title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 16. srpnja 2015.#Coty Germany GmbH protiv Stadtsparkasse Magdeburg.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bundesgerichtshof.#Zahtjev za prethodnu odluku – Intelektualno i industrijsko vlasništvo – Direktiva 2004/48/EZ – Članak 8. stavak 3. točka (e) – Prodaja robe kojom se povređuje pravo – Pravo na informaciju u okviru postupka zbog povrede prava intelektualnog vlasništva – Propis države članice koji bankovnim institucijama dopušta da odbiju zahtjev za pružanje informacija o bankovnom računu (bankovna tajna).#Predmet C-580/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑580/13,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Bundesgerichtshof (Njemačka), odlukom od 17. listopada 2013., koju je Sud zaprimio 18. studenoga 2013., u postupku
            Coty Germany GmbH
            protiv
            Stadtsparkasse Magdeburg,
            SUD (četvrto vijeće),
            u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, K. Jürimäe, J. Malenovský (izvjestitelj), M. Safjan i A. Prechal, suci,
            nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
            tajnik: A. Calot Escobar,
            uzimajući u obzir pisani postupak,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za Coty Germany GmbH, M. Fiebig, Rechtsanwalt ,
            – za Stadtsparkasse Magdeburg, N. Gross, Rechtsanwalt ,
            – za njemačku vladu, T. Henze i J. Kemper, u svojstvu agenata,
            – za Europsku komisiju, F. Bulst i F. Wilman, u svojstvu agenata,
            saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 16. travnja 2015.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 8. stavka 3. točke (e) Direktive 2004/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o provedbi prava intelektualnog vlasništva (SL L 157, str. 45. i ispravak SL L 195, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 2., str. 74.).
            2. Zahtjev je upućen u okviru spora između društva Coty Germany GmbH (u daljnjem tekstu: Coty Germany), koje je nositelj prava intelektualnog vlasništva, i bankovne institucije Stadtsparkasse Magdeburg (u daljnjem tekstu: Stadtsparkasse), u vezi s odbijanjem Stadtsparkassea da društvu Coty Germany pruži informacije o jednom bankovnom računu.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. Uvodne izjave 2., 10., 13., 15., 17. i 32. Direktive 2004/48 glase kako slijedi:
            „(2) Zaštita intelektualnog vlasništva izumitelju ili stvaratelju trebala bi omogućiti da od svog izuma ili kreacije ostvari zakonitu dobit. Također bi trebala omogućiti najšire moguće širenje djela, ideja i novih znanja i iskustva. Istovremeno ne bi trebala kočiti slobodu izražavanja, slobodan protok informacija ili zaštitu osobnih podataka, uključujući i one na Internetu.
            [...]
            (10) Cilj je ove Direktive usklađivanje zakonodavnih sustava radi osiguravanja visoke, jednake i istovrsne razine zaštite na unutarnjem tržištu.
            [...]
            (13) Potrebno je odrediti područje primjene ove Direktive što je šire moguće kako bi se obuhvatila sva prava intelektualnog vlasništva pokrivena odredbama Zajednice u ovom području i/ili nacionalnim pravom dotične države članice. [...]
            [...]
            (15) Ova Direktiva ne bi trebala utjecati na materijalno pravo intelektualnog vlasništva, Direktivu 95/46/EZ od 24. listopada 1995. Europskog parlamenta i Vijeća o zaštiti pojedinaca u vezi s obradom osobnih podataka i o slobodnom prijenosu takvih podataka [(SL L 281, str. 31.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 7., str. 88.)], Direktivu 1999/93/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 13. prosinca 1999. o okviru zajednice za elektroničke potpise [(SL 2000., L 13, str. 12.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 38., str. 50.)] i Direktivu 2000/31/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 8. lipnja 2000. o određenim pravnim aspektima usluga u informacijskom društvu, osobito elektroničkom poslovanju, na unutarnjem tržištu [(SL L 178, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 39., str. 58.)].
            [...]
             (17)	Mjere, postupci i pravna sredstva predviđeni ovom Direktivom trebali bi se odrediti u svakom slučaju na takav način da se propisno vodi računa o posebnim značajkama tog slučaja, uključujući i posebna obilježja svakog prava intelektualnog vlasništva i, kada je primjereno, namjernu ili nenamjernu prirodu povrede.
            [...]
            (32) Ova Direktiva poštuje temeljna prava i drži se načela priznatih posebno u [Povelji Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja)]. Ova Direktiva osobito nastoji osigurati puno poštovanje intelektualnog vlasništva, u skladu s člankom 17. stavkom 2. te Povelje.“
            4. U skladu s člankom 2. stavkom 3. točkom (a) Direktive 2004/48/EZ:
            „Ova Direktiva ne utječe na:
            (a) odredbe Zajednice koje uređuju materijalno pravo intelektualnog vlasništva, Direktivu 95/46/EZ, Direktivu 1999/93/EZ ili Direktivu 2000/31/EZ općenito, a posebno njezine članke 12. do 15.“.
            5. Članak 8. Direktive 2004/48, naslovljen „Pravo na informaciju“, propisuje:
            „1. Države članice osiguravaju da, u okviru postupaka u vezi s povredom prava intelektualnog vlasništva i kao odgovor na opravdan i razmjeran zahtjev tužitelja, nadležna sudska tijela mogu narediti da informaciju o podrijetlu i distribucijskim mrežama robe ili usluga koje povrjeđuju prava intelektualnog vlasništva treba pružiti počinitelj povrede i/ili bilo koja druga osoba:
            (a) za koju je utvrđeno da na komercijalnoj razini posjeduje robu koja povrjeđuje pravo;
            (b) za koju je utvrđeno da se na komercijalnoj razini koristi uslugama koje povrjeđuju pravo;
            (c) za koju je utvrđeno da na komercijalnoj razini pruža usluge koje su korištene u aktivnostima koje povrjeđuju pravo; ili
            (d) koju je osoba iz točki (a), (b) ili (c) navela kao osobu koja je sudjelovala u proizvodnji, izradi ili distribuciji robe ili pružanja usluga.
            2. Podaci iz stavka 1., prema potrebi, obuhvaćaju:
            (a) imena i adrese proizvođača, izrađivača, distributera, dobavljača i drugih prethodnih posjednika robe ili usluga kao i trgovaca na veliko i malo kojima su bile namijenjene;
            (b) podatke o proizvedenim, izrađenim, dostavljenim, primljenim ili naručenim količinama, kao i o cijeni po kojoj su ta roba ili usluge plaćene.
            3. Stavci 1. i 2. primjenjuju se ne dovodeći u pitanje ostale zakonske odredbe koje:
            (a) nositelju prava priznaju pravo na dobivanje potpunijih informacija;
            (b) uređuju korištenje informacija u građanskim i kaznenim predmetima koje se priopćavaju na temelju ovog članka;
            (c) uređuju odgovornost za zloupotrebu prava na informacije; ili
            (d) pružaju mogućnost odbijanja davanja informacija koje bi osobu iz stavka 1. prisilile da prizna svoje vlastito sudjelovanje ili sudjelovanje svojih bliskih rođaka u povredi prava intelektualnog vlasništva; ili
            (e) uređuju zaštitu povjerljivosti izvora informacija ili obradu osobnih podataka.“
            6. Direktiva 95/46 u članku 2., naslovljenom „Definicije“, propisuje:
            „U smislu ove Direktive:
            (a) ,osobni podaci' znači bilo koji podaci koji se odnose na utvrđenu fizičku osobu ili fizičku osobu koju se može utvrditi (,osoba čiji se podaci obrađuju'); osoba koja se može utvrditi je osoba čiji je identitet moguće utvrditi, izravno ili neizravno, a posebno navođenjem identifikacijskog broja ili jednog ili više činitelja značajnih za njegov fizički, fiziološki, mentalni, gospodarski, kulturni ili socijalni identitet;
            b) ,obrada osobnih podataka' (,obrada') znači bilo koji postupak ili skup postupaka koji se provode nad osobnim podacima, bilo automatskim putem ili ne, kao što je prikupljanje, snimanje, organiziranje, pohrana, prilagođavanje ili mijenjanje, vraćanje, obavljanje uvida, uporaba, otkrivanje prijenosom i širenjem ili stavljanje na raspolaganje drugim načinom, poravnavanje ili kombiniranje, blokiranje, brisanje ili uništavanje;
            [...]“
            Njemačko pravo
            7. Zakon o žigovima (Markengesetz) od 25. listopada 1994. (BGBl. 1994. I, str. 3082.), kako je izmijenjen Zakonom od 19. listopada 2013. (BGBl. 2013. I, str. 3830., u daljnjem tekstu: Markengesetz), u članku 19., naslovljenom „Pravo na informaciju“, propisuje:
            „1. Nositelj žiga ili trgovačkog naziva može u slučajevima iz članaka 14., 15. i 17. zatražiti od počinitelja povrede da bez odgađanja pruži informacije o podrijetlu i distribucijskoj mreži robe ili usluga s nezakonitom oznakom.
            2. U slučaju očite povrede ili ako je nositelj žiga ili trgovačkog naziva podnio tužbu protiv počinitelja povrede, to pravo odnosi se (ne dovodeći u pitanje odredbe stavka 1.) i na osobu koja je, na komercijalnoj razini,
            1. posjedovala robu kojom se povređuje pravo,
            2. koristila usluge koje povređuju pravo,
            3. pružala usluge koje su korištene u aktivnostima koje povređuju pravo ili
            4. koja je, na temelju podataka koje je pružila jedna od osoba iz točaka 1., 2. ili 3., navedena kao osoba koja je sudjelovala u proizvodnji, izradi ili distribuciji navedenih roba ili pružanju navedenih usluga,
            osim ako ta osoba nije ovlaštena u skladu s člancima 383. do 385. Zakona o građanskom postupku [(Zivilprozessordnung)] odbiti svjedočiti u postupku pokrenutom protiv počinitelja povrede. U slučaju tužbe radi ostvarenja prava na informaciju u skladu s prvom rečenicom, sud može na temelju zahtjeva prekinuti spor u tijeku protiv počinitelja povrede do rješenja spora u vezi s pravom na informaciju. Osoba koja je dužna pružiti informacije može zahtijevati od oštećenika da joj naknadi troškove uzrokovane pružanjem navedenih informacija.
            [...]“
            8. Članak 383. stavak 1. njemačkoga Zakona o građanskom postupku, u verziji objavljenoj 5. prosinca 2005. (BGBl. 2005. I, str. 3202.), naslovljen „Odbijanje svjedočenja zbog osobnih razloga“, propisuje:
            „Svjedočenje mogu odbiti:
            [...]
            6. osobe kojima su zbog njihove dužnosti, statusa ili profesije povjerene činjenice koje zbog svoje naravi ili u skladu sa zakonskom odredbom moraju ostati tajne, i to samo u vezi s činjenicama na koje se odnosi obveza čuvanja tajne“.
            Glavni postupak i prethodno pitanje
            9. Društvo Coty Germany proizvodi i distribuira parfeme te je nositelj isključive licencije žiga Zajednice Davidoff Hot Water, registrirane pod brojem 968661, za parfumerijske proizvode.
            10. U siječnju 2011. društvo Coty Germany kupilo je putem internetskog dražbenog portala bočicu parfema sa žigom Davidoff Hot Water. Ono je cijenu proizvoda uplatilo na bankovni račun otvoren u Sparkasseu, koji je naveo prodavatelj.
            11. Kad je društvo Coty Germany utvrdilo da je kupilo proizvod kojim se povređuje pravo, od dražbenog je portala zahtijevalo da mu otkrije stvarno ime nositelja korisničkog računa na navedenom portalu putem kojeg je parfem prodan s obzirom na to da je prodaja izvršena pod pseudonimom. Navedena je osoba priznala da je nositelj korisničkog računa na dražbenom portalu, ali je zanijekala da je prodavatelj dotičnog proizvoda te je, pozivajući se na pravo neočitovanja, odbila pružiti dodatne informacije.
            12. Društvo Coty Germany tada se obratilo Sparkasseu i zatražilo da mu na temelju članka 19. stavka 2. Markengesetza otkrije ime i adresu vlasnika bankovnog računa na koji je uplatilo iznos cijene za kupljenu robu kojom se povređuje pravo. Sparkasse se pozvao na bankovnu tajnu i odbio mu je pružiti tu informaciju.
            13. Društvo Coty Germany podnijelo je tužbu Landgerichtu Magdeburg (Regionalni sud u Magdebourgu), koji je Sparkasseu naložio pružanje traženih informacija.
            14. Oberlandesgericht Naumburg (Viši regionalni sud u Naumburgu), žalbeni sud kojemu se obratio Stadtsparkasse, ukinuo je prvostupanjsku presudu smatrajući da je zahtjev za pružanje dotičnih informacija bio neutemeljen s obzirom na prvu rečenicu točke 3. stavka 2. članka 19. Markengesetza.
            15. Oberlandesgericht Naumburg smatrao je da iako su Stadtsparkasseove usluge, u ovom slučaju vođenje tekućeg računa, bile korištene za izvršenje aktivnosti kojom se povređuje pravo, Stadtsparkasse je kao bankovna institucija imao pravo na temelju prve rečenice stavka 2. članka 19. Markengesetza, u vezi s člankom 383. stavkom 1. Zakona o građanskom postupku, odbiti svjedočenje u okviru građanskog postupka.
            16. Navedeni sud smatrao je da tumačenje tih odredaba s obzirom na Direktivu 2004/48/EZ ne poništava taj zaključak.
            17. Društvo Coty Germany ostalo je pri svojim zahtjevima te je uložilo revizijski pravni lijek pred Bundesgerichtshofom (Savezni sud). S obzirom na postojanje sumnji u vezi s tumačenjem Direktive 2004/48/EZ i osobito njezina članka 8., Bundesgerichtshof je odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
            „Treba li članak 8. stavak 3. točku (e) Direktive 2004/48/EZ tumačiti na način da se protivi nacionalnom propisu koji u slučaju kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku dopušta bankovnoj instituciji da se pozove na bankovnu tajnu radi odbijanja pružanja, prema članku 8. stavku 1. točki (c) navedene direktive, informacija o imenu i adresi vlasnika računa?“
            Dopuštenost
            18. Stadtsparkasse ističe nedopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku navodeći da spor o kojem odlučuje sud koji je uputio zahtjev ne uređuje Direktiva 2004/48/EZ, nego isključivo nacionalno pravo s obzirom na to da se na zahtjev za informacijama o kojem je riječ u glavnom postupku ne primjenjuje postupak u vezi s povredom prava intelektualnog vlasništva, nego je riječ o slučaju očite povrede prava povezenih sa žigom Zajednice. Međutim, takav slučaj nije obuhvaćen Direktivom 2004/48/EZ.
            19. U tom pogledu valja utvrditi, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 20. svojeg mišljenja, da je zahtjev za informacije, koji je podnesen u okviru postupka u vezi s očitom povredom prava povezanih sa žigom, obuhvaćen područjem primjene članka 8. stavka 1. Direktive 2004/48/EZ.
            20. Taj zaključak potvrđuje uvodna izjava 13. Direktive 2004/48/EZ prema kojoj je potrebno odrediti područje primjene te direktive što je šire moguće kako bi se obuhvatila sva prava intelektualnog vlasništva pokrivena odredbama Zajednice u tom području i/ili nacionalnim pravom dotične države članice. Stoga treba smatrati da je ta direktiva primjenjiva i na postupak u vezi s povredom prava povezanih sa žigom Zajednice.
            21. Stoga se zahtjev za prethodnu odluku mora smatrati dopuštenim.
            O prethodnom pitanju
            22. Sud koji je uputio zahtjev svojim pitanjem u biti pita treba li članak 8. stavak 3. točku (e) Direktive 2004/48/EZ tumačiti na način da se protivi odredbi koja u situaciji kao što je ona o kojoj je riječ u glavnom postupku dopušta bankovnoj instituciji da se pozove na bankovnu tajnu radi odbijanja pružanja informacija o imenu i adresi vlasnika računa prema članku 8. stavku 1. točki (c) navedene direktive.
            23. Kao prvo, iz teksta članka 8. stavka 1. točke (c) Direktive 2004/48/EZ proizlazi da države članice osiguravaju da, u okviru postupaka u vezi s povredom prava intelektualnog vlasništva i kao odgovor na opravdan i razmjeran zahtjev tužitelja, nadležna sudska tijela mogu narediti da informacije o podrijetlu i distribucijskim mrežama robe ili usluga koje povređuju prava intelektualnog vlasništva treba pružiti svaka osoba za koju je utvrđeno da na komercijalnoj razini pruža usluge koje povređuju pravo.
            24. Navedenu odredbu valja čitati u svjetlu uvodne izjave 17. te direktive prema kojoj bi se mjere, postupci i pravna sredstva predviđeni tom direktivom trebali odrediti u svakom slučaju na takav način da se propisno vodi računa o posebnim obilježjima svakog prava intelektualnog vlasništva i, kada je primjereno, o namjernoj ili nenamjernoj prirodi povrede.
            25. Kao drugo, iz članka 8. stavka 3. točke (e) Direktive 2004/48/EZ proizlazi da se njezin članak 8. stavak 1. primjenjuje ne dovodeći u pitanje ostale zakonske odredbe koje uređuju zaštitu povjerljivosti izvora informacija ili obradu osobnih podataka.
            26. Nesporno je da bankovna institucija, kao što je to ona o kojoj je riječ u glavnom postupku, može biti obuhvaćena člankom 8. stavkom 1. točkom (c) Direktive 2004/48/EZ. Također je nesporno da kad takva bankovna institucija priopći ime i adresu jednog od svojih klijenata, riječ je o obradi osobnih podataka, kako je definirana u članku 2. točkama (a) i (b) Direktive 95/46/EZ.
            27. Nacionalna odredba kao što je to ona o kojoj je riječ u glavnom postupku, koja dopušta bankovnoj instituciji da se pozove na bankovnu tajnu i ne priopći informacije zatražene u okviru građanskog postupka, može biti obuhvaćena područjem primjene članka 8. stavka 3. točke (e) Direktive 2004/48/EZ.
            28. Članak 8. stavak 1. točka (c) Direktive 2004/48/EZ, u vezi s njezinim člankom 8. stavkom 3. točkom (e), zahtijeva poštovanje različitih prava. Naime, s jedne se strane treba poštovati pravo na informaciju, a s druge strane pravo na zaštitu osobnih podataka.
            29. Na taj način pravo na informaciju, za koje vrijedi pretpostavka da ga tužitelj uživa u okviru postupka zbog povrede njegova prava intelektualnog vlasništva, čini u dotičnom području primjenjivim i stvarnim temeljno pravo na djelotvoran pravni lijek, koje je zajamčeno u članku 47. Povelje, te osigurava djelotvorno ostvarenje temeljnog prava na vlasništvo, čiji je dio pravo intelektualnog vlasništva zaštićeno u članku 17. stavku 2. Povelje. Naime, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 31. svojeg mišljenja, prvo od tih temeljnih prava instrument je koji je potreban za zaštitu drugog prava.
            30. Pravo na zaštitu osobnih podataka, koje uživaju osobe navedene u članku 8. stavku 1. Direktive 2004/48/EZ, dio je temeljnog prava svake osobe da se zaštite osobni podaci koji se na nju odnose, kao što to jamče članak 8. Povelje i Direktiva 95/46/EZ.
            31. Što se tiče tih prava, iz uvodne izjave 32. Direktive 2004/48/EZ proizlazi da ona poštuje temeljna prava i drži se načela priznatih u Povelji. Ona osobito nastoji osigurati puno poštovanje intelektualnog vlasništva, u skladu s člankom 17. stavkom 2. Povelje.
            32. Istodobno, kao što to proizlazi iz članka 2. stavka 3. točke (a) i uvodnih izjava 2. i 15. Direktive 2004/48/EZ, zaštita intelektualnog vlasništva ne bi trebala kočiti zaštitu osobnih podataka pa Direktiva 2004/48/EZ ne može, u načelu, utjecati na Direktivu 95/46/EZ.
            33. Na taj način ovaj zahtjev za prethodnu odluku postavlja pitanje nužnog pomirenja zahtjeva povezanih sa zaštitom različitih temeljnih prava, odnosno, s jedne strane, prava na djelotvoran pravni lijek i prava intelektualnog vlasništva te, s druge strane, prava na zaštitu osobnih podataka (vidjeti u tom smislu presudu Promusicae, C‑275/06, EU:C:2008:54, t. 65.).
            34. U tom pogledu valja podsjetiti, kao prvo, da prema sudskoj praksi Suda pravo Unije zahtijeva da države članice kod prenošenja direktiva skrbe o tome da ih tumače na način koji omogućava osiguranje pravedne ravnoteže između različitih temeljnih prava koja su zaštićena Unijinim pravnim poretkom. Nadalje, prilikom provedbe mjera za prenošenje navedenih direktiva, na tijelima i sudovima država članica jest dužnost ne samo da svoje nacionalno pravo tumače u skladu s tim direktivama nego i da ih ne tumače na način koji bi bio protivan navedenim temeljnim pravima ili drugim općim načelima prava Unije (vidjeti presudu Promusicae, C‑275/06, EU:C:2008:54, t. 70.).
            35. Kao drugo, valja navesti da članak 52. stavak 1. Povelje posebice pojašnjava da svako ograničenje pri ostvarivanju priznatih prava i sloboda mora poštovati bit tih prava i sloboda te da iz sudske prakse Suda proizlazi da se mora smatrati da mjera koja predstavlja bitnu povredu prava zaštićenog Poveljom ne poštuje zahtjev osiguranja takve pravedne ravnoteže između temeljnih prava koja je potrebno pomiriti (u vezi sa sudskim nalogom vidjeti presude Scarlet Extended, C‑70/10, EU:C:2011:771, t. 48. i 49. kao i Sabam, C‑360/10, EU:C:2012:85, t. 46. i 47.).
            36. U ovom slučaju nacionalni propis o kojem je riječ u glavnom postupku dopušta bankovnoj instituciji da se pozove na bankovnu tajnu radi odbijanja pružanja informacija o imenu i adresi vlasnika računa, prema članku 8. stavku 1. točki (c) Direktive 2004/48/EZ, imajući u vidu da iako članak 8. stavak 1. te direktive doista ne priznaje autonomno pravo na informaciju koje bi pojedinci mogli izravno ostvarivati u odnosu na počinitelja povrede ili osobe navedene u članku 8. stavku 1. točkama (a) do (d) navedene direktive, on ipak državama članicama nameće obvezu osiguranja mogućnosti dobivanja te informacije sudskim nalogom.
            37. Čini se da odredba nacionalnog prava o kojoj je riječ u glavnom postupku, promatrana zasebno, dopušta neograničeno odbijanje s obzirom na to da njezin tekst ne sadrži ni uvjet ni pojašnjenje, a što je ipak na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.
            38. Takva odredba nacionalnog prava, promatrana zasebno, može na taj način onemogućiti pravo na informaciju priznato u članku 8. stavku 1. Direktive 2004/48/EZ te je stoga, kao što to proizlazi iz točke 29. ove presude, takve naravi da ne poštuje temeljno pravo na djelotvoran pravni lijek i temeljno pravo na intelektualno vlasništvo.
            39. U tom pogledu, takvo neograničeno i bezuvjetno dopuštenje da se pozove na bankovnu tajnu onemogućuje da postupci predviđeni u Direktivi 2004/48/EZ i mjere koje poduzimaju nadležna nacionalna tijela, osobito kada žele naložiti priopćavanje traženih informacija na temelju članka 8. stavka 1. te direktive, propisno vode računa o posebnim obilježjima svakog prava intelektualnog vlasništva i, kada je primjereno, o namjernoj ili nenamjernoj prirodi povrede.
            40. Iz toga slijedi da takvo dopuštenje može, posredstvom obveze bankovne institucije da poštuje bankovnu tajnu, bitno povrijediti djelotvorno ostvarenje temeljnog prava na intelektualno vlasništvo u okviru članka 8. Direktive 2004/48/EZ, a u korist prava na zaštitu osobnih podataka koji se odnose na osobe navedene u članku 8. stavku 1. Direktive 2004/48/EZ.
            41. Iz prethodno navedenoga proizlazi da je nacionalna odredba kao što je to ona o kojoj je riječ u glavnom postupku, promatrana zasebno, takve naravi da bitno povređuje temeljno pravo na djelotvoran pravni lijek i, u konačnici, temeljno pravo na intelektualno vlasništvo, koje uživaju nositelji tih prava, te da ona stoga ne poštuje zahtjev osiguranja pravedne ravnoteže između različitih temeljnih prava koja se odvaguju u članku 8. Direktive 2004/48/EZ.
            42. Međutim, ipak je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri postoje li, ako je primjenjivo, drugi načini ili pravna sredstva koji bi nadležnim nacionalnim tijelima omogućili da nalože pružanje potrebnih informacija koje se odnose na identitet osoba koje su obuhvaćene člankom 8. stavkom 1. Direktive 2004/48/EZ s obzirom na posebna obilježja svakog slučaja, u skladu s uvodnom izjavom 17. te direktive.
            43. Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da članak 8. stavak 3. točku (e) Direktive 2004/48/EZ treba tumačiti na način da se protivi nacionalnoj odredbi kao što je to ona o kojoj je riječ u glavnom postupku, koja neograničeno i bezuvjetno dopušta bankovnoj instituciji da se pozove na bankovnu tajnu radi odbijanja pružanja informacija o imenu i adresi vlasnika računa prema članku 8. stavku 1. točki (c) te direktive.
            Troškovi
            44. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:
            Članak 8. stavak 3. točku (e) Direktive 2004/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o provedbi prava intelektualnog vlasništva treba tumačiti na način da se protivi nacionalnoj odredbi kao što je to ona o kojoj je riječ u glavnom postupku, koja neograničeno i bezuvjetno dopušta bankovnoj instituciji da se pozove na bankovnu tajnu radi odbijanja pružanja informacija o imenu i adresi vlasnika računa prema članku 8. stavku 1. točki (c) te direktive.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 16. studenog 2011.#RKW SE i JM Gesellschaft für industrielle Beteiligungen mbH & Co. KGaA protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje - Novčane kazne - Jednako postupanje.#Spojeni predmeti T-55/06 i T-66/06.


Presuda Prvostupanjskog suda (drugo prošireno vijeće) od 21. rujna 2005.#Yassin Abdullah Kadi protiv Vijeća Europske unije i Komisije Europskih zajednica.#Sudski nadzor - Tužba za poništenje.#Predmet T-315/01.


title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 12. ožujka 2014.#S. protiv Minister voor Immigratie, Integratie en Asiel i Minister voor Immigratie, Integratie en Asiel protiv G.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Raad van State (Nizozemska).#Članak 20., članak 21. stavak 1. i članak 45. UFEU‑a – Direktiva 2004/38/EZ – Pravo na slobodno kretanje i boravak na području država članica – Nositelji prava – Pravo boravka državljanina treće zemlje koji je član obitelji građanina Unije u državi članici čiji je taj građanin državljanin – Građanin Unije koji ima boravište u državi članici čiji je i državljanin – Poslovne aktivnosti – Redovna putovanja u drugu državu članicu.#Predmet C‑457/12.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑457/12,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a koji je uputio Raad van State (Nizozemska) odlukom od 5. listopada 2012., koju je Sud zaprimio 10. listopada 2012., u postupcima
            S.
            protiv
            Minister voor Immigratie, Integratie en Asiel,
            i
            Minister voor Immigratie, Integratie en Asiel
            protiv
            G.,
            SUD (veliko vijeće),
            u sastavu: V. Skouris, predsjednik, K. Lenaerts (izvjestitelj), potpredsjednik, R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič, L. Bay Larsen, A. Borg Barthet i C. G. Fernlund, predsjednici vijeća, G. Arestis, J. Malenovský, E. Levits, A. Ó Caoimh, D. Šváby, M. Berger, A. Prechal i E. Jarašiūnas, suci,
            nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
            tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 25. lipnja 2013.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za S., G. G. A. J. Adang, u svojstvu agenta,
            – za G., E. T. P. Scheers, advocaat ,
            – za nizozemsku vladu, C. S. Schillemans i C. Wissels, u svojstvu agenata,
            – za belgijsku vladu, T. Materne i C. Pochet, u svojstvu agenata,
            – za češku vladu, M. Smolek i J. Vláčil, u svojstvu agenata,
            – za dansku vladu, V. Pasternak Jørgensen i C. Thorning, u svojstvu agenata,
            – za njemačku vladu, T. Henze, N. Graf Vitzthum i A. Wiedmann, u svojstvu agenata
            – za estonsku vladu, M. Linntam i N. Grünberg, u svojstvu agenata,
            – za poljsku vladu, K. Pawłowska, u svojstvu agenta,
            – za vladu Ujedinjene Kraljevine, L. Christie, u svojstvu agenta, uz asistenciju G. Facenna, barristera ,
            – za Europsku komisiju, C. Tufvesson i G. Wils, u svojstvu agenata,
            saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 12. prosinca 2013.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku tiče se tumačenja članka 20., članka 21. stavka 1. i članka 45. UFEU‑a te odredbi Direktive 2004/38/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o pravu građana Unije i članova njihovih obitelji na slobodno kretanje i boravište [boravak] na području države članice, kojom se izmjenjuje Uredba (EEZ) br. 1612/68 i stavljaju izvan snage direktive 64/221/EEZ, 68/360/EEZ, 72/194/EEZ, 73/148/EEZ, 75/34/EEZ, 75/35/EEZ, 90/364/EEZ, 90/365/EEZ i 93/96/EEZ (SL L 158, str. 77., ispravci u SL L 229, str. 35. i SL L 197, 2005., str. 34.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 42.).
            2. Zahtjev je upućen u okviru dvaju sporova između Minister voor Immigratie, Integratie en Asiel (Ministar useljeništva, integracije i azila, u daljnjem tekstu: Ministar) i S. i G., državljanki trećih zemalja koje su obje članice obitelji građanina Unije s nizozemskim državljanstvom, u vezi s odbijanjem Ministra da im izda potvrdu o zakonitom boravku u Nizozemskoj u svojstvu člana obitelji građanina Europske unije.
            Pravni okvir
            Direktiva 2004/38
            3. Članak 2. Direktive naslovljen „Značenje pojmova“ navodi:
            „Za potrebe ove Direktive:
            1. ,građanin Unije' znači svaka osoba s državljanstvom države članice;
            2. ,član obitelji' znači:
            (a) bračni drug;
            [...]
            (d) izravni srodnici u uzlaznoj liniji koji su uzdržavanici, kao i oni bračnoga druga [...];
            3. ,Država članica domaćin' znači država članica u koju se useljava [dolazi] građanin Unije ostvarujući svoje pravo slobodnog kretanja i boravišta [boravka].“
            4. Članak 3. Direktive naslovljen „Nositelji prava“ u stavku 1. određuje:
            „Ova se Direktiva primjenjuje na sve građane Unije koji se useljavaju [dolaze] ili borave u državi članici različitoj od one koje su državljani i na članove njihovih obitelji koji ih prate ili im se pridružuju, kako je određeno člankom 2. točkom 2. ove Direktive.“
            5. Članak 6. Direktive određuje:
            „1. Građani Unije imaju pravo boravišta [boraviti] na području druge države članice do tri mjeseca [...].
            2. Odredbe iz stavka 1. primjenjuju se i na članove obitelji koji imaju važeću putovnicu, a nisu državljani države članice te su u pratnji građanina Unije ili mu se pridružuju.“
            6. Članak 7. stavci 1. i 2. Direktive 2004/38 predviđa:
            „1. Svi građani Unije imaju pravo boravišta [boraviti] na području druge države članice u razdoblju duljem od tri mjeseca ako:
            (a) su radnici ili samozaposlene osobe u državi članici domaćinu; ili
            (b) imaju dostatna sredstva za sebe i članove svoje obitelji da ne postanu teret sustavu socijalne pomoći države članice domaćina tijekom svog boravišta [boravka] te su sveobuhvatno zdravstveno osigurani u državi članici domaćinu; ili
            (c) – su upisani u privatnu ili javnu ustanovu, ovlaštenu ili financiranu od države članice domaćina na temelju svog zakonodavstva ili upravne prakse, s glavnom svrhom školovanja, uključujući i strukovno osposobljavanje; te
            – su sveobuhvatno zdravstveno osigurani u državi članici domaćinu i putem službene izjave ili na drugi jednakovrijedan način, relevantnim nacionalnim tijelima zajamče da imaju dostatna sredstva za sebe i članove svoje obitelji kako tijekom svojeg boravišta [boravka] ne bi postali teret sustavu socijalne pomoći države članice domaćina; ili
            (d) su članovi obitelji u pratnji ili su se pridružili građaninu Unije koji ispunjava uvjete iz točke (a), (b) ili (c).
            2. Pravo boravišta [boravka] utvrđeno stavkom 1. primjenjuje se na članove obitelji koji nisu državljani države članice, a koji su u pratnji građanina Unije ili mu se pridružuju u državi članici domaćinu, pod uvjetom da taj građanin Unije ispunjava uvjete iz stavka 1. točke (a), (b) ili (c).“
            7. Sukladno članku 10. stavku 1. Direktive „[p]ravo boravišta [boravka] članova obitelji građanina Unije koji nisu državljani države članice dokazuje se izdavanjem isprave pod nazivom ,Dozvola boravišta [boravka] za člana obitelji građanina Unije' najkasnije šest mjeseci od datuma podnošenja zahtjeva“.
            8. Sukladno članku 16. stavcima 1. i 2. Direktive:
            „1. Građanin Unije koji je pet godina neprekidno zakonito boravio u državi članici domaćinu, ondje ima pravo stalnog boravišta [boravka]. [...]
            2. Stavak 1. primjenjuje se i na članove obitelji koji nisu državljani države članice, a koji su zakonito boravili s građaninom Unije u državi članici domaćinu u neprekidnom razdoblju od 5 godina.“
            Nizozemsko pravo
            9. Zakon o strancima (Vreemdelingenwet) od 23. studenoga 2000. (Stb. 2000., br. 495) i Uredba o strancima iz 2000. (Vreemdelingenbesluit 2000, Stb. 2000., br. 497) prenijeli su u nizozemsko unutarnje pravo odredbe Direktive 2004/38.
            10. U članku 1. Zakona o strancima navodi se:
            „U smislu ovog zakona i propisa donesenih na temelju ovog zakona smatraju se:
            [...]
            e. državljanima Zajednice:
            1° državljani država članica Europske unije koji su temeljem Ugovora o osnivanju Europske zajednice ovlašteni ući i boraviti na području druge države članice;
            2° članovi obitelji osoba iz točke 1° koji su državljani treće zemlje, a prema odluci donesenoj primjenom Ugovora o osnivanju Europske zajednice ovlašteni su ući i boraviti na području države članice;
            [...]“
            11. U članku 8. navedenog zakona određuje se:
            „Stranac ima pravo zakonito boraviti u Nizozemskoj samo:
            [...]
            e. kao državljanin Zajednice ako boravi u Nizozemskoj u skladu s propisom usvojenim na temelju Ugovora o osnivanju Europske zajednice ili Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru; [...]“
            12. Prema članku 9. stavku 1. navedenog zakona, Ministar izdaje strancu koji na nizozemskom području zakonito boravi sukladno pravu Unije ispravu kojom se potvrđuje da ondje zakonito boravi (u daljnjem tekstu: boravišna isprava).
            Glavni postupci i prethodna pitanja
            Slučaj osobe S.
            13. Osoba S. ukrajinska je državljanka. Ona smatra da joj pravo Unije omogućava da boravi kod svoga zeta (u daljnjem tekstu: osoba na koju se poziva S.), koji je nizozemski državljanin. S. je u glavnom postupku tvrdila da se skrbi za svog unuka, sina osobe na koju se poziva.
            14. Osoba na koju se poziva S. boravi u Nizozemskoj, gdje je od 1. lipnja 2002. zaposlena kod poslodavca koji ima poslovni nastan u toj državi članici, a 30 % svog tjednog radnog vremena koristi za poslovna putovanja u Belgiju i njihovu pripremu. Ona tako u Belgiju odlazi najmanje jednom tjedno.
            15. Odlukom od 26. kolovoza 2009. Staatssecretaris van Justitie (državni tajnik za pravosuđe) odbio je zahtjev koji je S. podnijela radi ishođenja boravišne isprave.
            16. U odluci od 16. studenoga 2009. Ministar je utvrdio da je prigovor koji je S. podnijela protiv navedene odluke neosnovan.
            17. Presudom od 25. lipnja 2010. Rechtbank ’s‑Gravenhage je utvrdio da je tužba koju je S. podnijela protiv odluke od 16. studenoga 2009. neosnovana.
            18. Osoba S. uložila je žalbu na tu presudu pred Raad van State.
            Slučaj osobe G.
            19. Osoba G. peruanska je državljanka koja se 6. ožujka 2009. udala za nizozemskog državljanina (u daljnjem tekstu: osoba na koju se poziva G.). G. je u glavnom postupku tvrdila da ona i osoba na koju se poziva imaju zajedničku kćer, a da pored toga ima i sina koji je također dio obitelji koju je zasnovala s osobom na koju se poziva.
            20. Osoba na koju se poziva G. boravi u Nizozemskoj, a od 2003. zaposlena je u poduzeću koje ima poslovni nastan u Belgiji. Za potrebe tog posla ona svakodnevno putuje na relaciji između Nizozemske i Belgije.
            21. Odlukom od 1. prosinca 2009. Staatssecretaris van Justitie odbio je zahtjev koji je G. podnijela radi ishođenja boravišne isprave. U odluci od 12. srpnja 2010. Ministar je utvrdio da je prigovor koji je G. podnijela protiv te odluke neosnovan.
            22. Presudom od 28. lipnja 2011. Rechtbank ’s‑Gravenhage je utvrdio da je tužba koju je G. podnijela protiv odluke od 12. srpnja 2010. osnovana, poništio je tu odluku i naložio Ministru da donese novu odluku uzimajući u obzir razmatranja iz te presude.
            23. Ministar se na tu presudu žalio pred sudom koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku.
            Prethodna pitanja
            24. S obzirom na to da su osobe S. i G. članovi obitelji građanina Unije u smislu članka 2. točke 2. Direktive 2004/38, sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku pita se daje li im ta direktiva pravo boravka u državi članici čije državljanstvo ima taj građanin.
            25. Sud koji je uputio zahtjev smatra razumljivim da izraz „dolazi“ u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2004/38 treba shvatiti u značenju dolaska, bez da se ondje i nastani, u državu članicu različitu od one čiji je taj građanin državljanin, te se odande i vratiti. Također je razumljivo da izraz „im se pridružuju“ u smislu navedenog članka 3. stavka 1. treba shvatiti u značenju pridružiti se građaninu Unije u državi članici čiji je on državljanin.
            26. Međutim, sud koji je uputio zahtjev zaključuje da se čini da druge odredbe Direktive 2004/38, ponajprije članak 6. stavak 1. i članak 7. stavak 1. točka (a) i stavak 2. navedene direktive, isključuju takvo tumačenje zato što izričito spominju „drugu državu članicu“ i „državu članicu domaćina“ kao državu članicu od koje se može zahtijevati pravo na boravak. Presuda od 5. svibnja 2011., McCarthy (C‑434/09, Zb., str. I‑3375.), potvrđuje da članci 6. i 7. uređuju pravni položaj građanina Unije u državi članici čiji on nije državljanin.
            27. Sud koji je uputio zahtjev nadalje podsjeća da iz presude od 7. srpnja 1992., Singh (C‑370/90, Zb., str. I‑4265.) i presude od 11. prosinca 2007., Eind (C‑291/05, Zb., str. I‑10719.) proizlazi da bračni drug državljanina države članice koji se koristio pravom na slobodno kretanje treba, u slučaju kad se vraća u državu iz koje dolazi, imati na raspolaganju prava ulaska i boravka barem jednaka onima koja bi se prema pravu Unije priznala odnosnom građaninu Unije kada bi odlučio ući u drugu državu članicu i u njoj boraviti. Taj sud međutim izražava sumnju kada je riječ o pitanju primjenjuje li se navedena sudska praksa na situacije poput ove o kojoj se raspravlja u glavnom postupku. U tom pogledu isti sud naglašava da dotični državljani trećih zemalja nisu prethodno boravili na temelju prava Unije s osobama na koje se pozivaju u državi članici različitoj od države čije su te osobe državljani.
            28. Sud koji je uputio zahtjev također se poziva na presudu od 11. srpnja 2002., Carpenter (C‑60/00, Zb., str. I‑6279.), u kojoj je Sud utvrdio da se članak 56. UFEU‑a, promatran u vezi s temeljnim pravom na poštovanje obiteljskog života, može protiviti tome da država članica iz koje potječe pružatelj usluga koji ima poslovni nastan u toj istoj državi, a pruža usluge osobama nastanjenim u drugim državama članicama, odbije pravo boravka na svom području bračnom drugu tog pružatelja usluga, državljaninu treće zemlje. Isti sud međutim naglašava da, za razliku od predmeta povodom kojega je donesena gore navedena presuda Carpenter, u predmetima iz glavnog postupka nije riječ o građanima Unije koji pružaju prekogranične usluge iz države članice čiji su državljani, nego o zaposlenim osobama koje odlaze u drugu državu članicu u okviru svojih poslovnih aktivnosti.
            29. Pozivajući se na presudu od 8. ožujka 2011., Ruiz Zambrano (C‑34/09, Zb., str. I‑1177.), i presudu od 15. studenoga 2011., Dereci i dr. (C‑256/11, Zb., str. I‑11315.), sud koji je uputio zahtjev pita se konačno može li se na temelju članka 20. i članka 21. stavka 1. UFEU‑a pravo boravka odobriti u korist državljana trećih zemalja, kao što je to slučaj u sporovima iz glavnog postupka.
            30. U tim okolnostima Raad van State odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
            „1. Može li državljanin treće zemlje koji je član obitelji građanina Unije s boravištem u državi članici čiji je i državljanin, ali u okviru obavljanja svojih aktivnosti za poslodavca koji ima poslovni nastan u toj istoj državi članici odlazi u drugu državu članicu i iz nje se redovito vraća, u okolnostima kao u sporu [u slučaju S.], ostvarivati po pravu Unije pravo na boravak?
            2. Može li državljanin treće zemlje koji je član obitelji građanina Unije s boravištem u državi članici čiji je državljanin, ali radi u drugoj državi članici za poslodavca koji ima poslovni nastan u toj drugoj državi članici, u okolnostima kao u sporu [u slučaju G.], ostvarivati po pravu Unije pravo na boravak?“
            O prethodnim pitanjima
            Uvodna razmatranja
            31. U pitanjima postavljenim u zahtjevu za prethodnu odluku ne navodi se konkretno za koju bi odredbu trebalo dati tumačenje kako bi se omogućilo sudu koji je uputio zahtjev da odluči u sporovima povodom kojih se vode glavni postupci. Navedena pitanja referiraju se, i to općenito, samo na pravo Unije.
            32. Međutim, uzevši u obzir naznake sadržane u zahtjevu za prethodnu odluku kako su prikazane u točkama 24. do 29. ove presude, pitanja treba shvatiti na način da se njima u osnovi želi saznati moraju li se odredbe Direktive 2004/38 kao i članak 20., članak 21. stavak 1. i članak 45. UFEU‑a tumačiti u smislu da te odredbe brane državi članici da odbije pravo boravka državljaninu treće zemlje koji je član obitelji građanina Unije u smislu članka 2. točke 2. Direktive 2004/38 u slučaju kad je taj građanin državljanin dotične države i kad boravi u toj državi članici, ali redovno u okviru svojih poslovnih aktivnosti odlazi u drugu državu članicu.
            Tumačenje Direktive 2004/38
            33. Prema ustaljenoj sudskoj praksi, prava koja državljanima trećih zemalja daju odredbe Direktive 2004/38 nisu prava koja pripadaju samim državljanima trećih zemalja nego je riječ o izvedenim pravima koja stječu u svojstvu članova obitelji građanina Unije, kako su definirani u članku 2. točki 2. te direktive (vidjeti gore navedenu presudu McCarthy, t. 42.; gore navedenu presudu Dereci i dr., t. 55., te presudu od 8. svibnja 2013., Ymeraga i Ymeraga‑Tafarshiku, C‑87/12, t. 31.).
            34. Međutim, kako slijedi iz točaka 37. do 43. današnje presude u predmetu O. i B. (C‑456/12), odredbe Direktive 2004/38 dodjeljuju pravo boravka u korist samog građanina Unije i izvedeno pravo boravka u korist članova njegove obitelji samo u slučaju kad taj građanin koristi svoje pravo na slobodno kretanje nastanjujući se u državi članici koja je različita od države čiji državljanin.
            35. Slijedom navedenog, odredbe Direktive 2004/38 treba tumačiti u smislu da ne brane državi članici da, u okolnostima kao u glavnom postupku, odbije priznati izvedeno pravo boravka u korist državljanina treće zemlje, člana obitelji građanina Unije koji ima boravište u državi članici čiji je državljanin.
            Tumačenje članka 45. UFEU‑a
            36. Sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku nadalje želi znati može li državljanin treće zemlje, u svakom od predmeta iz glavnog postupka, ostvarivati pravo boravka na temelju članka 45. UFEU‑a. U tom se pogledu poziva na gore navedenu presudu Carpenter.
            37. S tim u vezi valja podsjetiti da je Sud u točki 46. gore navedene presude Carpenter utvrdio da članak 56. UFEU‑a, promatran u vezi s temeljnim pravom na poštovanje obiteljskog života, ne dopušta da, u slučaju kao što je to u predmetu u kojem je donesena navedena presuda, država članica iz koje dolazi pružatelj usluga koji u istoj državi ima poslovni nastan, a pruža usluge subjektima nastanjenim u drugim državama članicama, odbije pravo boravka na svom području bračnom drugu tog pružatelja usluga koji je državljanin treće zemlje.
            38. Kad je riječ o slučajevima iz glavnih postupaka, valja istaknuti da je u slučaju osobe G. građanin Unije zaposlen u društvu koje ima poslovni nastan u državi članici različitoj od države u kojoj boravi. Što se tiče osobe S., građanin Unije u okviru svojih poslovnih aktivnosti redovno odlazi u državu članicu koja je različita od države čiji je državljanin, iako društvo koje ga je angažiralo ima poslovni nastan u državi članici u kojoj i on ima boravište.
            39. Građani Unije koji se nalaze u situaciji kao osobe na koje se pozivaju S. i G. obuhvaćeni su područjem primjene članka 45. UFEU‑a. Naime, svi građani Unije koji na osnovi ugovora o radu obavljaju poslovne aktivnosti u državi članici različitoj od države članice u kojoj imaju boravište obuhvaćeni su područjem primjene te odredbe (u tom smislu vidjeti presudu od 21. veljače 2006., Ritter‑Coulais, C‑152/03, Zb., str. I‑1711., t. 31.; presudu od 18. srpnja 2007., Hartmann, C‑212/05, Zb., str. I‑6303., t. 17.; i presudu od 16. travnja 2013., Las, C‑202/11, t. 17.).
            40. Tumačenje članka 56. UFEU‑a koje je Sud dao u gore navedenoj presudi Carpenter doista se može prenijeti na članak 45. UFEU‑a. Naime, korisni učinak prava slobodnog kretanja radnika može zahtijevati da se izvedeno pravo boravka prizna državljaninu treće zemlje koji je član obitelji radnika, građanina Unije, u državi članici koje je ovaj potonji državljanin.
            41. Međutim, cilj i opravdanje tako izvedenog prava boravka temelji se na zaključku da je odbijanje priznavanja boravka takve naravi da štetno utječe na ostvarivanje temeljnih sloboda zajamčenih UFEU‑om (u tom smislu vidjeti presudu od 8. studenoga 2012., Iida, C‑40/11, t. 68.; presudu Ymeraga i Ymeraga‑Tafarshiku, t. 35.; i presudu od 10. listopada 2013., Alokpa i dr., C‑86/12, t. 22.).
            42. Stoga je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri je li, u svakom od slučajeva o kojima je riječ u glavnom postupku, priznavanje izvedenog prava boravka odnosnom državljaninu treće zemlje, koji je član obitelji građanina Unije, nužno da bi se potonjem osiguralo učinkovito korištenje temeljne slobode zajamčene člankom 45. UFEU‑a.
            43. U tom pogledu, okolnost koju je spomenuo sud koji je postavio zahtjev za prethodnu odluku da dotični državljanin treće zemlje skrbi o djetetu građanina Unije mogla bi, kao što to proizlazi iz gore navedene presude Carpenter, biti relevantan element koji sud koji je postavio zahtjev mora uzeti u obzir u cilju ispitivanja može li odbijanje priznavanja prava boravka u korist tog državljanina treće zemlje imati učinak odvraćanja od učinkovitog ostvarivanja prava koja tom građaninu Unije pripadaju prema članku 45. UFEU‑a. Međutim važno je istaknuti da, iako se u gore navedenoj presudi Carpenter odlučujućom smatrala činjenica da je brigu o djetetu preuzeo državljanin treće zemlje koji je član obitelji građanina Unije, u tom je predmetu brigu o djetetu osigurao bračni drug građanina Unije. Stoga, činjenica da se moglo činiti poželjnim da takvu brigu preuzme državljanin treće zemlje, izravni srodnik bračnog druga građanina Unije, nije sama po sebi dovoljna da bi se zaključilo da postoji odvraćajući učinak.
            44. Iz svega do sada navedenog slijedi da članak 45. UFEU‑a treba tumačiti u smislu da se njime državljaninu treće zemlje koji je član obitelji građanina Unije daje izvedeno pravo boravka u državi članici čiji je taj građanin državljanin u slučaju kada taj građanin boravi u potonjoj državi, ali redovno odlazi u drugu državu članicu u svojstvu radnika u smislu spomenute odredbe, ako odbijanje da se odobri takvo pravo boravka ima odvraćajući učinak na učinkovito korištenje prava koja dotični radnik ima na temelju članka 45. UFEU‑a, a na nacionalnom je sudu da to provjeri.
            45. Pod tim okolnostima više nema potrebe za davanje tumačenja članka 20. i članka 21. stavka 1. UFEU‑a. Naime, ove odredbe, koje na općenit način navode da svaki građanin Unije ima pravo slobodno se kretati i boraviti na državnom području država članica, konkretno su izražene u članku 45. UFEU‑a u pogledu slobodnog kretanja radnika (vidjeti presudu od 4. srpnja 2013., Gardella, C‑233/12, t. 38. i gore navedenu sudsku praksu).
            46. Uzevši u cijelosti u obzir prethodna razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti da se:
            – odredbe Direktive 2004/38 treba tumačiti u smislu da državi članici ne brane da odbije priznati pravo boravka državljaninu treće zemlje koji je član obitelji građanina Unije u slučaju kada taj građanin ima državljanstvo dotične države i boravi u toj istoj državi članici, ali redovno odlazi u drugu državu članicu u okviru svojih poslovnih aktivnosti;
            – članak 45. UFEU‑a treba tumačiti u smislu da se njime državljaninu treće zemlje koji je član obitelji građanina Unije daje izvedeno pravo boravka u državi članici čiji je taj građanin državljanin u slučaju kada taj građanin boravi u potonjoj državi, ali redovno odlazi u drugu državu članicu u svojstvu radnika u smislu spomenute odredbe, ako odbijanje da se odobri takvo pravo boravka ima odvraćajući učinak na učinkovito korištenje prava koja dotični radnik ima na temelju članka 45. UFEU‑a, a na nacionalnom je sudu da to provjeri.
            Troškovi
            47. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenog, Sud (veliko vijeće) odlučuje:
            Odredbe Direktive 2004/38/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o pravu građana Unije i članova njihovih obitelji na slobodno kretanje i boravište [boravak] na području države članice, kojom se izmjenjuje Uredba (EEZ) br. 1612/68 i stavljaju izvan snage direktive 64/221/EEZ, 68/360/EEZ, 72/194/EEZ, 73/148/EEZ, 75/34/EEZ, 75/35/EEZ, 90/364/EEZ, 90/365/EEZ i 93/96/EEZ, treba tumačiti u smislu da državi članici ne brane da odbije priznati pravo boravka državljaninu treće zemlje koji je član obitelji građanina Unije u slučaju kada taj građanin ima državljanstvo dotične države i boravi u toj istoj državi članici, ali redovno odlazi u drugu državu članicu u okviru svojih poslovnih aktivnosti.
            Članak 45. UFEU‑a treba tumačiti u smislu da se njime državljaninu treće zemlje koji je član obitelji građanina Unije daje izvedeno pravo boravka u državi članici čiji je taj građanin državljanin, u slučaju kada taj građanin boravi u potonjoj državi, ali redovno odlazi u drugu državu članicu u svojstvu radnika u smislu spomenute odredbe, ako odbijanje da se odobri takvo pravo boravka ima odvraćajući učinak na učinkovito korištenje prava koja dotični radnik ima na temelju članka 45. UFEU‑a, a na nacionalnom je sudu da to provjeri.