title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 9. listopada 2014.#Rita van Caster i Patrick van Caster protiv Finanzamt Essen-Süd.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Finanzgericht Düsseldorf.#Zahtjev za prethodnu odluku – Slobodno kretanje kapitala – Članak 63. UFEU‑a – Oporezivanje dohotka od investicijskih fondova – Obveze investicijskog fonda u vezi s obavještavanjem i objavom određenih informacija – Paušalno oporezivanje dohotka od investicijskih fondova koji ne poštuju obveze obavještavanja i objavljivanja.#Predmet C‑326/12.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑326/12,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU-a, koji je uputio Finanzgericht Düsseldorf (Njemačka), odlukom od 3. svibnja 2012., koju je Sud zaprimio 10. srpnja 2012., u postupku
            Rita van Caster,
            Patrick van Caster
            protiv
            Finanzamt Essen-Süd,
            SUD (prvo vijeće),
            u sastavu: A. Tizzano, predsjednik vijeća, S. Rodin, A. Borg Barthet, E. Levits (izvjestitelj) i M. Berger, suci,
            nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
            tajnik: M. Aleksejev, administrator,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 9. listopada 2013.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za R. i P. van Caster, V. Heidelbach, Rechtsanwalt ,
            – za Finanzamt Essen-Süd, U. Weise, u svojstvu agenta,
            – za njemačku vladu, T. Henze i A. Wiedmann, u svojstvu agenata,
            – za vladu Ujedinjene Kraljevine, C. Murrell, u svojstvu agenta, uz asistenciju R. Hilla, barrister ,
            – za Europsku komisiju, W. Roels i W. Mölls, u svojstvu agenata,
            saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 21. studenoga 2013.,
            donosi sljedeću

            Osnova
            Presudu
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 63. i 65. UFEU‑a.
            2. Zahtjev je upućen u okviru postupka koji Rita van Caster i njezin sin (u daljnjem tekstu: R. i P. van Caster), koji oboje žive u Njemačkoj, vode protiv Finanzamt Essen-Süd (u daljnjem tekstu: Finanzamt) u vezi s pojedinačnim i ujednačenim utvrđivanjem porezne osnovice na temelju dohotka od nerezidentnih investicijskih fondova u poreznom razdoblju od 2004. do 2008.
            Njemački pravni okvir
            3. U Zakonu o porezu na investicije (Investmentsteuergesetz, u daljnjem tekstu: InvStG), koji je na snazi od 2004., nalazi se odjeljak 1. unutar kojega su članci 1. do 10. koji se odnose na zajedničke odredbe o domaćim i inozemnim investicijskim udjelima.
            4. Članak 2. stavak 1. InvStG‑a propisuje da se isplaćeni prinosi na udjele, prinosi koji su istovjetni isplati i predujam dobiti, uz određene iznimke, smatraju ulagateljevim dohotkom od kapitala.
            5. Članak 5. tog zakona u verziji od 15. prosinca 2003. (BGBl. 2003. I, str. 2676.) glasi:
            „(Porezne osnovice)
            (1) Članci 2. i 4. primjenjuju se samo ako
            1. prilikom svake isplate prinosa koja se odnosi na investicijski udio društvo za investicije obavijesti ulagatelje na njemačkom jeziku o
            a) iznosu isplate (zaokruženom na najmanje četiri decimalna mjesta),
            b) iznosu isplaćenih prinosa (zaokruženom na najmanje četiri decimalna mjesta),
            c) iznosima u toj isplati koji se odnose na
            aa) prinose u prethodnim godinama koji su istovjetni isplati,
            bb) kapitalni dobitak od prijenosa udjela oslobođen od poreza u smislu članka 2. stavka 3. točke 1. rečenice prve,
            cc) prinose u smislu članka 3. točke 40. Zakona o porezu na dohodak [(Einkommensteuergesetz)],
            dd) prinose u smislu članka 8.b stavka 1. Zakona o porezu na dobit [(Körperschaftsteuergesetz)],
            ee) kapitalni dobitak od prijenosa udjela u smislu članka 3. točke 40. Zakona o porezu na dohodak,
            ff) kapitalni dobitak od prijenosa udjela u smislu članka 8.b stavka 2. Zakona o porezu na dobit,
            gg) prinose u smislu članka 2. stavka 3. točke 1. rečenice druge, pod uvjetom da ti prinosi nisu dohodak od kapitala u smislu članka 20. Zakona o porezu na dohodak,
            hh) kapitalni dobitak od prijenosa udjela oslobođen od poreza u smislu članka 2. stavka 3. točke 2.,
            ii) prihode u smislu članka 4. stavka 1.,
            jj) prihode u smislu članka 4. stavka 2. u pogledu kojih nije došlo do odbitka prema stavku 4.,
            kk) prihode u smislu članka 4. stavka 2. koji prema ugovoru o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja daju pravo na uračunavanje poreza koji se smatra plaćenim u porez na dohodak ili porez na dobit,
            d) dijelu isplate koji daje pravo na uračunavanje ili povrat poreza na dohodak od kapitala u smislu
            aa) članka 7. stavaka 1. i 2.,
            bb) članka 7., stavka 3.,
            e) iznosu poreza na dohodak od kapitala za uračunavanje ili povrat u smislu
            aa) članka 7. stavaka 1. i 2.,
            bb) članka 7., stavka 3.,
            f) iznosu inozemnih poreza koji se odnose na prihode u smislu članka 4. stavka 2., a koji su sadržani u isplaćenim prinosima i
            aa) mogu se uračunati prema članku 34.c stavku 1. Zakona o porezu na dohodak ili prema ugovoru o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja,
            bb) mogu se odbiti prema članku 34.c stavku 3. Zakona o porezu na dohodak ako nije došlo do odbitka prema članku 4. stavku 4.,
            cc) smatraju se plaćenima na temelju ugovora o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja,
            g) iznosu odbitka za amortizaciju ili smanjenje supstance prema članku 3. stavku 3. rečenici prvoj,
            h) iznosu smanjenja poreza na dobit na koji se poziva društvo koje raspodjeljuje dobit prema članku 37. stavku 3. Zakona o porezu na dobit;
            2. u slučaju prinosa koji su istovjetni isplatama, društvo za investicije obavijesti ulagatelje na njemačkom jeziku o podacima u skladu s točkom 1. koji se odnose na investicijski udio, u roku od četiri mjeseca od isteka poslovne godine u kojoj se smatra da su ti prinosi isplaćeni;
            3. društvo za investicije u elektroničkom Saveznom oglasniku objavi podatke navedene u točkama 1. i 2. zajedno s godišnjim izvješćem u smislu članka 45. stavka 1., članka 122. stavaka 1. ili 2. Zakona o investicijama [(Investmentgesetz)]; podaci moraju biti popraćeni potvrdom osobe ovlaštene za naplatno pružanje usluga savjetovanja u smislu članka 3. Zakona o poreznom savjetovanju [(Steuerberatungsgesetz)], službeno ovlaštenog revizorskog ureda ili slične organizacije kojom se potvrđuje da su ti podaci utvrđeni prema pravilima njemačkog poreznog prava; članak 323. Trgovačkog zakonika [(Handelsgesetzbuch)] primjenjuje se na odgovarajući način. Ako se godišnje izvješće u skladu s odredbama Zakona o investicijama ne objavljuje u elektroničkom Saveznom oglasniku, mora se navesti mjesto na kojemu je na njemačkom jeziku objavljeno računovodstveno izvješće;
            4. inozemno društvo za investicije utvrđuje iznos prinosa za koje se smatra da su imatelju inozemnih investicijskih udjela isplaćeni nakon 31. prosinca 1993., na koje još nije razrezan porez, te ih objavljuje s otkupnom cijenom;
            5. inozemno društvo za investicije na zahtjev Savezne porezne uprave u roku od tri mjeseca u cijelosti dokaže točnost podataka navedenih u točkama 1., 2. i 4. Ako su isprave sastavljene na stranom jeziku, može se zatražiti ovjerovljeni prijevod na njemački jezik. Ako je inozemno društvo za investicije objavilo te podatke u netočnom iznosu, ono mora, samostalno ili na zahtjev Savezne porezne uprave, uzeti u obzir razliku u iznosima u objavi za tekuću poslovnu godinu.
            Ako podaci navedeni u točki 1. slovu c) ili f) nisu dostupni, prinosi će se oporezovati prema članku 2. stavku 1. rečenici prvoj pa se članak 4. neće primijeniti [...]“
            6. U članku 6. InvStG‑a, pod naslovom „Oporezivanje u slučaju izostanka objave“, u verziji koja je na snazi od 9. prosinca 2004. (BGBl. 2004. I, str. 3310.), propisano je:
            „Ako pretpostavke iz članka 5. stavka 1. nisu ispunjene, ulagatelj se oporezuje na isplate po osnovi investicijskih udjela, predujam dobiti kao i 70 % kapitalnog dobitka uslijed povećanja vrijednosti udjela koja proizlazi iz razlike između prve otkupne cijene investicijskog udjela utvrđene u kalendarskoj godini i posljednje otkupne cijene utvrđene u kalendarskoj godini; porezna obveza mora se odrediti najmanje u iznosu od 6 % posljednje otkupne cijene utvrđene u kalendarskoj godini. Ako nije utvrđena otkupna cijena, umjesto nje uzima se burzovna ili tržišna cijena. [...]“
            7. Kako je njemačka vlada istaknula, članci 5. i 6. InvStG‑a naknadno su se mijenjali više puta, ali te izmjene nisu relevantne za predmet u glavnom postupku.
            Glavni postupak i prethodno pitanje
            8. R. i P. van Caster drže udjele u nerezidentnim investicijskim fondovima koji su deponirani kod jedne belgijske banke.
            9. Od 2003. dohodak R. i P. van Castera od tog ulaganja kapitala utvrđivao se pojedinačno i ujednačeno, a svakome od njih pripisivala se polovica dohotka.
            10. Tijekom poreznog razdoblja od 2003. do 2006. svi udjeli koje su držali R. i P. van Caster bili su udjeli u „crnim“ fondovima, u pogledu kojih je oporezivanje do 2003. bilo uređeno člankom 18. stavkom 3. Zakona o prodaji inozemnih investicijskih udjela i oporezivanju dohotka od inozemnih investicijskih udjela (Gesetz über den Vertrieb ausländischer Investmentanteile und über die Besteuerung der Erträge aus ausländischen Investmentanteilen, BGBl. 1998. I, str. 2820.), odnosno udjeli u „netransparentnim“ fondovima čije je oporezivanje propisano člankom 6. InvStG‑a.
            11. Tijekom poreznog razdoblja od 2007. do 2008. R. i P. van Caster prijavili su dohodak od udjelâ u šest investicijskih fondova, od kojih su tri bila netransparentna.
            12. R. i P. van Caster prijavili su procijenjene iznose dohotka od udjela u tim investicijskim fondovima do kojih su došli na temelju dokaza koje su priložili svojim prijavama ili na temelju informacija iz burzovnih izvješća. Tako su u razdoblju od 2003. do 2008. prijavili sljedeće dohotke po pojedinim godinama, i to 8.435,43 eura, 10.500,94 eura, 12.318,18 eura, 13.263,04 eura, 12.672,46 eura i 14.272,88 eura, što ukupno iznosi 71.462,93 eura.
            13. Finanzamt je paušalno utvrdio dohotke od netransparentnih fondova u skladu s pravilom iz članka 6. InvStG‑a. Prema izračunu Finanzamta, ostvareni dohoci iznosili su redom 38.503,53 eura, 32.691,41 euro, 63.603,62 eura, 49.463,21 eura, 37.045,03 eura i 25.139,27 eura, što ukupno iznosi 246.446,07 eura.
            14. R. i P. van Caster pokrenuli su postupak protiv te odluke na Finanzgerichtu Düsseldorf (Financijski sud Düsseldorf). U okviru tog postupka stranke su se složile oko činjenica da je dohotke za 2003. trebalo utvrditi u iznosu od 4 % otkupne cijene utvrđene na dan 31. prosinca 2003., to jest u iznosu od 19.848,07 eura.
            15. U pogledu poreznog razdoblja od 2004. do 2008. R. i P. van Caster zahtijevaju da se porezna rješenja preinače i da se dohoci od kapitala za te godine utvrde prema prijavljenim iznosima, pri čemu tvrde da je članak 6. InvStG‑a protivan odredbama UFEU‑a o slobodnom kretanju kapitala.
            16. Sud koji je uputio zahtjev naglašava da, iako se mehanizam paušalnog oporezivanja prema članku 6. InvStG‑a primjenjuje bez razlike na rezidentne i nerezidentne netransparentne fondove, ta odredba može dovesti do neizravne diskriminacije nerezidentnih netransparentnih fondova, s obzirom na to da rezidentni fondovi načelno ispunjavaju zahtjeve iz članka 5. stavka 1. InvStG‑a, dok to u pravilu nije slučaj s nerezidentnim fondovima.
            17. U tim okolnostima Finanzgericht Düsseldorf odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
            „Dovodi li paušalno oporezivanje dohotka od ,netransparentnih’ (domaćih i) inozemnih investicijskih fondova prema članku 6. [InvStG‑a] do povrede prava Unije [(članak 63. UFEU‑a)] jer predstavlja prikriveno ograničenje slobodnom kretanju kapitala [(članak 65. stavak 3. UFEU‑a)]?“
            O prethodnom pitanju
            Uvodne napomene
            18. Iz spisa predmeta kojim Sud raspolaže proizlazi da ulagatelji, ovisno o načinu na koji društvo za investicije ispuni obveze propisane člankom 5. stavkom 1. InvStG‑a, podliježu trima različitim sustavima oporezivanja.
            19. Ako društvo za inv esticije objavi sve informacije propisane člankom 5. stavkom 1. InvStG‑a u propisanim oblicima i propisanom roku, dohodak od investicijskih udjela podliježe općem „transparentnom“ sustavu oporezivanja u skladu s člankom 2. stavkom 1. rečenicom prvom i člankom 4. InvStG‑a.
            20. Ako društvo za investicije nije ni objavilo ni prijavilo informacije propisane člankom 5. stavkom 1. točkom 1. slovima c) i f) InvStG‑a, na udjele u fondovima može se u skladu s člankom 5. stavkom 1. rečenicom drugom istog zakona primijeniti „polutransparentni“ sustav oporezivanja. Taj način izračuna podrazumijeva da se pogodnosti u vezi s kojima nisu dostavljene određene informacije ne uzimaju u obzir za poreznu osnovicu poreznog obveznika.
            21. Ako pretpostavke članka 5. stavka 1. InvStG‑a nisu ispunjene, udjeli u investicijskim fondovima oporezuju se paušalno na temelju članka 6. InvStG‑a, a porezni je obveznik dužan platiti porez u iznosu koji se utvrđuje u skladu s pravilima za izračun koja su propisana tim člankom.
            22. Članak 5. stavak 1. InvStG‑a, s jedne strane, u točkama 1. do 3. utvrđuje obveze u vezi s priopćavanjem informacija dioničarima na njemačkom jeziku koje su propisane istim člankom i objavljivanjem tih informacija u elektroničkom Saveznom oglasniku zajedno s potvrdom koju izdaje osoba zakonom ovlaštena za pružanje usluga poreznog savjetnika kojom se potvrđuje da su podaci utvrđeni prema pravilima njemačkog poreznog prava koje se primjenjuje na sva društva za investicije, rezidente i nerezidente, te s druge strane, u točkama 4. i 5., utvrđuje dodatne obveze koje se primjenjuju samo na nerezidentna društva za investicije.
            23. Sud koji je uputio zahtjev ne navodi koje obveze nisu poštovali nerezidentni investicijski fondovi o kojima je riječ u glavnom postupku, ali iz obrazloženja zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da taj sud dvoji oko sukladnosti njemačkog zakonodavstva, koje se bez razlike primjenjuje na rezidentne i nerezidentne investicijske fondove, s načelom slobodnog kretanja kapitala.
            24. U tim okolnostima valja zaključiti da sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 63. UFEU‑a tumačiti tako da se protivi nacionalnom zakonskom uređenju poput onoga u glavnom postupku prema kojemu ako nerezidentni investicijski fond ne poštuje obveze obavještavanja i objavljivanja određenih informacija propisanih tim zakonskim uređenjem, koje se primjenjuju neovisno o tomu je li riječ o rezidentnom ili nerezidentnom fondu, to dovodi do paušalnog oporezivanja dohotka koji porezni obveznik ostvaruje od navedenog investicijskog fonda.
            Postojanje ograničenja
            25. U skladu sa stalnom sudskom praksom, mjere zabranjene člankom 63. stavkom 1. UFEU‑a, kao ograničenja kretanju kapitala, uključuju mjere koje su takve naravi da mogu odvratiti nerezidente od ulaganja u nekoj državi članici ili pak rezidente te države članice od ulaganja u drugim državama (vidjeti presude Santander Asset Management SGIIC i dr., C‑338/11 do C‑347/11, EU:C:2012:286, t. 15. i navedenu sudsku praksu te Bouanich, C‑375/12, EU:C:2014:138, t. 43.).
            26. U konkretnom slučaju treba istaknuti da nacionalno uređenje o kojemu je riječ u glavnom postupku obilježava činjenica da posljedice nepoštovanja obveza investicijskih fondova u pogledu obavještavanja i objavljivanja, kako su propisane člankom 5. stavkom 1. InvStG‑a, snose porezni obveznici koji ulažu u te fondove.
            27. Paušalno oporezivanje koje se primjenjuje u slučaju nepoštovanja tih obveza sastoji se od izračunavanja minimalne porezne osnovice koja odgovara iznosu od 6 % od otkupne cijene na kraju kalendarske godine, neovisno o tome je li vrijednost ulaganja pala ili je porasla tijekom dotične godine.
            28. Takav paušalni izračun može dovesti do precjenjivanja stvarnog dohotka poreznog obveznika, posebno u vrijeme kada se kamatne stope tijekom dužeg razdoblja zadržavaju na niskoj razini, kako je istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 43. svoga mišljenja. Njemačka vlada uostalom sama priznaje da je u kombinaciji s niskim kamatnim stopama minimalna porezna osnovica koja odgovara iznosu od 6 % od otkupne cijene često veća od osnovice koja se temelji na stvarnom dohotku ostvarenom od dotičnog fonda.
            29. U svakom slučaju, kako ističu Finanzamt i njemačka vlada, ne može se isključiti da paušalno oporezivanje tijekom godina u kojima investicijski fondovi stvaraju izrazito visoke prinose može biti povoljnije od općeg transparentnog sustava oporezivanja, kao i da se tijekom dužeg držanja udjela u prosjeku može ostvariti tako izračunati dohodak.
            30. Međutim, s jedne strane, mora se naglasiti da se primjena paušalnog oporezivanja ne mijenja ovisno o duljini držanja udjela.
            31. S druge strane, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da nepovoljan porezni tretman protivan jednoj od temeljnih sloboda nije moguće opravdati postojanjem drugih poreznih pogodnosti, čak i ako se pretpostavi da te pogodnosti postoje (vidjeti presudu Lakebrink i Peters-Lakebrink, C-182/06, EU:C:2007:452, t. 24. i navedenu sudsku praksu).
            32. Slijedom toga, valja zaključiti da paušalno oporezivanje poput onoga na temelju članka 6. InvStG‑a može biti nepovoljno za poreznog obveznika.
            33. Međutim, u takvim okolnostima iz zakonskog uređenja o kojemu je riječ u glavnom postupku proizlazi da porezni obveznik koji je uložio u fond koji ne ispunjava obveze propisane člankom 5. stavkom 1. InvStG‑a ne može pružiti dokaze ili informacije na temelju kojih se može utvrditi njegov stvarni dohodak.
            34. Takvo paušalno oporezivanje stoga može odvratiti takvog poreznog obveznika od ulaganja u fondove koji ne ispunjavaju obveze propisane navedenom odredbom nacionalnog prava.
            35. Kako je njemačka vlada naglasila tijekom rasprave, odluku o tome hoće li ili neće poštovati navedene obveze moraju donijeti investicijski fondovi, a ona ponajviše ovisi o njihovoj želji za stjecanjem klijenata u Njemačkoj.
            36. Slijedom toga, navedene obveze prema svojoj naravi vjerojatno neće ispuniti investicijski fond koji ne posluje na njemačkom tržištu i koji nije aktivno usmjeren prema tom tržištu. Naime, kako je nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 42. svoga mišljenja, takav fond nema nimalo interesa za poštovanje tih propisa.
            37. Budući da su takvi fondovi u pravilu nerezidenti, valja zaključiti da nacionalno zakonsko uređenje o kojemu je riječ u glavnom postupku može odvratiti njemačkog ulagatelja od stjecanja udjela u nerezidentnom investicijskom fondu, s obzirom na to da ga može izložiti nepovoljnom paušalnom oporezivanju bez mogućnosti pružanja dokaza ili informacija na temelju kojih se može utvrditi iznos njegovog stvarnog dohotka.
            38. Stoga takvo zakonsko uređenje je ograničenje slobodnom kretanju kapitala, načelno zabranjeno člankom 63. UFEU‑a.
            Opravdanje ograničenja slobodnom kretanju kapitala
            39. Međutim, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da nacionalne mjere koje bi mogle otežati ili učiniti manje privlačnim uživanje temeljnih sloboda zajamčenih Ugovorom mogu se opravdati jedino time da teže ostvarivanju cilja od općeg interesa, da su prikladne za ostvarenje toga cilja i da ne prelaze ono što je nužno za postizanje zadanog cilja (vidjeti, posebice, presudu Komisija/Belgija, C‑296/12, EU:C:2014:24, t. 32. i navedenu sudsku praksu).
            40. Prema shvaćanju Finanzamta i njemačke vlade, zakonsko uređenje o kojemu je riječ u glavnom postupku opravdano je, na prvom mjestu, nužnošću očuvanja uravnotežene raspodjele ovlasti za oporezivanje među državama članicama.
            41. S tim u svezi, valja naglasiti da je očuvanje uravnotežene raspodjele ovlasti za oporezivanje među državama članicama Sud priznao kao legitiman cilj (vidjeti presudu National Grid Indus, C‑371/10, EU:C:2011:785, t. 45. i navedenu sudsku praksu), koji se može prihvatiti kao opravdanje ograničenja ponajprije onda kada predmetni sustav ima za cilj spriječiti oblike ponašanja koji bi mogli ugroziti pravo neke države članice da izvršava svoju poreznu nadležnost u odnosu na djelatnosti koje se obavljaju na njezinom državnom području (vidjeti osobito presude Santander Asset Management SGIIC i dr., EU:C:2012:286, t. 47., i Argenta Spaarbank, C‑350/11, EU:C:2013:447, t. 53. i navedenu sudsku praksu).
            42. Nacionalno zakonsko uređenje o kojemu je riječ u glavnom postupku ima za cilj, kako tvrde Finanzamt i njemačka vlada, jamčiti ujednačeno postupanje u pogledu oporezivanja, s jedne strane, prema njemačkim poreznim obveznicima koji su izravno uložili u dionice i obveznice i prema onima koji steknu udjele u investicijskim fondovima kao i, s druge strane, prema njemačkim poreznim obveznicima koji su uložili u rezidentne fondove i onih koji su uložili u nerezidentne fondove, poštujući tako porezno načelo jednakosti.
            43. Navedeno zakonsko uređenje nema za cilj spriječiti oblike ponašanja koji bi mogli ugroziti nadležnost Savezne Republike Njemačke za oporezivanje djelatnosti koje se obavljaju na njezinom državnom području ili za oporezivanje dohotka njezinih rezidenata ostvarenog u drugoj državi članici.
            44. Slijedom toga, u vezi s pretpostavkama za primjenu navedenog nacionalnog zakonskog uređenja ne postavlja se nikakvo pitanje raspodjele ovlasti za oporezivanje među državama članicama.
            45. Na drugom mjestu, Finanzamt te njemačka vlada i vlada Ujedinjene Kraljevine smatraju da je nacionalno zakonsko uređenje o kojemu je riječ u glavnom postupku opravdano nužnošću da se osigura učinkovit porezni nadzor. Njemačka vlada navodi da je to zakonsko uređenje opravdano i nužnošću da se osigura učinkovito prikupljanje poreza.
            46. Kako je Sud već zauzeo stajalište, u važne razloge od općeg interesa koji mogu opravdati ograničenje ostvarivanju slobodâ kretanja zajamčenih Ugovorom ubraja se i nužnost jamčenja učinkovitosti poreznog nadzora (vidjeti u tom smislu osobito presude A, C‑101/05, EU:C:2007:804, t. 55.; X i Passenheim-van Schoot, C‑155/08 i C-157/08, EU:C:2009:368, t. 55.; Meilicke i dr., C‑262/09, EU:C:2011:438, t. 41., kao i SIAT, C-318/10, EU:C:2012:415, t. 36.) i nužnost jamčenja učinkovitosti prikupljanja poreza (vidjeti u tom smislu presude Komisija/Španjolska, C‑269/09, EU:C:2012:439, t. 64.; X, C-498/10, EU:C:2012:635, t. 39., kao i Strojírny Prostějov i ACO Industries Tábor, C-53/13 i C-80/13, EU:C:2014:2011, t. 46.).
            47. Sastavni dio načela porezne autonomije država članica jest to da one određuju koje se informacije moraju pružiti, kao i materijalne i formalne pretpostavke koje se moraju poštovati, kako bi porezna uprava mogla točno utvrditi porez koji se duguje na dohodak ostvaren od investicijskih fondova (vidjeti analogijom presudu Meilicke i dr., EU:C:2011:438, t. 37.).
            48. U vezi s predmetom u glavnom postupku, predmetno nacionalno zakonsko uređenje temelji se na postavci prema kojoj samo investicijski fondovi mogu pružiti informacije potrebne za utvrđivanje porezne osnovice poreznih obveznika koji su stekli udjele u tim fondovima i to isključivo objavom u elektroničkom Saveznom oglasniku zajedno s potvrdom koju izdaje osoba zakonom ovlaštena za pružanje usluga poreznog savjetnika kojom se potvrđuje da su podaci utvrđeni prema pravilima njemačkog poreznog prava.
            49. Međutim, zakonodavstvo države članice koje poreznim obveznicima, ulagateljima u udjele u nerezidentnim investicijskim fondovima, apsolutno onemogućuje da podnesu dokazna sredstva koja odgovaraju drukčijim kriterijima od onih koji su za nacionalna ulaganja propisani zakonodavstvom prve države članice, osobito u pogledu načina podnošenja, prelazi ono što je nužno da bi se jamčila učinkovitost poreznog nadzora (vidjeti u tom smislu presudu Meilicke i dr., EU:C:2011:438, t. 43.).
            50. Naime, ne može se a priori isključiti mogućnost da su navedeni porezni obveznici u stanju dostaviti relevantna dokazna sredstva na temelju kojih porezna tijela države članice nadležne za oporezivanje mogu jasno i točno provjeriti informacije koje su potrebne za pravilno utvrđivanje poreza na dohodak od investicijskih fondova (vidjeti analogijom presudu Meilicke i dr., EU:C:2011:438, t. 44.).
            51. Iako njemački porezni obveznici vjerojatno sami ne raspolažu svim informacijama koje se traže prema InvStG‑u, ne može se isključiti da ih oni mogu pribaviti od dotičnih nerezidentnih investicijskih fondova te ih dostaviti njemačkim poreznim tijelima.
            52. Porezna uprava mora odrediti sadržaj, oblik i stupanj preciznosti koji moraju ispunjavati informacije koje njemački porezni obveznik, imatelj udjela u nerezidentnom investicijskom fondu, mora podnijeti kako bi ušao u kategoriju transparentnog oporezivanja, a kako bi joj se omogućila pravilna primjena poreza (vidjeti analogijom presudu Meilicke i dr., EU:C:2011:438, t. 45.).
            53. Točno je da objavljivanje informacija u vezi s poreznim osnovicama kao i provjera od strane osobe koja je zakonom ovlaštena za pružanje usluga poreznog savjetnika kojom se potvrđuje da su podaci utvrđeni prema pravilima njemačkog poreznog prava, kako naglašavaju Finanzamt i njemačka vlada, jamče ujednačeno oporezivanje poreznih obveznika koji drže udjele u istom investicijskom fondu.
            54. Međutim, u skladu sa stajalištem Europske komisije, takva ujednačenost mogla bi se osigurati internom razmjenom informacija unutar njemačke porezne uprave.
            55. Osim toga, na temelju Direktive Vijeća 77/799/EEZ od 19. prosinca 1977. o uzajamnoj pomoći nadležnih tijela država članica u području izravnog oporezivanja i oporezivanja polica osiguranja (SL L 336, str. 15.), kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 2004/106/EZ od 16. studenoga 2004. (SL L 359, str. 30.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 96.), koja je bila na snazi u vrijeme kada su se dogodile činjenice iz predmeta u glavnom postupku, kao i na temelju Direktive Vijeća 2011/16/EU od 15. veljače 2011. o administrativnoj suradnji u području oporezivanja i stavljanju izvan snage Direktive 77/799/EEZ (SL L 64, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 363.), porezna tijela države članice nadležne za oporezivanje imaju mogućnost obratiti se tijelima druge države članice kako bi dobila sve informacije koje su potrebne za pravilno utvrđivanje porezne obveze poreznog obveznika (vidjeti u tom smislu presude Haribo Lakritzen Hans Riegel i Österreichische Salinen, C‑436/08 i C‑437/08, EU:C:2011:61, t. 101., i Meilicke, EU:C:2011:438, t. 51.).
            56. U pogledu administrativnog tereta koji bi porezna uprava države članice nadležne za oporezivanje morala snositi zbog mogućnosti da porezni obveznici podnose informacije radi dokazivanja svog dohotka, valja istaknuti da administrativne poteškoće nisu same po sebi dovoljno opravdanje za prepreku slobodnom kretanju kapitala (vidjeti u tom smislu presude Komisija/Francuska, C-334/02, EU:C:2004:129, t. 29.; Centro di Musicologia Walter Stauffer, C-386/04, EU:C:2006:568, t. 48., i Papillon, C-418/07, EU:C:2008:659, t. 54.).
            57. Slijedom toga, nacionalno zakonodavstvo poput onoga o kojemu je riječ u glavnom postupku ne može se opravdati nužnošću da se osigura učinkovitost poreznog nadzora i da se jamči učinkovito prikupljanje poreza jer ne omogućava poreznom obvezniku da pruži dokaze ili informacije kojima može dokazati stvarni dohodak.
            58. Na temelju svih prethodnih razmatranja proizlazi da na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da članak 63. UFEU‑a treba tumačiti na način da se protivi nacionalnom zakonodavstvu poput onoga u glavnom postupku prema kojemu nepoštovanje obveza od strane nerezidentnog investicijskog fonda u pogledu priopćavanja i objavljivanja određenih informacija propisanih tim zakonodavstvom − koje se primjenjuju neovisno o tomu je li riječ o rezidentnom ili nerezidentnom fondu − dovodi do paušalnog oporezivanja dohotka koji porezni obveznik ostvaruje od navedenog investicijskog fonda jer navedeno zakonodavstvo ne dopušta poreznom obvezniku da pruži dokaze ili informacije na temelju kojih se može utvrditi stvarni iznos tog dohotka.
            Troškovi
            59. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:
            Članak 63. UFEU‑a treba tumačiti tako da se protivi nacionalnom zakonodavstvu poput onoga u glavnom postupku prema kojemu nepoštovanje obveza od strane nerezidentnog investicijskog fonda u pogledu priopćavanja i objavljivanja određenih informacija propisanih tim zakonodavstvom − koje se primjenjuju neovisno o tomu je li riječ o rezidentnom ili nerezidentnom fondu − dovodi do paušalnog oporezivanja dohotka koji porezni obveznik ostvaruje od navedenog investicijskog fonda jer navedeno zakonodavstvo ne dopušta poreznom obvezniku da pruži dokaze ili informacije na temelju kojih se može utvrditi stvarni iznos tog dohotka.


Presuda Suda (treće vijeće) od 18. prosinca 2008.#Coop de France bétail et viande (C-101/07 P) i Fédération nationale des syndicats d’exploitants agricoles (FNSEA) i dr. (C-110/07 P) protiv Komisije Europskih zajednica.#Žalba - Tržišno natjecanje - Novčane kazne.#Spojeni predmeti C-101/07 P i C-110/07 P.


Presuda Suda (treće vijeće) od 3. svibnja 2001. # Kazneni postupak protiv Édouard Balguerie i dr. i Société Balguerie i dr., s građanskopravnom odgovornošću. # Zahtjev za prethodnu odluku: Cour d'appel de Paris - Francuska. # Predmet C-190/00.


Presuda Prvostupanjskog suda (peto vijeće) od 10. lipnja 2009. # Architecture, microclimat, énergies douces - Europe et Sud SARL (ArchiMEDES) protiv Komisije Europskih zajednica. # Arbitražna klauzula - Tužba za poništenje - Nedopuštenost. # Spojeni predmeti T-396/05 i T-397/05.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 9. prosinca 2010.#Combinatie Spijker Infrabouw-De Jonge Konstruktie i drugi protiv Provincie Drenthe.#Zahtjev za prethodnu odluku: Rechtbank Assen - Nizozemska.#Direktiva 89/665/EEZ.#Predmet C-568/08.


Presuda Suda (treće vijeće) od 25. lipnja 2009.#Exportslachterij J. Gosschalk & Zoon BV protiv Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteit.#Zahtjev za prethodnu odluku: Raad van State - Nizozemska.#Direktiva 85/73/EEZ.#Predmet C-430/07.


title: Presuda Suda (osmo vijeće) od 12. prosinca 2013.#X.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Gerechtshof te 's-Hertogenbosch.#Zaštita fizičkih osoba u vezi s obradom osobnih podataka – Direktiva 95/46/EZ – Uvjeti za ostvarivanje prava na pristup – Naplata pretjeranih troškova.#Predmet C-486/12.

text:
         PRESUDA SUDA (osmo vijeće)
      12. prosinca 2013. (
            *1
         )
      „Zaštita fizičkih osoba u vezi s obradom osobnih podataka — Direktiva 95/46/EZ — Uvjeti za ostvarivanje prava na pristup — Naplata pretjeranih troškova“
      U predmetu C‑486/12,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je podnio Gerechtshof te's‑Hertogenbosch (Nizozemska), odlukom od 26. listopada 2012., koju je Sud zaprimio 31. listopada 2012., u postupku koji je pokrenuo

         X

      SUD (osmo vijeće),
      u sastavu: C. G. Fernlund (izvjestitelj), predsjednik vijeća, C. Toader i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za nizozemsku vladu, B. Koopman i C. Wissels, u svojstvu agenata,

               —

               za češku vladu, M. Smolek, u svojstvu agenta,

               —

               za mađarsku vladu, M. Z. Fehér kao i K. Szíjjártó i K. Molnár, u svojstvu agenata,

               —

               za poljsku vladu, B. Majczyna i M. Szpunar, u svojstvu agenata,

               —

               za portugalsku vladu, L. Inez Fernandes i C. Vieira Guerra, u svojstvu agenata,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, J. Beeko, u svojstvu agenta, uz asistenciju J. Holmes, barrister,

               —

               za Europsku komisiju, B. Martenczuk i P. van Nuffel, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 12. Direktive 95/46/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 24. listopada 1995. o zaštiti pojedinaca u vezi s obradom osobnih podataka i o slobodnom protoku takvih podataka (SL L 281, str. 31.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 7., str. 88.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora koji je pokrenuo X u vezi s plaćanjem naknade za izdavanje odgovarajuće ovjerene potvrde koja sadrži osobne podatke.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Članak 12. Direktive 95/46, naslovljen „Pravo na pristup”, propisuje:
               „Države članice osiguravaju da svaka osoba čiji se podaci obrađuju ima pravo dobiti od nadzornika:

                        a)

                        bez [ograničenja], u razumnim rokovima te bez pretjerane odgode ili troška:

                                 —

                                 potvrdu obrađuju li se ili ne podaci koji se na nju odnose te podatak barem u vezi svrhe obrade, vrste podataka te primatelje ili vrste primatelja kojima se podaci otkrivaju,

                                 —

                                 obavijest u razumljivom obliku o podacima koji se obrađuju te bilo koje podatke o njihovom izvoru,

                                 —

                                 podatke o logici uključenoj u automatsku obradu podataka koja se na nju odnosi barem u slučaju automatskih odluka iz članka 15. stavka 1. ove Direktive;

                        b)

                        prema potrebi, ispravak, brisanje ili blokiranje podataka čija obrada nije u skladu s ovom Direktivom, posebno zbog nepotpunih ili netočnih podataka;

                        c)

                        obavijest trećim strankama kojima su podaci otkriveni o svim ispravcima, brisanjima ili blokiranju izvršenom u skladu s točkom (b), ako se to [ne] pokaže nemogućim ili [ne] uključuje nerazmjeran napor.”

         Nizozemsko pravo

               4

               Članak 79. Zakona o osobnim podacima koje pohranjuju lokalne uprave (Wet gemeentelijke basisadministratie persoonsgegevens, Stb. 1994., br. 494., u daljnjem tekstu: Wet GBA), propisuje:
               „1.   Vijeće gradonačelnika i pomoćnika pisanim putem obavještava, bez troškova, u roku od četiri tjedna, na bilo čiji zahtjev, obrađuju li se osobni podaci te osobe u bazi podataka uprave. Ako se takvi podaci obrađuju, pisana obavijest predviđena člankom 78. stavkom 3. daje se podnositelju zahtjeva u odnosu na bazu podataka lokalne uprave. [...]
               2.   Vijeće gradonačelnika i pomoćnika omogućava pristup bez troškova, u roku od četiri tjedna, na bilo čiji zahtjev, podacima u bazi podataka koji se odnose na tu osobu. [...]
               3.   Vijeće gradonačelnika i pomoćnika dostavlja, u roku od četiri tjedna, na bilo čiji zahtjev, izvadak (odgovarajuće ovjeren na zahtjev), u razumljivom obliku, o osobnim podacima koji se obrađuju u bazi podataka koji se odnose na tu osobu, kao i raspoložive podatke o izvoru tih podataka ako ne dolaze od samog podnositelja zahtjeva. [...]”

               5

               Članak 229. Zakona o uređenju lokalne uprave (Gemeentewet) određuje:
               „1.   Naknade se mogu naplatiti prilikom:
               [...]

                        b)

                        korištenja usluga koje pruža uprava lokalne uprave ili koje se pružaju u njezino ime;

                  [...]”

               6

               Članak 229.b stavak 1. Zakona o uređenju lokalne uprave ima izričaj kako slijedi:
               „U pravilima na temelju kojih se naplaćuju naknade u smislu članka 229. stavka 1. točaka (a) i (b) tarife se utvrđuju na način da procijenjeni prihodi od naknada ne prelaze procijenjene troškove u predmetnom slučaju. [...]”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               7

               U okviru postupka protiv dobivenog rješenja o prekršajnoj kazni zbog kršenja Zakonika o cestama X je nastojao dokazati da mu obavijesti o plaćanju te prekršajne kazne nisu dostavljene zato što mu nisu bile slane na dobru adresu. Stoga je od lokalne uprave svog prebivališta zatražio svoje osobne podatke za 2008. i 2009. godinu, osobito one o svojim uzastopnim adresama. U odgovoru X‑u lokalna je uprava dostavila ovjereni izvadak o njegovim osobnim podacima, na temelju članka 79. stavka 3. Wet GBA, i zauzvrat zatražila plaćanje naknade od 12,80 eura.

               8

               X je protiv tog zahtjeva za plaćanje podnio pravni lijek, koji nije uspio. U žalbi pred sudom koji je uputio zahtjev X tvrdi da nije zatražio ovjereni izvadak već je samo želio dobiti svoje osobne podatke, na pravnom temelju Zakona o pravilima pristupa podacima koje pohranjuje uprava (Wet Openbaarheid van Bestuur). Uzimajući u obzir taj pravni temelj, X smatra da mu nikakva naknada nije smjela biti naplaćena.

               9

               Dotična lokalna uprava smatra da osobni podaci o kojima je riječ mogu biti dostavljeni samo putem ovjerenog izvatka na temelju članka 79. stavka 3. Wet GBA. Obavijest o tom izvatku povezana je s ispunjenjem privatnog interesa, riječ je o usluzi u smislu članka 229. stavka 1. točke (b) Zakona o uređenju lokalne uprave te postoji osnova za plaćanje naknade.

               10

               Sud koji je uputio zahtjev navodi, s jedne strane, da su ovjereni izvaci o osobnim podacima jedini službeno priznati i korišteni od strane javnih tijela i da je, s druge strane, obavijest o podacima iz spisa lokalne uprave u području primjene Direktive 95/46, bez obzira na to koji je u nacionalnom pravu temelj zahtjeva za pristup tim podacima.

               11

               Prema navedenom sudu, članak 12. točka (a) Direktive 95/46 jamči pravo zainteresirane osobe na dobivanje bez ograničenja, u razumnim rokovima i bez pretjeranih odgoda ili troškova, obavijesti u razumljivom obliku o osobnim podacima koji se obrađuju te sve podatke o njihovom izvoru. Isti sud procjenjuje da su moguća dva načina čitanja te odredbe:

                        —

                        obavijest o osobnim podacima mora biti bez pretjeranih odgoda ili pretjeranih troškova, ili

                        —

                        obavijest o osobnim podacima mora biti bez pretjeranih odgoda ili troškova.

               12

               U prvom slučaju naplata troška biljega bila bi dopuštena kad njegov iznos ne bi bio pretjeran. U drugom slučaju bila bi zabranjena.

               13

               Kad je riječ o pretjeranosti troška spomenutog biljega, sud koji je uputio zahtjev naglašava da su, na temelju članka 229.b Zakona o uređenju lokalne uprave, tarife utvrđene na takav način da prihodi ne prelaze troškove. To ipak ne bi moglo osigurati da prihodi od troškova biljega ne prelaze troškove povezane s obavijesti o osobnim podacima. Sud koji je uputio zahtjev također želi znati kada se iznos naplaćenih troškova može smatrati pretjeranim u smislu članka 12. točke (a) Direktive 95/46.

               14

               Ako članak 12. točka (a) ove direktive treba tumačiti na način da je obavijest o osobnim podacima besplatna, sud koji je uputio zahtjev postavlja pitanje o potrebi davanja mogućnosti obavijesti putem naplatnog izvatka na temelju članka 79. stavka 3. Wet GBA, osobito uz mogućnost prikaza podataka na ekranu. On ipak navodi da takav uvid ne predstavlja obavijest u smislu članka 12. točke (a) navedene direktive i da članak 8. Povelje o temeljnim pravima Europske unije štiti samo pravo na uvid u podatke. Uvid preko ekrana imao bi tu dodatnu nepogodnost da ne bi mogao, suprotno ovjerenom izvatku, biti priznat kao vjerodostojan i točan od strane javnih tijela (presuda od 7. svibnja 2009., Rijkeboer, C‑553/07, Zb., str. I‑3889.) i ne bi mogao dati povijesni prikaz pohranjenih podataka.

               15

               Stoga je Gerechtshof te's‑Hertogenbosch odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1)

                        Odgovara li omogućavanje prava na pristup (na temelju članka 79. stavka 2. Wet GBA) obvezi obavijesti o podacima koji se obrađuju propisanoj u članku 12. točki (a), drugoj alineji Direktive [95/46/EZ]?

                        2)

                        Je li članku 12. točki (a) [te] direktive protivna naplata troška biljega prilikom obavijesti o osobnim podacima koji su predmet obrade putem izvatka o podacima koje pohranjuje lokalna uprava?

                        3)

                        U slučaju negativnog odgovora na drugo pitanje, je li naplata troška biljega o kojem je riječ pretjerana u smislu članka 12. točke (a) [navedene] direktive?”

         O prethodnim pitanjima

         O drugom pitanju

               16

               Svojim drugim pitanjem, koje valja ispitati na prvom mjestu, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 12. točku (a) Direktive 95/46 tumačiti na način da mu je protivna naplata troškova prilikom slanja obavijesti javnog tijela o osobnim podacima.

               17

               Sve države članice koje su podnijele pisana očitovanja Sudu kao i Europska komisija dijele mišljenje prema kojem članak 12. točka (a) Direktive 95/46 dopušta javnim tijelima da zatraže plaćanje troškova koji nisu pretjerani prilikom slanja obavijesti o osobnim podacima iz te odredbe.

               18

               Potrebno je napomenuti da verzija članka 12. točke (a) Direktive 95/46 na nizozemskom jeziku koristi izraz „bovenmatige vertraging of kosten”. Navedeni izričaj mogao bi podrazumijevati shvaćanje da se izraz „bovenmatige” („pretjeran”) odnosi jedino na rokove („vertraging”), sugerirajući tako da bi pravo na dobivanje obavijesti o podacima propisanim tom odredbom trebalo biti bez troškova.

               19

               Međutim, u cilju njegovog tumačenja, članak 12. točka (a) Direktive 95/46 ne može se ispitivati samo u verziji na nizozemskom jeziku. Naime, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, nužnost ujednačene primjene i tumačenja akta Unije isključuje da se isti razmatra izdvojeno u jednoj od svojih verzija, već zahtijeva tumačenje s obzirom kako na stvarnu volju svog autora tako i na cilj koji on slijedi, s obzirom na, osobito, verzije utvrđene na svim jezicima (vidjeti osobito presude od 12. studenoga 1969., Stauder, 29/69, Zb., str. 419., t. 3.; od 8. prosinca 2005., Jyske Finans, C‑280/04, Zb., str. I‑10683., t. 31.; kao i od 7. srpnja 2011., IMC Securities, C‑445/09, Zb., str. I‑5917., t. 25.).

               20

               Nadalje, druge jezične verzije članka 12. točke (a) Direktive 95/46, osim one na nizozemskom jeziku, ne sadrže naznake koje bi dopuštale mišljenje da su države članice obvezne bez naknade priopćiti elemente propisane u toj odredbi. Suprotno tome, proizlazi osobito iz verzija navedene odredbe na španjolskom („sin retrasos ni gastos excesivos”), danskom („uden større ventetid eller større udgifter”), njemačkom („ohne unzumutbare Verzögerung oder übermäβiger Kosten”), francuskom („sans délais ou frais excessifs”), talijanskom („senza ritardi o spese eccessivi”), portugalskom („sem demora ou custos excessivos”) i finskom jeziku („aiheetonta viivyvtystä tai aiheettomia kustannuksia”) da su države članice dužne obavijestiti o navedenim elementima bez pretjeranih troškova.

               21

               Uistinu, određene jezične verzije odredbe o kojoj je riječ, poput onih na engleskom („without excessive delay or expense”) i švedskom jeziku („större tidsutdräkt eller kostnader”), sadrže, kao i verzija na nizozemskom jeziku, određenu dvosmislenost u mjeri u kojoj riječ „troškovi” nije izričito okvalificirana pridjevom „pretjeran”. Međutim, nijedna jezična verzija navedene odredbe ne propisuje nedvosmisleno da navedena obavijest treba biti besplatna.

               22

               Iz teksta članka 12. točke (a) Direktive 95/46 proizlazi dakle da ta odredba od država članica ne zahtijeva niti im zabranjuje naplatu troškova prilikom korištenja prava na pristup osobnim podacima ako iznos tih troškova nije pretjeran.

               23

               Stoga na drugo pitanje valja odgovoriti da članak 12. točka (a) Direktive 95/46 treba tumačiti na način da mu nije protivna naplata troškova prilikom slanja obavijesti javnog tijela o osobnim podacima.

         O trećem pitanju

               24

               Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita koji kriteriji omogućuju osigurati da iznos naplaćenih troškova prilikom korištenja prava na pristup osobnim podacima nije pretjeran u smislu članka 12. točke (a) Direktive 95/46.

               25

               Ta odredba propisuje da države članice moraju dati svakoj osobi pravo na pristup osobnim podacima koji se na nju odnose kao i podatke o primateljima, vrstama primatelja tih podataka i logici uključenoj u svaku automatsku obradu navedenih podataka. Uzimajući u obzir sve što je prethodno izloženo u okviru analize drugog pitanja, navedenu odredbu treba tumačiti na način da su države članice obvezne osigurati korištenje tog prava na pristup bez [ograničenja], bez pretjeranih rokova i bez pretjeranih troškova.

               26

               Stoga je na državama članicama da utvrde podrazumijeva li obavijest o elementima propisanim u članku 12. točki (a) Direktive 95/46 plaćanje troškova i, ako je primjenjivo, da utvrde iznos istih na razini koja nije pretjerana.

               27

               Međutim, valja navesti da navedena odredba ne utvrđuje kriterije na temelju kojih bi troškovi naplaćeni od strane države članice prilikom korištenja prava na pristup predviđenog tom istom odredbom mogli biti smatrani kao pretjerani. Kako bi se to utvrdilo, potrebno je tumačiti članak 12. točka (a) Direktive 95/46 s obzirom na njezinu svrhu promatranu u svjetlu ciljeva ove direktive.

               28

               Stoga je na državama članicama, koje zahtijevaju plaćanje troškova kao protučinidbu za ostvarivanje prava na pristup podacima propisanim člankom 12. točkom (a) Direktive 95/46, da utvrde iznose navedenih troškova na razini koja predstavlja pravednu ravnotežu između, s jedne strane, interesa odnosne osobe na zaštitu privatnosti, osobito putem njenog prava na obavijest o podacima u razumljivom obliku, kako bi mogla, ako je primjenjivo, koristiti prava na ispravak, brisanje ili blokiranje podataka čija obrada nije u skladu s ovom direktivom, kao i pravâ na prigovor i podnošenje pravnog lijeka te, s druge strane, troška koji za nadzornika predstavlja obveza obavijesti o tim podacima (vidjeti, analogijom, gore navedenu presudu Rijkeboer, t. 64.).

               29

               Imajući u vidu važnost zaštite privatnosti, istaknutu u uvodnim izjavama 2. i 10. Direktive 95/46, naglašenu sudskom praksom Suda (vidjeti prethodno navedenu presudu Rijkeboer, t. 47. i navedenu sudsku praksu) i upisanu u članku 8. Povelje o temeljnim pravima Europske unije, valja smatrati da potraživani troškovi na temelju članka 12. točke (a) ove direktive ne mogu biti utvrđeni na razini koja može činiti prepreku korištenju prava na pristup zajamčenog ovom odredbom.

               30

               Treba uzeti u obzir da, u cilju provedbe članka 12. točke (a) Direktive 95/46, kad nacionalno javno tijelo naplati troškove kao protučinidbu za ostvarivanje prava na pristup fizičke osobe osobnim podacima koji se na nju odnose, iznos tih troškova ne bi smio prelaziti trošak obavijesti o tim podacima. Takva viša granica ipak ne oduzima mogućnost državama članicama da utvrde nižu razinu iznosa navedenih troškova kako bi se svakoj fizičkoj osobi osiguralo učinkovito pravo na pristup.

               31

               Stoga na treće pitanje valja odgovoriti da članak 12. točku (a) Direktive 95/46 treba tumačiti na način da, kako bi se osiguralo da naplaćeni troškovi prilikom korištenja prava na pristup osobnim podacima ne budu pretjerani u smislu ove odredbe, njihov iznos ne smije prelaziti trošak obavijesti o tim podacima. Na nacionalnom je sudu da učini potrebne provjere imajući u vidu okolnosti glavnog postupka.

         O prvom pitanju

               32

               Prvo pitanje potrebno je shvatiti na način da je postavljeno samo pod pretpostavkom da je članak 12. točka (a) Direktive 95/46 trebao biti tumačen u smislu da mu je protivna naplata troškova prilikom obavijesti javnog tijela o osobnim podacima. Stoga, uzevši u obzir odgovor dân na drugo pitanje, nije potrebno odgovoriti na prvo pitanje.

         Troškovi

               33

               Budući da postupak ima značaj prethodnom pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (osmo vijeće) odlučuje:

                        1.

                           Članak 12. točku (a) Direktive 95/46/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 24. listopada 1995. o zaštiti pojedinaca u vezi s obradom osobnih podataka i o slobodnom protoku takvih podataka treba tumačiti na način da mu nije protivna naplata troškova prilikom obavijesti javnog tijela o osobnim podacima.

                        2.

                           Članak 12. točku (a) Direktive 95/46 treba tumačiti na način da, kako bi se osiguralo da naplaćeni troškovi prilikom korištenja prava na pristup osobnim podacima ne budu pretjerani u smislu ove odredbe, njihov iznos ne smije prelaziti trošak obavijesti o tim podacima. Na nacionalnom je sudu da učini potrebne provjere imajući u vidu okolnosti glavnog postupka.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski.


Presuda Suda (peto vijeće) od 11. kolovoza 1995. # Édouard Dubois & Fils SA i Général cargo services SA protiv Garonor exploitation SA. # Zahtjev za prethodnu odluku: Cour de cassation - Francuska. # Predmet C-16/94.


Presuda Suda (četvrto vijeće) od 29. travnja 2004.#Friedrich Skalka protiv Sozialversicherungsanstalt der gewerblichen Wirtschaft.#Zahtjev za prethodnu odluku: Oberster Gerichtshof - Austrija.#Socijalna sigurnost radnika migranata.#Predmet C-160/02.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 9. srpnja 1987. # Beverly Leila Burchell protiv Adjudication Officer. # Zahtjev za prethodnu odluku: Social Security Commissioner - Ujedinjena Kraljevina. # Socijalna sigurnost - Obiteljski doplatci. # Predmet 377/85.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 25. studenog 2010.#Günter Fuß protiv Stadt Halle.#Zahtjev za prethodnu odluku: Verwaltungsgericht Halle - Njemačka.#Socijalna politika - Direktive 93/104/EZ i 2003/88/EZ.#Predmet C-429/09.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 1. listopada 2009.#Arthur Gottwald protiv Bezirkshauptmannschaft Bregenz.#Zahtjev za prethodnu odluku: Unabhängiger Verwaltungssenat des Landes Vorarlberg - Austrija.#Slobodno kretanje osoba - Članak 12. UEZ-a.#Predmet C-103/08.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 28. listopada 2010.#Volvo Car Germany GmbH protiv Autohof Weidensdorf GmbH.#Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesgerichtshof - Njemačka.#Direktiva 86/653/EEZ.#Predmet C-203/09.


Presuda Suda (četvrto vijeće) 29. studenoga 2007.#Anna Herrero Romeu protiv Europska komisija.#Predmet C-8/06 P.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 31. ožujka 2011.#Ulrich Schröder protiv Finanzamt Hameln.#Zahtjev za prethodnu odluku: Niedersächsisches Finanzgericht - Njemačka.#Predmet C-450/09.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 6. listopada 2005.#Kazneni postupak protiv Geharo BV.#Zahtjev za prethodnu odluku: Hoge Raad der Nederlanden - Nizozemska.#Direktiva 88/378/EEZ - Direktiva 91/338/EEZ.#Predmet C-9/04.


Presuda Suda od 19. rujna 2000. # Schmeink & Cofreth AG & Co. KG protiv Finanzamt Borken i Manfred Strobel protiv Finanzamt Esslingen. # Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesfinanzhof - Njemačka. # Šesta direktiva o PDV-u. # Predmet C-454/98.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 10. studenog 2005.#Komisija Europskih zajednica protiv Republike Austrije.#Povreda obveze države članice.#Predmet C-29/04.


Presuda Suda (peto vijeće) od 16. rujna 2004.#Kazneni postupak protiv Olivier Dupuy i Hervé Rouvre.#Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunal de grande instance du Mans - Francuska.#Direktive 76/769/EEZ i 94/60/EZ.#Predmet C-404/03.