title: Presuda Suda (treće vijeće) od 5. srpnja 2018.#X protiv Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Amsterdam.#Zahtjev za prethodnu odluku – Uredba (EU) br. 604/2013 – Određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je u jednoj od država članica podnio državljanin treće zemlje – Članci 17., 18., 23. i 24. – Postupak za međunarodnu zaštitu koji je prethodno pokrenut i koji je u tijeku u državi članici – Novi zahtjev u drugoj državi članici – Nepostojanje zahtjeva za ponovni prihvat u predviđenim rokovima – Predaja predmetne osobe u svrhu kaznenog progona.#Predmet C-213/17.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      5. srpnja 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Uredba (EU) br. 604/2013 – Određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je u jednoj od država članica podnio državljanin treće zemlje – Članci 17., 18., 23. i 24. – Postupak za međunarodnu zaštitu koji je prethodno pokrenut i koji je u tijeku u državi članici – Novi zahtjev u drugoj državi članici – Nepostojanje zahtjeva za ponovni prihvat u predviđenim rokovima – Predaja predmetne osobe u svrhu kaznenog progona”
      U predmetu C‑213/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Amsterdam (Sud u Haagu, stalna služba u Amsterdamu, Nizozemska), odlukom od 20. travnja 2017., koju je Sud zaprimio 25. travnja 2017., u postupku

         X

      protiv

         Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen (izvjestitelj), predsjednik vijeća, J. Malenovský, M. Safjan, D. Šváby i M. Vilaras, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 1. veljače 2018.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za osobu X, I. J. M. Oomen i F. L. M. van Haren, advocaten,

               –

               za nizozemsku vladu, M. K. Bulterman, A. M. de Ree, M. L. Noort i J. Langer, u svojstvu agenata,

               –

               za njemačku vladu, T. Henze i R. Kanitz, u svojstvu agenata,

               –

               za mađarsku vladu, M. Z. Fehér, G. Koós i G. Tornyai, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, M. Condou‑Durande i G. Wils, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 13. lipnja 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 17. stavka 1., članka 18. stavka 2., članka 23. stavka 3. i članka 24. Uredbe (EU) br. 604/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o utvrđivanju kriterija i mehanizama za određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je u jednoj od država članica podnio državljanin treće zemlje ili osoba bez državljanstva (SL 2013., L 180, str. 31.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 108. i ispravak SL 2017., L 49, str. 50.; u daljnjem tekstu: Uredba Dublin III).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između osobe X, pakistanskog državljanina, i Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie (državni tajnik za sigurnost i pravosuđe, Nizozemska; u daljnjem tekstu: državni tajnik) povodom odluka potonjeg kojima se određuje transfer osobe X u Italiju i odbija zahtjev za izdavanje dozvole za privremeni boravak koji je predmetna osoba podnijela na temelju prava na azil.

         Pravni okvir

            Uredba br. 1560/2003

               3

               Prilog II. Uredbi Komisije (EZ) br. 1560/2003 od 2. rujna 2003. o utvrđivanju detaljnih pravila za primjenu Uredbe Vijeća (EZ) br. 343/2003 o utvrđivanju kriterija i mehanizama za određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za azil koji je u jednoj od država članica podnio državljanin treće zemlje (SL 2003., L 222, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 10., str. 17.), kako je izmijenjena Provedbenom uredbom Komisije (EU) br. 118/2014 od 30. siječnja 2014. (SL 2014., L 39, str. 1.) (u daljnjem tekstu: Uredba br. 1560/2003), sadržava popise dokaza i dokaza na osnovi indicija u svrhu primjene Uredbe Dublin III.

               4

               Prilog III. toj uredbi sadržava „[t]ipski obrazac zahtjeva za ponovno preuzimanje odgovornosti”.

            Uredba Dublin III

               5

               Uvodne izjave 4. i 5. Uredbe Dublin III glase kako slijedi:

                        „4.

                        U zaključcima iz Tamperea navodi se […] da bi zajednički europski sustav azila u kratkom razdoblju trebao uključivati jasan i provediv način za određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu.

                        5.

                        Takav bi se način trebao temeljiti na objektivnim, poštenim kriterijima i za države članice i za predmetne osobe. Trebao bi posebno omogućiti brzo određivanje odgovorne države članice, tako da se osigura učinkovit pristup postupcima za priznavanje međunarodne zaštite i pritom ne ugrozi cilj brze obrade zahtjeva za međunarodnu zaštitu.”

               6

               Članak 17. stavak 1. te uredbe propisuje:
               „Iznimno od članka 3. stavka 1. svaka država članica može odlučiti da razmotri zahtjev za međunarodnu zaštitu koji u njoj podnese državljanin treće zemlje ili osoba bez državljanstva i onda kada takvo razmatranje nije njezina odgovornost na temelju kriterija iz ove uredbe.
               Država članica koja odluči razmotriti zahtjev za međunarodnu zaštitu u skladu s ovim stavkom postaje odgovorna država članica i preuzima obveze povezane s takvom odgovornošću. […]
               […]”

               7

               Članak 18. navedene uredbe glasi kako slijedi:
               „1.   Odgovorna država članica u skladu s ovom uredbom obvezna je da:
               […]

                        (b)

                        pod uvjetima iz članaka 23., 24., 25. i 29. ponovno prihvati podnositelja zahtjeva čiji se zahtjev razmatra i koji je zatražio međunarodnu zaštitu u drugoj državi članici ili koji je na državnom području druge države članice bez dokumenta o boravku;

                        (c)

                        pod uvjetima iz članaka 23., 24., 25. i 29. ponovno prihvati državljanina treće zemlje ili osobu bez državljanstva koja je povukla zahtjev koji se razmatra i zatražila međunarodnu zaštitu u drugoj državi članici ili koja je na državnom području druge države članice bez dokumenta o boravku;

                        (d)

                        pod uvjetima iz članaka 23., 24., 25. i 29. ponovno prihvati državljanina treće zemlje ili osobu bez državljanstva čiji je zahtjev odbijen i koja je zatražila međunarodnu zaštitu u drugoj državi članici ili koja je na državnom području druge države članice bez dokumenta o boravku.

                  2.   U slučajevima iz područja primjene stavka 1. točke (a) i točke (b), odgovorna država članica razmatra ili završava razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je podnio podnositelj zahtjeva.
               […]
               U slučajevima iz područja primjene stavka 1. točke (d) u kojima je zahtjev odbijen samo u prvom stupnju, odgovorna država članica osigurava da predmetna osoba ima, ili da je imala, mogućnost primjene učinkovita pravnog lijeka u skladu s člankom 46. Direktive 2013/32/EU [Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o zajedničkim postupcima za priznavanje i oduzimanje međunarodne zaštite (SL 2013., L 180, str. 60.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 12., str. 249.)].”

               8

               Članak 23. stavci 1. do 3. te uredbe glasi:
               „1.   Kada država članica, u kojoj je osoba iz članka 18. stavka 1. točaka (b), (c) ili (d) podnijela novi zahtjev za međunarodnu zaštitu, smatra da je druga država članica odgovorna u skladu s člankom 20. stavkom 5. i člankom 18. stavkom 1. točkama (b), (c) ili (d), može zahtijevati da tu osobu ponovno prihvati druga država članica.
               2.   Zahtjev za ponovni prihvat podnosi se što je brže moguće, a u svakom slučaju u roku dva mjeseca od primitka pozitivnog rezultata u sustavu Eurodac […]
               Ako se zahtjev za ponovni prihvat temelji na dokazima koji nisu pribavljeni iz sustava Eurodac, zamoljenoj državi članici šalje se u roku tri mjeseca od datuma kada je u smislu članka 20. stavka 2. podnesen zahtjev za međunarodnu zaštitu.
               3.   Kada se zahtjev za ponovni prihvat ne podnese u rokovima utvrđenim u stavku 2., za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu odgovorna je država članica u kojoj je novi zahtjev podnesen.”

               9

               Članak 24. Uredbe Dublin III predviđa:
               „1.   Kada država članica, na čijem državnom području osoba iz članka 18. stavka 1. točaka (b), (c) ili (d) boravi bez dokumenta o boravku i u kojoj nije podnesen novi zahtjev za međunarodnu zaštitu, smatra da je druga država članica odgovorna u skladu s člankom 20. stavkom 5. i člankom 18. stavkom 1. točkama (b), (c) ili (d), može zahtijevati da tu osobu ponovno prihvati druga država članica.
               […]
               5.   Zahtjev za ponovni prihvat osobe iz članka 18. stavka 1. točaka (b), (c) ili (d) podnosi se uporabom standardnog obrasca i uključuje dokaze ili dokaze na osnovi indicija, kako je navedeno u oba popisa iz članka 22. stavka 3., i/ili odgovarajuće elemente iz izjava osobe, koji tijelima zamoljene države članice omogućuju da provjere je li ona odgovorna na temelju kriterija iz ove Uredbe.
               Komisija provedbenim aktima uspostavlja i redovito preispituje oba popisa s navedenim odgovarajućim elementima dokaza ili dokaza na osnovi indicija u skladu s kriterijima navedenim u članku 22. stavku 3. točkama (a) i (b) i donosi jedinstvene uvjete za pripremu i podnošenje zahtjeva za ponovni prihvat. Ti se provedbeni akti donose u skladu s postupkom preispitivanja iz članka 44. stavka 2.”

               10

               U članku 25. stavku 1. te uredbe određuje se:
               „Zamoljena država članica provodi potrebne provjere i donosi odluku o zahtjevu za ponovni prihvat predmetne osobe što je prije moguće, a najkasnije jedan mjesec od datuma kada je zahtjev zaprimljen. Kada se zahtjev temelji na podacima pribavljenim iz sustava Eurodac, taj se rok skraćuje na dva tjedna.”

            Direktiva 2013/32

               11

               U članku 46. stavku 1. Direktive 2013/32 određeno je:
               „Države članice osiguravaju da podnositelji zahtjeva imaju pravo na [djelotvoran] pravni lijek pred sudom, protiv:

                        (a)

                        odluke donesene u vezi s njihovim zahtjevom za međunarodnu zaštitu […]”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               12

               Osoba X podnijela je prvi zahtjev za međunarodnu zaštitu 23. ožujka 2011. u Nizozemskoj. Državni tajnik odbio je taj zahtjev odlukom od 5. rujna 2011. Tužbu protiv te odluke pravomoćno su odbili nadležni sudovi.

               13

               Dana. 4. lipnja 2014. osoba X podnijela je drugi zahtjev za međunarodnu zaštitu u Nizozemskoj. Državni tajnik odbio je taj zahtjev odlukom od 11. lipnja 2014. Tužbu protiv te odluke odbio je 7. srpnja 2014. Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Amsterdam (Sud u Haagu, stalna služba u Amsterdamu, Nizozemska). Osoba X podnijela je žalbu protiv te presude pred Raadom van State (Državno vijeće, Nizozemska).

               14

               Dana 28. rujna 2014. osoba X napustila je Nizozemsku, gdje je bila kažnjeno gonjena zbog kažnjivog djela protiv spolne slobode.

               15

               Zahtjev za međunarodnu zaštitu u Italiji podnijela je 23. listopada 2014.

               16

               Dana 30. siječnja 2015. talijanska tijela izvršavajući europski uhidbeni nalog predala su osobu X nizozemskim tijelima radi provođenja kaznenog progona.

               17

               Budući da je iz pretraživanja u sustavu „Eurodac” proizišlo da je dotična osoba podnijela zahtjev za međunarodnu zaštitu u Italiji, državni tajnik 5. ožujka 2015. od talijanskih tijela zatražio je ponovni prihvat osobe X na temelju članka 18. stavka 1. točke (b) i članka 23. stavka 2. Uredbe Dublin III.

               18

               S obzirom na to da talijanska tijela nisu odgovorila na taj zahtjev za ponovni prihvat, državni tajnik odlukom od 24. ožujka 2015. odredio je transfer osobe X u Italiju te joj naložio da odmah napusti Nizozemsku.

               19

               Talijanska su tijela 30. ožujka 2015. prihvatila zahtjev za ponovni prihvat osobe X.

               20

               Dana 1. travnja 2015. osoba X podnijela je tužbu protiv odluke od 24. ožujka 2015. kojom se određuje njezin transfer i zatražila od suca privremene zaštite Rechtbanka Den Haag, zittingsplaats Amsterdam (Sud u Haagu, stalna služba u Amsterdamu) donošenje privremene mjere. Odlukom od 21. travnja 2015. taj je zahtjev za privremenu mjeru prihvaćen te je državnom tajniku zabranjeno premještanje osobe X u Italiju do proteka četverotjednog roka od odluke u vezi s njezinom tužbom.

               21

               Dana 19. svibnja 2015. osoba X podnijela je novi zahtjev za međunarodnu zaštitu u Nizozemskoj. Odlukom od 21. svibnja 2015. državni tajnik odbio je taj zahtjev smatrajući da je već utvrđeno da je Talijanska Republika bila odgovorna za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je ta osoba podnijela. Osoba X podnijela je tužbu protiv te odluke pred sudom koji je uputio zahtjev.

               22

               Dana 7. kolovoza 2015. Raad van State (Državno vijeće) odbio je tužbu koju je osoba X podnijela protiv presude Rechtbanka Den Haag, zittingsplaats Amsterdam (Sud u Haagu, stalna služba u Amsterdamu) od 7. srpnja 2014. kojom je odbijen drugi zahtjev za međunarodnu zaštitu koji je podnijela osoba X.

               23

               Dana 30. studenoga 2015. osoba X obaviještena je da je kazneni postupak protiv nje obustavljen.

               24

               U tim je okolnostima Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Amsterdam (Sud u Haagu, stalna služba u Amsterdamu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 23. stavak 3. [Uredbe Dublin III] tumačiti na način da je Talijanska Republika postala država članica koja je odgovorna za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je tužitelj 23. listopada 2014. podnio u toj državi, iako je Nizozemska država članica koja je u prvom redu bila odgovorna zbog zahtjevâ za međunarodnu zaštitu […] koji su prethodno podneseni u toj državi, od kojih se posljednji u ovom trenutku još uvijek razmatra u Nizozemskoj, jer [Raad van State (Državno vijeće)] još nije odlučio o žalbi koju je tužitelj podnio protiv odluke [suda koji je uputio zahtjev] od 7. srpnja 2014.?

                        2.

                        Proizlazi li iz članka 18. stavka 2. [Uredbe Dublin III] da su nizozemska tijela nakon podnošenja zahtjeva za ponovni prihvat od 5. ožujka 2015. morala odmah prekinuti razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu koje je još uvijek bilo u tijeku u Nizozemskoj u vrijeme podnošenja tog zahtjeva i okončati to razmatranje nakon isteka roka iz članka 24. [te uredbe], tako da povuku ili izmijene prethodnu odluku od 11. lipnja 2014. o odbijanju zahtjeva za azil od 4. lipnja 2014.?

                        3.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na drugo pitanje, je li za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je podnio tužitelj ostala odgovorna Nizozemska, te nadležnost za isto nije prenesena na Italiju, jer tuženik nije povukao ni izmijenio odluku od 11. lipnja 2014.?

                        4.

                        Jesu li nizozemska tijela time što nisu spomenula da je u Nizozemskoj pred [Raadom van State (Državno vijeće)] u tijeku žalbeni postupak u drugom postupku za odobravanje azila povrijedila obvezu na temelju članka 24. stavka 5. [Uredbe Dublin III] da talijanskim tijelima pruže informacije pomoću kojih bi ona mogla provjeriti je li Italija odgovorna država članica na temelju kriterija utvrđenih u toj uredbi?

                        5.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na četvrto pitanje, dovodi li ta povreda do zaključka da zbog toga odgovornost za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu nije prenesena na Italiju, nego je ostala na nizozemskim tijelima?

                        6.

                        Ako odgovornost nije ostala na Nizozemskoj, jesu li nizozemska tijela, s obzirom na činjenicu da je Italija izručila tužitelja Nizozemskoj u okviru kaznenog postupka koji se odnosi na njega, na temelju članka 17. stavka 1. [Uredbe Dublin III] i odstupajući od njezina članka 3. stavka 1., trebala razmotriti zahtjev za međunarodnu zaštitu koji je on podnio u Italiji, i ne proizlazi li iz toga da nizozemska tijela razumno gledajući nisu trebala uporabiti ovlast iz članka 24. stavka 1. [Uredbe Dublin III] da zatraže od talijanskih tijela ponovni prihvat podnositelja zahtjeva?”

         O prethodnim pitanjima

            Prvo pitanje

               25

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 23. stavak 3. Uredbe Dublin III tumačiti na način da je država članica u kojoj je podnesen novi zahtjev za međunarodnu zaštitu odgovorna za njegovo razmatranje kad ta država članica nije podnijela zahtjev za ponovni prihvat u rokovima iz članka 23. stavka 2. te uredbe, iako je, s jedne strane, druga država članica bila odgovorna za razmatranje prethodno podnesenih zahtjeva za međunarodnu zaštitu i, s druge strane, pred sudom potonje države članice nakon isteka tih rokova bio je u tijeku postupak po tužbi uloženoj zbog odbijanja jednog od tih zahtjeva.

               26

               Kako bi se odgovorilo na to pitanje, valja voditi računa ne samo o tekstu navedene odredbe već i o njezinu kontekstu i općoj strukturi propisa kojeg je dio te ciljevima koji se njime nastoje ostvariti.

               27

               Područje primjene postupka ponovnog prihvata definirano je člancima 23. i 24. Uredbe Dublin III. Iz članka 23. stavka 1. te uredbe proizlazi da se taj postupak, među ostalim, primjenjuje na osobe iz članka 18. stavka 1. točke (d) navedene uredbe (vidjeti u tom smislu rješenje od 5. travnja 2017., Ahmed, C‑36/17, EU:C:2017:273, t. 26. i 27. i presudu od 25. siječnja 2018., Hasan, C‑360/16, EU:C:2018:35, t. 42. i 43.).

               28

               Ta potonja odredba odnosi se, među ostalim, na državljanina treće zemlje ili osobu bez državljanstva čiji je zahtjev za međunarodnu zaštitu odbijen i koja je podnijela novi zahtjev u drugoj državi članici.

               29

               Iz članka 18. stavka 2. Uredbe Dublin III proizlazi da se njezin članak 18. stavak 1. točka (d) odnosi osobito na slučajeve u kojima „je zahtjev odbijen samo u prvom stupnju”.

               30

               Zakonodavac Europske unije posebno je predvidio da je u takvim slučajevima odgovorna država članica dužna osigurati da predmetna osoba ima mogućnost ili da je imala mogućnost primjene djelotvornog pravnog lijeka protiv te odluke u skladu s člankom 46. Direktive 2013/32.

               31

               S obzirom na to da taj članak 46. propisuje pravo na pravni lijek protiv odluke odgovornog tijela, valja utvrditi da se članak 18. stavak 1. točka (d) Uredbe Dublin III odnosi, među ostalim, na slučajeve u kojima je zahtjev za međunarodnu zaštitu odbijen odlukom tog tijela koja još nije postala konačna.

               32

               Postupak ponovnog prihvata iz članka 23. Uredbe Dublin III stoga se primjenjuje na državljanina treće zemlje koji je podnio novi zahtjev za međunarodnu zaštitu u državi članici, iako je zahtjev za međunarodnu zaštitu koji je prethodno podnesen u drugoj državi članici bio odbijen odlukom odgovornog tijela, čak i ako ta odluka još nije postala konačna nakon podnošenja tužbe o kojoj se još uvijek odlučuje pred sudom potonje države članice.

               33

               Posljedično tomu, u situaciji poput one u glavnom postupku tijela države članice u kojoj je taj novi zahtjev podnesen mogla su, na temelju članka 23. stavka 1. te uredbe, podnijeti zahtjev za ponovni prihvat predmetne osobe.

               34

               Ipak, u skladu s člankom 23. stavkom 2. navedene uredbe, ona su bila dužna podnijeti taj zahtjev što je brže moguće, a u svakom slučaju u rokovima predviđenima tom odredbom, tako da se takav zahtjev ne može valjano podnijeti nakon isteka tih rokova (vidjeti analogijom presudu od 26. srpnja 2017., Mengesteab, C‑670/16, EU:C:2017:587, t. 67.).

               35

               Kako iz teksta članka 23. stavka 3. Uredbe Dublin III tako i iz opće strukture i ciljeva te uredbe proizlazi da u slučaju isteka navedenih rokova odgovornost automatski prelazi na državu članicu u kojoj je podnesen novi zahtjev za međunarodnu zaštitu (vidjeti analogijom presude od 26. srpnja 2017., Mengesteab, C‑670/16, EU:C:2017:587, t. 61. i od 25. listopada 2017., Shiri, C‑201/16, EU:C:2017:805, t. 30.).

               36

               Taj prijenos odgovornosti ne može se spriječiti zbog činjenice da je druga država članica bila odgovorna za razmatranje prethodno podnesenih zahtjeva za međunarodnu zaštitu i da je po isteku navedenih rokova pred sudom te države članice bio u tijeku postupak po tužbi podnesenoj zbog odbijanja jednog od tih zahtjeva.

               37

               U tom pogledu valja podsjetiti na to da je, precizno definirajući učinke isteka rokova iz članka 23. stavka 2. Uredbe Dublin III, zakonodavac Unije jednoznačno predvidio da kašnjenja koja se mogu pripisati državi članici u kojoj je podnesen novi zahtjev za međunarodnu zaštitu moraju podrazumijevati prijenos odgovornosti, pri čemu primjena tog pravila nije ograničena na određene posebne postupke za ponovni prihvat i taj prijenos odgovornosti nije uvjetovan pravilima o odvijanju postupaka koji se odnose na zahtjeve za međunarodnu zaštitu koji su prethodno podneseni u drugoj državi članici.

               38

               Doista, to rješenje može navesti državu članicu u kojoj je podnesen novi zahtjev za međunarodnu zaštitu da ga razmotri, iako je u drugoj državi članici već u tijeku ili je završeno razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je podnijela ista osoba.

               39

               Ipak, riječ je o posljedici izbora koji je izvršio zakonodavac Unije, u mjeri u kojoj je on općenito predvidio takav prijenos odgovornosti u situacijama obuhvaćenima postupcima za ponovni prihvat, iako područje primjene tih postupaka, kako proizlazi iz članka 18. stavka 1. točaka (b) do (d) iste uredbe, obuhvaća, među ostalim, situacije u kojima su sudski ili upravni postupci u tijeku ili su okončani u drugoj državi članici.

               40

               Stoga na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 23. stavak 3. Uredbe Dublin III treba tumačiti na način da je država članica u kojoj je podnesen novi zahtjev za međunarodnu zaštitu odgovorna za razmatranje zahtjeva ako ta država članica nije podnijela zahtjev za ponovni prihvat u rokovima određenima u članku 23. stavku 2. te uredbe, iako je, s jedne strane, druga država članica bila odgovorna za razmatranje prethodno podnesenih zahtjeva za međunarodnu zaštitu i, s druge strane, pred sudom potonje države članice nakon isteka tih rokova bio je u tijeku postupak po tužbi uloženoj zbog odbijanja jednog od tih zahtjeva.

            Drugo pitanje

               41

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 18. stavak 2. Uredbe Dublin III tumačiti na način da podnošenje države članice zahtjeva za ponovni prihvat državljanina treće zemlje koji se na njezinu državnom području nalazi bez dokumenta o boravku zahtijeva da ta država članica obustavi ispitivanje tužbe uložene zbog odbijanja prethodno podnesenog zahtjeva za međunarodnu odluku i da zatim okonča to ispitivanje u slučaju da zamoljena država članica prihvati taj zahtjev.

               42

               Iako članak 18. stavak 2. Uredbe Dublin III određuje različite obveze u pogledu postupanja sa zahtjevom za međunarodnu zaštitu, ovisno o fazi postupka za predmetnu međunarodnu zaštitu, sve te obveze odnose se na osiguranje nastavka postupka za međunarodnu zaštitu i ne zahtijevaju obustavu ili prekid tog postupka u bilo kojoj državi članici.

               43

               Nadalje, ni iz jednog elementa u toj odredbi ne proizlazi da su njome uvedene obveze upućene državi članici moliteljici. Nasuprot tomu, opća struktura članka 18. podrazumijeva da je cilj tih obveza precizno utvrditi postupak koji mora biti zajamčen predmetnoj osobi, nakon njezina transfera u drugu državu članicu.

               44

               S obzirom na prethodna razmatranja, članak 18. stavak 2. Uredbe Dublin III treba tumačiti na način da podnošenje zahtjeva države članice za ponovni prihvat državljanina treće zemlje koji se na njezinu državnu području nalazi bez dokumenta o boravku ne nalaže toj državi članici da obustavi ispitivanje tužbe podnesene zbog odbijanja prethodno podnesenog zahtjeva za međunarodnu zaštitu, a zatim da okonča to ispitivanje u slučaju da zamoljena država članica prihvati taj zahtjev.

            Treće pitanje

               45

               S obzirom na odgovor na drugo pitanje, na treće pitanje nije potrebno odgovoriti.

            Četvrto pitanje

               46

               Svojim četvrtim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 24. stavak 5. Uredbe Dublin III tumačiti na način da je, u situaciji kao što je ona u glavnom postupku, država članica koja podnosi zahtjev za ponovni prihvat na temelju članka 24. te uredbe, nakon što su u zamoljenoj državi članici istekli rokovi iz članka 23. stavka 2. navedene uredbe, dužna obavijestiti nadležna tijela potonje države članice o tome da je pred sudom države članice moliteljice u tijeku postupak po tužbi uloženoj zbog odbijanja prethodno podnesenog zahtjeva za međunarodnu zaštitu.

               47

               Članak 24. stavak 5. Uredbe Dublin III određuje da se zahtjev za ponovni prihvat podnosi na temelju standardnog obrasca i uključuje dokaze ili dokaze na osnovi indicija kako je navedeno u dvama popisima iz članka 22. stavka 3. te uredbe i/ili odgovarajuće elemente iz izjava predmetne osobe, koji tijelima zamoljene države članice omogućuju da provjere je li ona odgovorna na temelju kriterija navedenih u toj uredbi.

               48

               Iz samog teksta članka 24. stavka 5. iste uredbe proizlazi da je obveza dostavljanja informacija države članice moliteljice ograničena na elemente koji zamoljenoj državi članici omogućavaju da ocijeni svoju odgovornost.

               49

               To tumačenje potkrepljuje opća struktura Uredbe Dublin III, s obzirom na to da podnošenje zahtjeva za ponovni prihvat doprinosi određivanju odgovorne države članice i mora omogućiti zamoljenoj državi članici da izvrši, u skladu s člankom 25. stavkom 1. te uredbe, provjere potrebne za ocjenu svoje odgovornosti.

               50

               Međutim, iz odgovora na prvo i drugo pitanje proizlazi da u situaciji poput one u glavnom postupku, u kojoj odgovornost zamoljene države članice počiva na isteku rokova iz članka 23. stavka 2. navedene uredbe, okolnost da je pred sudom države članice moliteljice u tijeku postupak po tužbi uloženoj zbog odbijanja prethodno podnesenog zahtjeva za međunarodnu zaštitu ne utječe na određivanje odgovorne države članice.

               51

               Posljedično tomu, ne može se smatrati da bi informacije o takvoj tužbi omogućile zamoljenoj državi da ocijeni svoju odgovornost i stoga se te informacije ne moraju nužno prenijeti na temelju članka 24. stavka 5. iste uredbe.

               52

               Taj zaključak potvrđuju popisi iz te odredbe koji se nalaze u Prilogu II. Uredbi br. 1560/2003 i standardni obrazac za zahtjeve za ponovni prihvat koji čini Prilog III. toj uredbi. Naime, ti popisi i taj obrazac ni na koji se način ne odnose na postupke po tužbama uloženima zbog odbijanja prethodno podnesenih zahtjeva za međunarodnu zaštitu.

               53

               Stoga članak 24. stavak 5. Uredbe Dublin III treba tumačiti na način da u situaciji poput one u glavnom postupku država članica koja podnosi zahtjev za ponovni prihvat na temelju članka 24. te uredbe, nakon što u zamoljenoj državi članici isteknu rokovi iz članka 23. stavka 2. navedene uredbe, nije dužna obavijestiti tijela potonje države članice da je pred sudom države članice moliteljice u tijeku postupak o tužbi uloženoj zbog odbijanja prethodno podnesenog zahtjeva za međunarodnu zaštitu.

            Peto pitanje

               54

               S obzirom na odgovor na četvrto pitanje, na peto pitanje nije potrebno odgovoriti.

            Šesto pitanje

               55

               Svojim šestim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 17. stavak 1. i članak 24. Uredbe Dublin III tumačiti na način da, u situaciji kao što je ona o kojoj je riječ u glavnom postupku, na dan odluke o transferu kojom je prva država članica predala podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu drugoj državi članici izvršavajući europski uhidbeni nalog, pri čemu se taj podnositelj nalazi na državnom području potonje države članice a da u njoj nije podnio novi zahtjev za međunarodnu zaštitu, ta druga država članica ne može valjano zahtijevati da ta prva država članica ponovno prihvati tog podnositelja, već, naprotiv, mora odlučiti razmotriti njegov zahtjev.

               56

               Članak 24. stavak 1. Uredbe Dublin III predviđa da država članica može, primjerice, zatražiti od druge države članice da ponovno prihvati osobu iz članka 18. stavka 1. točke (d) te uredbe koja se nalazi na njezinu državnom području bez dokumenta o boravku i ako u njoj nije podnijela novi zahtjev za međunarodnu zaštitu, ako smatra da je ta druga država članica odgovorna u skladu s tom odredbom.

               57

               Budući da navedena odredba ne sadržava nikakve zahtjeve u pogledu načina ulaska dotične osobe na državno područje države članice moliteljice, valja utvrditi da zakonodavac Unije u tom pogledu nije ničim uvjetovao mogućnost podnošenja zahtjeva za ponovni prihvat.

               58

               U tom kontekstu i s obzirom na samostalnost postupaka predviđenih Uredbom Dublin III i Okvirnom odlukom Vijeća 2002/584/PUP od 13. lipnja 2002. o Europskom uhidbenom nalogu i postupcima predaje između država članica (SL 2002., L 190, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 83.), kojima se nastoje ostvariti različiti ciljevi i koje se ne mogu međusobno zamijeniti, okolnost da do ulaska na državno područje države članice moliteljice dolazi nakon predaje prilikom izvršavanja europskog uhidbenog naloga ne može kao takva spriječiti podnošenje zahtjeva za ponovni prihvat.

               59

               Uostalom, suprotno rješenje moglo bi države članice odvratiti od toga da u svrhu kaznenog progona zahtijevaju predaju podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu, kako bi izbjegle da im se prenese odgovornost za razmatranje zahtjeva po okončanju kaznenog postupku, što bi moglo potaknuti nekažnjavanje i ugroziti učinkovitost kaznenog progona u predmetnoj državi članici.

               60

               Nadalje, iz same formulacije članka 17. stavka 1. Uredbe Dublin III proizlazi da ta odredba ovlašćuje svaku državu članicu da odluči razmotriti „zahtjev za međunarodnu zaštitu koji je u njoj podnesen”, što znači da cilj ili učinak te odredbe nije omogućiti državi članici da odluči razmotriti zahtjev za međunarodnu zaštitu koji joj nije podnesen.

               61

               To je tumačenje, nadalje, u skladu s ciljem te odredbe, odnosno očuvanjem ovlasti država članica u izvršavanju prava na dodjelu međunarodne zaštite (vidjeti u tom smislu presude od 10. prosinca 2013., Abdullahi, C‑394/12, EU:C:2013:813, t. 57. i od 16. veljače 2017., C. K. i dr., C‑578/16 PPU, EU:C:2017:127, t. 53.).

               62

               Posljedično tomu, navedena odredba u svakom slučaju ne može spriječiti podnošenje zahtjeva za ponovni prihvat u situaciji kao što je ona u glavnom postupku, u kojoj predmetna osoba nije podnijela novi zahtjev za međunarodnu zaštitu u državi članici moliteljici.

               63

               S obzirom na prethodna razmatranja, na šesto pitanje valja odgovoriti tako da članak 17. stavak 1. i članak 24. Uredbe Dublin III treba tumačiti na način da u situaciji kao što je ona o kojoj je riječ u glavnom postupku, na dan odluke o transferu kojom je prva država članica predala podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu drugoj državi članici izvršavajući europski uhidbeni nalog, pri čemu se taj podnositelj nalazi na području potonje a da u njoj nije podnio novi zahtjev za međunarodnu zaštitu, ta druga država članica može od te prve države članice zahtijevati da ponovno prihvati tog podnositelja te nije dužna odlučiti razmotriti njegov zahtjev.

         Troškovi

               64

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 23. stavak 3. Uredbe (EU) br. 604/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o utvrđivanju kriterija i mehanizama za određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je u jednoj od država članica podnio državljanin treće zemlje ili osoba bez državljanstva treba tumačiti na način da je država članica u kojoj je podnesen novi zahtjev za međunarodnu zaštitu odgovorna za razmatranje zahtjeva ako ta država članica nije podnijela zahtjev za ponovni prihvat u rokovima određenima u članku 23. stavku 2. te uredbe, iako je, s jedne strane, druga država članica bila odgovorna za razmatranje prethodno podnesenih zahtjeva za međunarodnu zaštitu i, s druge strane, pred sudom potonje države članice nakon isteka tih rokova bio je u tijeku postupak po tužbi zbog odbijanja jednog od tih zahtjeva.

                           2.

                           Članak 18. stavak 2. Uredbe br. 604/2013 treba tumačiti na način da podnošenje zahtjeva države članice za ponovni prihvat državljanina treće zemlje koji se na njezinu državnu području nalazi bez dokumenta o boravku ne nalaže toj državi članici da obustavi ispitivanje tužbe podnesene zbog odbijanja prethodno podnesenog zahtjeva za međunarodnu zaštitu, a zatim da okonča to ispitivanje u slučaju da zamoljena država članica prihvati taj zahtjev.

                           3.

                           Članak 24. stavak 5. Uredbe br. 604/2013 treba tumačiti na način da u situaciji poput one u glavnom postupku država članica koja podnosi zahtjev za ponovni prihvat na temelju članka 24. te uredbe, nakon što u zamoljenoj državi članici isteknu rokovi iz članka 23. stavka 2. navedene uredbe, nije dužna obavijestiti tijela potonje države članice da je pred sudom države članice moliteljice u tijeku postupak o tužbi uloženoj zbog odbijanja prethodno podnesenog zahtjeva za međunarodnu zaštitu.

                           4.

                           Članak 17. stavak 1. i članak 24. Uredbe br. 604/2013 treba tumačiti na način da u situaciji kao što je ona o kojoj je riječ u glavnom postupku, na dan odluke o transferu kojom je prva država članica predala podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu drugoj državi članici izvršavajući europski uhidbeni nalog, pri čemu se taj podnositelj nalazi na području potonje a da u njoj nije podnio novi zahtjev za međunarodnu zaštitu, ta druga država članica može od te prve države članice zahtijevati da ponovno prihvati tog podnositelja te nije dužna odlučiti razmotriti njegov zahtjev.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


title: Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 5. srpnja 2018.#Kraljevina Španjolska protiv Europske komisije.#EPFRR – Zadnja godina provedbe programskog razdoblja 2007. – 2013. – Poravnanje računa agencija za plaćanje država članica – Odluka kojom se određeni iznos proglašava iznosom koji se ne može ponovno upotrijebiti u okviru programa ruralnog razvoja Autonomne zajednice Estremadure – Metoda izračuna – Članak 69. stavak 5.b Uredbe (EZ) br. 1698/2005 – Legitimna očekivanja.#Predmet T-88/17.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (osmo vijeće)
      5. srpnja 2018. (
            *1
         )
      „EPFRR – Zadnja godina provedbe programskog razdoblja 2007. 2013. – Poravnanje računa agencija za plaćanje država članica – Odluka kojom se određeni iznos proglašava iznosom koji se ne može ponovno upotrijebiti u okviru programa ruralnog razvoja Autonomne zajednice Estremadure – Metoda izračuna – Članak 69. stavak 5.b Uredbe (EZ) br. 1698/2005 – Legitimna očekivanja”
      U predmetu T‑88/17,

         Kraljevina Španjolska, koju zastupaju A. Sampol Pucurull i M. J. García‑Valdecasas Dorrego, u svojstvu agenata,
      tužitelj,
      protiv

         Europske komisije, koju zastupaju J. Aquilina i M. Morales Puerta, u svojstvu agenata,
      tuženika,
      povodom zahtjeva koji se temelji na članku 263. UFEU‑a i kojim se traži djelomično poništenje Provedbene odluke Komisije (EU) 2016/2113 оd 30. studenoga 2016. o poravnanju računâ agencija za plaćanja država članica u pogledu rashoda koji su financirani iz Europskog poljoprivrednog fonda za ruralni razvoj (EPFRR) u zadnjoj godini provedbe programskog razdoblja EPFRR‑a 2007. – 2013. (16. listopada 2014. – 31. prosinca 2015.) (SL 2016., L 327., str. 79.), a kojom je Komisija kao „iznos koji se ne može ponovno upotrijebiti” kvalificirala iznos od 5364682,52 eura u okviru poravnanja računâ agencije za plaćanja za Estremaduru,
      OPĆI SUD (osmo vijeće),
      u sastavu: A. M. Collins, predsjednik, M. Kancheva i G. De Baere (izvjestitelj), suci,
      tajnik: E. Coulon,
      donosi sljedeću

         Presudu

         Pravni okvir

            Uredbe (EZ) br. 1290/2005 i (EZ) br. 1306/2013

               1

               Uredba Vijeća (EZ) br. 1290/2005 od 21. lipnja 2005. o financiranju zajedničke poljoprivredne politike (SL 2005., L 209, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 14., svezak 1., str. 44.) predstavlja osnovnu uredbu za Europski fond za jamstva u poljoprivredi (EFJP) i Europski poljoprivredni fond za ruralni razvoj (EPFRR), koji su osnovani u okviru te uredbe.

               2

               Uredba br. 1290/2005 stavljena je izvan snage Uredbom (EU) br. 1306/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. prosinca 2013. o financiranju, upravljanju i nadzoru zajedničke poljoprivredne politike i o stavljanju izvan snage uredaba Vijeća (EEZ) br. 352/78, (EZ) br. 165/94, (EZ) br. 2799/98, (EZ) br. 814/2000, (EZ) br. 1290/2005 i (EZ) br. 485/2008 (SL 2013., L 347, str. 549.).

               3

               Članci 23. i 29. Uredbe br. 1290/2005, koji se odnose na proračunske obveze i automatski opoziv izdvojenih sredstava, i dalje se primjenjuju na činjenice predmetnog slučaja koje su se dogodile prije nego što je Uredba br. 1306/2013 stupila na snagu 20. prosinca 2013.

               4

               Članci 37. i 51. Uredbe br. 1306/2013, koji se odnose na plaćanje preostalog iznosa i zaključenje programa kao i poravnanje računa, bili su primjenjivi u vrijeme donošenja odluke koja je predmet tužbe, s obzirom na to da se na temelju članka 121. navedene uredbe većina njezinih odredaba primjenjuje od 1. siječnja 2014.

               5

               Članak 23. prvi i drugi stavak Uredbe br. 1290/2005 propisivao je:
               „Proračunska izdvajanja Zajednice za programe ruralnog razvoja […] izvršavaju se u godišnjim obrocima u razdoblju od 1. siječnja 2007. do 31. prosinca 2013.
               Odluka Komisije o prihvaćanju svakog programa ruralnog razvoja koji je predložila država članica […] nakon dostavljanja predmetnoj državi članici predstavlja zakonsku obvezu […]”.

               6

               Članak 29. Uredbe br. 1290/2005, naslovljen „Automatski opoziv izdvojenih sredstava”, u stavcima 1. i 7. predviđao je:
               „1.   Komisija automatski opoziva dio proračunskog izdvajanja za program ruralnog razvoja koji nije iskorišten za pretfinanciranje ili plaćanja tijekom provedbe, ili za koji Komisiji nije predočena izjava o izdacima koja ispunjava uvjete […] u vezi s izdacima nastalima do 31. prosinca druge godine nakon godine proračunskog izdvajanja.
               […]
               7.   U slučaju automatskog opoziva izdvojenih sredstava, doprinos EPFRR‑a u predmetnom programu ruralnog razvoja umanjuje se za iznos automatskog opoziva izdvojenih sredstava za dotičnu godinu. Država članica priprema revidirani plan financiranja u kojem je smanjeni iznos pomoći razdijeljen među prioritetnim osima […]”.

               7

               Članak 37. Uredbe br. 1306/2013, naslovljen „Plaćanje preostalog iznosa i zaključenje programa”, u stavku 1. propisuje:
               „Po primitku zadnjeg godišnjeg izvješća o napretku u provedbi programa ruralnog razvoja i ovisno o raspoloživosti proračunskih sredstava Komisija isplaćuje prestali iznos, na temelju važećeg financijskog plana, godišnjih financijskih izvješća za zadnju godinu provedbe dotičnog programa ruralnog razvoja i odgovarajuće odluke o poravnanju. Ova se izvješća dostavljaju Komisiji najkasnije 6 mjeseci nakon konačnog datuma za prihvatljivost rashoda […] i obuhvaćaju rashode koje je agencija za plaćanja imala do posljednjeg datuma za prihvatljivost rashoda.”

               8

               Članak 51. Uredbe br. 1306/2013, naslovljen „Poravnanje računa”, u prvom stavku propisuje:
               „Komisija prije 31. svibnja godine koja slijedi nakon predmetne proračunske godine te na temelju podataka dostavljenih u skladu s člankom 102. stavkom 1. točkom (c) donosi provedbene akte koji sadrže njezinu odluku o poravnanju računa akreditiranih agencija za plaćanja. Ti provedbeni akti obuhvaćaju cjelovitost, točnost i istinitost podnesenih godišnjih financijskih izvješća […]”.

            Uredba (EZ) br. 1698/2005, kako je izmijenjena uredbama (EZ) br. 74/2009 i (EZ) br. 473/2009

               9

               Uredba Vijeća (EZ) br. 1698/2005 od 20. rujna 2005. o potporama ruralnom razvoju Europskog poljoprivrednog fonda za ruralni razvoj (EPFRR) (SL 2005., L 277, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 40., str. 138.) utvrđuje opća pravila o potpori Zajednice za ruralni razvoj koju financira EPFRR.

               10

               Uredba Vijeća (EZ) br. 1698/2005 stavljena je izvan snage Uredbom (EU) br. 1305/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. prosinca 2013. o potpori ruralnom razvoju iz Europskog poljoprivrednog fonda za ruralni razvoj (EPFRR) (SL 2013., L 347, str. 487.; ispravak SL 2016., L 130, str. 1.). Međutim, sukladno članku 88. Uredbe br. 1305/2013, Uredba br. 1698/2005 i dalje se primjenjuje na djelatnosti koje se provode u skladu s programima koje je Komisija odobrila na temelju potonje uredbe prije 1. siječnja 2014., što je ovdje slučaj.

               11

               U skladu s člankom 15. Uredbe br. 1698/2005, svaki program ruralnog razvoja provodi strategiju ruralnog razvoja kroz niz mjera svrstanih u skupine u skladu s osima. Pokriva razdoblje između 1. siječnja 2007. i 31. prosinca 2013. Država članica može prijaviti ili jedinstveni program za čitavo svoje državno područje ili niz regionalnih programa. U skladu s člankom 19. iste uredbe, država članica nakon odobrenja Odbora za praćenje ponovno pregledava programe ruralnog razvoja i po potrebi ih prilagođava za preostalo razdoblje. Revizije uzimaju u obzir ishod evaluacija i izvješća Komisije posebno u vezi s jačanjem ili prilagodbom načina na koji su prioriteti Zajednice uzeti u obzir.

               12

               Članak 69. Uredbe br. 1698/2005, pod naslovom „Resursi i njihova podjela”, u stavku 1. je predviđao:
               „Vijeće, kvalificiranom većinom na prijedlog Komisije, određuje iznos potpore Zajednice ruralnom razvoju sukladno ovoj Uredbi za razdoblje od 1. siječnja 2007. do 31. prosinca 2013., njegovu godišnju raščlambu i minimalni iznos usmjeren na regije prihvatljivima prema Cilju konvergencije, a u skladu s financijskim predviđanjima za razdoblje 2007. do 2013. i Međuinstitucionalnim sporazumom o proračunskoj disciplini i poboljšanju proračunskog postupka za isto razdoblje.”

               13

               Članak 70. stavak 1. Uredbe br. 1698/2005 propisivao je da odluka o usvajanju programa ruralnog razvoja određuje maksimalan doprinos EPFRR‑a za svaku osovinu unutar praga fleksibilnosti i jasno određuje, prema potrebi, iznose odobrene za regije koje su prihvatljive prema Cilju konvergencije. U stavku 2. tog članka pojašnjeno je da se doprinos EPFRR‑a izračunava na osnovi iznosa prihvatljive javne potrošnje.

               14

               Vijeće Europske unije 19. siječnja 2009. donijelo je Uredbu (EZ) br. 74/2009 o izmjeni Uredbe br. 1698/2005 (SL 2009., L 30, str. 100.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 68., str. 100.).

               15

               Uredbom (EZ) br. 74/2009 u Uredbu (EU) br. 1698/2005 umeće se članak 16.a. Taj je članak u stavku 1. točkama (a) do (f) utvrđivao određene prioritete (u daljnjem tekstu: novi izazovi) na koje države članice trebaju ciljati u svojim programima ruralnog razvoja.

               16

               Članak 16.a Uredbe br. 1698/2005 izmijenjen je Uredbom Vijeća (EZ) br. 473/2009 od 25. svibnja 2009. o izmjeni uredbi br. 1698/2005 i br. 1290/2005 (SL 2009., L 144, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 54., str. 174.), dodavanjem dodatnog prioriteta, koji je definiran u navedenom članku u točki (g).

               17

               Članak 16.a stavak 1. Uredbe br. 1698/2005, kako je izmijenjen, propisivao je:
               „Do 31. prosinca 2009., države članice će predvidjeti u svojim programima za ruralni razvoj, u skladu sa svojim specifičnim potrebama, vrste aktivnosti koje za cilj imaju sljedeće prioritete, kako je opisano u strateškim smjernicama Zajednice i detaljnije objašnjeno u nacionalnim strateškim planovima:

                        (a)

                        klimatske promjene;

                        (b)

                        obnovljive izvore energije;

                        (c)

                        upravljanje vodama;

                        (d)

                        bioraznolikost;

                        (e)

                        mjere koje prate restrukturiranje sektora mljekarstva;

                        (f)

                        inovacije vezane uz prioritete iz točaka od (a) do (d);

                        (g)

                        infrastruktura širokopojasnog interneta na ruralnim područjima […]”.

               18

               Nakon utvrđivanja novih izazova i u kontekstu stavljanja državama članicama na raspolaganje dodatnih sredstava za ciljanje prioriteta u njihovim programima ruralnog razvoja, izmijenjen je članak 69. Uredbe br. 1698/2005. Uredbom br. 74/2009 navedenom članku dodani su, među ostalim, stavci 5.a i 5.b, a Uredbom br. 473/2009 tom je članku dodan stavak 2.a te su izmijenjeni njegovi navedeni stavci 5.a i 5.b.

               19

               Članak 69. stavak 2.a Uredbe br. 1698/2005 određivao je:
               „Dio iznosa iz stavka 1. koji proizlazi iz povećanja globalnih obveza kako je određeno Odlukom Vijeća 2006/493/EZ od 19. lipnja 2006. o iznosu potpore Zajednice ruralnom razvoju za razdoblje od 1. siječnja 2007. do 31. prosinca 2013., njegovoj godišnjoj raspodjeli i najmanjem iznosu koji se dodjeljuju regijama koje imaju pravo na pomoć u okviru Cilja približavanja kako je izmijenjena Odlukom Vijeća 2009/434/EZ bit će namijenjen vrstama aktivnosti koje su vezane uz prioritete iz članka 16.a stavka 1. ove Uredbe.”

               20

               Članak 69. stavak 5.a Uredbe br. 1698/2005, kako je izmijenjen, u prvom i četvrtom podstavku propisivao je:
               „Iznos koji je jednak iznosima koji proizlaze iz primjene obvezne modulacije u skladu s člankom 9. stavkom 4. i člankom 10. stavkom 3. Uredbe (EZ) br. 73/2009 i iznos[ima] ostvaren[ima] od 2011. godine na temelju članka 136. te Uredbe države mogu trošiti u razdoblju od 1. siječnja 2010. do 31. prosinca 2015. isključivo kao potporu Zajednice u okviru aktualnih programa ruralnog razvoja za vrste aktivnosti iz točaka od (a) do (f) članka 16.a stavka 1. ove Uredbe.
               Države članice će potrošiti svoj dio iznosa iz stavka 2.a u razdoblju od 1. siječnja 2009. do 31. prosinca 2015. isključivo kao potporu Zajednice u okviru aktualnih programa ruralnog razvoja za vrste aktivnosti iz članka 16.a stavka 1.”

               21

               Članak 69. stavak 5.b Uredbe br. 1698/2005 propisivao je:
               „Ako je po zaključenju programa, stvaran iznos doprinosa Zajednice potrošen na aktivnosti iz članka 16.a stavka 1. manji od ukupnih iznosa iz stavka 5.a ovog članka, država članica će u opći proračun Europskih zajednica vratiti razliku do iznosa za koji su bila premašena ukupna dodijeljena sredstva na raspolaganju za aktivnosti, osim onih iz članka 16.a stavka 1.
               […]”.

         Okolnosti spora

               22

               Kao što to proizlazi iz uvodnih izjava 1. do 3. Uredbe br. 473/2009, u okviru odobravanja Europskog vijeća 11. i 12. prosinca 2008. Europskog plana za gospodarski oporavak koji predviđa uvođenje prioritetnih mjera, državama članicama putem EPFRR‑a na raspolaganje su stavljena dodatna sredstva s ciljem razvoja širokopojasnog interneta i jačanja aktivnosti vezanih uz nove izazove (u daljnjem tekstu: sredstva plana oporavka).

               23

               Odlukom Vijeća 2009/434/EZ od 25. svibnja 2009. o izmjeni Odluke 2006/493/EZ o određivanju iznosa potpora Zajednice ruralnom razvoju za razdoblje od 1. siječnja 2007. do 31. prosinca 2013., njegova godišnja raščlamba i najmanji iznos koji se usmjerava u regije koje su prihvatljive prema Cilju približavanja (SL 2009., L 144, str. 25.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 37., str. 55.) svim državama članicama putem EPFRR‑a stavljena su na raspolaganje dodatna sredstva u okviru sredstava za plan oporavka. U skladu s Prilogom I. Odluci Komisije 2009/545/EZ od 7. srpnja 2009. o određivanju godišnje raspodjele iznosa iz članka 69. stavka 2.a Uredbe Vijeća (EZ) br. 1698/2005 o potpori ruralnom razvoju po državama članicama i o izmjeni Odluke Komisije 2006/636/EZ (SL 2009., L 181, str. 49.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 37., str. 61.), Kraljevini Španjolskoj dodijeljen je ukupan iznos od 76296000 eura.

               24

               Kao što to proizlazi iz uvodnih izjava 1., 9. i 10. Uredbe Vijeća (EZ) br. 73/2009 od 19. siječnja 2009. o utvrđivanju zajedničkih pravila za programe izravne potpore za poljoprivrednike u okviru zajedničke poljoprivredne politike i utvrđivanju određenih programa potpore za poljoprivrednike, o izmjeni uredaba (EZ) br. 1290/2005, (EZ) br. 247/2006, (EZ) br. 378/2007 i stavljanju izvan snage Uredbe (EZ) br. 1782/2003 (SL 2009., L 30, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 19., str. 199.), Europska je zajednica, uzimajući u obzir to da je Komisija predstavila Europskom parlamentu i Vijeću Komunikaciju pod naslovom „Pripreme za pregled ‚zdravstvenog stanja’ reforme ZPP‑a”, procijenila da se sektor poljoprivrede suočava s nizom novih i zahtjevnih izazova i da u vezi s tim treba djelovati. EPFRR je u području poljoprivrede bio odgovarajući instrument za postizanje tih ciljeva.

               25

               Stoga je predviđeno da će se mobilizirati dodatna sredstva EPFRR‑a, i to postupkom obvezne modulacije u skladu s člankom 9. stavkom 4. i člankom 10. stavkom 3. Uredbe br. 73/2009 kao i posebnog prijenosa u skladu s člankom 136. te Uredbe (u daljnjem tekstu: sredstva zdravstvenog stanja).

               26

               Odlukom Komisije 2009/444/EZ od 10. lipnja 2009. o dodjeli iznosa koji proizlaze iz modulacije predviđene u člancima 7. i 10. Uredbe Vijeća (EZ) br. 73/2009 državama članicama za godine od 2009. do 2012. (SL 2009., L 148, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 40., str. 246.) Kraljevini Španjolskoj dodijeljen je iznos od 498100000 eura, u skladu s Prilogom II. toj odluci, koji odgovara sredstvima zdravstvenog stanja.

               27

               Sredstva zdravstvenog stanja i sredstva plana oporavka dodijeljena Kraljevini Španjolskoj iznosila su 574396000 eura. Od tog iznosa 70709037 eura dodijeljeno je agenciji za plaćanja Autonomne zajednice Estremadure (u daljnjem tekstu: Estremadura).

               28

               Španjolska tijela zatražila su od Komisije da revidira program ruralnog razvoja u pogledu Estremadure kako bi se uzelo u obzir dodjeljivanje Kraljevini Španjolskoj sredstava plana oporavka i sredstava zdravstvenog stanja (u daljnjem tekstu zajedno: dodatna sredstva).

               29

               Odlukom C(2010) 1729 od 18. ožujka 2010. Komisija je odobrila reviziju programa ruralnog razvoja u pogledu Estremadure za razdoblje 2007. – 2013. kojom je u obzir uzeta dodjela dodatnih sredstava (u daljnjem tekstu: prva odluka o odobrenju revizije programa).

               30

               U prilogu Odluci C(2010) 1729 nalazi se tablica s prikazom doprinosa EPFRR‑a po godini za razdoblje 2007. – 2013. Ta je tablica predviđala:

                        –

                        ukupan iznos od 878066742 eura koji odgovara doprinosu EPFRR‑a za Estremaduru, a koji je raspoređen na sljedeći način:

                                 –

                                 poseban iznos od 70709037 eura, raspoređen na godine 2009. do 2013., koji odgovara dodatnim sredstvima iz članka 69. stavka 5.a Uredbe br. 1698/2005;

                                 –

                                 preostali iznos od 807357705 eura, koji odgovara raspodjeli na temelju regija korisnica u okviru cilja konvergencije.

               31

               Komisija je 29. svibnja 2013. provela automatski opoziv proračunskih izdvajanja u iznosu od 57963282 eura u okviru postupka predviđenog člankom 29. Uredbe br. 1290/2005. Naime, dio proračunskih izdvajanja za 2010. godinu koji se koristi za plaćanje ili koji je dio izjave o izdacima koji ispunjavaju uvjete predviđene za izdatke nastale do 31. prosinca 2012. („pravilo n + 2”) bio je niži od proračunskih izdvajanja predviđenih za 2010. te je razlika iznosila 57963282 eura. Stoga su španjolska tijela, u skladu s člankom 29. stavkom 7. navedene uredbe kao i s člankom 19. stavkom 2. Uredbe br. 1698/2005, dostavila revidirani plan financiranja programa ruralnog razvoja u pogledu Estremadure.

               32

               Odlukom C(2013) 9347 final od 17. prosinca 2013. Komisija je odobrila reviziju programa ruralnog razvoja za Estremaduru za razdoblje 2007. – 2013. kojom se, među ostalim, uzimao u obzir automatski opoziv u njoj navedenog iznosa (u daljnjem tekstu: druga odluka o odobrenju revizije programa).

               33

               U prilogu Odluci C (2013) 9347 final nalazi se, među ostalim, tablica s prikazom doprinosa EPFRR‑a po godini za razdoblje 2007. – 2013. Ta je tablica predviđala:

                        –

                        ukupan iznos od 828279953 eura koji odgovara doprinosu EPFRR‑a za Estremaduru, a koji je raspoređen na sljedeći način:

                                 –

                                 poseban iznos od 64496589 eura, raspoređen na godine 2009. do 2013., koji odgovara dodatnim sredstvima iz članka 69. stavka 5.a Uredbe br. 1698/2005;

                                 –

                                 preostali iznos od 763783364 eura, koji odgovara raspodjeli na temelju regije korisnice u okviru cilja konvergencije.

               34

               Dana 16. i 17. studenoga 2015. održan je seminar na kojem su Komisijini stručnjaci državama članicama dostavili smjernice, donesene Odlukom Komisije C (2015) 1399 final od 5. ožujka 2015. o zaključenju programâ ruralnog razvoja za razdoblje 2007. – 2013. (u daljnjem tekstu: smjernice), kao i upute o metodi koju navedena institucija namjerava primijeniti za izračun predviđen u članku 69. stavku 5.b Uredbe br. 1698/2005.

               35

               U sklopu priprema za zaključenje programa ruralnog razvoja za razdoblje 2007. – 2013., Estremadura je predstavila godišnje financijsko izvješće za zadnju godinu provedbe programa, to jest za razdoblje od 16. listopada 2014. do 31. prosinca 2015. (u daljnjem tekstu: zadnja godina provedbe), s ciljem Komisijina kasnijeg računovodstvenog poravnanja računa.

               36

               U Prilogu 6. godišnjih financijskih izvješća zadnje godine provedbe koja je podnijela Estremadura nalazi se tablica koja sadržava iznose koji omogućuju izračun predviđen u članku 69. stavku 5.b Uredbe br. 1698/2005. U lijevom stupcu navode se početni iznosi predviđeni na temelju doprinosa iz EPFRR‑a. Španjolska nadležna tijela navode da je, od ukupno 828279952 eura predviđenog financiranja u okviru EPFRR‑a, iznos od 64496589 eura bio rezultat zbroja sredstava iz sredstava plana oporavka i sredstava zdravstvenog stanja, a 763783363 eura odgovaralo je „ostalim sredstvima”. U desnom stupcu navode se iznosi izdataka koje su prijavila navedena tijela. Navedeno je da je, od ukupnog iznosa prijavljenih izdataka od 819397233,37 eura, iznos od 56765681,26 eura potrošen za aktivnosti povezane s novim izazovima, dok je iznos od 762631552,11 eura iskorišten za „ostale izdatke”.

               37

               Dopisom od 26. rujna 2016. upućenim španjolskim tijelima Komisija ih je obavijestila o poravnanju računa zadnje godine provedbe programa ruralnog razvoja 2007. – 2013. za Estremaduru. Navela je da će primijeniti odbitak iznosa od 5060636,11 eura, primjenjujući članak 69. stavak 5.b Uredbe br. 1698/2005, kao i odbitak iznosa od 304046,41 euro zbog prilagodbe pragova osi provedenog programa. Nadalje, Estremadura je Komisiji podnijela izvješće u kojem je iznijela svoje primjedbe na spomenuti dopis te zatražila neformalni bilateralni sastanak.

               38

               Komisija je 30. studenoga 2016. donijela Provedbenu odluku (EU) 2016/2113 o poravnanju računâ agencija za plaćanja država članica u pogledu rashoda koji su financirani iz Europskog poljoprivrednog fonda za ruralni razvoj (EPFRR) u zadnjoj godini provedbe programskog razdoblja EPFRR‑a 2007. – 2013. (16. listopada 2014. – 31. prosinca 2015.) (SL 2016., L 327, str. 79., u daljnjem tekstu: pobijana odluka). Ta odluka temelji se na članku 51. Uredbe br. 1306/2013. Iz članka 1. te odluke proizlazi da se računi zadnje godine provedbe navedenog programskog razdoblja poravnavaju u odnosu na agencije za plaćanja navedene u Prilogu I. toj odluci. Program ruralnog razvoja za Estremaduru nalazi se na tom popisu.

               39

               Iz tablice u Prilogu I. pobijanoj odluci proizlazi da je Komisija smatrala da se iznos od 5364682,52 eura, kvalificiran kao „onaj koji se ne može ponovno upotrijebiti”, mora odbiti od konačnog iznosa koji se treba isplatiti Estremaduri u okviru EPFRR‑a prilikom zaključenja programa ruralnog razvoja 2007. – 2013. U dnu te tablice pojašnjava se da navedeni iznos odgovara „gornjoj granici i odbicima na temelju članka 69. stavka 5.b Uredbe br. 1698/2005”.

               40

               U Bruxellesu (Belgija) 31. siječnja 2017. održan je neformalni sastanak s predstavnicima Komisije i Kraljevine Španjolske. Zapisnik s tog sastanka poslan je Kraljevini Španjolskoj 24. veljače 2017.

         Postupak i zahtjevi stranaka

               41

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 13. veljače 2017. Kraljevina Španjolska pokrenula je ovaj postupak.

               42

               Budući da je sastav vijećâ Općeg suda bio izmijenjen, primjenom članka 27. stavka 5. Poslovnika Općeg suda, ovaj je predmet dodijeljen osmom vijeću.

               43

               Kraljevina Španjolska zahtijeva od Suda da:

                        –

                        djelomično poništi, kad je riječ o Estremaduri, pobijanu odluku u dijelu u kojem predviđa neisplatu iznosa od 5364682,52 eura;

                        –

                        naloži Europskoj komisiji snošenje troškova.

               44

               Komisija od Općeg suda zahtijeva da:

                        –

                        odbije tužbu kao neosnovanu;

                        –

                        naloži Kraljevini Španjolskoj snošenje troškova.

         Pravo

               45

               Kraljevina Španjolska u prilog svojoj tužbi navodi dva tužbena razloga. Prvi tužbeni razlog, iznesen kao glavni, temelji se na povredi članka 69. Uredbe br. 1698/2005. Drugi tužbeni razlog temelji se na Komisijinoj povredi margine prosudbe kao i na povredi načela zaštite legitimnih očekivanja.

            Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 69. Uredbe br. 1698/2005

         Uvodne napomene

               46

               Valja istaknuti da se tužbom traži poništenje odluke o poravnanju računa za zadnju godinu provedbe u Estremaduri u okviru zaključenja programa u odnosu na tu agenciju za plaćanje za programsko razdoblje 2007. – 2013.

               47

               Prema točki 5.1. smjernica, u zadnjoj odluci o poravnanju računa prije zaključenja određuju se iznosi rashoda koji su nastali tijekom zadnje godine provedbe koji se trebaju priznati na teret EPFRR‑a na osnovi, među ostalim, godišnjih financijskih izvješća.

               48

               U tom pogledu valja podsjetiti na to da, prema sudskoj praksi, Komisija pri upravljanju zajedničkom poljoprivrednom politikom nema pravo upotrebljavati sredstva koja nisu u skladu s pravilima zajedničke organizacije predmetnih tržišta i da se to pravilo općenito primjenjuje (presude od 9. lipnja 2005., Španjolska/Komisija, C‑287/02, EU:C:2005:368, t. 34.; od 28. ožujka 2007., Španjolska/Komisija, T‑220/04, neobjavljena, EU:T:2007:97, t. 162. i od 8. listopada 2015., Italija/Komisija, T‑358/13, EU:T:2015:773, t. 68.).

               49

               U skladu s člankom 33. Provedbene uredbe Komisije (EU) br. 908/2014 od 6. kolovoza 2014. o utvrđivanju pravila za primjenu Uredbe (EU) br. 1306/2013 u pogledu agencija za plaćanje i drugih tijela, financijskog upravljanja, poravnanja računa, pravila o kontroli, jamstava i transparentnosti (SL 2014., L 255, str. 59.), „odluka Komisije o poravnanju računa iz članka 51. Uredbe (EU) br. 1306/2013 određuje iznose izdataka ostvarenih u svakoj državi članici tijekom predmetne financijske godine koji se priznaju i terete na račun fondova na temelju [godišnjih] financijskih izvještaja”. Iz toga slijedi da je Komisija neupitno provela procjenu iznosa koji se ne priznaju (vidjeti u tom smislu i kad je riječ o poravnanju računa u okviru članka 7. stavka 1. Uredbe br. 2245/1999 presudu od 9. lipnja 2005., Španjolska/Komisija, C‑287/02, EU:C:2005:368, t. 51.).

               50

               Komisija je u kontekstu zaključenja programa ruralnog razvoja u pogledu Estremadure provela izračun u skladu s člankom 69. stavkom 5.b Uredbe br. 1698/2005 i zaključila da, kad je riječ o tom programu, odgovarajući iznos koji treba vratiti u proračun Unije u smislu predmetne odredbe iznosi 5060636,11 eura. Slijedom toga, odbila je taj iznos od konačnog iznosa koji se trebao isplatiti navedenoj agenciji za plaćanje, kao što to proizlazi iz dopisa od 26. rujna 2016. (vidjeti točku 37. ove presude). Taj je iznos bio dio iznosa od 5364682,52 eura koji je Komisija kvalificirala kao „onaj koji se ne može ponovno upotrijebiti” u okviru poravnanja računa za zadnju godinu provedbe te agencije za plaćanje, kao što to proizlazi iz pobijane odluke.

               51

               U tom pogledu valja, poput Komisije, istaknuti da Kraljevina Španjolska ne iznosi nijedan argument kako bi osporila odbitak od 304046,41 eura od konačnog iznosa koji treba platiti Estremaduri, što je iznos koji odgovara prilagodbi pragova kako je navedeno u drugom retku tablice iz Priloga I. dopisu od 26. rujna 2016.

               52

               Stoga, u odnosu na iznos od 5364682,52 eura, koji je u pobijanoj odluci okvalificiran kao „onaj koji se ne može ponovno upotrijebiti”, Kraljevina Španjolska zapravo osporava samo iznos od 5060636,11 eura, koji proizlazi iz izračuna koji je Komisija provela u skladu s člankom 69. stavkom 5.b Uredbe br. 1698/2005.

         Osnovanost izračuna koji je Komisija provela u skladu s člankom 69. stavkom 5.b Uredbe br. 1698/2005

               53

               Kraljevina Španjolska tvrdi da je Komisija povrijedila članak 69. stavak 5.b Uredbe br. 1698/2005. Primjena te odredbe zahtijeva da su ispunjene dvije pretpostavke, to jest, s jedne strane, nedovoljno izvršenje dodatnih sredstava predviđenih za aktivnosti koje su povezane s novim izazovima i, s druge strane, prekoračenje ukupnih sredstava raspoloživih za druge aktivnosti osim onih predviđenih za nove izazove. Međutim, u ovom slučaju nije ispunjen nijedan od tih dvaju uvjeta.

               54

               Konkretno, Kraljevina Španjolska tvrdi da ukupna sredstva koja su stavljena na raspolaganje za aktivnosti osim onih utvrđenih za nove izazove nisu premašena jer je iznos od 762 milijuna eura, koji Komisija nije osporila, potrošen na te druge aktivnosti, što je manje od iznosa predviđenih proračunskih izdvajanja, koja su iznosila 763 milijuna eura.

               55

               Podsjećajući na to da je program ruralnog razvoja u pogledu Estremadure dvaput izmijenjen kako bi se uzela u obzir, kao prvo, raspodjela dodatnih sredstava za aktivnosti povezane s novim izazovima (prva odluka o odobrenju revizije programa), a potom automatski opoziv određenog iznosa proračunskih obveza za 2010. godinu (druga odluka o odobrenju revizije programa), Kraljevina Španjolska tvrdi da je Estremadura u svrhu izračuna u okviru protokola za zaključenje navedenog programa mogla uzeti u obzir iznose koje je Komisija odobrila u toj potonjoj odluci. Dakle, Estremadura je kao početna proračunska izdvajanja mogla uzeti u obzir iznos od 64 milijuna eura, koji odgovara dodatnim sredstvima, u skladu s člankom 69. stavkom 5.a Uredbe br. 1698/2005, namijenjenima novim izazovima, i iznos od 763 milijuna eura, koji odgovara sredstvima iz fondova namijenjenima drugim aktivnostima koje nisu predviđene za te nove izazove.

               56

               Komisija osporava sve navedene argumente.

               57

               Konkretno, što se tiče izračuna koji je provela u skladu s člankom 69. stavkom 5.b Uredbe br. 1698/2005, Komisija navodi da je uzela u obzir taj početni iznos od 70709037 eura u okviru financiranja dodatnim sredstvima, kao što to proizlazi iz prve odluke o odobrenju revizije programa.

               58

               Komisija navodi da je utvrdila da je iznos rashoda prijavljenih za transakcije povezane s novim izazovima, kao što proizlazi iz godišnjih financijskih izvješća koja je dostavila Estremadura, iznosio 56765681,26 eura, što je za 13943355,74 eura manje od početnog iznosa od 70709037 eura na temelju dodatnih financijskih sredstava.

               59

               Komisija dodaje da je nedovoljno izvršenje programa o kojem je riječ u cjelini iznosilo 8882719,63 eura, što odgovara razlici između iznosa predviđenog za ukupan doprinos EPFRR‑a programu od 828279953 eura iz druge odluke o odobrenju revizije programa nakon automatskog opoziva izdvojenih sredstava i stvarno potrošenog iznosa, odnosno 819397233,37 eura, kao što proizlazi iz godišnjih financijskih izvješća koja je dostavila Estremadura.

               60

               Naposljetku, Komisija zaključuje da je Estremadura za aktivnosti koje nisu povezane s novim izazovima potrošila iznos od 5060636,11 eura – koji predstavlja razliku između iznosa od 13943355,74 eura, koji odgovara nedovoljnom izvršenju iznosa predviđenih u korist aktivnosti koje ciljaju nove izazove, i iznosa od 8882719,63 eura, koji odgovara iznosu nedovoljnog izvršenja dotičnog programa u cjelini. Taj iznos od 5060636,11 eura treba vratiti u proračun Europske unije i, posljedično, oduzeti od konačnog iznosa koji treba isplatiti Estremaduri.

               61

               Valja utvrditi da se stranke ne slažu o iznosima predviđenima na temelju financijskog doprinosa EPFRR‑a za program ruralnog razvoja za Estremaduru koje treba uzeti u obzir za izračun u skladu s člankom 69. stavkom 5.b Uredbe br. 1698/2005, a koji su revidirani nakon postupka automatskog opoziva do kojeg je došlo tijekom provedbe tog programa. Naime, Kraljevina Španjolska tvrdi da se Komisija trebala temeljiti na iznosima koji proizlaze iz druge odluke o odobrenju revizije programa, a ta se institucija oslonila na iznos iz prve odluke o odobrenju revizije programa u pogledu dodatnih sredstava i iznos koji je proizišao iz druge odluke o odobrenju revizije programa u pogledu ukupnog doprinosa EPFRR‑a.

               62

               Stoga je važno utvrditi iznose koje je Komisija trebala uzeti u obzir za izračun u skladu s člankom 69. stavkom 5.b Uredbe br. 1698/2005, prije provjere nije li ta institucija počinila pogrešku u izračunu.

         – Iznosi koje je Komisija uzela u obzir za potrebe izračuna

               63

               Kao prvo, mora se istaknuti da smjernice ne pružaju nikakve relevantne naznake u pogledu iznosa koje je potrebno uzeti u obzir za izračun u skladu s člankom 69. stavkom 5.b Uredbe br. 1698/2005. Naime, iako one daju objašnjenja o tom izračunu i predviđaju mogućnost povrata na temelju te odredbe prilikom zaključenja programa, one se ne bave slučajem u kojem je automatski opoziv dijela proračunskih izdvajanja doveo do izmjene iznosa doprinosa EPFRR‑a.

               64

               Nadalje, treba podsjetiti da, u skladu sa stavkom 5.b članka 69. Uredbe br. 1698/2005, ako je stvaran iznos doprinosa Unije potrošen na aktivnosti povezane s novim izazovima manji od ukupnih iznosa iz stavka 5.a tog članka, država članica u opći proračun Europskih zajednica vratit će iznos koji odgovara onomu za koji su bila premašena ukupna dodijeljena sredstva na raspolaganju za aktivnosti koje nisu povezane s novim izazovima.

               65

               Povrat koji agencija za plaćanja izvršava u proračun EU‑a u skladu s člankom 69. stavkom 5.b Uredbe br. 1698/2005 stoga se temelji na postojanju dviju pretpostavki.

               66

               Kao prvo, iznos rashoda koji su nastali za aktivnosti koje su povezane s novim izazovima mora biti manji od ukupnih iznosa iz stavka 5.a članka 69. Uredbe br. 1698/2005. Taj stavak navodi iznose iz stavka 2.a tog članka, koji odgovaraju, s jedne strane, sredstvima plana oporavka, kako su za Kraljevinu Španjolsku utvrđena Odlukom 2009/545 (vidjeti točku 23. ove presude), i, s druge strane, sredstvima zdravstvenog stanja nastalima primjenom određenih odredaba Uredbe br. 73/2009, kako su za Kraljevinu Španjolsku utvrđena Odlukom 2009/444 (vidjeti točku 26. ove presude).

               67

               Kao drugo, treba utvrditi prekoračenje „ukupno dodijeljenih sredstava na raspolaganju za aktivnosti” osim onih povezanih s novim izazovima. Upotreba izraza „ukupna dodijeljena sredstva na raspolaganju za [druge] aktivnosti” dovodi do zaključka da se radi o svim iznosima koji nisu pridržani za aktivnosti povezane s novim izazovima i, slijedom toga, ukupno odobrenim sredstvima bez dodatnih sredstava. Osim toga, stranke se slažu u pogledu činjenice da u svrhu izračuna ukupno raspoloživih sredstava od ukupnog predviđenog iznosa financijskog doprinosa EPFRR‑a valja odbiti iznos dodatnih sredstava.

               68

               Naposljetku, valja podsjetiti na kontekst izračuna iz članka 69. stavka 5.a Uredbe br. 1698/2005 i ispitati njegovu strukturu i svrhu.

               69

               Prema preambulama uredbi br. 73/2009, 74/2009 i 473/2009, uloga potpore ruralnom razvoju trebala bi se ojačati kako bi se europska poljoprivreda mogla suočiti s novim izazovima kao što su klimatske promjene, održivo upravljanje vodama i zaštita biološke raznolikosti.

               70

               Navedeni su novi izazovi (vidjeti točke 15. do 17. ove presude) za suočavanje s kojima su države članice trebale provesti određene vrste aktivnosti u okviru svojih programa ruralnog razvoja, a za što su im dodijeljena dodatna sredstva.

               71

               U tom pogledu valja istaknuti da je stavljanje na raspolaganje dodatnih sredstava bilo popraćeno obvezom država članica u pogledu njihove uporabe. Ta se obveza nalazi u članku 69. stavku 5.a Uredbe br. 1698/2005, na koji neizravno upućuje članak 69. stavak 5.b navedene uredbe. Naime, članak 69. stavak 5.b prvi i četvrti podstavak te uredbe u biti navodi da države članice troše iznose sredstava zdravstvenog stanja i sredstava plana oporavka isključivo za aktivnosti povezane s novim izazovima.

               72

               Međutim, članak 69. stavak 5.b Uredbe br. 1698/2005 predviđa povrat u proračun Unije ako se utvrde dvije pretpostavke navedene u točkama 65. do 67. ove presude, odnosno nedovoljno izvršenje iznosa predviđenih za provedbu aktivnosti koje se odnose na nove izazove i prekoračenje ukupnih sredstava raspoloživih za ostale aktivnosti. Kao što to ističe Komisija, nedovoljno izvršenje dodatnih sredstava predviđenih za nove izazove stoga nije nezakonito ako sredstva dostupna za druge aktivnosti koje nisu povezane s novim izazovima nisu premašena. Tek nakon što potrošeni iznosi premaše sredstva raspoloživa za ostale aktivnosti, nastaje potreba povrata u proračun Unije.

               73

               Naime, iznosi koji proizlaze iz prekoračenja „ukupnih sredstava na raspolaganju za aktivnosti” osim onih povezanih s novim izazovima ne mogu biti prihvatljivi kao rashodi na temelju neiskorištenih dodatnih sredstava jer njima nisu financirane vrste aktivnosti povezane s tim novim izazovima izričito predviđenima Uredbom br. 1698/2005.

               74

               Stoga je cilj članka 69. stavka 5.b Uredbe br. 1698/2005 izbjeći da se dodatna sredstva upotrebljavaju u korist aktivnosti osim onih povezanih s novim izazovima.

               75

               Upravo s obzirom na ta razmatranja valja ispitati je li u ovom slučaju Komisija mogla uzeti u obzir iznose koje je navela za potrebe izračuna iz članka 69. stavka 5.b Uredbe br. 1698/2005 a da pritom ne počini pogrešku.

               76

               Naime, kao prvo, Komisija je pravilno na temelju iznosa dodatnih sredstava uzela u obzir iznos koji je prvotno predviđen za aktivnosti povezane s novim izazovima i koji se nalazi u prvoj odluci o odobrenju revizije programa, odnosno iznos od 70709037 eura.

               77

               Taj se zaključak temelji na tekstu članka 69. stavka 5.b Uredbe br. 1698/2005 jer se izrazom „ukupni iznos iz stavka 5.a” nastoji odrediti ukupan iznos dodatnih sredstava prvotno uspostavljenih za financiranje aktivnosti povezanih s novim izazovima. Taj je iznos utvrđen u prvoj odluci kojom se odobrava revizija programa koji se odnosi na Estremaduru, a kojom se revidira navedeni program kako bi se uzela u obzir dodjela dodatnih sredstava alociranih Kraljevini Španjolskoj odlukama 2009/444 i 2009/545.

               78

               Osim toga, valja istaknuti da se dodatna sredstva koja su dodijeljena da bi se potaknula provedba određenih vrsta aktivnosti u razdoblju 2007. – 2013. ne mogu smanjiti postupkom automatskog opoziva nepotrošenih proračunskih izdvajanja tijekom 2010. godine. Kao što to tvrdi Komisija, učinak postupka automatskog opoziva ne može biti izuzimanje Kraljevine Španjolske od obveze da upotrijebi sva odobrena sredstva predviđena u okviru dodatnih sredstava za aktivnosti koje se odnose na nove izazove u smislu članka 69. stavka 5.a Uredbe br. 1698/2005.

               79

               U tom pogledu valja razlikovati, s jedne strane, postupak automatskog opoziva i, s druge strane, postupak koji Komisija treba slijediti u skladu s člankom 69. stavkom 5.b Uredbe br. 1698/2005 u okviru poravnanja računa za zadnju godinu provedbe s ciljem zaključenja programa.

               80

               Naime, s jedne strane, iz uvodne izjave 22. Uredbe br. 1290/2005 proizlazi da je pravilo o automatskom opozivu razvijeno jer treba pridonijeti poboljšanoj provedbi programa i dobrom financijskom upravljanju. Stoga je Komisija ovlaštena, člankom 29. iste uredbe, automatski opozvati dio proračunskog izdvajanja za program ruralnog razvoja koji nije iskorišten za pretfinanciranje ili plaćanja tijekom provedbe, ili za koji Komisiji nije predočena pravilna izjava o izdacima nastalima do 31. prosinca druge godine nakon godine proračunskog izdvajanja (presuda od 8. listopada 2015., Italija/Komisija, T‑358/13, EU:T:2015:773, t. 77.).

               81

               S druge strane, iz članka 69. stavka 5.b Uredbe br. 1698/2005 proizlazi da je povrat u korist proračuna Unije potreban u okviru provjere, prilikom zaključenja programa, je li poštovana obveza isključive uporabe sredstava pridržanih za određenu vrstu aktivnosti, ako su agencije za plaćanje već potrošile sredstva kod korisnika.

               82

               Prema tome, iako je učinak obaju postupaka iz točke 79. ove presude isključenje iznosa financiranja Unije, valja navesti da se u okviru postupka automatskog opoziva dio proračunskog izdvajanja automatski umanjuje u trenutku „n + 2” jer nije potrošen, dok u okviru izračuna izvršenog u skladu s člankom 69. stavkom 5.b Uredbe br. 1698/2005 država članica mora u proračun Unije vratiti određeni iznos izračunan na temelju „stvarno nastalih” troškova posljednjeg dana za prihvatljivost rashoda.

               83

               Međutim, dovoljno je zaključiti da – neovisno o nemogućnosti izmjene programiranih iznosa za drugi regionalni program, na koju se poziva Kraljevina Španjolska – smanjenje dodatnih sredstava za Estremaduru nakon postupka automatskog opoziva izdvojenih sredstava, kako proizlazi iz tablice u prilogu drugoj odluci o odobrenju revizije programa, dovelo je do toga da u trenutku zaključenja programa iznosi koji su utrošeni na aktivnosti koje se odnose na dodatna sredstva više nisu odgovarali alokacijama koje su prvotno predviđene za tu državu članicu, i to suprotno relevantnim odredbama Uredbe br. 1698/2005.

               84

               Kao drugo, što se tiče iznosa „ukupnih sredstava na raspolaganju za aktivnosti” osim onih povezanih s novim izazovima, izračunanih odbijanjem iznosa dodatnih sredstava od ukupnog iznosa financijskog doprinosa iz EPFRR‑a (vidjeti točku 67. ove presude), Komisija je također pravilno za ukupan iznos doprinosa iz EPFRR‑a uzela u obzir drugu odluku o odobrenju revizije programa nakon postupka automatskog opoziva.

               85

               Naime, kao što je to navedeno u točki 82. ove presude, postupak za automatski opoziv doveo je do automatskog oslobađanja neiskorištenih proračunskih izdvajanja za 2010. godinu u trenutku „n + 2” jer ona nisu iskorištena za plaćanje ili jer nisu bila predmet pravilne izjave o izdacima. Iz toga slijedi da je prilikom zaključenja programa u okviru postupka poravnanja računa za zadnju godinu provedbe na temelju stvarno nastalih troškova Komisija trebala uzeti u obzir iznos ukupnog doprinosa EPFRR‑a, umanjen za automatski opozvan iznos.

               86

               Nadalje, članak 2. druge odluke o odobrenju revizije programa izričito određuje iznos ukupnog doprinosa EPFRR‑a koji se treba uzeti u obzir nakon automatskog opoziva izdvojenih sredstava, odnosno 828279953 eura. Taj je iznos uključen u godišnja financijska izvješća koja je dostavila Estremadura i stranke ga ne osporavaju.

               87

               Stoga je raspoloživi iznos za ostale aktivnosti, dobiven nakon odbitka iznosa od 70709037 eura, koji odgovara dodatnim sredstvima, od navedenog ukupnog iznosa od 828279953 eura, iznosio 757570916 eura, kao što je to Komisija naglasila u odgovoru na repliku.

               88

               Ne može se prihvatiti argumentacija Kraljevine Španjolske kojom se želi istaknuti da je za potrebe izračuna u skladu s člankom 69. stavkom 5.b Uredbe br. 1698/2005 trebalo uzeti u obzir iznose iz druge odluke o odobrenju revizije programa.

               89

               U tom pogledu valja istaknuti da u članku 2. druge odluke o odobrenju revizije programa Komisija upućuje na prilog u kojem se nalaze tablice koje odgovaraju revidiranom financijskom planu, a koji su podnijela španjolska tijela u skladu s člankom 29. stavkom 7. Uredbe br. 1290/2005 i člankom 19. stavkom 2. Uredbe br. 1698/2005, koje slijedom automatskog opoziva predviđaju smanjenje dodatnih sredstava, ali i drugih dostupnih sredstava u okviru financijskog doprinosa iz EPFRR‑a (vidjeti točku 33. ove presude). Međutim, kao što to s pravom tvrdi Komisija, članak 29. stavak 7. Uredbe br. 1290/2005, koji određuje da se u slučaju automatskog opoziva izdvojenih sredstava „doprinos EPFRR‑a programu” smanjuje za „predmetnu godinu”, ne razlikuje izvore financiranja.

               90

               Točno je da je Komisija odobrila predmetne iznose u drugoj odluci o odobrenju revizije programa. U skladu s člankom 23. drugim stavkom Uredbe br. 1290/2005, Komisijina odluka o prihvaćanju svakog programa ruralnog razvoja koji je predložila država članica smatra se odlukom o financiranju i, nakon dostavljanja dotičnoj državi članici, predstavlja zakonsku obvezu.

               91

               Međutim, pod pretpostavkom da se članak 23. drugi podstavak Uredbe br. 1290/2005 također odnosi na Komisijine odluke o odobrenju revizije programa ruralnog razvoja nakon automatskog opoziva, valja istaknuti da, s obzirom na to da izračun u skladu s člankom 69. stavkom 5.b Uredbe br. 1698/2005 Komisija provodi prilikom zaključenja programa, ta institucija u trenutku odobrenja revidiranog plana financiranja nakon postupka automatskog opoziva nije mogla utjecati na iznos troškova koje je stvarno izvršila Estremadura prilikom provedbe tog programa. Kao što to tvrdi Komisija, da je Estremadura naposljetku za aktivnosti povezane s novim izazovima potrošila iznos koji je naveden u revidiranom planu financiranja, niži od početnog iznosa alociranog na temelju tih fondova, ali i da, s druge strane, iznos ukupno raspoloživih sredstava nije prekoračen u okviru drugih rashoda, povrat na temelju te potonje odredbe ne bi bio potreban.

               92

               Usto, valja istaknuti da Komisijino odobrenje revidiranog financijskog plana koji predviđa raspodjelu sredstava nakon automatskog opoziva za program ruralnog razvoja tom dokumentu ne dodjeljuje veću pravnu snagu od uredbe (vidjeti u tom smislu presude od 25. veljače 2015., Poljska/Komisija, T‑257/13, neobjavljenu, EU:T:2015:111, t. 53. i od 3. prosinca 2015., Poljska/Komisija, T‑367/13, neobjavljenu, EU:T:2015:933, t. 44.).

               93

               Stoga su i Komisija i Kraljevina Španjolska bile obvezne poštovati odredbe iz Uredbe br. 1698/2005 i obvezu koja je navedena u točki 74. ove presude i odnosi se na izbjegavanje da sredstva stavljena na raspolaganje državama članicama za provedbu određenih prioriteta budu upotrijebljena u svrhe koje nisu predviđene tom uredbom.

               94

               Komisija je, dakle, pravilno smatrala da je povrat potreban, uzimajući u obzir navedene iznose (vidjeti točke 57. do 60. ove presude) prilikom izračuna predviđenog u članku 69. stavku 5.b Uredbe br. 1698/2005.

         – Komisijin izračun

               95

               Iz prethodnih razmatranja proizlazi da je ukupan doprinos EPFRR‑a za Estremaduru koji je Komisija trebala uzeti u obzir iznosio 828279953 eura. Iznos koji je odgovarao dodatnim sredstvima iznosio je 70709037 eura, kao što je to istaknuto u točki 76. ove presude, a iznos ukupno odobrenih sredstava raspoloživih za druge vrste aktivnosti iznosio je 757570916 eura, kao što je to istaknuto u točki 87. ove presude. Budući da je iznos troškova stvarno nastalih vezano uz aktivnosti koje ciljaju na nove izazove iznosio 56765681,26 eura, a iznos troškova stvarno nastalih vezano uz druge aktivnosti koje nisu povezane s novim izazovima 762631552,11 eura, kao što to proizlazi iz godišnjih financijskih izvješća koja je dostavila Estremadura, Komisija je pravilno utvrdila nedovoljno izvršenje dodatnih sredstava za aktivnosti koje ciljaju na nove izazove, koje je dovelo do prekoračenja ukupno raspoloživih sredstava za ostale aktivnosti. Komisija je stoga mogla zaključiti da je bio potreban povrat u visini iznosa prekoračenja ukupno odobrenih sredstava, odnosno iznosa od 5060636,11 eura.

               96

               Stoga je ona opravdano smatrala da je taj iznos trebalo odbiti od konačne obveze plaćanja Estremaduri prilikom zaključenja programa i pravilno ga okvalificirala kao „iznos koji se ne može ponovno upotrijebiti” prilikom poravnanja računa za zadnju godinu provedbe.

               97

               Iz navedenog proizlazi da prvi tužbeni razlog valja odbiti.

            Drugi tužbeni razlog, koji se temelji na Komisijinoj povredi margine prosudbe i povredi načela zaštite legitimnih očekivanja

               98

               Kraljevina Španjolska tvrdi da je Komisija povrijedila marginu prosudbe kojom raspolaže i da je povrijedila načelo legitimnih očekivanja.

               99

               Drugi tužbeni razlog koji je istaknula Kraljevina Španjolska u biti se temelji na dvama nizovima argumenata koje valja uzastopno ispitati.

         Argumenti koji se temelje na Komisijinu proizvoljnom ponašanju i na nedosljednosti iznosa koji su se upotrijebili za izračun

               100

               Kraljevina Španjolska tvrdi da, iako Komisija raspolaže marginom prosudbe u područjima u kojima je nužno provoditi složene ekonomske ocjene, sud Unije treba provjeriti ne samo materijalnu točnost navedenih dokaznih elemenata, njihovu pouzdanost i dosljednost već i to predstavljaju li navedeni elementi skup relevantnih podataka koje treba uzeti u obzir. Međutim, Komisija je djelovala proizvoljno jer je upotrijebila nedosljedne podatke za izračun u skladu s člankom 69. stavkom 5.b Uredbe br. 1698/2005.

               101

               Komisija osporava te navode.

               102

               Iz razmatranja izloženih u okviru analize prvog tužbenog razloga proizlazi da je Komisija pravilno uzela u obzir iznose koje je navela. Okolnost da ti iznosi odgovaraju onima utvrđenima u prvoj odluci o odobrenju revizije programa za doprinos iz EPFRR‑a u okviru dodatnih sredstava i onima predviđenima u drugoj odluci o odobrenju revizije programa za ukupan doprinos EPFRR‑a ne čini te podatke nedosljednima za izračun u skladu s člankom 69. stavkom 5.b Uredbe br. 1698/2005.

               103

               Osim toga, metoda koju je Komisija u ovom slučaju primijenila za izračun u skladu s člankom 69. stavkom 5.b Uredbe br. 1698/2005 u skladu je s tekstom i svrhom navedene odredbe. Naime, Komisija prilikom poravnanja računa za zadnju godinu provedbe nije mogla prihvatiti izdatke nastale u suprotnosti s obvezom isključive uporabe dodatnih sredstava za aktivnosti koje ciljaju na nove izazove.

               104

               Stoga, budući da je Komisija obvezna poštovati odredbe Uredbe br. 1698/2005 u pogledu izračuna povrata koji treba izvršiti Kraljevina Španjolska i ne raspolaže nikakvom marginom prosudbe u tom pogledu, ne može joj se valjano prigovoriti da je donijevši pobijanu odluku postupala proizvoljno.

         Argumenti koji se temelje na povredi načela zaštite legitimnih očekivanja

               105

               Kraljevina Španjolska prigovara Komisiji da je povrijedila načelo legitimnih očekivanja jer je izmijenila kriterij relevantan za izračun. Ona se u tom pogledu poziva na prezentaciju Odbora za koordinaciju upravljačkih tijela održanu 4. svibnja 2009. u Madridu iz koje proizlazi da se u slučaju automatskog opoziva svi raspoloživi iznosi smanjuju, uključujući dodatna sredstva za nove izazove. Estremadura je stoga mogla, u kontekstu druge odluke o odobrenju revizije programa, odbiti dio iznosa automatski opozvanih dodatnih sredstava. Međutim, Komisija je izmijenila tu metodu izračuna u studenome 2015., odnosno mjesec dana prije završetka programa, u okviru stručne radne skupine (vidjeti točku 34. ove presude), ne ponudivši nikakvo obrazloženje i ne ostavivši Estremaduri manevarski prostor. Kraljevina Španjolska dodaje da do prosinca 2015., dana zaključenja programa, Komisija ničim nije dala do znanja da će se vratiti iznosima navedenima u drugoj odluci o odobrenju revizije programa.

               106

               Komisija osporava te navode.

               107

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, pravo pozivanja na načelo zaštite legitimnih očekivanja ima svaki pojedinac kojemu je institucija Unije, time što mu je pružila konkretna jamstva, pobudila utemeljena očekivanja. Neovisno o obliku u kojem su priopćena, takva su jamstva konkretne, bezuvjetne i usklađene informacije. Suprotno tomu, nitko se ne može pozvati na povredu tog načela ako ne postoje navedena precizna jamstva (vidjeti presudu od 13. rujna 2017., Pappalardo i dr./Komisija, C‑350/16 P, EU:C:2017:672, t. 39. i navedenu sudsku praksu). Nesporno je da se na to načelo može također pozvati država članica (vidjeti u tom smislu presudu od 22. travnja 2015., Poljska/Komisija, T‑290/12, EU:T:2015:221, t. 57. i navedenu sudsku praksu).

               108

               Kraljevina Španjolska podupire svoje tvrdnje prezentacijom Odbora za koordinaciju upravljačkih tijela održanom 4. svibnja 2009. u Madridu, koja se nalazi u prilogu 13. tužbi u formatu PowerPoint, i drugom odlukom o odobrenju revizije programa.

               109

               Međutim, kao prvo, valja istaknuti da Kraljevina Španjolska iz dotične prezentacije ne može zaključiti o postojanju preciznog jamstva, u smislu sudske prakse navedene u točki 107. ove presude, koje pruža Komisija u pogledu iznosa koji se uzimaju u obzir za potrebe izračuna u skladu s člankom 69. stavkom 5.b Uredbe br. 1698/2005.

               110

               Naime, dotična prezentacija služi samo kao potpora sastanku sa španjolskim tijelima u kontekstu uključivanja odredaba koje se odnose na dodatna sredstva u relevantne uredbe te izmjena koje su države članice provele u svojim programima ruralnog razvoja.

               111

               Nadalje, iako dotična prezentacija navodi članak 69. stavak 5.a Uredbe br. 1698/2005, ona uopće ne spominje izračun u skladu s člankom 69. stavkom 5.b te uredbe.

               112

               Suprotno onomu što tvrdi Kraljevina Španjolska, dotična prezentacija također ne daje upute u pogledu sredstava koja mogu biti predmet automatskog opoziva u smislu članka 29. Uredbe br. 1290/2005.

               113

               Kao drugo, Kraljevina Španjolska ne može se osloniti na drugu odluku o odobrenju revizije programa radi zaključka o metodi izračuna koju primjenjuje Komisija.

               114

               Naime, iako iz tablica priloženih drugoj odluci o odobrenju revizije programa proizlazi da se nakon automatskog opoziva smanjuje iznos na temelju dodatnih sredstava kao i iznos na temelju sredstava koja su na raspolaganju za aktivnosti osim onih povezanih s novim izazovima (vidjeti točku 33. ove presude), one ne mogu odražavati Komisijina precizna jamstva, u smislu sudske prakse navedene u točki 107. ove presude, u pogledu iznosa koje će uzeti u obzir za potrebe izračuna iznosa povrata koji treba izvršiti u skladu s člankom 69. stavkom 5.b Uredbe br. 1698/2005 prilikom zaključenja programa.

               115

               Nadalje, dotične tablice odnose se na revidirani plan financiranja španjolskih tijela nakon automatskog opoziva i, iako je potonji Komisija odobrila, njegovo odobrenje ne prejudicira iznose rashoda koje će stvarno imati Estremadura, a na temelju kojih je prilikom zaključenja programa potrebno ocijeniti je li potreban povrat u skladu s člankom 69. stavkom 5.b Uredbe br. 1698/2005 (vidjeti točku 91. ove presude).

               116

               Nadalje, iz točke 92. ove presude proizlazi da druga odluka o odobrenju revizije programa ne može imati veću pravnu snagu od uredbe koja se primjenjuje u predmetnom slučaju.

               117

               Napokon, Komisija ističe da su državama članicama upućene precizne i dosljedne napomene o metodi izračuna na temelju članka 69. stavka 5.b Uredbe br. 1698/2005 prilikom sastanka stručne skupine (vidjeti točku 34. ove presude) u okviru priprema za zaključenje programa. Osim toga, iz tužbe proizlazi da se između Estremadure i Komisije u svibnju 2016. također odvijala korespondencija u kojoj je Komisija objasnila metodu izračuna koju je namjeravala primijeniti. Osim toga, iako smjernice ne spominju učinak automatskog opoziva određenih proračunskih izdvajanja tijekom programa na metodu izračuna na temelju spomenute odredbe, i dalje stoji da one već u točki 5.2. navode potrebu za povrat u slučaju nedovoljno iskorištenih iznosa isključivo namijenjenih aktivnostima povezanima s novim izazovima, što se u svakom slučaju odnosi na Estremaduru. Stoga, suprotno onomu što tvrdi Kraljevina Španjolska, ne može se smatrati da Komisija nije iznijela metodu koju je namjeravala primijeniti za izračun koji je trebala izvršiti u skladu s ovom odredbom.

               118

               S obzirom na prethodno navedeno, valja utvrditi da Komisija nije povrijedila načelo legitimnih očekivanja.

               119

               Iz toga proizlazi da valja odbiti drugi tužbeni razlog i, slijedom toga, tužbu u cijelosti.

         Troškovi

               120

               Sukladno članku 134. stavku 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.

               121

               Budući da je Kraljevina Španjolska izgubila spor, valja joj naložiti snošenje troškova u skladu s Komisijinim zahtjevom.

               Slijedom navedenog,
               OPĆI SUD (osmo vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Tužba se odbija.

                           2.

                           Kraljevini Španjolskoj nalaže se snošenje troškova.

                           Collins

                           Kancheva

                           De Baere

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 5. srpnja 2018.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: španjolski


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 13. srpnja 2018.#Felismino Pereira protiv Europske komisije.#Javna služba – Dužnosnici – Nepromaknuće – Postupak promaknuća za 2015. – Odluka o nepromaknuću tužitelja u razred AST 7 – Obveza obrazlaganja – Usporedba zasluga – Radni staž u razredu – Ostvarene zasluge – Očite pogreške u ocjeni.#Predmet T-606/16.


Presuda Suda (osmo vijeće) od 25. srpnja 2018.#Europska komisija protiv Kraljevine Španjolske.#Povreda obveze države članice – Prikupljanje i pročišćavanje komunalnih otpadnih voda – Direktiva 91/271/EEZ – Članci 3. i 4. – Presuda Suda kojom se utvrđuje povreda obveze – Neprovedba – Članak 260. stavak 2. UFEU-a – Novčane sankcije – Periodična novčana kazna i paušalni iznos.#Predmet C-205/17.