title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 13. srpnja 2017.#Ute Kleinsteuber protiv Mars GmbH.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Arbeitsgericht Verden.#Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Direktiva 2000/78/EZ – Članci 1., 2. i 6. – Jednako postupanje – Zabrana diskriminacije na temelju spola – Strukovna starosna mirovina – Direktiva 97/81/EZ – Okvirni sporazum o radu s nepunim radnim vremenom – Članak 4. stavci 1. i 2. – Načini izračuna stečenih mirovinskih prava – Propis države članice – Različito postupanje prema radnicima u nepunom radnom vremenu.#Predmet C-354/16.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      13. srpnja 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Direktiva 2000/78/EZ – Članci 1., 2. i 6. – Jednako postupanje – Zabrana diskriminacije na temelju spola – Strukovna starosna mirovina – Direktiva 97/81/EZ – Okvirni sporazum o radu s nepunim radnim vremenom – Članak 4. stavci 1. i 2. – Načini izračuna stečenih mirovinskih prava – Propis države članice – Različito postupanje prema radnicima u nepunom radnom vremenu”
      U predmetu C‑354/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Arbeitsgericht Verden (Radni sud u Verdenu, Njemačka), odlukom od 20. lipnja 2016., koju je Sud zaprimio 27. lipnja 2016., u postupku

         Ute Kleinsteuber

      protiv

         Mars GmbH,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, J.-C. Bonichot, A. Arabadjiev (izvjestitelj), C. G. Fernlund i S. Rodin, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Ute Kleinsteuber, T. Ameis, Rechtsanwalt,

               —

               za Mars GmbH, W. Ahrens, Rechtsanwalt,

               —

               za njemačku vladu, A. Lippstreu i T. Henze, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, C. Valero i C. Hödlmayr, u svojstvu agenata,

         – odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 4. stavaka 1. i 2. Okvirnog sporazuma o radu s nepunim radnim vremenom, koji je sklopljen 6. lipnja 1997. (u daljnjem tekstu: Okvirni sporazum), a koji se nalazi u prilogu Direktivi Vijeća 97/81/EZ od 15. prosinca 1997. o Okvirnom sporazumu o radu s nepunim radnim vremenom koji su sklopili UNICE, CEEP i ETUC (SL 1998., L 14, str. 9.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 131.), izmijenjenog Direktivom Vijeća 98/23/EZ od 7. travnja 1998. (SL 1998., L 131., str. 10.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 137.), kao i članka 4. Direktive 2006/54/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 5. srpnja 2006. o provedbi načela jednakih mogućnosti i jednakog postupanja prema muškarcima i ženama u pitanjima zapošljavanja i rada (preinaka) (SL 2006., L 204, str. 23.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 246.) te članka 1., članka 2. i članka 6. stavka 1. Direktive Vijeća 2000/78/EZ od 27. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja (SL 2000., L 303, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 69.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Ute Kleinsteuber i društva Mars GmbH u vezi s izračunom visine strukovne starosne mirovine koju je U. Kleinsteuber stekla kao radnica u nepunom radnom vremenu koja je prestala raditi u poduzeću prije nastupa okolnosti na temelju kojih se stječe pravo na davanje.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               Članak 4. stavci 1. do 4. Okvirnog sporazuma glasi kako slijedi:
               „Članak 4.: Načelo nediskriminacije

                        1.

                        Što se tiče uvjeta zapošljavanja, radnici s nepunim radnim vremenom ne smiju se tretirati na manje povoljan način od usporedivih radnika s punim radnim vremenom samo zato što rade s nepunim radnim vremenom, osim ako je različito postupanje opravdano objektivnim razlozima.

                        2.

                        Prema potrebi se primjenjuje načelo pro rata temporis.

                        3.

                        Postupak primjene ove klauzule definiraju države članice i/ili socijalni partneri, vodeći računa o europskom zakonodavstvu, nacionalnom pravu, kolektivnima ugovorima i praksi.

                        4.

                        Ako je to opravdano objektivnim razlozima, države članice nakon savjetovanja sa socijalnim partnerima u skladu s nacionalnim pravom, kolektivnim ugovorima ili praksi i/ili socijalni partneri mogu, gdje je to primjereno, uvjetovati pristup određenim uvjetima zapošljavanja duljinom staža, trajanjem rada ili visinom primanja. Kriterije za pristup radnika s nepunim radnim vremenom određenim uvjetima zapošljavanja potrebno je redovito preispitivati, vodeći računa o načelu nediskriminacije iz članka 4. stavka 1.”

               4

               Članak 1. Direktive 2000/78 određuje:
               „Svrha ove Direktive je utvrditi opći okvir za borbu protiv diskriminacije na temelju vjere ili uvjerenja, invaliditeta, dobi ili spolnog opredjeljenja [spolne orijentacije] u vezi sa zapošljavanjem i obavljanjem zanimanja, kako bi se u državama članicama ostvarila primjena načela jednakog postupanja.”

               5

               Članak 2. te direktive u pogledu pojma diskriminacije propisuje:
               „1.   Za potrebe ove Direktive ‚načelo jednakog postupanja’ znači nepostojanje bilo kakve izravne ili neizravne diskriminacije na temelju bilo kojeg od razloga iz članka 1.
               2.   Za potrebe stavka 1.:

                        (a)

                        smatra se da se radi o izravnoj diskriminaciji u slučaju kada se prema jednoj osobi postupa lošije nego prema drugoj osobi ili je došlo do takvog postupanja ili je moglo doći do takvog postupanja u sličnim situacijama [usporedivoj situaciji], zbog bilo kojeg od razloga iz članka 1.;

                        (b)

                        smatra se da se radi o neizravnoj diskriminaciji u slučaju kada kakva naizgled neutralna odredba, mjerilo ili postupanje dovede [može dovesti] u neravnopravan položaj osobe određene vjere ili uvjerenja, invaliditeta, dobi ili spolnog opredjeljenja [spolne orijentacije], u usporedbi s ostalim osobama, osim u sljedećim slučajevima:

                                 (i)

                                 ako su ta odredba, mjerilo ili postupanje objektivno opravdani legitimnim ciljem, a sredstva za postizanje tog cilja su primjerena i nužna […].”

               6

               Članak 6. navedene direktive, naslovljen „Opravdano različito postupanje na temelju dobi”, propisuje:
               „1.   Neovisno o članku 2. stavku 2., države članice mogu predvidjeti da se različito postupanje na temelju dobi neće smatrati diskriminacijom, ako su, u kontekstu nacionalnog prava, te razlike objektivno i razumno opravdane legitimnim ciljem, uključujući legitimnu politiku zapošljavanja, tržište rada i strukovno obrazovanje te ako su načini ostvarivanja tog cilja primjereni i nužni.
               […]”

               7

               Članak 4. u poglavlju 1., naslovljenom „Jednakost plaća”, glave II. Direktive 2006/54 propisuje:
               „Zabrana diskriminacije
               Uklanja se svaka izravna i neizravna diskriminacija na temelju spola s obzirom na sve aspekte i uvjete nagrađivanja za isti rad odnosno rad kojemu je pripisana jednaka vrijednost.
               […]”

            Njemačko pravo

               8

               Članak 2. stavak 1. prva rečenica Gesetza zur Verbesserung der betrieblichen Altersversorgung (Betriebsrentengesetz) (Zakon o poboljšanju sustava strukovnih mirovina, u daljnjem tekstu: Mirovinski zakon) glasi:
               „Članak 2. – Iznos stečenog prava
               Kada nastupe okolnosti na temelju kojih se stječe pravo na mirovinu zbog navršenja mirovinske dobi, nastanka invalidnosti ili smrti, radnik koji ostvaruje pravo na prijevremenu mirovinu koji ima prava na temelju članka 1.(b) ovog zakona i njegovi pravni sljednici imaju pravo na najmanje jednak udio davanja na koje bi oni imali pravo da radnik nije ostvario pravo na prijevremenu mirovinu, a koji odgovara odnosu između duljine staža i duljine razdoblja između trenutka zasnivanja radnog odnosa u dotičnom poduzeću i uobičajene dobi za odlazak u mirovinu u obveznom starosnom mirovinskom sustavu; u slučaju u kojem mu prestaje radni odnos s poduzećem i istodobno ostvaruje pravo na starosnu mirovinu u skladu s obveznim zakonskim osiguranjem za dugotrajne osiguranike, umjesto uobičajene dobi za odlazak u mirovinu uzima se u obzir raniji datum ako ga mirovinski sustav propisuje kao dobnu granicu, a najkasnije datum na koji radnik navršava 65 godina […]”.

               9

               Članak 4. stavak 1. Gesetza über Teilzeitarbeit und befristete Arbeitsverträge (Zakon o radu u nepunom radnom vremenu i ugovorima na određeno vrijeme) glasi:
               „Prema radniku u nepunom radnom vremenu ne smije se zbog činjenice rada u nepunom radnom vremenu postupati nepovoljnije u odnosu na radnika u punom radnom vremenu, osim ako postoje objektivni razlozi koji opravdavaju različito postupanje. Radnik u nepunom radnom vremenu ima pravo na plaću ili drugo djeljivo usporedivo davanje koje po opsegu treba odgovarati najmanje udjelu trajanja njegova rada s obzirom na rad usporedivog radnika u punom radnom vremenu. […]”

               10

               Odjeljak 3.4. mirovinskog programa društva Mars koji se nalazi u kolektivnom ugovoru od 6. studenoga 2008. (u daljnjem tekstu: mirovinski program) propisuje:
               „‚Dohodak od rada’ osobe koja može ostvarivati svoja mirovinska prava jednak je ukupnoj godišnjoj plaći koju ta osoba prima za usluge koje pruža poduzeću. […] U slučaju u kojem je osoba koja može ostvarivati pravo na mirovinu tijekom godina rada na temelju kojih stječe pravo na mirovinu radila u nepunom radnom vremenu u kontinuitetu ili privremeno, njezin ‚dohodak od rada’ u smislu prve rečenice određuje se na temelju ugovorenog tjednog radnog vremena. Taj ‚dohodak od rada’ raspoređuje se u skladu s trajanjem tjednog radnog vremena koje odgovara prosječnoj stopi radne aktivnosti tijekom godina službe koje se uzimaju u obzir. Stopa radne aktivnosti predstavlja odnos između ugovorenog uobičajenog trajanja tjednog radnog vremena i uobičajenog trajanja tjednog radnog vremena u skladu s pravilnikom o radu društva Mars, pri čemu taj odnos ne može prelaziti 100 %”.

               11

               Odjeljak 3.5. mirovinskog programa propisuje:
               „‚Plaća na temelju koje se stječe pravo na mirovinu’ osobe koja može ostvarivati pravo na mirovinu jednaka je prosječnom najvišem iznosu dohotka od rada koji je ta osoba ostvarila tijekom tri od posljednjih pet punih kalendarskih godina rada na temelju kojeg stječe pravo na mirovinu […]”.

               12

               Odjeljak 4.1. mirovinskog programa propisuje:
               „Što se tiče pretpostavki i ograničenja predviđenih ovim mirovinskim programom, osoba koja može ostvarivati pravo na mirovinu odlaskom u mirovinu u ‚uobičajenoj’ ili u kasnijoj dobi za svaku navršenu godinu službe na temelju koje stječe pravo na mirovinu prima godišnju mirovinu jednaku

                        (A)

                        iznosu od 0,6 % udjela svoje plaće na temelju koje stječe pravo na mirovinu koji je niži od prosječnog iznosa gornje granice za izračun doprinosa za obvezno mirovinsko osiguranje za kalendarske godine na kojima se temelji izračun plaće na temelju kojeg stječe pravo na mirovinu, i

                        (B)

                        iznosu od 2,0 % udjela svoje plaće na temelju koje stječe pravo na mirovinu koji je viši od tog prosječnog iznosa.

                  […] godine službe na temelju kojih se stječe pravo na mirovinu u svakom su slučaju ograničene na ukupno 35 navršenih godina”.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               13

               U. Kleinsteuber, rođena 3. travnja 1965., radila je u društvu Mars i njegovu pravnom predniku između 1. listopada 1990. i 31. svibnja 2014. na različitom radnim mjestima. Bila je zaposlena u punom radnom vremenu i u nepunom radnom vremenu s udjelom između 50 % i 75 % radne aktivnosti radnika u punom radnom vremenu. U. Kleinsteuber pri društvu Mars nakon navršenja 55 godina ima pravo na strukovnu starosnu mirovinu.

               14

               Prema mirovinskom planu, u slučaju u kojem radnik nije zaposlen u punom radnom vremenu najprije se pristupa izračunu mjerodavne godišnje plaće radnika u punom radnom vremenu koji ima pravo na mirovinu. Nadalje, ta se plaća snižava ovisno o stopi prosječne radne aktivnosti za ukupno razdoblje zaposlenja. Konačno, na tako dobiven iznos primjenjuju se različite stope s obzirom na sastavne elemente plaće. Iznos strukovne starosne mirovine računa se, naime, uz pomoć formule pod nazivom „razlikovanje”.

               15

               Na taj način pravi se razlika između ostvarenog dohotka od rada koji je niži od gornje granice za izračun doprinosa za obvezno mirovinsko osiguranje i onog koji prelazi tu granicu. U njemačkom pravu socijalnog osiguranja gornja granica za izračun doprinosa jest iznos do čije se visine plaća osobe osigurane na temelju zakona uzima u obzir za potrebe socijalnog osiguranja. Sastavni elementi plaće koji prelaze gornju granicu za izračun doprinosa procijenjeni su prilikom izračuna iznosa strukovne starosne mirovine U. Kleinsteuber na 2 %, dok su sastavni elementi plaće ispod te granice procijenjeni na 0,6 %.

               16

               Kao što to proizlazi iz odluke kojom se upućuje zahtjev, u slučaju prijevremene mirovine radnika, na temelju članka 2. stavka 1. prve rečenice Mirovinskog zakona primjenjuje se izračun pro rata temporis. Na prvom mjestu izračunava se „zamišljeno pravo na najvišu mirovinu”, odnosno pravo na mirovinu koju bi radnik imao da nije prijevremeno prestao raditi, nego da je ostao u radnom odnosu do navršenja dobi za ugovorenu mirovinu. Zatim se izračunava „stečeni faktor”, koji predstavlja odnos između ostvarenog radnog staža i vremena koje bi radnik trebao provesti na radu do navršenja dobi za odlazak u mirovinu da se ne koristi pravom na prijevremenu mirovinu. Zamišljeno pravo na najvišu mirovinu zatim se množi sa stečenim faktorom kako bi se odredio iznos strukovne starosne mirovine ili prava na tu mirovinu.

               17

               Osim toga, mirovinski program društva Mars predviđa gornju granicu za godine radnog staža koje se mogu uzeti u obzir, a koja je postavljena na 35 godina.

               18

               U. Kleinsteuber pred Arbeitsgerichtom Verden (Radni sud u Verdenu, Njemačka) prigovara izračunu iznosa svoje strukovne starosne mirovine koji je izvršilo društvo Mars i smatra da ima pravo na višu mirovinu od one koju je izračunalo to društvo. Bundesarbeitsgericht (Savezni radni sud, Njemačka) već je na tu temu naveo da je propis iz članka 2. Mirovinskog zakona prikladan i nužan za postizanje legitimnog cilja.

               19

               U tim je okolnostima Arbeitsgericht Verden (Radni sud u Verdenu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                                 (a)

                                 Treba li primjenjivo pravo Unije, među ostalim članak 4. stavke 1. i 2. Okvirnog sporazuma i članak 4. Direktive 2006/54, u vezi s Direktivom 2000/78, tumačiti na način da mu se protive nacionalne zakonske odredbe ili nacionalna praksa koji pri izračunu visine strukovne starosne mirovine prave razliku između dohotka od rada koji je niži od gornje granice za izračun doprinosa za obvezno mirovinsko osiguranje i onog koji prelazi tu granicu (tzv. diferencirana formula za izračun mirovina), čime se s dohotkom od rada s nepunim radnim vremenom ne postupa tako da se najprije utvrdi iznos dohotka od rada s punim radnim vremenom kao osnova za određivanje udjela iznad i ispod gornje granice osnove za izračun doprinosa, a potom da se taj omjer prenese na smanjeni dohodak od rada s nepunim radnim vremenom?

                                 (b)

                                 Treba li primjenjivo pravo Unije, među ostalim članak 4. stavke 1. i 2. Okvirnog sporazuma i članak 4. Direktive 2006/54, u vezi s Direktivom 2000/78, tumačiti na način da mu se protive nacionalne zakonske odredbe ili nacionalna praksa koji pri izračunu visine strukovne starosne mirovine prave razliku između dohotka od rada koji je niži od gornje granice za izračun doprinosa za obvezno mirovinsko osiguranje i onog koji prelazi tu granicu (tzv. diferencirana formula za izračun mirovina) i, u slučaju zaposlenika koji je radio djelomično s punim radnim vremenom, a djelomično s nepunim radnim vremenom, ne primjenjuju pristup podjele na razdoblja (npr. na različite kalendarske godine), nego računaju jedinstvenu stopu radne aktivnosti za ukupno trajanje radnog odnosa, a diferenciranu formulu za izračun mirovina primjenjuju samo na prosječnu naknadu dobivenu tim izračunom?

                        2.

                        Treba li mjerodavno pravo Unije, među ostalim zabranu diskriminacije na temelju dobi, koja je utvrđena člankom 21. Povelje Europske unije o temeljnim pravima i konkretizirana posebice u člancima 1., 2. i 6. Direktive 2000/78, tumačiti na način da mu se protive nacionalne zakonske odredbe ili nacionalna praksa koji strukovnu starosnu mirovinu određuju u visini koja odgovara odnosu između ostvarenog radnog staža i duljine razdoblja koje obuhvaća vrijeme od trenutka zasnivanja radnog odnosa u poduzeću do navršenja uobičajene dobi za odlazak u mirovinu u obveznom mirovinskom osiguranju i time ograničava radni staž koji se može uračunati, s posljedicom da radnici koji su u mlađoj dobi navršili radni staž primaju nižu mirovinu od radnika koji su radni staž navršili u starijoj dobi, iako je radni staž i jednih i drugih istog trajanja?”

         O prethodnim pitanjima

            Prvo pitanje

         Uvodne napomene

               20

               Iz teksta prvog prethodnog pitanja točaka (a) i (b) proizlazi da sud koji je uputio zahtjev od Suda traži tumačenje članka 4. stavaka 1. i 2. Okvirnog sporazuma i članka 4. Direktive 2006/54 u vezi s Direktivom 2000/78.

               21

               Iz obrazloženja suda koji je uputio zahtjev, međutim, proizlazi da on u biti pita Sud može li nacionalni propis poput onoga u glavnom postupku prouzrokovati diskriminaciju radnika u nepunom radnom vremenu u smislu Okvirnog sporazuma. Prema potrebi, tužiteljica u glavnom postupku također se poziva na postojanje povrede načela jednakih mogućnosti i jednakog postupanja prema muškarcima i ženama u smislu Direktive 2006/54, s obzirom na to da, prema navodu tog suda, u nepunom radnom vremenu većinom rade žene.

               22

               Nasuprot tomu, iz zahtjeva za prethodnu odluku ne proizlazi nijedan element koji bi omogućavao utvrđivanje dovodi li navedeni propis do diskriminacije na temelju dobi u smislu članaka 1. i 2. Direktive 2000/78.

               23

               U tim uvjetima valja smatrati da se prvo prethodno pitanje točke (a) i (b) odnosi na tumačenje članka 4. stavaka 1. i 2. Okvirnog sporazuma i članka 4. Direktive 2006/54.

         Prvo pitanje točka (a)

               24

               Svojim prvim pitanjem točkom (a) sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 4. stavke 1. i 2. Okvirnog sporazuma i članak 4. Direktive 2006/54 tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis koji pri izračunu visine strukovne starosne mirovine pravi razliku između dohotka od rada koji je niži od gornje granice za izračun doprinosa za obvezno mirovinsko osiguranje i onoga koji prelazi tu granicu, čime se s dohotkom od rada s nepunim radnim vremenom ne postupa tako da se najprije utvrdi iznos dohotka od rada s punim radnim vremenom kao osnova za određivanje udjela iznad i ispod gornje granice osnove za izračun doprinosa, a potom se taj omjer prenese na smanjeni dohodak od rada s nepunim radnim vremenom.

               25

               Članak 4. stavak 1. Okvirnog sporazuma predviđa zabranu nepovoljnijeg postupanja, u pogledu uvjeta rada, prema radnicima zaposlenima u nepunom radnom vremenu u odnosu na usporedive radnike u punom radnom vremenu samo zato što rade u nepunom radnom vremenu, osim ako je različito postupanje opravdano objektivnim razlozima.

               26

               U ovom slučaju nesporno je da se način izračuna strukovne starosne mirovine koji se sastoji od utvrđivanja razlike između plaće koja je niža od gornje granice za izračun doprinosa i one koja prelazi tu granicu (u daljnjem tekstu: diferencirana formula) primjenjuje kako na radnike u punom radnom vremenu tako i na one u nepunom radnom vremenu.

               27

               U. Kleinsteuber svejedno smatra da se viša stopa od 2 % primjenjuje na prenizak udjel godišnjeg dohotka od rada na temelju kojeg se stječe pravo na mirovinu. Dok je, u skladu sa svojim mirovinskim programom, društvo Mars na temelju radne aktivnosti u punom radnom vremenu izračunalo godišnji dohodak od rada tužiteljice u glavnom postupku na temelju kojeg se stječe pravo na mirovinu prije no što je on snižen na temelju stope njezine radne aktivnosti u nepunom radnom vremenu te je na tako dobiven iznos primijenilo udjel niži od gornje granice za izračun doprinosa i udjel viši od te granice te na njih primijenilo različite postotke, U. Kleinsteuber smatra da se u slučaju osoba zaposlenih u nepunom radnom vremenu treba primijeniti izračun pri kojem se izračunava zamišljeni dohodak od rada osobe zaposlene u punom radnom vremenu i na njega primijeniti diferenciranu formulu. Tek se tada može primijeniti sniženje koje se temelji na stopi radne aktivnosti u nepunom radnom vremenu.

               28

               Iz spisa kojim Sud raspolaže ne proizlazi, međutim, da način izračuna društva Mars dovodi do diskriminacije radnika u nepunom radnom vremenu.

               29

               Naime, valja utvrditi da uzimanje u obzir odnosa između trajanja stvarno izvršenog rada radnika tijekom njegove karijere i rada koji je izvršio radnik koji je tijekom svoje karijere radio u punom radnom vremenu predstavlja strogu primjenu načela pro rata temporis. U ovom slučaju društvo Mars izračunalo je i primijenilo stopu od 71,5 %.

               30

               U tom smislu valja podsjetiti da uzimanje u obzir trajanja stvarno izvršenog rada radnika tijekom njegove karijere predstavlja objektivan i nediskriminatoran kriterij koji omogućava proporcionalno sniženje njegovih mirovinskih prava (vidjeti u tom smislu presudu od 23. listopada 2003., Schönheit i Becker, C‑4/02 i C‑5/02, EU:C:2003:583, t. 91.).

               31

               Nadalje, valja navesti da okolnost da pravo na strukovnu starosnu mirovinu U. Kleinsteuber ne odgovara udjelu pro rata temporis bolje plaćenog punog radnog vremena ne proizlazi iz činjenice da je ona radila u nepunom radnom vremenu, nego je posljedica primjene tog načela i diferencirane formule.

               32

               U tom smislu, iz spisa kojim Sud raspolaže proizlazi da strukovna starosna mirovina, koja nije obvezna za poslodavca, nadopunjuje davanja iz obveznog mirovinskog osiguranja. Stoga se mirovinskim programom društva Mars nastoji u trenutku navršene dobi za odlazak u mirovinu odraziti, ako je to moguće u potpunosti i proporcionalno, životni standard koji je radnik imao tijekom radne aktivnosti.

               33

               Diferencirana formula predviđa uzimanje u obzir različite potrebe osiguranja udjelâ dohotka od rada nižeg i višeg od gornje granice za izračun doprinosa, s obzirom na to da se potonje navedeni ne uzimaju u obzir prilikom izračuna mirovine iz obveznog mirovinskog osiguranja.

               34

               S jedne strane, valja navesti da, što se tiče radnika koji su zbog rada u nepunom radnom vremenu ostvarili dohodak od rada kojim se stječe pravo na mirovinu koja je općenito niža od gornje granice za izračun doprinosa, obvezno mirovinsko osiguranje ne sadržava prazninu u pogledu davanja koja oni ostvaruju jer je navedenim osiguranjem obuhvaćan njihov ukupan dohodak od rada.

               35

               Nadalje, kao što to navode njemačka vlada i Komisija, način izračuna koji predlaže U. Kleinsteuber, a koji je naveden u točki 27. ove presude, može dovesti do toga da udjeli dohotka od rada koji su viši od gornje granice za izračun doprinosa budu umjetno utvrđeni. Također, u slučaju dohotka od rada u nepunom radnom vremenu koji je niži od te granice, način izračuna koji predlaže tužiteljica u glavnom postupku može dovesti do primjene stope od 2 % u slučaju izravne primjene diferencirane formule na godišnji dohodak od rada za odgovarajuće puno radno vrijeme čak prije njegovog sniženja na temelju stope aktivnosti u nepunom radnom vremenu dotičnog radnika. No, nema potrebe za dodatnim osiguranjem u slučaju dohotka od rada koji je niži od te granice.

               36

               Kao što je to navela Komisija, to dovodi do precjenjivanja profesionalne aktivnosti dotične osobe i do nastanka očito većih prava koja nisu u vezi s radnom aktivnosti koju je doista izvršila U. Kleinsteuber.

               37

               Sud koji je uputio zahtjev u tom pogledu navodi da bi društvo Mars, slijedeći pristup tužiteljice u glavnom postupku, na dijelove plaće U. Kleinsteuber niže od navedene gornje granice, pored doprinosa za obvezno mirovinsko osiguranje, trebalo primijeniti viši iznos koji iznosi 2 % koji je propisan mirovinskim programom i, konačno, isplaćivati proporcionalno višu strukovnu starosnu mirovinu također za te udjele plaće.

               38

               S druge strane, valja smatrati da svrha diferencirane formule kojom se želi uzeti u obzir različita potreba osiguranja udjela dohotka od rada nižeg i višeg od gornje granice za izračun doprinosa predstavlja opravdan razlog u smislu članka 4. stavka 1. Okvirnog sporazuma kojim se opravdava različito postupanje poput onoga u glavnom postupku.

               39

               U tim okolnostima nije moguće zaključiti da je propis poput onoga u glavnom postupku diskriminatoran na temelju vrste rada u smislu Okvirnog sporazuma ni, prema tome, da postoji povreda načela jednakih mogućnosti i jednakog postupanja prema muškarcima i ženama u smislu Direktive 2006/54.

               40

               S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo pitanje točku (a) valja odgovoriti da članak 4. stavke 1. i 2. Okvirnog sporazuma i članak 4. Direktive 2006/54 treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalni propis koji pri izračunu visine strukovne starosne mirovine pravi razliku između dohotka od rada koji je niži od gornje granice za izračun doprinosa za obvezno mirovinsko osiguranje i onoga koji prelazi tu granicu, čime se s dohotkom od rada s nepunim radnim vremenom ne postupa tako da se najprije utvrdi iznos dohotka od rada s punim radnim vremenom kao osnova za određivanje udjela iznad i ispod gornje granice osnove za izračun doprinosa, a potom se taj omjer prenese na smanjeni dohodak od rada s nepunim radnim vremenom.

         Prvo pitanje točka (b)

               41

               Svojim prvim pitanjem točkom (b) sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 4. stavke 1. i 2. Okvirnog sporazuma i članak 4. Direktive 2006/54 tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis koji, radi izračuna iznosa strukovne starosne mirovine radnika koji je ostvario razdoblja rada u punom radnom vremenu i razdoblja rada u nepunom radnom vremenu, predviđa jedinstvenu stopu radne aktivnosti za cjelokupno trajanje radnog odnosa.

               42

               U skladu s člankom 4. stavcima 1. i 2. Okvirnog sporazuma, treba utvrditi je li se – zbog primjene jedinstvene stope radne aktivnosti za profesionalni radni staž koji se može uračunati – prema radnicima u nepunom radnom vremenu postupalo nepovoljnije nego prema usporedivim radnicima u punom radnom vremenu.

               43

               Međutim, čini se da određivanje stope za nepuno radno vrijeme predstavlja način izračuna koji omogućava ocjenu ukupnog rada što ga je radnik izvršio u nepunom radnom vremenu. Nasuprot tomu, ne može se radi izračuna koji se odnosi na radnike u nepunom radnom vremenu pretpostaviti da su oni tijekom cijelog razdoblja radili u punom radnom vremenu.

               44

               Društvo Mars smatra da primjena jedinstvene stope radne aktivnosti za profesionalni radni staž koji se može uračunati jednostavno odražava različito radno vrijeme tijekom te aktivnosti, a ne i različite dohotke od rada ostvarene tijekom tog vremena. Naime, prema mišljenju tog društva, mirovinski program sadržava obvezu isplate mirovine koja je povezana s posljednjim dohotkom od rada, a dohodak od rada koji je ostvaren za vrijeme radnog odnosa ne utječe na izračun starosne mirovine.

               45

               U tom smislu, nijedan element iz spisa kojim Sud raspolaže ne dovodi do zaključka da neki drugi način izračuna, poput podjele razdoblja rada izvršenog kod društva Mars, omogućava prikladniji i pravičniji izračun s obzirom na načelo pro rata temporis.

               46

                  Na sudu koji je uputio zahtjev – koji jedini podrobno poznaje spis – jest da provjeri je li to tako u glavnom postupku i osobito da provjeri je li načinom izračuna starosne mirovine o kojem je riječ u glavnom postupku povrijeđeno to načelo koje se u ovom predmetu mora poštovati na temelju članka 4. stavaka 1. i 2. Okvirnog sporazuma.

               47

               S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo pitanje točku (b) valja odgovoriti da članak 4. stavke 1. i 2. Okvirnog sporazuma i članak 4. Direktive 2006/54 treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalni propis koji, radi izračuna iznosa strukovne starosne mirovine radnika koji je ostvario razdoblja rada u punom radnom vremenu i razdoblja rada u nepunom radnom vremenu, predviđa jedinstvenu stopu radne aktivnosti za cjelokupno trajanje radnog odnosa, pod uvjetom da tim načinom izračuna starosne mirovine nije povrijeđeno načelo pro rata temporis. Navedeno je dužan provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

            Drugo pitanje

               48

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 1., članak 2. i članak 6. stavak 1. Direktive 2000/78 tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis koji predviđa strukovnu starosnu mirovinu čiji iznos odgovara odnosu između navršenog radnog staža i duljine razdoblja koje obuhvaća vrijeme od trenutka zasnivanja radnog odnosa u poduzeću do navršenja uobičajene dobi za odlazak u mirovinu u obveznom mirovinskom osiguranju te koji utvrđuje ograničenje profesionalnog radnog staža koje se može uračunati.

               49

               U skladu s člankom 2. stavkom 2. točkom (a) te direktive, radi se o izravnoj diskriminaciji kada se prema osobi zbog njezine dobi postupa lošije nego prema drugoj osobi ili je došlo do takvog postupanja ili je moglo doći do takvog postupanja u usporedivoj situaciji. U skladu s člankom 2. stavkom 2. točkom (b) Direktive 2000/78, neizravna diskriminacija postoji kada kakva naizgled neutralna odredba, mjerilo ili postupanje može dovesti u neravnopravan položaj osobe određene dobi u usporedbi s ostalim osobama, osim ako su to mjerilo ili postupanje objektivno opravdani legitimnim ciljem, a sredstva za postizanje tog cilja su primjerena i nužna.

               50

               Što se tiče pitanja postojanja različitog postupanja koje se izravno ili neizravno temelji na dobi, sud koji je uputio zahtjev navodi da način izračuna iz glavnog postupka dovodi do toga da radnici koji su navršili radni staž dok su bili mlađi ostvaruju strukovnu starosnu mirovinu nižu od one koju ostvaruju usporedivi radnici koji su navršili radni staž dok su bili stariji, iako je duljina radnog staža ista.

               51

               Kao što to navodi njemačka vlada, ni nacionalni propis ni gornja granica koju propisuje mirovinski program ne upućuju izravno na kriterij dobi. Usto, predmetni propis primjenjuje se na isti način na radnike svih dobi.

               52

               Taj se propis, prema tome, ne temelji izravno na kriteriju dobi, nego na kriteriju radnog staža ostvarenog u poduzeću.

               53

               Međutim, iz odluke kojom se upućuje zahtjev proizlazi da sekundarni učinak koji proizvodi ograničenje profesionalnog radnog staža koji se može uračunati postoji uvijek u slučaju u kojem je dob u trenutku zasnivanja radnog odnosa radnika koji odlazi u prijevremenu mirovinu niža od razlike između najviše dobi za odlazak u mirovinu i ograničenja radnog staža. Stoga, u slučaju u kojem je najviša dob za odlazak u mirovinu 65 godina i u kojem je radni staž koji se može uračunati ograničen na 35 godina, radnici koji odlaze u prijevremenu mirovinu, a koji su počeli raditi prije dobi od 30 godina, u lošijem su položaju u pogledu izračuna prava na strukovnu starosnu mirovinu.

               54

               Stoga valja utvrditi da takva razlika u postupanju proizlazi iz međuodnosa između ograničenja radnog staža koji se može uračunati i drugih čimbenika, kao što je to način pro rata sniženja koji je propisan člankom 2. stavkom 1. prvom rečenicom Mirovinskog zakona.

               55

               Postojanje neravnopravnog položaja za skupinu osoba određene dobi proizlazi, dakle, iz istodobne primjene odredaba i međudjelovanja različitih elemenata.

               56

               Sud koji je uputio zahtjev nadalje navodi da „se na općenit način može reći da je nepovoljan učinak propisa koji je predmet glavnog postupka to izraženiji što je radnik mlađi u vrijeme otpočinjanja radnog odnosa, što su razdoblja službe kraća i što je propisano ograničenje radnog staža koji se može uračunati niže”. Njemačka vlada smatra da način izračuna o kojem se radi u glavnom postupku „u određenim slučajevima” obično dovodi do neizravnog nejednakog postupanja prema mlađim radnicima jer se samo u njihovu slučaju prilikom izračuna zamišljenog prava na najvišu mirovinu doseže ograničenje radnog staža i na taj način ulazi u izračun.

               57

               Nasuprot tomu, društvo Mars navodi, s jedne strane, da drugo pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev nije korisno za rješavanje spora u glavnom postupku s obzirom na to da, što se tiče izračuna njezinih prava, karijera U. Kleinsteuber nije bila ograničena.

               58

               S druge strane, društvo Mars smatra da sniženje pro rata temporis iz članka 2. stavka 1. prve rečenice Mirovinskog zakona ne dovodi uvijek do neravnopravnog položaja mlađih radnika i da se ta odredba u svakom slučaju ne temelji na dobi, nego na radnom stažu.

               59

               Na sudu koji je uputio zahtjev, koji jedini izravno poznaje predmet u kojem odlučuje, jest da provede nužne provjere kako bi zaključio može li propis koji je predmet glavnog postupka, u konkretnom slučaju i neovisno o neizvjesnim okolnostima, dovesti do neizravnog različitog postupanja koje se ne temelji na radnom stažu, nego na dobi.

               60

               Na tom je sudu također da provjeri da se ne radi o hipotetskom problemu, nego da je on u vezi s činjenicama o kojima raspravljaju stranke u glavnom postupku. Takvo se pitanje, naime, ne može postaviti na apstraktan i hipotetski način, već prema potrebi treba biti predmet analize u konkretnom slučaju.

               61

               Valja podsjetiti da je prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda u okviru postupka suradnje između nacionalnih sudova i Suda, uspostavljene člankom 267. UFEU‑a, na Sudu da nacionalnom sudu pruži koristan odgovor koji će mu omogućiti da riješi spor koji se pred njim vodi (presuda od 11. rujna 2014., B., C‑394/13, EU:C:2014:2199, t. 21. i navedena sudska praksa). Nadalje, duh suradnje koji treba vladati u okviru postupka povodom prethodnog pitanja implicira da, sa svoje strane, nacionalni sud poštuje funkciju koja je povjerena Sudu, a to je da pridonosi provedbi pravde u državama članicama, a ne da iznosi savjetodavna mišljenja o općenitim ili hipotetskim pitanjima (presude od 12. lipnja 2003., Schmidberger, C‑112/00, EU:C:2003:333, t. 32. i od 26. veljače 2013., Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, t. 42.).

               62

               Ako taj sud utvrdi, nakon što provede takvu ocjenu, da postoji takvo različito postupanje, valja podsjetiti da se, u skladu s člankom 6. stavkom 1. Direktive 2000/78, ono neće smatrati diskriminacijom u smislu te direktive ako je opravdano legitimnim ciljem i ako su načini ostvarivanja tog cilja prikladni i nužni.

               63

               U tom smislu, iz spisa kojim Sud raspolaže proizlazi da se propisom koji je predmet glavnog postupka istodobno žele ostvariti ciljevi socijalne politike koji se odnose na mobilnost i sustav mirovinskog osiguranja i glavni cilj strukovnih starosnih mirovina, a to je nagraditi vjernost radnika u poduzeću. Taj propis istodobno uzima u obzir interes poduzeća koji se sastoji u tome da je trošak strukovnih starosnih mirovina koji proizlazi iz stečenih prava jasan i izračunljiv.

               64

               S tim u vezi, društvo Mars navodi da je cilj tog propisa i osobito dotičnog sustava profesionalnih mirovina pronaći pravilo koje se primjenjuje na izračun stečenih prava u slučaju mirovine kojom se prijevremeno okončava radni odnos, a kojim se poštuje općenit koncept sustava strukovnih starosnih mirovina koji se primjenjuje na uobičajene mirovinske programe i koji doprinosi široj primjeni strukovnih starosnih mirovina koje poslodavac dobrovoljno predviđa za svoje radnike.

               65

               Takve ciljeve, koji žele uspostaviti ravnotežu između interesa koji se pojavljuju u okviru politike zapošljavanja i socijalne zaštite kako bi se omogućilo postojanje davanja iz strukovnih starosnih mirovinskih sustava, valja smatrati ciljevima od općeg interesa.

               66

               Što se tiče prikladnosti propisa koji je predmet glavnog postupka, valja navesti da usvajanje načina izračuna zakonito stečenog prava u slučaju mirovine kojom se prijevremeno okončava radni odnos – a koji se temelji na pro rata temporis trajanju navršenog radnog staža u usporedbi s radnim stažem koji je moguće navršiti do uobičajene dobi za odlazak u mirovinu i na ograničenju profesionalnog radnog staža koje se može uračunati – nije nerazumno s obzirom na cilj sustava strukovnih starosnih mirovina koji je predmet glavnog postupka.

               67

               Isto vrijedi u pogledu nužnosti propisa koji je predmet glavnog postupka. Naime, valja naglasiti da se ne može stvoriti poticaj radnicima da ostanu u poduzeću do zakonske dobi za odlazak u mirovinu a da se istodobno ne da prednost radniku koji napravi taj izbor u usporedbi s onim koji napusti poduzeće radi odlaska u prijevremenu mirovinu. Nadalje, iz spisa kojim Sud raspolaže ne proizlazi nijedan element koji bi ozbiljno doveo u pitanje nužnost takvog propisa ni drugo pravilo izračuna, poput onoga koje predlaže U. Kleinsteuber, koje bi omogućavalo jednako učinkovito postizanje željenih ciljeva, osobito šire primjene strukovnih starosnih mirovina.

               68

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti da članak 1., članak 2. i članak 6. stavak 1. Direktive 2000/78 treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalni propis koji predviđa strukovnu starosnu mirovinu čiji iznos odgovara odnosu između navršenog radnog staža i duljine razdoblja koje obuhvaća vrijeme od trenutka zasnivanja radnog odnosa u poduzeću do navršenja uobičajene dobi za odlazak u mirovinu u obveznom mirovinskom osiguranju te koji utvrđuje ograničenje profesionalnog radnog staža koje se može uračunati.

         Troškovi

               69

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                        1.

                           Članak 4. stavke 1. i 2. Okvirnog sporazuma o radu s nepunim radnim vremenom, koji je sklopljen 6. lipnja 1997., a koji se nalazi u prilogu Direktivi Vijeća 97/81/EZ od 15. prosinca 1997. o Okvirnom sporazumu o radu s nepunim radnim vremenom koji su sklopili UNICE, CEEP i ETUC, i članak 4. Direktive 2006/54/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 5. srpnja 2006. o provedbi načela jednakih mogućnosti i jednakog postupanja prema muškarcima i ženama u pitanjima zapošljavanja i rada treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalni propis koji pri izračunu visine strukovne starosne mirovine pravi razliku između dohotka od rada koji je niži od gornje granice za izračun doprinosa za obvezno mirovinsko osiguranje i onoga koji prelazi tu granicu, čime se s dohotkom od rada s nepunim radnim vremenom ne postupa tako da se najprije utvrdi iznos dohotka od rada s punim radnim vremenom kao osnova za određivanje udjela iznad i ispod gornje granice osnove za izračun doprinosa, a potom se taj omjer prenese na smanjeni dohodak od rada s nepunim radnim vremenom.

                        2.

                           Članak 4. stavke 1. i 2. navedenog sporazuma i članak 4. Direktive 2006/54 treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalni propis koji, radi izračuna iznosa strukovne starosne mirovine radnika koji je ostvario razdoblja rada u punom radnom vremenu i razdoblja rada u nepunom radnom vremenu, predviđa jedinstvenu stopu radne aktivnosti za cjelokupno trajanje radnog odnosa, pod uvjetom da tim načinom izračuna starosne mirovine nije povrijeđeno načelo pro rata temporis. Navedeno je dužan provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

                        3.

                           Članak 1., članak 2. i članak 6. stavak 1. Direktive 2000/78/EZ od 27. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalni propis koji predviđa strukovnu starosnu mirovinu čiji iznos odgovara odnosu, između navršenog radnog staža i duljine razdoblja koje obuhvaća vrijeme od trenutka zasnivanja radnog odnosa u poduzeću do navršenja uobičajene dobi za odlazak u mirovinu u obveznom mirovinskom osiguranju te koji utvrđuje ograničenje profesionalnog radnog staža koje se može uračunati.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 13. prosinca 2012. # Helenska Republika protiv Europske komisije. # EFSJP. # Predmet T-588/10.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 2012. listopad 25.#Astrim SpA i Elyo Italia Srl protiv Europska komisija.#Predmet T-216/09.


Presuda Prvostupanjskog suda (drugo vijeće) od 17. lipnja 2009.#Portugalska Republika protiv Komisije Europskih zajednica.#EFSJP.#Predmet T-50/07.


Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 27. veljače 2014. # Mäurer & Wirtz GmbH & Co. KG protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-25/13.


title: Presuda Suda (osmo vijeće) od 17. rujna 2015.#Fratelli De Pra SpA i SAIV SpA protiv Agenzia Entrate - Direzione Provinciale Ufficio Controlli Belluno i Agenzia Entrate - Direzione Provinciale Ufficio Controlli Vicenza.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputila Commissione Tributaria Regionale di Mestre-Venezia.#Prethodni postupak – Telekomunikacijske mreže i usluge – Direktive 2002/19/EZ, 2002/20/EZ, 2002/21/EZ, 2002/22/EZ – Sloboda kretanja mobilne zemaljske terminalne telekomunikacijske opreme – Direktiva 1999/5/EZ – Naknada za korištenje opreme – Opće ovlaštenje ili dozvola za korištenje – Ugovor o pretplati koji zamjenjuje opće ovlaštenje ili dozvolu – Različito postupanje s korisnicima s ugovorom ili bez ugovora o pretplati.#Predmet C-416/14.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑416/14,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputila Regionalna porezna komisija Mestre‑Venecija (Commissione tributaria regionale di Mestre‑Venezia, Italija), odlukom od 8. kolovoza 2014., koju je Sud zaprimio 3. rujna 2014., u postupku
            Fratelli De Pra SpA
            SAIV SpA
            protiv
            Agenzia Entrate - Direzione Provinciale Ufficio Controlli Belluno ,
            Agenzia Entrate - Direzione Provinciale Ufficio Controlli Vicenza ,
            SUD (osmo vijeće),
            u sastavu: A. Ó Caoimh, predsjednik vijeća, C. Toader i C. G. Fernlund (izvjestitelj), suci,
            nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
            tajnik: A. Calot Escobar,
            uzimajući u obzir pisani postupak,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za Fratelli De Pra SpA i SAIV SpA, C. Toniolo, C. Basso i G. Toniolo, avvocati ,
            – za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju S. Varonea, avvocato dello Stato ,
            – za Europsku komisiju, G. Braga da Cruz te L. Nicolae i D. Recchia, u svojstvu agenata,
            odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, da u predmetu odluči bez njezina mišljenja,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive 1999/5/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 9. ožujka 1999. o radijskoj opremi i telekomunikacijskoj terminalnoj opremi i o uzajamnom priznavanju njihove sukladnosti (SL L 91, str. 10.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 39., str. 40.), osobito njezina članka 8., Direktive 2002/19/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o pristupu i međusobnom povezivanju elektroničkih komunikacijskih mreža i pripadajuće opreme (Direktiva o pristupu) (SL L 108, str. 7.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 38., str. 69.), Direktive 2002/20/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o ovlaštenju u području elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga (Direktiva o ovlaštenju) (SL L 108, str. 21.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 53., str. 62.), kako je izmijenjena Direktivom 2009/140/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 25. studenoga 2009. (SL L 337, str. 37.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 50., str. 68.; u daljnjem tekstu: Direktiva 2002/20), Direktive 2002/21/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o zajedničkom regulatornom okviru za elektroničke komunikacijske mreže i usluge (Okvirna direktiva) (SL L 108, str. 33.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 49., str. 25.) i Direktive 2002/22/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o univerzalnoj usluzi i pravima korisnika u vezi s elektroničkim komunikacijskim mrežama i uslugama (Direktiva o univerzalnoj usluzi) (SL L 108, str. 51.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 50., str. 3.), kako je izmijenjena Direktivom 2009/136/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 25. studenoga 2009. (SL L 337, str. 11.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 52., str. 224.; u daljnjem tekstu: Direktiva 2002/22).
            2. Zahtjev je upućen u okviru dva spora između Fratelli De Pra SpA (u daljnjem tekstu: De Pra) i Agenzia Entrate – Direzione Provinciale Ufficio Controlli Belluno (Porezna uprava – Provincijska uprava Belluno), s jedne strane, i SAIV SpA (u daljnjem tekstu: SAIV) i Agenzia Entrate – Direzione Provinciale Ufficio Controlli Vicenza (Porezna uprava – Provincijska uprava Vicenza), s druge strane, povodom odbijanja tih poreznih službi zahtjeva za povrat naknade za vladine koncesije (u daljnjem tekstu: NVK), koju su De Pra i SAIV platili po osnovi ugovora o pretplati na usluge mobilne telefonije.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            Direktiva 1999/5
            3. Uvodna izjava 32. Direktive 1999/5 određuje da „radijskoj opremi i telekomunikacijskoj terminalnoj opremi, koja udovoljava relevantnim bitnim zahtjevima, treba dopustiti slobodan promet; da takvoj opremi treba dopustiti da bude stavljena u funkciju u onu svrhu za koju je namijenjena; da stavljanje u funkciju može biti podložno odobrenju uporabe radiofrekvencijskog spektra te pružanja dotične usluge“.
            4. Članak 1. stavci 1. i 4. navedene direktive određuje:
            „1.  Ovom se Direktivom utvrđuje regulatorni okvir za stavljanje na tržište, slobodno kretanje i stavljanje u funkciju radijske opreme i telekomunikacijske terminalne opreme u Zajednici.
            […]
            4. Ova se Direktiva ne primjenjuje na opremu navedenu u Prilogu I.“
            5. Članak 8. stavak 1. navedene direktive određuje:
            „Države članice neće zabraniti, ograničiti ili spriječiti stavljanje na tržište i stavljanje u pogon na svom državnom području uređaja koji nosi oznaku CE […]“
            Direktiva 2002/19
            6. Sukladno njezinu članku 1., Direktiva 2002/19 usklađuje način na koji države članice uređuju pristup i međusobno povezivanje elektroničkih komunikacijskih mreža i pripadajuće opreme. Ona uređuje odnose između davatelja mreža i usluga. Utemeljuje prava i obveze za operatore i za poduzeća koja traže međusobno povezivanje i/ili pristup njihovim mrežama ili pripadajućoj opremi.
            Direktiva 2002/20
            7. Članak 2. Direktive 2002/20 definira „opće ovlaštenje” kao „pravni okvir koji je utvrdila država članica kojim se osiguravaju prava na pružanje elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga te predviđaju posebne obveze sektora koje se mogu primijeniti na sve ili na određene vrste elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga, u skladu s ovom Direktivom.“
            8. Članak 12. navedene direktive naslovljen „Administrativne naknade“ u svojem stavku 1. točki (a) određuje:
            „Sve administrativne naknade propisane za poduzeća koja pružaju uslugu ili mrežu na temelju općeg ovlaštenja ili kojima je dodijeljeno pravo korištenja su takve da:
            (a) u ukupnom iznosu pokrivaju samo administrativne troškove koji će nastati prilikom upravljanja, kontrole i provedbe sustava općeg ovlaštenja, prava korištenja i posebnih obveza iz članka 6. stavka 2., a koji mogu uključiti troškove za međunarodnu suradnju, usklađivanje i normizaciju, analizu tržišta, nadzor nad udovoljavanjem uvjetima i ostalu kontrolu tržišta, kao i regulatorne poslove na izradi i provedbi sekundarnog zakonodavstva i upravnih odluka, kao što su odluke o pristupu i međusobnom povezivanju, […]“
            Direktiva 2002/22
            9. Sukladno njezinu članku 1. stavku 1., Direktiva 2002/22 odnosi se na osiguravanje mreža elektroničkih komunikacija i usluga namijenjenih krajnjim korisnicima. Njezin je cilj osigurati dostupnost kvalitetnih usluga s javnim pristupom na području cijele Europske unije.
            10. Sukladno njezinu članku 1. stavku 2., u vezi s osiguranjem univerzalnih usluga u okolnostima otvorenih i konkurentnih tržišta, Direktiva 2002/22 definira minimalni broj usluga određene kakvoće, kojima svi krajnji korisnici imaju pristup, po povoljnoj cijeni uzimajući u obzir posebne nacionalne uvjete, bez ometanja konkurencije.
            11. Članak 20. navedene direktive, naslovljen „Ugovori“, u svojem stavku 1. određuje:
            „Države članice osiguravaju da, kod sklapanja pretplatničkog ugovora za usluge koje omogućavaju vezu na javnu komunikacijsku mrežu i/ili javno dostupne usluge elektroničkih komunikacija, potrošači i drugi krajnji korisnici koji tako zatraže, imaju pravo na sklapanje ugovora s jednim ili više poduzeća koja nude navedeno povezivanje i/ili usluge. Ugovor navodi na jasan, razumljiv i lako dostupan način barem sljedeće: […]“
            12. Među elementima nabrojenima u navedenom članku 20. stavku 1. nalaze se: identitet i adresa poduzeća, usluge koje se nude, pojedinosti o cijenama i tarifama, trajanje ugovora i uvjeti obnavljanja i prekida usluga i raskida ugovora.
            Talijansko pravo
            13. Članak 1. Uredbe Predsjednika Republike br. 641 o uređenju naknada za vladine koncesije (decreto del Presidente della Repubblica n. 641, disciplina delle tasse sulle concessioni governative), od 26. listopada 1972. (redovni dodatak GURI‑ju br. 292 od 11. studenoga 1972., u daljnjem tekstu: Uredba Predsjednika Republike br. 641/1972), određuje:
            „Upravni akti i drugi akti navedeni u priloženoj tablici podliježu [NVK‑u], u mjeri i pod uvjetima navedenima u toj tablici.“
            14. Članak 21. tablice priložene Uredbi Predsjednika Republike br. 641/1972, u svojoj verziji primjenjivoj na predmete iz glavnog postupka (u daljnjem tekstu: priložena tablica), predviđa da NVK‑u podliježu sve „dozvole i [svi] istovrsni dokumenti izdani za korištenje javnom mobilnom zemaljskom radiokomunikacijskom terminalnom opremom za svaki mjesec korištenja.“
            15. Prema bilješci br. 1 koja se odnosi na članak 21.:
            „Naknada se duguje za mjesece korištenja navedene u svakoj fakturi, zajedno s dugovanim iznosom.“
            16. Članak 3. Uredbe Ministra br. 33/90 o uslugama javne mobilne zemaljske radiokomunikacije određuje:
            „Pretplatnik može samostalno steći i osiguravati održavanje terminalne opreme korisnika, ili se može obratiti SIP‑u (Società italiana per l’esercizio telefonico). Društvo koncesionar SIP obvezno je izdati korisniku dokument kojim se potvrđuje njegovo svojstvo pretplatnika usluge. Taj dokument, koji u svemu zamjenjuje dozvolu za radiostanicu, mora sadržavati podatke o vrsti korištenog terminalnog uređaja i njegovoj homologaciji te ga pretplatnik mora predočiti javnim tijelima na njihov zahtjev.“
            17. Članak 8. Zakonodavne uredbe br. 269/2001, kojim se prenosi Direktiva 1999/5, glasi:
            „Stavljanje na tržište i stavljanje u funkciju uređaja koji nose oznaku CE, koja označuje njihovu sukladnost sa svim odredbama ove Uredbe, nije zabranjeno, ograničeno ili spriječeno na drugi način.“
            18. Članak 160. Zakonodavne uredbe br. 259. o Zakoniku o elektroničkim komunikacijama (decreto legislativo n. 259 – Codice delle comunicazioni elettroniche), od 1. kolovoza 2003. (redovni dodatak GURI‑ju br. 214, od 15. rujna 2003.), glasi:
            „1. Za svaku radiostanicu za koju je izdana dozvola za rad mora se sačuvati posebna dozvola koju izdaje ministarstvo.
            2. Za stanice za prijem emitiranja dokaz o pretplati zamjenjuje dozvolu.“
            19. Članak 2. stavak 4. Uredbe sa zakonskom snagom br. 4/2014, koja je naknadno postala Zakon br. 50/2014, predviđa:
            „Za potrebe članka 21. tablice priložene [Uredbi Predsjednika Republike br. 641/1972] odredbe članka 160. Zakonodavne uredbe [br. 259/2003] valja tumačiti na način da se pod radiostanicom smatra i mobilna zemaljska terminalna radiokomunikacijska oprema.“
            Glavni postupci i prethodna pitanja
            20. De Pra i SAIV zahtijevali su, prvi, od Porezne uprave – Provincijske uprave Belluno i, drugi, od Porezne uprave – Provincijske uprave Vicenza povrat iznosa koje su platili na ime NVK‑a. Nakon što su to navedena porezna tijela odbila, podnijeli su žalbu Regionalnoj poreznoj komisiji Mestre‑Venecija.
            21. U potporu svojoj žalbi oni navode da je načelo slobodnog kretanja i stavljanja u funkciju terminalnih uređaja utvrđeno Direktivom 1999/5 nespojivo s upravnim mjerama kao što su opće ovlaštenje ili dozvola, koje su predviđene talijanskim propisima. Misleći da NVK treba smatrati porezom, oni vjeruju da – u slučaju nepostojanja činjenice koja dovodi do nastanka poreza – imaju pravo na povrat iznosa koje su platili na ime te naknade.
            22. Iako sud koji je uputio zahtjev u svojoj odluci o upućivanju zahtjeva navodi rješenja Agricola Esposito (C‑492/09, EU:C:2010:766) i Umbra Packaging (C‑355/13, EU:C:2013:867), koja se odnose na naknadu kao što je NVK, on ipak smatra da su se od donošenja tih rješenja pojavili novi elementi i da mu oni ne omogućuju donošenje odluke u predmetima koji se pred njim vode. U tom pogledu on navodi sljedeća tri elementa.
            23. Kao prvo, Sud se u navedenim rješenjima nije izjasnio o usklađenosti naknade kakva je NVK u smislu Direktive 1999/5.
            24. Kao drugo, Talijanska Republika je tek nakon donošenja tih rješenja usvojila članak 2. stavak 4. Uredbe sa zakonskom snagom br. 4/2014, koja je naknadno postala Zakon br. 50/2014.
            25. Kao treće, Kasacijski sud (Corte suprema di cassazione) je, odlučujući u punom sastavu, svojom odlukom od 2. svibnja 2014., dakle također nakon donošenja navedenih rješenja, presudio da Direktiva 1999/5 nije nadređena direktivama 2002/19, 2002/20, 2002/21 i 2002/22 (u daljnjem tekstu zajedno: direktive o mrežama), koje navode De Pra i SAIV, i da su opće ovlaštenje ili dozvola u smislu Direktive 2002/20 stoga nužni za korištenje predmetne terminalne opreme.
            26. U tim je okolnostima Regionalna porezna komisija Mestre‑Venecija odlučila prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
            „1. Je li, kada je riječ o mobilnoj zemaljskoj terminalnoj radiokomunikacijskoj opremi, nacionalno zakonodavstvo sukladno s pravom Zajednice (Direktivom 1999/5 te [Direktivama o mrežama]) u obliku u kojem ono proizlazi iz kombiniranih odredaba:
            – članka 2. stavka 4. Uredbe sa zakonskom snagom br. 4/2014, koja je naknadno postala Zakon br. 50/2014,
            – članka 160. Zakonodavne uredbe br. 259/2003, i
            – članka 21. [priložene tablice],
            koje, izjednačavajući terminalnu opremu s radiostanicama, predviđaju obvezu za korisnika da ishodi opće ovlaštenje kao i izdavanje odgovarajuće dozvole za radiostanice, što dovodi do plaćanja naknade?
            U skladu s time i, što se konkretno tiče korištenja terminalne opreme, je li sukladna s pravom Zajednice namjera talijanske države da na teret korisnika propiše obvezu ishođenja općeg ovlaštenja i dozvole za radiostanicu kada su stavljanje na tržište, slobodno kretanje i stavljanje u funkciju terminalne opreme već u cijelosti uređeni pravom Zajednice (Direktivom 1999/5), kojim se ne predviđa nikakvo opće ovlaštenje i/ili dozvola?
            Nadalje, jesu li opće ovlaštenje i dozvola predviđeni nacionalnim zakonodavstvom sukladni s pravom Europske unije, iako:
            – je opće ovlaštenje mjera koja se ne tiče korisnika terminalne opreme, nego samo društava koja žele pružati elektroničke komunikacijske mreže i usluge (članci 1., 2. i 3. Direktive 2002/20);
            – je koncesija već predviđena za osobna prava korištenja radijskih frekvencija i za prava korištenja brojeva, što su situacije koje se zasigurno ne mogu povezati s korištenjem terminalne opreme;
            – zakonodavstvo Zajednice ne predviđa nikakvu obvezu ishođenja općeg ovlaštenja ili izdavanja dozvole za terminalnu opremu;
            – članak 8. Direktive 1999/5 određuje da države članice „neće zabraniti, ograničiti ili spriječiti stavljanje na tržište i stavljanje u pogon na svom državnom području uređaja koji nose oznaku CE“; i
            – postoji materijalna i pravna razlika između radiostanice i mobilne zemaljske terminalne radiokomunikacijske opreme koje nisu međusobno usporedive?
            2. Je li sukladno s pravom Zajednice (Direktivom 1999/5 i Direktivom 2002/22, posebno s njezinim člankom 20.) nacionalno zakonodavstvo u obliku u kojem proizlazi iz kombiniranih odredaba koji zajednički uređuju tu materiju, odnosno:
            – članka 2. stavka 4. Uredbe sa zakonskom snagom br. 4/2014, koja je naknadno postala Zakon br. 50/2014;
            – članka 160. Zakonodavne uredbe br. 259/2003;
            – članka 21. [priložene tablice]; i
            – članka 3. Uredbe Ministra br. 33/1990;
             na temelju kojih
            – ugovor iz članka 20. [Direktive 2002/22] – sklopljen između upravitelja i korisnika, čiji je predmet uređivanje poslovnih odnosa između potrošača i krajnjih korisnika, s jedne strane, i jednog ili više društava koja pružaju usluge priključenja i druge povezane usluge, s druge strane – može „sam po sebi“ vrijediti kao isprava koja zamjenjuje opće odobrenje i/ili dozvolu za radiostanicu bez ikakve intervencije, djelovanja ili nadzora od strane javne uprave;
            – ugovor treba sadržavati i podatke o vrsti terminalne opreme i njezinoj homologaciji (koja nije predviđena na temelju članka 8. [Direktive 1999/5])?
            3. Jesu li sukladne s gore navedenim odredbama prava Zajednice kombinirane odredbe članka 2. stavka 4. Uredbe sa zakonskom snagom br. 4/2014, koja je naknadno postala Zakon br. 50/2014, članka 160. Zakonodavne uredbe br. 259/2003 i članka 21. [priložene tablice], koje predviđaju obvezu ishođenja općeg ovlaštenja, a potom i dozvole za radiostanicu, koja iz njih proizlazi samo za jednu kategoriju korisnika, naime za one koji su zaključili ugovor koji se formalno naziva pretplata, dok nikakvo opće ovlaštenje ni dozvola nisu predviđeni u odnosu na korisnike usluga elektroničke komunikacije samo zato jer se ugovor koji su oni zaključili drugačije naziva (naime, prepaid  usluga ili usluga bez pretplate)?
            4. Protivi li se članak 8. Direktive 1999/5 nacionalnom zakonodavstvu, kakvo su kombinirane odredbe članka 2. stavka 4. Uredbe sa zakonskom snagom br. 4/2014, koja je naknadno postala Zakon br. 50/2014, članka 160. Zakonodavne uredbe br. 259/2003 i članka 21. [priložene tablice], koje predviđaju:
            – upravno postupanje u svrhu izdavanja općeg ovlaštenja i dozvole za radiostanicu,
            – plaćanje naknade [za vladinu koncesiju] za takvo postupanje,
            u mjeri u kojoj te odredbe mogu predstavljati ograničenje stavljanju u pogon, korištenju i slobodnom kretanju terminalne opreme?“
            O prethodnim pitanjima
            Uvodne napomene
            27. Svojim prvim trima pitanjima sud koji je uputio zahtjev pita Sud o sukladnosti talijanskog zakonodavstva s pravom Unije. Međutim, potrebno je podsjetiti da se Sud u okviru prethodnog postupka nije ovlašten izjasniti o sukladnosti odredbi nacionalnog prava s pravilima prava Unije. Naprotiv, Sud je nadležan za pružanje sudu koji je uputio zahtjev svih odgovarajućih elemenata tumačenja prava Unije koji tom sudu omogućuju da ocijeni tu sukladnost za potrebe donošenja presude u sporu koji se pred njim vodi (vidjeti presudu Transportes Urbanos y Servicios Generales, C‑118/08, EU:C:2010:39, t. 23. i navedena sudska praksa, kao i rješenje Agricola Esposito, C‑492/09, EU:C:2010:766, t. 19.).
            Prvo i četvrto pitanje
            28. Svojim prvim i četvrtim pitanjem, koja valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li Direktivu 1999/5, a osobito njezin članak 8., kao i direktive o mreži, tumačiti na način da se protive nacionalnim propisima koji reguliraju primjenu naknade kakva je NVK, a prema kojima korištenje mobilne zemaljske terminalne radiokomunikacijske opreme, u okviru ugovora o pretplati, podliježe ishođenju općeg ovlaštenja ili dozvole, kao i plaćanju naknade.
            29. Sud je u rješenju Agricola Esposito (C‑492/09, EU:C:2010:766) već zaključio da se dvije od direktiva o mreži, odnosno direktive 2002/20 i 2002/21, ne protive naknadi kakva je NVK. Tu je analizu Sud potvrdio, što se tiče Direktive 2002/20, u rješenju Umbra Packaging (C‑355/13, EU:C:2013:867).
            30. U ovom predmetu sud koji je uputio zahtjev želi znati protivi li se Direktiva 1999/5, kao i direktive o mreži, nacionalnim propisima, kakvi su oni kojima se uvodi NVK, naglašavajući u tom pogledu da ti propisi ne samo da predviđaju obvezu plaćanja NVK‑a, već nadasve i obvezu ishođenja ovlaštenja od strane javne uprave. On ističe i navodne izmjene talijanskog prava u odnosu na situaciju koja je postojala u trenutku donošenja navedenih rješenja.
            31. Kada je riječ o izmjenama, iznesenima u točkama 24. i 25. ove presude, koje se odnose na donošenje članka 2. stavka 4. Uredbe sa zakonskom snagom br. 4/2014, koja je naknadno postala Zakon br. 50/2014, članka 160. Zakonodavne uredbe br. 259/2003, kao i na donošenje jedne odluke Kasacijskog suda, ipak se mora utvrditi da one nemaju utjecaja na tumačenje direktiva 2002/20 i 2002/21 koje je dao Sud u navedenim rješenjima.
            32. Naime, iz podataka koje je dostavio sud koji je uputio zahtjev proizlazi da se izmjene talijanskog prava koje on spominje odnose na tumačenje postojećih propisa, te da ne uvode nikakvu novu obvezu.
            Direktiva 1999/5
            33. U skladu sa svojom uvodnom izjavom 32., Direktiva 1999/5 ima za cilj osigurati slobodno kretanje, posebice telekomunikacijske terminalne opreme koja udovoljava određenim bitnim zahtjevima definiranima u toj direktivi. Navedena direktiva, sukladno svojem članku 1., utvrđuje regulatorni okvir za stavljanje na tržište, slobodno kretanje i stavljanje u funkciju posebice te opreme u Uniji. Njezin članak 8., naslovljen „Slobodno kretanje uređaja“, precizira da države članice neće zabraniti, ograničiti ili spriječiti stavljanje na tržište i stavljanje u pogon na svom državnom području uređaja koji nose oznaku CE iz Priloga VII., koja označuje njihovu sukladnost sa svim odredbama Direktive 1999/5.
            34. Sud koji je uputio zahtjev pita predstavlja li zahtjev za ishođenje ovlaštenja i plaćanje naknade kakva je ona predviđena propisima o kojima je riječ u glavnom postupku prepreku suprotnu navedenoj direktivi i osobito njezinu članku 8.
            35. Kada je riječ o obvezi konačnog potrošača da ishodi ovlaštenje, valja istaknuti da je, prema sudu koji je uputio zahtjev, Kasacijski sud presudio da ugovor o pretplati koji je predložio upravitelj telefonske mreže predstavlja pravnu osnovu koja tom potrošaču omogućuje korištenje terminalne opreme te u svemu zamjenjuje dozvolu zvanu „dozvola za radiostanicu“. Iz drugog prethodnog pitanja proizlazi da taj ugovor može sam po sebi vrijediti kao isprava koja zamjenjuje opće odobrenje i/ili dozvola za radiostanicu bez ikakve intervencije, djelovanja ili nadzora od strane javne uprave.
            36. De Pra i SAIV su u svojim pisanim očitovanjima naveli u istom smislu da je nacionalni zakonodavac stvorio pravnu fikciju s jedinim ciljem određivanja činjenice koja dovodi do nastanka obveze plaćanja NVK‑a prilikom zaključenja ugovora o pretplati na usluge mobilne telefonije. Istaknuli su da javna uprava ne poduzima nikakvu posebnu radnju u tom pogledu.
            37. Tako se čini da se od javne uprave ne zahtijeva nikakvo odobrenje niti dokument, s obzirom na to da ugovor o pretplati zamjenjuje ovlaštenje ili dozvolu za radiostanicu i znači činjenicu koja dovodi do plaćanja NVK‑a.
            38. Ako je tome tako, a to je dužan provjeriti sud koji je uputio zahtjev, takvi propisi ne određuju nikakvu intervenciju javne uprave koja bi mogla stvoriti prepreku slobodnom kretanju navedene opreme i dovesti u pitanje Direktivu 1999/5.
            39. Potom, što se tiče primjene naknade kakva je NVK, ona se ne primjenjuje na mobilnu zemaljsku terminalnu radiokomunikacijsku opremu, nego na ugovore o pretplati zaključene radi korištenja te opreme. Valja utvrditi da takva odredba ne ometa prodaju navedene terminalne opreme, koja se može prodavati i bez obveze zaključivanja ugovora o pretplati u Italiji te se, u svakom slučaju, ne primjenjuje ni na terminalnu opremu koja potječe iz drugih država članica, tako da ne predstavlja ni prepreku njezinom slobodnom kretanju.
            Direktive o mrežama
            40. Kada je, kao prvo, riječ o direktivama 2002/20 i 2002/21, valja najprije podsjetiti da je Sud već zaključio da se one ne primjenjuju na naknadu kakva je NVK, koja se odnosi na korištenje mobilne zemaljske terminalne radiokomunikacijske opreme. Sud je naime ocijenio da takva naknada nema za osnovicu pružanje elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga te da privatno korištenje usluga mobilne telefonije od strane pretplatnika ne podrazumijeva pružanje elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga u smislu Direktive 2002/20 (rješenje Agricola Esposito, C‑492/09, EU:C:2010:766, t. 35.). Nadalje, Sud je presudio da se Direktiva 2002/21 ne primjenjuje na opremu koja potpada u područje primjene Direktive 1999/5, koja se odnosi na korištenje terminalne telekomunikacijske opreme namijenjene za privatnu uporabu, u što spadaju i prijenosni telefoni (rješenje Agricola Esposito, C‑492/09, EU:C:2010:766, t. 42.).
            41. Potom valja dodati da se ne može prihvatiti argument De Pra‑a i SAIV‑a, prema kojem bi naknada kakva je NVK bila protivna članku 12. Direktive 2002/20 zato što nije administrativna naknada za nadoknađivanje troškova koja bi služila samo za pokrivanje administrativnih troškova izdavanja, upravljanja, kontrole i provedbe sustava općeg ovlaštenja. Naime, Sud je prethodno već presudio da naknada čiji nastanak nije povezan s postupkom izdavanja općeg ovlaštenja za pristup tržištu usluga elektroničkih komunikacija, nego s korištenjem usluga mobilne telefonije koje isporučuju operatori, i koju u konačnici plaća njihov korisnik, ne potpada u područje primjene navedenog članka 12. (vidjeti presudu Vodafone Malta i Mobisle Communications, C‑71/12, EU:C:2013:431, t. 25. i 29.).
            42. Naposljetku, kada je riječ o obvezi ishođenja općeg ovlaštenja koja nije predviđena Direktivom 2002/20, i koja bi joj mogla biti protivna, valja utvrditi – kako proizlazi iz točaka 35. do 37. ove presude – da opće ovlaštenje, kakvo je ono o kojem je riječ u glavnom postupku, s kojim je izjednačen ugovor o pretplati, služi samo kao činjenica koja dovodi do plaćanja NVK‑a. Njezin cilj dakle nije ovlašćivanje na isporučivanje usluga mreža, te ona ne proturječi obvezama koje proizlaze iz navedene direktive.
            43. Što se, kao drugo, tiče direktiva 2002/19 i 2002/22, valja utvrditi da Direktiva 2002/19, sukladno svojem članku 1., usklađuje pristup i međusobno povezivanje elektroničkih komunikacijskih mreža i pripadajuće opreme. Ona uređuje odnose između davatelja mreža, a ne korištenje uređaja za mobilnu telefoniju od strane krajnjih korisnika.
            44. Direktiva 2002/22 odnosi se, u skladu sa svojim člankom 1., na pružanje elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga krajnjim korisnicima. Njezin je cilj osigurati dostupnost kvalitetnih javno dostupnih usluga diljem Unije. Kada je riječ o pružanju univerzalne usluge, ona utvrđuje minimalan broj usluga određene kakvoće, kojima svi krajnji korisnici imaju pristup, po povoljnoj cijeni uzimajući u obzir posebne nacionalne uvjete, bez ometanja konkurencije.
            45. Navedena direktiva stoga predviđa minimalne norme i ne zabranjuje primjenu drugih mjera, posebice porezne naravi, koje nemaju utjecaja na te norme.
            46. Stoga na prvo i četvrto pitanje valja odgovoriti da Direktivu 1999/5, a osobito njezin članak 8., isto kao i direktive o mreži, valja tumačiti na način da se ne protive nacionalnim propisima o primjeni naknade, kakva je NVK, prema kojima je korištenje mobilne zemaljske terminalne radiokomunikacijske opreme, u okviru ugovora o pretplati, podvrgnuto ishođenju općeg ovlaštenja ili dozvole, kao i plaćanju takve naknade, s obzirom na to da ugovor o pretplati sam po sebi zamjenjuje dozvolu ili opće ovlaštenje, te se stoga u tom pogledu ne zahtijeva nikakav zahvat javne uprave.
            Drugo pitanje
            47. Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 20. Direktive 2002/22 i članak 8. Direktive 1999/5 tumačiti na način da se protive, u svrhu primjene naknade kakva je NVK, izjednačavanju ugovora o pretplati na uslugu mobilne telefonije s općim ovlaštenjem ili dozvolom za radiostanicu, koji uz to mora precizirati i vrstu predmetne terminalne opreme i homologaciju kojoj je ta oprema podvrgnuta.
            48. Kada je, najprije, riječ o izjednačavanju takvog ugovora o pretplati s općim ovlaštenjem ili dozvolom za radiostanicu, u svrhu primjene naknade kakva je NVK, dostaje podsjetiti da se Direktiva 2002/22 odnosi na pružanje elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga krajnjim korisnicima, te da se njome ne uređuje uvođenje naknade kakva je ona o kojoj je riječ u glavnom postupku. Iz navedenoga proizlazi da se ta direktiva na protivi tome da nacionalni zakonodavac utvrdi da činjenica koja dovodi do plaćanja te naknade bude ugovor o pretplati zaključen između isporučitelja usluga mobilne telefonije i korisnika terminalne opreme i da se taj ugovor izjednači s općim ovlaštenjem na koje se ta naknada odnosi.
            49. Kada je, potom, riječ o sadržaju tog ugovora o pretplati, članak 20. Direktive 2002/22 precizira elemente koje on „barem“ mora utvrđivati.
            50. Tako iz teksta navedenog članka 20. proizlazi da se on ne protivi tome da nacionalni propisi predvide da ugovori o pretplati na usluge mobilne telefonije moraju – osim elemenata propisanih Direktivom 2002/22 – sadržavati i druge elemente, kao što su vrsta predmetne terminalne opreme i homologacija kojoj je ta oprema podvrgnuta. Iz navedenoga proizlazi i da ti dodatni elementi ne predstavljaju prepreku slobodi kretanja predmetne opreme, koja bi bila suprotna članku 8. Direktive 1999/5.
            51. Stoga na drugo pitanje valja odgovoriti da članak 20. Direktive 2002/22 i članak 8. Direktive 1999/5 treba tumačiti na način da se ne protive, u svrhu primjene naknade kakva je NVK, izjednačavanju ugovora o pretplati na uslugu mobilne telefonije s općim ovlaštenjem ili dozvolom za radiostanicu, koji uz to mora precizirati i vrstu predmetnog terminalnog uređaja i homologaciju kojoj je taj uređaj podvrgnut.
            Treće pitanje
            52. Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li pravo Unije, kako ono proizlazi iz Direktive 1999/5, direktiva o mreži i članka 20. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja), tumačiti na način da se protivi različitom postupanju s korisnicima mobilne zemaljske terminalne radiokomunikacijske opreme, ovisno o tome jesu li potpisali ugovor o pretplati na usluge mobilne telefonije ili te usluge kupuju u obliku prepaid  kartica koje se eventualno mogu nadopuniti, a prema kojem samo prvonavedeni podliježu propisima kakvi su oni kojima se uvodi NVK.
            53. U tom pogledu valja podsjetiti da članak 20. Povelje predviđa da su svi jednaki pred zakonom. Međutim, u skladu s njezinim člankom 51., odredbe Povelje odnose se na države članice samo kada provode pravo Unije. No, u ovom slučaju, kako proizlazi iz odgovora na prvo i četvrto pitanje, s obzirom na to da direktive o mreži i Direktiva 1999/5 ne uređuju primjenu naknade kakva je ona o kojoj je riječ u glavnom postupku, i da iz spisa podnesenog Sudu ne proizlazi da navedeni propisi provode pravo Unije, ta se odredba na njih ne može primijeniti.
            54. Usto, u mjeri u kojoj se to pitanje odnosi na primjenu pravila koje predviđa ishođenje ovlaštenja javne uprave samo za pretplatnike usluge mobilne telefonije, valja podsjetiti, kako proizlazi iz točke 38. ove presude, da u praksi nikakav zahvat javne uprave nije potreban s obzirom na to da ugovor o pretplati sam po sebi zamjenjuje ovlaštenje.
            55. Iz navedenoga sijedi da na treće pitanje valja odgovoriti da u slučajevima kakvi su oni iz glavnih predmeta pravo Unije, kako ono proizlazi iz Direktive 1999/5, direktiva o mreži i članka 20. Povelje, treba tumačiti na način da se ne protivi različitom postupanju s korisnicima mobilne zemaljske terminalne radiokomunikacijske opreme, ovisno o tome jesu li potpisali ugovor o pretplati na usluge mobilne telefonije ili te usluge kupuju u obliku prepaid  kartica koje se eventualno mogu nadopuniti, a prema kojem samo prvonavedeni podliježu propisima kakvi su oni kojima se uvodi NVK .
            Troškovi
            56. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (osmo vijeće) odlučuje:
            1. Direktive:
            – 1999/5/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 9. ožujka 1999. o radijskoj opremi i telekomunikacijskoj terminalnoj opremi i o uzajamnom priznavanju njihove sukladnosti, osobito njezin članak 8.,
            – 2002/19/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o pristupu i međusobnom povezivanju elektroničkih komunikacijskih mreža i pripadajuće opreme (Direktiva o pristupu),
            – 2002/20/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o ovlaštenju u području elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga (Direktiva o ovlaštenju), kako je izmijenjena Direktivom 2009/140/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 25. studenoga 2009.,
            – 2002/21/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o zajedničkom regulatornom okviru za elektroničke komunikacijske mreže i usluge (Okvirna direktiva), i
            – 2002/22/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o univerzalnoj usluzi i pravima korisnika u vezi s elektroničkim komunikacijskim mrežama i uslugama (Direktiva o univerzalnoj usluzi), kako je izmijenjena Direktivom 2009/136/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 25. studenoga 2009.,
            treba tumačiti na način da se ne protive nacionalnim propisima o primjeni naknade, kakva je naknada za vladine koncesije, prema kojima je korištenje mobilne zemaljske terminalne radiokomunikacijske opreme, u okviru ugovora o pretplati, podvrgnuto ishođenju općeg ovlaštenja ili dozvole, kao i plaćanju takve naknade, s obzirom na to da ugovor o pretplati sam po sebi zamjenjuje dozvolu ili opće ovlaštenje te se stoga u tom pogledu ne zahtijeva nikakav zahvat javne uprave.
            2. Članak 20. Direktive 2002/22, kako je izmijenjena Direktivom 2009/136, i članak 8. Direktive 1999/5 treba tumačiti na način da se ne protive, u svrhu primjene naknade kakva je naknada za vladine koncesije, izjednačavanju ugovora o pretplati na uslugu mobilne telefonije s općim ovlaštenjem ili dozvolom za radiostanicu, koji uz to mora precizirati i vrstu predmetnog terminalnog uređaja i homologaciju kojoj je taj uređaj podvrgnut.
            3. U slučajevima kakvi su oni iz glavnih predmeta pravo Unije, kako ono proizlazi iz direktiva 1999/5, 2002/19 i 2002/20, kako je izmijenjena direktivama 2009/140, 2002/21 i 2002/22, kako je izmijenjena Direktivom 2009/136, kao i iz članka 20. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, treba tumačiti na način da se ne protivi različitom postupanju s korisnicima mobilne zemaljske terminalne radiokomunikacijske opreme, ovisno o tome jesu li potpisali ugovor o pretplati na usluge mobilne telefonije ili te usluge kupuju u obliku prepaid  kartica koje se eventualno mogu nadopuniti, a prema kojem samo prvonavedeni podliježu propisima kakvi su oni kojima se uvodi naknada za vladine koncesije.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 27. veljače 2014. # Advance Magazine Publishers, Inc. protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-229/12.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 25. listopada 2005.#Elisabeth Schulte i Wolfgang Schulte protiv Deutsche Bausparkasse Badenia AG.#Zahtjev za prethodnu odluku: Landgericht Bochum - Njemačka.#Predmet C-350/03.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 7. srpnja 2011.#Gentcho Pavlov i Gregor Famira protiv Ausschuss der Rechtsanwaltskammer Wien.#Zahtjev za prethodnu odluku: Oberste Berufungs- und Disziplinarkommission - Austrija.#Predmet C-101/10.


Presuda Suda od 10. veljače 1983. # Veliko Vojvodstvo Luksemburg protiv Europskog parlamenta. # Predmet 230/81.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 23. prosinca 2009.#Consorzio Nazionale Interuniversitario per le Scienze del Mare (CoNISMa) protiv Regione Marche.#Zahtjev za prethodnu odluku: Consiglio di Stato - Italija.#Direktiva 2004/18.#Predmet C-305/08.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 22. rujna 2016.#Edward Łabowicz protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak za proglašavanje žiga ništavim – Figurativni žig Europske unije NANO ‐ Apsolutni razlog za odbijanje – Opisni karakter – Članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Članak 52. stavci 1. i 2. Uredbe br. 207/2009.#Predmet T-237/15.


Presuda Suda (sedmo vijeće) od 2012. listopad 04.#ET „PIGI – P. Dimova” protiv Direktor na Direktsia „Obzhalvane i upravlenie na izpalnenieto“ Varna pri Tsentralno upravlenie na Natsionalnata agentsia za prihodite.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Administrativen sad - Varna.#Predmet C-550/11.


title: Presuda Suda od 15. srpnja 1964. # Flaminio Costa protiv E.N.E.L. # Zahtjev za prethodnu odluku: Giudice conciliatore di Milano - Italija. # Predmet 6-64.

text:
PRESUDA SUDAod 15. srpnja 1964.(*)U predmetu C‑6/64,povodom
 zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 177. Ugovora o EEZ-u,
koji je uputio Giudice Conciliatore di Milano s ciljem dobivanja
tumačenja članaka 102., 93., 53. i 37. navedenog Ugovora u predmetu pred
 tim sudom:Flaminio CostaprotivE.N.E.L. − Ente nazionale energia elettrica impresa già della Edisonvolta,SUDu
 sastavu: A. M. Donner, predsjednik, Ch. L. Hammes i A. Trabucchi,
predsjednici vijeća, L. Delvaux, R. Rossi, R. Lecourt (izvjestitelj) i
W. Strauss, suci,nezavisni odvjetnik: M. Lagrange,tajnik: A. Van Houtte,donosi sljedećuPresuduPravilno
 podnesenim zahtjevom Sudu od 16. siječnja 1964., Giudice conciliatore
di Milano, „uzimajući u obzir članak 177. Ugovora od 25. ožujka 1957. o
osnivanju EEZ-a, koji je ugrađen u talijansko zakonodavstvo Zakonom br.
1203 od 14. listopada 1957., i uzimajući u obzir tvrdnju da su Zakon br.
 1643 od 6. prosinca 1962. i predsjednički dekreti za njegovu provedbu
[…] suprotni člancima 102., 93., 53. i 37. Ugovora“, prekinuo je
postupak i odlučio da se sudski spis dostavi Sudu. Primjena članka 177. Prigovor o formulaciji pitanjaIstaknut
 je prigovor da se predmetnim pitanjem zapravo želi ishoditi presuda o
suglasnosti nacionalnog zakona s Ugovorom putem članka 177.Međutim,
 prema tom članku, nacionalni sudovi protiv čijih odluka, kao što je to
slučaj u ovom predmetu, ne postoji pravno sredstvo moraju se obratiti
Sudu radi donošenja prethodne odluke o „tumačenju“ Ugovora kad se takvo
pitanje pred njima pojavi.Na temelju te
odredbe Sud ne može ni primijeniti Ugovor na konkretan slučaj niti
odlučiti o valjanosti mjere nacionalnog prava u odnosu na Ugovor, kao
što bi to mogao učiniti u okviru članka 169. Međutim,
 Sud je ovlašten iz neprikladno formuliranog pitanja nacionalnog suda
izdvojiti ona pitanja koja se tiču tumačenja Ugovora.Posljedično,
 Sud treba odlučiti ne o valjanosti talijanskog zakona u odnosu na
Ugovor, nego samo protumačiti gore navedene članke uzimajući u obzir
pravne navode koje je izložio Giudice Conciliatore. Prigovor o nepostojanju potrebe za tumačenjemPrigovara se da je milanski sud zatražio tumačenje Ugovora koje nije nužno za rješenje spora o kojem odlučuje.Međutim,
 članak 177., utemeljen na jasnoj diobi funkcija između nacionalnih
sudova i Suda, ne dopušta Sudu ni da utvrđuje činjenice slučaja niti da
ocjenjuje razloge i ciljeve zahtjeva za tumačenje. Prigovor o obvezi suca da primijeni nacionalno pravoTalijanska
 vlada poziva se na „apsolutnu nedopuštenost“ zahtjeva Giudice
Conciliatore, s obrazloženjem da nacionalni sud koji mora primijeniti
nacionalno pravo ne može koristiti pravno sredstvo iz članka 177.Za
 razliku od običnih međunarodnih ugovora Ugovor o EEZ-u uspostavio je
vlastiti pravni poredak koji je, stupanjem Ugovora na snagu, postao
sastavni dio pravnih sustava država članica i koji su njihovi sudovi
obvezni primjenjivati. Osnivanjem na
neodređeno vremensko razdoblje Zajednice koja ima vlastite institucije,
osobnost, pravnu sposobnost, sposobnost međunarodnog zastupanja i,
točnije, stvarne ovlasti koje proizlaze iz ograničenja nadležnosti ili
prijenosa ovlasti s država na Zajednicu, države članice su, premda u
ograničenim područjima, ograničile svoja suverena prava i tako stvorile
pravni sustav koji se primjenjuje kako na njihove državljane tako i na
njih same. Ugrađivanje odredaba koje
potječu iz Zajednice u pravo svake države članice i općenito tekst i duh
 Ugovora posljedično uskraćuju državama članicama mogućnost da pred
pravnim poretkom koji su prihvatile na temelju reciprociteta daju
prednost naknadnoj jednostranoj mjeri. Takva mjera stoga ne može biti
protivna tom pravnom sustavu. Izvršna snaga
 prava Zajednice ne može se razlikovati od jedne države do druge zbog
pridržavanja naknadnog nacionalnog zakonodavstva, a da to ne ugrozi
ostvarenje ciljeva Ugovora iz članka 5. stavka 2. i dovede do
diskriminacije zabranjene člankom 7.Obveze
preuzete Ugovorom o osnivanju Zajednice ne bi bile bezuvjetne već samo
uvjetne, kada bi ih se moglo dovesti u pitanje budućim zakonodavnim
aktima potpisnica.Tamo gdje Ugovor daje
pravo državama članicama da djeluju jednostrano, to se navodi u jasnim i
 preciznim odredbama (primjerice člancima 15., 93. stavku 3., 223. do
225.). S druge strane, zahtjevi država
članica da se odstupi od Ugovora podvrgnuti su postupcima odobrenja
(primjerice u člancima 8. stavku 4., 17. stavku 4., 25., 26., 73., 93.
stavku 2. trećem podstavku i 226.) koji bi postali bespredmetni kada bi
se države članice mogle osloboditi obveza jednostavnim donošenjem
zakona. Prvenstvo prava Zajednice potvrđeno
 je člankom 189. prema kojem uredbe imaju „obvezujuću“ snagu i
„neposredno su primjenjive u svakoj državi članici“.Ova
 odredba, koja ne podliježe nikakvoj rezervi, bila bi bez smisla kada bi
 država članica mogla jednostrano poništiti njezine učinke putem
zakonodavnog akta koji bi imao jaču pravnu snagu od prava Zajednice.Iz
 svega navedenog slijedi da nacionalne odredbe, bez obzira na to kako su
 formulirane, ne mogu imati prvenstvo nad pravom koje proizlazi iz
Ugovora, koji je autonoman izvor prava, zbog njegove posebne i
originalne prirode, a da pri tome to pravo ne izgubi svoj karakter prava
 Zajednice i da se pri tome ne dovede u pitanje sam pravni temelj
Zajednice. Prijenos prava i obveza koji
proizlaze iz Ugovora, iz pravnih sustava država članica u pravni sustav
Zajednice, povlači za sobom trajno ograničenje njihovih suverenih prava,
 nad čime ne može prevladati naknadni jednostrani akt koji nije u skladu
 s idejom Zajednice. Stoga se članak 177.
mora primijeniti bez obzira na bilo koji nacionalni zakon, svaki put kad
 se pojavi pitanje tumačenja Ugovora.Pitanjima
 koja je postavio Giudice Conciliatore o člancima 102., 93., 53. i 37.
želi se prije svega utvrditi imaju li ove odredbe izravne učinke i
stvaraju li subjektivna prava za pojedince koja su nacionalni sudovi
dužni štititi i koji je, u slučaju potvrdnog odgovora, njihov sadržaj.  Tumačenje članka 102.Članak
 102. nalaže da, „ako postoji razlog za bojazan“ da bi neke zakonodavne
odredbe mogle prouzročiti „narušavanje“, država članica koja želi
nastaviti s tim postupkom „posavjetovat će se s Komisijom“, koja može
dalje preporučiti državi članici poduzimanje odgovarajućih mjera radi
izbjegavanja takvog narušavanja.Svrha ovog
članka, koji se nalazi u poglavlju o „usklađivanju zakonodavstava“, jest
 sprečavanje povećavanja razlika između nacionalnih zakonodavstava, s
obzirom na ciljeve Ugovora.Tom su odredbom države članice ograničile svoju slobodu inicijative prihvativši da podliježu prikladnom postupku savjetovanja.Nedvosmisleno
 se obvezujući da će se preventivno savjetovati s Komisijom uvijek kada
bi njihovi zakonodavni prijedlozi mogli stvoriti čak i malen rizik od
mogućeg narušavanja, države članice ugovorile su stoga prema Zajednici
obvezu koja ih veže kao države članice, ali ne stvara subjektivna prava
za pojedince koja su nacionalni sudovi dužni štititi.Komisija
 je sa svoje strane dužna poštivati odredbe ovog članka, ali ova obveza
ne daje mogućnost pojedincima da se u okviru prava Zajednice i putem
članka 177. pozivaju ni na povredu obveze države ni na izostanak
djelovanja Komisije. Tumačenje članka 93.Prema
 stavcima 1. i 2. članka 93., Komisija u suradnji s državama članicama
„neprestano nadzire sve sustave potpora koji postoje u tim državama“ s
ciljem provođenja odgovarajućih mjera koje su potrebne za funkcioniranje
 zajedničkog tržišta.Prema stavku 3. članka
 93., Komisija se pravodobno obavješćuje o svim planovima za dodjelu ili
 izmjenu potpora. Dotična država članica ne može primijeniti predložene
mjere prije završetka postupka Zajednice i, ako je potrebno, postupka
pred Sudom.Svrha ove odredbe, koja se
nalazi u dijelu Ugovora posvećenom „državnim potporama“, jest, s jedne
strane, postupno smanjiti postojeće potpore i, s druge strane,
spriječiti da u okviru vođenju svojih unutarnjih poslova države članice
dodjeljuju nove potpore „u bilo kojem obliku“, koje mogu izravno ili
neizravno, u značajnoj mjeri, stavljati određene poduzetnike ili
proizvode u povoljniji položaj te, čak i potencijalno, narušiti tržišno
natjecanje. Člankom 92. države članice su
takve potpore proglasile nespojivima sa zajedničkim tržištem i
implicitno se obvezale da ih neće dodjeljivati izvan iznimaka koje
predviđa Ugovor. S druge strane, člankom 93. samo su se sporazumjele da
će se podvrgnuti primjerenim postupcima, kako za ukidanje postojećih
potpora tako i za dodjeljivanje novih.Time
što su se izričito obvezale da će „pravodobno obavijestiti“ Komisiju o
svim planovima o potporama i prihvatile podvrgnuti se postupcima
predviđenima u članku 93., države članice su prema Zajednici ugovorile
obvezu koja ih veže kao države, ali ne stvara subjektivna prava za
pojedince koja su nacionalni sudovi dužni štititi, osim u posljednjoj
odredbi trećeg podstavka, a o čemu nije riječ u ovom slučaju. Komisija
 je sa svoje strane dužna osigurati poštivanje odredaba ovog članka,
koji je čak obvezuje da u suradnji s državama članicama neprestano
nadzire sve sustave potpora koji postoje u tim državama, ali ova obveza
ne omogućuje pojedincima da se u okviru prava Zajednice i putem članka
177. pozivaju ni na povredu obveze države ni na izostanak djelovanja
Komisije. Tumačenje članka 53.Prema
 članku 53. države članice se obvezuju da neće uvoditi nova ograničenja
prava poslovnog nastana državljana drugih država članica na svojem
državnom području, osim ako je Ugovorom drukčije predviđeno.Takva
 obveza koju su propisale države članice pravno se sastoji u
jednostavnom suzdržavanju od činjenja i nije podložna nikakvom uvjetu
niti, što se tiče njezinog izvršenja ili učinaka, donošenju daljneg akta
 država članica ili Komisije. Ova je obveza
 stoga cjelovita i, pravno gledajući, potpuna te shodno tome sposobna
proizvoditi izravne učinke u odnosima između država članica i njihovih
subjekata.Takva izričita zabrana, koja je
Ugovorom stupila na snagu u Zajednici i tako postala sastavnim dijelom
pravnog sustava država članica, čini dio prava tih država i izravno se
tiče njihovih državljana, u čiju korist stvara subjektivna prava koja su
 nacionalni sudovi dužni štititi. Traženo tumačenje članka 53. zahtijeva da ga se razmotri u kontekstu poglavlja o pravu poslovnog nastana, u kojem se nalazi.Nakon
 što je u članku 52. propisano postupno smanjivanje „ograničivanj[a]
slobode poslovnog nastana državljana jedne države članice na državnom
području druge države članice“, predmetno poglavlje u članku 53.
predviđa da države ne uvode „nova ograničenja prava poslovnog nastana
državljana drugih država članica na svojem državnom području“.Stoga pitanje koje se postavlja jest pod kojim uvjetima državljani drugih država članica raspolažu slobodom poslovnog nastana. Članak
 52. stavak 2. bavi se ovim pitanjem određujući da sloboda poslovnog
nastana uključuje pravo pokretanja i obavljanja djelatnosti kao
samozaposlene osobe te pravo osnivanja i upravljanja poduzećima
„sukladno uvjetima koje pravo zemlje u kojoj se taj poslovni nastan
ostvaruje utvrđuje za svoje državljane“.Shodno
 tome, odredbe članka 53. zahtijevaju samo da poslovni nastan državljana
 drugih država članica ne bude putem novih mjera podvrgnut pravilima
koja su stroža od onih koja se primjenjuju na domaće državljane i to bez
 obzira na pravni oblik poduzeća.  Tumačenje članka 37.Prema
 članku 37. stavku 1. države članice postupno prilagođavaju sve „državne
 monopole komercijalne naravi“ kako bi se osiguralo da među državljanima
 država članica ne postoji diskriminacija u pogledu uvjeta nabave i
prodaje robe.Isti članak u svom drugom
stavku predviđa obvezu država članica da se suzdržavaju od uvođenja bilo
 koje nove mjere koja bi bila protivna prethodnom stavku.Države
 su tako ugovorile dvostruku obvezu: jednu aktivnu, s ciljem
prilagođavanja državnih monopola, i drugu pasivnu, s ciljem izbjegavanja
 novih mjera. Tumačenje koje se traži odnosi se upravo na ovu potonju,
kao i na elemente prve koji su potrebni za to tumačenje.Članak
 37. stavak 2. sadrži bezuvjetnu zabranu koja se ne sastoji u obvezi
činjenja, nego suzdržavanja od istog. Ta obveza ne podliježe nikakvoj
rezervi i nije potreban pozitivan akt nacionalnog prava za njezinu
provedbu.Ova je zabrana, po svojoj prirodi,
 sposobna proizvoditi izravne učinke u pravnim odnosima između država
članica i njihovih subjekata.Takva izričito
 izražena zabrana, koja je Ugovorom stupila na snagu u Zajednici i tako
postala sastavnim dijelom pravnog sustava država članica, čini dio prava
 tih država i izravno se tiče njihovih državljana, u čiju korist stvara
subjektivna prava koja su nacionalni sudovi dužni štititi.Traženo
 tumačenje članka 37. zahtijeva, zbog složenosti teksta i međusobnog
odnosa stavaka 1. i 2., da se navedeni stavci razmotre u cjelokupnom
kontekstu poglavlja u kojem se nalaze.Predmetno je poglavlje posvećeno „ukidanj[u] količinskih ograničenja među državama članicama“.Upućivanje
 u članku 37. stavku 2. na „načel[a] utvrđen[a] stavkom 1.“ također ima
za cilj spriječiti nastajanje svake nove „diskriminacije […] među
državljanima država članica“ u pogledu „uvjeta nabave i prodaje robe“.Nakon što je cilj tako određen, članak 37. stavak 1. opisuje i zabranjuje načine na koje bi se taj cilj mogao izigrati.Znači
 upućivanjem u članku 37. stavku 2., svi novi monopoli i tijela iz
članka 37. stavka 1. su zabranjeni, ukoliko se njima nastoje uvesti novi
 slučajevi diskriminacije u uvjetima nabave i prodaje robe.Stoga
 je na sudu u glavnom postupku da ponajprije istraži je li navedeni cilj
 osujećen, tj. uvodi li sama osporavana mjera novi slučaj diskriminacije
 među državljanima država članica u uvjetima nabave i prodaje robe, ili
je to njezina posljedica.Nadalje, potrebno je razmotriti sredstva iz članka 37. stavka 1.Taj
 članak ne zabranjuje uspostavljanje svih državnih monopola, nego samo
onih koji su komercijalne naravi, i to pod uvjetom da se njima nastoje
uvesti gore navedene diskriminacije.Kako bi
 bili u dosegu zabrane ovog teksta, državni monopoli i tijela moraju, s
jedne strane, imati za predmet transakcije u vezi s komercijalnim
proizvodima koji mogu biti predmetom tržišnog natjecanja i trgovine
između država članica i, s druge strane, imati stvarnu ulogu u toj
trgovini.Na sudu pred kojim se vodi glavni
postupak je da ocjeni u svakom pojedinom slučaju odnosi li se predmetna
gospodarska aktivnost na takav proizvod koji, po svojoj prirodi i
tehničkim ili međunarodnim uvjetima kojih je predmet, može imati stvarnu
 ulogu kod uvoza ili izvoza između državljana država članica.  TroškoviTroškovi Komisije Europske ekonomske zajednice i talijanske vlade koje su Sudu podnijele očitovanja ne nadoknađuju se.U
 predmetnom slučaju ovaj postupak ima za stranke značaj prethodnog
pitanja u okviru spora koji se vodi pred Giudice Conciliatore di Milano.Slijedom navedenog:uzimajući u obzir postupovne akte,nakon saslušanja izvještaja suca izvjestitelja,saslušavši očitovanja stranaka u glavnom postupku, Komisije Europske ekonomske zajednice i talijanske vlade, saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika,uzimajući u obzir članke 37., 53., 93., 102. i 177. Ugovora o osnivanju Europske ekonomske zajednice,uzimajući u obzir Protokol o Statutu Suda Europske ekonomske zajednice,uzimajući u obzir Poslovnik Suda Europskih zajednica,SUDodlučujući o iznimci nedopuštenosti na temelju članka 177., proglašava i presuđuje:Budući
 da naknadni jednostrani akt ne može imati prednost pred pravom
Zajednice, pitanja koja je postavio Giudice Conciliatore di Milano na
temelju članka 177. dopuštena su utoliko što se u predmetnom slučaju
tiču tumačenja Ugovora o EEZ-u;te presuđuje:Članak 102. ne sadrži odredbe iz kojih mogu proizlaziti subjektivna prava za pojedince koja su nacionalni sudovi dužni štititi,Ni dijelovi članka 93. koji se tiču postavljenog pitanja ne sadrže takve odredbe. Članak
 53. predstavlja pravilo Zajednice iz kojeg mogu proizlaziti subjektivna
 prava za pojedince koja su nacionalni sudovi dužni štititi.      Ove
 odredbe zabranjuju svaku novu mjeru kojoj je cilj podvrgnuti poslovni
nastan državljana drugih država strožim pravilima od onih koja se
primjenjuju na domaće državljane, i to bez obzira na pravni oblik
poduzeća.Članak 37. stavak 2.
predstavlja u svim svojim odredbama pravilo Zajednice iz kojeg mogu
proizlaziti subjektivna prava za pojedince koja su nacionalni sudovi
dužni štititi.U okviru
postavljenog pitanja, cilj ovih odredaba je zabraniti svaku novu mjeru
protivnu načelima iz članka 37. stavka 1., to jest svaku mjeru čiji je
cilj ili posljedica stvaranje novih slučajeva diskriminacije među
državljanima država članica u uvjetima nabave i prodaje robe putem
monopola ili tijela koja moraju, s jedne strane, imati za predmet
transakcije u vezi s komercijalnim proizvodima koji mogu biti predmetom
tržišnog natjecanja i trgovine između država članica i, s druge strane,
imati stvarnu ulogu u toj trgovini.te odlučuje:Na Giudice Conciliatore di Milano je da odluči o troškovima u ovom predmetu. Presuđeno u Luxembourgu, 15. srpnja 1964.Donner HammesTrabucchiDelvauxRossi      LecourtStraussObjavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 15. srpnja 1964.Tajnik       PredsjednikA. Van Houtte        A. M. Donner* Jezik postupka: talijanski.