title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 13. srpnja 2017.#Túrkevei Tejtermelő Kft. protiv Országos Környezetvédelmi és Természetvédelmi Főfelügyelőség.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Szolnoki Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság.#Zahtjev za prethodnu odluku – Okoliš – Članci 191. i 193. UFEU‑a – Direktiva 2004/35/EZ – Primjenjivost ratione materiae – Onečišćenje zraka zbog nezakonitog spaljivanja otpada – Načelo ‚onečišćivač plaća’ – Nacionalni propis kojim se uspostavlja solidarna odgovornost između vlasnika zemljišta na kojem je nastalo onečišćenje i onečišćivača.#Predmet C-129/16.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      13. srpnja 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Okoliš – Članci 191. i 193. UFEU‑a – Direktiva 2004/35/EZ – Primjenjivost ratione materiae – Onečišćenje zraka zbog nezakonitog spaljivanja otpada – Načelo ‚onečišćivač plaća’ – Nacionalni propis kojim se uspostavlja solidarna odgovornost između vlasnika zemljišta na kojem je nastalo onečišćenje i onečišćivača”
      U predmetu C‑129/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Szolnoki Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Sud za upravne i radne sporove u Szolnoku, Mađarska), odlukom od 18. veljače 2016., koju je Sud zaprimio 1. ožujka 2016., u postupku

         Túrkevei Tejtermelő Kft.

      protiv

         Országos Környezetvédelmi és Természetvédelmi Főfelügyelőség

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, A. Prechal, A. Rosas, C. Toader (izvjestiteljica) i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Országos Környezetvédelmi és Természetvédelmi Főfelügyelőség, Z. Szurovecz i L. Búsi, u svojstvu agenata,

               —

               za mađarsku vladu, Z. Fehér i G. Koós, kao i A. M. Pálfy, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, E. White i A. Tokár, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 16. veljače 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 191. i 193. UFEU‑a i Direktive 2004/35/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 21. travnja 2004. o odgovornosti za okoliš u pogledu sprečavanja i otklanjanja štete u okolišu (SL 2004., L 143, str. 56.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 26., str. 58.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društva Túrkevei Tejtermelő Kft. (u daljnjem tekstu: TTK) i Országos Környezetvédelmi és Természetvédelmi Főfelügyelőséga (Državna inspekcija za zaštitu okoliša i prirode, Mađarska, u daljnjem tekstu: inspekcija) povodom novčane kazne izrečene TTK‑u zbog nezakonitog spaljivanja otpada do kojeg je došlo na zemljištu koje mu pripada te je dovelo do onečišćenja zraka.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               Direktiva 2004/35 donesena je na temelju članka 175. stavka 1. UEZ‑a koji je postao članak 192. stavak 1. UFEU‑a i koji predviđa postupke donošenja propisa Europske unije za potrebe ostvarenja ciljeva u području zaštite okoliša navedenih u članku 191. stavku 1. UFEU‑a.

               4

               Uvodne izjave 1., 2., 4., 13., 18., 20. i 24. Direktive 2004/35 glase kako slijedi:

                        „(1)

                        U Zajednici sada ima puno onečišćenih mjesta koja predstavljaju značajan rizik za zdravlje, a gubitak biološke raznolikosti zadnjih se desetljeća dramatično ubrzao. Propuštanje djelovanja moglo bi dovesti do još više onečišćenih mjesta i još većega gubitka biološke raznolikosti u budućnosti. Sprečavanje i otklanjanje štete u okolišu, koliko je moguće, doprinosi provedbi ciljeva i načela politike Zajednice o okolišu utvrđenih Ugovorom. Pri odlučivanju o načinu otklanjanja štete trebalo bi uzeti u obzir lokalne prilike.

                        (2)

                        Štetu u okolišu trebalo bi sprečavati i otklanjati promicanjem načela ‚onečišćivač plaća’, kako je navedeno u Ugovoru i u skladu s načelom održivog razvoja. Temeljno načelo ove Direktive stoga mora biti financijska odgovornost operatera čija je djelatnost uzrokovala štetu u okolišu ili njezinu prijeteću opasnost, kako bi se operateri potaknuli na usvajanje mjera i razvijanje postupaka za smanjivanje rizika od štete u okolišu, čime bi se njihova izloženost financijskoj odgovornosti smanjila.

                  [...]

                        (4)

                        Šteta u okolišu također obuhvaća štetu prouzročenu elementima koji se prenose zračnim putem ako su oni štetni za vodu, tlo, zaštićene vrste ili prirodna staništa.

                  [...]

                        (13)

                        Ne mogu se svi oblici štete u okolišu otkloniti mehanizmom odgovornosti. Da bi isti bio učinkovit, trebao bi postojati jedan ili više onečišćivača koji se mogu utvrditi, šteta bi trebala biti konkretna i količinski mjerljiva, a uzročna veza između štete i jednog ili više utvrđenih onečišćivača utvrđena. Odgovornost stoga nije prikladno sredstvo za rješavanje slučajeva široko rasprostranjenog difuznog onečišćenja pri kojem je nemoguće povezati negativne posljedice u okolišu s radnjom ili nedjelovanjem određenih pojedinačnih činitelja.

                  [...]

                        (18)

                        U skladu s načelom ‚onečišćivač plaća’, operater koji uzrokuje štetu u okolišu ili prijeteću opasnost od takve štete trebao bi u načelu snositi trošak potrebnih mjera sprečavanja ili otklanjanja. U slučajevima kada nadležno tijelo samo ili putem treće osobe djeluje umjesto operatera, to bi tijelo trebalo osigurati nadoknadu nastalih troškova od operatera. Također je primjereno da operateri na kraju snose trošak procjene štete u okolišu i, eventualno, trošak procjene prijeteće opasnosti od nastanka takve štete.

                  [...]

                        (20)

                        Ne bi trebalo tražiti od operatera da snosi troškove mjera sprečavanja ili otklanjanja poduzetih na temelju ove Direktive ako je dotična šteta ili njezina prijeteća opasnost posljedica određenih događaja izvan njegova utjecaja. Države članice mogu dopustiti da operateri koji nisu postupili namjerno ili iz nepažnje ne snose trošak mjera otklanjanja ako je dotična šteta rezultat izrijekom dopuštenih emisija ili događajâ ili ako se u trenutku događaja ili emisije nije moglo znati za mogućnost nastanka štete.

                  [...]

                        (24)

                        Potrebno je osigurati dostupnost djelotvornih sredstava provedbe i izvršenja, uz istodobno osiguranje odgovarajuće zaštite legitimnih interesa relevantnih operatera i ostalih zainteresiranih strana. Nadležna tijela trebalo bi ovlastiti za posebne zadatke koji podrazumijevaju odgovarajuće diskrecijsko pravo upravnog odlučivanja, i to dužnost procjene značaja štete i određivanja koje bi mjere otklanjanja trebalo poduzeti.

                  [...]”

               5

               Sukladno članku 1. Direktive 2004/35, njome se utvrđuje okvir odgovornosti za okoliš koji se temelji na načelu „onečišćivač plaća”, radi sprečavanja i otklanjanja štete u okolišu.

               6

               Članak 2. te direktive sadržava sljedeće definicije:
               „Za potrebe [ove direktive] primjenjuju se sljedeće definicije:

                        1.

                        ‚šteta u okolišu’ znači:

                                 (a)

                                 šteta nanesena zaštićenim vrstama i prirodnim staništima, a to je svaka šteta sa značajnim nepovoljnim utjecajima za postizanje ili održavanje povoljnog stanja očuvanosti tih staništa ili vrsta. Značaj tih utjecaja procjenjuje se u odnosu na početno stanje uzimajući u obzir kriterije iz Priloga I.

                           [...]

                                 (b)

                                 šteta nanesena vodama, a to je svaka šteta koja značajno nepovoljno utječe na ekološko, kemijsko i/ili količinsko stanje i/ili ekološki potencijal dotičnih voda u skladu s definicijom iz Direktive 2000/60/EZ, s izuzetkom nepovoljnih utjecaja na koje se primjenjuje članak 4. stavak 7. te Direktive;

                                 (c)

                                 šteta nanesena zemljištu, a to je svako onečišćenje zemljišta koje uzrokuje značajan rizik od nepovoljnog djelovanja na zdravlje ljudi zbog izravnog ili neizravnog unošenja tvari, pripravaka, organizama ili mikroorganizama u, na ili pod zemljište;

                  [...]

                        6.

                        ‚operater’ znači svaka fizička ili pravna, privatna ili javna osob[a] koja obavlja ili nadzire profesionalnu djelatnost ili na koju je, ako je tako propisano nacionalnim zakonodavstvom, prenesena ovlast donošenja gospodarskih odluka o tehničkom obavljanju te djelatnosti, uključujući nositelja dozvole ili odobrenja za tu djelatnost ili osobu koja tu djelatnost upisuje u registar ili prijavljuje;

                        7.

                        ‚profesionalna djelatnost’ znači svaka djelatnost koja se obavlja u okviru gospodarske djelatnosti ili poduzeća, neovisno o tome je li privatna ili javna, profitna ili neprofitna;

                  [...]

                        10.

                        ‚mjere sprečavanja’ znači sve mjere poduzete kao odgovor na događaj, radnju ili nedjelovanje koji su izazvali prijeteću opasnost od štete u okolišu, radi sprečavanja ili svođenja te štete na najmanju mjeru;

                        11.

                        ‚mjere otklanjanja’ znači svako djelovanje ili kombinaciju djelovanja, uključujući mjere za smirivanje stanja ili privremene mjere za ponovnu uspostavu stanja, sanaciju ili zamjenu oštećenih prirodnih dobara i/ili oštećenih funkcija, ili za osiguranje ekvivalentne alternative tim dobrima ili funkcijama, kako je predviđeno Prilogom II.;

                  [...]”

               7

               Članak 3. te direktive pod nazivom „Područje primjene” propisuje u svojem stavku 1.:
               „Ova se Direktiva primjenjuje:

                        (a)

                        na štetu u okolišu prouzročenu bilo kojom od profesionalnih djelatnosti navedenih u Prilogu III. i na svaku prijeteću opasnost od takve štete nastalu zbog bilo koje od tih djelatnosti;

                        (b)

                        na štetu nanesenu zaštićenim vrstama i prirodnim staništima prouzročenu bilo kojom profesionalnom djelatnošću osim onih navedenih u Prilogu III., i na svaku prijeteću opasnost od štete nastalu zbog bilo koje od tih djelatnosti, ako je operater postupio namjerno ili iz nepažnje.”

               8

               U skladu s člankom 4. stavkom 5. te direktive, ona se „primjenjuje na štetu u okolišu ili na prijeteću opasnost od štete uzrokovanu difuznim onečišćenjem samo ako je moguće utvrditi uzročnu vezu između štete i djelatnosti pojedinih operatera”.

               9

               Članak 5. Direktive 2004/35 pod naslovom „Mjere sprečavanja” glasi kako slijedi:
               „1.   Ako do štete u okolišu još nije došlo, ali postoji prijeteća opasnost od takve štete, operater bez odgode poduzima potrebne mjere sprečavanja.
               [...]
               3.   Nadležno tijelo može u bilo kojem trenutku:
               [...]

                        (b)

                        zatražiti od operatera da poduzme potrebne mjere sprečavanja;

                  [...]

                        (d)

                        samo poduzeti potrebne mjere sprečavanja.

                  4.   Nadležno tijelo dužno je od operatera zatražiti da poduzme mjere sprečavanja. Ako operater ne ispuni obveze iz stavka 1. ili stavka 3. točke (b) ili (c), ako ga se ne može utvrditi ili nije dužan snositi troškove prema ovoj Direktivi, nadležno tijelo može samo poduzeti te mjere.”

               10

               Članak 6. te direktive pod naslovom „Mjere otklanjanja” propisuje:
               „1.   Ako je došlo do štete u okolišu, operater bez odgode obavješćuje nadležno tijelo o svim bitnim aspektima stanja i poduzima:

                        (a)

                        sve primjenjive mjere za trenutačno stavljanje onečišćujućih tvari pod nadzor, njihovo zadržavanje, uklanjanje ili drukčije postupanje s njima i/ili drugim uzročnicima štete s ciljem ograničavanja ili sprečavanja daljnje štete u okolišu i nepovoljnih utjecaja na zdravlje ljudi ili daljnjeg oštećenja funkcija; i

                        (b)

                        potrebne mjere otklanjanja [...]

                  2.   Nadležno tijelo može u bilo kojem trenutku:

                        (a)

                        zatražiti od operatera da dostavi dodatne podatke o svakoj nastaloj šteti;

                        (b)

                        poduzeti sve primjenjive mjere, zatražiti od operatera da ih poduzme ili mu za njih dati upute za trenutačno stavljanje pod nadzor, zadržavanje, uklanjanje ili drukčije postupanje s onečišćujućim tvarima i/ili drugim uzročnicima štete s ciljem ograničavanja ili sprečavanja daljnje štete u okolišu i nepovoljnih utjecaja na zdravlje ljudi ili daljnjeg oštećenja funkcija;

                        (c)

                        zatražiti od operatera da poduzme potrebne mjere otklanjanja;

                  [...]

                        (e)

                        samo poduzeti potrebne mjere otklanjanja.

                  3.   Nadležno tijelo dužno je od operatera zatražiti da poduzme mjere otklanjanja. Ako operater ne ispuni obveze iz stavka 1. ili stavka 2. točaka (b), (c) […], ako ga se ne može utvrditi ili nije dužan snositi troškove prema ovoj Direktivi, nadležno tijelo može u krajnjem slučaju samo poduzeti te mjere.”

               11

               Članak 8. stavci 1. i 3. navedene direktive određuje:
               „1.   Operater snosi troškove mjera sprečavanja i otklanjanja poduzetih prema ovoj Direktivi.
               [...]
               3.   Operater nije dužan snositi trošak mjera sprečavanja ili otklanjanja poduzetih prema ovoj Direktivi ako može dokazati da je štetu u okolišu ili prijeteću opasnost od štete:

                        (a)

                        prouzročila treća osoba i da je nastala iako su poduzete primjerene mjere sigurnosti; ili

                        (b)

                        da je šteta nastala iz pridržavanja naredbe ili upute koju je izdalo nadležno tijelo, izuzev naredbe ili upute izdane nakon emisije ili iznenadnog događaja prouzročenog vlastitom djelatnošću operatera.

                  U tim slučajevima države članice poduzimaju odgovarajuće mjere koje omogućavaju operateru da zahtijeva nadoknadu nastalih troškova koje je imao.”

               12

               Članak 11. stavci 2. i 3. navedene direktive glasi kako slijedi:
               „2.   Obveza je nadležnog tijela utvrditi operatera koji je prouzročio štetu ili prijeteću opasnost od štete, procijeniti značaj štete i odrediti koje bi mjere otklanjanja trebalo poduzeti prema Prilogu II. […]
               3.   Države članice osiguravaju da nadležno tijelo može ovlastiti treće osobe ili od njih zahtijevati da provedu potrebne mjere sprečavanja ili otklanjanja.”

               13

               Članak 16. Direktive 2004/35, pod naslovom „Odnos s nacionalnim pravom”, propisuje u svom stavku 1. da ta direktiva „ne sprečava države članice da zadrže ili donesu strože odredbe za sprečavanje i otklanjanje štete u okolišu, uključujući utvrđivanje dodatnih djelatnosti koje trebaju podlijegati zahtjevima iz [te] Direktive u pogledu sprečavanja i otklanjanja štete, kao i utvrđivanje dodatnih odgovornih osoba”.

               14

               Prilog III. navedenoj direktivi nabraja dvanaest djelatnosti koje zakonodavac Unije smatra opasnima u smislu njezina članka 3. stavka 1. Te djelatnosti između ostalog obuhvaćaju i postupke gospodarenja otpadom koji podliježu dozvoli ili registraciji na temelju akata Unije u tom području.

            Mađarsko pravo

         Zakon o zaštiti okoliša

               15

               Odredbe tog zakona prilagođene su kako bi u mađarski pravni poredak prenijele Direktivu 2004/35.

               16

               Članak 4. környezet védelmének általános szabályairól szóló 1995. évi LIII. törvény (Zakon br. LIII o općim odredbama o zaštiti okoliša iz 1995., u daljnjem tekstu: Zakon o zaštiti okoliša) sadržava sljedeće definicije:
               „1.   ‚sastavnice okoliša’: tlo, zrak, vode, fauna i flora, okoliš koji je stvorio čovjek (umjetno), kao i njihovi sastavni dijelovi;
               [...]
               10.   ‚ugrožavanje okoliša’: izravna prijetnja nastanka štete u okolišu;
               [...]
               12.   ‚slabljenje funkcije okoliša’: postupanje ili propuštanje postupanja kojim se uzrokuje šteta u okolišu;
               13.   ‚šteta u okolišu’: mjerljiva značajna nepovoljna promjena okoliša ili sastavnice okoliša, ili mjerljivo značajno slabljenje funkcije usluge povezane sa sastavnicom okoliša koji mogu nastati izravno ili neizravno;
               [...]”

               17

               Članak 101. stavak 1. tog zakona predviđa:
               „Korisnik okoliša snosi kaznenopravnu, građanskopravnu i upravnopravnu odgovornost, ovisno kako je to određeno ovim zakonom i drugim propisima, za učinke koje je njegova aktivnost izazvala u okolišu. [...]”

               18

               Sukladno članku 102. stavku 1. navedenog zakona, za štetu u okolišu odnosno ugrožavanje okoliša solidarno odgovara osoba koja nakon trenutka nastanka štete odnosno ugrožavanja jest vlasnik i posjednik (korisnik) zemljišta na kojem je nastala šteta na okolišu odnosno poduzeta radnja kojom se okoliš ugrožava, i to sve dok se ne dokaže da ta osoba nije odgovorna. Prema članku 102. stavku 2. vlasnik se oslobađa solidarne odgovornosti ako imenuje stvarnog korisnika zemljišta i nedvojbeno dokaže da nije odgovoran.

               19

               Članak 106. navedenog zakona određuje:
               „1.   Tko izravno ili neizravno povrijedi odredbu čiji cilj je zaštita okoliša iz određenog propisa, odluke upravnog tijela ili izravno primjenjivog pravnog akta Zajednice, ili prelazi ograničenja postavljena u tom području, platit će novčanu kaznu prilagođenu težini štetnog postupanja, te stoga i posebno jačini, trajanju ili ponavljajućoj naravi onečišćenja okoliša ili štete u okolišu koju je on prouzročio.
               2.   Novčana kazna plaća se povrh plaćanja naknade za korištenje okolišnih resursa i naknade za opterećivanje okoliša.
               [...]”

         Vladina uredba o zaštiti kakvoće zraka

               20

               Članak 2. točka 29. Levegő védelméről szóló 306/2010 (XII. 23.) Korm. rendelet (Uredba vlade 306/2010 (XII 23) o zaštiti kakvoće zraka) kvalificira „zahtjeve u području zaštite kakvoće zraka” kao svaku odredbu ili zabranu, propisom ili odlukom upravnog tijela, čiji cilj je spriječiti ili umanjiti štetna djelovanja za kakvoću zraka.

               21

               Prema članku 27. stavku 2. te uredbe, zabranjeno je spaljivanje otpada na otvorenom prostoru ili u postrojenjima, koje se ne odvija u skladu s propisima kojima su utvrđeni uvjeti za spaljivanje otpada; od te je zabrane izuzeto spaljivanje papirnatog otpada iz privatnih domaćinstava ili neobrađenog drvenog otpada koji je razvrstan kao neopasan, u vlastitim kućanskim postrojenjima. Do spaljivanja na otvorenom prostoru dolazi kada otpad gori, neovisno o razlozima, uz izuzeće prirodnih uzroka.

               22

               Sukladno članku 34. stavku 1. navedene uredbe, tijelo nadležno za zaštitu okoliša izriče novčanu kaznu fizičkim ili pravnim osobama ili subjektima koji nemaju pravnu osobnost koji su povrijedili odredbe u području zaštite kakvoće zraka te će im istodobno naložiti obvezu obustavljanja nezakonitih djelatnosti ili propuštanja postupanja, ako tim propisom nije drugačije predviđeno.

               23

               Iz stavka 3. istog članka proizlazi da će tijelo nadležno za zaštitu okoliša prilikom izricanja novčane kazne uzeti u obzir, kao prvo, okolnosti povrede; kao drugo, težinu povrede obveza; i, kao treće, trajanje ili ponavljanje povrede obveza.

               24

               Prilog 9. točka 20. iste uredbe propisuje iznos novčane kazne za „propuštanje sprečavanja samozapaljenja ili gorenja uskladištenog otpada i materijala ili otpada ili propuštanje poduzimanja nužnih mjera za gašenje požara (za količine veće od 10 m3)”.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               25

               Dana 2. srpnja 2014. prvostupanjsko tijelo nadležno za zaštitu okoliša obaviješteno je o spaljivanju otpada na zemljištu koje pripada TTK‑u, koje se nalazi u Túrkeveu (Mađarska).

               26

               Prema zapisniku sastavljenom prilikom inspekcijskog nadzora toga tijela, 30 m3 do 40 m3 otpada, osobito metalnog, bilo je zapaljeno u svakom od triju skladišta, te su troja teretna vozila koja su bila na lokaciji upravo trebala odvesti metalni otpad koji je preostao nakon spaljivanja.

               27

               TTK je izjavio tome tijelu da je to zemljište iznajmio fizičkoj osobi 15. ožujka 2014. Međutim, pokazalo se da je ta osoba preminula 1. travnja 2014.

               28

               Prvostupanjsko tijelo nadležno za zaštitu okoliša odlučilo je TTK kao vlasniku zemljišta izreći novčanu kaznu u iznosu od 500000 forinti (otprilike 1630 EUR) zbog nepoštovanja odredbi Uredbe Vlade br. 306/2010.

               29

               TTK je tu kaznu osporavao pred istim tijelom, koje je odbilo njegov prigovor. To odbijanje potvrdila je inspekcija.

               30

               U upravnoj odluci o odbijanju inspekcija je smatrala da je spaljivanje otpada na otvorenom prouzročilo opasnost za okoliš. Prema Zakonu o zaštiti okoliša, odgovornost je solidarna na vlasniku i posjedniku dotične nekretnine u trenutku nastanka činjenica, osim ako vlasnik može dokazati, izvan svake razumne sumnje, da ga se ne može smatrati odgovornim. Budući da je najmoprimac zemljišta preminuo, prvostupanjsko tijelo nadležno za zaštitu okoliša valjano je smatralo da je TTK trebalo smatrati odgovornim.

               31

               Društvo TTK podnijelo je tužbu protiv odluke inspekcije pred sudom koji je uputio zahtjev, Szolnoki Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Sud za upravne i radne sporove u Szolnoku, Mađarska).

               32

               Prema sudu koji je uputio zahtjev, novčana kazna u području onečišćenja zraka nije, s obzirom na svoj cilj kao sankcije, dio „mjera otklanjanja” definiranih člankom 2. stavkom 11. Direktive 2004/35. Taj sud međutim ističe da članak 16. te direktive predviđa, u skladu s člankom 193. UFEU‑a, mogućnost za države članice da donesu strože mjere za sprečavanje i otklanjanje štete u okolišu.

               33

               Pozivajući se na točku 54. presude od 4. ožujka 2015., Fipa Group i dr. (C‑534/13, EU:C: 2015:140), sud koji je uputio zahtjev podsjeća da učinkovitost mehanizma odgovornosti za okoliš uveden Direktivom 2004/35 zahtijeva da nadležno tijelo utvrdi uzročnu vezu između djelatnosti jednog ili više utvrđenih operatera te konkretne i količinski mjerljive štete u okolišu kako bi se naložilo provođenje mjera otklanjanja pojedinom ili pojedinim operaterima, bez obzira na vrstu prouzročenog onečišćenja. Međutim, u ovom slučaju uzročna veza koju je utvrdilo nadležno tijelo između djelatnosti TTK i štete u okolišu ne postoji. Stoga, prema tom sudu, ne postoji pravna osnova za izricanje upravne novčane kazne vlasniku zemljišta.

               34

               U tim okolnostima Szolnoki Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Sud za upravne i radne sporove u Szolnoku, Mađarska) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Protivi li se članku 191. Ugovora o funkcioniranju Europske unije i odredbama Direktive [2004/35] nacionalni propis – koji se ne ograničava na načelo ‚onečišćivač plaća’ – na temelju kojega se upravnom tijelu za zaštitu okoliša omogućuje da vlasniku u posebnom obliku pripiše odgovornost za naknadu štete nanesene okolišu, a da pritom prethodno ne ispita u meritumu postojanje uzročne veze između ponašanja te osobe (operater) i onečišćenja?

                        2.

                        Ako je odgovor na prvo pitanje negativan i ako, u pogledu onečišćenja zraka, štetu nanesenu okolišu nije potrebno otkloniti, može li se opravdati određivanje kazne u području zaštite kakvoće zraka pozivajući se na propis države članice u smislu članka 16. Direktive [2004/35] i članka 193. UFEU‑a ili se niti na temelju tog strožeg propisa nipošto ne može odrediti kazna s isključivom svrhom kažnjavanja vlasnika koji nije odgovoran za onečišćenje?”

         O prethodnim pitanjima

            Prvo pitanje

               35

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita, u bitnome, treba li odredbe Direktive 2004/35, s obzirom na članke 191. i 193. UFEU‑a, tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis, poput onoga u glavnom postupku, koji utvrđuje, osim operatera zemljišta na kojem je došlo do nezakonitog onečišćenja, drugu kategoriju osoba solidarno odgovornih za takvu štetu u okolišu, odnosno vlasnike zemljišta, a da nije potrebno utvrditi postojanje uzročne veze između ponašanja navedenog vlasnika i utvrđenog onečišćenja.

         O primjenjivosti članka 191. stavka 2. UFEU‑a

               36

               Ponajprije, valja podsjetiti da članak 191. stavak 2. UFEU‑a propisuje da je cilj politike Unije u području okoliša visoka razina zaštite i da se temelji, među ostalim, na načelu „onečišćivač plaća”. Ta odredba utvrđuje samo opće ciljeve Unije u području okoliša, s obzirom na to da članak 192. UFEU‑a povjerava Europskom parlamentu i Vijeću Europske unije, kada odlučuju u skladu s redovnim zakonodavnim postupkom, odlučivanje o tome koju će radnju poduzeti u svrhu ostvarivanja tih ciljeva (presuda od 4. ožujka 2015., Fipa Group i dr., C‑534/13, EU:C:2015:140, t. 39. i navedena sudska praksa).

               37

               Stoga, budući da se članak 191. stavak 2. UFEU‑a, u kojem se nalazi načelo „onečišćivač plaća”, odnosi na djelovanje Unije, na tu se odredbu kao takvu ne mogu pozivati pojedinci u cilju isključenja primjene nacionalnih odredaba, kao što su one u glavnom postupku, koje zahvaćaju u područje okolišne politike, ako se ne može primijeniti nijedan propis Unije donesen na temelju članka 192. UFEU‑a koji bi posebno obuhvaćao dotičnu situaciju (vidjeti u tom smislu presude od 9. ožujka 2010., ERG i dr., EU:C:-379:08, t. 380.; ERG i dr., EU:C:2010:127, t. 39., kao i od 4. ožujka 2015., Fipa Group i dr., C‑534/13, EU:C:2015:140, t. 40. i navedenu sudsku praksu).

               38

               Iz toga slijedi da se TTK može pozvati na načelo „onečišćivač plaća” samo ako je predmetna situacija u glavnom postupku posebno obuhvaćena propisom Unije donesenim na temelju članka 192. UFEU‑a.

         Primjenjivost Direktive 2004/35

               39

               Neovisno o pitanju, koje nije istaknuto ovim zahtjevom za prethodnu odluku, da li propis Unije različit od Direktive 2004/35, kao što je Direktiva 2008/98/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 19. studenoga 2008. o otpadu i stavljanju izvan snage određenih direktiva (SL 2008., L 312, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 34., str. 99.), obuhvaća situaciju poput one u glavnom postupku, potrebno je postaviti pitanje o primjenjivosti Direktive 2004/35, uzimajući u obzir činjenicu koja proizlazi iz spisa podnesenog Sudu da se glavni postupak odnosi na onečišćenje zraka.

               40

               Članak 2. točka 1. navedene direktive definira „štetu u okolišu” kao štetu nanesenu zaštićenim vrstama i prirodnim staništima ili štetu na vodama ili zemljištu.

               41

               Iz toga proizlazi da onečišćenje zraka samo po sebi ne predstavlja štetu u okolišu iz Direktive 2004/35.

               42

               Međutim, uvodna izjava 4. te direktive navodi da šteta u okolišu također obuhvaća štetu prouzročenu elementima koji se prenose zračnim putem ako su oni štetni za vodu, zemljište, zaštićene vrste ili prirodna staništa.

               43

               Na temelju članka 267. UFEU‑a, koji se zasniva na jasnoj podjeli uloga između nacionalnih sudova i Suda, potonji je jedini ovlašten očitovati se o tumačenju ili o valjanosti propisa Unije polazeći od činjenica na koje ga je uputio nacionalni sud. Iz toga slijedi da, u okviru postupka predviđenog ovim člankom, nije na Sudu već na nacionalnom sudu da na nacionalne mjere ili situacije primjenjuje pravila prava Unije za koje je Sud dao tumačenje (presuda od 9. ožujka 2010., ERG i dr., C‑379/08 i C‑380/08, EU:C:2010:127, t. 35. i navedena sudska praksa).

               44

               Stoga je na sudu koji je uputio zahtjev da na temelju činjenica, koje jedino taj sud može ocijeniti, ispita je li u glavnom postupku onečišćenje zraka moglo izazvati takve štete za okoliš ili prijeteće opasnosti od takvih šteta da bi bilo potrebno donijeti mjere sprečavanja ili otklanjanja u smislu Direktive 2004/35.

               45

               Ako taj sud zaključi da to nije slučaj u tom predmetu, on mora smatrati da predmetno onečišćenje ne ulazi u području primjene Direktive 2004/35, te će tu situaciju onda uređivati nacionalno pravo, u skladu s pravom iz UEU‑a i UFEU‑a i ne dovodeći u pitanje ostale akte sekundarnog prava (vidjeti u tom smislu presudu od 4. ožujka 2015., Fipa Group i dr., C‑534/13, EU:C:2015:140, t. 46. i navedenu sudsku praksu).

               46

               Naprotiv, ako bi sud koji je uputio zahtjev utvrdio da je predmetno onečišćenje zraka u glavnom postupku također uzrok šteta ili prijeteće opasnosti od takvih šteta za vode, tlo, ili zaštićene vrste i staništa, takvo bi onečišćenje zraka ulazilo u područje primjene Direktive 2004/35.

         Uvjeti odgovornosti za okoliš

               47

               Treba podsjetiti da je prema članku 1. Direktive 2004/35 njezina svrha utvrđivanje okvira za odgovornost za okoliš koji se temelji na načelu „onečišćivač plaća” radi sprečavanja i otklanjanja štete u okolišu. U okviru sustava odgovornosti za okoliš predviđenog tom direktivom, koji se temelji na visokoj razini zaštite okoliša i načelu „onečišćivač plaća”, operateri podliježu kako obvezama sprečavanja tako i otklanjanja (vidjeti u tom smislu presudu od 9. ožujka 2010., ERG i dr., C‑379/08 i C‑380/08, EU:C:2010:127, t. 75. i 76.).

               48

               Sukladno članku 4. stavku 5. i članku 11. stavku 2. Direktive 2004/35, tumačenima zajedno s njezinom uvodnom izjavom 13., učinkovitost mehanizma odgovornosti za okoliš predviđenog tom direktivom zahtijeva da nadležno tijelo utvrdi uzročnu vezu između djelatnosti jednog ili više utvrđenih operatera i konkretne i količinski mjerljive štete u okolišu ili prijeteće opasnosti od te štete (presuda od 4. ožujka 2015., Fipa Group i dr., C‑534/13, EU:C:2015:140, t. 54. i navedena sudska praksa).

               49

               Tumačenjem članka 3. stavka 1. točke (a) te direktive, Sud je utvrdio da se obveza nadležnog tijela da utvrdi uzročnu vezu primjenjuje u okviru mehanizma objektivne odgovornosti za okoliš operatera (presuda od 4. ožujka 2015., Fipa Group i dr., C‑534/13, EU:C:2015:140, t. 55. i navedena sudska praksa).

               50

               Sukladno članku 4. stavku 5. Direktive 2004/35, ta obveza vrijedi i u okviru mehanizma subjektivne odgovornosti na temelju namjere ili nepažnje operatera, propisane člankom 3. stavkom 1. točkom (b) te direktive za druge profesionalne djelatnosti koje nisu navedene u Prilogu III. toj direktivi (vidjeti u tom smislu presudu od 4. ožujka 2015., Fipa Group i dr., C‑534/13, EU:C:2015:140, t. 56. i navedenu sudsku praksu).

               51

               Posebno značenje uvjeta postojanja uzročne veze između djelatnosti operatera i štete u okolišu za primjenu načela „onečišćivač plaća” i, time, za mehanizam odgovornosti uveden Direktivom 2004/35 proizlazi također iz odredbi te direktive u vezi s posljedicama na temelju nesudjelovanja operatera u onečišćenju ili u opasnosti od onečišćenja (presuda od 4. ožujka 2015., Fipa Group i dr., C‑534/13, EU:C:2015:140, t. 57.).

               52

               U tom smislu valja podsjetiti da, sukladno članku 8. stavku 3. točki (a) Direktive 2004/35, tumačenom zajedno s njezinom uvodnom izjavom 20., operater nije dužan snositi trošak ako može dokazati da je štetu u okolišu prouzročila treća osoba i da je ona nastala iako su poduzete primjerene mjere sigurnosti, ili da je nastala iz pridržavanja naredbe ili upute koju je izdalo nadležno tijelo (vidjeti u tom smislu presudu od 4. ožujka 2015., Fipa Group i dr., C‑534/13, EU:C:2015:140, t. 58. i navedenu sudsku praksu).

               53

               Iz svih tih elemenata proizlazi da se sustav odgovornosti uveden Direktivom 2004/35 temelji na načelima opreznosti i „onečišćivač plaća”. U tu svrhu, ta direktiva podvrgava operatera obvezama kako sprečavanja tako i otklanjanja (vidjeti među ostalim presudu od 9. ožujka 2010., ERG i dr., C‑379/08 i C‑380/08, EU:C:2010:127, t. 75.).

               54

               U ovom slučaju, nesporno je da se TTK smatrao odgovornim u svojstvu vlasnika nekretnine na kojoj je došlo do onečišćenja, a ne u svojstvu operatera. Također se čini, iako je na sudu koji je uputio zahtjev da to provjeri, da je nadležno tijelo izreklo TTK kaznu, ali ga nije obvezalo da poduzme i mjere sprečavanja ili otklanjanja.

               55

               Stoga iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da odredbe mađarskog propisa koje je primijenjen na TTK nisu dio onih kojima se provodi mehanizam odgovornosti uveden Direktivom 2004/35.

               56

               S obzirom na to, treba podsjetiti da članak 16. Direktive 2004/35 predviđa mogućnost za države članice da zadrže ili donesu strože odredbe za sprečavanje i otklanjanje štete u okolišu, uključujući utvrđivanje dodatnih djelatnosti koje trebaju podlijegati zahtjevima iz ove Direktive u pogledu sprečavanja i otklanjanja štete, kao i utvrđivanje dodatnih odgovornih osoba.

               57

               U tom pogledu, članak 102. stavak 1. Zakona o zaštiti okoliša predviđa solidarnu odgovornost dok se ne dokaže protivno, kako za vlasnika tako i za operatera nekretnine „na kojoj je došlo do postupanja kojime se nanosi šteta za okoliš ili ugrožava okoliš”, s time da se vlasnik može osloboditi od te odgovornosti samo ako imenuje stvarnog korisnika nekretnine i dokaže, na nedvojben način, da nije sam prouzročio štetu, što može pojačati sustav odgovornosti predviđen Direktivom 2004/35.

               58

               Budući da se, bez negativnog utjecaja na načelnu odgovornost operatera, takvim nacionalnim propisom teži spriječiti manjak pažnje vlasnika, kao i potaknuti potonjeg da usvoji mjere i razvije prakse za smanjivanje rizika od opasnosti za okoliš, taj propis pridonosi sprečavanju šteta u okolišu i, posljedično, ostvarivanju ciljeva Direktive 2004/35.

               59

               Naime, taj nacionalni propis implicira da vlasnici zemljišta u dotičnoj državi članici moraju, pod prijetnjom da ih se i same smatra solidarno odgovornim, nadzirati ponašanje operatera njihovih nekretnina i imenovati operatera nadležnom tijelu u slučaju štete u okolišu ili opasnosti od takve štete.

               60

               Budući da takav propis pojačava mehanizam predviđen Direktivom 2004/35 utvrđivanjem određene kategorije osoba koje mogu biti solidarno odgovorne s operaterima, takav je mehanizam obuhvaćen člankom 16. Direktive 2004/35 koji, u vezi s člankom 193. UFEU‑a, dopušta pojačane mjere zaštite, pod uvjetom da su sukladne s UEU‑om i UFEU‑om i da je o njima obaviještena Europska komisija.

               61

               Što se tiče zahtjeva sukladnosti s Ugovorimâ, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da je na svakoj državi članici određivanje takvih pojačanih mjera zaštite koje su, s jedne strane, usmjerene na ostvarivanje ciljeva iz Direktive 2004/35, kako su određeni u njezinu članku 1., odnosno sprečavanje i otklanjanje šteta u okolišu i, s druge strane, poštovanje prava Unije, osobito njegovih općih načela, među kojima je i načelo proporcionalnosti (vidjeti u tom smislu presudu od 9. ožujka 2010., ERG i dr., C‑379/08 i C‑380/08, EU:C:2010:127, t. 79.).

               62

               Konačno, treba podsjetiti da, u slučaju nepoštovanja obveze obavještavanja iz članka 193. UFEU‑a, taj propust sam po sebi ne dovodi do nezakonitosti strožih mjera zaštite (presuda od 21. srpnja 2011., Azienda Agro‑Zootecnica Franchini i Eolica di Altamura, C‑2/10, EU:C:2011:502, t. 53. i navedena sudska praksa).

               63

               Pod tim uvjetima, na prvo prethodno pitanje treba odgovoriti da odredbe Direktive 2004/35 u vezi s člancima 191. i 193. UFEU‑a treba tumačiti na način da im se, ako predmetna situacija u glavnom postupku ulazi u područje primjene Direktive 2004/35, a što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri, ne protivi nacionalni propis, poput onoga u glavnom postupku koji utvrđuje, osim operatera zemljišta na kojima je došlo do nezakonitog onečišćenja, drugu kategoriju osoba koje su solidarno odgovorne za takvu štetu u okolišu, odnosno vlasnike navedenog zemljišta, bez potrebe za utvrđivanjem uzročne veze između ponašanja vlasnika i utvrđene štete, pod uvjetom da je taj propis sukladan općim načelima prava Unije, kao i svim relevantnim odredbama UEU‑a i UFEU‑a i aktima sekundarnog prava Unije.

            Drugo pitanje

               64

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev želi, u bitnome, saznati treba li članak 16. Direktive 2004/35 i članak 193. UFEU‑a tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis, poput onoga u glavnom postupku, prema kojemu su vlasnici zemljišta na kojem je došlo do nezakonitog onečišćenja utvrđeni ne samo kao solidarno odgovorni s operaterima toga zemljišta za tu štetu u okolišu, već im upravno tijelo nadležno za zaštitu okoliša može izreći i novčanu kaznu.

               65

               U tom pogledu, treba istaknuti da, kada država članica utvrdi, u skladu s člankom 16. navedene direktive i člankom 193. UFEU‑a i u skladu s svim ostalim relevantnim odredbama i načelima prava Unije, navedene vlasnike zemljišta kao solidarno odgovorne, ona može predvidjeti sankcije koje pridonose učinkovitosti toga pojačanog sustava zaštite.

               66

               Upravna novčana kazna izrečena vlasniku zemljišta zbog nezakonitog onečišćenja koje nije spriječio i u odnosu na koje nije imenovao počinitelja, može ipak biti dio sustava odgovornosti obuhvaćenog člankom 16. Direktive 2004/35 i člankom 193. UFEU‑a, pod uvjetom da propis koji predviđa takvu novčanu kaznu, sukladno načelu proporcionalnosti, može pridonijeti ostvarenju cilja pojačane zaštite kojem teži propis kojim se uvodi solidarna odgovornost i da načini utvrđivanja iznosa te kazne ne prelaze ono što je potrebno za postizanje toga cilja (vidjeti po analogiji presudu od 9. lipnja 2016., Nutrivet, C‑69/15, EU:C:2016:425, t. 51. i navedenu sudsku praksu).

               67

               U ovom je slučaju na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri ispunjava li predmetno nacionalno zakonodavstvo u glavnom postupku, osobito članak 34. stavak 1. Uredbe vlade br. 306/2010 o zaštiti kakvoće zraka, te uvjete.

               68

               Prema tome, na drugo pitanje treba odgovoriti da članak 16. Direktive 2004/35 i članak 193. UFEU‑a treba tumačiti na način da im, ako predmetna situacija u glavnom postupku ulazi u područje primjene Direktive 2004/35, nije protivan nacionalni propis, poput onoga u glavnom postupku, prema kojemu se vlasnici zemljišta na kojem je došlo do nezakonitog onečišćenja smatraju ne samo solidarno odgovornim s operaterima toga zemljišta za takvu štetu u okolišu, već im i nadležno upravno tijelo može izreći novčanu kaznu, pod uvjetom da takav propis može pridonijeti ostvarenju cilja pojačane zaštite i da načini utvrđivanja iznosa novčane kazne ne prelaze ono što je potrebno za postizanje toga cilja, a što je na nacionalnom sudu da ispita.

         Troškovi

               69

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                        1.

                           Odredbe Direktive 2004/35/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 21. travnja 2004. o odgovornosti za okoliš u pogledu sprečavanja i otklanjanja štete u okolišu u vezi s člancima 191. i 193. UFEU‑a treba tumačiti na način da im se, ako predmetna situacija u glavnom postupku ulazi u područje primjene Direktive 2004/35, a što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri, ne protivi nacionalni propis, poput onoga u glavnom postupku, koji utvrđuje, osim operatera zemljišta na kojem je došlo do nezakonitog onečišćenja, drugu kategoriju osoba koje su solidarno odgovorne za takvu štetu u okolišu, odnosno vlasnike navedenog zemljišta, bez potrebe za utvrđivanjem uzročne veze između ponašanja vlasnika i utvrđene štete, pod uvjetom da je taj propis sukladan općim načelima prava Unije, kao i svim relevantnim odredbama UEU‑a i UFEU‑a i aktima sekundarnog prava Unije.

                        2.

                           Članak 16. Direktive 2004/35 i članak 193. UFEU‑a treba tumačiti na način da im, ako predmetna situacija u glavnom postupku ulazi u područje primjene Direktive 2004/35, nije protivan nacionalni propis, poput onoga u glavnom postupku, prema kojemu su vlasnici zemljišta na kojem je došlo do nezakonitog onečišćenja smatraju ne samo solidarno odgovornim s operaterima toga zemljišta za takvu štetu u okolišu nego im i nadležno upravno tijelo može izreći novčanu kaznu, pod uvjetom da takav propis može pridonijeti ostvarenju cilja pojačane zaštite i da načini utvrđivanja iznosa novčane kazne ne prelaze ono što je potrebno za postizanje toga cilja, a što je na nacionalnom sudu da ispita.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: mađarski


Presuda Suda (drugo vijeće) od 3. travnja 2008.#Komisija Europskih zajednica protiv Kraljevine Španjolske.#Povreda obveze države članice - Direktiva 89/665/EEZ.#Predmet C-444/06.


Presuda Suda od 7. travnja 1981. # NV United Foods i PVBA Aug. Van den Abeele protiv Belgijske države. # Zahtjev za prethodnu odluku: Rechtbank van eerste aanleg Brugge - Belgija. # Predmet 132/80.


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 18. prosinca 2014.#Staatssecretaris van Financiën protiv Schoenimport „Italmoda“ Mariano Previti vof i Turbu.com BV Turbu.com Mobile Phone’s BV protiv Staatssecretaris van Financiën.#Zahtjevi za prethodnu odluku koje je uputio Hoge Raad der Nederlanden.#Zahtjev za prethodnu odluku – PDV – Šesta direktiva – Prijelazne odredbe o trgovini između država članica – Roba otpremljena ili prevezena unutar Zajednice – Utaja počinjena u državi članici dolaska – Uzimanje u obzir utaje u državi članici isporuke – Odbijanje korištenja prava na odbitak, izuzeće ili povrat – Nepostojanje odredaba nacionalnog prava.#Spojeni predmeti C‑131/13, C‑163/13 i C‑164/13.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      18. prosinca 2014. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — PDV — Šesta direktiva — Prijelazne odredbe o trgovini između država članica — Roba otpremljena ili prevezena unutar Zajednice — Utaja počinjena u državi članici dolaska — Uzimanje u obzir utaje u državi članici isporuke — Odbijanje korištenja prava na odbitak, izuzeće ili povrat — Nepostojanje odredaba nacionalnog prava“
      U spojenim predmetima C‑131/13, C‑163/13 i C‑164/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koje je uputio Hoge Raad der Nederlanden (Nizozemska), odlukama od 22. veljače i 8. ožujka 2013., koje je Sud zaprimio 18. ožujka i 2. travnja 2013., u postupcima

         Staatssecretaris van Financiën,

      protiv

         Schoenimport „Italmoda“ Mariano Previti vof (C‑131/13),
      i

         Turbu.com BV (C‑163/13),

         Turbu.com Mobile Phone’s BV (C‑164/13),
      protiv

         Staatssecretaris van Financiën,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: A. Tizzano, predsjednik vijeća, S. Rodin (izvjestitelj), A. Borg Barthet, E. Levits i F. Biltgen, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: V. Tourrès, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 5. lipnja 2014.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Schoenimport „Italmoda“ Mariano Previti vof, A. de Ruiter,

               —

               za Turbu.com BV i Turbu.com Mobile Phone’s BV, J. Vetter, advocaat,

               —

               za nizozemsku vladu, M. Bulterman, C. Schillemans i B. Koopman, u svojstvu agenata,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju F. Urbanija Nerija, avvocato dello Stato,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, L. Christie i S. Brighouse, u svojstvu agenata, uz asistenciju P. Mosera, QC i G. Peretza, barrister,

               —

               za Europsku komisiju, W. Roels i A. Cordewener, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi od 11. rujna 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje članka 17. stavaka 2. i 3. i članka 28.b, A stavka 2. Šeste direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakona država članica koji se odnose na poreze na promet – zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena osnovica za razrezivanje (SL L 145, str. 1.), kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 95/7/EZ od 10. travnja 1995. (SL L 102, str. 18.; u daljnjem tekstu: Šesta direktiva).

               2

               Ti su zahtjevi podneseni u okviru sporova Staatssecretaris van Financiën (u daljnjem tekstu: Staatssecretaris) protiv Schoenimporta „Italmoda“ Mariano Previti vof (u daljnjem tekstu: Italmoda) te Turbu.com BV (u daljnjem tekstu: Turbu.com) i Turbu.com Mobile Phone’s BV (u daljnjem tekstu: TMP) protiv Staatssecretarisa povodom odbijanja izuzeća, odbitka ili povrata poreza na dodanu vrijednost (u daljnjem tekstu: PDV) izrečenog tim društvima zbog sudjelovanja u utaji PDV‑a.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članak 17. stavak 2. točke (a) i (d) te stavak 3. točka (b) Šeste direktive, u verziji koja proizlazi iz članka 28.f točke 1. te direktive, propisuje:
               „2.   Ako se roba i usluge koriste u svrhu oporezovanih transakcija poreznog obveznika, porezni obveznik ima pravo odbiti od poreza koji je dužan platiti:

                        a)

                        [PDV] koji se mora platiti ili koji je plaćen u toj državi članici za isporuku robe ili usluga koje je za njega izvršio ili će ih izvršiti drugi porezni obveznik;

                  [...]

                        d)

                        [PDV] koji se mora platiti sukladno članku 28.a stavku 1. točki (a).

                  3.   Države članice primjenjuju također na svakog obveznika odbitke ili povrat [PDV‑a] iz stavka 2. ako se roba i usluge koriste za potrebe:
               [...]

                        b)

                        transakcija koje su izuzete sukladno [...] članku 28.c glavama A [...]“.

               4

               Članak 28.a Šeste direktive propisuje:
               „1.   Sljedeće transakcije također podliježu [PDV‑u]:

                        a)

                        stjecanje robe unutar Zajednice unutar država uz naknadu od strane poreznog obveznika koji djeluje kao takav ili pravne osobe koja nije porezni obveznik, kad je prodavatelj porezni obveznik koji djeluje kao takav, a koji nema pravo na porezno izuzeće iz članka 24. i koji nije obuhvaćen odredbama iz članka 8. stavka 1. točke (a) druge rečenice ili članka 28.b stavka 1. glave B.

                  [...]
               3.   ‚Stjecanje robe unutar Zajednice’ znači stjecanje prava na raspolaganje u svojstvu vlasnika pokretnom materijalnom imovinom koju osobi koja stječe robu otprema ili prevozi prodavatelj ili neka druga osoba u njegovo ime ili osoba koja stječe robu, u državi članici osim one u kojoj otprema ili prijevoz robe počinje.
               [...]“ [neslužbeni prijevod]

               5

               Članak 28.b, A te direktive, pod naslovom „Mjesto stjecanja robe unutar Zajednice“, precizira:
               „1.   Mjestom stjecanja robe unutar Zajednice smatra se ono mjesto gdje završava otprema ili prijevoz robe osobi koja je stječe.
               2.   Ne dovodeći u pitanje stavak 1., smatra se međutim da je mjesto stjecanja robe unutar Zajednice iz članka 28.a stavka 1. točke (a) unutar teritorija države članice koja je izdala identifikacijski broj za [PDV] pod kojim je osoba koja stječe robu provela to stjecanje, osim ako osoba koja stječe robu utvrdi da je porez primijenjen na to stjecanje u skladu sa stavkom 1.
               Ako je međutim porez primijenjen na stjecanje u skladu sa stavkom 1. i nakon toga primijenjen slijedom stavka 1. na stjecanje u državi članici u kojoj otprema ili prijevoz robe završava, oporezivi iznos smanjuje se sukladno tome u državi članici koja je izdala identifikacijski broj za [PDV] pod kojim je osoba koja stječe robu provela to stjecanje.
               U svrhu prvog stavka, smatra se da je porez primijenjen na stjecanje robe unutar Zajednice u skladu sa stavkom 1. ako su ispunjeni sljedeći uvjeti:

                        —

                        osoba koja stječe robu utvrđuje da je provela stjecanje unutar Zajednice radi daljnje isporuke, unutar teritorija države članice iz stavka 1., za što je osoba kojoj se obavlja isporuka označena u skladu s člankom 28.c stavkom 3. glave E kao osoba odgovorna za plaćanje PDV‑a;

                        —

                        osoba koja stječe robu ispunila je obveze prijave predviđene u članku 22. stavku 6. točki (b) posljednjem podstavku.“ [neslužbeni prijevod]

               6

               Članak 28.c, A navedene direktive predviđa:
               „Ne dovodeći u pitanje ostale odredbe Zajednice i u skladu s uvjetima koje utvrđuju u svrhu osiguranja ispravne i izravne primjene tih izuzeća i sprečavanja eventualne utaje, izbjegavanja ili zloporabe, države članice dužne su izuzeti:

                        a)

                        isporuku robe, u smislu članka 5., koju otprema ili prevozi prodavatelj ili osoba koja stječe robu, ili netko drugi u njihovo ime, izvan teritorija iz članka 3., ali unutar Zajednice, za drugog poreznog obveznika ili za pravnu osobu koja nije porezni obveznik i koja djeluje kao takva u državi članici osim one u kojoj otprema ili prijevoz robe započinje.

                  [...]“ [neslužbeni prijevod]

         Nizozemsko pravo

               7

               Gore navedene odredbe Šeste direktive bile su prenesene u nizozemsko pravo Zakonom o porezu na promet (wet op de omzetbelasting) od 28. lipnja 1968. (Staatsblad 1968, br. 329), osobito člancima 9., 15., 17.b i 30. navedenog zakona u verziji primjenjivoj na glavne postupke.

               8

               Prema sudu koji je uputio zahtjev nizozemski zakonodavac ne predviđa da se odbije odbitak, izuzeće ili povrat PDV‑a u slučaju kada je utvrđeno da je porezni obveznik sudjelovao u utaji poreza za koju je znao ili morao znati.

         Glavni postupci i prethodna pitanja

         Predmet C‑131/13

               9

               Italmoda, društvo osnovano prema nizozemskom pravu, obavlja svoju djelatnost u sektoru trgovine cipelama. U vrijeme kada su se dogodile činjenice iz kojih potječe glavni postupak, tj. tijekom 1999. i 2000., također je izvršila transakcije informatičkog materijala. Taj materijal, koji je Italmoda stekla u Nizozemskoj i Njemačkoj, bio je prodan i isporučen klijentima obveznicima PDV‑a u Italiji. Italmoda je robu podrijetlom iz Njemačke kupila pod nizozemskim identifikacijskim brojem za PDV tog društva, s obzirom na to da se radi o stjecanjima koja podliježu PDV‑u države članice koja je dodijelila identifikacijski broj za PDV u smislu članka 28.a, A stavka 2. Šeste direktive, ali ta je roba bila prevezena izravno iz Njemačke u Italiju.

               10

               Što se tiče robe stečene u Nizozemskoj, Italmoda je izvršila sve potrebne prijave i odbila ulazni porez na svoje prijave PDV‑a. Međutim, što se tiče robe koja dolazi iz Njemačke, Italmoda nije prijavila ni njezinu isporuku unutar Zajednice u tu državu članicu ni njezino stjecanje unutar Zajednice u Nizozemskoj, iako je ta transakcija bila izuzeta u Njemačkoj. U Italiji nijedno od tih stjecanja unutar Zajednice predmetni stjecatelji nisu prijavili niti je PDV bio plaćen. Talijanska porezna tijela su navedenim stjecateljima odbila pravo na odbitak i naplatila dugovani porez.

               11

               Nizozemska porezna tijela, procjenjujući da je Italmoda svjesno sudjelovala u utaji s ciljem izbjegavanja PDV‑a u Italiji, odbila su tom društvu pravo na izuzeće na temelju isporuka unutar Zajednice izvršenih u toj državi članici, pravo na odbitak ulaznog poreza kao i pravo na povrat poreza plaćenog na robu podrijetlom iz Njemačke i stoga su dostavila tri rješenja o ponovnom razrezu poreza Italmodi.

               12

               Rechtbank te Haarlem (tribunal de Haarlem) je u prvostupanjskom postupku usvojio tužbu koju je podnijela Italmoda protiv tih rješenja te je od poreznih tijela zatražio da ponovno odluče u postupku.

               13

               Nakon žalbe podnesene protiv te odluke pred Gerechtshof te Amsterdam (žalbeni sud u Amsterdamu), taj sud je u presudi od 12. svibnja 2011. poništio odluku Rechtbanka te Haarlem kao i sporna rješenja o ponovnom razrezu poreza, smatrajući da u tom predmetu nije opravdano udaljiti se od uobičajenih pravila o naplati PDV‑a i odbiti primjenu izuzeća ili pravo na odbitak PDV‑a. U tom pogledu, Gerechtshof te Amsterdam osobito je uzeo u obzir činjenicu da se utaja dogodila u Italiji, a ne u Nizozemskoj i da je Italmoda u Nizozemskoj poštovala sve formalne zakonske uvjete koji se tiču primjene izuzeća.

               14

               Staatssecretaris van Financiën je Hoge Raadu der Nerderlanden (vrhovni sud) podnio žalbu u kasacijskom postupku protiv navedene presude. Taj je sud primijetio osobito da za vrijeme relevantnog razdoblja u ovom slučaju primjena izuzeća ili prava na odbitak nije bila prema nizozemskom pravu podvrgnuta uvjetu da porezni obveznik nije namjerno sudjelovao u utaji PDV‑a ili u izbjegavanju poreza. Tako se postavlja pitanje protivi li se namjerna suradnja u takvoj utaji pravu na povrat PDV‑a, unatoč nedostatku takve odredbe u nacionalnom pravu.

               15

               U tim je okolnostima Hoge Raad der Nederlanden odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Moraju li na temelju prava Unije nacionalna tijela i sudovi odbiti izuzeće od plaćanja PDV‑a u slučaju isporuke unutar Zajednice ili pravo na odbitak PDV‑a u slučaju stjecanja robe koja je otpremljena, nakon tog stjecanja, u drugu državu članicu ili, konačno, povrat PDV‑a koji proizlazi iz članka 28.b, A stavka 2. drugog podstavka Šeste direktive kada je na temelju objektivnih podataka utvrđena utaja PDV‑a u vezi s tom robom te je porezni obveznik znao ili trebao znati da je u njoj sudjelovao, u slučaju da nacionalno pravo nije u takvim okolnostima predvidjelo mogućnost odbijanja izuzeća, odbitka ili povrata?

                        2.

                        U slučaju da je odgovor na prvo pitanje potvrdan, moraju li se gore navedeni izuzeće, odbitak ili povrat također odbiti kada se utaja PDV‑a dogodila u drugoj državi članici (a ne u državi članici otpreme robe) te je porezni obveznik znao za utaju ili je za nju trebao znati, dok je u državi članici otpreme taj porezni obveznik poštovao sve (formalne) uvjete koje nameću nacionalne zakonske odredbe kako bi se mogao pozvati na izuzeće, odbitak ili povrat i u toj je državi članici uvijek pružao sve potrebne podatke koji se tiču robe, isporuke i kupaca sa sjedištem u državi članici odredišta?

                        3.

                        U slučaju da je odgovor na prvo pitanje negativan, kako treba shvatiti, pojam ‚podliježe’ [porezu] iz članka 28.b, A stavka 2. prvog podstavka Šeste direktive: kao prijavu dugovanog PDV‑a potkrijepljenu dokazima, u pitanjima stjecanja unutar Zajednice u državi članici odredišta ili, u nedostatku takve prijave, kao činjenicu da porezna tijela države članice odredišta poduzimaju korisne mjere kako bi uredila taj nedostatak prijave? Kako bi se odgovorilo na to pitanje, je li mjerodavna činjenica da je predmetna operacija bila dio niza transakcija s ciljem provedbe utaje PDV‑a u državi odredišta i da je porezni obveznik za nju znao ili morao znati?“

         Predmet C‑163/13

               16

               Turbu.com, društvo osnovano prema nizozemskom pravu, bavi se trgovinom na veliko informatičkim i telekomunikacijskim materijalom kao i računalnim programima.

               17

               Tijekom razdoblja između kolovoza i prosinca 2001. Turbu.com je izvršio određeni broj isporuka unutar Zajednice mobilnih telefona primjenjujući za to predviđeno izuzeće i odbivši ulazni PDV.

               18

               Nakon istrage službe za porezne podatke nizozemska porezna tijela su smatrala da je Turbu.com pogrešno ocijenio da su navedene isporuke izuzete od PDV‑a i ta tijela su mu uputila rješenje o ponovnom razrezu poreza. Osim toga bili su pokrenuti kazneni postupci protiv, osobito, direktora Turbu.com, zbog utaje PDV‑a, koji su završili njegovom osudom 2005. godine za krivotvorenje i podnošenje nepotpune i netočne porezne prijave.

               19

               Kada se radi o rješenju o ponovnom razrezu poreza upućenom Turbu.com, njega je nakon žalbi koje je podnijelo to društvo potvrdio u prvom stupnju Rechtbank te Breda (prvostupanjski sud u Bredi), a zatim u drugom stupnju Gerechtshof te ’s‑Hertogenbosch (žalbeni sud u ’s‑Hertogenboschu) presudom od 25. veljače 2011. U toj presudi potonji je sud smatrao da je vjerojatno da predmetne isporuke nisu ustvari isporuke unutar Zajednice i da je Turbu.com svojevoljno i namjerno sudjelovao u utaji PDV‑a.

               20

               Turbu.com je Hoge Raadu der Nederlanden podnio žalbu u kasacijskom postupku protiv navedene presude. Taj sud navodi osobito da će se, u slučaju da se nakon vraćanja pred žalbeni sud utvrdi da su predmetne isporuke bile dio niza operacija sa svrhom zaobilaženja pravila o PDV‑u i da je Turbu.com to znao ili morao znati, pojaviti pitanja tumačenja prava Unije. U tom pogledu taj sud se pita osobito treba li se odbiti izuzeće od PDV‑a, u slučaju utaje PDV‑a, iako nacionalno pravo ne predviđa pravnu osnovu za tu svrhu.

               21

               U tim je okolnostima Hoge Raad der Nederlanden odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Nameće li pravo Unije nacionalnim tijelima i sudovima da za isporuku unutar Zajednice odbiju izuzeće od PDV‑a kada objektivni elementi omogućuju da se utvrdi da je počinjena utaja PDV‑a prilikom isporuke robe i da je porezni obveznik znao ili morao znati da sudjeluje u takvoj transakciji, u slučaju da nacionalni zakon ne predviđa oduzimanje izuzeća u sličnim okolnostima?“

         Predmet C‑164/13

               22

               TMP, društvo osnovano prema nizozemskom pravu, obavlja svoju djelatnost u sektoru trgovine mobilnim telefonima.

               23

               Tijekom srpnja 2003. isporučivalo je unutar Zajednice mobilne telefone, primjenjujući izuzeće predviđeno u tu svrhu i zahtijevajući povrat ulaznog PDV‑a na temelju stjecanja tih telefona od strane poduzetnika sa sjedištem na nizozemskom području.

               24

               Nizozemska porezna tijela, koja su utvrdila više nepravilnosti u prijavama TMP‑a, u pogledu kako ulaznih transakcija tako i navedenih isporuka unutar Zajednice, odbila su zatraženi povrat. Rechtbank te Breda poništio je odluku kojom se odbija povrat TMP‑u, odlukom koju je pak ukinuo Gerechtshof te ’s‑Hertogenbosch presudom od 25. veljače 2011. U toj presudi, potonji je sud smatrao da TMP nije mogao odbiti plaćeni ulazni PDV, poglavito zato što je to društvo znalo ili moralo znati da sudjeluje u utaji PDV‑a.

               25

               TMP je Hoge Raadu der Nederlanden podnio žalbu u kasacijskom postupku protiv navedene presude. Taj sud navodi između ostalog da će se u slučaju da se utvrdi, nakon vraćanja pred žalbeni sud, da su predmetne isporuke bile dio niza operacija sa svrhom zaobilaženja pravila o PDV‑u i da je TMP to znao ili morao znati, pojaviti pitanja tumačenja prava Unije. U tu svrhu navodi osobito da tijekom predmetnog razdoblja nizozemsko zakonodavstvo nije podvrgavalo pravo na odbitak PDV‑a uvjetu da porezni obveznik nije namjerno sudjelovao u izbjegavanju poreza ili utaji PDV‑a.

               26

               U tim je okolnostima Hoge Raad der Nederlanden odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Nameće li pravo Unije nacionalnim tijelima i sudovima da odbiju pravo na odbitak kada objektivni elementi pokazuju da je počinjena utaja PDV‑a prilikom isporuke robe i da je porezni obveznik znao ili morao znati da je u njoj sudjelovao, u slučaju da nacionalni zakon ne predviđa gubitak tog prava u sličnim okolnostima?“

         O dopuštenosti zahtjevâ za prethodnu odluku

         O dopuštenosti zahtjeva za prethodnu odluku u predmetu C‑131/13

               27

               Kao prvo, Italmoda ističe da je prvo upućeno pitanje u predmetu C‑131/13 nedopušteno jer se odnosi na tumačenje nacionalnog prava.

               28

               U tom pogledu valjda utvrditi da je očito da se navedeno pitanje ne odnosi na tumačenje nacionalnog prava, već prava Unije, a osobito odredaba Šeste direktive.

               29

               Stoga valja odbiti prigovor nedopuštenosti koji je iznijela Italmoda u pogledu navedenog prethodnog pitanja.

               30

               Kao drugo, Komisija dovodi u pitanje dopuštenost drugog prethodnog pitanja postavljenog u tom predmetu. Slučaj iz tog pitanja ne može se ovdje dovesti u pitanje s obzirom na to da, kako proizlazi iz odluke o upućivanju prethodnog pitanja, Italmoda nije pravilno obavijestila nizozemska porezna tijela o predmetnim operacijama.

               31

               U tom pogledu valja podsjetiti da prema ustaljenoj sudskoj praksi pitanja koja se tiču tumačenja prava Unije koja je uputio nacionalni sudac u pravnom i činjeničnom okviru koji određuje pod svojom odgovornošću i za koji nije na Sudu da provjerava njegovu točnost uživaju presumpciju relevantnosti. Odbijanje Suda da odluči o zahtjevu za prethodnu odluku koji je uputio nacionalni sud nije moguće, osim u slučaju kada je očito da zahtijevano tumačenje prava Unije nije vezano uz stvarno stanje ili uz predmet glavnog postupka, kada je problem hipotetske naravi ili kada Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima koji su mu potrebni da bi na postavljena pitanja pružio koristan odgovor (vidjeti između ostalog presude Budějovický Budvar, C‑478/07, EU:C:2009:521, t. 63.; Zanotti, C‑56/09, EU:C:2010:288, t. 15. kao i Melki i Abdeli, C‑188/10 i C‑189/10, EU:C:2010:363, t. 27.).

               32

               Iako Komisija ističe da se u ovom slučaju nikako ne može upućivati na situaciju iz drugog pitanja postavljenog u ovom predmetu s obzirom na to da Italmoda nije ispravno ispunila, u odnosu na porezna tijela države članice isporuke predmetne robe, sve obveze u pogledu informiranja, valja kao prvo istaknuti da iz odluke o upućivanju zahtjeva ne proizlazi da te obveze informiranja poreznih tijela nisu konačno bile ispravno ispunjene. Točnije, sud koji je uputio zahtjev prije namjerava prihvatiti tužbeni razlog koji se protivi, samo na temelju nedostatka obrazloženja, utvrđenju žalbenog suda da su porezna tijela ispravno informirana, smatrajući da se to ne može utvrditi samo na temelju toga što izjave Italmode nisu bile osporene.

               33

               Kao drugo, u tom kontekstu, treba naglasiti da je sama relevantnost pitanja jesu li ispunjene obveze u pogledu informiranja, kako bi se procijenila prava na odbitak, izuzeće ili povrat PDV‑a, između ostalog predmet ovog prethodnog pitanja. Stoga nije očito da je to pitanje hipotetske naravi ili nevezano za stvarno stanje ili predmet glavnog postupka.

               34

               Slijedi da drugo pitanje postavljeno u predmetu C‑131/13 treba također smatrati dopuštenim.

         O dopuštenosti zahtjevâ za prethodnu odluku u predmetima C‑163/13 i C‑164/13

               35

               Komisija ističe da su pitanja postavljena u predmetima C‑163/13 i C‑164/13 nedopuštena i da ih treba smatrati hipotetskima. Naime temeljni činjenični i pravni elementi nisu još određeni u glavnim postupcima.

               36

               Kako se navodi u točki 31., prema ustaljenoj sudskoj praksi, Sud je u načelu dužan odlučiti o prethodnim pitanjima koja se odnose na tumačenje prava Unije, osim ako je očito da traženo tumačenje nije ni u kakvoj vezi sa stvarnim stanjem ili predmetom glavnog postupka, ako je pitanje hipotetske prirode ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima kako bi na koristan način odgovorio na pitanja koja su mu postavljena.

               37

               Valja podsjetiti da je to međutim slučaj u pogledu zahtjevâ za prethodnu odluku u predmetima C‑163/13 i C‑164/13.

               38

               U tim predmetima od Suda se traži da precizira jesu li, i u tom slučaju pod kojim uvjetima, nacionalna tijela i sudovi dužni odbiti korištenje prava na izuzeće i odbitak PDV‑a u slučaju utaje PDV‑a.

               39

               Međutim iz obrazloženja odluka o upućivanju zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da Hoge Raad der Nederlanden nije utvrdio postojanje utaje PDV‑a u transakcijama u pitanju u glavnom postupku. Tako, s obzirom na to da prethodna pitanja postavljena tim odlukama pretpostavljaju upravo postojanje takve utaje, ta se pitanja trebaju smatrati hipotetskima u odnosu na glavne postupke.

               40

               Stoga, prethodna pitanja postavljena u predmetima C‑163/13 i C‑164/13 treba proglasiti nedopuštenima.

         O prethodnim pitanjima postavljenima u predmetu C‑131/13

         Prvo pitanje

               41

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita je li na nacionalnim tijelima i sudovima da poreznom obvezniku koji je znao ili morao znati da je, u okviru isporuka unutar Zajednice, sudjelovao u operaciji upletenoj u utaju PDV‑a odbiju korištenje prava na odbitak ulaznog PDV‑a, na temelju članka 17. stavka 3. Šeste direktive, prava na izuzeće predviđenog u članku 28.c, A točki (a) te direktive kao i prava na povrat PDV‑a, na temelju članka 28.b, A, stavka 2. navedene direktive, u slučaju da nacionalno pravo ne sadrži odredbe koje predviđaju takvo odbijanje.

               42

               Kako bi se odgovorilo na to pitanje, valja kao prvo podsjetiti da je borba protiv eventualne utaje, izbjegavanja poreza i zlouporabe cilj koji Šesta direktiva prepoznaje i potiče (vidjeti između ostalog presude Halifax i dr., C‑255/02, EU:C:2006:121, t. 71.; Kittel i Recolta Recycling, C‑439/04 i C‑440/04, EU:C:2006:446, t. 54. te Mahagében i Dávid, C‑80/11 i C‑142/11, EU:C:2012:373, t. 41.).

               43

               U tom pogledu Sud je više puta naglasio da se stranke ne mogu pozivati na odredbe prava Unije u svrhu utaje ili zlouporabe (vidjeti osobito presude Kittel i Recolta Recycling, EU:C:2006:446, t. 54; Fini H, C‑32/03, EU:C:2005:128, t. 32. i Maks Pen, C‑18/13, EU:C:2014:69, t. 26.).

               44

               Sud je kao prvo zaključio, u okviru ustaljene sudske prakse o pravu na odbitak PDV‑a predviđenom Šestom direktivom, da je na nacionalnim tijelima i sudovima da odbiju korištenje tog prava ako se utvrdi, s obzirom na objektivne elemente, da se na njega poziva u svrhu utaje ili zlouporabe (vidjeti osobito presude Kittel i Recolta Recycling, EU:C:2006:446, t. 55.; Bonik, C‑285/11, EU:C:2012:774, t. 37. te Maks Pen, EU:C:2014:69, t. 26.).

               45

               Kao drugo, iz sudske prakse Suda proizlazi da se ta posljedica zloporabe ili utaje načelno primjenjuje i na pravo na izuzeće na temelju isporuke unutar Zajednice (vidjeti u tom smislu presude R., C‑285/09, EU:C:2010:742, t. 55. i Mecsek‑Gabona, C‑273/11, EU:C:2012:547, t. 54.).

               46

               Kao treće, kako je nezavisni odvjetnik istaknuo u točkama 50. do 52. svojeg mišljenja, u mjeri u kojoj eventualno odbijanje korištenja prava iz Šeste direktive odražava glavno načelo, spomenuto u točki 43. ove presude, prema kojem nitko ne može koristiti prava predviđena pravnim sustavom Unije u svrhu zlouporabe ili utaje, takvo odbijanje trebaju izvršiti općenito nacionalna tijela i sudovi, neovisno o pravu u području PDV‑a na koje je utjecala utaja, uključujući stoga pravo na povrat PDV‑a.

               47

               Suprotno navodima Komisije, taj zaključak ne može se dovesti u pitanje činjenicom da je potonje pravo posebne naravi po tome što čini mehanizam korekcije koji omogućava osigurati neutralnost PDV‑a u određenim slučajevima isporuka unutar Zajednice.

               48

               U tom pogledu valja istaknuti da iz sudske prakse navedene u točki 44. ove presude proizlazi da se glavna funkcija prava na odbitak predviđenog člankom 17. stavkom 3. Šeste direktive u mehanizmu PDV‑a radi osiguravanja savršene neutralnosti poreza ne protivi tome da se to pravo odbije poreznom obvezniku u slučaju sudjelovanja u utaji (vidjeti u tom smislu osobito presude Bonik, EU:C:2012:774, t. 25. do 27. i 37. te Maks Pen, EU:C:2014:69, t. 24. do 26.). Također posebna funkcija prava na povrat PDV‑a sa svrhom osiguranja neutralnosti PDV‑a ne može se suprotstaviti tome da se to pravo odbije poreznom obvezniku u takvom slučaju.

               49

               S obzirom na prethodna izlaganja, načelno je na nacionalnim tijelima i sudovima da odbiju korištenje prava predviđenih Šestom direktivom na koja se poziva u svrhu utaje ili zlouporabe kada se radi o pravima na odbitak, izuzeće ili povrat PDV‑a u vezi s isporukom unutar Zajednice, kao što su ona u pitanju u glavnom postupku.

               50

               Nadalje, valja reći da je prema ustaljenoj sudskoj praksi to slučaj ne samo onda kad sam porezni obveznik utaji porez već i kada je porezni obveznik znao ili morao znati da je predmetnom transakcijom sudjelovao u utaji PDV‑a koju je počinio isporučitelj ili drugi subjekt koji uzlazno ili silazno sudjeluje u tom lancu isporuke (vidjeti u tom smislu osobito presude Kittel i Recolta Recycling, EU:C:2006:446, t. 45., 46., 56. i 60. te Bonik, EU:C:2012:774, t. 38. do 40.).

               51

               Što se tiče pitanja je li takvo odbijanje na nacionalnim tijelima i sudovima, također nema specifičnih odredbi u tom smislu u nacionalnom pravnom poretku te valja kao prvo reći da je nizozemska vlada tijekom rasprave inzistirala na činjenici da nije bilo praznina u nizozemskom pravu u pogledu prenošenja Šeste direktive i da se sprečavanje utaje primjenjivalo kao opće pravno načelo tijekom primjene nacionalnih odredaba koje prenose tu direktivu.

               52

               U skladu s time, valja podsjetiti da je na nacionalnom sucu da tumači nacionalno pravo u najvećoj mogućoj mjeri u svjetlu teksta i svrhe predmetne direktive kako bi ostvario njome predviđeni rezultat, što zahtijeva da učini sve što je u njegovoj nadležnosti uzimajući u obzir ukupnost nacionalnog prava i primjenjujući metode tumačenja koje ono priznaje (vidjeti u tom smislu presude Adeneler i dr., C‑212/04, EU:C:2006:443, t. 111.; Kofoed, C‑321/05, EU:C:2007:408, t. 45. i Maks Pen, EU:C:2014:69, t. 36.).

               53

               Stoga je na sudu koji je uputio zahtjev da utvrdi postoje li u nizozemskom pravu, kako to tvrdi nizozemska vlada, pravna pravila, bilo odredba ili opće načelo, prema kojima je zlouporaba prava zabranjena ili druge odredbe koje se tiču utaje ili izbjegavanja poreza koje bi se mogle tumačiti sukladno zahtjevima prava Unije u području borbe protiv utaje poreza, poput onih iz točaka 49. i 50. ove presude (vidjeti u tom smislu presude Kofoed, EU:C:2007:408, t. 46. i Maks Pen, EU:C:2014:69, t. 36.).

               54

               Ako se, međutim, kao drugo, u ovom slučaju pokaže da nacionalno pravo ne sadrži takva pravila podložna sukladnom tumačenju, ne može se ipak zaključiti da su nacionalna tijela i sudovi u okolnostima poput onih u glavnom postupku spriječena poštovati navedene zahtjeve i tako odbiti pogodnost koju daje pravo predviđeno Šestom direktivom u slučaju utaje.

               55

               Kao prvo, iako je istina, kako je i Italmoda potvrdila, da prema ustaljenoj sudskoj praksi direktiva ne može sama po sebi stvoriti obveze za pojedinca, pa se na nju kao takvu država članica ne može pozvati protiv njega (vidjeti osobito presude Pfeiffer i dr., C‑397/01 do C‑403/01, EU:C:2004:584, t. 108. i Kücükdeveci, C‑555/07, EU:C:2010:21, t. 46.), odbijanje korištenja nekog prava zbog, kao u ovom slučaju, utaje nije obuhvaćeno slučajem predviđenim tom sudskom praksom.

               56

               Naprotiv, kako je istaknuto u točkama 43. i 46. ove presude, to odbijanje odgovara načelu prema kojem se nitko ne može pozivati na odredbe prava Unije u svrhu utaje ili zlouporabe, s obzirom na to da se njihova primjena ne može proširiti na pokrivanje zlouporabe odnosno utaje (vidjeti u tom smislu presude Halifax i dr., EU:C:2006:121, t. 68. i 69. te Collée, C‑146/05, EU:C:2007:549, t. 38.).

               57

               Tako ako činjenice zlouporabe ili utaje ne mogu biti temelj prava predviđenog pravnim poretkom Unije, odbijanje pogodnosti, sukladno u ovom slučaju Šestoj direktivi, predmetnom pojedincu na temelju te direktive ne nameće obvezu, već je sama posljedica utvrđenja prema kojem objektivni uvjeti potrebni za dobivanje zatražene pogodnosti, predviđeni navedenom direktivom u pogledu tog prava, zapravo nisu zadovoljeni (vidjeti u tom smislu osobito presude Kittel i Recolta Recycling, EU:C:2006:446, t. 53. te FIRIN, C‑107/13, EU:C:2014:151, t. 41.).

               58

               Stoga se u ovom slučaju više radi o nemogućnosti poreznog obveznika da se pozove na pravo predviđeno Šestom direktivom, čiji objektivni kriteriji dodjele nisu ispunjeni zbog utaje koja utječe na operaciju koju je ostvario sam porezni obveznik ili zbog prijevarne naravi niza ukupnih transakcija, u kojem je on sudjelovao, kako je izloženo u točki 50. ove presude.

               59

               Međutim u ovom slučaju ne traži se izričita dozvola kako bi nacionalna tijela i sudovi mogli odbiti pogodnost na temelju zajedničkog sustava PDV‑a, s obzirom na to da tu posljedicu treba smatrati nerazdvojivom od navedenog sustava.

               60

               Nadalje, suprotno onome što je iznijela Italmoda, porezni obveznik koji je stvorio uvjete vezane za stjecanje prava samo sudjelujući u prijevarama očito se nema pravo pozivati na načela zaštite legitimnih očekivanja ili pravne sigurnosti kako bi se suprotstavio odbijanju dodjele predmetnog prava (vidjeti u tom smislu presude Breitsohl, C‑400/98, EU:C:2000:304, t. 38. i Halifax i dr., EU:C:2006:121, t. 84.).

               61

               Konačno, kada je odbijanje korištenja prava koje proizlazi iz zajedničkog sustava PDV‑a u slučaju upletenosti poreznog obveznika u utaju samo posljedica nedostatka ispunjenja svih uvjeta koje u tom pogledu traže mjerodavne odredbe Šeste direktive, to odbijanje, kako je iznio nezavisni odvjetnik u točki 60. svojeg mišljenja, nema karakter kazne ili sankcije u smislu članka 7. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950. ili članka 49. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (vidjeti u tom smislu presude Emsland‑Stärke, C‑110/99, EU:C:2000:695, t. 56.; Halifax i dr., EU:C:2006:121, t. 93. i Döhler Neuenkirchen, C‑262/10, EU:C:2012:559, t. 43.).

               62

               S obzirom na ukupnost prethodnih razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da Šestu direktivu treba tumačiti u smislu da je na nacionalnim tijelima i sudovima da poreznom obvezniku u okviru isporuke unutar Zajednice odbiju korištenje prava na odbitak, izuzeće ili povrat PDV‑a, čak i u nedostatku odredaba nacionalnog prava koje predviđaju takvo odbijanje, ako se utvrdi, s obzirom na objektivne elemente, da je porezni obveznik znao ili morao znati da je operacijom na koju se poziva kao temelj za predmetno pravo sudjelovao u utaji PDV‑a počinjenoj u okviru niza isporuka.

         Drugo pitanje

               63

               Svojim drugim prethodnim pitanjem sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku u bitnome pita Sud o relevantnosti, što se tiče eventualne obveze da odbije prava na odbitak, izuzeće ili povrat PDV‑a, kako je bila predviđena u okviru prvog prethodnog pitanja, okolnosti prema kojima je, s jedne strane, utaja PDV‑a bila počinjena u državi članici različitoj od one u kojoj se tražilo korištenje tih različitih prava i, s druge strane, predmetni porezni obveznik u toj posljednjoj državi članici poštovao formalne uvjete predviđene nacionalnim zakonodavstvom radi korištenja navedenih prava.

               64

               U tom pogledu, kako je već izneseno u točki 50. ove presude, prema ustaljenoj sudskoj praksi smatraju se prijevarnim ponašanjem poreznog obveznika koje može dovesti, u odnosu na njega, do odbijanja prava predviđenog Šestom direktivom, ne samo situacija u kojoj je utaju poreza neposredno počinio sam porezni obveznik, i samo on, već i ona u kojoj je porezni obveznik znao ili morao znati da je stjecanjem ili izvršenom isporukom sudjelovao u transakciji upletenoj u utaju PDV‑a koju je počinio isporučitelj ili drugi subjekt koji uzlazno ili silazno sudjeluje u tom lancu isporuke (vidjeti osobito presude Kittel i Recolta Recycling, EU:C:2006:446, t. 45., 46. i 56.; Mahagében i Dávid, EU:C:2012:373, t. 46. te Bonik, EU:C:2012:774, t. 40.).

               65

               Međutim nema objektivnog razloga koji dopušta zaključak da bi bilo drugačije samo zato što se niz isporuka na koje je utjecala utaja širi na dvije ili više država članica ili zato što se transakcija kojom je počinjena utaja PDV‑a odvila u državi članici različitoj od one u kojoj porezni obveznik upleten u prijevarno izvršenje predmetnih transakcija želi neosnovano koristiti pravo iz Šeste direktive.

               66

               Također je irelevantno utvrđenje kao takvo, što se tiče odbijanja korištenja prava predviđenog Šestom direktivom, prema kojem se uvjeti predviđeni u tom pogledu, u odnosu na sami pravni poredak države članice pozvane da odluči o dodjeli tog prava, čine ispunjeni, s obzirom na to da, kako je upravo izneseno, upletenost u utaju PDV‑a može činiti svjesno sudjelovanje ili ono koje je moralo biti takvo u nizu transakcija u okviru kojih drugi subjekt, naknadnom operacijom koja se odvila u drugoj državi članici, finalizira počinjenje te utaje.

               67

               Osim toga, kako je ispravno iznijela nizozemska vlada, utaja PDV‑a koja je predmet glavnog postupka, tipa „vrtuljak“, koja je provedena u okviru isporuka unutar Zajednice, često se karakterizira činjenicom da se sa stajališta države članice koje se razmatra pojedinačno uvjeti zahtijevani za pozivanje na pravo u području PDV‑a čine ispunjenima s obzirom na to da upravo iz specifične kombinacije transakcija izvršenih u više država članica proizlazi prijevarna narav tih cjelokupnih operacija.

               68

               Osim toga, svako tumačenje različito od onog u prethodnoj točki ne bi bilo u skladu s ciljem borbe protiv utaje poreza, kako je prepoznaje i potiče Šesta direktiva (vidjeti osobito presudu Tanoarch, C‑504/10, EU:C:2011:707, t. 50).

               69

               S obzirom na prethodna razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti tako da Šestu direktivu treba tumačiti na način da se poreznom obvezniku koji je znao ili morao znati da je operacijom na koju se poziva kako bi utemeljio svoja prava na odbitak, izuzeće ili povrat PDV‑a sudjelovao u utaji PDV‑a počinjenoj u okviru niza isporuka, može odbiti korištenje tih prava, usprkos činjenici da je utaja počinjena u državi članici različitoj od one u kojoj je njihovo korištenje zatraženo i tome da je taj porezni obveznik u toj posljednjoj državi članici poštovao formalne uvjete predviđene nacionalnim zakonodavstvom kako bi mogao koristiti navedena prava.

         Treće pitanje

               70

               S obzirom na odgovor dan na prvo pitanje, nema potrebe odgovoriti na treće pitanje, koje je postavljeno samo u slučaju negativnog odgovora na prvo pitanje.

         Troškovi

               71

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Prethodna pitanja koja je uputio Hoge Raad der Nederlanden u predmetima C‑163/13 i C‑164/13 nedopuštena su.

                           2.

                           Šestu direktivu Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet – zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena osnovica za razrezivanje, kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 95/7/EZ od 10. travnja 1995., treba tumačiti u smislu da je na nacionalnim tijelima i sudovima da poreznom obvezniku u okviru isporuke unutar Zajednice odbiju korištenje prava na odbitak, izuzeće ili povrat PDV‑a, čak i u nedostatku odredaba nacionalnog prava koje predviđaju takvo odbijanje, ako se utvrdi, s obzirom na objektivne elemente, da je taj porezni obveznik znao ili morao znati da je operacijom na koju se poziva kao temelj za predmetno pravo sudjelovao u utaji poreza na dodanu vrijednost počinjenoj u okviru niza isporuka.

                           3.

                           Šestu direktivu 77/388, kako je izmijenjena Direktivom 95/7, treba tumačiti na način da se poreznom obvezniku koji je znao ili morao znati da je operacijom na koju se poziva kako bi utemeljio svoja prava na odbitak, izuzeće ili povrat poreza na dodanu vrijednost sudjelovao u utaji poreza na dodanu vrijednost počinjenoj u okviru niza isporuka, može odbiti korištenje tih prava, usprkos činjenici da je ta utaja počinjena u državi članici različitoj od one u kojoj je njihovo korištenje zatraženo i tome da je porezni obveznik u toj posljednjoj državi članici poštovao formalne uvjete predviđene nacionalnim zakonodavstvom kako bi mogao koristiti navedena prava.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski