title: Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 16. listopada 2014.  (objavljena u ulomcima).#Portovesme Srl protiv Europske komisije.#Državne potpore – Električna energija – Preferencijalna tarifa – Odluka o proglašenju potpore nespojivom s unutarnjim tržištem – Pojam državne potpore – Nova potpora – Jednako postupanje – Razuman rok.#Predmet T‑291/11.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu T‑291/11,
            Portovesme Srl,  sa sjedištem u Rimu (Italija), koji zastupaju F. Ciulli, G. Dore, M. Liberati i A. Vinci, odvjetnici,
            tužitelj,
            protiv
            Europske komisije,  koju zastupaju V. Di Bucci i É. Gippini Fournier, u svojstvu agenata,
            tuženik,
            povodom, kao prvo, zahtjeva za poništenje u cijelosti ili u dijelu „u kojem se presudi da je to razumno“ Odluke Komisije 2011/746/UE od 23. veljače 2011. o državnim potporama C 38/B/04 (ex NN 58/04) i C 13/06 (ex N 587/05) koje dodjeljuje Italija u korist Portovesme Srl, ILA SpA, Eurallumina SpA i Syndial SpA (SL L 309, str. 1.) [neslužbeni prijevod] i, podredno, zahtjeva za poništenje navedene odluke u mjeri u kojoj se nalaže povrat potpora o kojima je riječ,
            OPĆI SUD (osmo vijeće),
            u sastavu: D. Gratsias, predsjednik, M. Kancheva i C. Wetter (izvjestitelj), suci,
            tajnik: J. Palacio González, glavni administrator,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 13. prosinca 2013.,
            donosi sljedeću

            Osnova
            Presudu (1)
            Okolnosti spora
            1. Tužitelj Portovesme Srl proizvođač je obojenih metala koji obuhvaćaju, što se tiče njegovih tvornica Portoscuso (Italija) i San Gavino (Italija), cink, srebro i olovo.
            2. Člankom 1. Predsjedničke uredbe Savjeta ministara od 6. veljače 2004. (GURI br. 93 od 21. travnja 2004., str. 5.; u daljnjem tekstu: Uredba iz 2004.), „[tarifni] uvjeti propisani u točki 2. Uredbe Ministarstva industrije, trgovine i obrtništva od 19. prosinca 1995. [prošireni su] na isporuke energije namijenjene za proizvodnju i preoblikovanje aluminija, olova, srebra i cinka u okvirima postojećih struktura, na datum stupanja na snagu ove uredbe, smještenih na otočnim područjima obilježenima odsutnošću ili nedostatnošću povezanosti s nacionalnim plinskim i električnim mrežama“.
            3. Uredba iz 2004. omogućila je dakle da se preferencijalna tarifa, koja je Ministarskom uredbom od 19. prosinca 1995. (GURI br. 39 od 16. veljače 1996., str. 8.; u daljnjem tekstu: Uredba iz 1995.) već bila odobrena do 31. prosinca 2005. proizvođaču aluminija Alcoa Trasformazioni Srl sa sjedištem također na Sardiniji (Italija), primijeni na nove korisnike, uključujući tužitelja. To je proširenje trebalo biti privremeno te biti okončano pojačanjem navedenih poveznica, odnosno najkasnije do 30. lipnja 2007.
            4. Valja navesti da je Uredba iz 1995. bila u okviru privatizacije Alumix SpA. Ta je privatizacija rezultirala priopćenjem Komisije koje je upućeno drugim državama članicama i zainteresiranim osobama u skladu s člankom [88.] stavkom 2. [UEZ‑a] u vezi s državnom potporom talijanske vlade u korist Alumixa, koja je dostavljena Republici Italiji i objavljena 1. listopada 1996. (SL C 288, str. 4.; u daljnjem tekstu: odluka Alumix ).
            5. Uredba iz 2004. u članku 1. podstavku 1. propisuje da Autorità per l’energia elettrica e il gas (talijanski regulator za električnu energiju i plin; u daljnjem tekstu: AEEG) „proširuje tarifne uvjete propisane u točki 2.“ Uredbe iz 1995. Potonja sadrži pet točaka, od kojih su prve dvije relevantne u okviru predmetnog spora. Točka 1. navedene uredbe propisuje da „se razmjer isporuke električne energije za proizvodnju primarnog aluminija iz tabele A-9 u prilogu odluci br. 15 od 14. prosinca 1993. ukida od 1. siječnja 1996.“ te da „[s]e u zamjenu primjenjuju tarifni sati propisani u tabeli A-6 te mjere“. Točka 2. Uredbe iz 1995. navodi da „se 31. prosinca 2005. ukida sustav dodatnih naknada propisan mjerom CIP br. 13 od 24. srpnja 1992. kao i njihove naknadne izmjene primjenjive na svaku isporuku za proizvođače primarnog aluminija, u granicama postojećih struktura na datum stupanja na snagu ove uredbe“.
            6. U tom pogledu valja podsjetiti da u Italiji visinu cijene i uvjete isporuke električne energije utvrđuje Comitato interministeriale dei prezzi (međuresorno vijeće za cijene; u daljnjem tekstu: CIP). Tarifa električne energije sadrži paušalni dio „koji odgovara obećanoj ili isporučenoj električnoj energiji“ i varijabilni dio „koji pokriva potrošenu električnu energiju“ (točka 2.5.1. odluke Alumix). Varijabilni dio sastoji se od dva dijela, „cijene energije“ i „dodatne toplinske naknade“. Poput paušalnog dijela, „cijena energije“ služi „za pokrivanje [...] upravnih i financijskih troškova proizvodnje električne energije“ (ista točka odluke Alumix), dok je „dodatna toplinska naknada“ „povezana s troškovima goriva uporabljenog za proizvodnju električne energije i troškovima nabavke električne energije domaćeg ili stranog podrijetla“ (ista točka odluke Alumix).
            7. Paušalni dio i „cijena energije“ su u trenutku usvajanja odluke Alumix bili utvrđeni odlukom br. 45/1990 CIP-a, a „toplinska dodatna naknada“ odlukom br. 26/1989. Odlukom br. 13/1992 CIP-a „dodatna toplinska naknada“ za proizvodnju aluminija prve fuzije u čeličani na području općine Portovesme na Sardiniji smanjena je za dvije trećine, s 26,6 talijanskih lira (ITL) po kWh na 8,8 ITL. U okviru privatizacije Alumixa ta je tarifa (u daljnjem tekstu: tarifa prije Alumixa) prethodila odlukama talijanskih vlasti o tarifama električne energije primjenjivima na aluminijske čeličane na području općina Portovesme i Fusina u Veneciji (Italija).
            8. U tom je pogledu Komisija Europskih zajednica navela da je „[kad je riječ o] staroj tarifi električne energije primjenjivoj na čeličanu u Portovesmeu na temelju odluke br. 13/[1992] CIP-a, koja propisuje smanjenje dodatne toplinske naknade, trebalo zaključiti da je to toplinsko smanjenje predstavljalo državnu potporu“ jer je ta odluka „koju je jednostrano donijela talijanska vlada smanjila trošak koji snosi ta čeličana, a da pritom pogodnost te mjere nije odobrena drugim industrijama u ostatku Italije“ (točka 4.2. odluke Alumix).
            9. Tarifa prije Alumixa je zatim ispitivana „s aspekta ostvarenja cilja dugoročnog regionalnog razvoja u smislu članka 92. stavka 3. [točke (a)] UEZ-a“ (točka 4.2. odluke Alumix) i uzimajući u obzir činjenicu da su te preferencijalne tarife ukinute od 1. siječnja 1996. Komisija je zaključila da „su injekcije kapitala, plaćanja zamrznutih dugova i [,tarifa prije Alumixaʼ] obuhvaćeni odstupanjima propisanima u članku 92. stavku 3. [točkama (a) i (c)] UEZ-a“ (točka 5. odluke Alumix).
            10. Zbog privatizacije Alumixa (koja je okončana prijenosom većine aktive grupe Alumix na Alcoa Italia SpA, koja je okončanjem postupka postala Alcoa Trasformazioni) talijanski zakonodavac usvojio je niz mjera, od kojih su se određene mjere odnosile na smanjenje tarifa električne energije primjenjivih na to društvo. S tog su naslova usvojene tri različite tarife, od kojih se jedna odnosila na tvornicu u Portovesmeu, a druge dvije na tvornicu u Fusini. Tarifa se za te dvije tvornice sastojala od graničnog troška proizvodnje električne energije u odnosnoj regiji, odnosno 36 ITL po kWh za tvornicu u Portovesmeu i 39 ITL po kWh za tvornicu u Fusini, a ta je osnova bila uvećana za sudjelovanje u fiksnim troškovima.
            11. Tabela iza četvrtog podstavka točke 2.5.2. odluke Alumix prikazuje tarifu primjenjivu na čeličanu u Portovesmeu za godine 1996. do 2005. Opskrba čeličane u Fusini bila je predmet dvaju odvojenih ugovora, jednog sklopljenog između Ente nazionale per l’energia elettrica (ENEL) i SAVA-e, poduzeća koje je kupio Alumix, i drugog koji je utvrđivao tarifu koja se računala polazeći od prosječnog graničnog troška proizvedene električne energije, odnosno 39 ITL po kWh. Zadnju promjenu preferencijalnih tarifa električne energije predstavljaju prva i treća tarifa na datum usvajanja odluke Alumix (u daljnjem tekstu: tarifa Alumix).
            12. U prvom slučaju u odnosu na tvornicu u Portovesmeu Komisija je smatrala kako slijedi:
            „[U] trenutačnim okolnostima ENEL ima normalno ponašanje trgovačkog poduzeća i [...] tarifa koju primjenjuje ne predstavlja državnu potporu u smislu članka 92. stavka 1. [UEZ-a].“ (točka 4.2. odluke Alumix).
            13. U drugom slučaju u odnosu na tvornicu u Fusini Komisija je usvojila slično stajalište kad je riječ o trećoj tarifi koja se računala polazeći od prosječnog graničnog troška proizvedene električne energije.
            14. Konačno, još uvijek u odnosu na tu tvornicu, ali u vezi s ugovorom sklopljenim između ENEL-a i SAVA-e (druga tarifa), Komisija je navela da je riječ o običnoj trgovačkoj operaciji i da je plaćanje pet hidroelektričnih centrala i odgovarajuće mreže, umjesto da je izvršeno odjednom, razdijeljeno na više godina te je izvršeno u obliku isporuke električne energije.
            15. Komisija je dakle smatrala da te tri tarife – uključujući tarifu Alumix – ne sadrže „nikakav element državne potpore u smislu članka 92. stavka 1. [UEZ-a]“ (posljednji podstavak točke 4.2. odluke Alumix).
            16. Provedba preferencijalne tarife koja proizlazi iz Uredbe iz 2004., prije navedene u točki 2. et seq. , pretpostavljala je donošenje odluke AEEG-a u tom smislu.
            17. AEEG je 5. srpnja 2004. donio odluku br. 110/04 kojom odobravanje preferencijalne tarife uvjetuje pozitivnim ishodom postupka obavještavanja u smislu pravila u području državnih potpora.
            18. Međutim, pokazalo se da talijanske vlasti nisu izvršile navedeno obavještavanje, nego da je nastavno na informaciju iz novinskih članaka Komisija pismima od 22. siječnja 2004. i 19. ožujka 2004. zatražila objašnjenja od Republike Italije u vezi s mjerama o kojima je riječ. Pismima od 9. veljače 2004., 9. lipnja 2004. i 20. rujna 2004. ta je država članica dala pojašnjenja Komisiji, osobito u odnosu na Uredbu iz 2004., obavijestila je AEEG o okviru unutar kojeg su ti elementi pruženi te mu je dala nalog provedbe navedene uredbe, što je on i izvršio odlukom br. 148/04 od 9. kolovoza 2004.
            19. Komisija je odlukom, koja je Republici Italiji dostavljena pismom od 16. studenoga 2004., pokrenula postupak propisan u članku 88. stavku 2. UEZ-a u vezi s državnom potporom C 38/2004 (ex NN 58/04) – Potpore u korist društva Portovesme Srl (sažetak u SL 2005, C 30, str. 7.).
            20. AEEG je 17. prosinca 2004. obavijestio talijanskog ministra proizvodnih djelatnosti da s obzirom na navedenu odluku prijevremeno prekida primjenu sustava uspostavljenoga Uredbom iz 2004.
            21. Iz obavijesti koje je Republika Italija priopćila u okviru upravnog postupka proizlazi da je primjenom navedenog sustava tužitelj za potrošenu električnu energiju između travnja i listopada 2004. naplatio ukupan iznos od 12.845.892,82 eura od javnog tijela Cassa Conguaglio per il settore elettrico (talijanska riznica za poravnanja u sektoru električne energije), što predstavlja kompenzacijsku naknadu dobivenu primjenom razlike između cijene koju je koristio tužiteljev pružatelj električne energije i preferencijalne tarife koju je utvrdila država, pomnožene s količinom potrošene električne energije.
            22. Međutim, 14. ožujka 2005. talijanske vlasti usvojile su Uredbu sa zakonskom snagom br. 35 (GURI br. 111 od 14. svibnja 2005., str. 4.) koja je Zakonom br. 80 o izmjenama i dopunama od 14. svibnja 2005. pretvorena u zakon (običan dodatak GURI-ju br. 91 od 14. svibnja 2005., u daljnjem tekstu: Zakon iz 2005.).
            23. Na temelju članka 11. stavka 12. Zakona iz 2005. preferencijalna tarifa odobrena tužitelju produljena je do 31. prosinca 2010. Međutim, iako Komisija nije bila obaviještena o Uredbi iz 2004. kao ni o članku 11. stavku 11. Zakona iz 2005., u vezi s preferencijalnom tarifom primijenjenom na Alcoa Trasformazioni bila je obaviještena 23. studenoga 2005., uz dopunsko pismo 28. studenoga 2005., o članku 11. stavku 12. istog zakona u skladu s člankom 88. stavkom 3. UEZ-a.
            24. Komisija je pismom od 22. prosinca 2005. zatražila dodatna pojašnjenja od Republike Italije, koja joj ih je dostavila dopisom od 3. ožujka 2006.
            25. Odlukom dostavljenom Republici Italiji pismom od 26. travnja 2006. Komisija je pokrenula postupak propisan člankom 88. stavkom 2. UEZ-a u vezi s državnom potporom C 13/06 (ex N 587/05) – Odobrena preferencijalna tarifa određenim industrijama koje su veliki energetski potrošači na Sardiniji (sažetak u SL C 145, str. 8.).
            26. Komisija je 22. kolovoza 2006. zatražila dodatna pojašnjenja, koja joj je Republika Italija dostavila dopisom od 28. rujna 2006.
            27. Budući da je primjena sustava iz članka 11. stavka 12. Zakona iz 2005. bila podređena Komisijinom odobrenju, navedeni sustav nije započeo s provedbom uzevši u obzir pristiglu obavijest.
            28. Komisija je 29. listopada 2008. odlučila zasebno ispitati preferencijalnu tarifu iz Uredbe iz 2004. jer se, s jedne strane, odnosila na Alcoa Trasformazioni i, s druge strane, na nove korisnike te tarife, uključujući tužitelja.
            29. Nakon niza razmjena između Komisije i Republike Italije proizašlo je da preferencijalna tarifa koju koristi Alcoa Trasformazioni zapravo nije bila prorogirana Uredbom iz 2004., nego se na potonju primjenjivala Uredba iz 1995. sve do stupanja na snagu članka 11. stavka 11. Zakona iz 2005.
            30. Odlukom 2011/746/UE od 23. veljače 2011. o državnim potporama C 38/B/04 (ex NN 58/04) i C 13/06 (ex N 587/05) koje je Italija dodijelila u korist Portovesme Srl, ILA SpA, Eurallumina SpA i Syndial SpA (SL L 309, str. 1.; u daljnjem tekstu: pobijana odluka) Komisija je, s jedne strane, smatrala da potpora koja, prema njezinom mišljenju, proizlazi iz članka 11. stavka 12. Zakona iz 2005. nije spojiva s unutarnjim tržištem te je stoga zabranila Republici Italiji njezinu provedbu i, s druge strane, smatrala je da potpora iz, prema njezinom mišljenju, Uredbe iz 2004. također nije spojiva s unutarnjim tržištem te je stoga naložila Republici Italiji da izvrši povrat od njezinih korisnika.
            31. Pobijana odluka dostavljena je tužitelju 31. ožujka 2011.
            Postupak i zahtjevi stranaka
            [ izostavljeno ]
            39. Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:
            – kao prvo, u cijelosti ili u dijelu „u kojem se presudi da je to razumno“ poništi pobijanu odluku;
            – podredno, poništi navedenu odluku u mjeri u kojoj se nalaže povrat potpora o kojima je riječ;
            – naloži Komisiji snošenje troškova.
            40. Komisija od Općeg suda zahtijeva da :
            – odbije tužbu;
            – naloži tužitelju snošenje troškova.
            Pravo
            Dopuštenost
            41. U okviru podnesenih zahtjeva tužitelj od Općeg suda kao prvo zahtijeva poništenje pobijane odluke u cijelosti, a zatim, podredno, poništenje pobijane odluke u dijelu „u kojem se presudi da je to razumno“. U okviru svojeg podrednog zahtjeva tužitelj od Općeg suda zahtijeva poništenje pobijane odluke u „mjeri u kojoj se nalaže povrat potpora o kojima je riječ“.
            42. Međutim, tužitelj je, pozvan tijekom rasprave od Općeg suda da pobliže odredi opseg svojih zahtjeva, naveo da se razlozi njegovih zahtjeva trebaju shvatiti na način da se ograničavaju na zahtjev za poništenje pobijane odluke u mjeri u kojoj se ta odluka odnosi na njega, što je uredno zabilježeno u zapisniku s rasprave.
            43. Ta pojašnjenja omogućila su proglašenje tužbe dopuštenom budući da tužitelj traži, kao prvo, poništenje pobijane odluke u mjeri u kojoj se odnosi na njega i, podredno, poništenje pobijane odluke u mjeri u kojoj ga se obvezuje na povrat potpore koja mu je dodijeljena.
            44. Međutim, u vezi sa zahtjevom za poništenje pobijane odluke u dijelu „u kojem se presudi da je to razumno“ treba podsjetiti da kad sudac Europske unije postupa povodom zahtjeva za poništenje akta navedenog u članku 263. UFEU-a, njegova je nadležnost ograničena na nadzor zakonitosti pobijanog akta (presuda Suda od 8. srpnja 1999., DSM/Komisija, C‑5/93 P, Zb., str. I‑4695., t. 36. i presuda Općeg suda od 9. lipnja 2009., NDSHT/Komisija, T‑152/06, Zb., str. II‑1517., t. 73.).
            45. Kad taj sudac utvrdi nezakonitosti iz razloga navedenih u članku 263. podstavku 2. UFEU-a, on mora navedeni akt poništiti u cijelosti ili u dijelu, ovisno o slučaju, osobito s obzirom na narav i opseg navedene nezakonitosti, ali ga ne može poništiti ili promijeniti mu opseg na temelju pravičnosti ili oportuniteta (vidjeti u tom smislu i analogijom presudu Općeg suda od 25. listopada 2005., Micha/Komisija, T‑50/04, Zb. SS, str. I‑A‑339. i II‑1499., t. 46.), razloga na koje se, kako se čini, poziva tužitelj uporabom izraza „u kojem se presudi da je to razumno“.
            46. Tužba je dakle dopuštena uz iznimku drugog dijela tužiteljevog prvog zahtjeva kojim traži poništenje pobijane odluke u dijelu „u kojem se presudi da je to razumno“.
            Meritum
            47. U prilog svojoj tužbi tužitelj iznosi 11 tužbenih razloga.
            48. Prvi tužbeni razlog odnosi se na povredu načela pravne sigurnosti, načela zaštite legitimnih očekivanja i članaka 4., 7., 10. i 14. Uredbe Vijeća (EZ) br. 659/1999 od 22. ožujka 1999. o utvrđivanju detaljnih pravila primjene članka [108. UFEU‑a] (SL L 83, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 16.), drugi tužbeni razlog odnosi se na pogrešan i nepotpun prikaz pravnog okvira primjenjivog na ovaj predmet te na uzastopnu povredu Komisijine zadaće dužne pažnje i nepristranosti, treći tužbeni razlog odnosi se na povredu načela jednakosti postupanja prema Alcoa Trasformazioni i tužitelju, četvrti tužbeni razlog odnosi se na nepostojanje državne potpore u smislu članka 107. stavka 1. UFEU-a, peti tužbeni razlog odnosi se na činjenicu da je Komisija pobijanu odluku donijela na pogrešnim premisama, šesti tužbeni razlog odnosi se na postojeće obilježje potpore o kojoj je riječ, sedmi tužbeni razlog odnosi se na spojivost sa „zajedničkim tržištem“, osmi tužbeni razlog odnosi se na povredu članaka 2., 3., 5. i 12. UEZ-a kao i načela jednakog postupanja i proporcionalnosti, deveti tužbeni razlog odnosi se na povredu članka 174. UFEU‑a i Izjave br. 30 o otočnim regijama, u prilogu Ugovoru iz Amsterdama o izmjeni Ugovora o Europskoj uniji, ugovorâ o osnivanju Europskih zajednica i određenih s njima povezanih akata (SL 1997., C 340, str. 136.) (u daljnjem tekstu: Izjava o otočnim regijama), deseti tužbeni razlog odnosi se na povredu članka 107. stavka 3. točaka (a) do (c) UFEU-a, smjernica za nacionalne regionalne potpore (SL 1998., C 74, str. 9.) te neuzimanje u obzir smjernica za nacionalne regionalne potpore za 2007. – 2013. (SL 2006., C 54, str. 13.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 3., str. 139.), a jedanaesti tužbeni razlog odnosi se, kao i prvi, na povredu načela zaštite legitimnih očekivanja.
            [ izostavljeno ]
            Osmi tužbeni razlog koji se odnosi na povredu članaka 2., 3., 5. i 12. UEZ-a kao i načela jednakog postupanja i proporcionalnosti
            [ izostavljeno ]
            Drugi dio četvrtog tužbenog razloga koji se odnosi na drugi prigovor u vezi s povredom obveze obrazloženja selektivnosti mjere o kojoj je riječ
            [ izostavljeno ]
            Prvi tužbeni razlog koji se odnosi na povredu načela pravne sigurnosti, načela zaštite legitimnih očekivanja i članaka 4., 7., 10. i 14. Uredbe br. 659/1999 te jedanaesti tužbeni razlog koji se odnosi na povredu načela legitimnih očekivanja
            [ izostavljeno ]
            Drugi tužbeni razlog koji se odnosi na pogrešan i nepotpun prikaz pravnog okvira primjenjivoga na ovaj predmet te na uzastopnu povredu Komisijine zadaće dužne pažnje i nepristranosti
            80. Tužitelj navodi da je preferencijalna tarifa određena Uredbom iz 2004. i njezinim provedbenim odlukama bila identična tarifi prije Alumixa koju je Komisija u odluci Alumix smatrala spojivom sa zajedničkim tržištem. Tužitelj smatra da ima pravo pouzdati se u taj presedan radi zauzimanja stajališta da je potpora spojiva s unutarnjim tržištem. Ako bi to bio slučaj, tužitelj ne bi bio dužan vratiti iznose dobivene na temelju navedene mjere. Međutim, to podrazumijeva zakonitu i neopozivu praksu odlučivanja o kojem je riječ (budući da Komisija nije obvezana svojom ranijom praksom odlučivanja, ali je, nasuprot tome, obvezana načelom jednakosti postupanja kad je riječ o istim potporama).
            81. Žalitelj svoju analizu temelji na sljedećem obrazloženju: Uredba iz 2004. u članku 1. podstavku 1. upućuje na točku 2. Uredbe iz 1995., koja pak upućuje na Odluku br. 13/92 CIP-a. Uistinu, ta odluka definirala je tarifu prije Alumixa osobito kad je riječ o „toplinskoj površini“. Dakle, upravo ta tarifa, priznata spojivom sa zajedničkim tržištem 1996. i primijenjena na njega u 2004., naravno podrazumijeva, kako zaključuje tužitelj, nezakonitost pobijane odluke što se tiče toga.
            82. Drugi tužbeni razlog tužitelja nije osnovan.
            83. Valja kao prvo istaknuti da se u okviru privatizacije Alumixa Republika Italija obvezala Alcoa Italiji da će poštovati tarifu Alumix [potonja je čak imala ugovorno pravo prekinuti iskorištavanje navedenih tvornica ako „tijekom tri mjeseca ili više u razdoblju od šest mjeseci tarife električne energije premaše 5% ili više predviđenu tarifu“ (točka 2.7. odluke Alumix)] tako da je nakon usvajanja Uredbe iz 1995. ona preuzela obilježja tarife Alumix, kao što je to potvrdila Komisija na raspravi. Odluka Alumix usvojena 1996. ju, dakle, posredno potvrđuje.
            84. Kao što je to ranije navedeno u točkama 6. do 15., preferencijalna tarifa koju je Komisija odobrila u odluci Alumix obuhvaćala je višeslojnu zbilju, odnosno, kao prvo, izvornu tarifu koju je ENEL odobrio Alumixu osobito na temelju Odluke br. 13/1992 CIP-a (tarifa prije Alumixa) i, nadalje, tarife odobrene Alumixu u svjetlu njegove privatizacije koje su zadržane Uredbom iz 1995. u korist glavnog stjecatelja Alumix grupe – Alcoa Italije, koja je postala Alcoa Trasformazioni (tarifa Alumix).
            85. Treba nadalje navesti da, iako je s formalnoga gledišta točno da Uredba iz 2004. upućuje na točku 2. Uredbe iz 1995., ipak, kao što to opravdano navodi Komisija, to nije moguće čitati odvojeno od točke 1. U skladu s potonjom, kao što je ranije navedeno u točki 5., od 1. siječnja 1996. ukinut je poseban sustav cijena za primarni aluminij iz tabele A-9 u prilogu Odluci br. 15/93 CIP-a radi primjene sustava tarifnih sati propisanih u tabeli A-6 navedene mjere, a da pritom to ne utječe na „toplinsku površinu“ utvrđenu u skladu s Odlukom br. 13/92 CIP-a.
            86. Stoga su tarifa prije Alumixa i tarifa Alumix sadržavale smanjenu „toplinsku površinu“ kao jedini element koji je određivao konačnu cijenu električne energije utvrđenu Odlukom br. 13/92 CIP-a.
            87. Dakle, na tužitelja se nije primjenjivala ni tarifa prije Alumixa ni tarifa Alumix, nego sustav iz Uredbe iz 1995. kako je evoluirao do 2004. Stoga proširenje navedene tarife na druge korisnike Uredbom iz 2004. nije više imalo isti predmet kao 1996. na datum usvajanja odluke Alumix.
            88. Stoga drugi tužbeni razlog valja odbiti, uključujući dio koji se odnosi na zahtjev za nepristranost Komisije, jer je ona od usvajanja novih mjera (odnosno Uredbe iz 2004. i Zakona iz 2005.) na isti način postupala prema tužitelju i Alcoa Trasformazioni, o čemu će Opći sud opširnije raspraviti u okviru svojeg odgovora na treći tužbeni razlog.
            Treći tužbeni razlog koji se odnosi na povredu načela jednakog postupanja prema Alcoa Trasformazioni i tužitelju
            89. U okviru trećeg tužbenog razloga tužitelj navodi da je Komisija u Odluci 2010/460 smatrala da je preferencijalna tarifa odobrena Alcoa Trasformazioni bila nezakonita samo za razdoblje nakon 31. prosinca 2005., što je prema mišljenju te institucije bio rok valjanosti odluke Alumix. Doista, tužitelj smatra da se, s obzirom na to da su tarifa koja je primijenjena na Alcoa Trasformazioni i tarifa koja je primijenjena na tužitelja računajući od datuma stupanja na snagu Odluke br. 148/04 AEEG-a (na temelju Uredbe iz 1995., a zatim, kako navodi tužitelj, Uredbe iz 2004. za Alcoa Trasformazioni, a samo na temelju Uredbe iz 2004. za tužitelja) identične, nejednako postupanje ne čini se opravdanim ni u odnosu na tvrdnju nezakonitosti potpore ni, posljedično, u odnosu na zahtjev za povrat kompenzacijske naknade naplaćene na temelju Uredbe iz 2004.
            90. Nužno je navesti da takav tužbeni razlog nije osnovan. Kao što to proizlazi iz sudske prakse, poštovanje načela jednakog postupanja zahtijeva da se u usporedivim situacijama ne postupa na različite načine i da se u različitim situacijama ne postupa na isti način, osim ako bi takvo postupanje bilo objektivno opravdano (vidjeti presudu Suda od 26. listopada 2006., Koninklijke Coöperatie Cosun, C‑248/04, Zb., str. I‑10211., t. 72. i navedenu sudsku praksu).
            91. U predmetnom slučaju Alcoa Trasformazioni i tužitelj nisu bili izvorno u usporedivoj pravnoj situaciji: Alcoa Trasformazioni uživala je preferencijalnu tarifu koju je Komisija odobrila odlukom Alumix te ju je produžila, dok je tužitelj novi korisnik navedene tarife na temelju Uredbe iz 2004., koja u praksi nije bila primijenjena na Alcoa Trasformazioni. Štoviše, Zakon iz 2005. sadrži dvije različite odredbe, jednu, članak 11. stavak 11., o kojoj Komisija nije obaviještena, a koja se odnosila na Alcoa Trasformazioni i drugu, članak 11. stavak 12., koja se odnosila na nove korisnike preferencijalne tarife i o kojoj se redovito obavještavalo Komisiju. Ti su različiti elementi, uostalom, dovoljno opravdanje Komisijine odluke da razdvoji ispitivanje predmeta ovisno o tome odnose li se ti elementi na početnoga korisnika ili na nove korisnike preferencijalne tarife.
            92. Nasuprot tome, s obzirom na preferencijalnu tarifu i na njezin razvoj, dva su se društva našla u istoj situaciji i Komisija je prema njima postupala na identičan način pa je u oba slučaja navedenu tarifu smatrala nespojivom državnom potporom te je stoga naložila povrat potpore.
            93. Doista je točno da tužitelj valjano tvrdi da je Komisija imala razloga ranije intervenirati zbog bitne promjene u naravi početno potvrđene potpore s obzirom na to da se preferencijalna tarifa nakon 31. prosinca 2005. smatra nezakonitom u pobijanoj odluci, a bila je identična tarifi koja je neposredno prethodila tom datumu. Nadalje, valja navesti da Komisija priznaje da je Alcoa Trasformazioni mogla primati nezakonitu državnu potporu zbog izmjena u vezi s utvrđenjem i plaćanjem Alcoa Trasformazioni preferencijalne tarife na kraju početnog razdoblja (1995. – 2005.) i još preciznije u 2004. i 2005. (što je uostalom u potpunosti usklađeno s Odlukom 2010/460 i činjenicom da se produljenje preferencijalne tarife smatralo takvom potporom).
            94. Međutim, prema ustaljenoj sudskoj praksi načelo jednakog postupanja mora se pomiriti s poštovanjem načela zakonitosti, što pretpostavlja da se nitko ne može u svoju korist pozvati na nezakonitost počinjenu u korist trećega (vidjeti u tom smislu presude Suda od 9. listopada 1984., Witte/Parlament, 188/83, Zb., str. 3465., t. 15.; od 4. srpnja 1985., Williams/Revizorski sud, 134/84, Zb., str. 2225., t. 14. i od 10. studenoga 2011., The Rank Group, C‑259/10 i C‑260/10, Zb., str. I‑10947., t. 62.).
            95. Treći žalbeni razlog valja dakle odbiti.
            Četvrti tužbeni razlog koji se odnosi na nepostojanje državne potpore u smislu članka 107. stavka 1. UFEU-a
            [ izostavljeno ]
            Peti tužbeni razlog koji se odnosi na činjenicu da je Komisija pobijanu odluku donijela na pogrešnim premisama
            [ izostavljeno ]
            Šesti tužbeni razlog koji se odnosi na postojeće obilježje potpore o kojoj je riječ
            112. Potrebno je podsjetiti da se novim potporama koje podliježu obvezi obavještavanja propisanoj u članku 108. stavku 3. UFEU-a smatraju one mjere koje uvode ili mijenjaju potpore, uz pojašnjenje da se izmjene mogu odnositi bilo na postojeće potpore bilo na početne nacrte o kojima je obaviještena Komisija (presude Suda od 9. listopada 1984., Heineken Brouwerijen, 91/83 i 127/83, Zb., str. 3435., t. 17. i 18. te od 9. kolovoza 1994., Namur-Les assurances du crédit, C‑44/93, Zb., str. I‑3829., t. 13.).
            113. U predmetnom slučaju jasno je utvrđeno da je potpora nova.
            114. S jedne strane, ekonomske i pravne izmjene do kojih je došlo nakon usvajanja tarife Alumix pokazuju prijelaz s cijene koju koristi pružatelj na tarifu koju subvencionira Republika Italija. Iako je u slučaju tarife Alumix odobrena cijena bila jednaka popustu koji navedeni pružatelj, iako u situaciji monopola (ENEL), dodjeljuje jednom od svojih najvažnijih klijenata, mjere koje su predmet pobijane odluke sadrže sniženje cijene koje su utvrdile talijanske vlasti, financirano parafiskalnim nametom koji omogućuje povrat tužitelju razlike između tarife uobičajeno naplaćivane poduzećima i preferencijalne tarife koja mu je priznata.
            115. Valja dakle presuditi da sâm razvoj načina dodjeljivanja i utvrđivanja preferencijalne tarife početno odobrene Alcoa Trasformazioni na temelju Uredbe iz 1995. te tarifa iz Uredbe iz 2004., a zatim Zakona iz 2005. omogućuje zaključak da je riječ o novoj potpori.
            116. S druge strane, to a fortiori vrijedi i kad je riječ o proširenju tako razvijene potpore na nove korisnike, koji nisu u okviru sustava već odobrenih potpora, nego im je dodijeljena potpora koja je sve dotad imala samo jednoga korisnika.
            117. Šesti tužbeni razlog valja dakle odbiti.
            Sedmi tužbeni razlog koji se odnosi na spojivost potpore o kojoj je riječ sa „zajedničkim tržištem“
            [ izostavljeno ]
            Deveti tužbeni razlog koji se odnosi na povredu članka 174. UFEU-a i Izjave o otočnim regijama
            [ izostavljeno ]
            Deseti tužbeni razlog koji se odnosi na povredu članka 107. stavka 3. točaka (a) do (c) UFEU-a, smjernica za nacionalne regionalne potpore te neuzimanje u obzir smjernica za nacionalne regionalne potpore za 2007. – 2013.
            [ izostavljeno ]
            Troškovi
            139. Budući da je Komisija zatražila da tužitelj snosi troškove, a on nije uspio u postupku, primjenom članka 87. stavka 2. Poslovnika tužitelju se nalaže snošenje troškova.
            (1) .
            (1) – Prenose se samo one točke ove presude za koje Opći sud smatra da je njihovo objavljivanje korisno.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga,
            OPĆI SUD (osmo vijeće)
            proglašava i presuđuje:
            1. Tužba se odbija.
            2. Portovesme Srl-u nalaže se snošenje troškova.


Presuda Službeničkog suda (treće vijeće) od 15. travnja 2015.#Nikolaos Pipiliagkas protiv Europske komisije.#Javna služba – Dužnosnici – Premještaj u interesu službe – Članak 26. Pravilnika – Pravo na obranu.#Predmet F-96/13.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 22. svibnja 2008.#Glaxosmithkline i Laboratoires Glaxosmithkline protiv Jean-Pierre Rouard.#Zahtjev za prethodnu odluku: Cour de cassation - Francuska.#Predmet C-462/06.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 2013. veljača 07.#Europska komisija protiv Grčka Republika.#Predmet C-517/11.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 19. rujna 2012. # Europska komisija protiv Société d’économie mixte d’équipement de l’Aveyron (SEMEA) (T-168/10) i Commune de Millau (T-572/10). # Arbitražna klauzula. # Predmeti T-168/10 i T-572/10.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 1. srpnja 2010. # ThyssenKrupp Acciai Speciali Terni SpA protiv Europske komisije. # Predmet T-62/08.


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 19. studenoga 2015.#Matratzen Concord GmbH protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Zajednice Matratzen Concord – Raniji nacionalni verbalni žigovi MATRATZEN – Relativni razlog za odbijanje – Dokaz o uporabi – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) i članak 42. stavak 2. Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-526/14.


Presuda Suda od 7. lipnja 1983. # Komisija Europskih zajednica protiv Talijanske Republike. # Predmet 78/82.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 2012. listopad 17.#Evropaïki Dynamiki - Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE protiv Sud Europske unije.#Predmet T-447/10.


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 11. srpnja 2017.#Dogg Label protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak za proglašavanje žiga ništavim – Verbalni žig Europske unije JAPRAG – Raniji nacionalni figurativni žig JAPAN-RAG – Relativni razlog za odbijanje – Sličnost znakova – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-406/16.


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 27. listopada 2016.#Patrice D'Oultremont i dr. protiv Région wallonne.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Conseil d'État (Belgija).#Zahtjev za prethodnu odluku – Procjena učinaka određenih planova i programa na okoliš – Direktiva 2001/42/EZ – Članak 2. točka (a) i članak 3. stavak 2. točka (a) – Pojam ,planovi i programi’ – Uvjeti vezani uz postavljanje vjetroelektrana propisani provedbenom odlukom – Odredbe koje se, među ostalim, odnose na sigurnosne mjere, mjere nadzora, sanacijske mjere i mjere financijskog osiguranja, kao i standarde buke definirane s obzirom na namjenu područja.#Predmet C-290/15.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      27. listopada 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Procjena učinaka određenih planova i programa na okoliš — Direktiva 2001/42/EZ — Članak 2. točka (a) i članak 3. stavak 2. točka (a) — Pojam ,planovi i programi’ — Uvjeti vezani uz postavljanje vjetroelektrana propisani provedbenom odlukom — Odredbe koje se, među ostalim, odnose na sigurnosne mjere, mjere nadzora, sanacijske mjere i mjere financijskog osiguranja, kao i standarde buke definirane s obzirom na namjenu područja“
      U predmetu C‑290/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Conseil d'État (Državno vijeće, Belgija), odlukom od 2. lipnja 2015., koju je Sud zaprimio 15. lipnja 2015., u postupku

         Patrice D’Oultremont i dr.

      protiv

         Région wallonne

      uz sudjelovanje:

         Fédération de l’énergie d’origine renouvelable et alternative ASBL (EDORA),

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, A. Prechal, A. Rosas, C. Toader (izvjestiteljica) i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: V. Tourrès, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 7. travnja 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za D’Oultremont i dr., J. Sambon, avocat,

               —

               za Fédération de l’énergie d’origine renouvelable i alternative ASBL (EDORA), J. Sohier, S. Rodrigues, L. Levi, A. Blot i M. Chomé, avocats,

               —

               za belgijsku vladu, J. Van Holm i M. Jacobs kao i S. Vanrie, u svojstvu agenata, uz asistenciju P. Moëryncka, avocat,

               —

               za francusku vladu, D. Colas i J. Traband, u svojstvu agenata,

               —

               za nizozemsku vladu, M. K. Bulterman, i B. Koopman kao i J. Langer, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, O. Beynet i C. Hermes, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 14. srpnja 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 2. točke (a) i članka 3. stavka 2. točke (a) Direktive 2001/42/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 27. lipnja 2001. o procjeni učinaka određenih planova i programa na okoliš (SL L 197, str. 30.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 13., str. 17.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Patricea D’Oultremonta i dr., s jedne strane, i Région wallonne (Valonska regija), s druge strane, u vezi s valjanošću odluke valonske vlade od 13. veljače 2014. o sektorskim uvjetima u vezi s farmama vjetra ukupne snage od 0,5 MW ili više, kojom se mijenja odluka valonske vlade od 4. srpnja 2002. u vezi s postupkom i različitim mjerama izvršenja uredbe od 11. ožujka 1999. o okolišnoj dozvoli i izmjeni uredbe valonske vlade od 4. srpnja 2002. kojom se utvrđuje popis projekata podvrgnutih procjeni utjecaja na okoliš i kategoriziranih postrojenja i aktivnosti (Moniteur belge od 7. ožujka 2014., str. 20263, u daljnjem tekstu: odluka od 13. veljače 2014.).

         Pravni okvir

         Međunarodno pravo

      Konvencija o procjeni utjecaja na okoliš preko državnih granica

               3

               Konvencija o procjeni utjecaja na okoliš preko državnih granica, potpisana u Espoou (Finska) 26. veljače 1991. (u daljnjem tekstu: Konvencija iz Espooa), odobrena je u ime Europske zajednice 24. lipnja 1997. i stupila je na snagu 10. rujna iste godine.

               4

               U skladu s člankom 2. stavkom 7. Konvencije iz Espooa:
               „Procjenu utjecaja na okoliš kako se traži ovom Konvencijom treba se, prema minimalnom zahtjevu, izvršiti na razini projekta planirane aktivnosti. U rasponu koji je odgovarajući, potpisnice će nastojati primijeniti principe procjene utjecaja na okoliš na politike, planove i programe.”

         Protokol o strateškoj procjeni okoliša uz Konvenciju iz Espooa

               5

               Protokol o strateškoj procjeni okoliša uz Konvenciju iz Espooa potpisala je u Kijevu (Ukrajina) Komisija u ime Europske zajednice 21. svibnja 2003. (u daljnjem tekstu: Protokol iz Kijeva). Protokol je odobren Odlukom Vijeća 2008/871/EZ od 20. listopada 2008. (SL 2008., L 308, str. 33.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 15., str. 50.).

               6

               Članak 13. stavak 1. Protokola iz Kijeva propisuje:
               „Svaka stranka nastoji osigurati da pitanja okoliša, uključujući i zdravlje, budu razmatrana i uključena u odgovarajućoj mjeri u izradu svojih prijedloga politika i zakonodavstva koji mogu imati značajne utjecaje na okoliš, uključujući i zdravlje.”

         Arhuška konvencija

               7

               Konvencija o pristupu informacijama, sudjelovanju javnosti u odlučivanju i pristupu pravosuđu u pitanjima okoliša, koja je u ime Europske zajednice odobrena Odlukom Vijeća 2005/370/EZ od 17. veljače 2005. (SL 2005., L 124, str. 1.,) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 3., str. 10.) (u daljnjem tekstu: Arhuška konvencija), također se odnosi na procjenu utjecaja na okoliš.

               8

               Ta konvencija u svojem članku 6. sadržava pravila o sudjelovanju javnosti prilikom davanja odobrenja za djelatnosti. Njezini članci 7. i 8. odnose se na to sudjelovanje što se tiče planova, programa, politika odnosno provedbenih propisa i drugih općeprimjenjivih pravno obvezujućih pravila.

         Pravo Unije

               9

               U skladu s uvodnom izjavom 4. Direktive 2001/42:
               „Procjena [utjecaja na okoliš] važan je instrument za uključivanje pitanja okoliša u izradu i usvajanje određenih planova i programa koji bi mogli imati značajne učinke na okoliš u državama članicama jer omogućava da se ti učinci provođenja planova i programa uzmu u obzir tijekom njihove izrade i prije njihovog usvajanja.”

               10

               Članak 1. te direktive, naslovljen „Ciljevi”, propisuje:
               „Cilj ove Direktive je osigurati visok stupanj zaštite okoliša i doprinijeti uključivanju pitanja okoliša u izradu i usvajanje planova i programa s ciljem poticanja održivog razvoja, osiguravajući, u skladu s ovom Direktivom, da se za određene planove i programe koji bi mogli imati značajne učinke na okoliš provede procjena [utjecaja na okoliš].”

               11

               Članak 2. navedene direktive glasi kako slijedi:
               „Za potrebe ove direktive:

                        a)

                        ‚planovi i programi’ znači planovi i programi, uključujući i one koje sufinancira Europska zajednica, kao i sve njihove promjene:

                                 —

                                 koji podliježu izradi i/ili usvajanju od strane tijela na nacionalnoj, regionalnoj ili lokalnoj razini ili koje je tijelo izradilo za usvajanje u zakonodavnom postupku Parlamenta ili Vlade, i

                                 —

                                 koji su propisani zakonodavnim, regulatornim ili administrativnim odredbama;

                        b)

                        ‚procjena [utjecaja na okoliš’] znači izrada izvješća o okolišu, obavljanje savjetovanja, uzimanje u obzir izvješća o okolišu i rezultata savjetovanja u donošenju odluka, te prikupljanje informacija o odluci u skladu s člancima 4. do 9.;

                  [...]”

               12

               Prema članku 3., naslovljenom „Područje primjene”, iste direktive:
               „1.   Procjena [utjecaja na okoliš] u skladu s člancima 4. do 9. provodi se za planove i programe iz stavaka 2. do 4. koji bi mogli imati značajne učinke na okoliš.
               2.   Podložno stavku 3., procjena [utjecaja na okoliš] provodi se za sve planove i programe:

                        a)

                        koji su izrađeni za poljoprivredu, šumarstvo, ribarstvo, energetiku, industriju, prijevoz, gospodarenje otpadom, gospodarenje vodama, telekomunikacije, turizam, prostorno planiranje ili uporabu zemlje i koji određuju okvir za buduće odobravanje za provedbu projekata navedenih u prilozima I. i II. Direktivi [2011/92/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 13. prosinca 2011. o procjeni učinaka određenih javnih i privatnih projekata na okoliš (SL 212., L 26, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 27., str. 3.), kojom je stavljena izvan snage i zamijenjena Direktiva 85/337 počevši od 17. veljače 2012.]; ili

                  [...]
               3.   Za planove i programe iz stavka 2. kojima se određuje uporaba malih površina na lokalnoj razini i manje promjene planova i programa iz stavka 2. potrebna je procjena [utjecaja na okoliš] samo ako država članica utvrdi da bi mogli imati značajne učinke na okoliš.
               4.   Države članice utvrđuju da li bi planovi i programi, osim onih iz stavka 2., kojima se određuje okvir za buduće odobravanje provedbe projekata, mogli imati značajne učinke na okoliš.
               [...] “

         Belgijsko pravo

               13

               Primjenom članka 6. stavka 1. podstavka II. posebnog zakona o institucionalnim reformama (Moniteur belge od 15. kolovoza 1980., str. 9434.), regije su isključivo nadležne što se tiče zaštite okoliša.

               14

               U Valonskoj regiji Direktiva 2001/42 djelomično je prenesena člankom D.52 i pratećim člancima knjige I. Zakonika o okolišu (Moniteur belge od 9. srpnja 2004., str. 54564.), kao što to proizlazi iz članka D.51/1 tog zakonika.

               15

               Članak D.6 knjige I. navedenog zakonika u svojoj točki 13. definira „planove i programe” kao „odluke, osim onih navedenih u [valonskom Zakoniku o uređenju zemljišta, prostornom planiranju, baštini i energiji (Moniteur belge od 19. svibnja 1984., str. 6939. i ispravak, Moniteur belge od 25. svibnja 1984., str. 7636.)], kao i njihove izmjene, čija je svrha odrediti ili slijed radnji ili operacija namijenjenih postizanju jednog ili više posebnih ciljeva u vezi s kvalitetom okoliša, ili namjenu ili sustav zaštite više područja ili neke lokacije posebice radi definiranja okvira u kojemu se može odobriti provođenje određenih aktivnosti, i koje:

                        a.

                        podliježu izradi i/ili usvajanju od strane tijela na regionalnoj ili lokalnoj razini ili koje je tijelo izradilo za usvajanje u zakonodavnom postupku Parlamenta ili valonske Vlade;

                        b.

                        i predviđene su zakonodavnim, regulatornim ili upravnim propisima;

                  Planovi i programi na koje se odnosi ova uredba također uključuju one koje sufinancira Europska [unija].”

               16

               Prema svojem članku 2., uredba valonske vlade od 11. ožujka 1999. o okolišnoj dozvoli (Moniteur belge od 8. lipnja 1999., str. 21114. i ispravak, Moniteur belge od 22. prosinca 1999., str. 48280., u daljnjem tekstu: uredba od 11. ožujka 1999.) nastoji „cjelovitim pristupom sprječavanju i smanjenju onečišćenja osigurati zaštitu čovjeka i okoliša od opasnosti, štetnih djelovanja ili nedostataka koje neki objekt može izravno ili neizravno izazvati tijekom ili nakon korištenja”.

               17

               Članak 4. te uredbe propisuje:
               „Vlada donosi opće, sektorske ili sveobuhvatne uvjete radi postizanja ciljeva iz članka 2. Ti uvjeti imaju regulatornu snagu.
               [...]
               Ti uvjeti mogu se posebno odnositi na:
               [...]

                        3°

                        informacije koje se redovito moraju pružati tijelima koje odredi vlada, a koje se odnose na:

                                 a.

                                 emisije objekta;

                                 b.

                                 mjere poduzete radi smanjivanja štetnih djelovanja na okoliš;

                  [...] “

               18

               U članku 5. navedene uredbe predviđa se:
               „§ 1.   Opći uvjeti primjenjuju se na sva postrojenja i djelatnosti.
               § 2.   Sektorski uvjeti primjenjuju se na postrojenja i aktivnosti u gospodarskom ili zemljopisnom sektoru ili u onom u kojem postoji poseban rizik ili se može pojaviti.
               [...]”

               19

               U skladu s člankom 1. odluke od 13. veljače 2014.:
               „Ovi sektorski uvjeti primjenjuju se na farme vjetra čija je ukupna snaga jednaka ili veća od 0,5 MW električne energije, a koje su navedene u rubrikama 40.10.01.04.02 i 40.10.01.04.03 Priloga I. [odluci od 4. srpnja 2002. kojom se utvrđuju opći uvjeti za korištenje objekata iz uredbe od 11. ožujka 1999. (Moniteur belge od 21. rujna 2002., str. 20264. i ispravak, Moniteur belge od 1. listopada 2002., str. 44152)].”

               20

               Prema članku 5. odluke od 13. veljače 2014., koji se nalazi u njezinu poglavlju III., naslovljenom „Uporaba”:
               „Osim za potrebe održavanja, nijedna svjetlosna naprava ne smije biti upaljena tijekom noći u podnožju vjetroelektrane, niti u njezinoj okolici.”

               21

               Članak 9. te odluke, koji se nalazi u istom poglavlju III., glasi ovako:
               „Unutar farme, ali izvan vjetroelektrana, magnetsko polje svojstveno djelatnosti koje se mjeri na 1,5 metara od zemlje ne smije prelaziti graničnu vrijednost od 100 mikrotesla.”

               22

               Prema članku 10. koji se također nalazi u poglavlju III. iste odluke:
               „§ 1.   Efekti treperenja sjene koji nastaju zbog funkcioniranja vjetroelektrane ograničeni su na 30 sati godišnje i 30 minuta dnevno za svaku stambenu građevinu, izgrađenu ili uredno odobrenu urbanističkom dozvolom i podvrgnutu tim efektima. Efekti se računaju prema pristupu ‚u najgorem slučaju’, koji je određen sljedećim parametrima:

                        1.

                        sunce sja od jutra do večeri (nebo je vedro cijelo vrijeme);

                        2.

                        vjetroelektrane cijelo vrijeme rade (brzina vjetra uvijek u operativnom rasponu vjetroelektrana, a njihova raspoloživost je 100 %-tna);

                        3.

                        rotor vjetroelektrana uvijek je pod pravim kutom u odnosu na sunčeve zrake.

                  Operater koristi sve raspoložive načine za smanjenje izloženosti nastaloj sjeni kako bi se ograničenja poštovala.
               § 2.   Ta ograničenja ne primjenjuju se ako sjena nastala zbog funkcioniranja postrojenja ne utječe na stanovnike kad se nalaze unutar stambene građevine. U tom slučaju, operater podnosi dokaz toga bilo kojim zakonitim sredstvom.”

               23

               Odjeljak 1., naslovljen „Standardi razine buke”, u poglavlju V., naslovljenom „Buka”, odluke od 13. veljače 2014. među ostalim sadržava članak 20., koji određuje granice razina emisija buke farme vjetra, i članak 21., koji određuje granične vrijednosti osobito s obzirom na područja „prostornog planiranja”, tj. zemljopisna područja određena na temelju plana nadležnih tijela s obzirom na njihovu namjenu (stambene zone, poljoprivredna područja, industrijske zone i dr.).

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               24

               Dana 21. veljače 2013., valonska vlada usvojila je „referentni okvir” koji je kasnije izmijenjen u srpnju iste godine, kojim se utvrđuju preporuke za postavljanje vjetroelektrana u Valonskoj regiji. Taj instrument dopunjen je zemljovidom čija je namjena pružiti okvir za planiranje provedbe programa vjetroelekrana u Valonskoj regiji – „projekt za 2020.” – i koji je naslovljen „referentni zemljovid”. Taj zemljovid bio je predmet izvješća o utjecaju na okoliš.

               25

               Organizirano je javno savjetovanje u svim komunama Valonije od 16. rujna do 30. listopada 2013. Među dokumentima stavljenima na raspolaganje javnosti u tom ispitivanju nalazili su se, među ostalima, dokumenti navedeni u prethodnoj točki ove presude, odnosno referentni okvir, referentni zemljovid i izvješće o utjecaju na okoliš.

               26

               Međutim, niti referentni okvir niti referentni zemljopis nisu konačno usvojeni.

               27

               U međuvremenu je valonska vlada donijela odluku od 13. veljače 2014.

               28

               Dana 6. svibnja 2014., P. D’Oultremont i dr. podnijeli su sudu koji je uputio prethodno pitanje – Conseil d’État (Državno vijeće, Belgija) – zahtjev za poništenje te odluke. U prilog osnovanosti svoje tužbe, P. D’Oultremont i dr. među ostalim pozivaju se na neusklađenost te odluke s odredbama Direktive 2001/42 u tome što je Valonska regija donijela navedenu odluku a da njezine odredbe nisu bile podvrgnute postupku procjene utjecaja ni postupku sudjelovanja javnosti.

               29

               Valonska regija i intervenijent u glavnom postupku, Fédération de l’énergie d’origine renouvelable et alternative ASBL (Savez za energiju iz obnovljivih i alternativnih izvora, EDORA) sa svoje strane smatraju da je ta odluka isključena iz pojma „planovi i programi”, u smislu te direktive.

               30

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da, unatoč pojašnjenjima koje je dao Sud u presudi od 17. lipnja 2010., Terre wallonne i Inter‑Environnement Wallonie (C‑105/09 i C‑110/09, EU:C:2010:355), odgovor na pitanje čine li odredbe odluke od 13. veljače 2014.„planove i programe” nije odmah očit.

               31

               Prema tom sudu, posebna je poteškoća u okolnosti da su odredbe navedene odluke odvojene od referentnog okvira i zemljovida lokacija za postavljanje vjetroelektrana, navedenih u točki 24. ove presude, i da ta okolnost barem djelomično lišava navedene odredbe programskog sadržaja za uspostavljanje okvira proizvodnje energije iz vjetra.

               32

               U tom kontekstu, odluka od 13. veljače 2014. ne definira „potpuni okvir”, skup usklađenih mjera kojima se uređuje uporaba farmi vjetra s ciljem očuvanja okoliša. Međutim, prema sudu koji je uputio zahtjev, i dalje stoji da uzimanje u obzir, prilikom izdavanja odobrenja, standārdā navedene odluke koji se posebice odnose na buku i efekte treperenja sjene koji nastaju zbog funkcioniranja vjetroelektrane nužno ima za posljedicu određivanje mjesta postavljanja vjetroelektrana u odnosu na stambene građevine.

               33

               Ako se prihvati definicija koju je regionalni zakonodavac, u točki 13. članka D. 6 knjige I. Zakonika o okolišu, dao pojmu „planovi i program”, čim se odvoje od referentnog okvira i zemljovida koji određuju najbolja mjesta za postavljanje vjetroelektrana, sektorski uvjeti prema tom sudu ne čine sami po sebi „postupak progresivne i uređene provedbe radi postizanja posebnog cilja povezanog s kvalitetom okoliša”.

               34

               Sud koji je uputio zahtjev također pojašnjava da sektorski uvjeti predviđeni odlukom od 13. veljače 2014. ne određuju ni namjenu ni sustav zaštite više područja ili neke lokacije. Uključene su sve farme vjetra, neovisno o izabranoj lokaciji, podliježući samo prilagodbi standārdā buke s obzirom na podjelu na područja u sektorskom planu.

               35

               Prema sudu koji je uputio zahtjev, čini se da iz Priloga I. i II. Direktivi 2001/45, u vezi s točkom 47. presude od 17. lipnja 2010., (C‑105/09 i C‑110/09, EU:C:2010:355), proizlazi da se plan ili program nužno odnosi na zemljopisno ograničena područja, poput primjerice „ranjivih zona proglašenih u okviru održivog upravljanja dušikom u poljoprivredi”, u smislu Direktive Vijeća 91/676/EEZ od 12. prosinca 1991. o zaštiti voda od onečišćenja uzrokovanog nitratima iz poljoprivrednih izvora (SL L 375, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 6., str. 6.), o kojima je bila riječ u navedenoj presudi.

               36

               U tim je okolnostima Conseil d’État (Državno vijeće) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
               „Podrazumijeva li se člankom 2. točkom (a) i člankom 3. stavkom 2. točkom (a) Direktive [2001/42] o procjeni učinaka određenih planova i programa na okoliš da se provedbena odluka, koja sadržava različite odredbe u vezi s postavljanjem vjetroelektrana, uključujući sigurnosne mjere, mjere nadzora, sanacijske mjere i mjere financijskog osiguranja, kao i standarde buke definirane s obzirom na zone prostornog planiranja, a koje odredbe uređuju izdavanje upravnih dozvola kojima se naručitelju daje pravo postavljanja i iskorištavanja postrojenja koja po sili zakona podliježu procjeni utjecaja na okoliš na temelju nacionalnog prava, treba kvalificirati kao ‚plan ili program’ u smislu tih odredaba?”

         O prethodnom pitanju

               37

               Svojim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 2. točku (a) i članak 3. stavak 2. točku (a) Direktive 2001/45 tumačiti na način da je provedbena odluka, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, koja sadržava različite odredbe o postavljanju vjetroelektrana, koje se moraju poštovati u okviru izdavanja upravnih dozvola za postavljanje i uporabu takvih postrojenja, obuhvaćena pojmom „planovi i programi”, u smislu te direktive.

               38

               Najprije valja podsjetiti da iz uvodne izjave 4. Direktive 2001/42 proizlazi da je procjena utjecaja na okoliš važan instrument za uključivanje pitanja okoliša u izradu i usvajanje određenih planova i programa.

               39

               Nadalje, i kao što je to nezavisna odvjetnica istaknula u točki 34. svojeg mišljenja, razgraničenje između pojma „planovi i programi” u odnosu na druge mjere koje ne ulaze u materijalno područje primjene Direktive 2001/42 mora se provesti s obzirom na bitni cilj naveden u njezinu članku 1., a to je podvrgavanje planova i programa koji može imati značajne učinke na okoliš procjeni utjecaja na okoliš (vidjeti u tom smislu presudu od 28. veljače 2012., Inter‑Environnement Wallonie i Terre wallonne, C‑41/11, EU:C:2012:103, t. 40. i navedenu sudsku praksu).

               40

               Slijedom toga, uzimajući u obzir cilj te direktive da se osigura visoki stupanj zaštite okoliša, odredbe kojima se određuje njezino područje primjene i osobito one kojima se utvrđuju definicije njome obuhvaćenih akata moraju se tumačiti široko (vidjeti u tom smislu presude od 22. ožujka 2012., Inter‑Environnement Bruxelles i dr., C‑567/10, EU:C:2012:159, t. 37. i od 10. rujna 2015., Dimos Kropias Attikis, C‑473/14, EU:C:2015:582, t. 50.).

               41

               Što se tiče članka 2. točke (a) Direktive 2001/42, definicija pojma „planovi i programi”, koju sadržava ta odredba, propisuje kumulativni uvjet, s jedne strane, da podliježu izradi i/ili usvajanju od strane tijela na nacionalnoj, regionalnoj ili lokalnoj razini ili da ih je tijelo izradilo za usvajanje u zakonodavnom postupku parlamenta ili vlade i, s druge strane, da su propisani zakonodavnim, regulatornim ili administrativnim odredbama.

               42

               Iz utvrđenja suda koji je uputio zahtjev proizlazi da je odluku od 13. veljače 2014. izradilo i usvojilo regionalno tijelo, u ovom slučaju valonska vlada, i da je donošenje te odluke propisano odredbama uredbe od 11. ožujka 1999.

               43

               Sa svoje strane, članak 3. stavak 2. točka (a) Direktive 2001/42 predviđa, podložno stavku 3. tog članka, da se procjena utjecaja na okoliš provodi za sve planove i programe koji se, među ostalim, izrađuju za energetski sektor i koji određuju okvir za buduće odobravanje za provedbu projekata navedenih u prilozima I. i II. Direktivi 2011/92.

               44

               Međutim, isto je tako neosporno da se odluka od 13. veljače 2014. odnosi na energetski sektor i da doprinosi određivanju okvira za provedbu projekata farmi vjetra u Valonskoj regiji, koji su dio projekata navedenih u Prilogu II. Direktivi 2011/92.

               45

               Što se tiče pojma „planovi i programi”, iako je točno da on mora obuhvaćati određeno područje, ipak ostaje činjenica da ni iz teksta članka 2. točke (a) Direktive 2001/42 ni iz teksta članka 3. stavka 2. točke (a) iste direktive ne proizlazi da predmet navedenih planova ili programa mora biti prostorno planiranje za dano područje. Naime, iz teksta navedenih odredaba proizlazi da se odnose na prostorno planiranje za područja ili zone općenito.

               46

               Prema utvrđenjima suda koji je uputio zahtjev, odluka od 13. veljače 2014. odnosi se na cjelokupno područje Valonske regije, a granične vrijednosti koje predviđa u pogledu buke u uskoj su vezi s tim područjem, s obzirom na to da su ta ograničenja određena u odnosu na različite vrste namjena predmetnih zemljopisnih područja.

               47

               Što se tiče okolnosti da odluka od 13. veljače 2014. ne definira okvir koji je u dovoljnoj mjeri potpun što se tiče sektora energije vjetra, valja podsjetiti da se ispitivanje kriterija navedenih u članku 2. točki (a) i u članku 3. stavku 2. točki (a) Direktive 2011/42, kako bi se utvrdilo može li odluka, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, potpadati pod navedeni pojam, mora provesti s obzirom na cilj te direktive koji se, kao što to proizlazi iz točke 39. ove presude, sastoji u podvrgavanju odluka koje mogu imati značajne učinke na okoliš procjeni utjecaja na njega.

               48

               Pored toga, kao što je to nezavisna odvjetnica istaknula u točki 55. svojeg mišljenja, potrebno je izbjeći moguće strategije zaobilaženja obveza propisanih Direktivom 2001/42, koje se mogu pojaviti u obliku fragmentiranja mjera, čime se smanjuje korisni učinak te direktive (vidjeti u tom smislu presudu od 22. ožujka 2012., Inter‑Environnement Bruxelles i dr., C‑567/10, EU:C:2012:159, t. 30. i navedenu sudsku praksu).

               49

               S obzirom na taj cilj, valja navesti da se pojam „planovi i programi” odnosi na svaki akt koji, definirajući pravila i postupke nadzora primjenjive na određeni sektor, uspostavlja značajan skup kriterija i uvjeta za odobravanje ili provedbu projekta ili više njih koji bi mogli imati značajne učinke na okoliš (vidjeti u tom smislu presudu od 11. rujna 2012., Nomarchiaki Aftodioikisi Aitoloakarnanias i dr., C‑43/10, EU:C:2012:560, t. 95. i navedenu sudsku praksu).

               50

               U ovom slučaju, valja podsjetiti da se odluka od 13. veljače 2014. konkretno odnosi na tehničke standarde, načine korištenja (među ostalim, treperenje sjene), sprječavanje nesreća i požara (među ostalim, zaustavljanje rada vjetroelektrane), standarde razine buke, sanaciju i financijsko osiguranje za vjetroelektrane. Takvi standardi su od dovoljno značajne važnosti i opsega za određivanje uvjeta primjenjivih na predmetni sektor, a odluke osobito u pogledu okoliša koje se donose na temelju tih standarada moraju odrediti uvjete pod kojima bi se konkretni projekti postavljanja i iskorištavanja lokacija vjetroelektrana mogli ubuduće odobriti.

               51

               Naposljetku, pozivajući se na Arhušku konvenciju i Protokol iz Kijeva, francuska vlada predlaže razlikovanje pojma „planovi i programi” i pojma „opći propis”, pod koji potpada odluka od 13. veljače 2014., tako da ta odluka nije obuhvaćena područjem primjene Direktive 2001/42.

               52

               S tim u vezi valja istaknuti da, s jedne strane, iz samog teksta članka 2. točka (a) prve alineje direktive, potkrijepljene u tom smislu sudskom praksom navedenom u točki 49. ove presude, pojam „planovi i programi” može obuhvaćati normativne akte donesene u obliku zakona ili provedbenog propisa.

               53

               S druge strane, kao što je to nezavisna odvjetnica istaknula u točki 70. svojeg mišljenja, Direktiva 2001/42 razlikuje se od Arhuške konvencije i Protokola iz Kijeva u tome što ta direktiva upravo ne sadržava posebne odredbe o politikama ili općim propisima koji bi zahtijevali razgraničenje u odnosu na „planove i programe”.

               54

               Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 2. točku (a) i članak 3. stavak 2. točku (a) Direktive 2001/45 treba tumačiti na način da je provedbena odluka, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, koja sadržava različite odredbe o postavljanju vjetroelektrana, koje se moraju poštovati u okviru izdavanja upravnih dozvola za postavljanje i uporabu takvih postrojenja, obuhvaćena pojmom „planovi i programi”, u smislu te direktive.

         Troškovi

               55

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                     Članak 2. točku (a) i članak 3. stavak 2. točku (a) Direktive 2001/42/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 27. lipnja 2001. o procjeni učinaka određenih planova i programa na okoliš treba tumačiti na način da je provedbena odluka, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, koja sadržava različite odredbe o postavljanju vjetroelektrana, koje se moraju poštovati u okviru izdavanja upravnih dozvola za postavljanje i uporabu takvih postrojenja, obuhvaćena pojmom „planovi i programi”, u smislu te direktive.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


Presuda Suda (treće vijeće) od 3. srpnja 2014. # Préfet des Pyrénées-Atlantiques protiv Raquel Gianni Da Silva. # Zahtjev za prethodnu odluku: Juge des libertés et de la détention du tribunal de grande instance de Bayonne - Francuska. # Područje slobode, sigurnosti i pravde - Direktiva 2008/115/EZ - Zajednički standardi i postupci u području vraćanja državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom - Nacionalni propis kojim je propisana zatvorska kazna u slučaju nezakonitog ulaska utvrđenog prilikom počinjenja djela - Odgovor Suda više nije potreban za rješenje spora - Obustava postupka. # Predmet C-189/13.