title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 25. listopada 2017.#Polyelectrolyte Producers Group GEIE (PPG) i SNF SAS protiv Europske agencije za kemikalije (ECHA).#Žalba – Uredba (EZ) br. 1907/2006 (REACH) – Članak 57. – Posebno zabrinjavajuće tvari – Identifikacija – Članak 2. stavak 8. točka (b) – Izuzeće – Članak 3. točka 15. – Pojam ‚intermedijer’ – Akrilamid.#Predmet C-650/15 P.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      25. listopada 2017. (
            *1
         )
      „Žalba – Uredba (EZ) br. 1907/2006 (REACH) – Članak 57. – Posebno zabrinjavajuće tvari – Identifikacija – Članak 2. stavak 8. točka (b) – Izuzeće – Članak 3. točka 15. – Pojam ‚intermedijer’ – Akrilamid”
      U predmetu C‑650/15 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 4. prosinca 2015.,

         Polyelectrolyte Producers Group GEIE (PPG), sa sjedištem u Bruxellesu (Belgija),

         SNF SAS, sa sjedištem u Andrézieux‑Bouthéonu (Francuska),
      koje zastupaju E. Mullier i R. Cana, avocats, i D. Abrahams, barrister,
      tužitelji,
      druge stranke u postupku su:

         Europska agencija za kemikalije (ECHA), koju zastupaju M. Heikkilä i W. Broere, u svojstvu agenata, uz asistenciju J. Stuyck i S. Raes, advocaten,
      tuženik u prvostupanjskom postupku,

         Kraljevina Nizozemska, koju zastupaju M. Bulterman i B. Koopman, u svojstvu agenata,

         Europska komisija, koju zastupaju K. Talabér‑Ritz, E. Manhaeve, K. Mifsud‑Bonnici i D. Kukovec, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
      intervenijenti u prvostupanjskom postupku,
      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, C. G. Fernlund (izvjestitelj), J.-C. Bonichot, A. Arabadjiev i E. Regan, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: L. Hewlett, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 11. siječnja 2017.,
      saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 6. srpnja 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Polyelectrolyte Producers Group GEIE (PPG) i SNF SAS žalbom traže ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 25. rujna 2015., PPG i SNF/ECHA (T‑268/10 RENV, EU:T:2015:698; u daljnjem tekstu: pobijana odluka), kojom je taj sud odbio tužbu za poništenje odluke Europske agencije za kemikalije (ECHA) od 22. prosinca 2009. o određivanju akrilamida (EZ br. 201‑173-7) kao tvari koja ispunjava kriterije iz članka 57. Uredbe (EZ) br. 1907/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 18. prosinca 2006. o registraciji, evaluaciji, autorizaciji i ograničavanju kemikalija (REACH) i osnivanju Europske agencije za kemikalije te o izmjeni Direktive 1999/45/EZ i stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EEZ) br. 793/93 i Uredbe Komisije (EZ) br. 1488/94 kao i Direktive Vijeća 76/769/EEZ i direktiva Komisije 91/155/EEZ, 93/67/EEZ, 93/105/EZ i 2000/21/EZ (SL 2006., L 396, str. 1. i ispravak SL 2007., L 136, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 23., str. 3., ispravak SL 2017., L 135, str. 46.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 552/2009 od 22. lipnja 2009. (SL 2009., L 164, str. 7.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 24., str. 263.; u daljnjem tekstu: Uredba REACH), u skladu s člankom 59. te uredbe (u daljnjem tekstu: sporna odluka).

         Pravni okvir

               2

               Uvodna izjava 41. Uredbe REACH glasi kako slijedi:
               „S obzirom na specifičnu prirodu intermedijera, za njih bi u interesu provedivosti trebalo utvrditi posebne zahtjeve registracije. Polimere bi trebalo izuzeti od registracije i evaluacije dok se na praktičan i ekonomičan način, zasnovan na tehnološkim i valjanim znanstvenim kriterijima, ne izdvoje oni koje je potrebno registrirati zbog rizika koji predstavljaju za zdravlje ljudi ili okoliš.”

               3

               Članak 2. te uredbe, naslovljen „Primjena”, predviđa:
               „1.   Ova se Uredba ne primjenjuje na:
               […]

                        (c)

                        neizolirane intermedijere;

                  […]
               8.   Interni izolirani intermedijeri i prevezeni izolirani intermedijeri izuzimaju se od odredaba:
               […]

                        (b)

                        glave VII.

                  9.   Odredbe glava II. i VI. ne primjenjuju se na polimere.”

               4

               U članku 3. te uredbe, naslovljenom „Definicije”, određuje se:
               „U smislu ove Uredbe:
               […]

                        15.

                        intermedijer je tvar koja se proizvodi da bi se u kemijskoj preradi utrošila ili upotrijebila za pretvorbu u drugu tvar (dalje u tekstu: ‚sinteza’):

                                 (a)

                                 neizolirani intermedijer je intermedijer koji se tijekom sinteze ne uklanja namjerno iz opreme u kojoj se odvija sinteza (osim u slučaju uzorkovanja). Ova oprema uključuje reakcijsku posudu i pripadajuću opremu kao i svu opremu kroz koju tvar(i) prolazi(-e) tijekom kontinuiranog protoka ili šaržnog postupka, uključujući cijevi koje se koriste za premještanje iz jedne posude u drugu radi podvrgavanja sljedećoj fazi reakcije, isključujući spremnike i druge posude u kojima se tvar(i) čuva(ju) nakon proizvodnje;

                                 (b)

                                 interni izolirani intermedijer je intermedijer koji ne ispunjava kriterije neizoliranog intermedijera i čija se proizvodnja odvija na istoj lokaciji – koju koristi jedna ili više pravnih osoba – kao sinteza druge/ih tvari iz tog intermedijera;

                                 (c)

                                 prevezeni izolirani intermedijer je intermedijer koji ne ispunjava kriterije neizoliranog intermedijera i koji se prevozi između lokacija ili isporučuje na druge lokacije;

                        16.

                        lokacija je mjesto gdje se, u slučaju kad više proizvođača proizvodi tvar(i), određena infrastruktura i oprema koristi zajednički;

                  […]”

               5

               Članak 17. Uredbe REACH, naslovljen „Registracija internih izoliranih intermedijera”, glasi ovako:
               „1.   Proizvođač koji proizvodi interni izolirani intermedijer u količinama od najmanje jedne tone godišnje dužan je Agenciji podnijeti registraciju za taj izolirani intermedijer.
               2.   Registracija internog izoliranog intermedijera uključuje sve niže navedene informacije, ako ih je proizvođač u mogućnosti dostaviti bez dodatnog ispitivanja:

                        (a)

                        podaci o proizvođaču, kako je predviđeno u odjeljku 1. Priloga VI.;

                        (b)

                        identitet intermedijera, kako je predviđeno u odjeljcima od 2.1. do 2.3.4. Priloga VI.;

                        (c)

                        razvrstavanje intermedijera, kako je predviđeno u odjeljku 4. Priloga VI.;

                        (d)

                        sve raspoložive postojeće informacije o fizikalno‑kemijskim svojstvima intermedijera i učincima na zdravlje ljudi i okoliš. Ako je raspoloživa potpuna studija, dostavlja se sažetak studije;

                        (e)

                        kratak opći opis uporabe, kako je predviđeno u odjeljku 3.5. Priloga VI.;

                        (f)

                        podaci o mjerama upravljanja rizikom koje se primjenjuju.

                  […]
               3.   Stavak 2. primjenjuje se na interne izolirane intermedijere samo ako proizvođač potvrdi da se tvar proizvodi i koristi isključivo u strogo kontroliranim uvjetima u kojima je tijekom čitavog životnog ciklusa tehničkim sredstvima onemogućeno njezino oslobađanje. Emisije i moguća izloženost koja iz njih proizlazi smanjuju se primjenom procedura i tehnika kontrole.
               Ako ti uvjeti nisu ispunjeni, registracija obuhvaća informacije predviđene u članku 10.”

               6

               U članku 18. Uredbe REACH, naslovljenom „Registracija prevezenih izoliranih intermedijera”, predviđa se:
               „1.   Svaki proizvođač i uvoznik koji proizvodi odnosno uvozi prevezeni izolirani intermedijer u količinama od najmanje jedne tone godišnje dužan je Agenciji podnijeti registraciju za taj intermedijer.
               2.   Registracija prevezenog izoliranog intermedijera uključuje sljedeće informacije:

                        (a)

                        podaci o proizvođaču odnosno uvozniku, kako je predviđeno u odjeljku 1. Priloga VI.;

                        (b)

                        identitet intermedijera, kako je predviđeno u odjeljcima od 2.1. do 2.3.4. Priloga VI.;

                        (c)

                        razvrstavanje intermedijera, kako je predviđeno u odjeljku 4. Priloga VI.;

                        (d)

                        sve raspoložive postojeće informacije o fizikalno‑kemijskim svojstvima intermedijera i učincima na zdravlje ljudi i okoliš. Ako je raspoloživa potpuna studija, dostavlja se sažetak studije;

                        (e)

                        kratak opći opis uporabe, kako je predviđeno u odjeljku 3.5. Priloga VI.;

                        (f)

                        informacije o mjerama upravljanja rizikom koje se primjenjuju i preporučuju korisniku u skladu sa stavkom 4.

                  […]
               3.   Registracija za prevezene izolirane intermedijere u količinama od najmanje 1000 tona godišnje po proizvođaču odnosno uvozniku uz informacije iz stavka 2. obuhvaća i informacije iz Priloga VII.
               Na dobivanje tih informacija primjenjuje se članak 13.
               4.   Stavci 2. i 3. primjenjuju se samo na prevezene izolirane intermedijere ako proizvođač odnosno uvoznik sâm potvrdi ili izjavi da je dobio potvrdu korisnika da se sinteza druge(-ih) tvari iz tog intermedijera na drugim lokacijama odvija u sljedećim strogo kontroliranim uvjetima:

                        (a)

                        oslobađanje tvari tehničkim je sredstvima onemogućeno za vrijeme čitavog životnog ciklusa, uključujući proizvodnju, pročišćivanje, čišćenje i održavanje opreme, uzorkovanje, analizu, punjenje i pražnjenje opreme i posuda, zbrinjavanje otpada odnosno pročišćivanje i skladištenje;

                        (b)

                        koriste se tehnologije postupka i tehnologije kontrole koje smanjuju emisije i izloženost koja iz njih proizlazi;

                        (c)

                        tvarima rukuje samo odgovarajuće osposobljeno i ovlašteno osoblje;

                        (d)

                        u slučaju čišćenja i održavanja, prije otvaranja sustava i ulaska u sustav primjenjuju se posebni postupci kao što je ispiranje i pranje;

                        (e)

                        u slučaju nezgode i na mjestima gdje nastaje otpad, koriste se tehnologije postupka i tehnologije kontrole koje smanjuju emisije i izloženost koja iz njih proizlazi tijekom postupaka pročišćivanja, čišćenja i održavanja;

                        (f)

                        postupci rukovanja tvarima uredno se dokumentiraju i odvijaju pod strogim nadzorom voditelja lokacije.

                  Ako uvjeti iz prvog podstavka nisu ispunjeni, registracija obuhvaća informacije predviđene u članku 10.”

               7

               Glava VII. Uredbe REACH, naslovljena „Autorizacija”, među ostalim uključuje članke 56. do 64. te uredbe.

               8

               Članak 56. te uredbe, naslovljen „Opće odredbe”, u stavku 1. predviđa:
               „Proizvođač, uvoznik ili daljnji korisnik stavlja na tržište tvar iz Priloga XIV. za određenu uporabu odnosno sam koristi tu tvar samo ako:

                        (a)

                        je uporaba(-e) te tvari pojedinačno ili u pripravku odnosno ugradnja tvari u proizvod radi koje se tvar stavlja na tržište ili zbog koje on sam koristi tvar autorizirana u skladu s člancima od 60. do 64.; ili

                        (b)

                        je uporaba(-e) te tvari pojedinačno ili u pripravku odnosno ugradnja tvari u proizvod radi koje se tvar stavlja na tržište ili zbog koje on sam koristi tvar u samom Prilogu XIV. izuzeta od zahtjeva za autorizaciju u skladu s člankom 58. stavkom 2.; ili

                  […]”

               9

               Članak 57. navedene uredbe, naslovljen „Tvari koje se uvrštavaju u Prilog XIV.”, glasi ovako:
               „U Prilog XIV. mogu se uvrstiti sljedeće tvari, u skladu s postupkom predviđenim u članku 58.:

                        (a)

                        tvari koje ispunjavaju kriterije prema kojima se tvari razvrstavaju kao karcinogene tvari 1. ili 2. kategorije u skladu s Direktivom 67/548/EEZ;

                        (b)

                        tvari koje ispunjavaju kriterije prema kojima se tvari razvrstavaju kao mutagene tvari 1. ili 2. kategorije u skladu s Direktivom 67/548/EEZ;

                        (c)

                        tvari koje ispunjavaju kriterije prema kojima se tvari razvrstavaju kao reproduktivno toksične tvari 1. ili 2. kategorije u skladu s Direktivom 67/548/EEZ;

                        (d)

                        tvari koje su postojane, bioakumulativne i toksične u skladu s kriterijima iz Priloga XIII. ovoj Uredbi;

                        (e)

                        tvari koje su vrlo postojane i vrlo bioakumulativne u skladu s kriterijima iz Priloga XIII. ovoj Uredbi;

                        (f)

                        tvari – kao što su tvari koje imaju svojstva endokrine disrupcije ili tvari koje imaju postojana, bioakumulativna i toksična svojstva ili vrlo postojana i vrlo bioakumulativna svojstva, a ne ispunjavaju kriterije iz točaka (d) i (e) – kod kojih postoje znanstveni dokazi o vjerojatnim ozbiljnim učincima na zdravlje ljudi ili okoliš koji su jednako zabrinjavajući kao učinci drugih tvari iz točaka od (a) do (e), i koje se određuju od slučaja do slučaja u skladu s postupkom iz članka 59.”

               10

               Članak 59. Uredbe REACH, naslovljen „Identifikacija tvari iz članka 57.”, predviđa:
               „1.   Postupak iz stavaka od 2. do 10. ovog članka primjenjuje se za potrebe identifikacije tvari koje ispunjavaju kriterije iz članka 57. i utvrđivanja popisa tvari predloženih za uvrštenje u Prilog XIV. […]
               […]
               3.   Svaka država članica može izraditi dosje u skladu s Prilogom XV. za tvari koje prema njezinom mišljenju ispunjavaju kriterije iz članka 57. i poslati [ga] Agenciji. […]
               […]
               7.   Ako se Agencija očituje odnosno ako primi očitovanja, upućuje dosje Odboru država članica u roku od 15 dana nakon isteka roka od 60 dana navedenog u stavku 5.
               8.   Ako se u roku od 30 dana u Odboru država članica postigne jednoglasni sporazum u pogledu identifikacije tvari, Agencija uvrštava tvar u popis iz stavka 1. Agencija tu tvar može uključiti u svoje preporuke na temelju članka 58. stavka 3.
               9.   Ako se unutar Odbora država članica ne postigne jednoglasni sporazum, Komisija izrađuje nacrt prijedloga za identifikaciju tvari u roku od tri mjeseca od primitka mišljenja Odbora država članica. Konačna odluka o određivanju tvari donosi se u skladu s postupkom iz članka 133. stavka 3.
               10.   Agencija na svojim internetskim stranicama bez odlaganja objavljuje i ažurira popis iz stavka 1. čim se donese odluka o uvrštenju tvari.”

               11

               Članci 60. do 64. Uredbe REACH uređuju postupak davanja autorizacije.

               12

               Uredba Komisije (EU) br. 366/2011 od 14. travnja 2011. o izmjeni Uredbe br. 1907/2006 s obzirom na Prilog XVII. (akrilamid) (SL 2011., L 101, str. 12.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 60., str. 141.) predviđa dodavanje unosa 60. u ovu tablicu:

                           „60. Akrilamid CAS br. 79‑06-1

                           Nakon 5. studenoga 2012. ne smije se stavljati na tržište ni upotrebljavati kao tvar ili sastojak mješavina za cementacijske primjene u koncentracijama od 0,1 % masenog udjela ili više.”

         Okolnosti spora

               13

               Iz točaka 1. do 10. pobijane presude razvidno je da je ECHA spornom odlukom uvrstila akrilamid na popis tvari određenih za uvrštenje u Prilog XIV. Uredbi REACH i to zato što je razvrstana kao kancerogena tvar 2. kategorije i mutagena tvar 2. kategorije.

         Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

               14

               PPG i SNF su 10. lipnja 2010. podnijeli tužbu za poništenje sporne odluke.

               15

               Opći je sud rješenjem od 21. rujna 2011., PPG i SNF/ECHA (T‑268/10, EU:T:2011:508), tužbu PPG‑a i SNF‑a odbacio kao nedopuštenu.

               16

               Sud je presudom od 26. rujna 2013., PPG i SNF/ECHA (C‑625/11 P, EU:C:2013:594), ukinuo rješenje od 21. rujna 2011., PPG i SNF/ECHA (T‑268/10, EU:T:2011:508), vratio predmet na odlučivanje Općem sudu te odredio da će se o troškovima odlučiti naknadno.

               17

               Kraljevina Nizozemska i Komisija podnijele su svoje intervencijske podneske 16. rujna 2014. odnosno 17. rujna 2014.

               18

               Opći je sud u pobijanoj presudi odbio prigovor nedopuštenosti koji je iznijela ECHA te slijedom toga odbio tužbu PPG‑a i SNF‑a te im naložio snošenje troškova.

         Zahtjevi stranaka pred Sudom

               19

               PPG i SNF zahtijevaju od Suda da:

                        –

                        ukine pobijanu presudu,

                        –

                        poništi spornu odluku ili, podredno, vrati predmet Općem sudu na ponovno odlučivanje,

                        –

                        naloži ECHA‑i snošenje troškova.

               20

               ECHA zahtijeva od Suda da odbije žalbu i da PPG‑u i SNF‑u naloži snošenje troškova.

               21

               Komisija od Suda zahtijeva da odbije tužbu.

         O žalbi
      Prvi žalbeni razlog
      Argumentacija stranaka

               22

               PPG i SNF tvrde da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava prilikom tumačenja pojma „intermedijer” definiranog u članku 3. točki 15. Uredbe REACH. Smatraju da je Opći sud u točkama 54. do 58. i 66. do 68. pobijane presude dodao uvjet koji nije predviđen tom odredbom. Tvrde da se tim dodatnim uvjetom pojam „intermedijera” ograničava samo na tvari kod kojih je „glavni cilj” kemijske prerade proizvodnja druge tvari. Taj dodatak ima za posljedicu isključenje iz kategorije intermedijera svih tvari sintetiziranih radi specifične funkcije koja odgovara krajnjoj uporabi te tvari.

               23

               Smatraju da je tumačenje koje je prihvatio Opći sud dovelo do odbijanja da se akrilamid koji se koristi za dobivanje poliakrilamida za cementaciju kvalificira kao intermedijer. Razlog za to odbijanje je u činjenici da se akrilamid u tom slučaju „ne koristi u svrhu proizvodnje” poliakrilamida nego se radi o „krajnjoj uporabi” tog monomera.

               24

               Dalje navode da je to tumačenje navelo Opći sud da u točkama 56. do 58. pobijane presude odbije kvalificiranje kao intermedijera akrilamida koji se koristi za proizvodnju poliakrilamida kad se potonji zatim koristi u pripremi gelova za elektroforezu, s obrazloženjem da konačni cilj te prerade nije proizvodnja poliakrilamida nego analitičko odvajanje molekula elektroforezom.

               25

               Stoga tvrde da je Opći sud pomiješao, s jedne strane, korištenje akrilamida za proizvodnju poliakrilamida i, s druge strane, primjenu za koju poliakrilamid služi, a to je korištenje za cementaciju i elektroforezu. Smatraju da je Opći sud izjednačio „glavni cilj” prerade originalne tvari i „glavnu primjenu” sintetizirane tvari.

               26

               Smatraju da je Opći sud, odbivši kvalificirati monomer kao intermedijer, prešutno zaključio da ta tvar ne prestaje postojati nakon polimerizacije, suprotno onomu što je zaključio Sud u točki 34. presude od 7. srpnja 2009., S. P. C. M. i dr. (C‑558/07, EU:C:2009:430).

               27

               PPG i SNF tvrde da je tumačenje Općeg suda u suprotnosti sa svrhom Uredbe REACH i s dokumentom ECHA‑e naslovljenim „Tehnički vodič: intermedijeri” (dokument ECHA-2010-G-17-FR). Smatraju da se na intermedijere primjenjuje poseban režim zbog razloga, prije svega praktičnih, izloženih u uvodnoj izjavi 41. te uredbe, te da su za taj režim karakteristični, s jedne strane, posebni uvjeti registracije određeni u člancima 17. i 18. te uredbe i, s druge strane, izuzeće iz glave VII. iste uredbe.

               28

               Tvrde da svrha postojanja tog izuzeća leži u činjenici da je izloženost navedenim tvarima ograničena, što samim time podrazumijeva i manju razinu rizika nego za druge tvari.

               29

               ECHA i Komisija osporavaju argumentaciju PPG‑a i SNF‑a.

         Ocjena Suda

               30

               U svrhu utvrđivanja osnovanosti prvog žalbenog razloga o postojanju pogreške koja se tiče prava počinjene prilikom tumačenja pojma „intermedijer” definiranog u članku 3. točki 15. Uredbe REACH, važno je podsjetiti da se u toj uredbi izraz „intermedijer” koristi kao imenica koja označava određene tvari koje zbog svoje primjene imaju pravo na izuzeće za koje je svojstveno ublažavanje određenih obveza predviđenih tom uredbom.

               31

               Sukladno definiciji predviđenoj u članku 3. točki 15. Uredbe REACH, izraz „intermedijer” primjenjuje se na tvar koja se proizvodi i upotrebljava ili utrošava za preradu u drugu tvar putem kemijskog procesa koji se naziva „sinteza”.

               32

               Nadalje, članak 3. točka 15. Uredbe REACH intermedijere dijeli u tri kategorije. Prva, „neizolirani intermedijeri”, uključuje intermedijere koji se tijekom sinteze namjerno ne uklanjaju iz opreme u kojoj se odvija sinteza. Uredba REACH se ne primjenjuje na tu prvu kategoriju, sukladno njezinu članku 2. stavku 1. točki (c). Druga kategorija, tzv. „interni izolirani intermedijeri”, primjenjuje se na sve intermedijere čija se proizvodnja i sinteza odvija na istoj lokaciji. Treća kategorija, tzv. „prevezeni izolirani intermedijeri”, uključuje sve intermedijere koji se prevoze s jedne lokacije na drugu. Posljednje dvije kategorije intermedijera izuzete su iz glave VII. te uredbe, sukladno njezinu članku 2. stavku 8. točki (b).

               33

               Iz navedenih elemenata proizlazi da članak 3. točka 15. Uredbe REACH traži ispunjenje triju uvjeta da bi se moglo smatrati da se neka tvar koristi kao intermedijer. Kao što je to nezavisna odvjetnica navela u točki 56. svojeg mišljenja, prvi od ta tri uvjeta tiče se svrhe proizvodnje i korištenja tvari kao intermedijera, dakle prerade te tvari u neku drugu. Drugi uvjet tiče se tehničkog sredstva uz pomoć kojeg se obavlja ta prerada, a to je kemijski proces koji se naziva „sinteza”. Treći uvjet sužava primjenu pojma „intermedijer” na korištenja tvari koja ostaju ograničena na kontrolirano okruženje, što može biti bilo oprema unutar koje se obavlja sinteza bilo lokacija unutar koje se obavlja proizvodnja i sinteza ili u koju se prevozi, pri čemu se sam pojam „lokacija” u članku 3. točki 16. Uredbe REACH definira kao „mjesto” u kojem su smještene infrastruktura i oprema.

               34

               U konkretnom slučaju, kada je riječ o prva dva uvjeta spomenuta u prethodnoj točki, Opći je sud u točki 66. pobijane presude smatrao da „iz definicije intermedijera iz članka 3. točke 15. Uredbe [REACH] proizlazi da kvalifikacija tvari kao intermedijera ovisi o cilju koji se ostvaruje njezinom proizvodnjom i uporabom. [P]rema toj definiciji intermedijer je tvar koja se proizvodi da bi se u kemijskoj preradi utrošila ili upotrijebila za sintezu.” Tom ocjenom, koja se u bitnome ponavlja i u točkama 67. i 68. pobijane presude, Opći je sud pravilno protumačio pojam „intermedijer” te, suprotno onomu što tvrde PPG i SNF, u tom pogledu nije počinio pogrešku koja se tiče prava.

               35

               Osim toga, prigovorima iznesenima protiv točaka 50. do 58. pobijane presude vezano uz ocjenu Općeg suda o dopuštenosti prvostupanjske tužbe, u bitnome se kritiziraju razlozi zbog kojih je taj sud odbio zaključak da se akrilamid koristi isključivo kao intermedijer. U tom pogledu, Opći je sud, nakon što je u točki 51. pobijane presude zaključio da se 99,9 % akrilamida koristi kao intermedijer, utvrdio da se, u preostalom dijelu, ne može smatrati da se u proizvodima za cementaciju i u pripremi gelova za elektroforezu ta tvar koristi kao intermedijer.

               36

               Kada je riječ o proizvodima za cementaciju, Opći sud je u bitnome zaključio da, iako korištenje akrilamida podrazumijeva kemijsku preradu te tvari u poliakrilamid, glavni cilj tog postupka nije proizvodnja poliakrilamida, već postizanje svojstva nepropusnosti opisanog u točki 52. pobijane presude, među ostalim za potrebe zaustavljanja prodiranja vode, popravka betonskih građevina i sanacije vlage.

               37

               Opći sud stoga je u točki 54. pobijane presude zaključio da je intermedijer, „prema definiciji iz članka 3. točke 15. Uredbe [REACH], […] tvar koja se proizvodi da bi se u kemijskoj preradi utrošila ili upotrijebila za sintezu. U ovom je slučaju točno da se agent nepropusnosti na bazi akrilamida koristi za proizvodnju druge tvari ili se on sam pretvara u drugu tvar, odnosno u polimer. Međutim, kao što to potvrđuje ECHA, akrilamid se ne koristi kako bi on sam bio predmet sinteze, u smislu definicije iz članka 3. točke 15. Uredbe [REACH]. On se ne koristi s ciljem proizvodnje druge tvari jer je glavni cilj kemijskog procesa postizanje funkcije nepropusnosti koja nastaje kada se agent nepropusnosti na bazi akrilamida polimerizira. On se polimeriziranjem stvrdnjava u čvrsti gel koji je vodootporan pri njegovoj primjeni kao nepropusne tvari. Uporaba akrilamida kao nepropusnog agenta nije dakle korištenje te tvari kao intermedijera, već njezina krajnja uporaba.”

               38

               Međutim treba reći da je, s obzirom na to da je cilj proizvodnje i uporabe tvari njezina prerada u drugu tvar, ispunjen prvi od triju uvjeta koji proizlaze iz članka 3. točke 15. navedene uredbe glede kvalifikacije tvari kao intermedijera. Članak 3. točka 15. iste uredbe ne sadržava nikakav dodatni kriterij na temelju kojeg bi se mogla praviti razlika između toga je li navedeni cilj glavni ili sporedni ili istraživati preklapa li se kemijski postupak uz pomoć kojeg se jedna tvar prerađuje u drugu s krajnjom uporabom za koju je ta tvar namijenjena.

               39

               Stoga, odbijajući da se akrilamid u okviru postupka prerade u poliakrilamid namijenjen za potrebe nepropusnosti razvrstava kao „intermedijer”, Opći je sud dodao uvjet koji nije bio predviđen u članku 3. točki 15. Uredbe REACH te time pogrešno protumačio tu odredbu.

               40

               Ta pogreška koja se tiče prava nema međutim učinaka na valjanost pobijane presude jer pogađa suvišne razloge. Naime, obrazloženje izloženo u točkama 50. do 58. pobijane presude na koje se odnosi prvi žalbeni razlog vezan uz dopuštenost tužbe u prvostupanjskom postupku slijedi zaključak iznesen u točki 43. pobijane presude, koji nije osporen, o tome da sporna odluka može proizvesti izravne učinke na pravni položaj dobavljača te tvari. Navedeni izravni učinci proizlaze iz obveza informiranja predviđenih u članku 31. stavku 9. točki (a) te uredbe, s obzirom na to da identifikacija tvari u skladu s postupkom iz članka 59. Uredbe REACH predstavlja novu informaciju koja te dobavljače može obvezivati da ažuriraju pojedini sigurnosno‑tehnički list. Iz toga slijedi da je prvi žalbeni razlog, u mjeri u kojoj se odnosi na točke 50. do 58. pobijane presude, bespredmetan.

               41

               Iz prethodno navedenih razmatranja slijedi da prvi žalbeni razlog valja dijelom odbiti kao neosnovan, a dijelom odbaciti kao bespredmetan.

         Drugi žalbeni razlog
      Argumentacija stranaka

               42

               Drugim žalbenim razlogom koji se odnosi na točke 64. do 71. i 77. pobijane presude, PPG i SNF prozivaju Opći sud da nije odlučio o njihovu prigovoru o povredi članka 2. stavka 8. točke (b) Uredbe REACH i da stoga nije ispunio svoju obvezu obrazlaganja. Tvrde da u pobijanoj presudi nisu izneseni razlozi zbog kojih jasno formulirano izuzeće iz te odredbe ne obuhvaća članak 59. navedene uredbe.

               43

               ECHA i Komisija tvrde da je obrazloženje pobijane presude dovoljno.

         Ocjena Suda

               44

               Iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da obveza obrazlaganja, koje se Opći sud mora pridržavati, nalaže da obrazloženje mora na jasan i nedvosmislen način odražavati njegove zaključke, kako bi se zainteresiranim osobama omogućilo upoznavanje s razlozima donošenja odluke, a Sudu izvršavanje njegove nadzorne ovlasti (vidjeti među ostalim presudu od 7. siječnja 2004., Aalborg Portland i dr./Komisija, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P i C‑219/00 P, EU:C:2004:6, t. 372. te rješenje od 1. lipnja 2017., Universidad Internacional de la Rioja/EUIPO, C‑50/17 P, neobjavljeno, EU:C:2017:415, t. 12.).

               45

               U konkretnom slučaju Opći je sud, nakon što je u točki 63. pobijane presude izložio argumentaciju PPG‑a i SNF‑a o povredi članka 2. stavka 8. točke (b) Uredbe REACH, u točkama 64. do 71. izložio razloge koji su ga naveli na zaključak da ta argumentacija nije osnovana.

               46

               Obrazloženje pobijane presude stoga na jasan i nedvosmislen način odražava zaključke na kojima je Opći sud temeljio odbijanje prvog tužbenog razloga iz tužbe o kojoj je odlučivao.

               47

               Drugi žalbeni razlog prema tome valja odbiti kao neosnovan.

         Treći žalbeni razlog
      Argumentacija stranaka

               48

               Trećim žalbenim razlogom koji se odnosi na točke 64. do 71. i 77. pobijane presude PPG i SNF tvrde da je tumačenje Uredbe REACH koje je Opći sud zauzeo kada je odbio tvrdnju da su intermedijeri izuzeti iz postupka identifikacije predviđenog člankom 59. te uredbe u očitoj suprotnosti s jasnom formulacijom članka 2. stavka 8. točke (b) te uredbe. Smatraju da se navedena odredba odnosi na cijelu glavu VII. te uredbe, bez iznimke. Da je zakonodavac Unije želio isključiti postupak identifikacije iz područja primjene izuzeća rezerviranog za intermedijere, on bi to bio učinio putem izričite odredbe. Budući da u tekstu te odredbe ne postoji nikakva dvosmislenost, nije potrebno koristiti nikakve druge metode tumačenja osim doslovne metode.

               49

               PPG i SNF tvrde da je, zaključivši u točki 65. pobijane presude da se sukladno članku 59. Uredbe REACH postupak identifikacije predviđen tom odredbom može primijeniti na sve intermedijere koje je moguće kvalificirati kao „tvari”, iako je taj članak 59. dio glave VII. navedene uredbe, Opći sud povrijedio taj članak. Okolnost da tvar posjeduje posebno zabrinjavajuća unutarnja svojstva iz članka 57. te uredbe ECHA‑i ne daje pravo da krši tu istu uredbu.

               50

               PPG i SNF smatraju da je tumačenje članka 59. Uredbe REACH koje je Opći sud prihvatio u točki 66. pobijane presude pogrešno. Tvrde da je moguće tvar uključiti na popis tvari predloženih za uvrštenje i pritom navesti da to uključivanje ne dovodi u pitanje njezino korištenje kao intermedijera. Budući da nema osnove za uvrštavanje intermedijera u glavu XIV. te uredbe, nema ni razloga za njihovo uključivanje na popis koji se sastavlja za potrebe takvog uvrštavanja.

               51

               Smatraju da tvrdnja koju je Opći sud iznio u točki 69. pobijane presude, prema kojoj se članak 57. odnosi na unutarnja svojstva tvari, nije uopće relevantna za primjenu članka 2. stavka 8. točke (b) navedene uredbe.

               52

               ECHA i Komisija osporavaju argumentaciju PPG‑a i SNF‑a.

         Ocjena Suda

               53

               U cilju davanja odgovora na treći žalbeni razlog, valja podsjetiti na kontekst u kojem se primjenjuje iznimka iz članka 2. stavka 8. točke (b) Uredbe REACH.

               54

               Iz članka 1. stavka 1. te uredbe proizlazi da je njezina svrha osigurati visoku razinu zaštite zdravlja ljudi i okoliša, uključujući promicanje alternativnih metoda za procjenu opasnosti tvari, kao i stavljanje u slobodan promet tvari na unutarnjem tržištu te istodobno povećati konkurentnost i inovativnost. U tu se svrhu navedenom uredbom uvodi integrirani sustav kontrole kemijskih tvari koji uključuje njihovu registraciju, procjenu kao i autorizaciju te eventualna ograničenja njihove uporabe (vidjeti među ostalim presudu od 15. ožujka 2017., Polynt/ECHA, C‑323/15 P, EU:C:2017:207, t. 20.).

               55

               Kao što je to osobito istaknuto u uvodnim izjavama 69. i 70. Uredbe REACH, „posebno zabrinjavajućim tvarima” trebalo bi posvetiti osobitu pozornost. Naime, te tvari podvrgnute su postupku autorizacije iz glave VII. te uredbe. Cilj je tog postupka, prema članku 55. navedene uredbe, „osigurati dobro funkcioniranje unutarnjega tržišta i istovremeno osigurati primjerenu kontrolu rizika posebno zabrinjavajućih tvari te njihovu postupnu zamjenu prikladnim alternativnim tvarima ili tehnologijama, ako su one ekonomski i tehnički održive” (vidjeti među ostalim presudu od 15. ožujka 2017., Polynt/ECHA, C‑323/15 P, EU:C:2017:207, t. 21.).

               56

               Prvi je korak tog postupka autorizacije postupak identifikacije posebno zabrinjavajućih tvari na temelju kriterija iz članka 57. Uredbe REACH. Drugi korak sastoji se od uvrštavanja tih tvari na popis tvari podvrgnutih autorizaciji, koji tvori Prilog XIV. toj uredbi, a treći i posljednji korak odnosi se na postupak na temelju kojeg, ovisno o slučaju, može doći do autorizacije posebno zabrinjavajuće tvari (vidjeti među ostalim presudu od 15. ožujka 2017., Polynt/ECHA, C‑323/15 P, EU:C:2017:207, t. 22.).

               57

               Kako bi se osigurala dosljednost između postupka autorizacije propisanog u glavi VII. te uredbe i drugih zakonodavnih i regulatornih odredaba Unije namijenih zaštiti zdravlja ljudi i okoliša od rizika koji nastaju prilikom uporabe kemijskih tvari, članak 58. stavak 2. te uredbe omogućava izuzimanje određenih uporaba ili kategorija uporaba od zahtjeva za autorizaciju, „pod uvjetom da je rizik podvrgnut odgovarajućoj kontroli na temelju postojećega posebnog zakonodavstva Zajednice u kojemu su utvrđeni minimalni zahtjevi u pogledu zaštite zdravlja ljudi i okoliša u vezi s uporabom tvari”. Taj mehanizam izuzeća uključuje neraskidivu vezu između tvari i njezinih uporaba ili kategorija uporaba (presuda od 13. srpnja 2017., VECCO i dr./Komisija, C‑651/15 P, EU:C:2017:543, t. 30. i 37.).

               58

               Osim tog posebnog izuzeća iz članka 58. stavka 2. Uredbe REACH, u članku 2. stavku 8. točki (b) predviđa se i opće izuzeće sukladno kojem se „[i]nterni izolirani intermedijeri i prevezeni izolirani intermedijeri izuzimaju […] od odredaba glave VII.” te uredbe.

               59

               Ako se doslovno tumači, kako to čine PPG i SNF, ta bi odredba trebala dovesti do zaključka da su sve tvari koje se koriste kao interni izolirani intermedijeri ili kao prevezeni izolirani intermedijeri zbog tog razloga automatski izuzete iz svih odredaba glave VII. Uredbe REACH. Na takve se tvari stoga ne bi primjenjivao postupak identifikacije iz članka 59. te uredbe, čak ni onda ako bi te tvari zbog svojih unutarnjih svojstava potpadale pod članak 57. te uredbe, slijedom čega bi ih se trebalo smatrati posebno zabrinjavajućim tvarima. Postupak autorizacije uređen poglavljima 2. i 3. glave VII. navedene uredbe stoga se također ne bi primjenjivao na takve tvari.

               60

               Takvo je doslovno tumačenje u očitoj suprotnosti s ciljem Uredbe REACH u pogledu zaštite okoliša, na koji se podsjeća u točkama 54. i 55. ove presude. Ono nije u skladu ni s logikom te uredbe.

               61

               Kao što je nezavisna odvjetnica podsjetila u točkama 85. do 87. svojeg mišljenja, iz zajedničkog tumačenja odredbe članka 3. točke 15. Uredbe REACH, u kojoj se definira „intermedijer”, i odredbi glave VII. te uredbe proizlazi da izuzeće iz članka 2. stavka 8. točke (b) navedene uredbe treba shvatiti tako da se primjenjuje samo na uporabe tvari koje se mogu kvalificirati kao interni izolirani intermedijeri ili kao prevezeni izolirani intermedijeri. To se izuzeće dakle ne primjenjuje na odredbe glave VII. koje uređuju tvari prema elementima koji nisu njihove uporabe ili kategorije uporaba.

               62

               Iz toga slijedi da se izuzeće iz članka 2. stavka 8. točke (b) Uredbe REACH odnosi samo na postupak autorizacije predviđen u poglavljima 2. i 3. glave VII. te uredbe. Naime, cilj tog postupka je upravo razgraničiti, za određenu posebno zabrinjavajuću tvar, uporabe i kategorije uporaba koje mogu biti dopuštene, ne dovodeći pritom u pitanje, među ostalim, opće izuzeće iz članka 2. stavka 8. točke (b) te uredbe.

               63

               To se izuzeće s druge strane ne primjenjuje na odredbe glave VII. Uredbe REACH kojima se tvari uređuju prema svojim unutarnjim svojstvima. Dakle, članak 2. stavak 8. točka (b) te uredbe ne protivi se mogućnosti da se tvar identificira kao posebno zabrinjavajuća na temelju kriterija predviđenih u članku 57. te uredbe, čak i kad se ta tvar koristi samo kao interni izolirani intermedijer ili kao prevezeni izolirani intermedijer.

               64

               Kao što je nezavisna odvjetnica navela u točki 83. svojeg mišljenja, iz pripremnih akata za tu uredbu proizlazi da svrha postojanja takvog odnosa između postupka autorizacije i izuzeća koje se primjenjuje na tvari koje se koriste kao interni izolirani intermedijeri ili kao prevezeni izolirani intermedijeri leži u činjenici da te uporabe po svojoj naravi nisu zabrinjavajuće, pa ih je stoga moguće izuzeti od postupka autorizacije.

               65

               Opći sud stoga nije počinio pogrešku koja se tiče prava kada je u točki 66. pobijane presude zaključio da „iz definicije intermedijera iz članka 3. točke 15. Uredbe [REACH] proizlazi da kvalifikacija tvari kao intermedijera ovisi o cilju koji se ostvaruje njezinom proizvodnjom i uporabom. Kao što je već spomenuto […], prema toj definiciji intermedijer je tvar koja se proizvodi da bi se u kemijskoj preradi utrošila ili upotrijebila za sintezu. Budući da se svaka tvar može, u načelu, proizvesti da bi se u kemijskoj preradi utrošila ili upotrijebila za sintezu, te tako imati status intermedijera, činjenica da neka tvar posjeduje, kao u konkretnom slučaju, status intermedijera ne izuzima tu tvar od postupka identifikacije iz članka 59. [te uredbe]”.

               66

               Budući da je ta pravna osnova dovoljna za pravno obrazloženje odbijanja prvog tužbenog razloga iz prvostupanjskog postupka, treći žalbeni razlog valja odbiti kao neosnovan.

         Četvrti žalbeni razlog: očita pogreška u ocjeni
      Argumentacija stranaka

               67

               PPG i SNF prozivaju Opći sud da je u točkama 69. do 79. pobijane presude odbio argumentaciju kojom su tvrdili da je ECHA počinila očitu pogrešku u ocjeni propustivši uzeti u razmatranje podatke sadržane u dosjeu sastavljenom sukladno Prilogu XV. Uredbi REACH. Naime, Opći je sud smatrao da podaci iz Priloga XV. toj uredbi nisu relevantni za identifikaciju tvari u okviru postupka iz članka 59. te uredbe.

               68

               Tvrde da je ta ocjena pogrešna. Naime, sastavljanje tog dosjea predstavlja prvi korak u postupku autorizacije tvari, po on treba sadržavati sve relevantne informacije za utvrđivanje treba li dotičnu tvar uključiti na popis tvari predloženih za uvrštenje i u Prilog XIV. Uredbi REACH. Osim unutarnjih svojstava tvari, sukladno Prilogu XV. toj uredbi, u tom dosjeu treba izložiti uporabe, izloženosti, zamjenske tvari i opasnosti.

               69

               Navode da u konkretnom slučaju iz podataka kojima je raspolagala ECHA proizlazi da se akrilamid koristi samo kao intermedijer. Prema mišljenju PPG‑a i SNF‑a, ECHA je bila dužna te podatke ispitati pažljivo i nepristrano (presuda od 21. studenoga 1991., Technische Universität München, C‑269/90, EU:C:1991:438, t. 14.). Smatraju naime da bi ti podaci dokazali da su ispunjeni uvjeti za primjenu izuzeća iz članka 2. stavka 8. točke (b) Uredbe REACH.

               70

               ECHA i Komisija odbijaju tu argumentaciju.

         Ocjena Suda

               71

               Kao što je zaključeno u točki 63. ove presude, članak 2. stavak 8. točka (b) Uredbe REACH ne protivi se mogućnosti da se tvar identificira kao posebno zabrinjavajuća na temelju kriterija predviđenih u članku 57. te uredbe, čak i kad se ta tvar koristi samo kao interni izolirani intermedijer ili kao prevezeni izolirani intermedijer.

               72

               Opći sud dakle nije počinio pogrešku koja se tiče prava kada je u točki 69. pobijane presude zaključio da „i pod pretpostavkom da [dosje koji je Kraljevina Nizozemska sastavila sukladno poglavlju XV. te uredbe] spominje samo primjere uporabe te tvari kao intermedijera, to ne bi bilo relevantno u cilju identifikacije akrilamida kao posebno zabrinjavajuće tvari koja ispunjava kriterije iz članka 57. [te uredbe] s obzirom na to da se te informacije ne odnose na inherentna svojstva akrilamida”.

               73

               Zbog istog razloga, slično obrazloženje izneseno u točkama 70. i 77. pobijane presude ne sadržava pogrešku koja se tiče prava.

               74

               Četvrti žalbeni razlog stoga valja odbiti kao neosnovan.

         Peti i šesti žalbeni razlog

               75

               Petim žalbenim razlogom PPG i SNF kritiziraju točku 93. pobijane presude u kojoj je Opći sud odbio njihovu argumentaciju o kršenju načela proporcionalnosti. Smatraju da je postojala manje ograničavajuća alternativa spornoj odluci, a to je da se prilikom uključivanja akrilamida na popis tvari predloženih za uvrštenje predvidi da ta identifikacija i to uključivanje nemaju utjecaja na korištenje te tvari kao intermedijera.

               76

               Šestim žalbenim razlogom PPG i SNF tvrde da točka 93. pobijane presude sadržava nedostatak u obrazloženju.

               77

               ECHA i Komisija odbijaju te argumente.

         Ocjena Suda

               78

               Kao što je zaključeno u točki 62. ove presude, postupak autorizacije predviđen u poglavljima 2. i 3. glave VII. Uredbe REACH ima za cilj razgraničiti, za određenu posebno zabrinjavajuću tvar, uporabe i kategorije uporaba koje mogu biti dopuštene, ne dovodeći pritom u pitanje, među ostalim, opće izuzeće iz članka 2. stavka 8. točke (b) te uredbe.

               79

               U tim okolnostima, dodavanje prilikom uključivanja tvari na popis tvari identificiranih radi njihova daljnjeg uvrštavanja u Prilog XIV. toj uredbi napomene u kojoj se navodi da to uključivanje nema utjecaja na uporabe koje su izuzete na temelju članka 2. stavka 8. točke (b) navedene uredbe značilo bi samo ponoviti ono što već proizlazi iz Uredbe REACH. Kao što je nezavisna odvjetnica navela u točki 116. svojeg mišljenja, takva bi mjera bila posve bespredmetna u kontekstu primjene načela proporcionalnosti.

               80

               Iz toga slijedi da, odbivši argumentaciju PPG‑a i SNF‑a u točki 93. pobijane presude s obrazloženjem da je „zakonodavac ustanovio određena pravila za intermedijere u članku 2. stavku 1. točki (c) i [članku 2.] stavku 8. točki (b) [Uredbe REACH]”, Opći sud nije počinio nikakvu pogrešku koja se tiče prava i da je ispunio svoju obvezu obrazlaganja.

               81

               Peti i šesti žalbeni razlog stoga valja odbiti kao neosnovane.

               82

               Iz svih prethodnih razmatranja slijedi da žalbu valja odbiti u cijelosti.

         Troškovi

               83

               Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima. U skladu s člankom 138. stavkom 1. istog poslovnika, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.

               84

               Članak 140. stavak 1. Poslovnika, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, predviđa da države članice i institucije koje su intervenirale u postupak snose vlastite troškove.

               85

               Budući da PPG i SNF nisu uspjeli u svojim zahtjevima i s obzirom na to da je ECHA zatražila da oni snose troškove, valja im naložiti snošenje troškova.

               86

               Kraljevina Nizozemska i Komisija, intervenijenti u prvostupanjskom postupku, snosit će vlastite troškove.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Žalba se odbija.

                           2.

                           Društvima Polyelectrolyte Producers Group GEIE (PPG) i SNF SAS nalaže se snošenje vlastitih troškova i troškova Europske agencije za kemikalije (ECHA).

                           3.

                           Kraljevina Nizozemska i Europska komisija snosit će vlastite troškove.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


title: Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 26. listopada 2017.#Alpirsbacher Klosterbräu Glauner GmbH & Co. KG protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Prijava verbalnog žiga Europske unije Klosterstoff – Apsolutni razlozi za odbijanje – Opisni karakter – Žig koji može dovesti javnost u zabludu – Članak 7. stavak 1. točke (b), (c) i (g) Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 7. stavak 1. točke (b), (c) i (g) Uredbe (EU) 2017/1001) – Ranija praksa EUIPO-a.#Predmet T-844/16.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (deveto vijeće)
      26. listopada 2017. (
            *1
         )
      „Žig Europske unije – Prijava verbalnog žiga Europske unije Klosterstoff – Apsolutni razlozi za odbijanje – Opisni karakter – Žig koji može dovesti javnost u zabludu – Članak 7. stavak 1. točke (b), (c) i (g) Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 7. stavak 1. točke (b), (c) i (g) Uredbe (EU) 2017/1001) – Ranija praksa EUIPO‑a”
      U predmetu T‑844/16,

         Alpirsbacher Klosterbräu Glauner GmbH & Co. KG, sa sjedištem u Alpirsbachu (Njemačka), koji zastupaju W. Göpfert i S. Hofmann, odvjetnici,
      tužitelj,
      protiv

         Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO), koji zastupa A. Schifko, u svojstvu agenta,
      tuženika,
      povodom tužbe protiv odluke petog žalbenog vijeća EUIPO‑a od 6. listopada 2016. (predmet R 2064/2015‑5), koja se odnosi na prijavu za registraciju verbalnog znaka Klosterstoff kao žiga Europske unije,
      OPĆI SUD (deveto vijeće)
      u sastavu: S. Gervasoni, predsjednik, K. Kowalik‑Bańczyk i C. Mac Eochaidh (izvjestitelj), suci,
      tajnik: E. Coulon,
      uzimajući u obzir tužbu podnesenu tajništvu Općeg suda 29. studenoga 2016.,
      uzimajući u obzir odgovor na tužbu podnesen tajništvu Općeg suda 1. ožujka 2017.,
      uzimajući u obzir da stranke nisu podnijele zahtjev za zakazivanje rasprave u roku od tri tjedna od dostave obavijesti o zatvaranju pisanog dijela postupka i da je stoga odlučeno, u skladu s člankom 106. stavkom 3. Poslovnika Općeg suda, da se odluka donese bez provođenja usmenog dijela postupka,
      donosi sljedeću
      Presudu
      Okolnosti spora

               1

               Tužitelj Alpirsbacher Klosterbräu Glauner GmbH & Co. KG je na temelju Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Zajednice (SL 2009., L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, svezak 17., poglavlje 1., str. 226.), kako je izmijenjena (zamijenjena Uredbom (EU) 2017/1001 Europskog parlamenta i Vijeća od 14. lipnja 2017. o žigu Europske unije (SL 2017., L 154, str. 1.)), podnio Uredu Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) 13. travnja 2015. prijavu za registraciju žiga Europske unije. Žig za koji je podnesena prijava za registraciju verbalni je znak Klosterstoff.

               2

               Proizvodi za koje je zatražena registracija pripadaju razredima 32. i 33. u smislu Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga radi registracije žigova od 15. lipnja 1957., kako je revidiran i izmijenjen, a koji, za svaki od tih razreda, odgovaraju sljedećem opisu:

                        –

                        razred 32.: „pivo i pivarski proizvodi; miješana pića na bazi piva; bezalkoholna pića, osobito bezalkoholna piva; pripravci za proizvodnju piva”;

                        –

                        razred 33.: „alkoholna pića osim piva; žestoka alkoholna pića i likeri, osobito viski, rakija, pića od tropa; unaprijed pomiješana alkoholna pića, osimonih na bazi piva; pripravci za pripravljanje alkoholnih pića”.

               3

               Odlukom od 4. rujna 2015. ispitivač je na temelju članka 7. stavka 1. točaka (b), (c) i (g) Uredbe br. 207/2009 (koji je postao članak 7. stavak 1. točke (b), (c) i (g) Uredbe br. 2017/1001) odbio registrirati žig za koji je podnesena prijava za registraciju.

               4

               Tužitelj je na temelju članaka 58. do 64. Uredbe br. 207/2009 (koji su postali članci 66. do 71. Uredbe br. 2017/1001) podnio žalbu EUIPO‑u 13. listopada 2015. protiv odluke ispitivača.

               5

               Peto žalbeno vijeće EUIPO‑a je odlukom od 6. listopada 2016. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) odbilo žalbu. Žalbeno vijeće je s tim u vezi navelo, kao prvo, u točkama 15. i 16. pobijane odluke da, s obzirom na to da se žig za koji je podnesena prijava za registraciju sastoji od njemačkih riječi, treba uzeti u obzir članove javnosti koji pripadaju njemačkom govornom području i one koji vladaju osnovnim rječnikom njemačkog jezika, uobičajeno obaviještene i razumno pažljive i oprezne. Kao drugo, u točkama 17. do 26. pobijane odluke žalbeno vijeće je navelo da riječ „klosterstoff”, koja se sastoji od riječi „kloster” i „stoff”, označava proizvode koji sadržavaju alkohol i koji su podrijetlom iz samostana ili su proizvedeni na takvom mjestu. Prema njegovu mišljenju, verbalni znak za koji je podnesena prijava za registraciju sastoji se od dva pojma stavljena jedan do drugoga koji zajedno opisuju svojstva proizvoda: „pivo i pivarski proizvodi; miješana pića na bazi piva; pripravci za proizvodnju pića” iz razreda 32. i „alkoholna pića osim piva; žestoka alkoholna pića i likeri, osobito viski, rakija, pića od tropa; unaprijed pomiješana alkoholna pića, osim onih na bazi piva; pripravci za pripravljanje alkoholnih pića” iz razreda 33. Stoga je ono u točki 26. pobijane odluke zaključilo da na temelju članka 7. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009 treba odbiti prijavu za registraciju žiga u vezi s tim proizvodima. Kao treće, u točkama 27. do 33. pobijane odluke žalbeno vijeće je zaključilo da žig za koji je podnesena prijava za registraciju u odnosu na te proizvode nema ni razlikovni karakter u smislu članka 7. stavka 1. točke (b) te uredbe, s obrazloženjem da se on ograničava na jednostavnu poruku da predmetni proizvodi sadržavaju alkohol podrijetlom iz samostana ili proizveden na takvom mjestu. Potrošač stoga ne može identificirati komercijalni izvor tog znaka. Kao četvrto, žalbeno vijeće je u točkama 34. do 37. pobijane odluke zaključilo da žig za koji je podnesena prijava za registraciju dovodi javnost u zabludu u smislu članka 7. stavka 1. točke (g) te uredbe jer dovodi do toga da potrošači za bezalkoholna pića misle da sadržavaju alkohol i da se stoga ne može registrirati na tom temelju za „bezalkoholna pića, osobito bezalkoholna piva” iz razreda 32. Kao peto, žalbeno vijeće je u točkama 38. i 39. pobijane odluke ocijenilo da činjenica da su ranije registrirani različiti žigovi koji sadržavaju element „stoff” nije odlučujuća za ocjenu zakonitosti registracije žiga za koji je podnesena prijava.

         Zahtjevi stranaka

               6

               Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                        –

                        poništi pobijanu odluku;

                        –

                        naloži EUIPO‑u snošenje troškova.

               7

               EUIPO od Općeg suda zahtijeva da:

                        –

                        odbije tužbu;

                        –

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

         Pravo

               8

               U prilog svojoj tužbi tužitelj u biti iznosi četiri tužbena razloga. Kao prvo, žalbeno vijeće je povrijedilo članak 7. stavak 1. točku (c) Uredbe br. 207/2009 kada je zaključilo da je žig za koji je podnesena prijava za registraciju opisan u odnosu na predmetne proizvode. Kao drugo, žalbeno vijeće je povrijedilo članak 7. stavak 1. točku (b) Uredbe br. 207/2009 kada je zaključilo da žig za koji je podnesena prijava za registraciju nije imao razlikovni karakter u smislu te odredbe. Kao treće, žalbeno vijeće je pogrešno zaključilo da žig za koji je podnesena prijava za registraciju dovodi u zabludu, u smislu članka 7. stavka 1. točke (g) Uredbe br. 207/2009, u vezi s određenim predmetnim proizvodima. Kao četvrto, žalbeno vijeće u biti nije postupalo u skladu sa svojom ranijom praksom odlučivanja.

         Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 7. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009

               9

               Tužitelj u biti smatra da je žalbeno vijeće počinilo pogrešku u ocjeni kada je zaključilo da je žig za koji je podnesena prijava za registraciju opisan u odnosu na predmetne proizvode u smislu članka 7. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009.

               10

               EUIPO osporava taj argument.

               11

               U skladu s člankom 7. stavkom 1. točkom (c) Uredbe br. 207/2009, neće se registrirati „žigovi koji se sastoje isključivo od oznaka ili podataka koji u trgovini mogu služiti za označavanje vrste, kakvoće, količine, namjene, vrijednosti, zemljopisnog podrijetla ili vremena proizvodnje proizvoda ili pružanja usluge ili nekih drugih obilježja proizvoda ili usluga”. Članak 7. stavak 2. te uredbe (koji je postao članak 7. stavak 2. Uredbe 2017/1001) propisuje da se članak 7. stavak 1. te uredbe primjenjuje neovisno o tome što razlozi za nemogućnost registracije postoje samo u jednom dijelu Europske unije.

               12

               Prema sudskoj praksi članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe br. 207/2009 sprječava to da znakovi ili podaci na koje se odnosi budu rezervirani za jednog poduzetnika kao posljedica njihove registracije kao žiga. Ta odredba želi ostvariti cilj od općeg interesa, koji podrazumijeva da se svi mogu slobodno koristiti takvim znakovima ili podacima (presude od 27. veljače 2002., Ellos/OHIM (ELLOS), T‑219/00, EU:T:2002:44, t. 27. i od 2. svibnja 2012., Universal Display/OHIM (UniversalPHOLED), T‑435/11, neobjavljena, EU:T:2012:210, t. 14.; vidjeti u tom smislu presudu od 23. listopada 2003., OHIM/Wrigley, C‑191/01 P, EU:C:2003:579, t. 31.).

               13

               Nadalje, za znakove ili podatke, koji u trgovini mogu služiti za označavanje obilježja proizvoda ili usluge za koje je podnesena prijava, smatra se na temelju članka 7. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009 da nisu u stanju izvršavati glavnu funkciju žiga, a to je pokazivanje komercijalnog izvora proizvoda ili usluge, kako bi se potrošaču koji stječe taj proizvod ili uslugu koja je označena žigom omogućilo da pri kasnijem stjecanju učini isti izbor, ako se iskustvo pokazalo pozitivnim, ili drugi izbor, ako se ono pokazalo negativnim (presuda od 2. svibnja 2012., UniversalPHOLED, T‑435/11, neobjavljena, EU:T:2012:210, t. 15.; vidjeti u tom smislu presudu od 23. listopada 2003., OHIM/Wrigley, C‑191/01 P, EU:C:2003:579, t. 30.).

               14

               Iz toga slijedi da je potrebno, kako bi neki znak potpao pod zabranu iznesenu u članku 7. stavku 1. točki (c) Uredbe 207/2009, da on ima dovoljno izravnu i konkretnu vezu s proizvodima ili uslugama o kojima je riječ, a koja je takve prirode da omogućuje dotičnoj javnosti da odmah i bez dodatnog promišljanja opazi opis proizvoda ili usluga o kojima je riječ, ili jedno od njihovih obilježja (vidjeti presudu od 16. listopada 2014., Larrañaga Otaño/OHIM (GRAPHENE), T‑458/13, EU:T:2014:891, t. 16. i navedenu sudsku praksu).

               15

               Naposljetku, valja podsjetiti da se ocjena opisnog karaktera znaka može provesti samo, s jedne strane, u odnosu na percepciju relevantne javnosti i, s druge strane, u odnosu na proizvode ili usluge o kojima je riječ (vidjeti presudu od 7. lipnja 2005., Münchener Rückversicherungs‑Gesellschaft/OHIM (MunichFinancialServices), T‑316/03, EU:T:2005:201, t. 26. i navedenu sudsku praksu).

               16

               U skladu s izloženim, valja ispitati je li, kao što to ističe tužitelj, žalbeno vijeće povrijedilo članak 7. stavak 1. točku (c) Uredbe br. 207/2009 zaključivši da žig za koji je podnesena prijava ima opisni karakter.

               17

               Kao prvo, treba podsjetiti da je žalbeno vijeće u točkama 15. i 16. pobijane odluke zaključilo da se relevantna javnost u vezi s percepcijom opisnog karaktera žiga za koji je podnesena prijava za registraciju sastoji od široke javnosti koja pripada njemačkom govornom području ili koja vlada osnovnim rječnikom njemačkog jezika. Žalbeno vijeće je u vezi sa stupnjem pažnje uključene javnosti odlučilo da je riječ o javnosti koja je uobičajeno obaviještena i razumno pažljiva. Ti zaključci nisu pogrešni i tužitelj ih ne osporava.

               18

               Kao drugo, žalbeno vijeće je u točkama 17. do 26. pobijane odluke ocijenilo da su, kada se zajedno uzmu u obzir i stave jedan pored drugoga, pojmovi „kloster” i „stoff” opisni u smislu da ih relevantna javnost razumije kao upućivanje na proizvode koji sadržavaju alkohol i koji su podrijetlom iz samostana ili proizvedeni na takvom mjestu. S jedne strane, žalbeno vijeće je temeljeći svoj zaključak na rječniku Duden navelo da riječ „stoff” označava alkohol i zaključilo da nije bitno to što se radi o uobičajenom značenju tog pojma. Ono je smatralo da višeznačnost pojma „stoff” nije bitna s obzirom na to da se barem jedno od potencijalnih značenja tog pojma odnosi na predmetne proizvode. S druge strane, žalbeno vijeće je napomenulo da je relevantna javnost naviknuta na prikaze ili imena samostana povezane s alkoholnim pićima. Ono je tako napomenulo da su riječi „klosterbrauerei” (samostanska pivovara) i „klosterbier” (samostansko pivo) poznate poznavateljima piva s obzirom na to da se brojna piva proizvode u samostanima ili opatijama. Također je navelo tri francuske, njemačke i austrijske opatije i samostana koji proizvode žestoka alkoholna pića. Prema njegovu mišljenju, dokazano je da se piva i žestoka alkoholna pića u opatijama i samostanima proizvode od srednjega vijeka. Žalbeno vijeće je na temelju tih elemenata zaključilo da postoji jasna veza između znaka za koji je podnesena prijava i predmetnih proizvoda. Naposljetku je zaključilo da je bespredmetna tvrdnja tužitelja da naziv „klosterstoff” nije uobičajen jer se ne može isključiti buduća uporaba tog verbalnog znaka za označavanje predmetnih proizvoda.

               19

               Tužitelj u biti navodi da je žalbeno vijeće pogrešno zaključilo da žig za koji je podnesena prijava za registraciju ima opisni karakter temeljeći svoju ocjenu na odvojenoj analizi riječi „kloster” i „stoff” a da nije dostatno uzelo u obzir cjelokupni dojam koji se stječe na temelju tog verbalnog znaka. Potonji dovodi to toga da javnost razumije žig za koji je podnesena prijava za registraciju na način da je riječ o izmišljenom i neuobičajenom nazivu koji je ograničen na označavanje podrijetla predmetnih proizvoda. Za žig za koji je podnesena prijava se stoga smatra da označava proizvod – koji je pobliže određen samo riječju „stoff”, ali predstavlja nešto određenije, originalno i određenog podrijetla – koji proizvodi samostan ili je s njim povezan. Među ostalim, tužitelj tvrdi da se riječ „stoff” u zemljama njemačkog govornog područja ne upotrebljava u svakodnevnom govoru za označavanje alkoholnih pića, a osobito piva. To značenje riječi „stoff” ne navodi se u mnogim rječnicima, na internetskim stranicama i u tražilicama koje on navodi. Čak je i u rječniku Duden, na koji je uputilo žalbeno vijeće, navedena uporaba pojma „stoff” samo u uobičajenom smislu i samo za jaka alkoholna pića. Tužitelj također smatra da tradicija proizvodnje piva i žestokih alkoholnih pića u samostanima, koju navodi žalbeno vijeće, nije poznata prosječnim potrošačima. Iz tih elemenata proizlazi da relevantna javnost, bez dodatnog promišljanja, ne može zaključiti da postoji bilo kakva izravna veza između pojma „klosterstoff” i predmetnih proizvoda. Uvjet raspoloživosti tog verbalnog znaka na koji se poziva žalbeno vijeće se prema tužiteljevu mišljenju ne može primijeniti u ovom predmetu s obzirom na to da žig za koji je podnesena prijava za registraciju nije opisan.

               20

               EUIPO osporava taj argument.

               21

               Kao prvo, treba napomenuti da je žalbeno vijeće ispitalo svaki pojam od kojeg se sastoji žig za koji je podnesena prijava za registraciju temeljeći svoju ocjenu na značenjima koja proizlaze iz rječnika Duden, za koji i sam tužitelj priznaje da je najvažniji i najpoznatiji rječnik njemačkog jezika. Također je nesporno to da tužitelj ne dovodi u pitanje značenje koje pojmu „kloster” pripisuje žalbeno vijeće.

               22

               Nasuprot tomu treba odbaciti argument tužitelja prema kojem, suprotno utvrđenjima žalbenog vijeća iz točke 17. pobijane odluke, rječnik Duden u vezi s alkoholnim pićima ograničava značenje pojma „stoff” samo na žestoka alkoholna pića i ne navodi pivo ni druge pivarske proizvode. Tužitelj Općem sudu nije podnio nijedan dokaz u prilog toj tvrdnji. Stoga je žalbeno vijeće, a da pritom nije pogriješilo, pozivajući se na taj rječnik zaključilo da riječ „stoff” označava alkohol i da je relevantna javnost doživljava u tom smislu.

               23

               Kao drugo, tu ocjenu žalbenog vijeća ne može dovesti u pitanje to što se u određenim rječnicima, na internetskim stranicama i u rezultatima tražilica koje navodi tužitelj ne uspostavlja veza između pojma „stoff” i alkohola. Isto tako, nije važno to što to značenje nije suvremeno i uobičajeno u njemačkom jeziku. Iz sudske prakse naime proizlazi da je potrebno odbiti registraciju verbalnog znaka ako makar u jednom od svojih mogućih značenja on označava obilježje proizvoda ili usluga o kojima je riječ (vidjeti presudu od 11. svibnja 2017., Bammer/EUIPO – mydays (MÄNNERSPIELPLATZ), T‑372/16, neobjavljenu, EU:T:2017:331, t. 18. i 54. i navedenu sudsku praksu).

               24

               Žalbeno vijeće je stoga pravilno zaključilo u točki 17. pobijane odluke da relevantna javnost doživljava žig za koji je podnesena prijava za registraciju kao opisnu oznaku jer prosječni potrošači razumiju da predmetni proizvodi sadržavaju alkohol podrijetlom iz samostana ili proizveden na takvom mjestu. Kao što je to žalbeno vijeće navelo u točki 26. pobijane odluke, verbalni znak Klosterstoff relevantnu javnost dakle izravno upućuje na vrstu i kvalitetu jednog dijela tih proizvoda.

               25

               Kao treće, žalbeno vijeće je u točkama 20. i 21. pobijane odluke navelo da postoji tradicija proizvodnje piva i žestokih alkoholnih pića u samostanima koja seže u srednji vijek. Prema njegovu mišljenju, ti elementi kod relevantne javnosti stvaraju konkretnu vezu između žiga za koji je podnesena prijava za registraciju i predmetnih proizvoda.

               26

               Tužitelj smatra da takva tradicija nije poznata prosječnom potrošaču. Ta se argumentacija međutim ne može prihvatiti. Prije svega ne može se potpuno isključiti mogućnost da određeni dio široke javnosti ima znatnu opću kulturu u vezi s alkoholnim pićima (vidjeti u tom smislu presudu od 19. svibnja 2015., Granette & Starorežná Distilleries/OHIM – Bacardi (42 VODKA JEMNÁ VODKA VYRÁBĚNÁ JEDINEČNOU TECHNOLOGIÍ 42 %vol.), T‑607/13, neobjavljenu, EU:T:2015:292, t. 105.). Nadalje, opće je poznato da su potrošači naviknuti na prikaze ili imena samostana osobito u vezi sa žestokim alkoholnim pićima i pivima (vidjeti u tom smislu presudu od 8. listopada 2015., Benediktinerabtei St. Bonifaz/OHIM – Andechser Molkerei Scheitz (Genuß für Leib & Seele KLOSTER Andechs SEIT 1455), T‑78/14, neobjavljenu, EU:T:2015:768, t. 27. i 29.). Naposljetku, čak i pod pretpostavkom da žig za koji je podnesena prijava za registraciju ne pripada toj tradiciji, ta okolnost ne dovodi u pitanje činjenicu da će relevantna javnost suočena s predmetnim verbalnim znakom razumjeti da je riječ o upućivanju na proizvode koji sadržavaju alkohol podrijetlom iz samostana ili proizveden na takvom mjestu.

               27

               Treba nadalje odbaciti argument da ta pivarska tradicija nije poznata prosječnim potrošačima iz određenih država članica, osobito iz južne i istočne Europe. Naime, sam tekst članka 7. stavka 2. Uredbe br. 207/2009 predviđa da se članak 7. stavak 1. te odredbe primjenjuje neovisno o tome što razlozi za nemogućnost registracije postoje u samo jednom dijelu Unije. Opći sud je s tim u vezi već presudio da se taj dio Unije može ovisno o slučaju sastojati od samo jedne države članice (presuda od 27. lipnja 2017., Jiménez Gasalla/EUIPO (B2B SOLUTIONS), T‑685/16, neobjavljena, EU:T:2017:438, t. 29. i navedena sudska praksa).

               28

               Treba dakle zaključiti da je pravilan zaključak žalbenog vijeća u skladu s kojim iz perspektive relevantne javnosti postoji stvarna veza između žiga za koji je podnesena prijava za registraciju i svih predmetnih proizvoda, uključujući pivo. Stoga ne treba donijeti odluku u vezi s utvrđenjem iz točke 20. pobijane odluke, koje tužitelj osporava, prema kojem su riječi „klosterbrauerei” i „klosterbier” poznate „poznavateljima piva”. Taj prigovor je bespredmetan jer, čak i da ga treba prihvatiti, ne dovodi u pitanje prethodna razmatranja.

               29

               Kao četvrto, tužitelj navodi da žig za koji je podnesena prijava za registraciju sadržava upućivanja na određeni proizvod – koji je pobliže određen samo riječju „stoff”, ali koji upućuje na nešto konkretno, originalno i određenog podrijetla – koji proizvodi samostan ili je s njim povezan a da pritom precizno ne određuje niti opisuje taj posebni predmet. Cijeli verbalni znak Klosterstoff je dovoljno izmišljen, ali i udaljen od svakodnevne jezične uporabe relevantne javnosti da ga ta javnost ne doživljava kao isključivo opisnu oznaku predmetnih proizvoda.

               30

               Taj argument nije uvjerljiv. S tim u vezi treba napomenuti da žig sastavljen od neologizma ili riječi nastale od elemenata od kojih svaki opisuje karakteristike proizvoda ili usluga za koje se zahtijeva registracija sâm opisuje karakteristike tih proizvoda ili usluga u smislu članka 7. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009, osim u slučaju da postoji uočljiva razlika između neologizma ili predmetne riječi i pukog zbroja njezinih elemenata. To podrazumijeva da, zbog neobičnog karaktera kombinacije u odnosu na navedene proizvode i usluge, neologizam ili predmetna riječ stvaraju dojam koji je dovoljno drukčiji od onog koji nastane samo spajanjem podataka iz elemenata koji ih čine, na način da imaju prednost pred zbrojem svojih elemenata (vidjeti presude od 22. lipnja 2005., Metso Paper Automation/OHIM (PAPERLAB), T‑19/04, EU:T:2005:247, t. 27. i navedenu sudsku praksu i od 22. svibnja 2008., Radio Regenbogen Hörfunk in Baden/OHIM (RadioCom), T‑254/06, neobjavljenu, EU:T:2008:165, t. 31. i navedenu sudsku praksu).

               31

               Međutim, treba utvrditi da struktura verbalnog znaka nije neuobičajena s obzirom na pravila njemačkoga jezika tako da će, kao što je to žalbeno vijeće pravilno zaključilo u točkama 17., 23. i 25. pobijane odluke, jasno informirati relevantnu javnost o tome da predmetni proizvodi sadržavaju alkohol koji je podrijetlom iz samostana ili je proizveden na takvom mjestu.

               32

               Žalbeno vijeće je stoga pravilno odbilo registraciju žiga za koji je podnesena prijava za registraciju u skladu s člankom 7. stavkom 1. točkom (c) Uredbe br. 207/2009 za „pivo i pivarske proizvode; miješana pića na bazi piva; pripravke za proizvodnju pića” iz razreda 32. i „alkoholna pića osim piva; žestoka alkoholna pića i likere, osobito viski, rakija, pića od tropa; unaprijed pomiješana alkoholna pića, osim onih na bazi piva; pripravke za pripravljanje alkoholnih pića” iz razreda 33. Stoga prvi tužbeni razlog treba odbiti.

         Drugi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009

               33

               Tužitelj u biti smatra da je žalbeno vijeće počinilo pogrešku u ocjeni kada je zaključilo da žig za koji je podnesena prijava za registraciju nema razlikovni karakter u smislu članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009.

               34

               EUIPO osporava taj argument.

               35

               Kao što to proizlazi iz članka 7. stavka 1. Uredbe br. 207/2009, dovoljno je da se može primijeniti jedan od apsolutnih razloga za odbijanje da se sporni znak ne može registrirati kao žig Europske unije (presude od 19. rujna 2002., DKV/OHIM, C‑104/00 P, EU:C:2002:506, t. 29. i od 7. listopada 2015., Cipar/OHIM (XAΛΛOYMI i HALLOUMI), T‑292/14 i T‑293/14, EU:T:2015:752, t. 74.).

               36

               Stoga, budući da iz ispitivanja prvog tužbenog razloga za predmetne proizvode proizlazi da znak za koji je ponesena prijava za registraciju ima opisni karakter u smislu članka 7. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009 i da taj razlog sam po sebi opravdava odbijanje sporne registracije, nikako nema smisla ocjenjivati osnovanost tužbenog razloga koji se temelji na povredi članka 7. stavka 1. točke (b) te uredbe (u tom smislu vidjeti rješenje od 13. veljače 2008., Indorta‑Serviços e Gestão/OHIM, C‑212/07 P, neobjavljeno, EU:C:2008:83, t. 28.).

         Treći tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 7. stavka 1. točke (g) Uredbe br. 207/2009

               37

               Tužitelj navodi da, suprotno odluci žalbenog vijeća, žig za koji je podnesena prijava za registraciju nije mogao dovesti relevantnu javnost u zabludu u vezi s „bezalkoholnim pićima, osobito bezalkoholnim pivima” iz razreda 32. Prema njegovu mišljenju, prosječno pažljivom potrošaču jasno je da bezalkoholna pića ne sadržavaju pivo ili druge vrste alkohola. Među ostalim, razlog za odbijanje registracije koji se temelji na tome da žig za koji je podnesena prijava za registraciju dovodi u zabludu primjenjivao bi se samo u slučaju da on dovodi u zabludu u vezi sa svim proizvodima koje označava.

               38

               EUIPO osporava te argumente.

               39

               Prije svega treba primijetiti da ovim tužbenim razlogom tužitelj pobijanu odluku želi osporiti u dijelu u kojem je žalbeno vijeće odlučilo da žig za koji je podnesena prijava za registraciju dovodi u zabludu u vezi s „bezalkoholnim pićima, osobito bezalkoholnim pivima” iz razreda 32. Ovaj razlog se razlikuje od prvih dvaju razloga kojima je tužitelj osporavao odbijanje registracije tog žiga u dijelu u kojem se odnosi na alkoholna pića iz razreda 32. i 33.

               40

               Zbog te razlike sudska se praksa iz točaka 35. i 36. ove presude ne primjenjuje na ovaj tužbeni razlog. To što je utvrđeno da verbalni znak Klosterstoff u odnosu na alkoholna pića ima opisni karakter ne oslobađa Opći sud obveze ispitivanja okolnosti da žig za koji je podnesena prijava za registraciju navodno dovodi javnost u zabludu u dijelu u kojem označava drugu vrstu proizvoda, odnosno „bezalkoholna pića, osobito bezalkoholna piva”.

               41

               U skladu s člankom 7. stavkom 1. točkom (g) Uredbe br. 207/2009, neće se registrirati žigovi koji mogu javnost dovesti u zabludu, primjerice u odnosu na vrstu, kakvoću ili zemljopisno podrijetlo proizvoda ili usluga.

               42

               U tom pogledu treba napomenuti da u skladu s ustaljenom sudskom praksom, slučajevi odbijanja registracije iz članka 7. stavka 1. točke (g) Uredbe br. 207/2009 pretpostavljaju da je moguće utvrditi postojanje stvarne zablude ili dovoljno značajne vjerojatnosti dovođenja u zabludu potrošača (vidjeti u tom smislu u vezi s člankom 3. stavkom 1. točkom (g) Prve direktive Vijeća 89/104/EEZ od 21. prosinca 1988. o usklađivanju zakonodavstava država članica o žigovima (SL 1989., L 40, str. 1.), čiji je tekst istovjetan tekstu članka 7. stavka 1. točke (g) Uredbe br. 207/2009, presude od 4. ožujka 1999., Consorzio per la tutela del formaggio Gorgonzola, C‑87/97, EU:C:1999:115, t. 41. i od 30. ožujka 2006., Emanuel, C‑259/04, EU:C:2006:215, t. 47.; vidjeti također presude od 8. lipnja 2017., W. F. Gözze Frottierweberei i Gözze, C‑689/15, EU:C:2017:434, t. 54. i navedenu sudsku praksu te od 5. svibnja 2011., SIMS – École de ski internationale/OHIM – SNMSF (esf école du ski français), T‑41/10, neobjavljenu, EU:T:2011:200, t. 49. i navedenu sudsku praksu).

               43

               U ovom predmetu žalbeno vijeće je u točkama 35. i 36. pobijane odluke zaključilo da će prosječni potrošači kada vide verbalni znak Klosterstoff na ambalaži predmetnih proizvoda, odnosno „bezalkoholnih pića, osobito bezalkoholnih piva” zbog prisutnosti riječi „stoff” pomisliti da su ta pića na bazi alkohola. Iz toga prema mišljenju žalbenog vijeća slijedi da žig za koji je podnesena prijava za registraciju dovodi u zabludu s obzirom na to da prenosi jasnu informaciju da su predmetni proizvodi označeni tim žigom alkoholna pića, dok „bezalkoholna pića, osobito bezalkoholna piva” ne sadržavaju alkohol.

               44

               S obzirom na argumente iz prvog tužbenog razloga, treba se složiti sa zaključkom žalbenog vijeća u skladu s kojim prosječni potrošači povezuju riječ „stoff” s alkoholom. Stoga je žalbeno vijeće pravilno zaključilo da je žig za koji je podnesena prijava oznaka koja dovodi u zabludu kada se primjenjuje na bezalkoholna pića.

               45

               Taj zaključak ne ugrožava činjenica da je, kako navodi tužitelj, sastav tih pića naveden na tim proizvodima. S jedne strane, slijediti tu argumentaciju bi podrazumijevalo to da se okolnost da žig dovodi u zabludu u odnosu na prosječnog potrošača otklanja samo čitanjem etikete na kojoj su navedeni sastojci tog proizvoda. Suprotno navodima tužitelja, ne postoje nikakvi dokazi u prilog tomu da su potrošači svjesni toga da ta pića ne sadržavaju alkohol. Kako navodi i EUIPO, potrošači se mogu naći u situaciji da kupuju taj proizvod u žurbi a da pritom ne uzmu vremena za analizu teksta koji se nalazi na ambalaži. S druge strane, iz sudske prakse proizlazi da to što potrošač ima mogućnost provjeriti na etiketi koji su sastojci korišteni u proizvodnji pića nije samo po sebi suprotno tomu da žig koji označava te proizvode dovodi u zabludu (vidjeti u tom smislu presudu od 19. studenoga 2009., Torresan/OHIM – Klosterbrauerei Weissenohe (CANNABIS), T‑234/06, EU:T:2009:448, t. 43.).

               46

               Naposljetku, ne može se prihvatiti argument tužitelja prema kojem se razlog za isključenje iz članka 7. stavka 1. točke (g) Uredbe br. 207/2009 primjenjuje samo u slučaju kada žig dovodi u zabludu u vezi sa svim proizvodima koje označava. Naime, EUIPO može odbiti registraciju žiga za određene proizvode koje on označava i ako se okolnost da dovodi u zabludu odnosi samo na te proizvode, a ne na sve proizvode koje označava (vidjeti u tom smislu presude od 27. listopada 2016., Caffè Nero Group/EUIPO (CAFFÈ NERO), T‑37/16, neobjavljenu, EU:T:2016:634, t. 53. i 54. te od 27. listopada 2016., Caffè Nero Group/EUIPO (CAFFÈ NERO), T‑29/16, neobjavljenu, EU:T:2016:635, t. 48. i 49.).

               47

               Iz toga proizlazi da treći tužbeni razlog treba odbiti.

         Četvrti tužbeni razlog, koji se temelji na nepoznavanju prijašnje EUIPO‑ove prakse odlučivanja

               48

               Ovaj tužbeni razlog temelji se na dvama prigovorima. Prvim prigovorom tužitelj tvrdi da je time što je odbilo registrirati žig za koji je podnesena prijava za registraciju žalbeno vijeće popustilo dostatno obrazložiti razloge kojima bi se opravdavalo odstupanje od EUIPO‑ove prijašnje prakse odlučivanja. Međutim, prema njegovu mišljenju, brojni raniji verbalni žigovi registrirani su na nacionalnoj i međunarodnoj razini za proizvode iz razreda 32. i 33. iako su sadržavali element „stoff”. Drugi prigovor, koji je prvi put iznesen pred Općim sudom, temelji se na pogrešci koja se tiče prava žalbenog vijeća, u smislu da je EUIPO registrirao brojne ranije žigove ili da su bili predmet registracije u Njemačkoj ili međunarodne registracije za proizvode iz razreda 32. i 33. iako su sadržavali element „kloster”.

               49

               EUIPO osporava te argumente.

               50

               U vezi s prvim prigovorom treba podsjetiti da u skladu s prvom rečenicom članka 75. Uredbe br. 207/2009 (koja je postala prva rečenica članka 94. Uredbe 2017/1001), EUIPO‑ove odluke trebaju biti obrazložene. Prema sudskoj praksi ta obveza ima isti doseg kao i obveza iz članka 296. UFEU‑a i njezina svrha je omogućiti, s jedne strane, zainteresiranoj osobi da sazna razloge poduzimanja mjere kako bi obranila svoja prava i, s druge strane, sudu Unije da obavlja dužnost kontrole nad zakonitosti odluka (vidjeti presudu od 28. travnja 2004., Sunrider/OHIM – Vitakraft‑Werke Wührmann i Friesland Brands (VITATASTE i METABALANCE 44), T‑124/02 i T‑156/02, EU:T:2004:116, t. 72. i 73. i navedenu sudsku praksu).

               51

               Treba također podsjetiti da se odluke koje EUIPO‑ova žalbena vijeća trebaju donijeti na temelju Uredbe br. 207/2009 donose u odnosu na registraciju znaka kao žiga Europske unije na temelju ograničene nadležnosti, a ne diskrecijskih ovlasti. Stoga se zakonitost tih odluka treba ocjenjivati samo na temelju te uredbe kako je tumače sudovi u Europskoj uniji, a ne na temelju ranije EUIPO‑ove prakse odlučivanja (vidjeti u tom smislu presude od 26. travnja 2007., Alcon/OHIM, C‑412/05 P, EU:C:2007:252, t. 65.; od 2. svibnja 2012., UniversalPHOLED, T‑435/11, neobjavljenu, EU:T:2012:210, t. 37. i od 8. svibnja 2012., Mizuno/OHIM – Golfino (G), T‑101/11, neobjavljenu, EU:T:2012:223, t. 77. i navedenu sudsku praksu). Štoviše, presuđeno je da s obzirom na načela jednakosti postupanja i dobre uprave EUIPO treba uzeti u obzir već donesene odluke po sličnim zahtjevima i s posebnom se pozornošću zapitati o tome treba li ili ne odlučiti u istom smislu, primjena tih načela treba ipak biti pomirena s poštovanjem načela zakonitosti (vidjeti presudu od 21. siječnja 2015., Sabores de Navarra/OHIM – Frutas Solano (KIT, EL SABOR DE NAVARRA), T‑46/13, neobjavljenu, EU:T:2015:39, t. 47. i navedenu sudsku praksu).

               52

               Osim toga, sustav žigova Europske unije autonoman je sustav koji se sastoji od skupa pravila i koji slijedi svoje posebne ciljeve, a primjenjuje se neovisno o bilo kojem nacionalnom sustavu. Shodno tomu, prikladnost znaka za registraciju kao žiga Europske unije treba ocijeniti samo na temelju relevantnih propisa. EUIPO i, ovisno o slučaju, sud Unije ne vezuju, iako ih oni mogu uzeti u obzir, odluke donesene na temelju nacionalnog zakonodavstva odnosno zakonodavstva treće zemlje i nijedna odredba Uredbe br. 207/2009 ne obvezuje EUIPO ili, povodom tužbe, Opći sud da dođu do istih rezultata kao nacionalna upravna tijela ili nacionalni sudovi u sličnoj situaciji (vidjeti presudu od 15. srpnja 2015., Australian Gold/OHIM – Effect Management & Holding (HOT), T‑611/13, EU:T:2015:492, t. 60. i navedenu sudsku praksu).

               53

               Žalbeno vijeće je u ovom slučaju u točki 38. pobijane odluke zaključilo da žigovi Europske unije na koje se poziva tužitelj i koji koriste pojam „stoff” ne dovode u pitanje ocjenu ispitivača. Ono je u istoj točki usto navelo da ti žigovi nisu usporedivi znakovi, s obzirom na to da uz element „stoff” sadržavaju i dio drugih pojmova. Žalbeno vijeće je u vezi sa žigovima iz njemačkoga ili međunarodnog registra koji također sadržavaju riječ „stoff” u točki 39. pobijane odluke navelo da te registracije nisu predmet postupka u kojem ono odlučuje i da nisu promijenile njegov zaključak u vezi s neprikladnošću za registraciju žiga za koji je podnesena prijava.

               54

               Suprotno onomu što navodi tužitelj, treba utvrditi da je to obrazloženje dostatno.

               55

               EUIPO u vezi s drugim prigovorom navodi da su dokazi iz priloga K 13 tužbi nedopušteni jer su podneseni prvi put pred Općim sudom.

               56

               Taj prilog sastoji se od izvatka s njemačke internetske stranice polymarka od 23. studenoga 2016. Na njemu se nalazi sedam verbalnih žigova koji sadržavaju element „kloster” koji su registrirani kao žigovi Europske unije ili kao njemački žigovi, ili su bili predmet međunarodne registracije s proširenjem zaštite na područje Unije.

               57

               Iako su prvi put podneseni pred Općim sudom, ti dokumenti nisu dokazi u pravom smislu riječi, osobito u smislu članka 85. Poslovnika Općeg suda, već se odnose na EUIPO‑ovu praksu odlučivanja kao i praksu drugih nacionalnih i međunarodnih tijela, na koju se stranka ima pravo pozvati i kada je ta praksa nastala nakon provođenja postupka pred EUIPO‑om (vidjeti u tom smislu presude od 24. studenoga 2005., Sadas/OHIM – LTJ Diffusion (ARTHUR ET FELICIE), T‑346/04, EU:T:2005:420, t. 20.; od 18. studenoga 2014., Repsol/OHIM – Adell Argiles (ELECTROLINERA), T‑308/13, neobjavljenu, EU:T:2014:965, t. 20. i od 24. studenoga 2016., CG/EUIPO – Perry Ellis International Group (P PRO PLAYER), T‑349/15, neobjavljenu, EU:T:2016:677, t. 18. i 19.). Prigovor nedopuštenosti stoga treba odbiti.

               58

               Na temelju sudske prakse iz točaka 51. i 52. ove presude, ipak treba odbiti prigovor koji je iznio tužitelj. Žalbeno vijeće je osobito pravilno zaključilo, kako je navedeno u točkama 32. i 44. ove presude, da je žig za koji je podnesena prijava za registraciju opisnog karaktera u odnosu na proizvode „pivo i pivarski proizvodi; miješana pića na bazi piva; pripravci za proizvodnju pića” iz razreda 32. i „alkoholna pića osim piva; žestoka alkoholna pića i likeri, osobito viski, rakija, pića od tropa; unaprijed pomiješana alkoholna pića, osim onih na bazi piva; pripravci za pripravljanje alkoholnih pića” iz razreda 33. (vidjeti točku 32. ove presude) i, s druge strane, takav da javnost dovodi u zabludu kada se primjenjuje na bezalkoholna pića (vidjeti točku 44. ove presude), tako da se tužitelj ne može za osporavanje tog zaključka učinkovito pozivati na EUIPO‑ove prijašnje odluke (vidjeti u tom smislu presudu od 21. siječnja 2015., KIT, EL SABOR DE NAVARRA, T‑46/13, neobjavljenu, EU:T:2015:39, t. 47. i navedenu sudsku praksu). Okolnost da su se žigovi koji sadržavaju element „kloster” prije registrirali ne dopušta to da se dovede u pitanje opisni karakter žiga za koji je podnesena prijava za registraciju kao ni okolnost da on dovodi javnost u zabludu.

               59

               S obzirom na sva ta razmatranja, treba odbiti četvrti tužbeni razlog i stoga tužbu u cijelosti.

         Troškovi

               60

               Sukladno članku 134. stavku 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da tužitelj nije uspio u postupku, treba mu naložiti da snosi troškove, sukladno zahtjevu EUIPO‑a

               Slijedom navedenoga,
               OPĆI SUD (deveto vijeće),
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Tužba se odbija.

                           2.

                           Društvu Alpirsbacher Klosterbräu Glauner GmbH & Co. KG nalaže se snošenje troškova.

                           Gervasoni

                           Kowalik‑Bańczyk

                           Mac Eochaidh

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 26. listopada 2017.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 24. listopada 2017.#UAB Keturi kambariai protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije coffee inn – Raniji nacionalni figurativni žig coffee in – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe br. 207/2009 (koji je postao članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EU) 2017/1001) – Stvarna uporaba ranijeg žiga – Članak 42. stavak 2. Uredbe br. 207/2009 (sadašnji članak 47. stavak 2. Uredbe 2017/1001).#Predmet T-202/16.


Presuda Općeg suda (drugo vijeće) od 26. listopada 2017.#VIMC - Vienna International Medical Clinic GmbH protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje – Zloporaba vladajućeg položaja – Tržište privatne zdravstvene njege – Članak 13. stavak 1. Uredbe (EZ) br. 1/2003 – Odluka o odbacivanju pritužbe – Rješavanje predmeta od strane tijela države članice nadležnog za tržišno natjecanje.#Predmet T-431/16.


Presuda Općeg suda (žalbeno vijeće) od 26. listopada 2017.#HB protiv Europske komisije.#Žalba – Javna služba – Dužnosnici – Promaknuće – Postupak promaknuća za 2014. – Usporedba zasluga – Diskriminacija na temelju spola – Pogreška koja se tiče prava.#Predmet T-706/16 P.


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 26. listopada 2017.#Hello Media Group, SL protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije - Postupak povodom prigovora - Prijava figurativnog žiga Europske unije #hello digitalmente diferentes - Raniji figurativni žigovi i raniji verbalni žig Europske unije HELLO! - Relativni razlog za odbijanje - Vjerojatnost dovođenja u zabludu - Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EU) 2017/1001) - Zamjena stranke u sporu.#Predmet T-330/16.


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 26. listopada 2017.#Sulayr Global Service, SL protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije sulayr GLOBAL SERVICE – Raniji nacionalni verbalni žig SULAYR – Relativni razlog za odbijanje – Nepostojanje sličnosti usluga – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EU) 2017/1001).#Predmet T-685/15.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 26. listopada 2017.#Global Steel Wire, SA i dr. protiv Europske komisije.#Žalba – Uredba (EZ) br. 1/2003 – Tržišno natjecanje – Zabranjeni sporazumi – Europsko tržište čelika za prednapinjanje – Povreda članka 101. UFEU-a – Pripisivanje protupravnog ponašanja društava kćeri njihovom društvu majci – Pojam ‚poduzetnik’ – Indicije o postojanju gospodarske jedinice – Pretpostavka stvarnog izvršavanja odlučujućeg utjecaja – Pravno sljedništvo poduzetnika – Iznos novčane kazne – Sposobnost plaćanja – Uvjeti – Poštovanje prava obrane.#Spojeni predmeti C-457/16 P i C-459/16 P do C-461/16 P.