Presuda Službeničkog suda (drugo vijeće) 02. srpnja 2009.#Massimo Giannini protiv Europska komisija.#Predmet F-49/08.


Presuda Suda (treće vijeće) od 15. srpnja 2010. # Pannon Gép Centrum Kft protiv APEH Központi Hivatal Hatósági Főosztály Dél-dunántúli Kihelyezett Hatósági Osztály. # Zahtjev za prethodnu odluku: Baranya Megyei Bíróság - Mađarska. # Šesta direktiva o PDV-u - Direktiva 2006/112/EZ. # Predmet C-368/09.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 10. veljače 2015.#Infocit - Prestação de Serviços, Comércio Geral e Indústria, Lda protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak povodom prigovora – Prijava verbalnog žiga Zajednice DINKOOL – Raniji međunarodni figurativni žig DIN – Raniji nacionalni poslovni identifikator DIN – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) i članak 8. stavak 4. Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T‑85/14.


Presuda Službeničkog suda (prvo vijeće) od 18. lipnja 2015.#CX protiv Europske komisije.#Javna služba – Dužnosnici – Stegovna mjera – Udaljavanje s radnog mjesta – Izostanak saslušanja dotičnog dužnosnika od strane tijela za imenovanje – Nepoštovanje prava na saslušanje.#Predmet F-5/14.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 15. srpnja 2004.#Douwe Egberts NV protiv Westrom Pharma NV i Christophe Souranis, ("Établissements FICS") i Douwe Egberts NV protiv FICS-World BVBA.#Zahtjev za prethodnu odluku: Rechtbank van Koophandel te Hasselt - Belgija.#Usklađivanje zakonodavstava.#Predmet C-239/02.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 06. svibnja 2013.#A+P Kieffer Omnitec Sàrl protiv Europska komisija.#Predmet T-288/11.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 28. srpnja 2011.#Synthon BV protiv Merz Pharma GmbH & Co. KGaA.#Zahtjev za prethodnu odluku: High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents Court) - Ujedinjena Kraljevina.#Predmet C-195/09.


Presuda Prvostupanjskog suda (peto vijeće) od 29. listopada 2009. # Bowland Dairy Products Ltd protiv Komisije Europskih zajednica. # Tužba za naknadu štete - Nedopuštenost. # Predmet T-212/06.


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 3. rujna 2015.#UAB "Fast Bunkering Klaipėda“" protiv Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos vyriausybės.#Zahtjev za prethodnu odluku – Oporezivanje – Porez na dodanu vrijednost (PDV) – Direktiva 2006/112/EZ – Članak 148. točka (a) – Isporuka robe – Pojam – Izuzeće – Isporuka robe za opskrbu gorivom i namirnicama plovila koja plove na otvorenom moru – Isporuke posrednicima koji djeluju u vlastito ime.#Predmet C-526/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑526/13,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės (Litva), odlukom od 30. rujna 2013., koju je Sud zaprimio 7. listopada 2013., u postupku,
            „Fast Bunkering Klaipėda“ UAB
            protiv
            Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos,
            SUD (četvrto vijeće),
            u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, K. Jürimäe, J. Malenovský (izvjestitelj), M. Safjan i A. Prechal, suci,
            nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
            tajnik: M. Aleksejev, administrator,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 4. prosinca 2014.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za „Fast Bunkering Klaipėda“ UAB, I. Misiūnas, atstovas ,
            – za litavsku vladu, D. Kriaučiūnas, R. Krasuckaitė i D. Stepanienė, u svojstvu agenata,
            – za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju C. Colelli i A. Collabolletta, avvocati dello Stato ,
            – za Europsku komisiju, C. Soulay i A. Steiblytė, u svojstvu agenata,
            saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 5. ožujka 2015.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 148. točke (a) Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.).
            2. Zahtjev je upućen u okviru spora između „Fast Bunkering Klaipėda“ UAB (u daljnjem tekstu: FBK) i Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos (Državna porezna inspekcija u okviru Ministarstva financija Republike Litve) u vezi sa statusom isporuke goriva posrednicima koji djeluju u vlastito ime u pogledu poreza na dodanu vrijednost (PDV).
            Pravni okvir
            Međunarodno pravo
            3. Konvenciju o međunarodnom civilnom zrakoplovstvu, koja je potpisana u Chicagu (Sjedinjene Američke Države) 7. prosinca 1944., ratificirale su sve države članice Europske unije iako ona sama nije stranka navedene konvencije.
            Pravo Unije
            4. Direktiva 2006/112 stavila je izvan snage i zamijenila Šestu direktivu 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet ‐ zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena osnovica za razrezivanje (SL L 145, str. 1., u daljnjem tekstu: Šesta direktiva).
            5. Članak 14. Direktive 2006/112 propisuje:
            „1. ,Isporuka robe‘ znači prijenos prava raspolaganja materijalnom imovinom kao vlasnik.
            2. Uz transakciju iz stavka 1., sljedeće navedeno smatra se isporukom robe:
            [...]
            (c) prijenos robe slijedom ugovora prema kojem se plaća provizija na prodaju ili kupnju.
            [...]“
            6. Članak 131. te direktive određuje:
            „Izuzeća predviđena poglavljima 2. do 9. primjenjuju se [...] u skladu s uvjetima koje države članice utvrđuju u svrhu osiguranja ispravne i izravne primjene tih izuzeća i sprečavanja eventualne utaje, izbjegavanja ili zloporabe.“
            7. U članku 146. stavku 1. Direktive 2006/112 navodi se:
            „Države članice dužne su izuzeti sljedeće transakcije:
            a) isporuku robe koju na odredište izvan Zajednice otprema ili prevozi prodavatelj ili netko drugi u njegovo ime;
            [...]“
            8. Članak 148. točka (a) Direktive 2006/112 uz uporabu istovjetnih izraza ponavlja odredbe članka 15. točke 4. Šeste direktive. Navedeni članak 148. propisuje:
            „Države članice dužne su izuzeti sljedeće transakcije:
            (a) isporuku robe za opskrbu gorivom i opskrbu namirnicama plovila koja plove na otvorenom moru i prevoze putnike za naknadu ili se koriste u komercijalne, industrijske ili ribolovne aktivnosti [...]
            [...]
            (e) isporuku robe za opskrbu gorivom i opskrbom [opskrbu] namirnicama zrakoplova koje koriste zrakoplovne kompanije koje djeluju za naknadu uglavnom na međunarodnim linijama;
            (f) isporuku, preinaku, popravak, održavanje, zakup ili najam zrakoplova iz točke (e) i isporuku, opskrbu, najam, popravak i održavanje opreme koja je ugrađena ili se u njima koristi;
            [...]“
            Litavsko pravo
            9. Člankom 44. Zakona Republike Litve br. IX-751 od 5. ožujka 2002. o porezu na dodanu vrijednost (Žin, 2002, br. 35‑1271), kako je izmijenjen Zakonom br. X-261 od 21. lipnja 2005. (Žin, 2005, br. 81‑2944, u daljnjem tekstu: Zakon o PDV‑u) propisano je:
            „1. Isporuka robe oporezuje se nultom stopom PDV‑a ako se radi o isporuci za opskrbu plovila […] navedenih u članku 43. stavku 1. ovog Zakona [to jest ,pomorskih brodova, a namijenjena su za prijevoz putnika i/ili tereta na međunarodnim linijama i/ili pružanje drugih usluga uz naknadu‘] [...]
            [...]
            3. U ovom Zakonu […] gorivo (motorno gorivo) i maziva smatraju se opskrbom. [...]“
            Činjenice u glavnom postupku i prethodno pitanje
            10. FBK je registriran kao obveznik PDV‑a u Litvi.
            11. Između 1. listopada 2008. i 31. prosinca 2011., FBK je u litavskim teritorijalnim vodama opskrbljivao gorivom plovila koja plove na otvorenom moru. Gorivo je bilo podrijetlom iz trećih država te je uskladišteno u Litvi prema postupku carinskog skladištenja. U skladu s tim postupkom, naplata PDV‑a koji se mora platiti prilikom uvoza tog goriva bila je odgođena sve do njegova puštanja u slobodan promet u Europskoj uniji.
            12. Kada bi FBK dobio narudžbu, odgovarajuće gorivo se otpuštalo iz carinskog skladišta, a FBK je obavljao nužne formalnosti. Gorivo bi se zatim prodavalo „franko brod“, to jest bez troška prijevoza, ostalih troškova i povezanih poreza kao i bez osiguranja, a FBK ga je sam punio u spremnike plovila.
            13. Međutim, te narudžbe FBK‑u nisu uputili brodari plovila izravno, već posrednici s poslovnim nastanom u različitim državama članicama kojima je FBK izdavao račune za prodaju. Ti posrednici djelovali su u vlastito ime i prema FBK‑u i prema brodarima – kupujući od prvonavedenog te prodajući potonjima. Na raspravi je zastupnik FBK‑a objasnio da navedeni posrednici ni u jednom trenutku nisu sami izvršili fizičku isporuku bilo koje količine goriva, s obzirom na to da je njihova uloga u biti bila centralizirati narudžbe i jamčiti naplatu za isporučeno gorivo. Tek kada je gorivo bilo pretočeno u spremnike plovila, FBK je bio u stanju odrediti stvarno isporučenu količinu i na temelju toga izdati odgovarajući račun.
            14. Polazeći od pretpostavke da je u skladu s litavskim zakonodavstvom koje je prenijelo članak 148. točku (a) Direktive 2006/112 predmetna prodaja goriva izuzeta od PDV‑a, FBK je na te isporuke goriva primijenio nultu stopu PDV‑a.
            15. Nakon poreznog nadzora koji se odnosio na razdoblje spomenuto u točki 11. ove presude, Klaipėdos apskrities valstybinė mokesčių inspekcija (Porezna inspekcija okruga Klaipėda) sastavila je 15. veljače 2013. izvješće u kojem navodi da prema njezinu mišljenju, s obzirom na to da FBK nije izravno prodao predmetno gorivo brodarima, nego posrednicima koji su djelovali u vlastito ime, treba smatrati da su potonji gorivo ponovno prodali navedenim brodarima. Slijedom toga, FBK nije smio primijeniti izuzeće predviđeno člankom 44. stavkom 1. Zakona o PDV‑u jer se to izuzeće primjenjuje samo u slučaju isporuke robe brodarima pomorskih brodova namijenjenih za međunarodni prijevoz putnika i/ili robe.
            16. Odlukom od 26. ožujka 2013., a na temelju izvješća sastavljenog 15. veljače 2013., Klaipėdos apskrities valstybinė mokesčių inspekcija ispravila je FBK‑ovu prijavu u pogledu primjene nulte stope PDV‑a na sporne isporuke goriva na iznos od 37.847.771 litavskih litasa (LTL), što iznosi oko 11 milijuna eura.
            17. FBK je 15. travnja 2013. uložio žalbu protiv odluke Klaipėdos apskrities valstybinė mokesčių inspekcija na Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos.
            18. Odlukom od 27. lipnja 2013., Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos odbila je žalbu uz obrazloženje da prema sudskoj praksi Suda koja proizlazi iz presuda Velker International Oil Company (C‑185/89, EU:C:1990:262) i Elmeka (C‑181/04 do C‑183/04, EU:C:2006:563), izuzeće predviđeno člankom 148. točkom (a) Direktive 2006/112 u pogledu isporuke robe za opskrbu plovila koja plove na otvorenom moru gorivom i namirnicama, a koji je prenesen člankom 44. stavkom 1. Zakona o PDV‑u, može se primijeniti samo na posljednju fazu komercijalnog lanca predmetne robe, prilikom isporuke brodaru plovila koji će je upotrijebiti.
            19. FBK je 30. srpnja 2013. protiv navedene odluke podnio tužbu pred Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės (Komisija za porezne sporove Vlade Republike Litve).
            20. Prema shvaćanju tog suda postoji sumnja u pogledu toga je li moguće primijeniti pravno shvaćanje Suda iz presude Velker International Oil Company (C‑185/89, EU:C:1990:262) na situaciju u kojoj, s jedne strane, porezni obveznik predmetnu robu puni u spremnike plovilâ koja će je upotrijebiti i, s druge strane, doista je bio uspostavljen sustav provjera koje su mogle jamčiti da će se roba stvarno upotrijebiti za opskrbu plovila koja plove na otvorenom moru gorivom i namirnicama. Naime, u presudi A (C‑33/11, EU:C:2012:482), Sud je priznao da se izuzeće u pogledu isporuka zrakoplovima, sada predviđeno u članku 148. točki (f) Direktive 2006/112, može primijeniti na isporuke koje prethode posljednjoj fazi komercijalnog lanca, jer uzimajući u obzir osobito vrstu predmetne robe kao i, među ostalim, postupke registracije i odobrenja kojima podliježu, to proširenje izuzeća ne čini se takvim da bi državama članicama i dotičnim subjektima moglo stvoriti ograničenja koja bi bila nespojiva s pravilnom i izravnom primjenom izuzeća koja je sada propisana u članku 131. Direktive 2006/112.
            21. U tim je okolnostima Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės odlučila prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
            „Treba li članak 148. točku (a) Direktive 2006/112 tumačiti na način da se njegove odredbe o izuzeću od PDV‑a ne primjenjuju samo na opskrbu brodara plovila koji plovi na otvorenom moru i koji tu robu koristi samo za opskrbu plovila namirnicama nego i na opskrbu osoba koje nisu brodar plovila, to jest, nepoznatih posrednika, kada je u trenutku opskrbe unaprijed poznata i propisno dokazana krajnja uporaba robe, a dokazi koji to potvrđuju poreznoj upravi podneseni sukladno zakonskim propisima?“
            O prethodnom pitanju
            22. Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 148. točku (a) Direktive 2006/112 tumačiti na način da se izuzeće predviđeno tom odredbom primjenjuje na isporuke robe za opskrbu gorivom i namirnicama u korist posrednika koji djeluju u vlastito ime, kada je na dan isporuke unaprijed poznata i propisno dokazana krajnja uporaba robe, a dokazi koji to potvrđuju podneseni su poreznoj upravi sukladno nacionalnim propisima.
            23. Valja podsjetiti da članak 148. točka (a) Direktive 2006/112 propisuje da su od PDV‑a izuzete isporuke robe za opskrbu gorivom i opskrbu namirnicama plovila koja plove na otvorenom moru i prevoze putnike za naknadu ili se koriste u komercijalne, industrijske ili ribolovne aktivnosti.
            24. Na samom početku valja istaknuti da je ta odredba jednako sročena kao i članak 15. točka 4. Šeste direktive koju je Direktiva 2006/112 stavila izvan snage i zamijenila.
            25. Slijedom toga, sudska praksa Suda u vezi s člankom 15. točkom 4. Šeste direktive načelno je relevantna i za tumačenje članka 148. točke (a) Direktive 2006/112.
            26. A prema toj sudskoj praksi, opskrba plovila koja plove na otvorenom moru gorivom i namirnicama izuzeta je zato što su takve radnje izjednačene s izvozom (presuda Velker International Oil Company, C‑185/89, EU:C:1990:262. točka 21.).
            27. Slijedom toga, kao što se i izuzeće za izvozne isporuke primjenjuje isključivo na posljednju isporuku robe koju izvozi prodavatelj ili se ona izvozi u njegovo ime, tako se i izuzeće iz članka 148. točke (a) Direktive 2006/112 ne može proširiti na isporuku te robe koja je obavljena u ranijoj fazi komercijalnog lanca (vidjeti u tom smislu presudu Velker International Oil Company, C‑185/89, EU:C:1990:262. točku 22.).
            28. Takav zaključak potkrjepljuje uostalom i činjenica da bi proširenje izuzeća na faze koje prethode posljednjoj isporuci robe brodaru koji će ih upotrijebiti za opskrbu gorivom i namirnicama zahtijevalo od država članica da uspostave sustave nadzora i kontrole kako bi bili sigurni u pogledu krajnje uporabe te robe koja je isporučena bez obveze plaćanja poreza. Umjesto pojednostavljenja administracije, ti sustavi bi za države članice i dotične porezne obveznike stvarali ograničenja koja bi bila nespojiva s pravilnom i izravnom primjenom izuzeća, kako je propisano člankom 131. Direktive 2006/112 (vidjeti u tom smislu presudu Velker International Oil Company, C‑185/89, EU:C:1990:262. točku 24.).
            29. Slijedom toga, kako bi se ostvarilo izuzeće predviđeno člankom 148. točkom (a) Direktive 2006/112, isporuka robe za opskrbu gorivom i namirnicama mora se izvršiti brodaru plovila koja plove na otvorenom moru koji će ih i upotrijebiti pa prema tome mora uslijediti u posljednjoj fazi komercijalnog lanca za tu robu.
            30. Stoga valja ispitati ispunjava li isporuka robe za opskrbu gorivom i namirnicama u korist posrednika koji djeluju u vlastito ime, poput onih u glavnom postupku, pretpostavke koje se navode u prethodnim točkama.
            31. U tom pogledu, valja istaknuti da Direktiva 2006/112 ne upotrebljava pojam posrednika koji djeluje u vlastito ime.
            32. Slijedom toga, iz članka 14. stavka 2. točke (c) te direktive proizlazi da prijenos robe na temelju ugovora o prodajnoj ili kupovnoj komisiji treba smatrati isporukom robe.
            33. Ugovor o komisiji načelno je sporazum kojim se posrednik obvezuje obaviti jedan ili više pravnih poslova u svoje ime, ali za račun treće osobe.
            34. Slijedom toga, isporuka robe za opskrbu gorivom i namirnicama koja se izvrši posrednicima koji djeluju u vlastito ime, čak i kada djeluju za račun brodara plovila koji će je upotrijebiti, mora se za potrebe članka 148. točke (a) Direktive 2006/112 izdvojiti od isporuke koja se vrši brodarima.
            35. Stoga se isporuka robe koja se izvrši posredniku koji djeluje u vlastito ime ne događa u posljednjoj fazi komercijalnog lanca za tu robu, s obzirom na to da se smatra da je on ne stječe radi uporabe, nego kako bi je ponovno prodao trećoj osobi.
            36. S tim u skladu, isporuka robe koja se izvrši posrednicima koji djeluju u vlastito ime, poput onih u glavnom postupku, načelno se ne može smatrati isporukom poput one o kojoj govori članak 148. točka (a) Direktive 2006/112 pa se na nju onda ne može primijeniti izuzeće predviđeno tom odredbom.
            37. Sud je, međutim, dakako u vezi s člankom 15. točkom 6. Šeste direktive, odakle su odredbe gotovo identično preuzete u članku 148. točki (f) Direktive 2006/112, priznao da se izuzeće predviđeno tom odredbom može primijeniti na isporuku zrakoplova subjektu koji sam nije zrakoplovna kompanija aktivna uglavnom u naplatnom međunarodnom zračnom prometu, nego ga stječe zato da se njime isključivo koristi takva kompanija, ali bez prijenosa toj kompaniji vlasničke ovlasti za raspolaganje tim zrakoplovom, ako je takvo korištenje poznato i propisno dokazano. U tom pogledu, Sud je naglasio da, uzimajući u obzir osobito vrstu predmetne robe kao i, među ostalim, postupke registracije i odobrenja kojima podliježe upravljanje zrakoplovom, provjera njegove stvarne uporabe nije takva da bi državama članicama i dotičnim subjektima mogla stvoriti ograničenja koja bi bila nespojiva s pravilnom i izravnom primjenom izuzeća (vidjeti u tom smislu presudu A, C‑33/11, EU:C:2012:482. točke 56. i 57.).
            38. Sud koji je uputio zahtjev pita se je li ta sudska praksa relevantna za tumačenje članka 148. točke (a) Direktive 2006/112 i može li dovesti do primjene navedene odredbe na isporuke robe za opskrbu gorivom i namirnicama izvršene u korist posrednika koji djeluju u vlastito ime, kada je na dan isporuke unaprijed poznata i propisno dokazana krajnja uporaba robe, a dokazi koji to potvrđuju podneseni su poreznoj upravi sukladno nacionalnim propisima.
            39. U tom pogledu, valja na početku podsjetiti na to da je u točki 53. presude A (C‑33/11, EU:C:2012:482) Sud izrijekom istaknuo da kada je riječ o tumačenju odredbe članka 15. točke 6. Šeste direktive, koja jednako glasi kao odredba članka 148. točke (f) Direktive 2006/112, nije bilo mjesta preuzimanju rješenja do kojih se došlo u presudi Velker International Oil Company (C‑185/89, EU:C:1990:262) u vezi s tumačenjem odredbe članka 15. točke 4. Šeste direktive, koja jednako glasi kao odredba članka 148. točke (a) Direktive 2006/112.
            40. Zatim treba istaknuti da, iako je izuzećima predviđenima člankom 148. točkama (a) i (f) Direktive 2006/112 zajedničko to da im primjena ovisi o budućoj uporabi predmetne robe, to ne mijenja činjenicu da je kod predmetne robe, to jest goriva u prvom slučaju i zrakoplova u drugom slučaju, riječ o potpuno različitim vrstama robe pa se eventualna analogija između dvaju odgovarajućih sustava izuzeća nikako sama po sebi ne nameće.
            41. Nadalje, izuzeća od PDV‑a iz članka 148. Direktive 2006/112 autonomni su pojmovi prava Unije koji se stoga moraju ujednačeno tumačiti i primjenjivati u cijeloj Uniji (vidjeti u tom smislu presudu Unterpertinger, C‑212/01, EU:C:2003:62, točku 34.).
            42. U presudi A (C‑33/11, EU:C:2012:482), Sud se stoga radi donošenja zaključka prema kojem se predmetno izuzeće moglo primijeniti na isporuku zrakoplova u uvjetima navedenim u točki 37. ove presude, oslonio, među ostalim, na postojanje pravila o registraciji i odobrenju letova koja postoje u svim državama članicama, osobito s obzirom na to da su sve te države članice stranke Konvencije o međunarodnom civilnom zrakoplovstvu koja se spominje u točki 3. ove presude.
            43. Međutim, nije utvrđeno da u svim državama članicama postoje zajednička pravila ili postupci odobrenja koja mogu jamčiti stvarnu uporabu robe za opskrbu plovila koja plove na otvorenom moru gorivom i namirnicama.
            44. Slijedom toga, ujednačena primjena članka 148. točke (a) Direktive 2006/112 ne bi se mogla jamčiti bez ugrožavanja cilja pojednostavljenja administracije, kako se navodi u točki 28. ove presude, kada bi se tu odredbu trebalo tumačiti na način da se primjenjuje na isporuke robe za opskrbu gorivom i namirnicama u korist gospodarskih subjekata koji nisu brodari plovila koja plove na otvorenom moru, ali koji tu robu stječu za isključivu uporabu takvih brodara, i to bez obzira na to što je ta uporaba poznata i propisno dokazana, a dokazi koji to potvrđuju podneseni su poreznoj upravi sukladno nacionalnim propisima.
            45. Zato, premda su neke države, poput Republike Litve kako se čini, uspostavile postupke kojima je cilj jamčiti stvarnu uporabu robe za opskrbu plovila koja plove na otvorenom moru gorivom i namirnicama, ne može se smatrati da je sudska praksa opisana u točki 37. ove presude relevantna za tumačenje članka 148. točke (a) Direktive 2006/112.
            46. Iz prethodnih razmatranja proizlazi da se izuzeće predviđeno člankom 148. točkom (a) Direktive 2006/112 načelno ne primjenjuje na isporuke robe za opskrbu gorivom i namirnicama u korist posrednika koji djeluju u vlastito ime, bez obzira na to što je na dan isporuke unaprijed poznata i propisno dokazana krajnja uporaba robe, a dokazi koji to potvrđuju podneseni su poreznoj upravi sukladno nacionalnim propisima.
            47. Stoga, iz spisa kojim Sud raspolaže kao i iz objašnjenja koja je pružio FBK‑ov zastupnik na raspravi proizlazi da je u glavnom postupku FBK sam punio gorivo u spremnike brodova kojima je to gorivo bilo namijenjeno. Zatim bi FBK izdavao odgovarajući račun posrednicima koji su djelovali u vlastito ime, s obzirom na to da je tek nakon pretakanja bilo moguće utvrditi točnu količinu goriva koje je isporučeno.
            48. U tim okolnostima, nije isključeno da do prijenosa vlasništva na gorivu u korist posrednika dolazi tek nakon pretakanja. Ako je doista tako, a sud koji je uputio zahtjev to treba i provjeriti, valja istaknuti da je do takvog prijenosa vlasništva došlo najranije u istom trenutku u kojem su brodari postali ovlašteni faktično raspolagati tom robom kao da su njezini vlasnici.
            49. Naime, kako je nezavisna odvjetnica istaknula u točkama 42. do 44. svojeg mišljenja, od trenutka kada je gorivo pretočeno u spremnike plovila, uobičajeno se smatra da je brodar ovlašten njime raspolagati kao da je njegov vlasnik.
            50. Slijedom toga, valja utvrditi da u tim okolnostima, iako je u skladu s postupcima predviđenim nacionalnim pravom vlasništvo na gorivu formalno preneseno na posrednike za koje se smatra da su djelovali u vlastito ime, ti posrednici nisu mogli ni u jednom trenutku raspolagati isporučenim količinama, s obzirom na to da su ovlast za raspolaganje stekli brodari plovila odmah nakon što je FBK natočio gorivo.
            51. Međutim, da bi se neka transakcija mogla kvalificirati kao isporuka robe nekoj osobi u smislu članka 14. stavka 1. Direktive 2006/112, nužno je da navedena transakcija dovodi do toga da ta osoba stekne ovlast za faktično raspolaganje kao da je njezin vlasnik. Naime, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, pojam „isporuka robe“ iz navedene odredbe ne odnosi se na prijenos vlasništva u oblicima koji su predviđeni mjerodavnim nacionalnim pravom, nego obuhvaća sve transakcije prijenosa materijalne imovine u kojima jedna stranka ovlašćuje drugu stranku da njome faktično raspolaže kao da je vlasnik te imovine (presuda Evita‑K, C‑78/12, EU:C:2013:486. točka 33. i navedena sudska praksa).
            52. Stoga, u situaciji spomenutoj u točki 48. ove presude, transakcije koje izvrši gospodarski subjekt poput FBK‑a ne mogu se kvalificirati kao isporuke posrednicima koji djeluju u vlastito ime, nego ih se treba smatrati isporukama koje su izravno izvršene brodarima plovila koje na temelju toga mogu biti izuzete u skladu s člankom 148. točkom (a) Direktive 2006/112.
            53. Uzimajući u obzir sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti trako da članak 148. točku (a) Direktive 2006/112 treba tumačiti na način da se izuzeće predviđeno tom odredbom načelno ne primjenjuje na isporuke robe za opskrbu gorivom i namirnicama u korist posrednika koji djeluju u vlastito ime, bez obzira na to što je na dan isporuke unaprijed poznata i propisno dokazana krajnja uporaba robe, a dokazi koji to potvrđuju podneseni su poreznoj upravi sukladno nacionalnim propisima. Međutim, u okolnostima poput onih u glavnom postupku, navedeno izuzeće može se primijeniti ako je do prijenosa vlasništva predmetne robe na navedene posrednike, u jednom od oblika propisanih mjerodavnim nacionalnim pravom, došlo najranije u istom trenutku u kojem su brodari plovila koja plove na otvorenom moru postali ovlašteni faktično raspolagati tom robom kao da su njezini vlasnici, što je sud koji je uputio zahtjev dužan provjeriti.
            Troškovi
            54. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:
            Članak 148. točku (a) Direktive 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost treba tumačiti na način da se izuzeće predviđeno tom odredbom načelno ne primjenjuje na isporuke robe za opskrbu gorivom i namirnicama u korist posrednika koji djeluju u vlastito ime, bez obzira na to što je na dan isporuke unaprijed poznata i propisno dokazana krajnja uporaba robe, a dokazi koji to potvrđuju podneseni su poreznoj upravi sukladno nacionalnim propisima. Međutim, u okolnostima poput onih u glavnom postupku, navedeno izuzeće može se primijeniti ako je do prijenosa vlasništva predmetne robe na navedene posrednike, u jednom od oblika propisanih mjerodavnim nacionalnim pravom, došlo najranije u istom trenutku u kojem su brodari plovila koja plove na otvorenom moru postali ovlašteni faktično raspolagati tom robom kao da su njezini vlasnici, što je sud koji je uputio zahtjev dužan provjeriti.


Presuda Suda (osmo vijeće) od 2012. travanj 26.#The Commissioners for Her Majesty's Revenue & Customs protiv Able UK Ltd.#Zahtjev za prethodnu odluku, podnesena po Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber).#Predmet C-225/11.


title: Presuda Suda (deseto vijeće) od 20. srpnja 2016.#Hans Maschek protiv Magistratsdirektion der Stadt Wien - Personalstelle Wiener Stadtwerke.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Verwaltungsgericht Wien.#Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Direktiva 2003/88/EZ – Članak 7. – Pravo na plaćeni godišnji odmor – Umirovljenje na zahtjev zainteresirane osobe – Radnik koji nije iskoristio svoja prava na plaćeni godišnji odmor prije prestanka radnog odnosa – Nacionalno zakonodavstvo koje isključuje novčanu naknadu za neiskorišteni plaćeni godišnji odmor – Bolovanje – Dužnosnici.#Predmet C-341/15.

text:
         PRESUDA SUDA (deseto vijeće)
      20. srpnja 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Socijalna politika — Direktiva 2003/88/EZ — Članak 7. — Pravo na plaćeni godišnji odmor — Umirovljenje na zahtjev zainteresirane osobe — Radnik koji nije iskoristio svoja prava na plaćeni godišnji odmor prije prestanka radnog odnosa — Nacionalno zakonodavstvo koje isključuje novčanu naknadu za neiskorišteni plaćeni godišnji odmor — Bolovanje — Dužnosnici“
      U predmetu C‑341/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Verwaltungsgericht Wien (Upravni sud u Beču, Austrija), odlukom od 22. lipnja 2015., koju je Sud zaprimio 8. srpnja 2015., u postupku

         Hans Maschek

      protiv

         Magistratsdirektion der Stadt Wien – Personalstelle Wiener Stadtwerke,

      SUD (deseto vijeće),
      u sastavu: F. Biltgen (izvjestitelj), predsjednik vijeća, A. Borg Barthet i E. Levits, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, da u predmetu odluči bez mišljenja
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za austrijsku vladu, G. Eberhard, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, M. Kellerbauer i M. van Beek, u svojstvu agenata,

         donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 7. Direktive 2003/88/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 4. studenoga 2003. o određenim vidovima organizacije radnog vremena (SL L 299, str. 9.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 31.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Hansa Mascheka i Magistratsdirektion der Stadt Wien – Personalstelle Wiener Stadtwerke (gradska uprava grada Beča – Služba za osoblje gradske službe grada Beča, Austrija), njegova poslodavca, povodom novčane naknade za plaćeni godišnji odmor koji dotični nije iskoristio prije prestanka svojeg radnog odnosa.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Direktiva 2003/88

               3

               Članak 7. Direktive 2003/88, pod naslovom „Godišnji odmor”, glasi kako slijedi:
               „1.   Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi svaki radnik imao pravo na plaćeni godišnji odmor u trajanju od najmanje četiri tjedna, ovisno o uvjetima za stjecanje prava i za odobravanje takvog odmora utvrđenim nacionalnim propisima i/ili praksom.
               2.   Najkraći plaćeni godišnji odmor ne može se zamijeniti novčanom naknadom, osim u slučaju prestanka radnog odnosa.”

         Austrijsko pravo

               4

               Direktiva 2003/88 prenesena je u austrijsko pravo, kad je konkretno riječ o dužnosnicima grada Beča, člankom 41.a Gesetz über das Besoldungsrecht der Beamten der Bundeshauptstadt Wien – Besoldungsordnung 1994 (Zakon o primitcima dužnosnika saveznog grada Beča, Uredba o primitcima 1994.), kako je izmijenjena 2014. (u daljnjem tekstu: BO):
               „(1)   Osim ako odmah ne bude primljen u drugu službu grada Beča, dužnosnik, kada napušta službu ili kada njegov radni odnos prestaje, ima pravo na naknadu za dio svojeg godišnjeg odmora koji još nije koristio ([novčana] naknada [za neiskorišteni plaćeni godišnji odmor]). On ima pravo na tu naknadu samo ako nije sam iskoristio svoja prava na godišnji odmor.
               (2)   Dužnosnik je posebno odgovoran da nije iskoristio svoja prava na godišnji odmor kada napušta službu

                        1.

                        u slučaju otkaza [...] ako mu se otkaz uruči zbog pogreške;

                        2.

                        u slučaju prekida radnog odnosa sukladno članku 33. stavku 1. [neopravdan izostanak], članku 73. [ostavka] ili članku 74. [udaljavanje s radnog mjesta] [Gesetz über das Dienstrecht der Beamten der Bundeshauptstadt Wien – Dienstordnung 1994, (Zakon o statusu dužnosnika saveznog grada Beča – Uredba o službama 1994.) (u daljnjem tekstu: DO)] ili

                        3.

                        u slučaju umirovljenja na njegov zahtjev na temelju članka 68.b stavka 1. točke (1), članka 68.c stavka 1. ili članka 115.i [DO‑a].

                  (3)   [Novčana] naknada [za neiskorišteni plaćeni godišnji odmor] računa se odvojeno za svaku kalendarsku godinu za koju prava na godišnji odmor nisu iskorištena i u odnosu na koju nije došlo do gubitka tih prava.
               (4)   Dužnosnik ima pravo na [novčanu] naknadu [za neiskorišteni plaćeni godišnji odmor] za ostatak svojih prava za koje se može zahtijevati naknada koji preostane nakon oduzimanja stvarno korištenih dana tijekom te kalendarske godine.
               [...]”

               5

               Članak 68.c stavak 1. DO‑a propisuje da dužnosnik koji napuni 60 godina može na vlastiti zahtjev biti umirovljen, ako je njegov odlazak sukladan interesima službe.

               6

               U skladu s člankom 68.b stavkom 1. DO‑a dužnosnik koji to zatraži mora biti umirovljen:
               „(1)   ako je ostvario radni staž u trajanju od 540 mjeseci
               [...]
               (2)   ako dužnosnik nije sposoban za rad zbog nesposobnosti za rad u smislu članka 68.a. stavka 2. DO‑a. [...]”

               7

               Članak 115.i stavak 1. DO‑a propisuje da dužnosnik koji to zatraži mora biti umirovljen ako navrši između 720 i 776 mjeseci starosti i ako ostvari, prije svojeg odlaska u mirovinu, odgovarajuće razdoblje staža koje valja uzeti u obzir radi izračuna njegove mirovine.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               8

               H. Maschek, rođen 17. siječnja 1949., bio je dužnosnik grada Beča od 3. siječnja 1978.

               9

               Između 15. studenoga 2010. i 30. lipnja 2012., datuma svojeg odlaska u mirovinu, nije dolazio na svoje radno mjesto.

               10

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da iz upravnog spisa H. Mascheka proizlazi da je njegov poslodavac u svojim spisima samo zabilježio, kao izostanak zbog bolesti, razdoblje između 15. studenoga i 31. prosinca 2010.

               11

               Poslodavac H. Mascheka nije prigovorio njegovim drugim izostancima, u razdoblju između 1. siječnja 2011. i 30. lipnja 2012., zbog toga što je s njim sklopio dva sporazuma o tim izostancima i njihovim posljedicama.

               12

               Prvi sporazum, sklopljen 20. listopada 2010., glasi:
               „1. Općenito
               Situacija ni u kojem slučaju ne dopušta gradu Beču da nastavi koristiti usluge H. Mascheka u svojstvu voditelja odjela izvan niže navedenog razdoblja.
               S obzirom na odlazak u mirovinu H. Mascheka predviđen za 1. listopada 2011., grad Beč s njime ugovara sljedeće:
               2. Zahtjev za mirovinu od 1. listopada 2011.
               H. Maschek podnijet će do kraja godine pisani zahtjev za odlazak u mirovinu s učinkom od 1. listopada 2011.
               3. Funkcija voditelja odjela
               Kako bi se zajamčila uredna predaja dužnosti, H. Maschek zadržat će svoju funkciju voditelja odjela do 31. prosinca 2010. godine. Do tog datuma, on će koristiti 5 do 6 tjedana svojeg godišnjeg odmora. Raspodjela odmora obavit će se do kraja listopada sukladno Wiener Linienu.
               Dana 1. siječnja 2011., H. Maschek razriješit će se s dužnosti voditelja odjela.
               4. Odricanje od pružanja usluga
               Od 1. siječnja 2011., Magistratsdirektion‑Personalstelle Wiener Stadtwerke odriče se usluga H. Mascheka, koji će zadržati svoju plaću”.

               13

               Drugi sporazum, sklopljen 21. srpnja 2011., koji je zamijenio prvi, glasi:„1. Općenito
               Stranke potpisnice predmetnog sporazuma suglasne su da se usluge H. Mascheka u svojstvu voditelja odjela ne mogu više koristiti izvan niže navedenog razdoblja.
               S obzirom na odlazak u mirovinu H. Mascheka predviđen za 1. srpnja 2012., grad Beč s njime ugovara sljedeće:
               2. Zahtjev za mirovinu od 1. srpnja 2012.
               H. Maschek podnijet će pisani zahtjev za odlazak u mirovinu s učinkom od 1. srpnja 2012. Odluka o umirovljenju H. Mascheka uručit će mu se osobno [...] H. Maschek pisanim putem potvrđuje da ni na koji način neće osporavati tu odluku.
               3. Funkcija voditelja odjela
               H. Maschek je obavljao dužnost voditelja odjela do 31. prosinca 2010. Razriješen je s te dužnosti s učinkom od 1. siječnja 2011.
               4. Odricanje od pružanja usluga
               Od 1. siječnja 2011., Magistratsdirektion‑Personalstelle Wiener Stadtwerke, u dogovoru s Wiener Linien GmbH & Co KG, odriče se usluga H. Mascheka, koji će zadržati svoju plaću [...].
               [...]
               7. Suspenzivni uvjet
               Ovaj sporazum sklopljen je pod suspenzivnim uvjetom da izjava o odricanju od 21. srpnja 2011. proizvede pune pravne učinke i da H. Maschek učini pravno valjanu izjavu o odricanju od bilo kakvog pobijanja sukladno članku 2. ovog sporazuma.”

               14

               U trenutku sklapanja drugog sporazuma, H. Maschek je također podnio zahtjev za umirovljenje. Njegov je poslodavac posljedično, 21. srpnja 2011., donio odluku kojom je H. Maschek umirovljen s učinkom od 1. srpnja 2012., na temelju članka 115.i stavka 1. DO‑a. Dotični je potom odustao od podnošenja pravnih lijekova protiv te odluke.

               15

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da je utvrđeno, s jedne strane, da je od 15. studenoga 2010. do 31. prosinca 2010., izostanak H. Mascheka s njegova radnog mjesta bio opravdan zbog bolovanja i, s druge strane, da je od 1. siječnja 2011. do 30. lipnja 2012., odnosno do kraja radnog odnosa radi umirovljenja, na temelju drugog sporazuma H. Maschek bio dužan ne dolaziti na svoje radno mjesto sukladno službenom naputku.

               16

               H. Maschek međutim tvrdi da se razbolio nešto prije 30. lipnja 2012. On stoga smatra da ima pravo na novčanu naknadu za neiskorišteni plaćeni godišnji odmor te je u tom pogledu podnio zahtjev svojem poslodavcu.

               17

               Odlukom od 1. srpnja 2014. potonji je odbio njegov zahtjev na temelju članka 41.a stavka 2. podstavka 3. BO‑a.

               18

               Verwaltungsgericht Wien (upravni sud u Beču) kojemu je H. Maschek podnio tužbu protiv te odluke, izrazio je, na prvom mjestu, sumnje u pogledu spojivosti članka 41.a stavka 2. BO‑a s člankom 7. stavkom 2. Direktive 2003/88.

               19

               Naime, članak 41.a stavak 2. BO‑a lišava dužnosnika koji je „odgovoran da nije iskoristio svoja prava na godišnji odmor” prava na primitak novčane naknade za neiskorišteni plaćeni godišnji odmor, među ostalim, ako je umirovljen na temelju članka 115.i stavka 1. DO‑a, kao u glavnom postupku.

               20

               Stoga, sud koji je uputio zahtjev smatra, uzimajući u obzir situaciju poput one u glavnom postupku, da članak 41.a stavak 2. BO‑a može biti protivan sudskoj praksi Suda u vezi s člankom 7. Direktive 2003/88, s obzirom na to da je dužnosnik koji je umirovljen na vlastiti zahtjev lišen prava na novčanu naknadu za neiskorišteni plaćeni godišnji odmor, čak i u slučaju da je, nedugo prije svojeg odlaska u mirovinu, spomenuti dužnosnik bio bolestan i da je u tom smislu podnio liječničku potvrdu.

               21

               Na drugom mjestu, sud koji je uputio zahtjev postavlja pitanje o uvjetima kojima podliježe dodjela novčane naknade za neiskorišteni plaćeni godišnji odmor radniku koji, kao u glavnom postupku, zbog bolesti nije mogao iskoristiti svoja prava na plaćeni godišnji odmor prije završetka svojeg radnog odnosa. On među ostalim smatra da bi dodjela te naknade trebala biti uvjetovana činjenicom da radnik mora pravodobno obavijestiti svojeg poslodavca o svojoj bolesti i dostaviti mu liječničku potvrdu o tome.

               22

               Na trećem mjestu, sud koji je uputio zahtjev postavlja pitanje, u slučaju da Sud smatra da je članak 41.a stavci 1. i 2. BO‑a protivan pravu Unije, mora li nacionalno zakonodavstvo na temelju članka 7. Direktive 2003/88 propisati, u korist radnika koji su nezakonito isključeni od pogodnosti novčane naknade za neiskorišteni plaćeni godišnji odmor na temelju te odredbe, povoljnije načine korištenja tog prava od onih koji su propisani spomenutom direktivom, osobito u odnosu na iznos naknade koji tim radnicima treba dodijeliti.

               23

               U tim je okolnostima Verwaltungsgericht Wien (upravni sud u Beču) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Je li nacionalni propis, poput predmetne odredbe članka 41.a stavka [BO‑a] — koja radniku kojemu je radni odnos na vlastiti zahtjev prestao u određenom trenutku ne priznaje pravo na [novčanu] naknadu [za neiskorišteni plaćeni godišnji odmor] u smislu članka 7. Direktive 2003/88 — spojiv s člankom 7. te direktive?
                        U slučaju niječnog odgovora, je li nacionalna odredba prema kojoj svaki radnik – kojemu radni odnos prestaje na vlastiti zahtjev – mora poduzeti sve što je potrebno kako bi preostalo pravo na godišnji odmor iskoristio do prestanka radnog odnosa te prema kojoj u slučaju prestanka radnog odnosa na vlastiti zahtjev radnik ima pravo na [novčanu naknadu za neiskorišteni plaćeni godišnji odmor] samo ako taj radnik i unatoč podnošenju zahtjeva za korištenje godišnjeg odmora počevši od dana podnošenja zahtjeva za prestanak radnog odnosa ne bi bio u stanju iskoristiti godišnji odmor u omjeru koji odgovara opsegu njegova prava na naknadu za neiskorišteni godišnji odmor, [spojiva s člankom 7. Direktive 2003/88]?

                        2.

                        Može li se smatrati da pravo na [novčanu naknadu za neiskorišteni plaćeni godišnji odmor] postoji samo ako je radnik koji zbog nesposobnosti za rad nije bio u stanju iskoristiti svoje pravo na godišnji odmor neposredno prije prestanka radnog odnosa, [s jedne strane,] bez nepotrebnog odgađanja obavijestio poslodavca (i stoga načelno prije trenutka prestanka radnog odnosa) o toj nesposobnosti za rad (npr. zbog bolesti) i [, s druge strane,] bez nepotrebnog odgađanja (i stoga načelno prije trenutka prestanka radnog odnosa) dokazao (npr. potvrdom liječnika o bolesti) svoju nesposobnost za rad (npr. zbog bolesti)?
                        U slučaju niječnog odgovora, je li s člankom 7. Direktive 2003/88 spojiva nacionalna odredba prema kojoj pravo na [novčanu naknadu za neiskorišteni plaćeni godišnji odmor] postoji samo ako je radnik koji zbog nesposobnosti za rad nije bio u stanju iskoristiti svoje pravo na godišnji odmor neposredno prije prestanka radnog odnosa, [s jedne strane], bez nepotrebnog odgađanja obavijestio poslodavca (i stoga načelno prije trenutka prestanka radnog odnosa) o toj nesposobnosti za rad (npr. zbog bolesti) i [s druge strane] dokazao (npr. potvrdom liječnika o bolesti) svoju nesposobnost za rad (npr. zbog bolesti)?

                        3.

                        Prema sudskoj praksi Suda Europske unije (vidjeti presude od 18. ožujka 2004., Merino GomezC‑342/01, EU:C:2004:160, t. 31.; od 24. siječnja 2012., Dominguez, C‑282/10, EU:C:2012:33, t. 47. do 50., te od 3. svibnja 2012., Neidel, C‑337/10, EU:C:2012:263, t. 37.) države članice mogu zakonom slobodno dodijeliti radniku pravo na godišnji odmor ili pravo na [novčanu naknadu za neiskorišteni plaćeni godišnji odmor] koje prelazi minimalno pravo zajamčeno člankom 7. Direktive 2003/88. Prava priznata člankom 7. Direktive 2003/88 izravno su primjenjiva (vidjeti presude od 24. siječnja 2012., Dominguez, C‑282/10, EU:C:2012:33, t. 34. do 36., i od 12. lipnja 2014., Bollacke, C‑118/13 EU:C:2014:1755, t. 28.).
                        S obzirom na to tumačenje članka 7. Direktive 2003/88, dovodi li situacija – u kojoj nacionalni zakonodavac određenom krugu osoba očito priznaje pravo na [novčanu naknadu za neiskorišteni plaćeni godišnji odmor] i u većem opsegu nego što se tom odredbom Direktive traži – do toga da zbog izravnog učinka članka 7. Direktive 2003/88 i osobama kojima je nacionalnim zakonom protivno [toj] direktivi uskraćeno pravo na naknadu za neiskorišteni godišnji odmor pripada pravo na [novčanu naknadu za neiskorišteni plaćeni godišnji odmor] u opsegu koji očito prelazi ono što se tom odredbom [te] direktive traži i koji se nacionalnim pravom priznaje samo osobama koje su tom odredbom stavljene u povoljniji položaj?”

         O prethodnim pitanjima

               24

               Svojim trima pitanjima, koja je potrebno zajedno ispitati, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 7. stavak 2. Direktive 2003/88 tumačiti na način da mu se protivi nacionalno zakonodavstvo, poput onog u glavnom postupku, koje lišava prava na novčanu naknadu za neiskorišteni plaćeni godišnji odmor radnika čiji je radni odnos prestao uslijed njegova zahtjeva za umirovljenje i koji nije mogao iskoristiti svoja prava na plaćeni godišnji odmor prije prestanka tog radnog odnosa. U slučaju potvrdnog odgovora, sud koji je uputio zahtjev pita mora li nacionalno zakonodavstvo na temelju članka 7. Direktive 2003/88 propisivati, u korist radnika koji povredom te odredbe nema pravo na novčanu naknadu za neiskorišteni plaćeni godišnji odmor, povoljnije načine korištenja tog prava od onih koji su propisani Direktivom 2003/88, osobito u odnosu na iznos naknade koji mu treba dodijeliti.

               25

               Kako bi se pružio koristan odgovor sudu koji je uputio zahtjev, najprije valja podsjetiti, kako proizlazi iz samog teksta članka 7. stavka 1. Direktive 2003/88, od koje odredbe ta direktiva ne dopušta odstupanja, da svaki radnik ima pravo na plaćeni godišnji odmor u trajanju od najmanje četiri tjedna. To pravo na plaćeni godišnji odmor, koje se sukladno stalnoj sudskoj praksi Suda treba smatrati načelom socijalnog prava Unije od posebne važnosti, ima stoga svaki radnik neovisno o njegovu zdravstvenom stanju (presude od 20. siječnja 2009., Schultz‑Hoff i dr., C‑350/06 i C‑520/06, EU:C:2009:18, t. 54., i od 3. svibnja 2012., Neidel, C‑337/10, EU:C:2012:263, t. 28.).

               26

               U slučaju prestanka radnog odnosa kada, stoga, stvarno korištenje plaćenog godišnjeg odmora više nije moguće, članak 7. stavak 2. Direktive 2003/88 propisuje da radnik ima pravo na novčanu naknadu kako bi se izbjeglo da, zbog te nemogućnosti, bude isključen od svakog uživanja prava na plaćeni godišnji odmor, čak i u novčanom obliku (vidjeti presude od 20. siječnja 2009., Schultz‑Hoff i dr., C‑350/06 i C‑520/06, EU:C:2009:18, t. 56.; od 3. svibnja 2012., Neidel, C‑337/10, EU:C:2012:263, t. 29., kao i od 12. lipnja 2014., Bollacke, C‑118/13, EU:C:2014:1755, t. 17.).

               27

               Također treba istaknuti da članak 7. stavak 2. Direktive 2003/88, kako ga je protumačio Sud, ne postavlja niti jedan uvjet za stjecanje prava na novčanu naknadu, osim u vezi s činjenicom da je, s jedne strane, radni odnos prestao, i da, s druge strane, radnik nije iskoristio sav godišnji odmor na koji je imao pravo na dan kada je radni odnos prestao (presuda od 12. lipnja 2014., Bollacke, C‑118/13, EU:C:2014:1755, t. 23.).

               28

               Sukladno članku 7. stavku 2. Direktive 2003/88, proizlazi da radnik koji nije mogao iskoristiti sva svoja prava na plaćeni godišnji odmor prije prestanka svojeg radnog odnosa, ima pravo na novčanu naknadu za neiskorišteni plaćeni godišnji odmor. U tom smislu nije relevantan razlog prestanka radnog odnosa.

               29

               Stoga, okolnost da radniku na vlastiti zahtjev prestane radni odnos, nema nikakva utjecaja na njegovo pravo da, ovisno o slučaju, primi novčanu naknadu za prava na godišnji odmor koja nije mogao koristiti prije prestanka svojeg radnog odnosa.

               30

               S obzirom na sve prethodno navedeno, valja utvrditi da članak 7. stavak 2. Direktive 2003/88 treba tumačiti na način da mu se protivi nacionalno zakonodavstvo, poput onog u glavnom postupku, koje lišava prava na novčanu naknadu za neiskorišteni plaćeni godišnji odmor radnika čiji je radni odnos prestao uslijed njegova zahtjeva za umirovljenje i koji nije mogao iskoristiti svoja prava prije prestanka tog radnog odnosa.

               31

               Kad je riječ, na drugom mjestu, o situaciji poput one u glavnom postupku, valja podsjetiti da članak 7. stavak 2. Direktive 2003/88 treba tumačiti u smislu da mu se protive nacionalne odredbe ili prakse koje predviđaju da se, kada dođe do prestanka radnog odnosa, nikakva novčana naknada za neiskorišteni plaćeni godišnji odmor ne isplaćuje radniku koji je bio na bolovanju tijekom cijelog ili dijela referentnog razdoblja i/ili razdoblja do kojega se može prenijeti godišnji odmor, zbog čega nije mogao iskoristiti svoje pravo na plaćeni godišnji odmor (presude od 20. siječnja 2009., Schultz‑Hoff i dr., C‑350/06 i C‑520/06, EU:C:2009:18, t. 62., i od 3. svibnja 2012., Neidel, C‑337/10, EU:C:2012:263, t. 30.).

               32

               Posljedično, članak 7. stavak 2. Direktive 2003/88 treba tumačiti na način da radnik prilikom odlaska u mirovinu ima pravo na novčanu naknadu za neiskorišteni plaćeni godišnji odmor zbog toga što nije obavljao svoje dužnosti zbog bolesti (vidjeti u tom smislu presudu od 3. svibnja 2012.Neidel, C‑337/10, EU:C:2012:263, t. 32.).

               33

               Proizlazi da, kad je riječ o razdoblju između 15. studenoga i 31. prosinca 2010., tijekom kojeg je utvrđeno da je H. Maschek bio na bolovanju i da zbog toga u tom razdoblju nije mogao iskoristiti svoja prava na plaćeni godišnji odmor koja je stekao, potonji ima pravo, sukladno članku 7. stavku 2. Direktive 2003/88, na novčanu naknadu za neiskorišteni plaćeni godišnji odmor.

               34

               Nadalje, valja podsjetiti da, sukladno stalnoj sudskoj praksi, pravo na godišnji odmor iz članka 7. Direktive 2003/88, ima dvostruku svrhu, odnosno omogućiti radniku odmor od izvršavanja zadaća koje je dužan obavljati prema svojem ugovoru o radu, s jedne strane, i da raspolaže razdobljem za opuštanje i razonodu, s druge strane (presude od 20. siječnja 2009., Schultz‑Hoff i dr., C‑350/06 i C‑520/06, EU:C:2009:18, t. 25., i od 22. studenoga 2011., KHS, C‑214/10, EU:C:2011:761, t. 31.).

               35

               U tim okolnostima, i kako bi se osigurao koristan učinak tom pravu na godišnji odmor, valja utvrditi da radnik čiji je radni odnos prestao i koji je, na temelju sporazuma sklopljenog s poslodavcem, iako je nastavio primati plaću, bio dužan ne dolaziti na svoje radno mjesto tijekom određenog razdoblja koje je prethodilo njegovu odlasku u mirovinu, nema pravo na novčanu naknadu za prava na neiskorišteni plaćeni godišnji odmor u tom razdoblju, osim ako nije mogao iskoristiti ta prava zbog bolesti.

               36

               Posljedično, sud koji je uputio zahtjev treba ispitati, sukladno drugom sporazumu sklopljenom između H. Mascheka i njegova poslodavca od 21. srpnja 2011., kako je naveden u točki 13. ove presude, je li H. Maschek zaista imao obvezu nedolaska na svoje radno mjesto u razdoblju između 1. siječnja 2011. do 30. lipnja 2012. i je li nastavio primati plaću. U slučaju potvrdnog odgovora, H. Maschek neće imati pravo na novčanu naknadu za prava na plaćeni godišnji odmor koja nije mogao iskoristiti u tom razdoblju.

               37

               Međutim, ako u tom istom razdoblju, H. Maschek nije mogao iskoristiti prava na plaćeni godišnji odmor zbog bolesti, što treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev, on će sukladno članku 7. stavku 2. Direktive 2003/88, imati pravo na novčanu naknadu za neiskorišteni plaćeni godišnji odmor.

               38

               Kad je riječ, na trećem mjestu, o tome mora li se, na temelju članka 7. Direktive 2003/88, nacionalnim zakonodavstvom, u korist radnika koji povredom te odredbe, nema pravo na novčanu naknadu za neiskorišteni plaćeni godišnji odmor, propisati povoljnije načine korištenja tog prava od onih koji su propisani Direktivom 2003/88, osobito u odnosu na iznos naknade koji mu treba dodijeliti, valja podsjetiti, iako je cilj Direktive 2003/88 odrediti minimalne sigurnosne i zdravstvene uvjete za organizaciju radnog vremena koje su države članice dužne poštovati, da one sukladno članku 15. te direktive imaju mogućnost donijeti povoljnije propise za radnike. Tako se Direktivi 2003/88 ne protive nacionalne odredbe kojima je predviđen plaćeni godišnji odmor u duljem trajanju od minimalnog razdoblja od četiri tjedna zajamčenog člankom 7. te direktive, dodijeljen sukladno uvjetima za stjecanje prava i odobravanje određenih nacionalnim pravom (vidjeti osobito presude od 24. siječnja 2012.Dominguez, C‑282/10, EU:C:2012:33, t. 47. i od 3. svibnja 2012.Neidel, C‑337/10, EU:C:2012:263, t. 34. i 35.).

               39

               Posljedično, države članice moraju, s jedne strane, odlučiti hoće li radnicima odobriti dodatne plaćene godišnje odmore povrh minimalnog plaćenog godišnjeg odmora od četiri tjedna propisanog člankom 7. Direktive 2003/88. U tom slučaju države članice mogu propisati da će radniku koji zbog bolesti nije mogao iskoristiti svoj ukupan dodatni plaćeni godišnji odmor prije prestanka njegova radnog odnosa, dodijeliti pravo na novčanu naknadu koja odgovara tom dodatnom razdoblju. S druge strane, države članice moraju odrediti uvjete za to odobravanje (vidjeti presudu od 3. svibnja 2012.Neidel, C‑337/10, EU:C:2012:263, t. 36.).

               40

               S obzirom na sve prethodno navedeno, na pitanja suda koji je uputio zahtjev valja odgovoriti da članak 7. stavak 2. Direktive 2003/88 treba tumačiti na način da:

                        —

                        mu se protivi nacionalno zakonodavstvo, poput onog u glavnom postupku, koje lišava prava na novčanu naknadu za neiskorišteni plaćeni godišnji odmor radnika čiji je radni odnos prestao uslijed njegova zahtjeva za umirovljenje i koji nije mogao iskoristiti svoja prava prije prestanka tog radnog odnosa;

                        —

                        radnik prilikom odlaska u mirovinu ima pravo na novčanu naknadu za neiskorišteni plaćeni godišnji odmor zbog toga što nije obavljao svoje dužnosti zbog bolesti;

                        —

                        radnik čiji je radni odnos prestao i koji je, na temelju sporazuma sklopljenog s poslodavcem, iako je nastavio primati plaću, bio dužan ne dolaziti na svoje radno mjesto tijekom određenog razdoblja koje je prethodilo njegovu odlasku u mirovinu, nema pravo na novčanu naknadu za prava na neiskorišteni plaćeni godišnji odmor u tom razdoblju, osim ako nije mogao iskoristiti ta prava zbog bolesti;

                        —

                        države članice moraju, s jedne strane, odlučiti hoće li radnicima odobriti dodatne plaćene godišnje odmore povrh minimalnog plaćenog godišnjeg odmora od četiri tjedna propisanog člankom 7. Direktive 2003/88. U tom slučaju države članice mogu propisati da će radniku koji zbog bolesti nije mogao iskoristiti svoj ukupan dodatni plaćeni godišnji odmor prije prestanka njegova radnog odnosa, dodijeliti pravo na novčanu naknadu koja odgovara tom dodatnom razdoblju. S druge strane, države članice moraju odrediti uvjete za to odobravanje.

         Troškovi

               41

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (deseto vijeće) odlučuje:

                     Članak 7. stavak 2. Direktive 2003/88/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 4. studenoga 2003. o određenim vidovima organizacije radnog vremena treba tumačiti na način da:

                        —

                           mu se protivi nacionalno zakonodavstvo, poput onog u glavnom postupku, koje lišava prava na novčanu naknadu za neiskorišteni plaćeni godišnji odmor radnika čiji je radni odnos prestao uslijed njegova zahtjeva za umirovljenje i koji nije mogao iskoristiti svoja prava prije prestanka tog radnog odnosa;

                        —

                           radnik prilikom odlaska u mirovinu ima pravo na novčanu naknadu za neiskorišteni plaćeni godišnji odmor zbog toga što nije obavljao svoje dužnosti zbog bolesti;

                        —

                           radnik čiji je radni odnos prestao i koji je, na temelju sporazuma sklopljenog s poslodavcem, iako je nastavio primati plaću, bio dužan ne dolaziti na svoje radno mjesto tijekom određenog razdoblja koje je prethodilo njegovu odlasku u mirovinu, nema pravo na novčanu naknadu za prava na neiskorišteni plaćeni godišnji odmor u tom razdoblju, osim ako nije mogao iskoristiti ta prava zbog bolesti;

                        —

                           države članice moraju, s jedne strane, odlučiti hoće li radnicima odobriti dodatne plaćene godišnje odmore povrh minimalnog plaćenog godišnjeg odmora od četiri tjedna propisanog člankom 7. Direktive 2003/88. U tom slučaju države članice mogu propisati da će radniku koji zbog bolesti nije mogao iskoristiti svoj ukupan dodatni plaćeni godišnji odmor prije prestanka njegova radnog odnosa, dodijeliti pravo na novčanu naknadu koja odgovara tom dodatnom razdoblju. S druge strane, države članice moraju odrediti uvjete za to odobravanje.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Službeničkog suda (prvo vijeće) od 20. rujna 2011. # Martine Fouwels i dr. protiv Europske komisije. # Javna služba. # Predmet F-8/05 REV.


Presuda Suda (treće vijeće) od 11. prosinca 2008.#Komisija Europskih zajednica protiv Republike Austrije.#Povreda obveze države članice - Članci 28. i 30. UEZ-a.#Predmet C-524/07.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 16. prosinca 1997. # Coöperatieve Rabobank "Vecht en Plassengebied" BA protiv Erik Aarnoud Minderhoud. # Zahtjev za prethodnu odluku: Hoge Raad - Nizozemska. # Pravo društava. # Predmet C-104/96.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 11. lipnja 2014. # Robert Klingel OHG protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-401/12.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 28. lipnja 2017.#X-cen-tek GmbH & Co. KG protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Prijava za registraciju figurativnog žiga Europske unije koji prikazuje trokut – Apsolutni razlog za odbijanje – Nepostojanje razlikovnog karaktera – Članak 7. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-470/16.


title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 29. lipnja 2016.#Kazneni postupak protiv Piotra Kossowskog.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg.#Zahtjev za prethodnu odluku – Konvencija o provedbi Schengenskog sporazuma – Članak 54. i članak 55. stavak 1. točka (a) – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Članak 50. – Načelo ,ne bis in idem' – Dopuštenost kaznenog progona okrivljenika u državi članici nakon što je okončan kazneni postupak koji je protiv njega pokrenulo tužiteljstvo u drugoj državi članici a da nije provelo temeljitu istragu – Nepostojanje ocjene o meritumu predmeta.#Predmet C-486/14.

text:
         PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      29. lipnja 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Konvencija o provedbi Schengenskog sporazuma — Članak 54. i članak 55. stavak 1. točka (a) — Povelja Europske unije o temeljnim pravima — Članak 50. — Načelo ,ne bis in idem' — Dopuštenost kaznenog progona okrivljenika u državi članici nakon što je okončan kazneni postupak koji je protiv njega pokrenulo tužiteljstvo u drugoj državi članici a da nije provelo temeljitu istragu — Nepostojanje ocjene o meritumu predmeta“
      U predmetu C‑486/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg (Visoki zemaljski sud u Hamburgu, Njemačka), odlukom od 23. listopada 2014., koju je Sud zaprimio 10. studenoga 2014., u kaznenom postupku protiv

         Piotra Kossowskog,

      uz sudjelovanje:

         Generalstaatsanwaltschaft Hamburg,

      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: K. Lenaerts, predsjednik, R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič, L. Bay Larsen, J. L. da Cruz Vilaça i F. Biltgen, predsjednici vijeća, E. Juhász, A. Borg Barthet, J. Malenovský, E. Levits, J.-C. Bonichot, A. Prechal (izvjestiteljica), C. Vajda, S. Rodin i K. Jürimäe, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 29. rujna 2015.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za P. Kossowskog, I. Vogel, Rechtsanwältin,

               —

               za Generalstaatsanwaltschaft Hamburg, L. von Selle i C. Rinio, u svojstvu agenata,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i J. Kemper, u svojstvu agenata,

               —

               za francusku vladu, F. X. Bréchot, D. Colas i C. David, u svojstvu agenata,

               —

               za nizozemsku vladu, M. Bulterman i M. de Ree, u svojstvu agenata,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna, J. Sawicka i M. Szwarc, u svojstvu agenata,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, L. Christie, u svojstvu agenta, uz asistenciju J. Holmesa, barrister,

               —

               za švicarsku vladu, R. Balzaretti, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, W. Bogensberger i R. Troosters, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 15. prosinca 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 54. i 55. Konvencije o provedbi Schengenskog sporazuma od 14. lipnja 1985. između vlada država Gospodarske unije Beneluksa, Savezne Republike Njemačke i Francuske Republike o postupnom ukidanju kontrola na zajedničkim granicama, koja je potpisana u Schengenu (Luksemburg) 19. lipnja 1990. i stupila na snagu 26. ožujka 1995. (SL 2000., L 239, str. 19.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 9., str. 12.; u daljnjem tekstu: CISA), kao i članka 50. i članka 52. stavka 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru kaznenog postupka koji je u Njemačkoj pokrenut protiv Piotra Kossowskog (u daljnjem tekstu: okrivljenik), kojemu se stavlja na teret da je 2. listopada 2005. na državnom području te države članice počinio radnje koje su podvedene pod kazneno djelo kvalificiranog oblika iznude.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Povelja

               3

               Članak 50. Povelje, naslovljen „Pravo da se ne bude dva puta suđen ili kažnjen za isto kazneno djelo”, glasi kako slijedi:
               „Nikome se ne može ponovno suditi niti ga se može kazniti u kaznenom postupku za kazneno djelo za koje je već pravomoćno oslobođen ili osuđen u Uniji u skladu sa zakonom.”

         CISA

               4

               CISA je sklopljena radi osiguravanja provedbe Sporazuma između vlada država Gospodarske unije Beneluksa, Savezne Republike Njemačke i Francuske Republike o postupnom ukidanju kontrola na zajedničkim granicama, potpisanoga u Schengenu 14. lipnja 1985. (SL 2000., L 239, str. 13.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 9., str. 6.).

               5

               Članci 54. i 55. CISA‑e nalaze se u njezinoj glavi III. poglavlju 3., naslovljenom „Primjena načela ne bis in idem”. Članak 54. CISA‑e propisuje:
               „Protiv osobe protiv koje je sudski postupak pravomoćno okončan u jednoj ugovornoj stranci ne može se voditi postupak u drugoj ugovornoj stranci za ista djela pod uvjetom da je, ako je izrečena kazna i izvršena, trenutačno u postupku izvršenja ili se više, prema zakonima ugovorne stranke koja ju je izrekla, ne može izvršiti.”

               6

               Članak 55. CISA‑e propisuje:
               „1.   Ugovorna stranka može prilikom ratificiranja, prihvaćanja ili potvrđivanja ove Konvencije izjaviti da je ne obvezuje članak 54. u jednom od sljedećih slučajeva:

                        (a)

                        ako su se djela na koj[a] se strana presuda odnosi dogodila u cijelosti ili djelomično na njezinom državnom području; u potonjem slučaju, međutim, ovo izuzeće ne vrijedi ako su se djela dijelom dogodila na državnom području ugovorne stranke u kojoj je presuda donesena;

                  [...]
               4.   Izuzeća, koja su bila predmetom izjave iz stavka 1. se ne primjenjuju, ako je dotična ugovorna stranka u vezi s istim djelima zatražila od druge ugovorne stranke da pokrene sudski postupak ili je odobrila izručenje dotične osobe.”

               7

               Prilikom ratificiranja CISA‑e Savezna Republika Njemačka izjavila je sljedeću rezervu u odnosu na članak 54. CISA‑e, u skladu s njezinim člankom 55. stavkom 1. (BGBl. 1994. II, str. 631.):
               „Saveznu Republiku Njemačku ne obvezuje članak 54. [CISA‑e]

                        (a)

                        ako su se djela na koja se strana presuda odnosi dogodila u cijelosti ili djelomično na njezinom državnom području [...]”

         Protokol o uključivanju schengenske pravne stečevine u okvir Europske unije

               8

               CISA je uključena u pravo Unije Protokolom (br. 2) o uključivanju schengenske pravne stečevine u okvir Europske unije, koji je Ugovorom iz Amsterdama (SL 1997., C 340, str. 93.) priložen UEU‑u, u verziji prije Ugovora iz Lisabona, i UEZ‑u na temelju „schengenske pravne stečevine” kako je definirana u prilogu tom protokolu. Tim je protokolom trinaest država članica dobilo odobrenje da međusobno provode pojačanu suradnju u području primjene schengenske pravne stečevine.

         Protokol (br. 19) o schengenskoj pravnoj stečevini uključenoj u okvir Europske unije

               9

               Protokolom (br. 19) o schengenskoj pravnoj stečevini uključenoj u okvir Europske unije (SL 2010., C 83, str. 290.), priloženim Ugovoru iz Lisabona, 25 država članica dobilo je odobrenje da u pravnom i institucionalnom okviru Unije međusobno provode pojačanu suradnju u područjima na koja se odnosi schengenska pravna stečevina. Člankom 2. tog protokola propisano je:
               „Schengenska se pravna stečevina primjenjuje na države članice iz članka 1., ne dovodeći u pitanje članak 3. Akta o pristupanju od 16. travnja 2003. ili članak 4. Akta o pristupanju od 25. travnja 2005. Vijeće se zamjenjuje Izvršnim odborom koji je osnovan schengenskim sporazumima.”

         Poljsko pravo

               10

               Članak 327. Kodeks postępowania karnego (Zakonik o kaznenom postupku) propisuje u stavku 2.:
               „Pravomoćno okončan istražni postupak može rješenjem tužiteljstva [...] biti preotvoren protiv osobe protiv koje je vođen istražni postupak u svojstvu osumnjičenika samo kada se pojave bitne činjenice ili dokazi koji nisu bili poznati tijekom ranijeg postupka. [...]”

               11

               Članak 328. tog zakonika određuje:
               „1.   Opće tužiteljstvo može ukinuti pravomoćnu odluku o okončanju istražnog postupka protiv osobe protiv koje je vođen istražni postupak u svojstvu osumnjičenika kada utvrdi da okončanje istražnog postupka nije bilo osnovano [...]
               2.   Nakon isteka roka od šest mjeseci od dana pravomoćne odluke o okončanju istražnog postupka opće tužiteljstvo može ukinuti ili preinačiti odluku ili obrazloženje samo u korist osumnjičenika.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               12

               Iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da Staatsanwaltschaft Hamburg (tužiteljstvo u Hamburgu, Njemačka) okrivljeniku stavlja na teret da je 2. listopada 2005. u Hamburgu (Njemačka) počinio radnje koje su prema njemačkom kaznenom pravu podvedene pod kazneno djelo kvalificiranog oblika iznude. Okrivljenik je tom prilikom pobjegao vozilom žrtve o kojoj je riječ u glavnom postupku. Protiv okrivljenika je pokrenut istražni postupak u Hamburgu.

               13

               Poljska tijela zaustavila su 20. listopada 2005. tijekom nadzora prometa u Kołobrzegu (Poljska) vozilo kojim je upravljao okrivljenik te su ga uhitila radi izvršavanja kazne zatvora na koju je osuđen u Poljskoj u drugom predmetu. Nakon provođenja izvida u vezi s vozilom kojim je upravljao okrivljenik, Prokuratura rejonowa w Kołobrzegu (regionalno tužiteljstvo u Kołobrzegu, Poljska) pokrenula je protiv njega istražni postupak u vezi s optužbom da je radnjama koje je izvršio u Hamburgu 2. listopada 2005. počinio kvalificirani oblik iznude iz članka 282. poljskog Kaznenog zakonika.

               14

               U okviru uzajamne pravne pomoći, Prokuratura okręgowa w Koszalinie (okružno tužiteljstvo u Koszalinu, Poljska) uputila je tužiteljstvu u Hamburgu zahtjev za slanje preslika spisa istrage. Te su preslike poslane u kolovozu 2006.

               15

               U prosincu 2006. regionalno tužiteljstvo u Kołobrzegu uputilo je tužiteljstvu u Hamburgu svoju odluku od 22. prosinca 2006. kojom se obustavlja kazneni postupak protiv okrivljenika zbog nepostojanja osnovane sumnje.

               16

               Nesporno je da je ta odluka obrazložena činjenicom da je okrivljenik odbio dati izjavu te da su žrtva o kojoj je riječ u glavnom postupku i svjedok po čuvenju imali boravište u Njemačkoj pa nisu mogli biti saslušani tijekom istražnog postupka, kao i to da se navodi te žrtve, djelomično neprecizni i proturječni, nisu mogli provjeriti.

               17

               Sud koji je uputio zahtjev dodaje da su u skladu s poukom o pravnom lijeku, koja je priložena toj odluci kojom se obustavlja kazneni progon, zainteresirane strane imale pravo žalbe na tu odluku u roku od sedam dana računajući od dostave te odluke. Čini se da žrtva o kojoj je riječ u glavnom postupku nije uložila takvu žalbu.

               18

               Tužiteljstvo je u Hamburgu 24. srpnja 2009. izdalo europski uhidbeni nalog protiv okrivljenika nakon što je 9. siječnja 2006. od Amtsgerichta Hamburg (Općinski sud u Hamburgu, Njemačka) ishodilo nacionalni uhidbeni nalog protiv okrivljenika. Dopisom od 4. rujna 2009. zatražena je od Republike Poljske predaja okrivljenika Saveznoj Republici Njemačkoj. Odlukom sąd okręgowy w Koszalinie (Okružni sud u Koszalinu, Poljska) od 17. rujna 2009. odbijeno je izvršenje europskog uhidbenog naloga s obzirom na odluku regionalnog tužiteljstva u Kołobrzegu kojom je obustavljen kazneni progon i koju je taj sud smatrao pravomoćnom u smislu Zakonika o kaznenom postupku.

               19

               Okrivljenik, još uvijek tražen u Njemačkoj, uhićen je 7. veljače 2014. u Berlinu (Njemačka). Tužiteljstvo u Hamburgu podiglo je protiv njega optužnicu 17. ožujka 2014. Landgericht Hamburg (Zemaljski sud u Hamburgu, Njemačka) odbio je pokrenuti sudski postupak temeljeći svoju odluku na činjenici da je odlukom regionalnog tužiteljstva u Kołobrzegu, kojom je obustavljen kazneni progon, okončan sudski postupak u smislu članka 54. CISA‑e. Posljedično, odlukom od 4. travnja 2014. Landgericht Hamburg (Zemaljski sud u Hamburgu, Njemačka) povukao je uhidbeni nalog protiv okrivljenika pa je on pušten iz pritvora u kojem je bio smješten.

               20

               Postupajući povodom žalbe tužiteljstva u Hamburgu protiv te odluke, sud koji je uputio zahtjev smatra utvrđenim da su na temelju mjerodavnog njemačkog prava sumnje dovoljno osnovane za opravdanje pokretanja sudskog postupka pred Landgerichtom Hamburg (Zemaljski sud u Hamburgu) i za potvrđivanje optužnice u svrhe sudskog postupka, osim ako to nije protivno načelu ne bis in idem iz članka 54. CISA‑e i članka 50. Povelje.

               21

               U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev pita se je li rezerva Savezne Republike Njemačke, izjavljena na temelju članka 55. stavka 1. točke (a) CISA‑e, još uvijek valjana. Ako je tako, tada se načelo ne bis in idem ne bi moglo primijeniti u ovom slučaju s obzirom na to da su se činjenice koje se stavljaju na teret okrivljeniku dogodile na njemačkom državnom području i da njemačka tijela kaznenog progona nisu zatražila od poljskih tijela pokretanje sudskog postupka u smislu članka 55. stavka 4. CISA‑e.

               22

               U slučaju da navedena rezerva nije valjana, sud koji je uputio zahtjev pita, s obzirom na to da su inkriminirajuće činjenice u Njemačkoj i Poljskoj iste, može li se smatrati da je zbog odluke regionalnog tužiteljstva u Kołobrzegu protiv okrivljenika „sudski postupak pravomoćno okončan” u smislu članka 54. CISA‑e ili da je „u kaznenom postupku [...] pravomoćno oslobođen” u smislu članka 50. Povelje. On smatra da se predmet u glavnom postupku razlikuje od predmeta koji je doveo do presude od 5. lipnja 2014., M (C‑398/12, EU:C:2014:1057), jer odluci od 22. prosinca 2006. o obustavi kaznenog progona nije prethodila temeljita istraga. Usto, sud koji je uputio zahtjev izražava dvojbe u vezi s pitanjem je li pravomoćnost takve odluke uvjetovana izvršenjem određenih obveza kojima se sankcionira nedopušteno ponašanje.

               23

               U tim je okolnostima Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg (Visoki zemaljski sud u Hamburgu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Vrijede li i dalje nakon uključivanja schengenske pravne stečevine u pravni okvir Unije [Protokolom (br. 2) o uključivanju schengenske pravne stečevine u okvir Europske unije], održanim na snazi [Protokolom (br. 19) o schengenskoj pravnoj stečevini uključenoj u okvir Europske unije], rezerve koje su ugovorne stranke izjavile prilikom ratificiranja CISA‑e u skladu s člankom 55. stavkom 1. točkom (a) CISA‑e – osobito rezerva [u vezi s člankom 54. CISA‑e]? Je li kod ovih iznimaka riječ o proporcionalnim ograničenjima članka 50. Povelje u smislu članka 52. stavka 1. Povelje?

                        2.

                        U slučaju negativnog odgovora: Treba li načelo ‚ne bis in idem’ sadržano u članku 54. CISA‑e i članku 50. Povelje tumačiti na način da se ono protivi kaznenom progonu okrivljenika u državi članici – ovdje Njemačkoj – kad je kazneni postupak protiv te osobe u drugoj državi članici – ovdje Poljskoj – tužiteljstvo obustavilo a da nisu izvršene obveze koje su izrečene kao sankcije i bez temeljite istrage, iz činjeničnih razloga, zbog nedostatnih dokaza, te može biti preotvoren samo u slučaju saznanja bitnih, dotad nepoznatih okolnosti, a da u ovom slučaju ne postoje takve nove okolnosti?”

         Nadležnost Suda

               24

               Iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da se on temelji na članku 267. UFEU‑a, a upućena pitanja odnose se na CISA‑u, konvenciju obuhvaćenu glavom VI. UEU‑a u verziji prije Ugovora iz Lisabona.

               25

               Nesporno je u tom pogledu da je sustav iz članka 267. UFEU‑a mjerodavan za nadležnost Suda da odlučuje u prethodnom postupku na temelju članka 35. UEU‑a, koji je primjenjiv do 1. prosinca 2014., ne dirajući time u uvjete koji su predviđeni potonjom odredbom (presuda od 27. svibnja 2014., Spasic, C‑129/14 PPU, EU:C:2014:586, t. 43.).

               26

               Kako proizlazi iz obavijesti o stupanju na snagu Ugovora iz Amsterdama, koja je objavljena u Službenom listu Europskih zajednica od 1. svibnja 1999. (SL 1999., L 114, str. 56.), Savezna Republika Njemačka dala je na temelju članka 35. stavka 2. UEU‑a izjavu kojom prihvaća nadležnost Suda da odlučuje u skladu sa stavkom 3. točkom (b) tog članka.

               27

               U tim okolnostima, činjenica da se u odluci kojom se upućuje zahtjev poziva na članak 267. UFEU‑a, ne spominjući članak 35. UEU‑a, nije, sama po sebi, razlog za nenadležnost Suda da odgovori na pitanja koja je uputio Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg (Visoki zemaljski sud u Hamburgu) (vidjeti u tom smislu presudu od 27. svibnja 2014., Spasic, C‑129/14 PPU, EU:C:2014:586, t. 45.).

               28

               Iz prethodnih razmatranja proizlazi da je Sud nadležan za odgovaranje na postavljena pitanja.

         O prethodnim pitanjima

               29

               Sud koji je uputio zahtjev svojim pitanjima u biti pita, kao prvo, je li izjava Savezne Republike Njemačke na temelju članka 55. stavka 1. točke (a) CISA‑e još uvijek valjana i, kao drugo, u slučaju negativnog odgovora na prvo pitanje, je li protiv okrivljenika sudski postupak pravomoćno okončan u smislu članka 54. CISA‑e i članka 50. Povelje, u okolnostima poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku.

               30

               S obzirom na to da se u okolnostima poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku pitanje moguće primjenjivosti izuzeća od pravila ne bis in idem iz članka 55. stavka 1. točke (a) CISA‑e postavlja samo ako je protiv osobe „sudski postupak pravomoćno okončan” u smislu članka 54. CISA‑e, pa se navedeno pravilo dakle primjenjuje, valja prije svega odgovoriti na drugo pitanje.

         Drugo pitanje

               31

               Uvodno valja podsjetiti da je Sud već naveo u točki 35. presude od 5. lipnja 2014., M (C‑398/12, EU:C:2014:1057), da se pravo da se ne bude dva puta suđen ili kažnjen za isto kazneno djelo, navedeno u članku 54. CISA‑e i članku 50. Povelje, treba tumačiti u skladu s tim člankom 54.

               32

               Stoga valja smatrati da sud koji je uputio zahtjev svojim drugim pitanjem u biti pita treba li načelo ne bis in idem, navedeno u članku 54. CISA‑e i tumačeno u skladu s člankom 50. Povelje, tumačiti na način da se odluka javnog tužiteljstva kojom se bez izricanja sankcija obustavlja kazneni progon i pravomoćno okončava istražni postupak koji je vođen protiv osobe, uz mogućnost njegova preotvaranja ili ukidanja odluke, može kvalificirati pravomoćnom odlukom u smislu tih članaka kada je postupak okončan a da nije provedena temeljita istraga.

               33

               Iz odredbe članka 54. CISA‑e slijedi da se protiv nijedne osobe u ugovornoj stranci ne može voditi postupak za ista djela za koja je već „sudski postupak pravomoćno okončan” u drugoj ugovornoj stranci.

               34

               Kako bi se za osobu moglo smatrati da je protiv nje „sudski postupak pravomoćno okončan” za djela koja joj se stavljaju na teret, u smislu tog članka, potrebno je, kao prvo, da je progon pravomoćno okončan (vidjeti u tom smislu presudu od 5. lipnja 2014., M, C‑398/12, EU:C:2014:1057, t. 31. i navedenu sudsku praksu).

               35

               Taj prvi uvjet mora se ocjenjivati na temelju prava ugovorne stranke koja je donijela predmetnu kaznenu odluku. Naime, odluka kojom se, prema pravu ugovorne stranke koja je pokrenula kazneni progon protiv osobe, pravomoćno ne okončava progon na nacionalnoj razini, u načelu ne može imati za posljedicu to da predstavlja procesnu prepreku eventualnom pokretanju ili nastavku kaznenog progona za ista djela protiv te osobe u drugoj ugovornoj stranci (vidjeti u tom smislu presude od 22. prosinca 2008., Turanský, C‑491/07, EU:C:2008:768, t. 36. kao i od 5. lipnja 2014., M, C‑398/12, EU:C:2014:1057, t. 32. i 36.).

               36

               Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da, u predmetu o kojem je riječ u glavnom postupku, prema poljskom pravu odluka regionalnog tužiteljstva u Kołobrzegu, kojom se obustavlja kazneni progon, pravomoćno okončava progon u Poljskoj.

               37

               Osim toga, iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da ni mogućnost preotvaranja pravosudne istrage kada se pojave bitne činjenice ili dokazi koji nisu bili poznati tijekom ranijeg postupka, predviđena u članku 327. stavku 2. Zakonika o kaznenom postupku, ni mogućnost javnog tužiteljstva da na temelju članka 328. tog zakonika ukine pravomoćnu odluku o okončanju istražnog postupka kada utvrdi da okončanje istražnog postupka nije bilo osnovano, ne dovode u pitanje pravomoćnost okončanja progona u poljskom pravu.

               38

               Što se tiče okolnosti da je, s jedne strane, odluku o kojoj je riječ u glavnom postupku donijelo regionalno tužiteljstvo u Kołobrzegu kao javno tužiteljstvo i, s druge strane, da sankcija nije izvršena, one nisu odlučujuće za ocjenu okončava li pravomoćno progon ta odluka.

               39

               Naime, članak 54. CISA‑e također se primjenjuje na odluke tijela koje je pozvano sudjelovati u provođenju kaznenog sudovanja u dotičnom nacionalnom pravnom poretku, kao što je to regionalno tužiteljstvo u Kołobrzegu, kojima se pravomoćno obustavlja kazneni progon u državi članici, iako u donošenju takvih odluka nije sudjelovao sud, a one nemaju oblik presude (vidjeti u tom smislu presudu od 11. veljače 2003., Gözütok i Brügge, C‑187/01 i C‑385/01, EU:C:2003:87, t. 28. i 38.).

               40

               Što se tiče nepostojanja sankcije, valja primijetiti da članak 54. CISA‑e ne predviđa uvjet da je sankcija izvršena, da je trenutačno u tijeku izvršavanja ili da se više ne može izvršiti prema zakonima polazišne ugovorne stranke, osim u slučaju osude.

               41

               Navođenje sankcije ne može se, dakle, tumačiti na način da primjenjivost članka 54. CISA‑e uvjetuje dodatnim uvjetom, osim u slučaju osude.

               42

               Kako bi se utvrdilo predstavlja li odluka, kao što je to odluka o kojoj je riječ u glavnom postupku, odluku kojom je protiv osobe sudski postupak pravomoćno okončan u smislu članka 54. CISA‑e, potrebno je, kao drugo, uvjeriti se da je ta odluka donesena nakon ocjene o meritumu predmeta (vidjeti u tom smislu presude od 10. ožujka 2005., Miraglia, C‑469/03, EU:C:2005:156, t. 30. i od 5. lipnja 2014., M, C‑398/12, EU:C:2014:1057, t. 28.).

               43

               U tu svrhu treba uzeti u obzir cilj koji se želi postići propisom čiji je članak 54. CISA‑e dio, kao i njegov kontekst (vidjeti u tom smislu presudu od 16. listopada 2014., Welmory, C‑605/12, EU:C:2014:2298, t. 41. i navedenu sudsku praksu).

               44

               U tom pogledu, iz sudske prakse Suda proizlazi da se načelom ne bis in idem, navedenim u tom članku, nastoji, s jedne strane, izbjeći da se unutar prostora slobode, sigurnosti i pravde osobu protiv koje je sudski postupak pravomoćno okončan progoni za iste činjenice na državnom području više ugovornih stranaka, uslijed ostvarivanja njezina prava slobodnog kretanja, a kako bi se zajamčila pravna sigurnost kroz poštovanje pravomoćnih odluka javnih tijela u situaciji u kojoj nije došlo do usklađivanja odnosno približavanja kaznenih zakonodavstava država članica (vidjeti u tom smislu presude od 28. rujna 2006., Gasparini i dr., C‑467/04, EU:C:2006:610, t. 27.; od 22. prosinca 2008., Turanský, C‑491/07, EU:C:2008:768, t. 41. kao i od 27. svibnja 2014., Spasic, C‑129/14 PPU, EU:C:2014:586, t. 77.).

               45

               Međutim, s druge strane, iako je cilj članka 54. CISA‑e zajamčiti da se osoba, koja je osuđena i koja je odslužila svoju kaznu odnosno, ovisno o slučaju, koja je pravomoćno oslobođena u ugovornoj stranci, može kretati unutar schengenskog područja bez bojazni od progona za iste činjenice u drugoj ugovornoj stranci, on nema za cilj zaštititi osumnjičenika od mogućnosti da se protiv njega vode naknadne istrage za iste činjenice u više ugovornih stranaka (presuda od 22. prosinca 2008., Turanský, C‑491/07, EU:C:2008:768, t. 44.).

               46

               Naime, u tom pogledu članak 54. CISA‑e treba tumačiti u skladu s člankom 3. stavkom 2. UEU‑a, prema kojem Unija svojim građanima nudi područje slobode, sigurnosti i pravde bez unutarnjih granica, na kojem je osigurano slobodno kretanje osoba zajedno s odgovarajućim mjerama u pogledu, među ostalim, sprečavanja i suzbijanja kriminala.

               47

               Stoga se pravomoćnost kaznene odluke države članice u smislu članka 54. CISA‑e mora tumačiti ne samo s obzirom na nužnost jamstva slobodnog kretanja osoba nego i promicanja sprečavanja i suzbijanja kriminala unutar područja slobode, sigurnosti i pravde.

               48

               S obzirom na prethodna razmatranja, odluka kojom se obustavlja kazneni progon, kao što je to odluka o kojoj je riječ u glavnom postupku, koja je donesena iako javno tužiteljstvo nije provelo progon samo zato što je okrivljenik odbio dati izjavu i zato što su žrtva i svjedok po čuvenju imali boravište u Njemačkoj pa nisu mogli biti saslušani tijekom istražnog postupka, a navodi žrtve stoga nisu mogli biti provjereni, pri čemu nije provedena ni temeljitija istraga radi prikupljanja i ispitivanja dokaza, ne predstavlja odluku kojoj je prethodila ocjena o meritumu.

               49

               Naime, primjena članka 54. CISA‑e na takvu odluku učinila bi težom, pa čak i nemogućom, svaku konkretnu mogućnost sankcioniranja u dotičnim državama članicama nedopuštenog postupanja koje se stavlja na teret okrivljeniku. S jedne strane, pravosudna tijela države članice donijela bi navedenu odluku o okončanju a da nisu temeljito ocijenila nedopušteno postupanje koje se stavlja na teret okrivljeniku. S druge strane, bilo bi ugroženo pokretanje kaznenog postupka u drugoj državi članici za iste činjenice. Takva posljedica bila bi očito protivna samoj svrsi članka 3. stavka 2. UEU‑a (vidjeti u tom smislu presudu od 10. ožujka 2005., Miraglia, C‑469/03, EU:C:2005:156, t. 33. i 34.).

               50

               Naposljetku, kao što je to Sud već naveo, članak 54. CISA‑e nužno podrazumijeva da postoji uzajamno povjerenje ugovornih stranaka u njihove odgovarajuće kaznenopravne sustave i da one prihvaćaju primjenu kaznenog prava koje je na snazi u drugim ugovornim strankama, čak i ako bi provedba vlastitog nacionalnog prava dovela do drukčijeg rješenja (presuda od 11. prosinca 2008., Bourquain, C‑297/07, EU:C:2008:708, t. 37. i navedena sudska praksa).

               51

               To uzajamno povjerenje zahtijeva da dotična nadležna tijela druge ugovorne stranke prihvaćaju pravomoćnu odluku donesenu na državnom području prve ugovorne stranke, kako je priopćena tim tijelima.

               52

               Međutim, navedeno uzajamno povjerenje može postojati samo ako se druga ugovorna stranka može na temelju dokumenata koje je priopćila prva ugovorna stranka uvjeriti da je dotična odluka, koju su donijela nadležna tijela te prve ugovorne stranke, doista pravomoćna odluka koja sadržava ocjenu o meritumu predmeta.

               53

               Dakle, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točkama 74. do 78. i 84. svojeg mišljenja, ne može se smatrati da je odluka javnog tužiteljstva, kao što je to ona o kojoj je riječ u glavnom postupku kojom se obustavlja kazneni progon i okončava istražni postupak, donesena nakon ocjene o meritumu predmeta te se ne može stoga kvalificirati pravomoćnom odlukom u smislu članka 54. CISA‑e kada iz samog obrazloženja te odluke proizlazi da nije provedena temeljita istraga, a bez čega se može dovesti u pitanje međusobno uzajamno povjerenje država članica. U tom pogledu, nesaslušavanje žrtve i mogućeg svjedoka predstavlja pokazatelj da u predmetu u glavnom postupku nije provedena temeljita istraga.

               54

               S obzirom na prethodno navedeno, na drugo pitanje valja odgovoriti da načelo ne bis in idem, navedeno u članku 54. CISA‑e i tumačeno u skladu s člankom 50. Povelje, treba tumačiti na način da se odluka javnog tužiteljstva kojom se bez izricanja sankcija obustavlja kazneni progon i pravomoćno okončava istražni postupak koji je vođen protiv osobe, uz mogućnost njegova preotvaranja ili ukidanja odluke, ne može kvalificirati pravomoćnom odlukom u smislu tih članaka kada iz obrazloženja te odluke proizlazi da je navedeni postupak okončan a da nije provedena temeljita istraga, pri čemu nesaslušavanje žrtve i mogućeg svjedoka predstavlja pokazatelj da takva temeljita istraga nije provedena.

         Prvo pitanje

               55

               Uzimajući u obzir odgovor dan na drugo pitanje, nije potrebno odgovoriti na prvo pitanje.

         Troškovi

               56

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) odlučuje:

                     Načelo ne bis in idem, navedeno u članku 54. Konvencije o provedbi Schengenskog sporazuma od 14. lipnja 1985. između vlada država Gospodarske unije Beneluksa, Savezne Republike Njemačke i Francuske Republike o postupnom ukidanju kontrola na zajedničkim granicama, koja je potpisana u Schengenu (Luksemburg) 19. lipnja 1990., tumačeno u svjetlu članka 50. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, treba tumačiti na način da se odluka javnog tužiteljstva kojom se bez izricanja sankcija obustavlja kazneni progon i pravomoćno okončava istražni postupak koji je vođen protiv osobe, uz mogućnost njegova preotvaranja ili ukidanja odluke, ne može kvalificirati pravomoćnom odlukom u smislu tih članaka kada iz obrazloženja te odluke proizlazi da je navedeni postupak okončan a da nije provedena temeljita istraga, pri čemu nesaslušavanje žrtve i mogućeg svjedoka predstavlja pokazatelj da takva temeljita istraga nije provedena.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Suda (osmo vijeće) od 7. lipnja 2012. # Anton Vinkov protiv Nachalnik Administrativno-nakazatelna deynost. # Zahtjev za prethodnu odluku: Administrativen sad Sofia-grad - Bugarska. # Zahtjev za prethodnu odluku. # Predmet C-27/11.


Presuda Suda (treće vijeće) od 10. studenog 2011.#Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs protiv The Rank Group plc.#Zahtjevi za prethodnu odluku: Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) i Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) - Ujedinjena Kraljevina.#Šesta direktiva o PDV-u.#Spojeni predmeti C-259/10 i C-260/10.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 17. srpnja 1997. # Badische Erfrischungs-Getränke GmbH & Co. KG protiv Land Baden-Württemberg. # Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesverwaltungsgericht - Njemačka. # Predmet C-17/96.