temelji na povredi članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009

               31

               Tužitelj prigovara žalbenom vijeću da je počinilo pogrešku u ocjeni u pogledu razlikovnog karaktera žiga za koji je podnesena prijava jer je odbilo registraciju tog žiga na temelju članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009. Time što smatra da je u okviru ispitivanja njihova razlikovnog karaktera zvučne žigove trebalo podvrgnuti istim kriterijima kao i verbalne ili figurativne žigove, tužitelj u bitnome tvrdi da mu se ne može oduzeti razlikovni karakter i da navedeni žig, iako kratak, nije sasvim jednostavan, nego ga obilježava niz nota koji uključuje ponavljanje posebnog zvuka koji je duži kada ga se ponavlja i zbog kojeg ga potrošač može lakše prepoznati i zapamtiti. Dodaje da žig za koji je podnesena prijava predstavlja napjev (jingle) koji nije običan ni uobičajen.

               32

               Kao prvo, valja podsjetiti da zvučni znakovi nisu po prirodi neprikladni za razlikovanje proizvoda ili usluga poduzetnika od proizvoda ili usluga drugog poduzetnika (vidjeti po analogiji presudu od 27. studenoga 2003., Shield Mark, C‑283/01, EU:C:2003:641, t. 36.).

               33

               U tim okolnostima članak 4. Uredbe br. 207/2009 treba tumačiti na način da zvukovi mogu predstavljati žig, pod uvjetom da ih se, osim toga, može grafički prikazati (vidjeti po analogiji presudu od 27. studenoga 2003., Shield Mark, C‑283/01, EU:C:2003:641, t. 37.).

               34

               Nije sporno da navođenje glazbenih nota na notnom crtovlju zajedno s violinskim ključem, stankama i alteracijama, predstavlja „grafički prikaz” u smislu članka 4. Uredbe br. 207/2009.

               35

               Čak i ako takav prikaz nije odmah razumljiv, činjenica je da ga se može lako razumjeti, što omogućuje nadležnim tijelima i javnosti, a osobito gospodarskim subjektima, da točno poznaju znak za čiju je registraciju kao žiga prijava podnesena (vidjeti po analogiji presudu od 27. studenoga 2003., Shield Mark, C‑283/01, EU:C:2003:641, t. 62. i 63.; vidjeti također pravilo 3. stavak 6. Uredbe Komisije (EZ) br. 2868/95 od 13. prosinca 1995. o provedbi Uredbe Vijeća (EZ) br. 40/94 o žigu Zajednice (SL 1995., L 303, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 84.), kako je izmijenjena).

               36

               Kao drugo, valja podsjetiti da se u skladu s člankom 7. stavkom 1. točkom (b) Uredbe br. 207/2009 neće registrirati žigovi koji nemaju nikakav razlikovni karakter.

               37

               Razlikovni karakter žiga u smislu članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009 znači da taj žig omogućava identifikaciju proizvoda za koji je zatražena registracija kao proizvoda koji potječe od određenog poduzetnika i time razlikovanje tog proizvoda od onih drugih poduzetnika (presude od 29. travnja 2004., Henkel/OHIM, C‑456/01 P i C‑457/01 P, EU:C:2004:258, t. 34., i od 7. listopada 2004., Mag Instrument/OHIM, C‑136/02 P, EU:C:2004:592, t. 29.).

               38

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, žigovi na koje se odnosi članak 7. stavak 1. točka (b) Uredbe br. 207/2009 su oni za koje se smatra da nisu u stanju izvršavati glavnu funkciju žiga, a to je pokazivanje komercijalnog podrijetla predmetnog proizvoda ili usluge, kako bi se potrošaču koji stječe taj proizvod ili uslugu koja je označena žigom omogućilo da pri kasnijem stjecanju učini isti izbor, ako se iskustvo pokazalo pozitivnim, ili drugi izbor, ako se ono pokazalo negativnim (presude od 16. rujna 2004., SAT.1/OHIM, C‑329/02 P, EU:C:2004:532, t. 23., od 15. rujna 2005., BioID/OHIM, C‑37/03 P, EU:C:2005:547, t. 60., i od 8. svibnja 2008., Eurohypo/OHIM, C‑304/06 P, EU:C:2008:261, t. 56.; vidjeti također presudu od 13. travnja 2011., Air France/OHIM (Oblik pravokutnika), T‑159/10, neobjavljena, EU:T:2011:176, t. 13. i navedenu sudsku praksu).

               39

               Razlikovni karakter nekog žiga treba, s jedne strane, ocjenjivati s obzirom na proizvode i usluge za koje je registracija zatražena i, s druge strane, s obzirom na predodžbu relevantne javnosti (vidjeti presude od 12. veljače 2004., Henkel, C‑218/01, EU:C:2004:88, t. 50. i navedenu sudsku praksu, i od 9. rujna 2010., OHIM/Borco‑Marken‑Import Matthiesen, C‑265/09 P, EU:C:2010:508, t. 32. i navedenu sudsku praksu; presude od 13. travnja 2011., Oblik pravokutnika, T‑159/10, neobjavljena, EU:T:2011:176, t. 14., i od 28. travnja 2015., Volkswagen/OHIM (EXTRA), T‑216/14, neobjavljena, EU:T:2015:230, t. 15.).

               40

               Međutim, već minimalni razlikovni karakter dovoljan je da se ne primijeni apsolutni razlog za odbijanje sukladno članku 7. stavku 1. točki (b) Uredbe br. 207/2009 (presude od 13. lipnja 2007., IVG Immobilien/OHIM (I), T‑441/05, EU:T:2007:178, t. 42., od 29. rujna 2009., The Smiley Company/OHIM (Prikaz polovice osmijeha smješka), T‑139/08, EU:T:2009:364, t. 30., i od 13. travnja 2011., Oblik pravokutnika, T‑159/10, neobjavljena, EU:T:2011:176, t. 15.).

               41

               Osim toga, valja podsjetiti da je u sudskoj praksi Sud presudio da iako su kriteriji za ocjenu razlikovnog karaktera isti za različite kategorije žigova, u okviru primjene ovih kriterija može proizaći da predodžba relevantne javnosti nije nužno ista za svaku od tih kategorija i da se stoga utvrđivanje razlikovnog karaktera žigova određenih kategorija može pokazati težim od onog za žigove iz drugih kategorija (vidjeti rješenje od 28. lipnja 2004., Glaverbel/OHIM, C‑445/02 P, EU:C:2004:393, t. 23. i navedenu sudsku praksu).

               42

               U tom pogledu valja istaknuti da iako javnost ima običaj percipirati verbalne ili figurativne žigove kao znakove koji pokazuju trgovačko podrijetlo proizvoda ili usluga, isto nužno ne vrijedi kada se znak sastoji samo od zvučnog elementa.

               43

               No valja zaključiti da, što se tiče određenih proizvoda ili usluga, nije neuobičajeno da ih potrošač prepoznaje po zvučnom elementu. Tako treba posebno zaključiti da, kao što je to EUIPO pravilno istaknuo na raspravi, u određenim gospodarskim sektorima kao što je televizijska radiodifuzija, ne samo da nije neuobičajeno, nego je čak učestalo da potrošač bude naveden da prepozna proizvod ili uslugu iz navedenog sektora zahvaljujući zvučnom elementu koji omogućava da ih se razlikuje kao proizvod ili uslugu koji potječu od određenog poduzetnika.

               44

               S istog aspekta valja u pogledu određenih proizvoda ili usluga povezanih osobito, s jedne strane, s alatima za komunikaciju ili razonodu putem televizijskog ili radijskog emitiranja kao i s telefonijom i, s druge strane, s informatičkim medijima, softverom ili općenito s medijskim sektorom utvrditi da se zvučni elementi kao što su napjevi ili melodije rabe kako bi se omogućilo zvučno prepoznavanje predmetnog proizvoda ili usluge kao proizvoda ili usluge koji potječe od određenog poduzetnika.

               45

               Osim toga i u svakom slučaju potrebno je da zvučni znak čija je registracija zatražena posjeduje određenu jezgrovitost koja odnosnom potrošaču omogućava da ga prepozna i smatra kao žig, a ne kao funkcionalni element ili kao pokazatelj bez vlastite bitne značajke. Navedeni potrošač mora dakle za zvučni znak smatrati da posjeduje mogućnost identificiranja na način da ga se može prepoznati kao žig.

               46

               Tako zvučni znak, koji ne bi imao sposobnost označavati više od jednostavne i obične kombinacije nota od kojih je sastavljen, ne bi odnosnom potrošaču omogućio da ga prepozna u njegovoj identifikacijskoj funkciji predmetnih proizvoda i usluga jer bi bio sveden na jednostavan „zrcalni učinak” u smislu da bi, kao što je to EUIPO pravilno naveo na raspravi, upućivao sam na sebe i na ništa drugo. On ne bi stoga bio u mogućnosti da kod odnosnog potrošača izazove određeni oblik pažnje koji bi mu omogućio da prepozna neophodnu identifikacijsku funkciju navedenog znaka.

               47

               S obzirom na ova razmatranja valja ispitati tužiteljevu argumentaciju prema kojoj žig za koji je podnesena prijava ima razlikovni karakter.

               48

               U ovom slučaju tužitelj ne osporava ocjenu žalbenog vijeća u točki 17. pobijane odluke, prema kojoj su predmetni proizvodi i usluge namijenjeni kako široj javnosti tako i profesionalcima čija razina pažnje varira tako od uobičajene do visoke. Ova se ocjena može samo potvrditi.

               49

               Što se tiče ocjene razlikovnog karaktera žiga za koji je podnesena prijava, žalbeno je vijeće zaključilo u točki 21. pobijane odluke da se žig za koji je podnesena prijava sastoji od ponavljanja jednog zvuka koji sliči zvonu zvonjave.

               50

               Time što je u tužbi naveo da se žig za koji je podnesena prijava može opisati kao „zvuk koji sliči zvonjavi telefona” ili kao „posebna elektronička zvonjava koja podsjeća na sonar i sastoji se od ponavljanja dviju nota”, tužitelj ne osporava, kao što to EUIPO pravilno ističe, gore navedeni opis koji je za žig za koji je podnesena prijava dalo žalbeno vijeće.

               51

               Valja podsjetiti u tom pogledu da zvučni znak koji obilježava pretjerana jednostavnost i koji je ograničen samo na ponavljanje dviju istovjetnih nota ne može kao takav prenijeti poruku koje se potrošači mogu sjetiti, tako da ga potonji neće smatrati žigom, osim ako uporabom nije stekao razlikovni karakter (vidjeti u tom smislu presudu od 12. rujna 2007., Cain Cellars/OHIM (Prikaz peterokuta), T‑304/05, neobjavljena, EU:T:2007:271, t. 22.).

               52

               Tako će žig za koji je podnesena prijava relevantna javnost doživjeti samo kao jednostavnu funkcionalnost odnosnih proizvoda i usluga, a ne kao oznaku njihova trgovačkog podrijetla. Kao što je žalbeno vijeće pravilno istaknulo u točki 24. pobijane odluke, žig za koji je podnesena prijava općenito će proći nezapaženo i dotični ga potrošač neće zapamtiti.

               53

               Žig za koji je podnesena prijava svodi se dakle na zvonjavu budilice ili telefona bez obzira na okolnosti u kojima se rabi i bez obzira na korišteni način prijenosa pa ta zvonjava nema nikakvu drugu bitnu razlikovnu značajku koja nema veze s ponavljanjem note od koje se sastoji, a što bi omogućilo razlikovanje ičega drugog osim te zvonjave budilice ili telefona.

               54

               Tužitelj je na raspravi ponovio da neuobičajeni karakter zvonjave telefona kao pokazatelja podrijetla usluge daje žigu za koji je podnesena prijava njegov razlikovni karakter.

               55

               U tom je pogledu dovoljno istaknuti da navodno neuobičajena uporaba zvonjave telefona kao pokazatelja podrijetla proizvoda ili usluga nije dostatna za zaključak da se znakom može razlikovati takvo podrijetlo kada, kao u ovom slučaju, pretjerana jednostavnost onemogućuje da se tim znakom razlikuje podrijetlo proizvoda ili usluga jer se, kao što je to EUIPO pravilno istaknuo u odgovoru na pitanje Općeg suda, taj znak ni po čemu ne ističe i može upućivati samo na samog sebe.

               56

               Tužitelj još tvrdi da je zbog toga što iz partiture proizlazi da se radi o notnom crtovlju u violinskom ključu s oznakom tempa 147 četvrtinki u minuti s ponavljanjem dva tona gis, to jest prvog naglašenog tona gis (jedna dob), iza kojeg slijedi drugi gis (polovinka s točkom) (tri dobe), povezan s cijelom notom (četiri dobe), žalbeno vijeće moglo samo zaključiti da postoji vjerojatnost da odnosni potrošač neće primijetiti ove nijanse. Međutim, valja utvrditi da se unatoč ovom opisu žig za koji je podnesena prijava, a kako je također predstavljen Općem sudu zvučnim izvođenjem na raspravi, svodi na ponavljanje dviju istovjetnih nota, a da, nasuprot onome što tužitelj tvrdi, nije moguće slušno razaznati ikakvu nijansu.

               57

               Kako je žalbeno vijeće to pravilno istaknulo u točki 20. pobijane odluke, žig koji se sastoji od zvukova koji sliče zvonjavi ne može ispuniti identifikacijsku funkciju, osim ako ne obuhvaća elemente na temelju kojih se razlikuje u odnosu na druge zvučne žigove, pri čemu valja primijetiti da nije potrebno da navedeni žig bude izvoran ili maštovit.

               58

               Žig, čija se registracija traži treba stoga omogućiti da ga dotična javnost prepozna kao pokazatelja podrijetla predmetnih proizvoda ili usluga, što je uvjet koji u ovom slučaju žig za koji je podnesena prijava ne ispunjava, a koji se može izjednačiti sa „standardnom” zvonjavom kojom raspolaže svaki elektronički aparat s mjerenjem vremena ili svaki telefonski uređaj, tako da bez prethodnog poznavanja navedena javnost neće moći prepoznati tu zvonjavu kao pokazatelja proizvoda i usluga koji potječu od tužitelja.

               59

               Proizlazi da se nasuprot onome što tužitelj tvrdi žig za koji je podnesena prijava ne može izjednačiti s napjevom koji je neuobičajen iz razloga što sadržava dvije zvonjave.

               60

               Osim toga, tužitelj primjećuje da je žig za koji je podnesena prijava opće poznat u Brazilu kao i unutar brazilske zajednice koja živi u više država članica i koja navedeni žig prepoznaje kao razlikovni znak televizijskog kanala Globo.

               61

               U tom je pogledu dovoljno istaknuti da tom argumentacijom tužitelj ističe da je žig za koji je podnesena prijava stekao razlikovni karakter zbog svoje produljene uporabe, a što je argumentacija koja je doduše relevantna u okviru članka 7. stavka 3. Uredbe br. 207/2009 te predstavlja pitanje za ispitivača (vidjeti točke 29. i 30. pobijane odluke i točku 8. ove presude), ali ne i u okviru članka 7. stavka 1. točke (b) navedene uredbe.

               62

               Tužitelj također tvrdi da žig za koji je podnesena prijava nije bez razlikovnog karaktera jer je on, kao i drugi slični zvučni žigovi, bio predmet registracija u Francuskoj i Sjedinjenim Američkim Državama.

               63

               U tom pogledu najprije valja podsjetiti da je, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, pravni sustav žigova Unije samostalan sustav sastavljen od skupine pravila koji teži ostvarenju vlastitih specifičnih ciljeva, dok je njegova primjena neovisna o bilo kojem nacionalnom sustavu. Stoga prikladnost znaka za registraciju kao žiga Europske unije treba ocijeniti samo na temelju relevantnih propisa Unije (presude od 12. lipnja 2007., MacLean‑Fogg/OHIM (LOKTHREAD), T‑339/05, neobjavljena, EU:T:2007:172, t. 57., i od 10. svibnja 2012., Amador López/OHIM (AUTOCOACHING), T‑325/11, neobjavljena, EU:T:2012:230, t. 45.).

               64

               Nadalje, što se tiče ocjene o nepostojanju razlikovnog karaktera s obzirom na predmetne proizvode i usluge, žalbeno je vijeće u točki 26. pobijane odluke zaključilo da se isti razlog za odbijanje registracije, to jest činjenica da se žig za koji je podnesena prijava ne može percipirati kao oznaka trgovačkog podrijetla, primjenjuje na sve navedene proizvode ili usluge jer jednostavnost znaka ostaje istovjetna, bez obzira na to je li žig povezan s proizvodima ili uslugama koje se može ili ne mora povezati sa zvonjavom telefona ili budilice.

               65

               U točki 27. pobijane odluke žalbeno vijeće je dodalo:
               „Osim toga, u pogledu proizvoda iz razreda 16. koji su po definiciji nečujni (uz iznimku možda zvučnih čestitki) isto kao [i u pogledu] sljedećih usluga iz razreda 41. ‚obuka; stručno osposobljavanje; sportske i kulturne djelatnosti’, vijeće dodaje da se čini teškim zamisliti uporabu ispitivanog žiga u odnosu na te proizvode ili usluge. Naime, kako bi se moglo povezati zvučni žig s primjerice prodajom papira? Štoviše, iz svojeg praktičnog iskustva vijeće zaključuje da u svakom slučaju s obzirom na proizvode iz razreda 16. potrošač nema običaj prepoznavati podrijetlo tih proizvoda na temelju zvuka ili melodije. Isto vrijedi i za djelatnosti stručnog osposobljavanja i obuke iz razreda 41.”

               66

               U tom pogledu, kao što proizlazi iz točke 52. ove presude, žig za koji je podnesena prijava relevantna će javnost doživjeti samo kao jednostavnu funkcionalnost odnosnih proizvoda i usluga, a ne kao oznaku njihova trgovačkog podrijetla.

               67

               Tako valja utvrditi da su proizvodi iz razreda 9., čak i ako nisu izričito navedeni u točki 27. pobijane odluke, obuhvaćeni utvrđenjem žalbenog vijeća u točki 25. pobijane odluke prema kojem žig za koji je podnesena prijava neće biti percipiran kao oznaka podrijetla proizvoda. Naime, kao što je to EUIPO pravilno istaknuo, žig za koji je podnesena prijava bit će shvaćen kao da samo označava pokretanje podatkovnog medija, informatičkog programa ili aplikacije za elektroničke uređaje.

               68

               Što se tiče usluga televizijske radiodifuzije iz razreda 38., kao i svih usluga koje se mogu pružati u obliku televizijskog programa i koje su obuhvaćene razredom 41., javnost će zvučni žig zbog njegove jednostavnosti prije shvatiti kao znak za početak ili kraj televizijskog programa.

               69

               Proizlazi da žalbeno vijeće nije počinilo nikakvu pogrešku u odnosu na ispitivanje razlikovnog karaktera žiga za koji je podnesena prijava u pogledu predmetnih proizvoda i usluga.

               70

               Tužitelj naposljetku tvrdi da je EUIPO proveo registracije sličnih zvučnih žigova, to jest zvuka zvona ili ksilofona, tako da u ovom slučaju nije dovoljno odbiti registraciju iz razloga što razlikovni karakter žiga za koji je podnesena prijava navodno ne postoji jer je jednostavan.

               71

               U tom pogledu, valja s jedne strane podsjetiti da prema ustaljenoj sudskoj praksi odluke o registraciji znaka kao žiga Europske unije koje su žalbena vijeća dužna donijeti u skladu s Uredbom br. 207/2009 ta vijeća donose na temelju ograničene nadležnosti, a ne diskrecijske ovlasti. Zbog toga prikladnost znaka za registraciju kao žiga Europske unije treba ocijeniti samo na temelju te uredbe, onako kako je tumači sud Unije, a ne na temelju ranije prakse žalbenih vijeća (presude od 15. rujna 2005., BioID/OHIM, C‑37/03 P, EU:C:2005:547, t. 47., i od 27. veljače 2015., Universal Utility International/OHIM (Greenworld), T‑106/14, neobjavljena, EU:T:2015:123, t. 36.).

               72

               S druge strane je, doduše, presuđeno da EUIPO u okviru ispitivanja prijave za registraciju žiga Europske unije mora uzeti u obzir odluke donesene po sličnim prijavama i s osobitom pažnjom preispitati treba li odlučiti na isti način (presude od 10. ožujka 2011., Agencja Wydawnicza Technopol/OHIM, C‑51/10 P, EU:C:2011:139, t. 74., i od 28. travnja 2015., EXTRA, T‑216/14, neobjavljena, EU:T:2015:230, t. 30.).

               73

               Međutim, načela jednakog postupanja i dobre uprave moraju biti usklađena s poštovanjem zakonitosti. Zbog toga se osoba koja podnosi prijavu za registraciju nekog znaka kao žiga ne može pozvati u svoju korist na možebitnu nezakonitost koja je počinjena u korist drugih kako bi ishodila istovjetnu odluku (presude od 10. ožujka 2011., Agencja Wydawnicza Technopol/OHIM, C‑51/10 P, EU:C:2011:139, t. 75. i 76., i od 28. travnja 2015., EXTRA, T‑216/14, neobjavljena, EU:T:2015:230, t. 31.).

               74

               Štoviše, zbog razloga pravne sigurnosti i dobre uprave, ispitivanje svih prijava za registraciju mora biti potpuno i cjelovito kako bi se izbjegla nevaljana registracija žigova. Takvo ispitivanje treba provoditi u svakom konkretnom slučaju. Naime, registracija znaka kao žiga ovisi o specifičnim kriterijima primjenjivima u okviru činjeničnih okolnosti predmetnog slučaja koji služe tomu da se provjeri postoji li za predmetni znak razlog za odbijanje (presude od 10. ožujka 2011., Agencja Wydawnicza Technopol/OHIM, C‑51/10 P, EU:C:2011:139, t. 77., i od 28. travnja 2015., EXTRA, T‑216/14, neobjavljena, EU:T:2015:230, t. 32.).

               75

               U ovom slučaju iz pobijane odluke proizlazi da je žalbeno vijeće provelo cjelovito i konkretno ispitivanje žiga za koji je podnesena prijava te je odbilo njegovu registraciju. Štoviše, iz ispitivanja prigovora koje je tužitelj istaknuo proizlazi da je to ispitivanje navelo žalbeno vijeće na to da se pravilno osloni na članak 7. stavak 1. točku (b) Uredbe br. 207/2009 kako bi se suprotstavilo registraciji žiga za koji je podnesena prijava. Budući da ispitivanje žiga za koji je podnesena prijava s obzirom na tu odredbu nije moglo samo po sebi dovesti do različitog ishoda, tužiteljevi navodi o registraciji drugih zvučnih žigova ne mogu se prihvatiti. Tužitelj se dakle ne može učinkovito pozivati na ranije odluke EUIPO‑a kako bi opovrgnuo zaključak prema kojem registracija žiga za koji je podnesena prijava nije u skladu s Uredbom br. 207/2009.

               76

               Iz svega prethodno navedenog proizlazi da drugi tužbeni razlog, a time i tužbu u cijelosti, treba odbiti.

         Troškovi

               77

               Sukladno odredbama članka 134. stavka 1. Poslovnika Općeg suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da tužitelj nije uspio u postupku, treba mu naložiti snošenje troškova sukladno zahtjevu EUIPO‑a.

               Slijedom navedenoga,
               OPĆI SUD (drugo vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Tužba se odbija.

                           2.

                           Društvu Globo Comunicação e Participações S/A nalaže se snošenje troškova.

                           Martins Ribeiro

                           Gervasoni

                           Madise

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 13. rujna 2016.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 17. prosinca 2015.#Proximus SA protiv Commune d'Etterbeek.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal de première instance de Bruxelles.#Zahtjev za prethodnu odluku – Elektroničke komunikacijske mreže i usluge – Direktiva 2002/20/EZ – Članci 12. i 13. – Administrativne naknade – Naknada za prava na instalaciju opreme – Područje primjene – Lokalni propis – Porez na antene za mobilnu telefoniju.#Predmet C-454/13.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      17. prosinca 2015. (
            *
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Elektroničke komunikacijske mreže i usluge — Direktiva 2002/20/EZ — Članci 12. i 13. — Administrativne naknade — Naknada za prava na instalaciju opreme — Područje primjene — Lokalni propis — Porez na antene za mobilnu telefoniju“
      U predmetu C‑454/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio tribunal de première instance de Bruxelles (prvostupanjski sud iz Bruxellesa, Belgija), odlukom od 17. svibnja 2013., koju je Sud zaprimio 13. kolovoza 2013., u postupku

         Proximus SA, ranije Belgacom SA,
      protiv

         Commune d’Etterbeek,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik drugog vijeća, u svojstvu predsjednika trećeg vijeća, C. Toader, D. Šváby, E. Jarašiūnas (izvjestitelj) i C. G. Fernlund, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: V. Tourrès, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 3. rujna 2015.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Proximus SA, ranije Belgacom SA, B. Den Tandt i H. De Bauw, advocaten,

               —

               za commune d’Etterbeek, I. Lemineur, P. Vassart i T. Swennen, odvjetnici,

               —

               za Europsku komisiju, J. Hottiaux i L. Nicolae, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegova mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 12. i 13. Direktive 2002/20/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o ovlaštenju u području elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga (Direktiva o ovlaštenju) (SL L 108, str. 21.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 53., str. 62.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Proximusa SA, ranije Belgacom SA, i commune d’Etterbeek (zajednica Etterbeek, Belgija) u vezi s porezom na antene za mobilnu telefoniju, koje su instalirane na području navedene zajednice.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članak 1. Direktive o ovlaštenju, naslovljen „Cilj i opseg“, navodi u stavku 2.:
               „Ova Direktiva se primjenjuje na ovlaštenja za pružanje elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga.“

               4

               Članak 2. te direktive, naslovljen „Definicije“ propisuje u stavku 2. točki (a) da pojam „‚opće ovlaštenje’ znači pravni okvir koji je utvrdila država članica kojim se osiguravaju prava na pružanje elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga te predviđaju posebne obveze sektora koje se mogu primijeniti na sve ili na određene vrste elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga, u skladu s ovom Direktivom“.

               5

               Članak 12. navedene direktive odnosi se na administrativne naknade koje države članice mogu propisati za poduzeća koja pružaju uslugu ili mrežu na temelju općeg ovlaštenja ili kojima je dodijeljeno pravo korištenja, te na načine propisivanja tih naknada.

               6

               U skladu s člankom 13. Direktive o ovlaštenju, naslovljenom „Naknade za prava korištenja i prava na instalaciju opreme“:
               „Države članice mogu nadležnom tijelu dozvoliti da uvede naknade za prava korištenja radijskih frekvencija ili brojeva ili za prava na instalaciju opreme na, iznad ili ispod javnog ili privatnog vlasništva koje odražavaju potrebu osiguranja optimalnog korištenja tih resursa. Države članice osiguravaju da su te naknade objektivno opravdane, transparentne, nediskriminirajuće i proporcionalne u odnosu na njihovu namjenu i uzimaju u obzir ciljeve iz članka 8. [Direktive 2002/21/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o zajedničkom regulatornom okviru za elektroničke komunikacijske mreže i usluge (Okvirna direktiva) (SL L 108, str. 33.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 49., str. 25.)].“

         Belgijsko pravo

               7

               Vijeće commune d’Etterbeek donijelo je 26. veljače 2007. uredbu o porezima kojom je propisan godišnji porez na antene za mobilnu telefoniju (u daljnjem tekstu: uredba o porezima), koja je primjenjiva od 1. siječnja 2007. do 31. prosinca 2013.

               8

               Uredba o porezima navodi u članku 1. da se taj porez primjenjuje na „antene za mobilnu telefoniju koje su instalirane na području commune d’Etterbeek“ i da se pojam „antena za mobilnu telefoniju“ odnosi na „svaku odašiljačku antenu ili releje elektromagnetskih valova, koji omogućuju mobilnu telefoniju, neovisno o tome jesu li povezani sa zasebnom stanicom i jesu li pričvršćeni za jarbol ili stup“.

               9

               Članak 2. podstavak 1. te uredbe o porezima predviđao je da porez o kojem je riječ u glavnom postupku iznosi 4000 eura godišnje po jedinici, a članak 3. da se taj iznos svake godine indeksira za 2%.

               10

               U skladu s člankom 4. navedene uredbe o porezima, taj porez „dužna je solidarno plaćati svaka fizička ili pravna osoba koja je nositelj stvarnog prava ili prava korištenja antene za mobilnu telefoniju. U slučaju zajedničkog vlasništva odnosno kada više fizičkih ili pravnih osoba koristi jednu antenu, porez solidarno duguju svi zajednički vlasnici i zajednički nositelji stvarnog prava ili prava korištenja“.

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               11

               Iz spisa upućenog Sudu proizlazi da je Belgacom SA, čiji je pravni slijednik Proximus SA, operator javnih elektroničkih komunikacijskih mreža te na tom temelju vlasnik i korisnik antena za mobilnu telefoniju, koje su instalirane na području commune d’Etterbeek.

               12

               Tijela commune d’Etterbeek izdala su na temelju uredbe o porezima obavijesti o procjeni Belgacomove SA obveze plaćanja poreza o kojem je riječ u glavnom postupku u visini od 108.201,60 eura za poreznu godinu 2009. Protiv tih obavijesti o procjeni obveze podnesen je prigovor vijeću gradonačelnika i vijećnika commune d’Etterbeek. Budući da je prigovor odbijen, Belgacom SA podnio je tužbu pred tribunal de première instance de Bruxelles (prvostupanjski sud iz Bruxellesa).

               13

               U potporu svojoj tužbi pred sudom koji je uputio zahtjev, Belgacom SA tvrdio je da obavijesti o procjeni obveze nisu u skladu s Direktivom o ovlaštenju jer ta direktiva zabranjuje sve poreze na teret operatora mobilne telefonije, osim onih koji su navedeni u njezinim člancima 12. i 13. Prema mišljenju Belgacoma SA, porez o kojem je riječ u glavnom postupku ulazi u područje primjene Direktive o ovlaštenju jer su antene za mobilnu telefoniju „oprema“ u smislu te direktive. Međutim, taj porez ne ispunjava uvjete navedene u članku 13. navedene direktive.

               14

               Commune d’Etterbeek navela je da se područje primjene Direktive o ovlaštenju ne odnosi na određivanje uvjeta za pristup mrežama. Prema mišljenju commune d’Etterbeek, porez o kojem je riječ u glavnom postupku nisu naknade iz članaka 12. ili 13. Direktive o ovlaštenju. Riječ je porezu na gospodarsku djelatnost koji je određen s obzirom na smještaj antena na području zajednice neovisno o svakom ovlaštenju za instalaciju opreme.

               15

               S obzirom na ta očitovanja, sud koji je uputio zahtjev izražava sumnju u vezi s primjenjivošću članaka 12. i 13. Direktive o ovlaštenju u predmetu u glavnom postupku.

               16

               U tim je okolnostima tribunal de première instance de Bruxelles (prvostupanjski sud iz Bruxellesa) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li članke 12. i 13. Direktive [o ovlaštenju] tumačiti na način da se protive pravnom propisu nacionalnog tijela ili lokalne uprave kojim se u proračunske svrhe uvodi porez na mobilnu komunikacijsku infrastrukturu, postavljenu na javnom ili privatnom vlasništvu, koja se upotrebljava u okviru obavljanja djelatnosti obuhvaćenih općim ovlaštenjem?“

         O prethodnom pitanju

               17

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članke 12. i 13. Direktive o ovlaštenju tumačiti na način da se protive tomu da se porez kao što je to onaj o kojem je riječ u glavnom postupku nametne svakoj fizičkoj ili pravnoj osobi koja je nositelj stvarnog prava ili prava korištenja antene za mobilnu telefoniju.

               18

               Uvodno valja podsjetiti da se na temelju članka 1. stavka 2. Direktive o ovlaštenju, ona primjenjuje na ovlaštenja za pružanje elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga.

               19

               Ta direktiva ne propisuje samo pravila u vezi s postupkom odobravanja općih ovlaštenja ili prava na korištenje radijskih frekvencija ili brojeva, kao i u vezi sa sadržajem tih ovlaštenja, nego i pravila u vezi s vrstom pa čak i opsegom novčanih naknada koje su povezane s navedenim postupcima, a koje države članice mogu ubirati od poduzeća u sektoru elektroničkih komunikacijskih usluga (vidjeti presude Belgacom i Mobistar, C 256/13 i C 264/13, EU:C:2014:2149, t. 29., kao i Base Company, C 346/13, EU:C:2015:649, t. 15.).

               20

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, u vezi s Direktivom o ovlaštenju, države članice ne mogu ubirati dodatne poreze ili naknade u odnosu na pružanje elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga, osim onih koji su predviđeni tom direktivom (presuda Base Company, C 346/13, EU:C:2015:649, t. 16.; vidjeti u tom smislu i presude Vodafone España i France Telecom España, C 55/11, C 57/11 i C 58/11, EU:C:2012:446, t. 28. i 29., kao i Belgacom i Mobistar, C 256/13 i C 264/13, EU:C:2014:2149, t. 30.).

               21

               Slijedom navedenog, da bi se odredbe Direktive o ovlaštenju mogle primijeniti na porez poput onog iz glavnog postupka, oporezivi događaj treba biti vezan uz postupak općeg ovlaštenja koji osigurava, sukladno članku 2. stavku 2. točki (a) Direktive o ovlaštenju, pravo na pružanje elektroničkih komunikacijskih mreža ili usluga (presuda Base Company, C‑346/13, EU:C:2015:649, t. 17.; vidjeti u tom smislu i presude Fratelli De Pra i SAIV, C‑416/14, EU:C:2015:617, t. 41.; Komisija/Francuska, C‑485/11, EU:C:2013:427, t. 30., 31. i 34., kao i Vodafone Malta i Mobisle Communications, C‑71/12, EU:C:2013:431, t. 24. i 25.).

               22

               U tom pogledu, kad je riječ o članku 12. Direktive o ovlaštenju, Sud je podsjetio da porez čiji nastanak nije povezan s postupkom izdavanja općeg ovlaštenja za pristup tržištu usluga elektroničkih komunikacija ne potpada u područje primjene navedenog članka 12. (vidjeti osobito presude Vodafone Malta i Mobisle Communications, C‑71/12, EU:C:2013:431, t. 25., kao i Fratelli De Pra i SAIV, C‑416/14, EU:C:2015:617, t. 41.).

               23

               Kad je riječ o članku 13. Direktive o ovlaštenju, Sud je podsjetio da članak 13. Direktive o ovlaštenju ne obuhvaća sve naknade kojima podliježe infrastruktura koja omogućuje pružanje elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga (presuda Belgacom i Mobistar, C‑256/13 i C‑264/13, EU:C:2014:2149, t. 34., kao i Base Company, C‑346/13, EU:C:2015:649, t. 18.).

               24

               Naime, taj se članak odnosi na uvjete pod kojima se mogu ubirati naknade za prava korištenja radijskih frekvencija ili brojeva ili za prava na instalaciju opreme na, iznad ili ispod nekretnina u javnom ili privatnom vlasništvu (presude Belgacom i Mobistar, C 256/13 i C 264/13, EU:C:2014:2149, t. 31., kao i Base Company, C 346/13, EU:C:2015:649, t. 19.).

               25

               U ovom slučaju, iz odluke o upućivanju zahtjeva proizlazi da je porez o kojem je riječ u glavnom postupku „dužna [...] solidarno plaćati svaka fizička ili pravna osoba koja je nositelj stvarnog prava ili prava korištenja antene za mobilnu telefoniju“, odnosno „svake odašiljačke antene ili releja elektromagnetskih valova, koji omogućuju mobilnu telefoniju, neovisno o tome jesu li povezani sa zasebnom stanicom i jesu li pričvršćeni za jarbol ili stup“, „koja je instalirana na području zajednice Etterbeek“.

               26

               Kao što to proizlazi iz očitovanja podnesenih Sudu, ne čini se da je oporezivi događaj, koji je u vezi s tim porezom koji se nameće svakoj fizičkoj ili pravnoj osobi koja je nositelj stvarnog prava ili prava korištenja antene za mobilnu telefoniju neovisno o tome je li ta osoba nositelj ovlaštenja odobrenog primjenom Direktive o ovlaštenju ili ne, povezan s postupkom općeg ovlaštenja koji omogućava poduzećima pružanje elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga, a što doduše mora provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

               27

               Usto, prema sudskoj praksi Suda, izrazi „oprema“ i „instalacija“ iz članka 13. Direktive o ovlaštenju upućuju na materijalnu infrastrukturu koja omogućuje pružanje elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga odnosno na stvarnu instalaciju tih resursa na dotičnom javnom ili privatnom vlasništvu (presude Belgacom i Mobistar, C 256/13 i C 264/13, EU:C:2014:2149, t. 33., kao i Base Company, C 346/13, EU:C:2015:649, t. 21.).

               28

               Dakle, iako se porez o kojem je riječ u glavnom postupku nameće svakoj fizičkoj ili pravnoj osobi koja je nositelj stvarnog prava ili prava korištenja antene za mobilnu telefoniju, što predstavlja materijalnu infrastrukturu koja omogućuje pružanje elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga, ne čini se da navedeni porez ima obilježja naknade koja se nameće kao protučinidba za pravo na instaliranje opreme poduzećima koja pružaju elektroničke komunikacijske mreže i usluge.

               29

               S obzirom na prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članke 12. i 13. Direktive o ovlaštenju treba tumačiti na način da se ne protive tomu da se porez, kao što je to onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, nametne svakoj fizičkoj ili pravnoj osobi koja je nositelj stvarnog prava ili prava korištenja antene za mobilnu telefoniju.

         Troškovi

               30

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Članke 12. i 13. Direktive 2002/20/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o ovlaštenju u području elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga (Direktiva o ovlaštenju) treba tumačiti na način da se ne protive tomu da se porez, kao što je to onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, nametne svakoj fizičkoj ili pravnoj osobi koja je nositelj stvarnog prava ili prava korištenja antene za mobilnu telefoniju.

                     Potpisi

            (
            *
         )   Jezik postupka: francuski


Presuda Suda (treće vijeće) od 2. travnja 2009. # Pedro IV Servicios SL protiv Total España SA. # Zahtjev za prethodnu odluku: Audiencia Provincial de Barcelona - Španjolska. # Tržišno natjecanje - Članak 81. UEZ-a. # Predmet C-260/07.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 14. rujna 2016.#Ori Martin SA i Siderurgica Latina Martin SpA (SLM) protiv Europske komisije.#Žalba – Tržišno natjecanje – Zabranjeni sporazumi – Europsko tržište čelika za prednapinjanje – Novčane kazne – Izračun iznosa novčanih kazni – Uredba (EZ) br. 1/2003 – Članak 23. stavak 2. – Pretpostavka stvarnog izvršavanja odlučujućeg utjecaja društva majke na društvo kćer – Smjernice o metodi za utvrđivanje kazni iz 2006. – Načelo zabrane retroaktivnosti – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Članak 47. – Pravo na djelotvornu sudsku zaštitu u razumnom roku – Povelja o temeljnim pravima – Članak 41. – Pravo na rješavanje predmetâ u razumnom roku.#Spojeni predmeti C-490/15 P i C-505/15 P.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 11. lipnja 2009.#Inspecteur van de Belastingdienst protiv X BV.#Zahtjev za prethodnu odluku: Gerechtshof te Amsterdam - Nizozemska.#Članci 81. i 82. UEZ-a.#Predmet C-429/07.