title: Presuda Suda (deveto vijeće) od 2. lipnja 2016.#ROZ-ŚWIT Zakład Produkcyjno-Handlowo-Usługowy Henryk Ciurko, Adam Pawłowski spółka jawna protiv Dyrektor Izby Celnej we Wrocławiu.#Zahtjev za prethodnu odluku – Trošarine – Direktiva 2003/96/EZ – Diferencirana stopa trošarine za pogonska goriva i goriva za ogrjev – Pretpostavka za primjenu stope za goriva za ogrjev – Podnošenje mjesečnog popisa izjava prema kojima su kupljeni proizvodi namijenjeni za potrebe grijanja – Primjena stope trošarine predviđene za pogonska goriva u slučaju nepodnošenja tih izjava – Načelo proporcionalnosti.#Predmet C-418/14.

text:
         PRESUDA SUDA (deveto vijeće)
      2. lipnja 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Trošarine — Direktiva 2003/96/EZ — Diferencirana stopa trošarine za pogonska goriva i goriva za ogrjev — Pretpostavka za primjenu stope za goriva za ogrjev — Podnošenje mjesečnog popisa izjava prema kojima su kupljeni proizvodi namijenjeni za potrebe grijanja — Primjena stope trošarine predviđene za pogonska goriva u slučaju nepodnošenja tih izjava — Načelo proporcionalnosti“
      U predmetu C‑418/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Wojewódzki Sąd Administracyjny we Wrocławiu (Upravni sud vojvodstva u Wroclawu, Poljska), odlukom od 4. lipnja 2014., koju je Sud zaprimio 5. rujna 2014., u postupku

         ROZ-ŚWIT Zakład Produkcyjno‑Handlowo‑Usługowy Henryk Ciurko, Adam Pawłowski spółka jawna

      protiv

         Dyrektor Izby Celnej we Wrocławiu,

      SUD (deveto vijeće),
      u sastavu: C. Lycourgos, predsjednik vijeća, E. Juhász i C. Vajda (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 28. listopada 2015.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za ROZ-ŚWIT Zakład Produkcyjno‑Handlowo‑Usługowy Henryk Ciurko, Adam Pawłowski spółka jawna, K. Kocowski i S. Bogdański, adwokaci,

               —

               za Dyrektor Izby Celnej we Wrocławiu, W. Bronicki, E. Białas‑Giejbatow i D. Kowalik, u svojstvu agenata, uz asistenciju J. Kautea, radca prawny,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna i K. Maćkowska, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, M. Owsiany‑Hornung i F. Tomat, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 2. stavka 3., članka 5. i članka 21. stavka 4. Direktive Vijeća 2003/96/EZ od 27. listopada 2003. o restrukturiranju sustava Zajednice za oporezivanje energenata i električne energije (SL 2003., L 283, str. 51.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 2., str. 75.), kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 2004/75/EZ od 29. travnja 2004. (SL 2004., L 195, str. 31.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 2., str. 103.; u daljnjem tekstu: Direktiva 2003/96), kao i načela proporcionalnosti.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društva ROZ-ŚWIT Zakład Produkcyjno‑Handlowo‑Usługowy Henryk Ciurko, Adam Pawłowski spółka jawna (u daljnjem tekstu: ROZ-ŚWIT) i Dyrektora Izby Celnej we Wrocławiu (direktor Carinskog ureda u Wrocławu), u vezi s odbijanjem potonjeg da ROZ-ŚWIT‑u odobri mogućnost korištenja stope trošarine koja se primjenjuje na goriva za ogrjev zbog toga što u roku nije podnio mjesečni popis izjava prema kojima su kupljeni proizvodi namijenjeni za potrebe grijanja (u daljnjem tekstu: popis izjava kupaca).

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodne izjave 3., 4., 9., 17. i 18. Direktive 2003/96 određuju:

                        „(3)

                        Pravilno funkcioniranje unutarnjega tržišta i ostvarivanje ciljeva ostalih politika Zajednice zahtijeva da se na razini Zajednice utvrde najniže razine oporezivanja većine energenata, uključujući električnu energiju, prirodni plin i ugljen.

                        (4)

                        Značajne razlike u oporezivanju energije, koje države članice primjenjuju na nacionalnoj razini, mogle bi se pokazati štetnima za pravilno funkcioniranje unutarnjega tržišta.

                  [...]

                        (9)

                        Državama članicama treba omogućiti potrebnu fleksibilnost u definiranju i provedbi politika koje odgovaraju njihovim nacionalnim okolnostima.

                  [...]

                        (17)

                        Potrebno je utvrditi različite najniže stope oporezivanja Zajednice u skladu s korištenjem energenata i električne energije.

                        (18)

                        Energenti koji se koriste kao gorivo za određene industrijske ili komercijalne potrebe, kao i oni koji se koriste kao loživo ulje obično se oporezuju nižim stopama nego energenti koji se koriste kao pogonsko gorivo.”

               4

               Člankom 2. stavkom 3. prvim podstavkom te direktive određeno je:
               „Kad su namijenjeni za uporabu, ponuđeni na prodaju ili se koriste kao pogonsko gorivo ili gorivo za ogrjev, energenti, osim onih za koje je razina poreza određena u ovoj Direktivi, oporezivat će se prema načinu korištenja, po istoj stopi poreza kao gorivo za ogrjev ili pogonsko gorivo.”

               5

               Članak 4. stavak 1. navedene direktive glasi kako slijedi:
               „Razine oporezivanja koje države članice primjenjuju na energetske proizvode i električnu energiju, a koje su navedene u članku 2., ne smiju biti ispod najniže razine oporezivanja propisane ovom Direktivom.”

               6

               Članak 5. iste direktive propisuje:
               „Pod uvjetom da poštuju najniže razine oporezivanja koje su propisane ovom Direktivom i ako su usklađene s pravom Zajednice, države članice mogu uz poreznu kontrolu primjenjivati diferencirane stope poreza u sljedećim slučajevima:

                        —

                        kad su diferencirane stope izravno povezane s kvalitetom proizvoda,

                        —

                        kad diferencirane stope izravno ovise o količinskim razinama potrošnje električne energije ili energenta koji se koriste za grijanje,

                        —

                        lokalni javni putnički prijevoz (uključujući taksije), skupljanje otpada, oružane snage i javnu upravu, invalide, sanitetska vozila,

                        —

                        između korištenja u poslovne i neposlovne svrhe, za energente i električnu energiju, kako je navedeno u člancima 9. i 10.”

               7

               Članci 7. do 9. Direktive 2003/96 propisuju da se najniže razine poreza koji se primjenjuju na pogonska goriva, odnosno na proizvode koji se koriste kao pogonska goriva za posebne industrijske i komercijalne potrebe kao i goriva za ogrjev određuju kako je predviđeno u Prilogu I. tablicama A do C te direktive.

               8

               U člancima 14. do 19. navedene direktive obuhvaćena su potpuna ili djelomična oslobođenja ili smanjenja razine poreza koju države članice, ili neke od njih, mogu ili moraju primijeniti pod tamo navedenim uvjetima.

               9

               Na temelju članka 21. stavka 4. te iste direktive:
               „Države članice mogu također predvidjeti da energenti i električna energija postaju podložni plaćanju poreza kad se utvrdi da se ne zadovoljavaju, ili više ne zadovoljavaju, uvjeti krajnje uporabe utvrđeni nacionalnim pravilima za potrebe sniženja razine ili oslobođenja od poreza.”

         Poljsko pravo

               10

               Članak 89. stavci 1., 4., 5. i 14. do 16. Ustawa o podatku akcyzowym (Zakon o trošarinama) od 6. prosinca 2008., kako je izmijenjen (Dz. U. iz 2009., br. 3, poz. 11, u daljnjem tekstu: Zakon o trošarinama), uređen je na sljedeći način:
               „1.   Trošarine na energente iznosit će:
               [...]

                        10)

                        za loživa ulja koja potpadaju pod oznake KN 2710 19 51 do 2710 19 69:

                                 a)

                                 ona čijih se 30 % ili više obujma destilira na 350°C ili čija je gustoća na 15°C manja od 890 kilograma po kubnom metru, koja su obojena u crveno i označena u skladu s posebnim odredbama – 232,00 [poljska zlota (PLN)] na 1000 litara,

                                 b)

                                 ostala, za koja ne postoji obveza bojanja i označavanja u skladu s posebnim odredbama – [64,00] PLN na 1000 kilograma.

                  [...]
               4.   U slučaju da:

                        1)

                        se proizvodi iz stavka 1. točke [...] 10) [...] koriste za pokretanje motora s unutarnjim izgaranjem, ako se koriste bez poštovanja uvjeta označavanja i bojenja određenih u posebnim odredbama i skladište u spremniku povezanom s uređajem za punjenje spremnika motornih vozila gorivom ili se prodaju u takvim spremnicima, primjenjuje se stopa od 1822,00 PLN/1000 litara, i ako je njihova gustoća na 15°C manja ili jednaka 890 kilograma po metru kubnom, primjenjuje se stopa od 2047,00 PLN/1000 kilograma.

                  [...]
               5.   Prodavatelj proizvoda podložnih trošarini koje nisu oslobođeni zbog svoje namjene, iz stavka 1. točke [...] 10) [...], dužan je u slučaju prodaje:

                        1)

                        pravnim osobama, organizacijskim subjektima koji nemaju pravnu sposobnost ili fizičkim osobama koje obavljaju trgovačku djelatnost, od stjecatelja dobiti izjavu prema kojoj su kupljeni proizvodi namijenjeni za potrebe grijanja ili će se prodati kako bi bili namijenjeni za potrebe grijanja, koja omogućuje primjenu stope trošarine iz stavka 1. točke [...] 10) [...];

                        2)

                        fizičkim osobama koje ne obavljaju trgovačku djelatnost, od stjecatelja dobiti izjavu prema kojoj su kupljeni proizvodi namijenjeni za potrebe grijanja, koja omogućuje primjenu stope trošarine iz stavka 1. točke [...] 10) [...]; ta se izjava mora priložiti preslici računa ili preslici bilo kojeg drugog dokumenta o prodaji koja se daje kupcu; ako ne postoji ta mogućnost, prodavatelj je dužan na izjavu upisati broj i datum izdavanja dokumenta kojim se potvrđuje ta prodaja.

                  [...]
               14.   Prodavatelj proizvoda koji podliježu trošarini iz stavka 1. točke [...] 10) [...] sastavlja i prosljeđuje nadležnom carinskom uredu, najkasnije 25. dan mjeseca koji slijedi nakon mjeseca u kojem je izvršena prodaja, mjesečni popis izjava iz stavka 5.; prodavatelj čuva izvornike izjava tijekom razdoblja od pet godina, računajući od kraja kalendarske godine tijekom koje su sastavljene i moraju biti dostupne za nadzor.
               15.   Mjesečni popis izjava sadržava:

                        1)

                        u pogledu prodavatelja iz stavka 14.:

                                 a)

                                 ime i adresu sjedišta ili prebivališta subjekta koji daje izjavu,

                                 b)

                                 količinu i narav kao i namjenu proizvoda na koje se izjava odnosi,

                                 c)

                                 datum izjave,

                                 d)

                                 datum i mjesto sastavljanja izjave i čitljiv potpis osobe koja ju je sastavila,

                                 e)

                                 naznaku broja sustava za grijanje kojima raspolažu kupci, prema njihovim izjavama,

                                 f)

                                 mjesto (adresu) gdje se nalaze sustavi grijanja navedeni u izjavama,

                  [...]
               16.   Ako nisu ispunjeni uvjeti iz stavaka 5. i 15., primjenjuje se stopa iz stavka 4. točke 1).”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               11

               Naczelnik Urzędu Celnego we Wrocławiu (voditelj Carinskog ureda u Wrocławu, Poljska) je odlukom od 23. veljače 2011. donio rješenje o ponovnom razrezu poreza u području trošarina koje se odnosi na porezni dug ROZ-ŚWIT‑a.

               12

               Iz te odluke proizlazi da je postupkom koji je pokrenula porezna uprava utvrđeno da je tijekom razdoblja od 1. ožujka do 31. prosinca 2009. ROZ-ŚWIT izvršio niz transakcija prodaje goriva za ogrjev koje se sastoji od količina lako loživog ulja. Utvrđeno je da su te prodaje provjerene i da nije bilo upitno da su kupci potvrdili tu kupnju i potrošnju goriva za ogrjev za potrebe grijanja. Međutim, ROZ-ŚWIT nije podnio popis izjava kupaca u roku, kako je predviđeno u članku 89. stavku 14. Zakona o trošarinama. Posljedično, primijenjena je stopa za pogonska goriva iz članka 89. stavka 4. točke 1. tog zakona na temelju stavka 16. istoga članka.

               13

               ROZ-ŚWIT je protiv te odluke podnio žalbu direktoru glavnog Carinskog ureda u Wroclawu, ističući da je to što nije podnesen popis izjava kupaca samo formalna nepravilnost jer prava namjena goriva za ogrjev o kojem je riječ za potrebe grijanja nije bila upitna.

               14

               Budući da je ta žalba odbijena, ROZ-ŚWIT je podnio tužbu Wojewódzki Sąd Administracyjny we Wrocławiu (Upravni sud vojvodstva u Wroclawu, Poljska).

               15

               Sud koji je uputio zahtjev se pita je li, u slučaju da je država članica iskoristila pravo diferencirane stope trošarina koje se odnose na proizvode koji potpadaju pod njezino područje primjene s obzirom na njihovo korištenje, predviđeno Direktivom 2003/96, odredba iz članka 89. stavka 16. Zakona o trošarinama protivna toj direktivi s obzirom na to da ona, zbog nepodnošenja popisa izjava kupaca, dovodi do toga da se na proizvod koji se koristi kao gorivo za ogrjev primjenjuje stopa trošarine predviđena za pogonska goriva.

               16

               Navedeni sud, među ostalim, izražava sumnje o činjenici da je obveza sastavljanja i podnošenja tog popisa proporcionalna u odnosu na postavljeni cilj, to jest sprečavanje izbjegavanja i utaje poreza. On smatra da je ta obveza formalna i sekundarna te omogućava samo preliminarnu analizu namjene dotičnih proizvoda. U tom pogledu navodi sudsku praksu Suda u području poreza na dodanu vrijednost prema kojoj, s jedne strane, treba odobriti odbitak tog pretporeza ako su ispunjeni materijalni uvjeti, čak i ako su porezni obveznici propustili neke formalne zahtjeve (vidjeti presudu od 12. srpnja 2012., EMS‑Bulgaria Transport, C‑284/11, EU:C:2012:458, t. 61. i 62.) i, s druge strane, uvjetovanje izuzeća po izvozu rokom za izlazak u nacionalnom pravu ne omogućujući, zbog nepoštovanja tog roka, povrat već plaćenog poreza na dodanu vrijednost, čak i kad je porezni obveznik dostavio dokaz da je roba napustila carinsko područje Unije, prekoračuje ono što je nužno za ostvarivanje cilja borbe protiv izbjegavanja i utaje poreza (vidjeti presudu od 19. prosinca 2013., BDV Hungary Trading, C‑563/12, EU:C:2013:854, t. 39.).

               17

               Sud koji je uputio zahtjev također želi znati je li sankcija previđena u članku 89. stavku 16. Zakona o trošarinama, koja se sastoji u tome da se u slučaju nepoštovanja obveze podnošenja popisa izjava kupaca u roku nameće stopa trošarina koja se odnosi na pogonska goriva, u skladu s načelom proporcionalnosti. Kad je riječ osobito o težini povrede, on smatra da cilj te sankcije nije spriječiti utaju poreza nego se odnosi samo na nepoštovanje navedene obveze i osim toga predstavlja značajan iznos.

               18

               U tim je okolnostima Wojewódzki Sąd Administracyjny we Wrocławiu (Upravni sud vojvodstva Wroclaw) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 5., u vezi s člankom 2. stavkom 3. i člankom 21. stavkom 4. Direktive Vijeća 2003/96/EZ od 27. listopada 2003. o restrukturiranju sustava Zajednice za oporezivanje energenata i električne energije tumačiti na način da mu se protive nacionalna pravila propisana člankom 89. stavkom 16. Zakona o trošarinama na temelju kojih se na goriva za ogrjev primjenjuje stopa trošarine predviđena za pogonska goriva, u slučajevima kada obveznik trošarine ne postupi u skladu s formalnim zahtjevima iz članka 89. stavaka 14. i 15. Zakona o trošarinama?

                        2.

                        Protivi li se načelo proporcionalnosti formalnom uvjetu iz članka 89. stavaka 14. i 15. Zakona o trošarinama, u skladu s kojim se snižena stopa trošarine na goriva za ogrjev primjenjuje samo u slučajevima kada je u zakonskom roku sastavljen i dostavljen popis izjava kupaca, neovisno o tome je li ispunjen materijalni uvjet da se gorivo za ogrjev prodaje za grijanje?

                        3.

                        Je li sankcija predviđena člankom 89. stavkom 16. Zakona o trošarinama, u skladu s kojom se, kao u ovom predmetu, trošarina na prodaju goriva za ogrjev obračunava prodavatelju na temelju stope trošarine predviđene za pogonska goriva (članak 89. stavak 4., točka 1. Zakona o trošarinama), u slučajevima kada nije ispunjen formalni zahtjev iz članka 89. stavaka 14. i 15. Zakona o trošarinama, u skladu s načelom proporcionalnosti?”

         O prethodnim pitanjima

               19

               Svojim pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li Direktivu 2003/96 kao i načelo proporcionalnosti tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis na temelju kojeg, s jedne strane, prodavatelji goriva za ogrjev moraju u određenom roku podnijeti mjesečni popis izjava kupaca, prema kojima su kupljeni proizvodi namijenjeni za potrebe grijanja i, s druge strane, ako se taj popis ne podnese u određenom roku, na prodana goriva za ogrjev primjenjuje se stopa trošarine predviđena za pogonska goriva, iako je utvrđeno da namjena tog proizvoda za potrebe grijanja nije upitna.

               20

               Uvodno, valja podsjetiti da su opća načela prava, među kojima se nalazi načelo proporcionalnosti, dio pravnog poretka Unije. Kao takvih, moraju ih se pridržavati institucije Unije, ali i države članice u izvršavanju ovlasti koje su im povjerene direktivama Unije (vidjeti u tom smislu, među ostalim, presude od 21. veljače 2008., Netto Supermarkt, C‑271/06, EU:C:2008:105, t. 18. i od 10. rujna 2009., Plantanol, C‑201/08, EU:C:2009:539, t. 43.).

               21

               Iz toga proizlazi da nacionalni propis poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, čiji je cilj osobito prenošenje odredaba Direktive 2003/96 u unutarnji pravni poredak dotične države članice, mora poštovati načelo proporcionalnosti.

         Obveza podnošenja popisa izjava kupaca

               22

               Iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da je popis izjava kupaca, čije je sastavljanje i prosljeđivanje carinskom uredu predviđeno u članku 89. stavcima 14. i 15. Zakona o trošarinama, instrument nadzora čiji je cilj sprečavanje izbjegavanja i utaje poreza.

               23

               Budući da Direktiva 2003/96 ne navodi posebne mehanizme nadzora korištenja goriva za ogrjev ni mjere namijenjene za borbu protiv utaje poreza povezane s prodajom goriva za ogrjev, države članice moraju predvidjeti takve mehanizme i takve mjere u svojem nacionalnom pravu, uz poštovanje prava Unije. S tim u vezi, iz uvodne izjave 9. te direktive proizlazi da države članice raspolažu marginom prosudbe u definiranju i provedbi politike koja odgovara nacionalnim okolnostima.

               24

               Kad je riječ o proporcionalnosti obveze podnošenja popisa izjava kupaca, sud koji je uputio zahtjev poziva se na odluke Trybunał Konstytucyjny (Ustavni sud, Poljska) kao i određenih poljskih upravnih sudova, prema kojima takav popis obavještava porezno tijelo o ostvarenju povlaštene prodaje goriva za ogrjev kao i mjestu i predviđenom načinu korištenja. Osim toga, ona omogućava preliminarnu analizu podataka koje sadržava i prema tome, prepoznavanje i utvrđivanje utaje poreza.

               25

               Međutim, uzimajući u obzir marginu prosudbe kojom raspolažu države članice u pogledu mjera i mehanizama koje treba donijeti s ciljem sprečavanja izbjegavanja i utaje poreza povezane s prodajom goriva za ogrjev, i s obzirom na to da obveza podnošenja popisa izjava kupaca nadležnim tijelima nije očito neproporcionalna, valja utvrditi da je takva obveza primjerena mjera za postizanje takvog cilja i ne prekoračuje ono što je nužno za njegovo postizanje.

               26

               Posljedično, Direktivu 2003/96 kao i načelo proporcionalnosti treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalni propis na temelju kojeg prodavatelji goriva za ogrjev moraju u određenom roku podnijeti mjesečni popis izjava kupaca prema kojima su kupljeni proizvodi namijenjeni za potrebe grijanja.

         Primjena stope trošarine predviđene za pogonska goriva u slučaju nepoštovanja obveze podnošenja popisa izjava kupaca

               27

               U skladu s člankom 89. stavkom 16. Zakona o trošarinama, nepoštovanje obveze sastavljanja i podnošenja popisa izjava kupaca u određenom roku za sobom povlači primjenu stope trošarine predviđene za pogonska goriva na prodana goriva za ogrjev, neovisno o stvarnom korištenju potonjeg.

               28

               Kao prvo, što se tiče sukladnosti takve posljedice s Direktivom 2003/96, najprije valja navesti da odredbe te direktive koje sud koji je uputio zahtjev navodi u prvom pitanju nisu izravno relevantne za potrebe glavnog postupka. Naime, kao prvo, članak 2. stavak 3. prvi podstavak te direktive obuhvaća „energent[e], osim onih za koje je razina poreza određena u ovoj Direktivi”, a iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je razina poreza za proizvod o kojem je riječ u glavnom postupku jasno određena u Direktivi 2003/96.

               29

               Zatim, članak 5. te direktive predviđa diferencirane stope poreza u određenim taksativno navedenim slučajevima u tom članku, to jest kada su povezane s kvalitetom proizvoda, ovise o potrošenim količinama, kada se proizvodi koriste u određenim javnim područjima ili kada se pravi razlika između korištenja u poslovne ili neposlovne svrhe. Navedeni se članak dakle ne odnosi na razlikovanje između pogonskog goriva i goriva za ogrjev.

               30

               Zaključno, članak 21. stavak 4. Direktive 2003/96 odnosi se na uvjete povezane s primjenom snižene stope i oslobođenjima iz članaka 14. do 19. te direktive.

               31

               Suprotno tomu, Sud je već imao priliku utvrditi da se opća struktura Direktive 2003/96 temelji na jasnom razlikovanju pogonskih goriva i goriva za ogrjev, osobito s obzirom na kriterij korištenja. To razlikovanje između pogonskih goriva i goriva za ogrjev koje uvode uvodne izjave 17. i 18. te direktive osobito se primjenjuje u njezinim člancima 7. do 9., vezano za načine određivanja najnižih razina oporezivanja koje se, s jedne strane, primjenjuju na goriva za ogrjev i, s druge strane, na pogonska goriva te na proizvode koji se koriste kao pogonsko gorivo za posebne industrijske i komercijalne svrhe (vidjeti, u tom smislu, presudu od 3. travnja 2014., Kronos Titan i Rhein‑Ruhr Beschichtungs‑Service, C‑43/13 i C‑44/13, EU:C:2014:216, t. 28.).

               32

               Nadalje, u uvodnim izjavama 3. i 4. navedene direktive navodi se da pravilno funkcioniranje unutarnjega tržišta zahtijeva da se na razini Unije utvrde najniže razine oporezivanja većine energenata i da bi se značajne razlike u oporezivanju energije koje države članice primjenjuju mogle pokazati štetnima za to funkcioniranje. Valja dakle zaključiti da definiranje najniže razine oporezivanja proizvoda s obzirom na njihovo korištenje kao pogonskog goriva ili goriva za ogrjev pridonosi pravilnom funkcioniranju unutarnjeg tržišta omogućujući isključivanje eventualnih narušavanja tržišnog natjecanja između proizvoda koji se koriste u iste svrhe.

               33

               Iz toga slijedi da se i opća struktura kao i cilj Direktive 2003/96 temelje na načelu prema kojem se energenti oporezuju s obzirom na njihovo stvarno korištenje.

               34

               Posljedično, odredba nacionalnog prava poput članka 89. stavka 16. Zakona o trošarinama, na temelju koje se, ako nije podnesen popis izjava kupaca u roku, na goriva za ogrjev automatski primjenjuje stopa trošarine predviđena za pogonska goriva, iako se ona, kako je utvrđeno u glavnom postupku, koriste kao takva, povređuje opću strukturu i cilj Direktive 2003/96.

               35

               Kao drugo, takva automatska primjena stope trošarine predviđene za pogonska goriva u slučaju nepoštovanja obveze podnošenja takvog popisa povređuje načelo proporcionalnosti.

               36

               Naime, iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da je u glavnom postupku utvrđeno da su prodaje goriva za ogrjev koje je izvršio ROZ-ŚWIT provjerene i da nije bilo upitno da su kupci potvrdili tu kupnju i potrošnju goriva za ogrjev za potrebe grijanja. Osim toga, ni iz čega u spisu ne može se zaključiti da su te prodaje izvršene s ciljem prijevarnog korištenja povlaštene stope trošarine koja se odobrava za goriva za ogrjev za potrebe grijanja.

               37

               Međutim, unatoč tom utvrđenju nadležna su tijela, u skladu s člankom 89. stavkom 16. Zakona o trošarinama, na prodana goriva za ogrjev primijenila stopu trošarine predviđenu za pogonska goriva.

               38

               S tim u vezi, iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da u Poljskoj stopa trošarine koja se primjenjuje na pogonska goriva može biti više od osam puta viša od stope koja se primjenjuje na goriva za ogrjev.

               39

               U tim okolnostima, primjena stope trošarine predviđene za pogonska goriva na goriva za ogrjev o kojima je riječ u glavnom postupku zbog povrede obveze, koju nameće nacionalno pravo, podnošenja popisa izjava kupaca u određenom roku, iako je utvrđeno da namjena tih proizvoda za potrebe grijanja nije upitna, prekoračuje ono što je nužno za sprečavanje izbjegavanja i utaje poreza (vidjeti, analogijom, presudu od 27. rujna 2007., Collée, C‑146/05, EU:C:2007:549, t. 29.).

               40

               U tom kontekstu, valja navesti da ništa ne sprečava državu članicu da predvidi nametanje kazne zbog povrede obveze poput one koja se sastoji u podnošenju nadležnim tijelima popisa izjava kupaca prodanih goriva za ogrjev. Ovlast kojom raspolaže država članica prilikom određivanja takve sankcije mora se izvršavati uz poštovanje prava Unije i njezinih općih načela, uključujući načelo proporcionalnosti. Kako bi ocijenili je li ta sankcija u skladu s tim načelom, nacionalni sudovi moraju osobito uzeti u obzir narav i težinu povrede koja se tom sankcijom želi kazniti kao i načine određivanja njezina iznosa (vidjeti, analogijom, presudu od 19. srpnja 2012., Rēdlihs, C‑263/11, EU:C:2012:497, t. 44. do 47.).

               41

               Posljedično, Direktivu 2003/96 i načelo proporcionalnosti treba tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis na temelju kojeg se, ako se ne podnese takav mjesečni popis izjava kupaca, na prodana goriva za ogrjev primjenjuje stopa trošarina za pogonska goriva, iako je utvrđeno da namjena tog proizvoda za potrebe grijanja nije upitna.

               42

               S obzirom na prethodna razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti da Direktivu 2003/96 kao i načelo proporcionalnosti treba tumačiti na način da:

                        —

                        im se ne protivi nacionalni propis na temelju kojeg prodavatelji goriva za ogrjev moraju u određenom roku podnijeti mjesečni popis izjava kupaca prema kojima su kupljeni proizvodi namijenjeni za potrebe grijanja,

                        —

                        im se protivi nacionalni propis na temelju kojeg se, ako se ne podnese takav popis u određenom roku, na prodana goriva za ogrjev primjenjuje stopa trošarina za pogonska goriva, iako je utvrđeno da namjena tog proizvoda za potrebe grijanja nije upitna.

         Troškovi

               43

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (deveto vijeće) odlučuje:

                     Direktivu Vijeća 2003/96/EZ od 27. listopada 2003. o restrukturiranju sustava Zajednice za oporezivanje energenata i električne energije, kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 2004/75/EZ od 29. travnja 2004., kao i načelo proporcionalnosti treba tumačiti na način da:

                        —

                           im se ne protivi nacionalni propis na temelju kojeg prodavatelji goriva za ogrjev moraju u određenom roku podnijeti mjesečni popis izjava kupaca prema kojima su kupljeni proizvodi namijenjeni za potrebe grijanja i

                        —

                           im se protivi nacionalni propis na temelju kojeg se, ako se ne podnese takav popis u određenom roku, na prodana goriva za ogrjev primjenjuje stopa trošarina za pogonska goriva, iako je utvrđeno da namjena tog proizvoda za potrebe grijanja nije upitna.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: poljski


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 17. lipnja 2010.#Terre wallonne ASBL (C-105/09) i Inter-Environnement Wallonie ASBL (C-110/09) protiv Région wallonne.#Zahtjevi za prethodnu odluku: Conseil d'État - Belgija.#Direktiva 2001/42/EZ - Direktiva 91/676/EEZ.#Spojeni predmeti C-105/09 i C-110/09.


Presuda Općeg suda (šesto prošireno vijeće) od 16. lipnja 2011.#Solvay Solexis SpA protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje - Novčane kazne - Jednako postupanje.#Predmet T-195/06.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 12. rujna 2006.#M. G. Eman i O. B. Sevinger protiv College van burgemeester en wethouders van Den Haag.#Zahtjev za prethodnu odluku: Raad van State - Nizozemska.#Predmet C-300/04.


Presuda Suda (peto vijeće) od 10. svibnja 2001. # Agorà Srl i Excelsior Snc di Pedrotti Bruna & C. protiv Ente Autonomo Fiera Internazionale di Milano i Ciftat Soc. coop. arl. # Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia - Italija. # Spojeni predmeti C-223/99 i C-260/99.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 15. lipnja 2010. # Europska komisija protiv Kraljevine Španjolske. # Povreda obveze države članice - Članak 49. UEZ-a - Socijalna sigurnost. # Predmet C-211/08.


Presuda Suda (treće vijeće) od 10. ožujka 2005.#Laboratoires Fournier SA protiv Direction des vérifications nationales et internationales.#Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunal administratif de Dijon - Francuska.#Predmet C-39/04.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 21. studenoga 2013.#Günter Heede protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni).#Žig Zajednice – Prijava verbalnog žiga Zajednice Matrix-Energetics – Apsolutni razlozi za odbijanje – Opisni karakter – Relevantna javnost – Datum ocjenjivanja opisnog karaktera – Članak 7. stavak 1. točke (b) i (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-313/11.


Presuda Suda (treće vijeće) od 19. studenog 2009.#Krzysztof Filipiak protiv Dyrektor Izby Skarbowej w Poznaniu.#Zahtjev za prethodnu odluku: Wojewódzki Sąd Administracyjny w Poznaniu - Poljska.#Predmet C-314/08.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 17. siječnja 2008.#Theodor Jäger protiv Finanzamt Kusel-Landstuhl.#Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesfinanzhof - Njemačka.#Predmet C-256/06.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 11. rujna 2007. # Komisija Europskih zajednica protiv Savezne Republike Njemačke. # Povreda obveze države članice - Članci 18., 39., 43. i 49. UEZ-a. # Predmet C-318/05.


Presuda Prvostupanjskog suda (žalbeno vijeće) od 19. studenog 2009.#Christos Michail protiv Komisije Europskih zajednica.#Žalba - Javna služba - Dužnosnici.#Predmet T-50/08 P.


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 26. rujna 2013.#Polyelectrolyte Producers Group GEIE (PPG) i SNF SAS protiv Europske agencije za kemijske proizvode (ECHA).#Žalba – Europska agencija za kemikalije (ECHA) – Registracija, evaluacija i autorizacija kemikalija – Uredba (EZ) br. 1907/2006 (Uredba REACH) – Članci 57. i 59. – Tvari koje podliježu autorizaciji – Identifikacija akrilamida kao posebno zabrinjavajuće tvari – Uvrštenje na popis predloženih tvari – Objava – Rok za podnošenje tužbe – Članak 102. stavak 1. Poslovnika Općeg suda – Datum od kojeg treba računati navedeni rok u slučaju tužbe protiv odluke koja je objavljena samo na internetskima stranicama – Pravna sigurnost – Djelotvorna sudska zaštita.#Predmet C-625/11 P.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      26. rujna 2013. (
            *1
         )
      „Žalba — Europska agencija za kemikalije (ECHA) — Registracija, evaluacija i autorizacija kemikalija — Uredba (EZ) br. 1907/2006 (Uredba REACH) — Članci 57. i 59. — Tvari koje podliježu autorizaciji — Identifikacija akrilamida kao posebno zabrinjavajuće tvari — Uvrštenje na popis predloženih tvari — Objava — Rok za podnošenje tužbe — Članak 102. stavak 1. Poslovnika Općeg suda — Datum od kojeg treba računati navedeni rok u slučaju tužbe protiv odluke koja je objavljena samo na internetskima stranicama — Pravna sigurnost — Djelotvorna sudska zaštita“
      U predmetu C‑625/11 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije podnesene 30. studenoga 2011.,

         Polyelectrolyte Producers Group GEIE (PPG), sa sjedištem u Bruxellesu (Belgija),

         SNF SAS, sa sjedištem u Andrézieux‑Bouthéonu (Francuska),
      koje zastupaju R. Cana i K. Van Maldegem, avocats,
      žalitelji,
      druge stranke u postupku su:

         Europska agencija za kemikalije (ECHA), koju zastupaju M. Heikkilä i W. Broere, u svojstvu agenata, uz asistenciju J. Stuycke, advocaat,
      tuženik u prvostupanjskom postupku,

         Kraljevina Nizozemska, koju zastupaju C. Wissels i B. Koopman, u svojstvu agenata,

         Europska komisija, koju zastupaju P. Oliver i E. Manhaeve, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luksemburgu,
      intervenijenti u prvostupanjskom postupku,
      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, J. Malenovský, U. Lõhmus (izvjestitelj), M. Safjan i A. Prechal, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
      tajnik: L. Hewlett, glavna administratorica
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 14. studenoga 2012.,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 21. ožujka 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Polyelectrolyte Producers Group GEIE (PPG) (u daljnjem tekstu: PPG) i SNF SAS (u daljnjem tekstu: SNF) svojom žalbom zahtijevaju ukidanje rješenja Općeg suda Europske unije od 21. rujna 2011., PPG i SNF/ECHA (T‑268/10, Zb., str. II‑6595, u daljnjem tekstu: pobijano rješenje), kojim je on kao nedopuštenu odbacio njihovu tužbu za poništenje odluke Europske agencije za kemikalije (ECHA) o identifikaciji akrilamida (CE br. 201‑173-7) kao tvari koja ispunjava kriterije iz članka 57. Uredbe (EZ) br. 1907/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 18. prosinca 2006. o registraciji, evaluaciji, autorizaciji i ograničavanju kemikalija (REACH) i osnivanju Europske agencije za kemikalije te o izmjeni Direktive 1999/45/EZ i stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EEZ) br. 793/93 i Uredbe Komisije (EZ) br. 1488/94 kao i Direktive Vijeća 76/769/EEZ i direktiva Komisije 91/155/EEZ, 93/67/EEZ, 93/105/EZ i 2000/21/EZ (SL L 396, str. 1. i ispravak SL 2007., L 136, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 23., str. 3., u daljnjem tekstu: Uredba REACH), i uvrštenju akrilamida na popis tvari predloženih za uvrštenje u Prilog XIV. navedenoj uredbi u skladu s njezinim člankom 59. (u daljnjem tekstu: sporna odluka).

         Pravni okvir

         Uredba REACH

               2

               U članku 57. Uredbe REACH navedene su tvari koje mogu biti uvrštene u njezin Prilog XIV., naslovljen „Popis tvari koje podliježu autorizaciji”. U članku 57. točkama (a) i (b) te uredbe navedene su tvari koje ispunjavaju kriterije prema kojima se tvari razvrstavaju kao karcinogene i mutagene te pripadaju određenim kategorijama.

               3

               Sukladno članku 59. te uredbe, naslovljenom „Identifikacija tvari iz članka 57.”:
               „1.   Postupak iz stavaka od 2. do 10. ovog članka primjenjuje se za potrebe identifikacije tvari koje ispunjavaju kriterije iz članka 57. i utvrđivanja popisa tvari predloženih za uvrštenje u Prilog XIV. [(u daljnjem tekstu: popis predloženih tvari)]. [...]
               [...]
               10.   [ECHA] na svojim internetskim stranicama bez odlaganja objavljuje i ažurira popis iz stavka 1. čim se donese odluka o uvrštenju tvari.”

               4

               Članak 94. stavak 1. Uredbe REACH određuje da se odluka Žalbene komisije odnosno – u slučaju odluka kod kojih ne postoji pravo žalbe – odluka [ECHA‑e] može osporavati u postupku pred Općim sudom ili Sudom, u skladu s člankom 263. UFEU‑a.

               5

               Pred navedenom komisijom nije dopušteno podnošenje pravnog lijeka protiv odluka donesenih na temelju članka 59. te uredbe.

         Poslovnik Općeg suda

               6

               Članak 102. Poslovnika Općeg suda određuje:
               „1.   Kada rok za podnošenje tužbe protiv akta neke od institucija počinje teći od trenutka objave tog akta, rok se računa, u smislu članka 101. stavka 1. točke (a), od isteka četrnaestog dana nakon dana objave akta u Službenom listu Europske unije.
               2.   Postupovni se rokovi produljuju zbog udaljenosti za deset dana.”

         Okolnosti spora i sporna odluka

               7

               PPG je europsko gospodarsko interesno udruženje koje zastupa interese društava proizvođača i/ili uvoznika polielektrolita, poliakrilamida i/ili drugih polimera koji sadržavaju akrilamid. Jedan je od njegovih članova i SNF.

               8

               Kraljevina Nizozemska je 25. kolovoza 2009. ECHA‑i proslijedila dosje koji je izradila povodom identifikacije akrilamida kao tvari koja ispunjava kriterije iz članka 57. točaka (a) i (b) Uredbe REACH.

               9

               Nakon završetka postupka iz članka 59. Uredbe REACH, ECHA je donijela spornu odluku u kojoj je identificirala akrilamid kao tvar koja ispunjava kriterije iz članka 57. te uredbe te ga je uvrstila na popis predloženih tvari.

               10

               Taj popis u koji je uvršten akrilamid 30. ožujka 2010. objavljen je na internetskim stranicama ECHA‑e u skladu s člankom 59. stavkom 10. Uredbe REACH.

         Postupak pred Općim sudom i pobijano rješenje

               11

               PPG i SNF su tajništvu Općeg suda 10. lipnja 2010. podnijeli tužbu za poništenje sporne odluke.

               12

               ECHA je 5. studenoga 2010. zahtjevom podnesenim tajništvu Općeg suda podnijela prigovor nedopuštenosti protiv te tužbe. Ona je navela tri zapreke vođenju postupka koje se temelje na nepoštovanju roka za podnošenje tužbe, podredno, na tome da se sporna odluka izravno ne odnosi na tužitelje i na tome da se ta odluka, koja nije regulatorni akt u smislu članka 263. stavka 4. UFEU‑a, osobno ne odnosi na njih.

               13

               Kraljevini Nizozemskoj i Europskoj komisiji bilo je dopušteno intervenirati u potporu ECHA‑inu zahtjevu. Komisija je podupirala ECHA‑inu argumentaciju koja se temeljila na nepoštovanju roka za podnošenje tužbe te je također navela nedopuštenost navedene tužbe zbog litispendencije.

               14

               Što se tiče nepoštovanja roka za podnošenje tužbe, ECHA i Komisija su u biti isticale da je sporna odluka objavljena 30. ožujka 2010. i da je rok predviđen člankom 263. stavkom 6. UFEU‑a za pokretanje postupka protiv te odluke tekao do 30. svibnja 2010. Od tog je dana tekao desetodnevni dopunski rok zbog udaljenosti određen člankom 102. stavkom 2. Poslovnika Općeg suda tako da je ukupni rok za podnošenje tužbe istekao 9. lipnja 2010. Slijedom toga tužbe PPG‑a i SNF‑a od 10. lipnja 2010. podnesene su nepravodobno.

               15

               Tužitelji su se pozvali na primjenu članka 102. stavka 1. navedenog poslovnika smatrajući da rok za podnošenje tužbe treba računati od isteka četrnaestog dana nakon dana objave sporne odluke pa je u predmetnom slučaju taj rok poštovan.

               16

               Opći sud u točki 33. pobijanog rješenja presudio je da se, u skladu s tekstom potonje odredbe, ona primjenjuje samo na akte objavljene u Službenom listu Europske unije, dok je na temelju članka 59. stavka 10. Uredbe REACH određeno da se popis predloženih tvari objavljuje na internetskim stranicama ECHA‑e te nijedna druga odredba te uredbe ne nameće drugi oblik objave.

               17

               S tim je u vezi Opći sud u točki 35. tog rješenja najprije smatrao da se isključiva objava na internetu vrši elektroničkim putem te su tako objavljeni akti u istom trenutku dostupni javnosti u cijeloj Europskoj uniji. Suprotno tomu, prema mišljenju Općeg suda, čak i ako je na internetu dostupna elektronička verzija Službenog lista Europske unije, vjerodostojna je samo tiskana verzija.

               18

               Nadalje, Opći je sud u točki 37. pobijanog rješenja smatrao da se njegova sudska praksa o objavi odluka u području državnih potpora ne može primijeniti na predmetni slučaj. S tim je u vezi on pojasnio da iako, u skladu s tom sudskom praksom, davanje trećim osobama potpunog pristupa tekstu odluke objavljene na internetu, zajedno s objavom kratke obavijesti u Službenom listu Europske unije, omogućuje primjenu članka 102. stavka 1. njegova poslovnika, za tu je vrstu predmeta u članku 26. Uredbe Vijeća (EZ) br. 659/1999 od 22. ožujka 1999. o utvrđivanju detaljnih pravila primjene članka [108. UFEU‑a] (SL L 83, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 16.) izričito predviđena objava u Službenom listu Europske unije.

               19

               Konačno, Opći sud je u točki 38. pobijanog rješenja odbio argument tužiteljâ prema kojem činjenica da se članak 102. stavak 1. njegova poslovnika ne primjenjuje na objave za koje je u skladu s pravom Unije predviđena isključiva objava na internetu predstavlja diskriminaciju ili proizvoljno postupanje prema njima. On je smatrao da činjenična i pravna situacija neke osobe nakon objave akta u Službenom listu Europske unije nije usporediva s onom u kojoj bi se ta osoba nalazila nakon objave akta isključivo na internetu. Osim toga, Opći sud je smatrao da uzimanje u obzir datuma objave sporne odluke na internetskim stranicama ECHA‑e kao datuma objave u smislu članka 263. stavka 6. UFEU‑a jamči jednako postupanje prema svim zainteresiranim osobama time što osigurava da je rok za podnošenje tužbe protiv odluke za sve osobe izračunan na isti način. Opći sud dodaje da su razlike koje, kad je riječ o izračunu roka za podnošenje tužbe, postoje između objave u Službenom listu Europske unije i objave na internetu u svakom slučaju isto tako opravdane zbog značajki potonje objave.

               20

               Opći je sud na temelju ispitivanja prepreke vođenju postupka koja se temelji na nepoštovanju roka za podnošenje tužbe kao nedopuštene odbacio tužbe PPG‑a i SNF‑a te pritom nije ispitao ostale prepreke vođenju postupka koje su istaknule ECHA i Komisija.

         Zahtjevi stranaka

               21

               Žalitelji od Suda zahtijevaju da ukine pobijano rješenje i poništi spornu odluku ili da, podredno, vrati predmet Općem sudu na ponovno odlučivanje o njihovoj tužbi i da ECHA‑i naloži snošenje troškova obaju postupaka.

               22

               ECHA te Kraljevina Nizozemska i Komisija, koje su podupirale ECHA‑u u prvostupanjskom postupku, od Suda traže da žalbu proglasi neosnovanom i da žaliteljima naloži snošenje troškova.

         O žalbi

         Argumentacija stranaka

               23

               Žalitelji ističu jedan žalbeni razlog koji se temelji na pogrešci koja se tiče prava koju je Opći sud počinio u tumačenju i primjeni članka 102. stavka 1. njegova poslovnika, a posljedica je te pogreške povreda načela djelotvorne sudske zaštite. Oni tvrde da rok od četrnaest dana naveden u toj odredbi treba primijeniti na sve objavljene odluke, a ne samo na one objavljene u Službenom listu Europske unije.

               24

               S tim u vezi žalitelji tvrde da se načela na kojima počiva uzimanje u obzir razdoblja od četrnaest dana iz navedenog članka 102. stavka 1. prilikom izračuna rokova za podnošenje tužbe, odnosno načela pravne sigurnosti i jednakosti među trećim osobama, isto tako primjenjuju na objave na internetu. Što se tiče točke 37. pobijanog rješenja, oni smatraju da se, kad je riječ kako o spornoj odluci tako i o odlukama donesenima u području državnih potpora i u odnosu na koje se razvila sudska praksa na koju se poziva Opći sud u toj točki, formalna odluka objavljuje na internetu. Stoga je Opći sud, time što je razlikovao ta dva slučaja, počinio pogrešku koja se tiče prava.

               25

               Osim toga, suprotno onomu što je Opći sud ustvrdio u točki 38. pobijanog rješenja, činjenična i pravna situacija neke osobe nakon objave akta u Službenom listu Europske unije istovjetna je onoj u kojoj bi se ta osoba nalazila nakon objave akta isključivo na internetu pa neprimjena članka 102. stavka 1. Poslovnika Općeg suda na potonju objavu predstavlja diskriminaciju i proizvoljno postupanje.

               26

               ECHA, koju podupire Kraljevina Nizozemska, smatra da se navedena odredba ne može primijeniti izvan okvira njezina teksta. S tim u vezi ta agencija, s jedne strane, podsjeća da stroga primjena propisa Unije o postupovnim rokovima odgovara zahtjevima pravne sigurnosti i nužnosti izbjegavanja bilo kakve diskriminacije ili proizvoljnog postupanja u sudovanju i, s druge strane, da su ti rokovi koji su ustanovljeni radi jasnoće i sigurnosti pravnih situacija kogentne naravi i da njih, dakle, ne određuju ni stranke ni sud. Opći sud je područje primjene članka 102. stavka 2. svojega poslovnika mogao proširiti samo izmjenom tog poslovnika. ECHA isto tako ustraje na razlici koja postoji između objave na internetu i objave u Službenom listu Europske unije.

               27

               Komisija smatra da bi bila riječ o diskriminaciji ili proizvoljnom postupanju u odnosu na žalitelje samo da je na njih primijenjen rok koji je kraći od onoga na koji su imale pravo druge stranke koje se nalaze u istoj situaciji, odnosno one koje također žele pobijati zakonitost popisa predloženih tvari. Međutim, kao što je to Opći sud presudio u točki 38. pobijanog rješenja, situacija osoba koje pobijaju akt objavljen samo na internetskim stranicama ureda ili agencije Unije različita je od situacije osoba koje zahtijevaju poništenje akta objavljenog u Službenom listu Europske unije. Komisija isto tako ističe da Opći sud nije počinio nikakvu pogrešku koja se tiče prava u točkama 35. i 37. pobijanog rješenja.

         Ocjena Suda

               28

               Uvodno valja istaknuti da nije sporno da odluka ECHA‑e o uvrštenju tvari na popis predloženih tvari predstavlja akt koji se može pobijati u smislu članka 263. stavka 1. UFEU‑a. Naime, članak 94. stavak 1. Uredbe REACH predviđa pravni lijek na temelju tog članka 263. protiv odluke ECHA‑e osobito u slučaju odluka kod kojih ne postoji pravo podnošenja žalbe žalbenoj komisiji ECHA‑e. To je tako u slučaju kad su odluke donesene na temelju članka 59. te uredbe.

               29

               Kad je riječ o objavljenom aktu, članak 263. stavak 6. UFEU‑a predviđa rok za podnošenje tužbe od dva mjeseca od objave tog akta. Članak 102. stavak 1. Poslovnika Općeg suda određuje da, kada rok za podnošenje tužbe protiv akta neke od institucija počinje teći od trenutka objave tog akta, rok se računa od isteka četrnaestog dana nakon dana objave akta u Službenom listu Europske unije.

               30

               Suprotno onomu što je Opći sud presudio u točki 33. pobijanog rješenja, iz teksta te potonje odredbe ne proizlazi da se ona primjenjuje samo na akte objavljene u Službenom listu Europske unije.

               31

               Naime, kao što je istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 76. i 77. svojeg mišljenja, prvi dio rečenice koja čini članak 102. stavak 1. Poslovnika Općeg suda oblikovan je tako da se, poput članka 263. stavka 6. UFEU‑a, odnosi na objavu akata općenito. Stoga se navođenje Službenog lista Europske unije u drugom dijelu navedene rečenice može objasniti pukom činjenicom da je objava u njemu bila jedina moguća u vrijeme donošenja tog poslovnika.

               32

               Iz toga slijedi da nije isključeno da se odredba iz članka 102. stavka 1. Poslovnika Općeg suda primijeni na akt objavljen jedino na internetu, poput sporne odluke.

               33

               Osim toga, ako se pojave sumnje glede formulacije članka 102. stavka 1. Poslovnika Općeg suda, s obzirom na to da ne postoje uvjerljivi razlozi u suprotnom smislu, valja dati prednost tumačenju koje ne dovodi do prekluzije koja bi zainteresirane osobe lišila njihova prava na pravni lijek (vidjeti u tom smislu presudu od 5. travnja 1979., Orlandi/Komisija, 117/78, Zb., str. 1613., t. 11.).

               34

               Općenitije, treba podsjetiti da, kada je tekst odredbe prava Unije nedovoljno jasan, treba uzeti u obzir kontekst te odredbe kao i ciljeve koji se njome žele postići (vidjeti u tom smislu presudu od 19. prosinca 2012., Leno Merken, C‑149/11, t. 39.).

               35

               S tim u vezi valja smatrati da je cilj četrnaestodnevnog roka iz članka 102. stavka 1. Poslovnika Općeg suda jamčenje zainteresiranim osobama dovoljnog vremena za podnošenje tužbe protiv objavljenih akata i, stoga, poštovanje prava na djelotvornu sudsku zaštitu, kako je sada sadržano u članku 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima.

               36

               Međutim, kako je utvrđeno u točki 31. ove presude, ako je članak 102. stavak 1. Poslovnika Općeg suda moguće tumačiti na način da se odnosi na sve objavljene akte, neovisno o obliku njihove objave, tu odredbu valja tumačiti na taj način radi izbjegavanja toga da zainteresirane osobe, pouzdajući se u postojanje dodatnog četrnaestodnevnog roka za podnošenje tužbe, ne budu lišene djelotvorne sudske zaštite.

               37

               Iz toga proizlazi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je presudio da je navedena odredba primjenjiva samo na akte objavljene u Službenom listu Europske unije i time što je posljedično proglasio nedopuštenom tužbu PPG‑a i SNF‑a.

               38

               S obzirom na prethodno navedeno, valja prihvatiti jedini žalbeni razlog koji su istaknuli žalitelji i, slijedom toga, njihovu žalbu te ukinuti pobijano rješenje.

               39

               U skladu s člankom 61. stavkom 1. Statuta Suda Europske unije, u slučaju ukidanja odluke Općeg suda Sud može sam konačno odlučiti o sporu ako stanje postupka to dopušta ili može vratiti predmet na odlučivanje Općem sudu.

               40

               Budući da u predmetnom slučaju stanje postupka ne dopušta konačnu odluku o sporu, valja predmet vratiti Općem sudu na ponovno suđenje i o troškovima odlučiti naknadno.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) proglašava i presuđuje:

                        1.

                           Ukida se rješenje Općeg suda Europske unije od 21. rujna 2011., PPG i SNF/ECHA (T‑268/10).

                        2.

                           Ovaj predmet vraća se Općem sudu Europske unije na ponovno suđenje.

                        3.

                           O troškovima će se odlučiti naknadno.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 4. svibnja 2017.#Martin Kasztantowicz protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak za opoziv – Verbalni žig Europske unije GEOTEK – Članak 51. stavak 1. točka (a) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Pravilo 40. stavak 5. Uredbe (EZ) br. 2868/95 – Dokaz stvarne uporabe žiga – Nepravodobnost – Pravilo 61. stavci 2. i 3. i pravilo 65. stavak 1. Uredbe br. 2868/95 – Obavijest nositelju telefaksom o vremenskom roku – Nepostojanje okolnosti koje bi ponovno mogle dovesti u pitanje podnošenje izvješća koje osigurava EUIPO – Članak 78. Uredbe br. 207/2009 – Pravilo 57. Uredbe br. 2868/95 – Zahtjev za saslušanje svjedoka – Margina prosudbe EUIPO‑a.#Predmet T-97/16.


Presuda Suda (treće vijeće) od 3. rujna 2009.#AHP Manufacturing BV protiv Bureau voor de Industriële Eigendom.#Zahtjev za prethodnu odluku: Rechtbank 's-Gravenhage - Nizozemska.#Predmet C-482/07.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 10. srpnja 2008.#Centrum voor gelijkheid van kansen en voor racismebestrijding protiv Firma Feryn NV.#Zahtjev za prethodnu odluku: Arbeidshof te Brussel - Belgija.#Direktiva 2000/43/EZ.#Predmet C-54/07.


Presuda Suda (osmo vijeće) od 6. travnja 2017.#Europska komisija protiv Savezne Republike Njemačke.#Povreda obveze države članice – Jačanje sigurnosne zaštite luka – Direktiva 2005/65/EZ – Članak 2. stavak 3. i članci 6., 7. i 9. – Povreda – Nepostojanje ocjene sigurnosne zaštite luke – Granice luke, plan sigurnosne zaštite luke i časnik za sigurnosnu zaštitu luke – Nepostojanje definicije.#Predmet C-58/16.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 21. siječnja 2010.#Europska komisija protiv Savezne Republike Njemačke.#Predmet C-17/09.


Presuda Općeg suda (žalbeno vijeće) od 14. prosinca 2016.#Viara Todorova Androva protiv Vijeća Europske unije.#Žalba – Javna služba – Dužnosnici – Promaknuće – Promaknuća za 2011. – Neuvrštavanje na popis dužnosnika koji ispunjavaju uvjete za promaknuće – Odbijanje tužbe u prvom stupnju – Članak 45. Pravilnika o osoblju – Članak 4. Okvirnog sporazuma o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP – Jednako postupanje – Obveza obrazlaganja – Teret dokazivanja – Sučeva obveza meritornog ispitivanja – Prigovor nezakonitosti – Pravilo o usklađenosti između žalbe i tužbe podnesene sudu Unije.#Predmet T-366/15 P.


title: Presuda Suda od 9. ožujka 1999.#Centros Ltd protiv Erhvervs- og Selskabsstyrelsen.#Zahtjev za prethodnu odluku: Højesteret - Danska.#Predmet C-212/97.

text:
PRESUDA SUDA9. ožujka 1999.(*)„Sloboda
 poslovnog nastana – Osnivanje podružnice društva koje ne obavlja
gospodarsku djelatnost – Zaobilaženje nacionalnog prava – Odbijanje
registracije“U predmetu C-212/97,povodom
 zahtjeva koji je Sudu na temelju članka 177. Ugovora o EZ-u podnio
Højesteret (Danska), u sporu koji se vodi pred tim sudom izmeđuCentros LtdiErhvervs- og Selskabsstyrelsen,radi prethodne odluke o tumačenju članaka 52., 56. i 58. Ugovora o EZ-u,SUD,u
 sastavu: G. C. Rodríguez Iglesias, predsjednik, P. J. G. Kapteyn,
J.‑P. Puissochet, G. Hirsch i P. Jann, predsjednici vijeća, G.
F. Mancini, J. C. Moitinho de Almeida, C. Gulmann, J. L.
Murray, D. A. O. Edward, H. Ragnemalm, L. Sevón, M. Wathelet
(izvjestitelj), R. Schintgen i K. M. Ioannou, suci,nezavisni odvjetnik: A. La Pergola,tajnik: H. von Holstein, zamjenik tajnika,uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli: –        za
 Erhvervs- og Selskabsstyrelsen, Kammeradvokaten koju zastupa Karsten
Hagel-Sørensen, odvjetnik iz Kopenhagena,–        za
 dansku vladu, Peter Biering, voditelj odjela u Ministarstvu vanjskih
poslova, u svojstvu agenta,–        za
 francusku vladu, Kareen Rispal-Bellanger, zamjenica ravnatelja Uprave
za pravosudna pitanja Ministarstva vanjskih poslova, i Gautier Mignot,
tajnik za vanjske poslove u istoj upravi, u svojstvu agenata,–        za
 nizozemsku vladu, Adriaan Bos, pravni savjetnik u Ministarstvu vanjskih
 poslova, u svojstvu agenta,–        za
 vladu Ujedinjene Kraljevine, Stephanie Ridley iz Treasury Solicitor's
Departmenta, u svojstvu agenta, uz asistenciju Derricka Wyatta, QC,–        za
 Komisiju Europskih zajednica, Antonio Caeiro, pravni savjetnik, i Hans
Støvlbæk, član pravne službe, u svojstvu agenata,uzimajući u obzir izvještaj za raspravu,saslušavši
 na raspravi od 19. svibnja 1998. usmena izlaganja Erhvervs- og
Selskabsstyrelsen, koje zastupa Karsten Hagel-Sørensen, francuske vlade,
 koju zastupa Gautier Mignot, nizozemske vlade, koju zastupa Marc
Fierstra, pravni savjetnik u Ministarstvu vanjskih poslova, u svojstvu
agenta, švedske vlade, koju zastupa Erik Brattgård, departementsråd u
 pravnoj službi u Ministarstvu vanjskih poslova, u svojstvu agenta,
vlade Ujedinjene Kraljevine, koju zastupa Derrick Wyatt, i Komisije,
koju zastupaju Antonio Caeiro i Hans Støvlbæk,saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi od 16. lipnja 1998.,donosi sljedećuPresudu1        Odlukom
 od 3. lipnja 1997., koja je na Sudu zaprimljena 5. lipnja iste godine,
Højesteret je na temelju članka 177. Ugovora o EZ-u podnio zahtjev za
prethodnu odluku koji se odnosi na tumačenje članaka 52., 56. i 58.
istog ugovora.2        Zahtjev
 je podnesen u okviru spora koji se vodi između Centros Ltd (u daljnjem
tekstu: Centros), private limited company osnovanog 18. svibnja
1992. u Engleskoj i Walesu, i Erhvervs- og Selskabsstyrelsen (Opća
uprava za trgovinu i društva) danskog Ministarstva trgovine, vezano za
činjenicu da je ta uprava odbila registraciju podružnice Centrosa u
Danskoj.3        Iz
 spisa glavnog postupka proizlazi da Centros otkad je osnovan uopće nije
 bio aktivan. Budući da zakonodavstvo Ujedinjene Kraljevine vezano za
upis i uplatu minimalnog temeljnog kapitala ne predviđa nikakvu obvezu
društava ograničene odgovornosti, temeljni kapital Centrosa, koji iznosi
 100 britanskih funti, nije ni uplaćen ni stavljen na raspolaganje
društvu. Temeljni je kapital podijeljen na dva dijela i njih drže
gospodin i gospođa Bryde, danski državljani s prebivalištem u Danskoj.
Gospođa Bryde direktorica je Centrosa, čije se sjedište nalazi u
Ujedinjenoj Kraljevini, na adresi prijatelja gospodina Brydea.4        Prema danskom pravu, Centros se kao private limited company smatra stranim društvom ograničene odgovornosti. Pravila koja se odnose na registraciju podružnica (filialer) takvih društava uređuje Anpartsselskabslov (Zakon o društvima ograničene odgovornosti).5        Članak 117. tog zakona osobito predviđa:„1)      Društva
 ograničene odgovornosti i strana društva istovrsnog pravnog oblika koja
 imaju adresu u državi članici Europske zajednice mogu obavljati
djelatnost u Danskoj putem podružnice“. 6        Tijekom
 ljeta 1992. gospođa Bryde zatražila je od Erhvervs- og
Selskabsstyrelsena registriranje podružnice Centrosa u Danskoj.7        Erhvervs-
 og Selskabsstyrelsen odbio je registraciju s obrazloženjem da Centros,
koji u Ujedinjenoj Kraljevini ne obavlja nikakvu gospodarsku djelatnost,
 zapravo nije htio da se u Danskoj osnuje podružnica, već glavni
poslovni nastan, izbjegavajući nacionalna pravila, osobito ona koja se
odnose na uplatu minimalnog kapitala čiji je iznos od 200.000 danskih
kruna određen Zakonom br. 886 od 21. prosinca 1991. 8        Centros
 je pred Østre Landsret podnio tužbu protiv odbijajuće odluke Erhvervs-
og Selskabsstyrelsena. 9        Østre
 Landsret prihvatio je argumente Erhvervs- og Selskabsstyrelsena u
presudi od 8. rujna 1995., protiv koje je Centros podnio pravno sredstvo
 pred Højesteret.10      U
 okviru tog postupka Centros smatra da je ispunio uvjete koje za
registraciju podružnice stranog društva propisuje Zakon o društvima
ograničene odgovornosti. S obzirom na to da je društvo zakonito osnovano
 u Ujedinjenoj Kraljevini, ono u Danskoj ima pravo osnovati podružnicu
na temelju članka 52., u vezi s člankom 58. Ugovora.11      Centros
 smatra da to što od svog osnivanja nije obavljao nikakvu djelatnost u
Ujedinjenoj Kraljevini ne utječe na njegovo pravo na slobodni nastan.
Naime, u presudi od 10. srpnja 1986., Segers (79/85, Zb., str. 2375.),
Sud je presudio da se članci 52. i 58. Ugovora protive tome da nadležna
tijela države članice odbiju direktoru društva pravo na korištenje
nacionalnim sustavom zdravstvenog osiguranja samo zbog toga što se
sjedište društva nalazi u drugoj državi članici, čak i kada ono nije
obavljalo gospodarske djelatnosti. 12      Erhvervs-
 og Selskabsstyrelsen smatra da odbijanje registracije nije protivno
člancima 52. i 58. Ugovora, s obzirom na to da je razvidno da je
osnivanje podružnice u Danskoj način izbjegavanja primjene nacionalnog
propisa koji se odnosi na upis i uplatu minimalnog kapitala. Odbijanje
registracije opravdano je potrebom zaštite javnih ili privatnih
vjerovnika i suugovornika ili pak potrebom sprečavanja prijevarnih
stečajeva.13      U
 tim je uvjetima Højesteret odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu
sljedeće prethodno pitanje:„Je li u skladu s
 člankom 52. kao i s člancima 56. do 58. Ugovora o EZ-u odbijanje
registracije podružnice društva sa sjedištem u drugoj državi članici,
koje je zakonito osnovano i ima temeljni kapital u iznosu od 100
britanskih funti (približno 1000 danskih kruna) i koje postoji u skladu
sa zakonodavstvom te države članice, kada predmetno društvo ne obavlja
djelatnosti, već planira osnovati navedenu podružnicu kako bi obavljalo
svu djelatnost u zemlji u kojoj je podružnica osnovana, te kada valja
smatrati da je cilj primijenjene metode izbjegavanje osnivanja društva u
 potonjoj državi članici kako se ne bi morao uplatiti minimalni kapital u
 iznosu od 200.000 danskih kruna (trenutačno 125.000 danskih kruna)?“14      Svojim
 pitanjem nacionalni sudac u biti pita protive li se članci 52. i 58.
Ugovora tome da država članica odbije registraciju podružnice društva
koje je osnovano u skladu sa zakonodavstvom druge države članice u kojoj
 ima svoje sjedište, a u kojoj ne obavlja gospodarsku djelatnost, kada
je svrha podružnice da omogući predmetnom društvu obavljanje cjelokupne
djelatnosti u državi u kojoj će podružnica biti osnovana, čime se
izbjegava osnivanje društva te time i primjenu pravila o osnivanju
društava koja su ondje stroža u pogledu uplate minimalnog temeljnog
kapitala. 15      Uvodno
 valja navesti da Erhvervs- og Selskabsstyrelsen ne osporava da svako
dioničko društvo ili društvo ograničene odgovornosti koje ima svoje
sjedište u drugoj državi članici može obavljati poslove u Danskoj preko
podružnice. Dakle, prihvaća kao opće pravilo da se u Danskoj može
registrirati podružnica društva koje je osnovano u skladu s pravom druge
 države članice. Erhvervs- og Selskabsstyrelsen osobito je dodao da bi
prihvatio registraciju podružnice u Danskoj kad bi Centros u Engleskoj i
 Walesu obavljao gospodarsku djelatnost.  16      Prema
 danskoj vladi, članak 52. Ugovora ne primjenjuje se na predmet u
glavnom postupku, s obzirom na to da je u potpunosti riječ o unutarnjoj
situaciji Danske. Gospodin i gospođa Bryde, danski državljani, zapravo
su u Ujedinjenoj Kraljevini osnovali društvo koje ondje ne obavlja
nikakvu stvarnu djelatnost s jedinim ciljem da djelatnosti obavljaju u
Danskoj posredstvom podružnice i da tako izbjegnu primjenu danskog
zakonodavstva koje se odnosi na osnivanje društava ograničene
odgovornosti. U takvim okolnostima to što su državljani jedne države
članice osnovali društvo u drugoj članici ne predstavlja međunarodni
element koji je relevantan za pravo Zajednice i osobito za slobodu
poslovnog nastana. 17      U
 odnosu na to valja primijetiti da slučaj u kojemu društvo koje je
osnovano u skladu s pravom države članice u kojoj ima svoje sjedište
navedeno u osnivačkom aktu želi osnovati podružnicu u drugoj državi
članici potpada pod primjenu prava Zajednice. Nije važno to što je
društvo osnovano u prvoj državi članici samo zato da bi imalo poslovni
nastan u drugoj državi članici u kojoj bi obavljalo najvažniji dio
odnosno svu svoju gospodarsku djelatnost (vidjeti u tom smislu gore
navedenu presudu Segers, t. 16.).18      Ni
 to što su supružnici Bryde osnovali društvo Centros u Ujedinjenoj
Kraljevini s ciljem izbjegavanja danskog zakonodavstva, koje nalaže
uplatu minimalnog temeljnog kapitala, što nije osporeno ni u pisanim
očitovanjima ni na raspravi, ne utječe na ocjenu da osnivanje podružnice
 britanskog društva u Danskoj ulazi u područje primjene slobode
poslovnog nastana u smislu članaka 52. i 58. Ugovora. Pitanje primjene
članaka 52. i 58. Ugovora u biti je različito od pitanja može li država
članica, koristeći se mogućnostima koje joj pruža Ugovor, poduzeti mjere
 kako bi spriječila da neki od njezinih državljana pokušaju zlouporabom
prava izbjeći primjenu njezinog nacionalnog zakonodavstva. 19      Što
 se tiče pitanja je li to što je u Danskoj odbijena registracija
podružnice njihova društva koje je osnovano u skladu s pravom druge
države članice u kojoj ima svoje sjedište prepreka slobodi poslovnog
nastana, kako to tvrde supružnici Bryde, valja podsjetiti da sloboda
poslovnog nastana koja je državljanima Zajednice priznata u članku 52.
Ugovora obuhvaća pravo potonjih da započnu kao i da obavljaju
djelatnosti samozaposlenih osoba te da vode i osnivaju poduzeća pod
istim uvjetima koje za svoje vlastite državljane propisuje zakonodavstvo
 države članice u kojoj se nalazi poslovni nastan. Osim toga, članak 58.
 Ugovora izjednačuje fizičke osobe, državljane država članica, s
društvima osnovanima u skladu sa zakonodavstvom države članice u kojoj
imaju svoje sjedište navedeno u osnivačkom aktu, središnju upravu ili
svoj glavni poslovni nastan unutar Zajednice. 20      Iz
 navedenog neposredno proizlazi da društva imaju pravo obavljati svoju
djelatnost u drugoj državi članici posredstvom agencije, podružnice ili
filijale, s time da mjesto njihova sjedišta navedenog u osnivačkom aktu,
 središnja uprava ili mjesto glavnog poslovnog nastana služi, kao što je
 to državljanstvo kod fizičkih osoba, tomu da se utvrdi pripadnost
pravnom sustavu države članice (vidjeti u tom smislu presudu Segers, t.
13., presudu od 28. siječnja 1986., Komisija/Francuska, 270/83, Zb., str. 273., t. 18., presudu od 13. srpnja 1993., Commerzbank, C‑330/91, Zb., str. I-4017., t. 13. i presudu od 16. srpnja 1998., ICI, C-264/96, Zb., str. I-4695., t. 20.).21      Međutim,
 stalna praksa u državi članici da se pod određenim uvjetima odbija
registracija podružnice društva koje ima svoje sjedište u drugoj državi
članici sprečava društva koja su osnovana u skladu sa zakonodavstvom
druge države članice da se koriste pravom na poslovni nastan koje imaju
na temelju članaka 52. i 58. Ugovora.22      Slijedom
 toga, takva praksa predstavlja prepreku korištenju slobodama koje su
tim odredbama zajamčene. 23      Danska
 nadležna tijela, međutim, smatraju da se supružnici Bryde ne mogu s
uspjehom pozvati na te odredbe, s obzirom na to da je jedini cilj
osnivanja željenog društva zaobilaženje primjene nacionalnog prava koje
uređuje osnivanje društava ograničene odgovornosti i zbog toga
predstavlja zlouporabu prava na poslovni nastan. Kraljevina Danska
slijedom toga ima pravo poduzeti mjere protiv te zlouporabe tako da
zabrani registraciju podružnice. 24      Iz
 sudske prakse Suda doista proizlazi da, zahvaljujući mogućnostima koje
su predviđene Ugovorom, država članica ima pravo poduzeti mjere kako bi
spriječila neke državljane da zlouporabom prava pokušaju izbjeći
primjenu njihova nacionalnog zakonodavstva i da se stranke zlouporabom
prava ili na prijevaran način okoriste pravilima Zajednice (za slobodu
pružanja usluga osobito vidjeti presudu od 3. prosinca 1974., Van
Binsbergen, 33/74, Zb., str. 1299., t. 13., presudu od 3. veljače 1993., Veronica Omroep Organisatie, C-148/91, Zb., str. I-487., t. 12. i presudu od 5. listopada 1994., TV10, C-23/93, Zb., str. I-4795., t. 21.; za slobodu poslovnog nastana presudu od 7. veljače 1979., Knoors, 115/78, Zb., str. 399., t. 25. i presudu od 3. listopada 1990., Bouchoucha, C-61/89, Zb., str. I-3551., t. 14.; za slobodno kretanje robe presudu od 10. siječnja 1985., Leclerc i dr., 229/83, Zb., str. 1., t. 27.; za socijalnu zaštitu presudu od 2. svibnja 1996., Paletta, C-206/94, Zb., str. I-2357., t. 24.; za slobodno kretanje radnika presudu od 21. lipnja 1988., Lair, 39/86, Zb., str. 3161., t. 43.; za zajedničku poljoprivrednu politiku presudu od 3. ožujka 1993., General Milk Products, C-8/92, Zb., str. I-779., t. 21.; za pravo društava presudu od 12. svibnja 1998., Kefalas i dr., C-367/96, Zb., str. I-2843., t. 20.).25      Međutim,
 iako u takvim okolnostima nacionalni sudovi mogu u svakom pojedinom
slučaju, temeljeći odluku na objektivnim elementima, voditi računa o
zlouporabi prava ili prijevarnom postupanju predmetnih osoba te im, ako
bi to bio slučaj, uskratiti pravo na pogodnosti koje daju odredbe prava
Zajednice na koje se pozivaju, oni svejedno prilikom ocjene takvog
postupanja moraju voditi računa o ciljevima koji se namjeravaju postići
predmetnim odredbama Zajednice (gore navedena presuda Paletta, t. 25.).26      U
 slučaju iz predmeta u glavnom postupku valja navesti da su nacionalne
odredbe, primjenu kojih su zainteresirane osobe pokušale izbjeći,
pravila koja uređuju osnivanje društava, a ne pravila o obavljanju
određenih profesionalnih djelatnosti. Cilj odredbi Ugovora koje se
odnose na slobodu poslovnog nastana upravo je to da se društvima koja su
 osnovana u skladu sa zakonodavstvom države članice i koja na području
Zajednice imaju svoje sjedište navedeno u osnivačkom aktu, središnju
upravu ili mjesto glavnog poslovnog nastana omogući da posredstvom
agencije, podružnice ili filijale obavljaju djelatnost u drugim državama
 članicama. 27      U
 tim okolnostima to što državljanin države članice koji želi osnovati
društvo može odabrati da ga osnuje u državi članici čija mu pravila o
društavima izgledaju blaža i osnovati podružnice u drugim državama
članicama ne predstavlja samo po sebi zlouporabu prava na poslovni
nastan. Zapravo, pravo osnivanja društva u skladu sa zakonodavstvom
države članice i osnivanja podružnice u drugim državama članicama
sastavni je dio korištenja slobodom poslovnog nastana koja je unutar
zajedničkog tržišta zajamčena Ugovorom.28      U
 odnosu na to okolnost da pravo društava nije u cijelosti usklađeno
unutar Zajednice nije od važnosti; štoviše, uvijek je otvorena mogućnost
 da Vijeće, na temelju ovlasti koje su mu dodijeljene člankom 54.
stavkom 3. točkom (g) Ugovora o EZ-u, dovrši to usklađenje. 29      Osim
 toga, iz točke 16. gore navedene presude Segers proizlazi da to što
društvo ne obavlja nikakvu djelatnost u državi članici u kojoj ima svoje
 sjedište, nego obavlja svoje djelatnosti isključivo u državi članici u
kojoj ima podružnicu nije dovoljan dokaz da postoje zlouporaba prava i
prijevarno postupanje koji bi dopustili potonjoj državi članici da tom
društvu uskrati pravo na pogodnosti odredaba Zajednice koje se odnose na
 pravo poslovnog nastana. 30      U
 tim okolnostima nije u skladu s člancima 52. i 58. Ugovora to što je
država članica odbila registrirati podružnicu društva koje je osnovano u
 skladu s pravom druge države članice u kojoj ima svoje sjedište zbog
toga što mu podružnica omogućuje da obavlja svu svoju gospodarsku
djelatnost u državi domaćinu, što za posljedicu ima to da se u odnosu na
 sekundarni poslovni nastan zaobilazi primjena nacionalnih pravila koja
se odnose na upis i na uplatu minimalnog kapitala, s obzirom na to da
sprečava svako korištenje pravom na slobodni sekundarni poslovni nastan
čije poštovanje osiguravaju upravo članci 52. i 58. 31      Konačno
 valja razmotriti može li se predmetna nacionalna praksa opravdati
razlozima na koje se pozivaju danska nadležna tijela. 32      Pozivajući
 se na članak 56. Ugovora i na sudsku praksu Suda koja se odnosi na
važne razloge u općem interesu, Erhvervs- og Selskabsstyrelsen smatra da
 obveza da se kod društava ograničene odgovornosti upiše i uplati
minimalni temeljni kapital ima dvostruki cilj: s jedne strane, ojačati
financijsku stabilnost društva radi zaštite javnih vjerovnika od
opasnosti nenaplativosti javnih tražbina, s obzirom na to da, za razliku
 od privatnih vjerovnika, javni vjerovnici ne mogu osigurati svoje
tražbine putem jamstva ili kaucije i, s druge strane, općenito zaštititi
 sve vjerovnike, privatne ili javne, sprečavanjem prijevarnog stečaja
zbog nemogućnosti plaćanja društava čija prvotna kapitalizacija nije
bila dovoljna. 33      Erhvervs-
 og Selskabsstyrelsen dodaje da ne postoji blaže sredstvo za postizanje
tog dvostrukog cilja. U stvari, drugi način zaštite vjerovnika, i to
donošenje pravila koja pod određenim uvjetima predviđaju mogućnost
dovođenja u pitanje osobne odgovornosti članova društva, bio bi stroži
od obveze upisivanja i uplate minimalnog temeljnog kapitala. 34      Nakon
 što je utvrđeno da istaknuti razlozi ne ulazi u područje primjene
članka 56. Ugovora, valja podsjetiti da prema sudskoj praksi Suda
nacionalne mjere koje mogu ometati ili činiti manje privlačnim
korištenje temeljnim slobodama zajamčenima Ugovorom moraju ispunjavati
četiri uvjeta: moraju se primjenjivati na nediskriminirajući način,
moraju biti opravdane važnim razlozima u općem interesu, moraju biti
prikladne za ostvarenje cilja kojem teže i ne smiju ići dalje od onoga
što je potrebno za ostvarenje tog cilja (vidjeti presude od 31. ožujka
1993., Kraus, C-19/92, Zb., str. I-1663., t. 32. i od 30. studenoga 1995., Gebhard, C‑55/94, Zb., str. I-4165., t. 37.).35      Ti
 uvjeti u konkretnom slučaju iz predmeta u glavnom postupku nisu
ispunjeni. Prije svega, predmetna praksa nije prikladna za postizanje
cilja zaštite vjerovnika kojem teži, budući da bi, u slučaju da je
predmetno društvo obavljalo djelatnost u Ujedinjenoj Kraljevini, njegova
 podružnica bila registrirana u Danskoj te da bi u tom slučaju danski
vjerovnici bili u jednako lošem položaju.36      Nadalje,
 s obzirom na to da se društvo o kojem se raspravlja u glavnom postupku
predstavlja kao društvo engleskog prava, a ne kao društvo danskog prava,
 i vjerovnici društva obaviješteni su o tome da se na njega primjenjuje
različito zakonodavstvo od onoga koje uređuje osnivanje društva s
ograničenom odgovornošću u Danskoj te da se radi svoje zaštite se mogu
pozvati na neke propise prava Zajednice kao što su Četvrta direktiva
Vijeća 78/660/EEZ od 25. srpnja 1978. na temelju članka 54. stavka 3.
točke (g) Ugovora o godišnjim financijskim izvještajima za određene
vrste trgovačkih društava (SL L 222, str. 11.) (neslužbeni prijevod) i
Jedanaesta direktiva Vijeća 89/666/EEZ od 21. prosinca 1989. o
zahtjevima objavljivanja podataka u vezi s podružnicama koje su u nekoj
državi članici otvorile određene vrste trgovačkih društava na koje se
primjenjuje pravo druge države (SL L 395, str. 36.) (neslužbeni
prijevod).37      Osim
 toga, suprotno onomu što su izložila danska nadležna tijela, mogu se
donijeti mjere koje su blaže ili manje zadiru u temeljne slobode, a
koje, primjerice, javnim vjerovnicima mogu pružiti pravnu mogućnost da
im se daju potrebna jamstva.38      Konačno,
 okolnost da država članica ne može odbiti registraciju podružnice
društva koje je osnovano u skladu sa zakonodavstvom druge države članice
 u kojoj ima svoje sjedište ne isključuje mogućnost da prva država
poduzme sve mjere radi zaštite od prijevare ili njezina sankcioniranja,
bilo u odnosu na isto društvo, u tom slučaju na temelju suradnje s
državom članicom u kojoj je osnovano, bilo u odnosu na članove društva
glede kojih se utvrdi da su njegovim osnivanjem pokušali izbjeći svoje
obveze prema javnim ili privatnim vjerovnicima koji imaju sjedište na
području predmetne države članice. U svakom slučaju, borba protiv
prijevare ne opravdava praksu odbijanja registracije podružnice društva
koje ima svoje sjedište u drugoj državi članici. 39      Stoga
 na postavljeno pitanje valja odgovoriti na način da nije u skladu s
člancima 52. i 58. Ugovora da država članica odbije registraciju
podružnice društva, koje je osnovano u skladu sa zakonodavstvom druge
države članice u kojoj ima svoje sjedište a da ondje ne obavlja
gospodarsku djelatnost, kada je svrha podružnice da omogući predmetnom
društvu da obavlja svu svoju djelatnost u državi u kojoj će ta
podružnica biti osnovana i da pritom izbjegne da ondje osnuje društvo
čime također izbjegava primjenu pravila o osnivanju društava koja su
stroža u pogledu plaćanja minimalnog temeljnog kapitala. Međutim, to
tumačenje ne brani da nadležna tijela predmetne države članice poduzmu
sve mjere kojima mogu spriječiti ili sankcionirati prijevare, bilo u
odnosu na isto društvo, u tom slučaju u suradnji s državom članicom u
kojoj je osnovano, bilo u odnosu na članove društva glede kojih se
utvrdi da su njegovim osnivanjem zapravo pokušavali izbjeći svoje obveze
 prema privatnim ili javnim vjerovnicima koji imaju sjedište na području
 predmetne države članice.  Troškovi40      Troškovi
 danske, francuske, nizozemske i švedske vlade te vlade Ujedinjene
Kraljevine kao i Komisije, koje su podnijele očitovanja Sudu, ne
naknađuju se. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za
stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je
sudu da odluči o troškovima postupka. Slijedom navedenog,SUD,povodom zahtjeva za prethodnu odluku koji je uputio Højesteret odlukom od 3. lipnja 1997., odlučuje:Nije
 u skladu s člancima 52. i 58. Ugovora da država članica odbije
registraciju podružnice društva, koje je osnovano u skladu sa
zakonodavstvom druge države članice u kojoj ima svoje sjedište a da
ondje ne obavlja gospodarsku djelatnost, kada je svrha podružnice da
omogući predmetnom društvu da obavlja svu svoju djelatnost u državi u
kojoj će ta podružnica biti osnovana i da pritom izbjegne da ondje
osnuje društvo čime također izbjegava primjenu pravila o osnivanju
društava koja su stroža u pogledu plaćanja minimalnog temeljnog
kapitala. Međutim, to tumačenje ne brani da nadležna tijela predmetne
države članice poduzmu sve mjere kojima mogu spriječiti ili
sankcionirati prijevare, bilo u odnosu na samo društvo, u tom slučaju u
suradnji s državom članicom u kojoj je osnovano, bilo u odnosu na
članove društva glede kojih se utvrdi da su njegovim osnivanjem zapravo
pokušavali izbjeći svoje obveze prema privatnim ili javnim vjerovnicima
koji imaju sjedište na području predmetne države članice.Rodríguez IglesiasKapteynPuissochetHirschJannManciniMoitinho de AlmeidaGulmannMurrayEdwardRagnemalmSevónWatheletSchintgenIoannouObjavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 9. ožujka 1999.Tajnik       PredsjednikR. Grass       G. C. Rodríguez Iglesias* Jezik postupka: danski


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 3. ožujka 2011.#Areva i dr. (T-117/07) i Alstom (T-121/07) protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje - Novčane kazne.#Predmeti T-117/07 i T-121/07.


Presuda Prvostupanjskog suda (žalbeno vijeće) od 12. ožujka 2008.#Francisco Rossi Ferreras protiv Komisije Europskih zajednica.#Žalba - Javna služba - Dužnosnici.#Predmet T-107/07 P.