title: Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 25. rujna 2014. # Giorgio Giorgis protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Postupak za proglašenje žiga ništavim - Trodimenzionalni žig Zajednice - Oblik dviju zapakiranih čaša - Apsolutni razlog za odbijanje - Nepostojanje razlikovnoga karaktera - Nepostojanje razlikovnog karaktera stečenog uporabom - Članak 7. stavak 1. točka (b) i stavak 3. Uredbe (EZ) br. 207/2009. # Predmet T-474/12.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu T‑474/12,
            Giorgio Giorgis, sa stalnom adresom u Milanu (Italija), kojeg zastupaju I. Prado i A. Tornato, odvjetnici,
            tužitelj,
            protiv
            Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM), koji zastupa I. Harrington, u svojstvu agenta,
            tuženika,
            a druga stranka u postupku pred žalbenim vijećem OHIM‑a, intervenijent pred Općim sudom, jest:
            Comigel SAS, sa sjedištem u Saint‑Julien‑lès‑Metzu (Francuska), koji zastupaju S. Guerlain, J. Armengaud i C. Mateu, odvjetnici,
            povodom tužbe podnesene protiv odluke prvog žalbenog vijeća OHIM‑a od 26. srpnja 2012. (predmet R 1301/2011‑1) u vezi s postupkom za proglašenje žiga ništavim između Comigela SAS i Giorgia Giorgisa,
            OPĆI SUD (sedmo vijeće),
            u sastavu: M. van der Woude, predsjednik, I. Wiszniewska‑Białecka (izvjestiteljica) i I. Ulloa Rubio, suci,
            tajnik: E. Coulon,
            uzimajući u obzir tužbu podnesenu tajništvu Općeg suda 31. listopada 2012.,
            uzimajući u obzir odgovor na tužbu OHIM‑a podnesen tajništvu Općeg suda 7. veljače 2013.,
            uzimajući u obzir odgovor na tužbu intervenijenta podnesen tajništvu Općeg suda 5. veljače 2013.,
            uzimajući u obzir repliku podnesenu tajništvu Općeg suda 24. svibnja 2013.,
            uzimajući u obzir da stranke nisu podnijele zahtjev za zakazivanje rasprave u roku od mjesec dana od dostave obavijesti o zaključenju pisanog dijela postupka i da je stoga odlučeno, na temelju izvještaja suca izvjestitelja, u skladu s člankom 135.a Poslovnika Općeg suda, da se odluka donese bez usmenog dijela postupka,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            Okolnosti spora
            1. Tužitelj Giorgio Giorgis registrirao je 11. studenoga 2009. pri Uredu za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM), na temelju Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Zajednice (SL L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.), trodimenzionalni žig Zajednice pod brojem 8132681, koji je prikazan u nastavku:
            >image>3
            2. Proizvodi za koje je žig registriran pripadaju razredu 30 u smislu Međunarodne klasifikacije proizvoda i usluga (Nicanska klasifikacija) za registriranje žigova od 15. lipnja 1957., kako je izmijenjena i dopunjena, i odgovaraju sljedećem opisu: „Led, ledene kocke, miješani šerbeti, ledeni šerbeti, sladoledi, tekući sladoledi, proizvodi od sladoleda, slastice od sladoleda, polu smrznute slastice, ledeni jogurt, slastičarski proizvodi“.
            3. Intervenijent Comigel SAS podnio je 19. siječnja 2010. zahtjev za proglašavanje osporavanog žiga ništavim na temelju članka 52. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009 u vezi s člankom 7. stavkom 1. točkama (b) i (d) te uredbe.
            4. Odjel za poništaje OHIM‑a usvojio je zahtjev za proglašavanje žiga ništavim odlukom od 21. travnja 2011. i osporavani žig proglasio ništavim za sve navedene proizvode na temelju članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009 u vezi s člankom 52. stavkom 1. točkom (a) te uredbe. Isto tako, odbio je argument tužitelja da je osporavani žig uporabom stekao razlikovni karakter sukladno članku 7. stavku 3. Uredbe br. 207/2009.
            5. Tužitelj je 16. lipnja 2011. OHIM‑u podnio žalbu protiv odluke Odjela za poništaje.
            6. Prvo žalbeno vijeće OHIM‑a odbilo je žalbu odlukom od 26. srpnja 2012. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka). Ono je potvrdilo zaključke Odjela za poništaje da osporavani žig nema nikakav razlikovni karakter u smislu članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009 i da tužitelj s druge strane nije dokazao da je osporavani žig uporabom stekao razlikovni karakter u smislu članka 7. stavka 3. i članka 52. stavka 2. te uredbe.
            Zahtjevi stranaka
            7. Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:
            – poništi pobijanu odluku;
            – naloži OHIM‑u snošenje troškova.
            8. OHIM i intervenijent od Općeg suda zahtijevaju da:
            – odbije tužbu;
            – naloži tužitelju snošenje troškova.
            Pravo
            9. Tužitelj u prilog svojoj tužbi navodi dva tužbena razloga koji se odnose na povredu članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009 i povredu članka 7. stavka 3. te uredbe.
            Prvi tužbeni razlog, koji se odnosi na povredu članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009
            10. Tužitelj žalbenom vijeću prigovara da je pogrešno ocijenilo razlikovni karakter osporavanog žiga i da je time povrijedilo članak 7. stavak 1. točku (b) Uredbe br. 207/2009.
            11. Sukladno odredbama članka 52. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009, žig Zajednice proglašava se ništavim na zahtjev podnesen OHIM‑u kad je žig Zajednice registriran protivno odredbama članka 7. te uredbe. U tom smislu, članak 7. stavak 1. točka (b) Uredbe br. 207/2009 propisuje da se neće registrirati žigovi koji nemaju nikakav razlikovni karakter.
            12. Iz ustaljene sudske prakse proizlazi da razlikovni karakter žiga u smislu članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009 znači da taj žig omogućava identifikaciju proizvoda za koje je zatražena registracija kao proizvoda koji potječu od određenog poduzetnika i time razlikovanje tih proizvoda od proizvoda drugih poduzetnika (vidjeti presudu Suda od 20. listopada 2011., Freixenet/OHIM, C‑344/10 P i C‑345/10 P, Zb., str. I‑10205., t. 42. i navedenu sudsku praksu).
            13. Razlikovni karakter žiga s jedne strane treba ocjenjivati s obzirom na proizvode i usluge za koje je registracija zatražena te s druge strane s obzirom na percepciju relevantne javnosti koja se sastoji od prosječnih potrošača tih proizvoda ili usluga, koji su uobičajeno informirani i u razumnoj mjeri pažljivi i promišljeni (vidjeti presudu Suda od 29. travnja 2004., Henkel/OHIM, C‑456/01 P i C‑457/01 P, Zb., str. I‑5089., t. 35. i navedenu sudsku praksu).
            14. Žalbeno vijeće smatralo je u ovom slučaju da su dotični proizvodi prehrambeni proizvodi koji su u trenutku dolaska u trgovine najčešće već zapakirani i da stupanj pažnje potrošača u odnosu na njihov izgled, kada je riječ o prodaji zapakiranih proizvoda, nije osobito visok.
            15. Tužitelj žalbenom vijeću prigovara da je pogrešno ocijenilo stupanj pažnje relevantne javnosti. Tvrdi da je stupanj pažnje prosječnog potrošača sladoleda visok s obzirom na to da svoj izbor izvršava imajući u vidu različite faktore kao što su miris sladoleda, način na koji se on konzumira, različite vrste sladoleda i moguće postojanje određenih sastojaka u njemu.
            16. U tom smislu, potrebno je istaknuti da su proizvodi koje osporavani žig obuhvaća prehrambeni proizvodi tekuće potrošnje, namijenjeni svim potrošačima. Stoga razlikovni karakter osporavanog žiga treba ocjenjivati uzimajući u obzir pretpostavljeno očekivanje prosječnog, uobičajeno informiranog i u razumnoj mjeri pažljivog i promišljenog potrošača [vidjeti u tom smislu presude Općeg suda od 15. ožujka 2006., Develey/OHIM (oblik plastične boce), T‑129/04, Zb., str. II‑811., t. 46. i navedenu sudsku praksu te od 12. prosinca 2013., Sweet Tec/OHIM (ovalni oblik), T‑156/12, Zb., t. 14.].
            17. Suprotno onome što tvrdi tužitelj, činjenica da prosječni potrošač sladoled odabire ovisno o svojem ukusu i preferencijama ne znači da pritom koristi visok stupanj pažnje. Naime, sladoledi su proizvodi tekuće potrošnje koji se uglavnom prodaju u samoposlugama, po povoljnim cijenama, njihovoj kupnji ne prethodi dugo razmišljanje te ne treba smatrati da potrošač prilikom njihove kupnje koristi visok stupanj pažnje. Usto, činjenica da potrošač proizvode odabire ovisno o vlastitom ukusu očita je kad je riječ o prehrambenim proizvodima široke potrošnje za koje se, prema sudskoj praksi citiranoj u gore navedenoj točki 16., ne smatra da je stupanj pažnje potrošača visok.
            18. Stoga je žalbeno vijeće s pravom smatralo da se relevantna javnost u čitavoj Europskoj uniji sastoji od prosječnih, uobičajeno informiranih i u razumnoj mjeri pažljivih i promišljenih potrošača, čiji stupanj pažnje nije osobito visok.
            19. Prema ustaljenoj sudskoj praksi, kriteriji za ocjenu razlikovnoga karaktera trodimenzionalnih žigova koji se sastoje od izgleda samog proizvoda ne razlikuju se od onih koji se primjenjuju na druge kategorije žigova. Međutim, opažanje relevantne javnosti prilikom primjene tih kriterija nije nužno jednako u slučaju trodimenzionalnog žiga koji se sastoji od izgleda samog proizvoda kao u slučaju verbalnog ili figurativnog žiga koji se sastoji od znaka koji ne ovisi o izgledu proizvoda koje označava. Naime, u slučaju kad ne postoji nikakav grafički ili verbalni element prosječni potrošači nemaju običaj ocjenjivati podrijetlo proizvoda prema njihovom obliku ili obliku njihove ambalaže, pa bi stoga moglo biti teže utvrditi razlikovni karakter takvog trodimenzionalnog žiga od razlikovnoga karaktera verbalnog ili figurativnog žiga (vidjeti presudu Freixenet/OHIM, točku 12. supra , t. 45. i 46. i navedenu sudsku praksu).
            20. U tim uvjetima, samo žig koji znatno odstupa od norme ili običaja sektora i koji zbog toga ispunjava svoju osnovnu funkciju – a to je da upućuje na podrijetlo – nije lišen razlikovnoga karaktera u smislu članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009 (vidjeti presudu Freixenet/OHIM, točku 12. supra , t. 47. i navedenu sudsku praksu).
            21. Kad je posebice riječ o trodimenzionalnim žigovima koji se sastoje od ambalaže proizvoda koji su u gospodarskom prometu zapakirani zbog razloga vezanih uz samu narav proizvoda, Sud je presudio da ti žigovi prosječnom potrošaču dotičnih proizvoda koji je uobičajeno informiran i u razumnoj mjeri pažljiv i promišljen moraju omogućiti razlikovanje dotičnog proizvoda od proizvoda drugih poduzetnika, a da ih ne mora analizirati, uspoređivati ili pritom upotrijebiti posebnu pažnju (presuda Suda od 12. siječnja 2006., Deutsche SiSi‑Werke/OHIM, C‑173/04 P, Zb., str. I‑551., t. 29.).
            22. Kako bi se ocijenilo ima li neki žig razlikovni karakter ili ne, valja uzeti u obzir njegov cjelokupni dojam. To međutim ne znači da najprije ne treba izvršiti usporedno ispitivanje različitih elemenata koji se koriste za prezentaciju tog žiga. Naime, prilikom cjelokupne ocjene može biti korisno ispitati svaki od sastavnih elemenata dotičnog žiga (vidjeti presudu Suda od 25. listopada 2007., Develey/OHIM, C‑238/06 P, Zb., str. I‑9375., t. 82. i navedenu sudsku praksu).
            23. Najprije valja istaknuti da su proizvodi o kojima je u ovom slučaju riječ slastice, sladoledi, šerbeti i jogurti te da se osporavani žig sastoji od oblika dviju staklenih prozirnih posuda u obliku čaše i od oblika kartonskog omota s otvorima na vrhu i na bočnim stranama koji slijedi linije posuda. Osporavani žig sastoji se od trodimenzionalnog oblika ambalaže dotičnih proizvoda.
            24. Na prvome mjestu tužitelj žalbenom vijeću prigovara da je pogrešno odredilo norme i običaje dotičnog sektora. Tvrdi da je žalbeno vijeće prilikom ocjene razlikovnoga karaktera osporavanog žiga trebalo uzeti u obzir norme i običaje pakiranja u sektoru proizvoda iz razreda 30. Međutim, to je vijeće norme i običaje koje je prilikom svoje analize trebalo uzeti u obzir ograničilo na one iz sektora pakiranja koji daju „sliku kvalitetnih i ručno izrađenih proizvoda“.
            25. Valja istaknuti da se taj argument temelji na pogrešnom razumijevanju pobijane odluke.
            26. Naime, žalbeno je vijeće u pobijanoj odluci istaknulo da je u slučaju poput ovoga, u kojem se osporavani žig sastoji od trodimenzionalnog oblika ambalaže dotičnih proizvoda, moguće da relevantne norme i običaji budu oni koji se primjenjuju u sektoru pakiranja proizvoda iste vrste i koji su namijenjeni istim potrošačima kao i proizvodi o kojima je riječ.
            27. Žalbeno vijeće provelo je zatim zasebno ispitivanje dvaju elemenata od kojih se osporavani žig sastoji, i to staklenih posuda i kartonskog omota. Pri ocjeni razlikovnoga karaktera staklenih posuda navelo je da se ta vrsta posuda na tržištu koristi za prodaju slastica, sladoleda, šerbeta i jogurta te da se koriste da bi se potrošačima prenijela poruka da su proizvodi o kojima je riječ ručno izrađeni i visoke kvalitete, što tužitelj nije osporavao. Žalbeno vijeće smatralo je da oblik posuda osporavanog žiga nije znatno drukčiji od oblika čaša koje su na tržištu prisutne u prodaji slastica, sladoleda, šerbeta i jogurta, što je potkrijepljeno dokazima koje je podnio intervenijent, koji prikazuju posude koje se samo neznatno razlikuju od posuda osporavanog žiga. Iz toga je žalbeno vijeće zaključilo da taj element osporavanog žiga nema svojstvo razlikovnosti za dotične proizvode.
            28. Nadalje, žalbeno vijeće odbilo je primjere koje je naveo tužitelj, a kojima upućuje na druge vrste posuda koje se na tržištu koriste u prodaji tih proizvoda, navodeći da „njihov oblik nema jednak cilj, a to je dati potrošačima sliku kvalitetnih i ručno izrađenih proizvoda“.
            29. Iz toga slijedi da je žalbeno vijeće uzelo u obzir običaje u sektoru pakiranja proizvoda koji sliče proizvodima o kojima je riječ i koji su namijenjeni istim potrošačima kao što su potrošači proizvoda o kojima je riječ, pa je utvrdilo da ambalaža u obliku staklenih posuda čini dio tih običaja, osobito kad je riječ o odašiljanju slike kvalitete. Činjenica da je žalbeno vijeće odbilo dokaze koje je tužitelj podnio u vezi s drugim oblicima posuda koje se koriste u prodaji sladoleda kao nerelevantne nije u proturječju s njegovom tvrdnjom da se staklene posude koriste i na tom tržištu.
            30. Suprotno tvrdnjama tužitelja, iz pobijane odluke ne proizlazi da je žalbeno vijeće norme i običaje sektora koji treba uzeti u obzir ograničilo samo na sektor kvalitetnih i ručno izrađenih proizvoda.
            31. Na drugome mjestu, tužitelj ističe da iz pogrešne identifikacije normi i običaja sektora proizlazi da je žalbeno vijeće pogrešno ocijenilo razlikovni karakter osporavanog žiga. Tvrdi da je žalbeno vijeće, kako bi ocijenilo razlikovni karakter osporavanog žiga, kao element za usporedbu uzelo u obzir koncept „čaše zapakirane u kartonski omot s izrezanim otvorima“, umjesto da uzme u obzir sve vrste ambalaže koje se upotrebljavaju u sektoru dotičnih proizvoda. Tako je žalbeno vijeće pogrešno smatralo da se oblici kartonskih omota s izrezanim otvorima obično upotrebljavaju u sektoru dotičnih proizvoda. Tužitelj ističe da se oblik i značajke kartonskog omota osporavanog žiga razlikuju od onih sadržanih u dokazima koje je podnio intervenijent.
            32. Žalbeno je vijeće u pobijanoj odluci, pri ocjeni razlikovnoga karaktera drugog elementa koji sačinjava osporavani žig, odnosno kartonskog omota s otvorima na vrhu i na bočnim stranama, smatralo da su njegove karakteristike prisutne na većini kartonskih omota koje je intervenijent dostavio kao dokaze. Ono je smatralo da su oblici kartonskog omota s otvorima na vrhu i na bočnim stranama česti u sektoru dotičnih proizvoda, osobito kako bi se prikazao proizvod ili sve relevantne informacije u vezi s njime. Uzimajući u obzir norme i običaje sektora dotičnih proizvoda (slastica, sladoleda, šerbeta i jogurta), to je vijeće zaključilo da je oblik kartonskog omota osporavanog žiga isključivo dekorativan, da ne odstupa značajno od običaja sektora i da nema razlikovni karakter.
            33. Valja istaknuti da je žalbeno vijeće svoju odluku temeljilo na dokazima koje je podnio intervenijent, a koji upućuju na to da se u sektoru dotičnih proizvoda često koristi ambalaža koja se sastoji od kartonskog omota s otvorima i iz toga je moglo zaključiti da osporavani žig ne odstupa značajno od običaja dotičnog sektora.
            34. Činjenica, kao što to tvrdi tužitelj, da oblik kartonskog omota osporavanog žiga po određenim elementima odstupa od onih koji su prisutni na tržištu nije takve naravi da bi tu ocjenu žalbenog vijeća dovela u pitanje. Naime, razne kartonske omote koji se koriste u sektoru dotičnih proizvoda, a koji se razlikuju po mjestu na kojem se otvori nalaze ili po njihovim oblicima, treba smatrati običnim inačicama oblika ambalaže korištene u tom sektoru. Razlike između kartonskih omota koji se nalaze na tržištu posljedica su potreba praktične (kao što je prilagodba veličini posuda) ili čisto dekorativne naravi. Stoga je žalbeno vijeće ispravno smatralo da nije moguće utvrditi da karakteristike oblika kartonskog omota osporavanom žigu omogućuju značajno odstupanje od običaja sektora dotičnih proizvoda.
            35. Na trećemu mjestu, tužitelj ističe da je žalbeno vijeće pogriješilo pri identifikaciji osporavanog žiga uzimajući da se on sastoji od „dvije čaše zapakirane u kartonski omot s izrezanim otvorima“, što ne odgovara registraciji osporavanog žiga. Tvrdi da je osporavani žig trebalo razmotriti u cjelini, uzimajući u obzir njegove vlastite karakteristike. Žalbeno vijeće trebalo je razmotriti razlikovni karakter kombinacije posebnih oblika koji sačinjavaju osporavani žig, a ne samo razlikovni karakter njegovih elemenata.
            36. Najprije, valja odbiti argument tužitelja prema kojem je žalbeno vijeće pogrešno identificiralo osporavani žig. Naime, opis osporavanog žiga iz pobijane odluke, odnosno „dvije staklene prozirne posude u obliku čaše u vanjskom kartonskom omotu s otvorima na vrhu i na bočnim stranama“ odgovara slici iz prijave za registraciju i slici iz gore navedene točke 1. Činjenica da tužitelj ima svoj vlastiti opis osporavanog žiga („dvije čaše postavljene jedna do druge u kartonu koji je pri vrhu čaša u cijelosti, a sprijeda djelomično otvoren, s rubovima posebnog oblika koji slijedi oblik čaša i podsjeća na njega, s posebnim obrisom u obliku boce koji se nalazi između tih dviju čaša“), koji se ne nalazi ni u prijavi za registraciju ni u potvrdi o registraciji, nije dovoljna da bi se moglo smatrati da je žalbeno vijeće počinilo pogrešku.
            37. Nadalje, kada je riječ o argumentu tužitelja prema kojem žalbeno vijeće nije ocjenjivalo osporavani žig u cijelosti, valja istaknuti da je ono u pobijanoj odluci, nakon što je utvrdilo da dva elementa koji sačinjavaju taj žig ne odstupaju značajno od elemenata koji se koriste u sektoru dotičnih proizvoda i da nemaju razlikovni karakter, analiziralo opći dojam oblika pakiranja registriranog pod osporavanim žigom. To je vijeće smatralo da karakteristike osporavanog žiga nisu dostatne da bi ga se smatralo neuobičajenim dizajnom na tržištu slastica, sladoleda, šerbeta i jogurta, koji bi jasno bilo moguće prepoznati kao različitog od ostalih dostupnih oblika. Utvrdilo je da primjeri koje je podnio intervenijent prikazuju određene oblike ambalaže koji su vrlo slični obliku osporavanog žiga. Žalbeno vijeće smatralo je da je upotreba dviju posuda u kartonskoj ambalaži jedan od najčešćih načina predstavljanja proizvoda potrošačima. Zaključilo je da je osporavani žig u cijelosti vrlo sličan najčešćim oblicima dotičnih proizvoda i da slijedom toga treba smatrati da nema razlikovni karakter.
            38. Iz toga slijedi da tužitelj ne može tvrditi da žalbeno vijeće nije ocijenilo cjelokupni razlikovni karakter osporavanog žiga i da nije uzelo u obzir njegove karakteristike, a da je samo utvrdilo da zbir svih njegovih elemenata nema razlikovni karakter.
            39. Osim toga, tužitelj tvrdi da je žalbeno vijeće u pobijanoj odluci pogrešno utvrdilo da osporavani žig odgovara obliku ambalaže koji se na tržištu u velikoj mjeri koristi u trgovini dotičnim proizvodima, dok iz primjera koje je dostavio proizlazi da se ambalaža koja se u tom sektoru najčešće koristi potpuno razlikuje od ambalaže osporavanog žiga.
            40. U tom smislu valja istaknuti da činjenica da na tržištu dotičnih proizvoda postoje druge vrste ambalaže nije u suprotnosti s tvrdnjom žalbenog vijeća, prema kojoj postoje i oblici ambalaže koja vrlo sliči ambalaži osporavanog žiga, ali koji nisu neuobičajeni. Sukladno sudskoj praksi iz gornje točke 20., da bi se utvrdilo da neki žig nema razlikovni karakter, dovoljno je da on znatno ne odstupa od norme ili običaja sektora, a nije potrebno dokazati da je taj žig najčešći oblik ambalaže na tržištu.
            41. Na četvrtome mjestu, tužitelj ističe da je žalbeno vijeće preusko ocjenjivalo razlikovni karakter osporavanog žiga.
            42. S jedne strane tvrdi da sudska praksa koju je primijenilo žalbeno vijeće, prema kojoj trodimenzionalni žig, da bi imao razlikovni karakter u smislu članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009, mora znatno odstupati od normi ili običaja sektora, nije primjenjiva u slučaju u kojem je, kao što je to u ovom predmetu, stupanj pažnje prosječnog potrošača visok i u kojem se osporavani žig ne sastoji od oblika proizvoda, već od njihove ambalaže.
            43. Taj se argument ne može prihvatiti. Naime, valja podsjetiti da je žalbeno vijeće, kao što to proizlazi iz gornje točke 18., ispravno smatralo da stupanj pažnje relevantne javnosti u odnosu na dotične proizvode nije osobito visok. Osim toga, u ovom slučaju oblik ambalaže treba izjednačiti s oblikom dotičnih proizvoda.
            44. S druge strane, tužitelj žalbenom vijeću prigovara da je za ocjenu razlikovnoga karaktera osporavanog žiga primijenilo stroži kriterij od onoga čiju primjenu zahtijeva sudska praksa. To je vijeće zahtijevalo da se osporavani žig „bitno razlikuje“ od osnovnih oblika dotičnog proizvoda, dok sudska praksa zahtijeva da ono samo ocijeni „odstupa li znatno“ osporavani žig od normi i običaja sektora.
            45. Potrebno je istaknuti da zahtjev „bitnog razlikovanja“, suprotno tvrdnjama tužitelja, nije kriterij prema kojem je žalbeno vijeće ocjenjivalo razlikovni karakter osporavanog žiga. Naime, citirajući presudu Općeg suda od 31. svibnja 2006., De Waele/OHIM (Oblik kobasice) (T‑15/05, Zb., str. II‑1511.) žalbeno je vijeće u pobijanoj odluci upotrijebilo izraz „bitno razlikovanje“ tek nakon što je zaključilo da osporavani žig nema razlikovni karakter, i to kako bi odgovorilo na argument tužitelja u vezi s novitetom i originalnošću oblika osporavanog žiga.
            46. Osim toga, budući da je Opći sud u svojoj presudi od 3. prosinca 2003., Nestlé Waters France/OHIM (Oblik boce) (T‑305/02, Zb., str. II‑5207.) priznao da je trodimenzionalni žig u obliku boce, čija je registracija zatražena za bezalkoholna pića iz razreda 32, imao minimum razlikovnoga karaktera u smislu članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009, tužitelj ističe da je isto rješenje trebalo primijeniti i u ovom slučaju jer se radi o vrlo sličnom sektoru, tj. o sektoru proizvoda iz razreda 30. U tom smislu valja podsjetiti da razlikovni karakter žiga treba ocjenjivati s obzirom na proizvode i usluge za koje je registracija zatražena i s obzirom na percepciju relevantne javnosti te da žalbeno vijeće mora ispitati odstupa li znatno taj žig od normi ili običaja sektora dotičnih proizvoda. Stoga rješenje koje je u presudi prihvatio Opći sud, o žigu različitom od osporavanog žiga, čija je registracija zatražena za proizvode različite od onih iz ovog slučaja i koji pripadaju različitom sektoru, nije u ovom predmetu mjerodavno za ocjenu razlikovnoga karaktera osporavanog žiga.
            47. Iz svega navedenoga proizlazi da tužitelj nije dokazao da je žalbeno vijeće počinilo pogrešku smatrajući da osporavani žig nema nikakav razlikovni karakter u smislu članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009.
            48. Stoga prvi tužbeni razlog treba odbiti.
            Drugi tužbeni razlog, koji se odnosi na povredu članka 7. stavka 3. Uredbe br. 207/2009
            49. Tužitelj tvrdi da je žalbeno vijeće pogrešno primijenilo članak 7. stavak 3. Uredbe br. 207/2009 smatrajući da dokazi koje je podnio nisu dostatni kako bi se njima dokazalo da je osporavani žig uporabom stekao razlikovni karakter.
            50. Na temelju članka 7. stavka 3. Uredbe br. 207/2009 apsolutni razlog za odbijanje iz članka 7. stavka 1. točke (b) te uredbe ne onemogućuje registraciju žiga ako je taj žig, za proizvode za koje je registracija zatražena, uporabom stekao razlikovni karakter.
            51. Članak 52. stavak 2. Uredbe br. 207/2009 propisuje da u slučaju kad je žig Zajednice registriran protivno odredbama članka 7. stavka 1. točke (b) te uredbe, on ipak ne može biti proglašen ništavim ako je nakon registracije uporabom stekao razlikovni karakter u odnosu na proizvode ili usluge za koje je registriran.
            52. Iz sudske prakse proizlazi da stjecanje razlikovnoga karaktera uporabom žiga zahtijeva da barem značajan dio relevantne javnosti zahvaljujući tom žigu prepoznaje da dotični proizvodi ili usluge potječu od određenog poduzetnika [vidjeti presudu Općeg suda od 15. prosinca 2005., BIC/OHIM (Oblik upaljača), T‑262/04, Zb., str. II‑5959., t. 61. i navedenu sudsku praksu].
            53. Žalbeno je vijeće u ovom slučaju istaknulo da je relevantno područje, s obzirom na činjenicu da je osporavani žig trodimenzionalni žig, područje Unije. Ono je smatralo da dokazi koje je tužitelj podnio nisu dostatni da bi njima dokazao da je osporavani žig stekao razlikovni karakter u smislu članka 7. stavka 3. i članka 52. stavka 2. Uredbe br. 207/2009. Naime, to je vijeće s jedne strane smatralo da se ti dokazi, razmatrani u cjelini, odnose samo na osam država članica Unije i da time ne dokazuju stjecanje razlikovnoga karaktera u znatnom dijelu Unije. S druge strane, ono je smatralo da tužitelj nije dokazao da je relevantna javnost osporavani žig zamjećivala kao oznaku podrijetla proizvoda, zbog toga što je oblik pakiranja uvijek bio upotrebljavan u kombinaciji sa znakom LA GELATERIA DI PIAZZA NAVONA , koji je otisnut na tom pakiranju.
            54. Na prvome mjestu, tužitelj samo navodi da uporaba osporavanog žiga u kombinaciji sa znakom LA GELATERIA DI PIAZZA NAVONA , koji je otisnut na pakiranju, dokazuje da relevantni potrošač kao oznaku podrijetla dotičnih proizvoda, osim grafičkog prikaza, zamjećuje i trodimenzionalni oblik. Dovoljno je utvrditi da sama ta tvrdnja ne može dovesti u pitanje zaključak žalbenog vijeća prema kojem tim dokazima nije moguće dokazati uporabu osporavanog žiga kao žiga te ju stoga treba odbiti.
            55. U svakom slučaju, potrebno je istaknuti da trodimenzionalni žig sukladno sudskoj praksi uporabom zaista može steći razlikovni karakter, čak i ako se koristi zajedno s verbalnim ili figurativnim žigom. O tom je slučaju riječ kad se žig sastoji od oblika proizvoda ili njegove ambalaže i kad se oni sustavno označuju verbalnim žigom pod kojim se prodaju. Takav razlikovni karakter moguće je osobito steći nakon uobičajenog p ostupka upoznavanja dotične javnosti s proizvodom [vidjeti presudu Općeg suda od 29. siječnja 2013., Germans Boada/OHIM (Ručni rezač keramičkih pločica), T‑25/11, t. 83. i navedenu sudsku praksu].
            56. Naime, relevantna sredina proizvod mora prepoznati kao proizvod koji potječe od određenog poduzetnika i to zahvaljujući uporabi žiga kao žiga. Pojam „uporaba žiga kao žiga“ treba razumjeti tako da se odnosi na uporabu žiga u cilju prepoznavanja proizvoda ili usluga kao proizvoda i usluga koji potječu od određenog poduzetnika od strane te sredine. Zato svaka uporaba žiga ne predstavlja nužno uporabu žiga kao žiga (presuda Ručni rezač keramičkih pločica, točka 55. supra , t. 85.).
            57. Međutim, u okolnostima ovog slučaja, podneseni dokazi bi samo eventualno pod pretpostavkom da je tužitelj konkretno podupro tvrdnju da su relevantni potrošači oblik ambalaže dotičnih proizvoda posebno upamtili kao oznaku njihovog trgovačkog podrijetla bili prvi indicij u tom smislu, odnosno da bi posebni izgled trodimenzionalnog oblika ambalaže dotičnih proizvoda koji sačinjava osporavani žig omogućio njegovo razlikovanje od oblika proizvoda koji potječu od ostalih proizvođača. Treba istaknuti da tužitelj u tom smislu ne iznosi nijedan argument.
            58. Na drugome mjestu, kada je riječ o argumentu tužitelja da žalbeno vijeće nije uzelo u obzir to da dokazi koje je podnio obuhvaćaju znatan dio potrošača Unije, taj argument treba odbiti kao bespredmetan jer tužitelj nije dokazao da je žalbeno vijeće počinilo pogrešku smatrajući da se tim dokazima ne može dokazati da je osporavani žig upotrebljavan kao žig.
            59. Iz toga slijedi da drugi tužbeni zahtjev treba odbiti kao i slijedom toga tužbu u cijelosti.
            Troškovi
            60. Sukladno odredbama članka 87. stavka 2. Poslovnika Općeg suda, stranka koja ne uspije u postupku snosi troškove, ako je takav zahtjev postavljen. Budući da tužitelj nije uspio u postupku, valja mu naložiti snošenje troškova sukladno zahtjevu intervenijenta.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga,
            OPĆI SUD (sedmo vijeće)
            proglašava i presuđuje:
            1. Tužba se odbija.
            2. Giorgiu Giorgisu nalaže se snošenje troškova.

    ---documentbreak---

         PRESUDA OPĆEG SUDA (sedmo vijeće)
      25. rujna 2014. (
            *1
         )
      „Žig Zajednice — Postupak za proglašenje žiga ništavim — Trodimenzionalni žig Zajednice — Oblik dviju zapakiranih čaša — Apsolutni razlog za odbijanje — Nepostojanje razlikovnoga karaktera — Nepostojanje razlikovnoga karaktera stečenoga uporabom — Članak 7. stavak 1. točka (b) i stavak 3. Uredbe (EZ) br. 207/2009“
      U predmetu T‑474/12,

         Giorgio Giorgis, sa stalnom adresom u Milanu (Italija), kojeg zastupaju I. Prado i A. Tornato, odvjetnici,
      tužitelj,
      protiv
      Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM), koji zastupa I. Harrington, u svojstvu agenta,
      tuženika,
      a druga stranka u postupku pred žalbenim vijećem OHIM‑a, intervenijent pred Općim sudom, jest:

         Comigel SAS, sa sjedištem u Saint‑Julien‑lès‑Metzu (Francuska), koji zastupaju S. Guerlain, J. Armengaud i C. Mateu, odvjetnici,
      povodom tužbe podnesene protiv odluke prvog žalbenog vijeća OHIM‑a od 26. srpnja 2012. (predmet R 1301/2011‑1) u vezi s postupkom za proglašenje žiga ništavim između Comigela SAS i Giorgia Giorgisa,
      OPĆI SUD (sedmo vijeće),
      u sastavu: M. van der Woude, predsjednik, I. Wiszniewska‑Białecka (izvjestiteljica) i I. Ulloa Rubio, suci,
      tajnik: E. Coulon,
      uzimajući u obzir tužbu podnesenu tajništvu Općeg suda 31. listopada 2012.,
      uzimajući u obzir odgovor na tužbu OHIM‑a podnesen tajništvu Općeg suda 7. veljače 2013.,
      uzimajući u obzir odgovor na tužbu intervenijenta podnesen tajništvu Općeg suda 5. veljače 2013.,
      uzimajući u obzir repliku podnesenu tajništvu Općeg suda 24. svibnja 2013.,
      uzimajući u obzir da stranke nisu podnijele zahtjev za zakazivanje rasprave u roku od mjesec dana od dostave obavijesti o zaključenju pisanog dijela postupka i da je stoga odlučeno, na temelju izvještaja suca izvjestitelja, u skladu s člankom 135.a Poslovnika Općeg suda, da se odluka donese bez usmenog dijela postupka,
      donosi sljedeću

         Presudu

         Okolnosti spora

               1

               Tužitelj Giorgio Giorgis registrirao je 11. studenoga 2009. pri Uredu za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM), na temelju Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Zajednice (SL L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.), trodimenzionalni žig Zajednice pod brojem 8132681, koji je prikazan u nastavku:

               2

               Proizvodi za koje je žig registriran pripadaju razredu 30 u smislu Međunarodne klasifikacije proizvoda i usluga (Nicanska klasifikacija) za registriranje žigova od 15. lipnja 1957., kako je izmijenjena i dopunjena, i odgovaraju sljedećem opisu: „Led, ledene kocke, miješani šerbeti, ledeni šerbeti, sladoledi, tekući sladoledi, proizvodi od sladoleda, slastice od sladoleda, polu smrznute slastice, ledeni jogurt, slastičarski proizvodi“.

               3

               Intervenijent Comigel SAS podnio je 19. siječnja 2010. zahtjev za proglašavanje osporavanog žiga ništavim na temelju članka 52. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009 u vezi s člankom 7. stavkom 1. točkama (b) i (d) te uredbe.

               4

               Odjel za poništaje OHIM‑a usvojio je zahtjev za proglašavanje žiga ništavim odlukom od 21. travnja 2011. i osporavani žig proglasio ništavim za sve navedene proizvode na temelju članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009 u vezi s člankom 52. stavkom 1. točkom (a) te uredbe. Isto tako, odbio je argument tužitelja da je osporavani žig uporabom stekao razlikovni karakter sukladno članku 7. stavku 3. Uredbe br. 207/2009.

               5

               Tužitelj je 16. lipnja 2011. OHIM‑u podnio žalbu protiv odluke Odjela za poništaje.

               6

               Prvo žalbeno vijeće OHIM‑a odbilo je žalbu odlukom od 26. srpnja 2012. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka). Ono je potvrdilo zaključke Odjela za poništaje da osporavani žig nema nikakav razlikovni karakter u smislu članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009 i da tužitelj s druge strane nije dokazao da je osporavani žig uporabom stekao razlikovni karakter u smislu članka 7. stavka 3. i članka 52. stavka 2. te uredbe.

         Zahtjevi stranaka

               7

               Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                        —

                        poništi pobijanu odluku;

                        —

                        naloži OHIM‑u snošenje troškova.

               8

               OHIM i intervenijent od Općeg suda zahtijevaju da:

                        —

                        odbije tužbu;

                        —

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

         Pravo

               9

               Tužitelj u prilog svojoj tužbi navodi dva tužbena razloga koji se odnose na povredu članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009 i povredu članka 7. stavka 3. te uredbe.

         Prvi tužbeni razlog, koji se odnosi na povredu članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009

               10

               Tužitelj žalbenom vijeću prigovara da je pogrešno ocijenilo razlikovni karakter osporavanog žiga i da je time povrijedilo članak 7. stavak 1. točku (b) Uredbe br. 207/2009.

               11

               Sukladno odredbama članka 52. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009, žig Zajednice proglašava se ništavim na zahtjev podnesen OHIM‑u kad je žig Zajednice registriran protivno odredbama članka 7. te uredbe. U tom smislu, članak 7. stavak 1. točka (b) Uredbe br. 207/2009 propisuje da se neće registrirati žigovi koji nemaju nikakav razlikovni karakter.

               12

               Iz ustaljene sudske prakse proizlazi da razlikovni karakter žiga u smislu članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009 znači da taj žig omogućava identifikaciju proizvoda za koje je zatražena registracija kao proizvoda koji potječu od određenog poduzetnika i time razlikovanje tih proizvoda od proizvoda drugih poduzetnika (vidjeti presudu Suda od 20. listopada 2011., Freixenet/OHIM, C-344/10 P i C-345/10 P, Zb., str. I-10205., t. 42. i navedenu sudsku praksu).

               13

               Razlikovni karakter žiga s jedne strane treba ocjenjivati s obzirom na proizvode i usluge za koje je registracija zatražena te s druge strane s obzirom na percepciju relevantne javnosti koja se sastoji od prosječnih potrošača tih proizvoda ili usluga, koji su uobičajeno informirani i u razumnoj mjeri pažljivi i promišljeni (vidjeti presudu Suda od 29. travnja 2004., Henkel/OHIM, C-456/01 P i C-457/01 P, Zb., str. I-5089., t. 35. i navedenu sudsku praksu).

               14

               Žalbeno vijeće smatralo je u ovom slučaju da su dotični proizvodi prehrambeni proizvodi koji su u trenutku dolaska u trgovine najčešće već zapakirani i da stupanj pažnje potrošača u odnosu na njihov izgled, kada je riječ o prodaji zapakiranih proizvoda, nije osobito visok.

               15

               Tužitelj žalbenom vijeću prigovara da je pogrešno ocijenilo stupanj pažnje relevantne javnosti. Tvrdi da je stupanj pažnje prosječnog potrošača sladoleda visok s obzirom na to da svoj izbor izvršava imajući u vidu različite faktore kao što su miris sladoleda, način na koji se on konzumira, različite vrste sladoleda i moguće postojanje određenih sastojaka u njemu.

               16

               U tom smislu, potrebno je istaknuti da su proizvodi koje osporavani žig obuhvaća prehrambeni proizvodi tekuće potrošnje, namijenjeni svim potrošačima. Stoga razlikovni karakter osporavanog žiga treba ocjenjivati uzimajući u obzir pretpostavljeno očekivanje prosječnog, uobičajeno informiranog i u razumnoj mjeri pažljivog i promišljenog potrošača [vidjeti u tom smislu presude Općeg suda od 15. ožujka 2006., Develey/OHIM (oblik plastične boce), T-129/04, Zb., str. II-811., t. 46. i navedenu sudsku praksu te od 12. prosinca 2013., Sweet Tec/OHIM (ovalni oblik), T‑156/12, Zb., t. 14.].

               17

               Suprotno onome što tvrdi tužitelj, činjenica da prosječni potrošač sladoled odabire ovisno o svojem ukusu i preferencijama ne znači da pritom koristi visok stupanj pažnje. Naime, sladoledi su proizvodi tekuće potrošnje koji se uglavnom prodaju u samoposlugama, po povoljnim cijenama, njihovoj kupnji ne prethodi dugo razmišljanje te ne treba smatrati da potrošač prilikom njihove kupnje koristi visok stupanj pažnje. Usto, činjenica da potrošač proizvode odabire ovisno o vlastitom ukusu očita je kad je riječ o prehrambenim proizvodima široke potrošnje za koje se, prema sudskoj praksi citiranoj u gore navedenoj točki 16., ne smatra da je stupanj pažnje potrošača visok.

               18

               Stoga je žalbeno vijeće s pravom smatralo da se relevantna javnost u čitavoj Europskoj uniji sastoji od prosječnih, uobičajeno informiranih i u razumnoj mjeri pažljivih i promišljenih potrošača, čiji stupanj pažnje nije osobito visok.

               19

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, kriteriji za ocjenu razlikovnoga karaktera trodimenzionalnih žigova koji se sastoje od izgleda samog proizvoda ne razlikuju se od onih koji se primjenjuju na druge kategorije žigova. Međutim, opažanje relevantne javnosti prilikom primjene tih kriterija nije nužno jednako u slučaju trodimenzionalnog žiga koji se sastoji od izgleda samog proizvoda kao u slučaju verbalnog ili figurativnog žiga koji se sastoji od znaka koji ne ovisi o izgledu proizvoda koje označava. Naime, u slučaju kad ne postoji nikakav grafički ili verbalni element prosječni potrošači nemaju običaj ocjenjivati podrijetlo proizvoda prema njihovom obliku ili obliku njihove ambalaže, pa bi stoga moglo biti teže utvrditi razlikovni karakter takvog trodimenzionalnog žiga od razlikovnoga karaktera verbalnog ili figurativnog žiga (vidjeti presudu Freixenet/OHIM, točku 12. supra, t. 45. i 46. i navedenu sudsku praksu).

               20

               U tim uvjetima, samo žig koji znatno odstupa od norme ili običaja sektora i koji zbog toga ispunjava svoju osnovnu funkciju – a to je da upućuje na podrijetlo – nije lišen razlikovnoga karaktera u smislu članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009 (vidjeti presudu Freixenet/OHIM, točku 12. supra, t. 47. i navedenu sudsku praksu).

               21

               Kad je posebice riječ o trodimenzionalnim žigovima koji se sastoje od ambalaže proizvoda koji su u gospodarskom prometu zapakirani zbog razloga vezanih uz samu narav proizvoda, Sud je presudio da ti žigovi prosječnom potrošaču dotičnih proizvoda koji je uobičajeno informiran i u razumnoj mjeri pažljiv i promišljen moraju omogućiti razlikovanje dotičnog proizvoda od proizvoda drugih poduzetnika, a da ih ne mora analizirati, uspoređivati ili pritom upotrijebiti posebnu pažnju (presuda Suda od 12. siječnja 2006., Deutsche SiSi‑Werke/OHIM, C-173/04 P, Zb., str. I-551., t. 29.).

               22

               Kako bi se ocijenilo ima li neki žig razlikovni karakter ili ne, valja uzeti u obzir njegov cjelokupni dojam. To međutim ne znači da najprije ne treba izvršiti usporedno ispitivanje različitih elemenata koji se koriste za prezentaciju tog žiga. Naime, prilikom cjelokupne ocjene može biti korisno ispitati svaki od sastavnih elemenata dotičnog žiga (vidjeti presudu Suda od 25. listopada 2007., Develey/OHIM, C-238/06 P, Zb., str. I-9375., t. 82. i navedenu sudsku praksu).

               23

               Najprije valja istaknuti da su proizvodi o kojima je u ovom slučaju riječ slastice, sladoledi, šerbeti i jogurti te da se osporavani žig sastoji od oblika dviju staklenih prozirnih posuda u obliku čaše i od oblika kartonskog omota s otvorima na vrhu i na bočnim stranama koji slijedi linije posuda. Osporavani žig sastoji se od trodimenzionalnog oblika ambalaže dotičnih proizvoda.

               24

               Na prvome mjestu tužitelj žalbenom vijeću prigovara da je pogrešno odredilo norme i običaje dotičnog sektora. Tvrdi da je žalbeno vijeće prilikom ocjene razlikovnoga karaktera osporavanog žiga trebalo uzeti u obzir norme i običaje pakiranja u sektoru proizvoda iz razreda 30. Međutim, to je vijeće norme i običaje koje je prilikom svoje analize trebalo uzeti u obzir ograničilo na one iz sektora pakiranja koji daju „sliku kvalitetnih i ručno izrađenih proizvoda“.

               25

               Valja istaknuti da se taj argument temelji na pogrešnom razumijevanju pobijane odluke.

               26

               Naime, žalbeno je vijeće u pobijanoj odluci istaknulo da je u slučaju poput ovoga, u kojem se osporavani žig sastoji od trodimenzionalnog oblika ambalaže dotičnih proizvoda, moguće da relevantne norme i običaji budu oni koji se primjenjuju u sektoru pakiranja proizvoda iste vrste i koji su namijenjeni istim potrošačima kao i proizvodi o kojima je riječ.

               27

               Žalbeno vijeće provelo je zatim zasebno ispitivanje dvaju elemenata od kojih se osporavani žig sastoji, i to staklenih posuda i kartonskog omota. Pri ocjeni razlikovnoga karaktera staklenih posuda navelo je da se ta vrsta posuda na tržištu koristi za prodaju slastica, sladoleda, šerbeta i jogurta te da se koriste da bi se potrošačima prenijela poruka da su proizvodi o kojima je riječ ručno izrađeni i visoke kvalitete, što tužitelj nije osporavao. Žalbeno vijeće smatralo je da oblik posuda osporavanog žiga nije znatno drukčiji od oblika čaša koje su na tržištu prisutne u prodaji slastica, sladoleda, šerbeta i jogurta, što je potkrijepljeno dokazima koje je podnio intervenijent, koji prikazuju posude koje se samo neznatno razlikuju od posuda osporavanog žiga. Iz toga je žalbeno vijeće zaključilo da taj element osporavanog žiga nema svojstvo razlikovnosti za dotične proizvode.

               28

               Nadalje, žalbeno vijeće odbilo je primjere koje je naveo tužitelj, a kojima upućuje na druge vrste posuda koje se na tržištu koriste u prodaji tih proizvoda, navodeći da „njihov oblik nema jednak cilj, a to je dati potrošačima sliku kvalitetnih i ručno izrađenih proizvoda“.

               29

               Iz toga slijedi da je žalbeno vijeće uzelo u obzir običaje u sektoru pakiranja proizvoda koji sliče proizvodima o kojima je riječ i koji su namijenjeni istim potrošačima kao što su potrošači proizvoda o kojima je riječ, pa je utvrdilo da ambalaža u obliku staklenih posuda čini dio tih običaja, osobito kad je riječ o odašiljanju slike kvalitete. Činjenica da je žalbeno vijeće odbilo dokaze koje je tužitelj podnio u vezi s drugim oblicima posuda koje se koriste u prodaji sladoleda kao nerelevantne nije u proturječju s njegovom tvrdnjom da se staklene posude koriste i na tom tržištu.

               30

               Suprotno tvrdnjama tužitelja, iz pobijane odluke ne proizlazi da je žalbeno vijeće norme i običaje sektora koji treba uzeti u obzir ograničilo samo na sektor kvalitetnih i ručno izrađenih proizvoda.

               31

               Na drugome mjestu, tužitelj ističe da iz pogrešne identifikacije normi i običaja sektora proizlazi da je žalbeno vijeće pogrešno ocijenilo razlikovni karakter osporavanog žiga. Tvrdi da je žalbeno vijeće, kako bi ocijenilo razlikovni karakter osporavanog žiga, kao element za usporedbu uzelo u obzir koncept „čaše zapakirane u kartonski omot s izrezanim otvorima“, umjesto da uzme u obzir sve vrste ambalaže koje se upotrebljavaju u sektoru dotičnih proizvoda. Tako je žalbeno vijeće pogrešno smatralo da se oblici kartonskih omota s izrezanim otvorima obično upotrebljavaju u sektoru dotičnih proizvoda. Tužitelj ističe da se oblik i značajke kartonskog omota osporavanog žiga razlikuju od onih sadržanih u dokazima koje je podnio intervenijent.

               32

               Žalbeno je vijeće u pobijanoj odluci, pri ocjeni razlikovnoga karaktera drugog elementa koji sačinjava osporavani žig, odnosno kartonskog omota s otvorima na vrhu i na bočnim stranama, smatralo da su njegove karakteristike prisutne na većini kartonskih omota koje je intervenijent dostavio kao dokaze. Ono je smatralo da su oblici kartonskog omota s otvorima na vrhu i na bočnim stranama česti u sektoru dotičnih proizvoda, osobito kako bi se prikazao proizvod ili sve relevantne informacije u vezi s njime. Uzimajući u obzir norme i običaje sektora dotičnih proizvoda (slastica, sladoleda, šerbeta i jogurta), to je vijeće zaključilo da je oblik kartonskog omota osporavanog žiga isključivo dekorativan, da ne odstupa značajno od običaja sektora i da nema razlikovni karakter.

               33

               Valja istaknuti da je žalbeno vijeće svoju odluku temeljilo na dokazima koje je podnio intervenijent, a koji upućuju na to da se u sektoru dotičnih proizvoda često koristi ambalaža koja se sastoji od kartonskog omota s otvorima i iz toga je moglo zaključiti da osporavani žig ne odstupa značajno od običaja dotičnog sektora.

               34

               Činjenica, kao što to tvrdi tužitelj, da oblik kartonskog omota osporavanog žiga po određenim elementima odstupa od onih koji su prisutni na tržištu nije takve naravi da bi tu ocjenu žalbenog vijeća dovela u pitanje. Naime, razne kartonske omote koji se koriste u sektoru dotičnih proizvoda, a koji se razlikuju po mjestu na kojem se otvori nalaze ili po njihovim oblicima, treba smatrati običnim inačicama oblika ambalaže korištene u tom sektoru. Razlike između kartonskih omota koji se nalaze na tržištu posljedica su potreba praktične (kao što je prilagodba veličini posuda) ili čisto dekorativne naravi. Stoga je žalbeno vijeće ispravno smatralo da nije moguće utvrditi da karakteristike oblika kartonskog omota osporavanom žigu omogućuju značajno odstupanje od običaja sektora dotičnih proizvoda.

               35

               Na trećemu mjestu, tužitelj ističe da je žalbeno vijeće pogriješilo pri identifikaciji osporavanog žiga uzimajući da se on sastoji od „dvije čaše zapakirane u kartonski omot s izrezanim otvorima“, što ne odgovara registraciji osporavanog žiga. Tvrdi da je osporavani žig trebalo razmotriti u cjelini, uzimajući u obzir njegove vlastite karakteristike. Žalbeno vijeće trebalo je razmotriti razlikovni karakter kombinacije posebnih oblika koji sačinjavaju osporavani žig, a ne samo razlikovni karakter njegovih elemenata.

               36

               Najprije, valja odbiti argument tužitelja prema kojem je žalbeno vijeće pogrešno identificiralo osporavani žig. Naime, opis osporavanog žiga iz pobijane odluke, odnosno „dvije staklene prozirne posude u obliku čaše u vanjskom kartonskom omotu s otvorima na vrhu i na bočnim stranama“odgovara slici iz prijave za registraciju i slici iz gore navedene točke 1. Činjenica da tužitelj ima svoj vlastiti opis osporavanog žiga („dvije čaše postavljene jedna do druge u kartonu koji je pri vrhu čaša u cijelosti, a sprijeda djelomično otvoren, s rubovima posebnog oblika koji slijedi oblik čaša i podsjeća na njega, s posebnim obrisom u obliku boce koji se nalazi između tih dviju čaša“), koji se ne nalazi ni u prijavi za registraciju ni u potvrdi o registraciji, nije dovoljna da bi se moglo smatrati da je žalbeno vijeće počinilo pogrešku.

               37

               Nadalje, kada je riječ o argumentu tužitelja prema kojem žalbeno vijeće nije ocjenjivalo osporavani žig u cijelosti, valja istaknuti da je ono u pobijanoj odluci, nakon što je utvrdilo da dva elementa koji sačinjavaju taj žig ne odstupaju značajno od elemenata koji se koriste u sektoru dotičnih proizvoda i da nemaju razlikovni karakter, analiziralo opći dojam oblika pakiranja registriranog pod osporavanim žigom. To je vijeće smatralo da karakteristike osporavanog žiga nisu dostatne da bi ga se smatralo neuobičajenim dizajnom na tržištu slastica, sladoleda, šerbeta i jogurta, koji bi jasno bilo moguće prepoznati kao različitog od ostalih dostupnih oblika. Utvrdilo je da primjeri koje je podnio intervenijent prikazuju određene oblike ambalaže koji su vrlo slični obliku osporavanog žiga. Žalbeno vijeće smatralo je da je upotreba dviju posuda u kartonskoj ambalaži jedan od najčešćih načina predstavljanja proizvoda potrošačima. Zaključilo je da je osporavani žig u cijelosti vrlo sličan najčešćim oblicima dotičnih proizvoda i da slijedom toga treba smatrati da nema razlikovni karakter.

               38

               Iz toga slijedi da tužitelj ne može tvrditi da žalbeno vijeće nije ocijenilo cjelokupni razlikovni karakter osporavanog žiga i da nije uzelo u obzir njegove karakteristike, a da je samo utvrdilo da zbir svih njegovih elemenata nema razlikovni karakter.

               39

               Osim toga, tužitelj tvrdi da je žalbeno vijeće u pobijanoj odluci pogrešno utvrdilo da osporavani žig odgovara obliku ambalaže koji se na tržištu u velikoj mjeri koristi u trgovini dotičnim proizvodima, dok iz primjera koje je dostavio proizlazi da se ambalaža koja se u tom sektoru najčešće koristi potpuno razlikuje od ambalaže osporavanog žiga.

               40

               U tom smislu valja istaknuti da činjenica da na tržištu dotičnih proizvoda postoje druge vrste ambalaže nije u suprotnosti s tvrdnjom žalbenog vijeća, prema kojoj postoje i oblici ambalaže koja vrlo sliči ambalaži osporavanog žiga, ali koji nisu neuobičajeni. Sukladno sudskoj praksi iz gornje točke 20., da bi se utvrdilo da neki žig nema razlikovni karakter, dovoljno je da on znatno ne odstupa od norme ili običaja sektora, a nije potrebno dokazati da je taj žig najčešći oblik ambalaže na tržištu.

               41

               Na četvrtome mjestu, tužitelj ističe da je žalbeno vijeće preusko ocjenjivalo razlikovni karakter osporavanog žiga.

               42

               S jedne strane tvrdi da sudska praksa koju je primijenilo žalbeno vijeće, prema kojoj trodimenzionalni žig, da bi imao razlikovni karakter u smislu članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009, mora znatno odstupati od normi ili običaja sektora, nije primjenjiva u slučaju u kojem je, kao što je to u ovom predmetu, stupanj pažnje prosječnog potrošača visok i u kojem se osporavani žig ne sastoji od oblika proizvoda, već od njihove ambalaže.

               43

               Taj se argument ne može prihvatiti. Naime, valja podsjetiti da je žalbeno vijeće, kao što to proizlazi iz gornje točke 18., ispravno smatralo da stupanj pažnje relevantne javnosti u odnosu na dotične proizvode nije osobito visok. Osim toga, u ovom slučaju oblik ambalaže treba izjednačiti s oblikom dotičnih proizvoda.

               44

               S druge strane, tužitelj žalbenom vijeću prigovara da je za ocjenu razlikovnoga karaktera osporavanog žiga primijenilo stroži kriterij od onoga čiju primjenu zahtijeva sudska praksa. To je vijeće zahtijevalo da se osporavani žig „bitno razlikuje“od osnovnih oblika dotičnog proizvoda, dok sudska praksa zahtijeva da ono samo ocijeni „odstupa li znatno“ osporavani žig od normi i običaja sektora.

               45

               Potrebno je istaknuti da zahtjev „bitnog razlikovanja“, suprotno tvrdnjama tužitelja, nije kriterij prema kojem je žalbeno vijeće ocjenjivalo razlikovni karakter osporavanog žiga. Naime, citirajući presudu Općeg suda od 31. svibnja 2006., De Waele/OHIM (Oblik kobasice) (T-15/05, Zb., str. II-1511.) žalbeno je vijeće u pobijanoj odluci upotrijebilo izraz „bitno razlikovanje“ tek nakon što je zaključilo da osporavani žig nema razlikovni karakter, i to kako bi odgovorilo na argument tužitelja u vezi s novitetom i originalnošću oblika osporavanog žiga.

               46

               Osim toga, budući da je Opći sud u svojoj presudi od 3. prosinca 2003., Nestlé Waters France/OHIM (Oblik boce) (T-305/02, Zb., str. II-5207.) priznao da je trodimenzionalni žig u obliku boce, čija je registracija zatražena za bezalkoholna pića iz razreda 32, imao minimum razlikovnoga karaktera u smislu članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009, tužitelj ističe da je isto rješenje trebalo primijeniti i u ovom slučaju jer se radi o vrlo sličnom sektoru, tj. o sektoru proizvoda iz razreda 30. U tom smislu valja podsjetiti da razlikovni karakter žiga treba ocjenjivati s obzirom na proizvode i usluge za koje je registracija zatražena i s obzirom na percepciju relevantne javnosti te da žalbeno vijeće mora ispitati odstupa li znatno taj žig od normi ili običaja sektora dotičnih proizvoda. Stoga rješenje koje je u presudi prihvatio Opći sud, o žigu različitom od osporavanog žiga, čija je registracija zatražena za proizvode različite od onih iz ovog slučaja i koji pripadaju različitom sektoru, nije u ovom predmetu mjerodavno za ocjenu razlikovnoga karaktera osporavanog žiga.

               47

               Iz svega navedenoga proizlazi da tužitelj nije dokazao da je žalbeno vijeće počinilo pogrešku smatrajući da osporavani žig nema nikakav razlikovni karakter u smislu članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009.

               48

               Stoga prvi tužbeni razlog treba odbiti.

         Drugi tužbeni razlog, koji se odnosi na povredu članka 7. stavka 3. Uredbe br. 207/2009

               49

               Tužitelj tvrdi da je žalbeno vijeće pogrešno primijenilo članak 7. stavak 3. Uredbe br. 207/2009 smatrajući da dokazi koje je podnio nisu dostatni kako bi se njima dokazalo da je osporavani žig uporabom stekao razlikovni karakter.

               50

               Na temelju članka 7. stavka 3. Uredbe br. 207/2009 apsolutni razlog za odbijanje iz članka 7. stavka 1. točke (b) te uredbe ne onemogućuje registraciju žiga ako je taj žig, za proizvode za koje je registracija zatražena, uporabom stekao razlikovni karakter.

               51

               Članak 52. stavak 2. Uredbe br. 207/2009 propisuje da u slučaju kad je žig Zajednice registriran protivno odredbama članka 7. stavka 1. točke (b) te uredbe, on ipak ne može biti proglašen ništavim ako je nakon registracije uporabom stekao razlikovni karakter u odnosu na proizvode ili usluge za koje je registriran.

               52

               Iz sudske prakse proizlazi da stjecanje razlikovnoga karaktera uporabom žiga zahtijeva da barem značajan dio relevantne javnosti zahvaljujući tom žigu prepoznaje da dotični proizvodi ili usluge potječu od određenog poduzetnika [vidjeti presudu Općeg suda od 15. prosinca 2005., BIC/OHIM (Oblik upaljača), T-262/04, Zb., str. II-5959., t. 61. i navedenu sudsku praksu].

               53

               Žalbeno je vijeće u ovom slučaju istaknulo da je relevantno područje, s obzirom na činjenicu da je osporavani žig trodimenzionalni žig, područje Unije. Ono je smatralo da dokazi koje je tužitelj podnio nisu dostatni da bi njima dokazao da je osporavani žig stekao razlikovni karakter u smislu članka 7. stavka 3. i članka 52. stavka 2. Uredbe br. 207/2009. Naime, to je vijeće s jedne strane smatralo da se ti dokazi, razmatrani u cjelini, odnose samo na osam država članica Unije i da time ne dokazuju stjecanje razlikovnoga karaktera u znatnom dijelu Unije. S druge strane, ono je smatralo da tužitelj nije dokazao da je relevantna javnost osporavani žig zamjećivala kao oznaku podrijetla proizvoda, zbog toga što je oblik pakiranja uvijek bio upotrebljavan u kombinaciji sa znakom LA GELATERIA DI PIAZZA NAVONA, koji je otisnut na tom pakiranju.

               54

               Na prvome mjestu, tužitelj samo navodi da uporaba osporavanog žiga u kombinaciji sa znakom LA GELATERIA DI PIAZZA NAVONA, koji je otisnut na pakiranju, dokazuje da relevantni potrošač kao oznaku podrijetla dotičnih proizvoda, osim grafičkog prikaza, zamjećuje i trodimenzionalni oblik. Dovoljno je utvrditi da sama ta tvrdnja ne može dovesti u pitanje zaključak žalbenog vijeća prema kojem tim dokazima nije moguće dokazati uporabu osporavanog žiga kao žiga te ju stoga treba odbiti.

               55

               U svakom slučaju, potrebno je istaknuti da trodimenzionalni žig sukladno sudskoj praksi uporabom zaista može steći razlikovni karakter, čak i ako se koristi zajedno s verbalnim ili figurativnim žigom. O tom je slučaju riječ kad se žig sastoji od oblika proizvoda ili njegove ambalaže i kad se oni sustavno označuju verbalnim žigom pod kojim se prodaju. Takav razlikovni karakter moguće je osobito steći nakon uobičajenog postupka upoznavanja dotične javnosti s proizvodom [vidjeti presudu Općeg suda od 29. siječnja 2013., Germans Boada/OHIM (Ručni rezač keramičkih pločica), T‑25/11, t. 83. i navedenu sudsku praksu].

               56

               Naime, relevantna sredina proizvod mora prepoznati kao proizvod koji potječe od određenog poduzetnika i to zahvaljujući uporabi žiga kao žiga. Pojam „uporaba žiga kao žiga“ treba razumjeti tako da se odnosi na uporabu žiga u cilju prepoznavanja proizvoda ili usluga kao proizvoda i usluga koji potječu od određenog poduzetnika od strane te sredine. Zato svaka uporaba žiga ne predstavlja nužno uporabu žiga kao žiga (presuda Ručni rezač keramičkih pločica, točka 55. supra, t. 85.).

               57

               Međutim, u okolnostima ovog slučaja, podneseni dokazi bi samo eventualno pod pretpostavkom da je tužitelj konkretno podupro tvrdnju da su relevantni potrošači oblik ambalaže dotičnih proizvoda posebno upamtili kao oznaku njihovog trgovačkog podrijetla bili prvi indicij u tom smislu, odnosno da bi posebni izgled trodimenzionalnog oblika ambalaže dotičnih proizvoda koji sačinjava osporavani žig omogućio njegovo razlikovanje od oblika proizvoda koji potječu od ostalih proizvođača. Treba istaknuti da tužitelj u tom smislu ne iznosi nijedan argument.

               58

               Na drugome mjestu, kada je riječ o argumentu tužitelja da žalbeno vijeće nije uzelo u obzir to da dokazi koje je podnio obuhvaćaju znatan dio potrošača Unije, taj argument treba odbiti kao bespredmetan jer tužitelj nije dokazao da je žalbeno vijeće počinilo pogrešku smatrajući da se tim dokazima ne može dokazati da je osporavani žig upotrebljavan kao žig.

               59

               Iz toga slijedi da drugi tužbeni zahtjev treba odbiti kao i slijedom toga tužbu u cijelosti.

         Troškovi

               60

               Sukladno odredbama članka 87. stavka 2. Poslovnika Općeg suda, stranka koja ne uspije u postupku snosi troškove, ako je takav zahtjev postavljen. Budući da tužitelj nije uspio u postupku, valja mu naložiti snošenje troškova sukladno zahtjevu intervenijenta.

               Slijedom navedenoga,
               OPĆI SUD (sedmo vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Tužba se odbija.

                           2.

                           Giorgiu Giorgisu nalaže se snošenje troškova.

                           van der Woude

                           Wiszniewska‑Białecka

                           Ulloa Rubio

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 25. rujna 2014.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 6. travnja 2017.#Policolor SA protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije Policolor – Raniji figurativni žig Europske unije ProfiColor – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Obveza obrazlaganja – Članak 75. Uredbe br. 207/2009.#Predmet T-178/16.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 14. srpnja 2014. # NIIT Insurance Technologies Ltd protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-404/13.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 20. rujna 2007. # Komisija Europskih zajednica protiv Kraljevine Nizozemske. # Članci 28. i 30. UEZ-a - Direktive 96/96/EZ i 1999/37/EZ. # Predmet C-297/05.


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 16. veljače 2017.#Agro Foreign Trade & Agency Ltd protiv Petersime NV.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Rechtbank van Koophandel te Gent.#Zahtjev za prethodnu odluku – Samozaposleni trgovački zastupnici – Direktiva 86/653/EEZ – Usklađivanje prava država članica – Belgijski zakon o prijenosu – Ugovor o trgovačkom zastupanju – Nalogodavac s poslovnim nastanom u Belgiji i trgovački zastupnik s poslovnim nastanom u Turskoj – Klauzula o izboru belgijskog prava – Neprimjenjivo pravo – Sporazum o pridruživanju EEZ‑Turska – Sukladnost.#Predmet C-507/15.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      16. veljače 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Samozaposleni trgovački zastupnici — Direktiva 86/653/EEZ — Usklađivanje prava država — Belgijski zakon o prijenosu — Ugovor o trgovačkom zastupanju — Nalogodavac s poslovnim nastanom u Belgiji i trgovački zastupnik s poslovnim nastanom u Turskoj — Klauzula o izboru belgijskog prava — Neprimjenjivo pravo — Sporazum o pridruživanju EEZ‑Turska — Sukladnost“
      U predmetu C‑507/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio rechtbank van Koophandel te Gent (Trgovački sud u Gentu, Belgija), odlukom od 3. rujna 2015., koju je Sud zaprimio 24. rujna 2015., u postupku

         Agro Foreign Trade & Agency Ltd

      protiv

         Petersime NV,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta (izvjestiteljica), predsjednica vijeća, E. Regan, J.-C. Bonichot, C. G. Fernlund i S. Rodin, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 13. srpnja 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Agro Foreign Trade & Agency Ltd A. Hansebout i C. Vermeersch, advocaten,

               —

               za Petersime NV V. Pede, S. Demuenynck i J. Vanherpe, advocaten,

               —

               za belgijsku vladu M. Jacobs i L. Van den Broeck, u svojstvu agenata, uz asistenciju E. De Gryse, odvjetnik, kao i E. de Duve, advocaat,

               —

               za Europsku komisiju F. Ronkes Agerbeek i M. Wilderspin, kao i H. Tserepa‑Lacombe, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 26. listopada 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive Vijeća 86/653/EEZ od 18. prosinca 1986. o usklađivanju prava država članica u vezi samozaposlenih trgovačkih zastupnika (SL 1986., L 382, str. 17.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 10., str. 45.) kao i Sporazuma o pridruživanju između Europske ekonomske zajednice i Turske koji su u Ankari 12. rujna 1963. potpisale Republika Turska, s jedne strane, i države članice EEZ‑a i Zajednica, s druge strane, te koji je sklopljen, odobren i potvrđen u ime Zajednice Odlukom Vijeća 64/732/EEZ od 23. prosinca 1963. (SL 1964., 217, str. 3685.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 115., str. 3.; u daljnjem tekstu: Sporazum o pridruživanju).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društava Agro Foreign Trade & Agency Ldt (u daljnjem tekstu: Agro), s poslovnim nastanom u Turskoj i Petersime NV, s poslovnim nastanom u Belgiji, o plaćanju različitih, navodno dugovanih, odšteta nakon što je društvo Petersime raskinulo ugovor o trgovačkom zastupanju između tih dvaju društava.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Direktiva 86/653

               3

               Uvodne izjave 2. i 3. Direktive 86/653 glase:
               „budući da razlike u nacionalnim pravima, koje se odnose na trgovačko zastupanje, značajno utječu na uvjete tržišnog natjecanja i na provođenje djelatnosti zastupanja unutar Zajednice, te su štetne kako za zaštitu koja se pruža trgovačkim zastupnicima u odnosu na njihove nalogodavce, tako i za sigurnost trgovačkih poslova; budući da su, štoviše, te razlike takve da u značajnoj mjeri sprečavaju sklapanje i izvršavanje ugovora o trgovačkom zastupanju u kojima nalogodavac i trgovački zastupnici imaju poslovni nastan u različitim državama članicama;
               budući da bi se trgovina robom između država članica trebala odvijati pod uvjetima sličnim onima na jedinstvenom tržištu, te da to iziskuje usklađivanje pravnih sustava država članica do one mjere koja osigurava uredno djelovanje zajedničkog tržišta; budući da u tom pogledu kolizijska pravila ne uklanjaju u području trgovačkog zastupanja prethodno opisane nedosljednosti, niti bi to bio slučaj čak i da ih se učini jednoobraznima, te je stoga predloženo neophodno usklađivanje bez obzira na postojanje tih pravila”.

               4

               Člancima 17. i 18. te direktive određeni su uvjeti pod kojima trgovački zastupnik ima pravo na odštetu ili na naknadu štete koja je nastala zbog raskida njegovih ugovornih odnosa s nalogodavcem.

               5

               U skladu s člankom 17. stavkom 1. navedene direktive:
               „Države članice poduzimaju neophodne mjere kako bi osigurale da trgovački zastupnik, nakon raskida ugovora o zastupanju, bude obeštećen [...], odnosno da mu se nadoknadi šteta [...].”

         Sporazum o pridruživanju

               6

               Iz članka 2. Stavka 1. Sporazuma o pridruživanju proizlazi da je njegov cilj promicati trajno i uravnoteženo jačanje trgovinskih i gospodarskih odnosa među strankama, uzimajući u cijelosti u obzir potrebu da se osigura ubrzani razvoj gospodarstva Turske i poveća stopa zaposlenosti i životni uvjeti turskog naroda.

               7

               Sporazum o pridruživanju u tu svrhu uključuje pripremnu fazu, predviđenu njegovim člankom 3., kako bi se Republici Turskoj omogućilo jačanje svojeg gospodarstva uz pomoć Zajednice, prijelaznu fazu, predviđenu člankom 4. navedenog sporazuma, tijekom koje se osigurava postupno uvođenje carinske unije i približavanje gospodarskih politika, te završnu fazu koja se temelji na carinskoj uniji i podrazumijeva jačanje koordinacije gospodarskih politika ugovornih stranaka, predviđenu člankom 5. istog sporazuma.

               8

               Sukladno članku 14. Sporazuma o pridruživanju koji se nalazi u njegovoj glavi II. naslovljenoj „Provedba prijelazne faze”:
               „Ugovorne stranke sporazumne su da će se voditi člancima [51., 52., 54., 56. do 61. UFEU‑a] kako bi među sobom uklonile ograničenja u pogledu slobode pružanja usluga.”

         Dodatni protokol

               9

               Dodatni protokol priložen Sporazumu o pridruživanju, potpisan 23. studenoga 1970. u Bruxellesu i u ime Zajednice sklopljen, odobren i potvrđen Uredbom Vijeća (EEZ) br. 2760/72 od 19. prosinca 1972. (SL 1972., L 293, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 54., str. 3.; u daljnjem tekstu: Dodatni protokol) koji, u skladu sa svojim člankom 62., čini sastavni dio Sporazuma o pridruživanju, u svojem članku 1. utvrđuje uvjete, načine i vremenske okvire za provedbu prijelaznog razdoblja iz članka 4. tog sporazuma.

               10

               Dodatni protokol sadržava glavu II. naslovljenu „Kretanje osoba i usluga”, čije se poglavlje II. odnosi na pravo poslovnog nastana, usluge i promet.

               11

               Članak 41. stavak 1. Dodatnog protokola, koji se nalazi u poglavlju II. navedene glave II., glasi:
               „Ugovorne stranke među sobom ne uvode nikakva nova ograničenja u pogledu slobode poslovnog nastana i slobode pružanja usluga.”

         Belgijsko pravo

               12

               Svrha Wet betreffende de handelsagentuurovereenkomst (Zakon o ugovoru o trgovačkom zastupanju) od 13. travnja 1995. (Moniteur belge od 2. lipnja 1995., str. 15621.; u daljnjem tekstu: Zakon iz 1995.) je prenošenje Direktive 86/653 u belgijsko pravo.

               13

               Članak 27. Zakona iz 1995. glasi:
               „Ne dovodeći u pitanje primjenu međunarodnih ugovora koje je sklopila Belgija, svaka djelatnost trgovačkog zastupnika čije se glavno mjesto poslovanja nalazi u Belgiji podliježe belgijskom pravu i u nadležnosti je belgijskih sudova.”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               14

               Agro je društvo osnovano u skladu s turskim pravom sa sjedištem u Ankari (Turska) koje posluje u sektoru uvoza i distribucije poljoprivrednih proizvoda. Petersime je društvo osnovano u skladu s belgijskim pravom sa sjedištem u Olseneu (Belgija) i bavi se razvojem, proizvodnjom i opskrbom valionica i opreme za tržište peradi.

               15

               Petersime je 1. srpnja 1992. sklopio ugovor o trgovačkom zastupanju s prethodnikom Agra, koji je, na temelju ugovora potpisanog 1. kolovoza 1996., zamijenjen samim Agrom. U skladu s tim ugovorom Petersime je, kao nalogodavac, Agru, kao trgovačkom zastupniku, dodijelio ekskluzivna prava za prodaju svojih proizvoda u Turskoj. Ugovor, koji je prvotno sklopljen na razdoblje od jedne godine, predviđao je automatsko produljenje svake godine na dodatno razdoblje od dvanaest mjeseci osim ako ga bilo koja od stranaka uz otkazni rok od tri mjeseca prije isteka jednogodišnjeg razdoblja raskine preporučenim pismom. Navedeni je ugovor nadalje predviđao da podliježe belgijskom pravu te da su samo sudovi u Gentu (Belgiji) nadležni u slučaju sporova.

               16

               Dopisom od 26. ožujka 2013. Petersime je poslao obavijest o raskidu ugovora o trgovačkom zastupanju s učinkom od 30. lipnja 2013. Dana 5. ožujka 2014. Agro je rechtbank van Koophandel te Gent (Trgovački sud u Gentu, Belgija) podnio tužbu kojom zahtijeva da se Petersimeu naloži isplata naknade zbog raskida ugovora i posebne naknade kao i povrat preostalih zaliha i isplata dospjelih tražbina.

               17

               Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da se Agro, u potporu svojim tvrdnjama, poziva na zaštitu trgovačkih zastupnika koja je propisana Zakonom iz 1995. Agro s tim u vezi tvrdi da se u ovom slučaju primjenjuju odredbe potonjeg s obzirom na to da su stranke na ugovor koji su sklopile valjano izabrale belgijsko pravo kao mjerodavno pravo. Petersime, s druge strane, tvrdi da je primjenjivo samo belgijsko opće pravo jer se Zakon iz 1995. primjenjuje samo ako trgovački zastupnik posluje u Belgiji, što ovdje nije slučaj.

               18

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da su stranke izričito odabrale primjenjivo pravo, u ovom slučaju belgijsko pravo. Taj sud ipak smatra da to ne znači da se primjenjuje Zakon iz 1995. s obzirom na to da je teritorijalno područje primjene tog zakona, čini se, ograničeno na trgovačke zastupnike s glavnim mjestom poslovanja u Belgiji. Naime, članak 27. Zakona iz 1995., kako ga se tumači u belgijskom pravu, navodi na zaključak da je taj zakon samoograničavajući, tako da gubi svoj obvezujući učinak ako trgovački zastupnik nema glavno mjesto poslovanja u Belgiji, bez obzira na činjenicu da su stranke kao primjenjivo pravo eventualno odredile opće belgijsko pravo.

               19

               U tim je okolnostima rechtbank van koophandel te Gent (Trgovački sud u Gentu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Je li belgijski Zakon iz 1995. koji u belgijsko nacionalno pravo prenosi Direktivu 86/653 u skladu s tom Direktivom i/ili sa Sporazumom o pridruživanju, kojemu je izričito cilj pristupanje Turske Europskoj uniji, i/ili s uzajamnim obvezama Turske i Europske unije u pogledu uklanjanja [ograničenja] slobodnom [pružanju] usluga između jedne i druge strane, ako taj belgijski Zakon o ugovoru o trgovačkom zastupanju propisuje da se primjenjuje samo na trgovačke zastupnike s glavnim [mjestom poslovanja] u Belgiji odnosno da se ne primjenjuje u slučaju u kojem su nalogodavac [s poslovnim nastanom] u Belgiji i trgovački zastupnik [s poslovnim nastanom] u Turskoj kao [primjenjivo] izričito odabrali belgijsko pravo?”

         O prethodnom pitanju

               20

               Uvodno treba istaknuti da su iz očitovanja podnesenih Sudu vidljive razlike u tumačenju članka 27. Zakona iz 1995. i primjeni tog zakona, kojim je prenesena Direktiva 86/653, na situaciju o kojoj je riječ u glavnom postupku.

               21

               Naime, stranke glavnog postupka, kao i sud koji je uputio zahtjev, smatraju da se na temelju članka 27. Zakona iz 1995., kako ga se tumači u belgijskom pravnom poretku, taj zakon ne primjenjuje na ugovor o trgovačkom zastupanju, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, u okviru kojeg nalogodavac ima poslovni nastan u Belgiji a trgovački zastupnik u Turskoj gdje obavlja djelatnost iz tog ugovora, tako da se, u takvim okolnostima, trgovački zastupnik ne može pozivati na zaštitu koju taj zakon pruža u slučaju raskida navedenog ugovora iako su stranke ugovora o kojem je riječ u glavnom postupku belgijsko pravo odredile kao pravo koje uređuje taj ugovor.

               22

               Belgijska vlada, s druge strane, smatra da članak 27. Zakona iz 1995. nema samoograničavajuću prirodu koju mu pripisuje sud koji je uputio zahtjev tako da se taj zakon primjenjuje na situaciju poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku u kojoj su nalogodavac s poslovnim nastanom u Belgiji i trgovački zastupnik s poslovnim nastanom u Turskoj izričito odredili Belgijsko pravo kao primjenjivo pravo.

               23

               S tim u vezi, treba podsjetiti da je Sud, kad je riječ o tumačenju odredaba nacionalnog prava, načelno dužan osloniti se na pravne ocjene koje proizlaze iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje. Naime, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, Sud nije nadležan za tumačenje unutarnjeg prava države članice (presuda od 17. ožujka 2011., Naftiliaki Etaireia Thasou i Amaltheia I Naftiki Etaireia, C‑128/10 i C‑129/10, EU:C:2011:163, t. 40. kao i navedena sudska praksa).

               24

               Stoga na pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev treba odgovoriti polazeći od premisa koje proizlaze iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje.

               25

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li Direktivu 86/653 i/ili Sporazum o pridruživanju tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis kojim se ta direktiva prenosi u pravo predmetne države članice, koji iz svojeg područja primjene isključuje ugovor o trgovačkom zastupanju u okviru kojeg trgovački zastupnik ima poslovni nastan u Turskoj gdje obavlja djelatnosti iz tog ugovora a nalogodavac ima poslovni nastan u navedenoj državi članici tako da se, u takvim okolnostima, trgovački zastupnik ne može pozivati na prava koja se navedenom direktivom jamče trgovačkim zastupnicima nakon prestanka takvog ugovora o trgovačkom zastupanju.

         Direktiva 86/653

               26

               Kako bi odgovorili na pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev u vezi s Direktivom 86/653, treba provjeriti ulazi li u područje primjene te direktive trgovački zastupnik koji obavlja djelatnosti iz ugovora o trgovačkom zastupanju u Turskoj, čiji nalogodavac, poput tužitelja u glavnom postupku, ima poslovni nastan u državi članici.

               27

               Treba utvrditi da se na takvu situaciju, izričito, ne odnose ni članak 17. i 18. Direktive 86/653 ni njezine druge odredbe. Međutim, prema ustaljenoj sudskoj praksi, prilikom tumačenja odredbe prava Unije valja uzeti u obzir ne samo njezin tekst već i kontekst te ciljeve propisa kojih je ona dio (vidjeti, među ostalim, presudu od 20. studenoga 2014., Utopia, C‑40/14, EU:C:2014:2389, t. 27. i navedenu sudsku praksu).

               28

               U tom je pogledu nesporno da je cilj navedene direktive uskladiti pravo država članica u pogledu pravnih odnosa između stranaka ugovora o trgovačkom zastupanju (presuda od 23. ožujka 2006., Honyvem Informazioni Commerciali, C‑465/04, EU:C:2006:199, t. 18. i navedena sudska praksa).

               29

               Kao što proizlazi iz uvodnih izjava 2. i 3. Direktive 86/653, mjere usklađivanja koje su njome propisane imaju za cilj zaštititi trgovačke zastupnike u odnosu na njihove nalogodavce, ukinuti ograničenja u pogledu provođenja djelatnosti trgovačkog zastupnika, ujednačiti uvjete tržišnog natjecanja unutar Unije, promicati i povećati sigurnost trgovačkih poslova kao i olakšati trgovinu robom između država članica usklađivanjem pravnih sustava potonjih u području trgovačkog zastupanja. U tu svrhu, Direktiva propisuje, među ostalim, pravila kojima se u njezinim člancima 13. do 20. uređuje sklapanje i raskid ugovora o zastupanju (vidjeti, u tom smislu, presude od 17. listopada 2013., Unamar, C‑184/12, EU:C:2013:663, t. 37. i navedenu sudsku praksu, kao i od 3. prosinca 2015., Quenon K., C‑338/14, EU:C:2015:795, t. 23. i navedenu sudsku praksu).

               30

               Sud je u tom kontekstu već presudio da članci 17. i 18. direktive imaju odlučujuću važnost jer određuju razinu zaštite za koju je zakonodavac Unije smatrao da ju je razumno osigurati trgovačkim zastupnicima u okviru uspostavljanja jedinstvenog tržišta, te da sustav koji je u tu svrhu uspostavljen tom direktivom ima obvezujući karakter (vidjeti presudu od 17. listopada 2013., Unamar, C‑184/12, EU:C:2013:663, t. 39. i 40.).

               31

               Nadalje, Sud je naveo da je cilj sustava predviđenog u člancima 17. do 19. navedene direktive, kroz kategoriju trgovačkih zastupnika, zaštititi slobodu poslovnog nastana i nenarušeno tržišno natjecanje na unutarnjem tržištu, tako da se te odredbe moraju poštovati na području Unije kako bi se ostvarili ciljevi UFEU‑a (presuda od 9. studenoga 2000., Ingmar, C‑381/98, EU:C:2000:605, t. 24.).

               32

               Sud je, naposljetku, utvrdio da je za pravni poredak Unije ključno da nalogodavac s poslovnim nastanom u trećoj državi, čiji trgovački zastupnik obavlja svoju djelatnost unutar Unije, ne može izbjeći te odredbe običnom lukavštinom u obliku klauzule o izboru prava. Cilj kojemu služe predmetne odredbe zahtijeva da se primjenjuju ako je situacija blisko povezana s Unijom, posebice ako trgovački zastupnik obavlja svoju djelatnost na području države članice, neovisno o pravu za koje su stranke željele da se primjenjuje na ugovor (presuda od 9. studenoga 2000., Ingmar, C‑381/98, EU:C:2000:605, t. 25.).

               33

               Međutim, kada, kao u glavnom postupku, trgovački zastupnik obavlja djelatnosti izvan Unije, činjenica da nalogodavac ima poslovni nastan u državi članici nije u dovoljno bliskoj vezi s Unijom da bi se primijenile odredbe Direktive 86/653, s obzirom na njezin cilj kako je izložen u sudskoj praksi Suda.

               34

               Naime, da bi se ujednačili uvjeti tržišnog natjecanja unutar Unije između trgovačkih zastupnika nije potrebno trgovačkim zastupnicima koji imaju poslovni nastan i obavljaju djelatnosti izvan Unije pružiti zaštitu usporedivu s onom zastupnika koji imaju poslovni nastan i/ili obavljaju djelatnosti unutar Unije.

               35

               U tim okolnostima, trgovački zastupnik koji obavlja djelatnosti iz ugovora o trgovačkom zastupanju u Turskoj, poput tužitelja u glavnom postupku, ne ulazi u područje primjene Direktive 86/653 bez obzira na činjenicu da nalogodavac ima poslovni nastan u državi članici, i stoga ne mora nužno uživati zaštitu koju ta direktiva pruža trgovačkim zastupnicima.

               36

               Stoga države članice nemaju obvezu donijeti mjere usklađivanja samo na temelju Direktive 86/653 u pogledu trgovačkih zastupnika koji se nalaze u situacijama poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, te se, stoga, toj Direktivi ne protivi nacionalni propis poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku.

         Sporazum o pridruživanju

               37

               S obzirom na to da sud koji je uputio zahtjev postavlja pitanje o primjenjivosti sustava zaštite predviđenog Direktivom 86/653 na trgovačkog zastupnika s poslovnim nastanom u Turskoj, čiji nalogodavac ima poslovni nastan u državi članici, pitanje može li primjena Direktive 86/653 na trgovačke zastupnike koji imaju poslovni nastan u Turskoj slijediti iz odredaba Sporazuma o pridruživanju u pogledu obveza Republike Turske i Unije u pogledu uzajamnog uklanjanja ograničenja slobodnom pružanju usluga, to jest, članka 14. navedenog sporazuma i članka 41. stavka 1. Dodatnog protokola.

               38

               Kad je riječ o članku 14. Sporazuma o pridruživanju, točno je da iz samog teksta te odredbe kao i iz cilja navedenog sporazuma proizlazi da načela iz članaka 45. i 46. UFEU‑a kao i iz odredaba Ugovora o slobodnom pružanju usluga, treba što je više moguće primijeniti na turske državljane kako bi se među strankama ugovornicama uklonila ograničenja slobodnom pružanju usluga (presuda od 21. listopada 2003., Abatay i dr., C‑317/01 i C‑369/01, EU:C:2003:572, t. 112. kao i navedena sudska praksa).

               39

               Međutim, tumačenje odredaba prava Unije o unutarnjem tržištu, uključujući odredbe Ugovora nije moguće automatski prenijeti na tumačenje sporazuma Unije sklopljenog s trećom zemljom, osim ako je to izričito predviđeno odredbama samog sporazuma (presuda od 24. rujna 2013., Demirkan, C‑221/11, EU:C:2013:583, t. 44. i navedena sudska praksa).

               40

               Sud je već utvrdio da, u tom pogledu, upotreba riječi „voditi se” u članku 14. Sporazuma o pridruživanju ne obvezuje stranke potpisnice da izravno primjenjuju odredbe Osnivačkog ugovora u području slobodnog pružanja usluga kao ni odredbe usvojene radi njihove provedbe, nego samo da ih promatraju kao izvor nadahnuća prilikom donošenja mjera za provedbu ciljeva utvrđenih tim sporazumom (presuda od 24. rujna 2013., Demirkan, C‑221/11, EU:C:2013:583, t. 45.).

               41

               Nadalje, kako je napose riječ o Sporazumu o pridruživanju između Unije i Republike Turske, Sud je već presudio da je, prilikom odlučivanja je li odredba prava Unije pogodna za analognu primjenu u okviru tog sporazuma, važno usporediti cilj kojem teži Sporazum o pridruživanju kao i kontekst u koji je smješten, s jedne strane, s ciljem i kontekstom instrumenta prava Unije koji je u pitanju, s druge strane (presuda od 24. rujna 2013., Demirkan, C‑221/11, EU:C:2013:583, t. 48.).

               42

               Treba, međutim, podsjetiti da Sporazum o pridruživanju i Dodatni protokol imaju za glavni cilj podupiranje gospodarskog razvoja Turske te, stoga, teže isključivo gospodarskom cilju (vidjeti, u tom smislu, presudu od 24. rujna 2013., Demirkan, C‑221/11, EU:C:2013:583, t. 50.).

               43

               Razvoj gospodarskih sloboda radi omogućavanja opće slobode kretanja osoba, koja bi bila usporediva s onom primjenjivom na građane Unije na temelju članka 21. UFEU‑a, nije cilj Sporazuma o pridruživanju. Naime, opće načelo slobodnog kretanja osoba između Turske i Unije uopće nije predviđeno tim sporazumom ni Dodatnim protokolom. K tome, Sporazum o pridruživanju jamči uživanje određenih prava isključivo na državnom području države članice primateljice (vidjeti, u tom smislu, presudu od 24. rujna 2013., Demirkan, C‑221/11, EU:C:2013:583, t. 53.).

               44

               S druge strane, u kontekstu prava Unije, zaštita slobode poslovnog nastana i slobode pružanja usluga putem sustava predviđenog Direktivom 86/653, u pogledu trgovačkih zastupnika, počiva na cilju uspostave unutarnjeg tržišta koje je zamišljeno kao prostor bez unutarnjih granica, uklanjanjem prepreka uspostavljanju takvog tržišta.

               45

               Stoga se razlike između Ugovorâ i Sporazuma o pridruživanju kad je riječ o cilju koji se njima želi postići protivi tomu da se sustav zaštite predviđen Direktivom 86/653 u pogledu trgovačkih zastupnika može smatrati proširenim na trgovačke zastupnike s poslovnim nastnom u Turskoj, u okviru tog sporazuma.

               46

               Činjenica da je Republika Turska tu direktivu prenijela u svoje nacionalno pravo, kao što proizlazi iz odluke kojom je upućeno prethodno pitanje, nipošto ne mijenja prethodni zaključak s obzirom na to da takvo prenošenje ne proizlazi iz obveze uvedene Sporazumom o pridruživanju nego iz volje te treće države.

               47

               Kad je riječ o članku 41. stavku 1. Dodatnog protokola, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da klauzule „standstill” navedene u članku 13. Odluke br. 1/80 Vijeća za pridruživanje od 19. rujna 1980. o razvoju pridruživanja i priložene Sporazumu u pridruživanju i u članku 41. stavku 1. Dodatnog protokola općenito zabranjuju uvođenje svake nove mjere koja bi imala za cilj ili za posljedicu nametanje turskom državljaninu uvjeta za ostvarivanje navedenih ekonomskih sloboda na državnom području države članice koji bi bili restriktivniji od onih koji su vrijedili na dan stupanja na snagu Dodatnog protokola u odnosu na tu državu članicu (presuda od 12. travnja 2016., Genc, C‑561/14, EU:C:2016:247, t. 33.).

               48

               Iz toga proizlazi da se članak 41. stavak 1. odnosi samo na turske državljane koji ostvaruju svoju slobodu poslovnog nastana ili pružanja usluga u državi članici.

               49

               Stoga trgovački zastupnik koji ima poslovni nastan u Turskoj, koji ne pruža usluge u predmetnoj državi članici, poput tužitelja iz glavnog postupka, ne ulazi u područje primjene ratione personae te odredbe.

               50

               Stoga nije potrebno ispitati predstavlja li Zakon iz 1995. „novo ograničenje” u smislu članka 41. stavka 1. Dodatnog protokola.

               51

               U tim okolnostima valja zaključiti da se Sporazumu o pridruživanju ne protivi nacionalni propis poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku.

               52

               S obzirom na prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje treba odgovoriti tako da Direktivu 86/653 i Sporazum o pridruživanju treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalni propis kojim se ta direktiva prenosi u pravo predmetne države članice, koji iz svojeg područja primjene isključuje ugovor o trgovačkom zastupanju u okviru kojeg trgovački zastupnik ima poslovni nastan u Turskoj gdje obavlja djelatnosti iz tog ugovora a nalogodavac ima poslovni nastan u navedenoj državi članici tako da se, u takvim okolnostima, trgovački zastupnik ne može pozivati na prava koja se navedenom direktivom jamče trgovačkim zastupnicima nakon prestanka takvog ugovora o trgovačkom zastupanju.

         Troškovi

               53

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                     Direktivu Vijeća 86/653/EEZ od 18. prosinca 1986. o usklađivanju prava država članica u vezi samozaposlenih trgovačkih zastupnika i Sporazum o pridruživanju između Europske ekonomske zajednice i Turske, koji su u Ankari 12. rujna 1963. potpisale Republika Turska, s jedne strane, i države članice EEZ‑a i Zajednica, s druge strane, te koji je sklopljen, odobren i potvrđen u ime Zajednice Odlukom Vijeća 64/732/EEZ od 23. prosinca 1963., treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalni propis kojim se ta direktiva prenosi u pravo predmetne države članice, koji iz svojeg područja primjene isključuje ugovor o trgovačkom zastupanju u okviru kojeg trgovački zastupnik ima poslovni nastan u Turskoj gdje obavlja djelatnosti iz tog ugovora a nalogodavac ima poslovni nastan u navedenoj državi članici tako da se, u takvim okolnostima, trgovački zastupnik ne može pozivati na prava koja se navedenom direktivom jamče trgovačkim zastupnicima nakon prestanka takvog ugovora o trgovačkom zastupanju.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	* Jezik postupka: nizozemski


Presuda Suda (sedmo vijeće) od 2012. svibanj 24.#Peter Hehenberger protiv Republik Österreich.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien.#Predmet C-188/11.


Presuda Suda (treće vijeće) od 11. srpnja 2013.#Team Relocations NV i dr. protiv Europske komisije.#Žalba – Tržišno natjecanje – Zabranjeni sporazumi – Članci 81. UEZ‑a i 53. Sporazuma o EGP‑u – Tržište usluga međunarodnih selidaba u Belgiji – Neposredno i posredno utvrđivanje cijena, podjela tržišta i manipuliranje postupcima podnošenja ponuda – Jedinstvena i trajna povreda – Pripisivost – Smjernice o metodi za utvrđivanje kazni (2006.) – Vrijednost prihoda od prodaje – Pojam – Omjer – Dodatni iznos – Olakotne okolnosti – Obveza obrazlaganja – Pripisivost protupravnog ponašanja društvu majci – Uredba (EZ) br. 1/2003 – Članak 23. stavak 2. – Gornja granica od 10 % prihoda – Proporcionalnost.#Predmet C-444/11 P.


Presuda Suda (treće vijeće) od 30. svibnja 2013.#Worten - Equipamentos para o Lar, SA protiv Autoridade para as Condições de Trabalho (ACT).#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Tribunal do Trabalho de Viseu.#Predmet C-342/12.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 2012. prosinac 19.#3D I srl protiv Agenzia delle Entrate Ufficio di Cremona.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po null.#Predmet C-207/11.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 16. svibnja 2013. # Gap SA granen & producten NV protiv Europske komisije. # Predmet T-437/10.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 7. lipnja 2007. # Komisija Europskih zajednica protiv Helenske Republike. # Povreda obveze države članice - Direktiva 83/182/EEZ. # Predmet C-156/04.


Presuda Službeničkog suda (prvo vijeće) od 22. svibnja 2007. # Adelaida López Teruel protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Dužnosnici. # Predmet F-99/06.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 23. travnja 1991. # Rigsadvokaten protiv Nicolai Christian Ryborg. # Zahtjev za prethodnu odluku: Højesteret - Danska. # Predmet C-297/89.


Presuda Prvostupanjskog suda (veliko vijeće) od 17. rujna 2007.#Microsoft Corp. protiv Komisije Europskih zajednica.#Tržišno natjecanje.#Predmet T-201/04.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 2012. srpanj 05.#ERSTE Bank Hungary Nyrt protiv Magyar Állam i drugi.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Kúria (anciennement Legfelsőbb Bíróság).#Predmet C-527/10.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 19. svibnja 2010.#Chalkor AE Epexergasias Metallon protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje - Novčane kazne.#Predmet T-21/05.