title: Presuda Suda (treće vijeće) od 25. siječnja 2017.#Ultra-Brag AG protiv Hauptzollamt Lörrach.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Finanzgericht Baden-Württemberg.#Zahtjev za prethodnu odluku – Carinska unija – Nastanak carinskog duga nezakonitim unosom robe – Pojam dužnika – Zaposlenik pravne osobe koja je provela nezakonit unos – Utvrđenje prijevare ili očite nepažnje.#Predmet C-679/15.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      25. siječnja 2017. (
            1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Carinska unija — Nastanak carinskog duga nezakonitim unosom robe — Pojam dužnika — Zaposlenik pravne osobe koja je provela nezakonit unos — Utvrđenje prijevare ili očite nepažnje“
      U predmetu C‑679/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Finanzgericht Baden‑Württemberg (Financijski sud u Baden‑Württembergu, Njemačka), odlukom od 1. prosinca 2015., koju je Sud zaprimio 17. prosinca 2015., u postupku

         Ultra‑Brag AG

      protiv

         Hauptzollamt Lörrach,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, M. Vilaras (izvjestitelj), J. Malenovský, M. Safjan i D. Šváby, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Europsku komisiju, L. Grønfeldt i M. Wasmeier, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 26. listopada 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 202. stavka 3. prve i druge alineje te članka 212.a Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice (SL 1992., L 302, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 2., str 110.), kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 1791/2006 od 20. studenoga 2006. (SL 2006., L 363, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 1., str. 187.) (u daljnjem tekstu: Carinski zakonik).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između poduzetnika za logistiku Ultra‑Brag AG, koji, među ostalim, nudi usluge prijevoza europskim unutarnjim vodama, i Hauptzollamta Lörrach (Glavni carinski ured u Lörrachu, Njemačka) u vezi s plaćanjem carinskog duga nastalog nezakonitim unosom robe u carinsko područje Europske unije.

         Pravni okvir

               3

               Carinski zakonik stavljen je izvan snage Uredbom (EU) br. 952/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 9. listopada 2013. o Carinskom zakoniku Unije (SL 2013., L 269, str. 1.).

               4

               Članak 38. stavak 1. Carinskog zakonika propisivao je:
               „Osoba koja je unijela robu u carinsko područje Zajednice obvezna je robu bez odgode prevesti putem i na način koji odrede carinska tijela i u skladu s njihovim uputama:

                        (a)

                        do naznačene carinarnice, od strane carinskih tijela, ili kojega drugog mjesta koje odrede ili odobre ta tijela; ili

                  […]”

               5

               Članak 40. navedenog zakonika propisivao je:
               „Robu koja ulazi u carinsko područje Zajednice carinarnici podnosi osoba koja je robu unijela na to područje ili prema potrebi osoba koja je preuzela odgovornost za prijevoz robe nakon takvog ulaska, izuzev robe koja se nalazi na prijevoznim sredstvima koja samo prolaze teritorijalnim vodama ili zračnim prostorom carinskog područja Zajednice bez zaustavljanja na tom području. Osoba koja podnosi robu treba uputiti na skraćenu deklaraciju ili carinsku deklaraciju koja je prethodno podnesena u pogledu robe.”

               6

               U skladu s člankom 185. stavkom 1. prvim podstavkom Carinskog zakonika:
               „Robi Zajednice, koja je bila izvezena iz carinskog područja Zajednice, te se u roku od tri godine vraća u to područje i pušta u slobodni promet, odobrava se oslobođenje od uvoznih carina na zahtjev osobe na koju se to odnosi.”

               7

               Članak 202. istog zakonika određivao je:
               „1.   Uvozni carinski dug nastaje:

                        (a)

                        nezakonitim unosom u carinsko područje Zajednice robe koja podliježe plaćanju uvoznih carina, ili

                  […]
               Za potrebe ovog članka, nezakoniti unos znači svaki unos uz nepoštivanje odredaba članaka od 38. do 41. i članka 177. druge alineje.
               2.   Carinski dug nastaje u trenutku nezakonita unosa robe.
               3.   Dužnici su:

                        —

                        osoba koja je nezakonito unijela robu,

                        —

                        sve osobe koje su sudjelovale u nezakonitom unosu robe, a znale su ili su opravdano trebale znati da je takav unos nezakonit, i

                        —

                        sve osobe koje su određenu robu stekle u vlasništvo ili posjed i koje su u trenutku stjecanja ili primitka robe znale ili su opravdano trebale znati da je roba nezakonito unesena.”

               8

               Članak 212.a Carinskog zakonika glasio je kako slijedi:
               „Ako zbog prirode ili posebne svrhe robe carinsko zakonodavstvo predviđa povoljno tarifno postupanje za robu ili oslobođenje ili potpuno ili djelomično izuzeće od uvozne ili izvozne carine prema člancima 21., 82., 145. ili 184. do 187., takvo povoljno tarifno postupanje, oslobođenje ili izuzeće također se primjenjuje u slučajevima kada je carinski dug nastao prema člancima 202. do 205., 210. ili 211. ako postupanje dotične osobe ne podrazumijeva ni prijevaru ni očitu nepažnju, a ta osoba podnese dokaz da su zadovoljeni drugi uvjeti za primjenu povoljnog tarifnog postupanja, oslobođenja ili izuzeća.” [neslužbeni prijevod]

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               9

               Društvo Ultra‑Brag izvezlo je 25. svibnja 2010. riječnim putem dva transformatora, od kojih je svaki imao dvije zavojnice, iz carinskog područja Unije u Birsfelden (Švicarska).

               10

               Istoga dana, odnosno 25. svibnja 2010., zaposlenik društva Ultra‑Brag, koji je kao stručnjak za prijevoz teškog tereta bio zaposlen na mjestu odgovorne osobe za izvoz, obaviješten je o havariji broda na koji je sutradan trebalo izvršiti utovar turbine u Strasbourgu (Francuska) radi njezina prijevoza do Antwerpena (Belgija) pa je odlučio u zamjenu poslati brod koji je prevozio dva transformatora i dvije zavojnice, pri čemu jedan od tih dvaju transformatora i obje zavojnice nisu bili istovareni. On je u tu svrhu postavio upit švicarskim carinskim tijelima o formalnostima koje treba izvršiti radi provođenja tog postupka. Ona su ga izvijestila da ponovni kratkotrajni izvoz u Uniju ne predstavlja problem, ali da o tome valja obavijestiti njemačka carinska tijela. Međutim, zbog kvara na automobilu taj ih zaposlenik nije mogao obavijestiti prije vremena zatvaranja nadležnog njemačkog carinskog ureda.

               11

               Radi poštovanja satnice utovara turbine u Strasbourgu, navedeni zaposlenik obavijestio je navečer 25. svibnja 2010. kapetana broda da se prema tom odredištu mora uputiti s transformatorom i dvije zavojnice. Ta roba nije podnesena njemačkim carinskim tijelima prilikom prelaska granice.

               12

               Zaposlenik je 26. svibnja 2010. kontaktirao njemačka carinska tijela.

               13

               Brod je 27. svibnja 2010. stigao u luku Basel (Švicarska) radi istovara transformatora i dviju zavojnica, pri čemu je turbina ostala na brodu radi prijevoza do Antwerpena. Dakle, njemačka carinska tijela utvrdila su prisutnost transformatora i dviju zavojnica na brodu.

               14

               Glavni carinski ured u Lörrachu rješenjem od 9. kolovoza 2010. o utvrđivanju uvoznih carina zatražio je od društva Ultra‑Brag, kao jedinog dužnika, plaćanje carine u iznosu od 122470,07 eura.

               15

               Društvo Ultra‑Brag, nakon što mu je odbijena njegova upravna žalba, podnijelo je tužbu Finanzgerichtu Baden‑Württemberg (Financijski sud u Baden‑Württembergu, Njemačka). Ono je tvrdilo da nije trebalo primijeniti uvozne carine jer su ispunjeni uvjeti za izuzeće iz članka 212.a Carinskog zakonika. Ono je navelo da mu se ne može pripisati ni očita nepažnja, s obzirom na to da je izvršenje carinskih formalnosti povjerilo kvalificiranom suradniku, ni povreda obveza nadzora koju je bilo dužno provoditi.

               16

               Sud koji je uputio zahtjev ocjenjuje da se poslodavac može smatrati dužnikom carinskog duga u smislu članka 202. stavka 3. prve alineje navedenog zakonika ako je moguće stajalište da je svojim postupanjima uzrokovao nezakonit unos robe, pod uvjetom da se ta postupanja mogu izjednačiti s nezakonitim unosom koji je on proveo. On navodi da još uvijek nije odgovoreno na pitanje na kojim se osnovama moraju ispitati postupanja poslodavca, osobito što se tiče pitanja treba li uzeti u obzir samo postupanja tijela pravne osobe ili i postupanja jednog od njegovih suradnika koji su izravno uzrokovali nezakonit unos, s obzirom na to da je taj suradnik u okviru pravne osobe odgovoran za prijevoz robe.

               17

               Sud koji je uputio zahtjev također se pita o sudjelovanju društva Ultra‑Brag u nezakonitom unosu robe u smislu članka 202. stavka 3. druge alineje Carinskog zakonika, osobito s obzirom na subjektivni element koji se tom odredbom zahtijeva, a kako proizlazi iz uporabe izraza „a znale su ili su opravdano trebale znati da je takav unos nezakonit”. Prema mišljenju tog suda, potrebno je utvrditi treba li se radi ocjene tog subjektivnog elementa smjestiti u položaj zaposlenika ili tijelâ društva Ultra‑Brag.

               18

               Naposljetku, sud koji je uputio zahtjev smatra da treba ispitati je li ispunjen uvjet koji se odnosi na nepostojanje očite nepažnje radi primjene izuzeća od uvoznih carina, kako je propisano u članku 212.a navedenog zakonika, pri čemu takvu ocjenu treba provesti s obzirom na postupanja zaposlenika koji je stvarno djelovao u poslu o kojem je riječ u glavnom postupku.

               19

               U tim je okolnostima Finanzgericht Baden‑Württemberg (Financijski sud u Baden‑Württembergu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća tri prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 202. stavak 3. prvu alineju Carinskog zakonika tumačiti na način da pravna osoba koja je unijela robu postaje dužnik u smislu članka 202. stavka 3. prve alineje Carinskog zakonika ako je nezakoniti unos uzrokovao njezin zaposlenik u okviru svojih ovlasti, koji nije njezin zakonski zastupnik?

                        2.

                        Ako je odgovor na prvo pitanje negativan:
                        Treba li članak 202. stavak 3. drugu alineju Carinskog zakonika tumačiti na način da:

                                 (a)

                                 pravna osoba sudjeluje u nezakonitom unosu robe (i onda) kada je njezin zaposlenik, koji nije njezin zakonski zastupnik, u okviru svojih ovlasti sudjelovao u tom nezakonitom unosu i

                                 (b)

                                 u slučaju pravne osobe koja sudjeluje u nezakonitom unosu, u pogledu subjektivnog zahtjeva da su osobe ‚znale ili su opravdano trebale znati’, treba uzeti u obzir fizičku osobu koja je pri pravnoj osobi odgovorna za taj posao, čak i ako ta osoba nije zakonski zastupnik te pravne osobe?

                        3.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na prvo ili drugo prethodno pitanje:
                        Treba li članak 212.a Carinskog zakonika tumačiti na način da se u slučaju pravne osobe pri ocjeni je li predmetna osoba postupala prijevarno ili s očitim nemarom uzima u obzir isključivo postupanje pravne osobe odnosno njezinih organa, ili joj treba pripisati postupanje fizičke osobe koja je kod nje zaposlena i u okviru svojih dužnosti odgovorna za taj posao?”

         O prethodnim pitanjima

         Uvodna očitovanja

               20

               Valja naglasiti da u skladu s člankom 202. stavkom 1. točkom (a) Carinskog zakonika carinski dug nastaje nezakonitim unosom robe. Prema toj istoj odredbi, nezakoniti unos znači unos robe koja nije podnesena carini u skladu s odredbama članaka 38. do 41. navedenog zakonika.

               21

               Usto, radi općeg interesa zaštite financijskih interesa Unije, odredbe iz članka 202. stavka 3. tog zakonika utvrđuju dužnike carinskog duga koji je nastao nezakonitim unosom robe u područje Unije.

               22

               U tu svrhu, tri alineje članka 202. stavka 3. tog zakonika utvrđuju uključenost osobe koju se zbog njezina sudjelovanja u nezakonitom unosu robe mora smatrati dužnikom. Tako prva alineja određuje da je dužnik osoba koja je nezakonito unijela robu, odnosno osoba koja je uobičajeno trebala voditi poslove carinjenja i ispuniti obveze deklaranta. Druga i treća alineja odnose se na osobe koje, iako nisu bile dužne provesti poslove carinjenja na temelju odredaba navedenog zakonika, ipak jesu bile uključene u nezakonit unos bilo prije, bilo neposredno nakon njega.

               23

               Na upućena pitanja potrebno je odgovoriti uzimajući u obzir ta razmatranja.

         Prvo pitanje

               24

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 202. stavak 3. prvu alineju Carinskog zakonika tumačiti na način da se pravna osoba, čiji je zaposlenik koji nije njezin zakonski zastupnik uzrokovao nezakonit unos robe na carinsko područje Unije, može smatrati dužnikom carinskog duga koji je nastao tim unosom.

               25

               Ponajprije, iz teksta članka 202. stavka 3. tog zakonika proizlazi da je zakonodavac Unije namjeravao široko definirati osobe koje se može smatrati dužnicima carinskog duga u slučaju nezakonitog unosa robe za carinjenje te da je namjeravao sveobuhvatno utvrditi uvjete za određivanje osoba koje su dužnici carinskog duga (vidjeti presude od 23. rujna 2004., Spedition Ulustrans, C‑414/02, EU:C:2004:551, t. 25. i 39.; od 3. ožujka 2005., Papismedov i dr., C‑195/03, EU:C:2005:131, t. 38. i od 17. studenoga 2011., Jestel, C‑454/10, EU:C:2011:752, t. 12. i 13.).

               26

               Usto, Sud je već presudio da se članak 202. stavak 3. prva alineja navedenog zakonika odnosi na „osobu” koja je provela nezakonit unos, pri čemu nije precizno navedeno je li riječ o fizičkoj ili pravnoj osobi. Dakle, dužnikom carinskog duga može se smatrati svaka „osoba” u smislu navedene odredbe, odnosno osoba za koju se smatra da je svojim postupanjima uzrokovala nezakonit unos robe (vidjeti presude od 23. rujna 2004., Spedition Ulustrans, C‑414/02, EU:C:2004:551, t. 26. i od 3. ožujka 2005., Papismedov i dr., C‑195/03, EU:C:2005:131, t. 39.).

               27

               Prema informacijama sadržanima u zahtjevu za prethodnu odluku, u ovom je slučaju robu na područje Unije unio kapetan broda koji ju je prevozio do riječne luke smještene na tom području po nalogu osobe koja je bila odgovorna za poslove izvoza poduzetniku koji ih je oboje zapošljavao. Taj je kapetan osoba koja je bila dužna, u skladu s člankom 40. Carinskog zakonika, podnijeti robu carini podnošenjem skraćene deklaracije ili carinske deklaracije propisane u tom članku.

               28

               Ne postupivši na taj način, kapetan broda nezakonito je unio robu na carinsko područje Unije, što ga na temelju članka 202. stavka 3. prve alineje navedenog zakonika čini dužnikom nastalog carinskog duga.

               29

               Stoga, okolnost da na carinsko područje Unije robu nezakonito unosi zaposlenik nije dostatna da se fizičku ili pravnu osobu koja ga zapošljava ne smatra dužnikom carinskog duga nastalog tim nezakonitim unosom na temelju članka 202. stavka 3. prve alineje tog zakonika.

               30

               U tom pogledu valja navesti da ako u situaciji poput one u glavnom postupku zaposlenik provede nezakonit unos, poštujući okvir zadaće koju mu je povjerio njegov poslodavac i izvršavajući naloge koje mu je u tu svrhu dao drugi zaposlenik tog poslodavca koji je ovlašten u tom pogledu u okviru vlastitih dužnosti, tada je taj prvonavedeni zaposlenik samo postupao u okviru svojih ovlasti, u ime i za račun svojeg poslodavca.

               31

               Doista, ako zaposlenik u ime i za račun poslodavca provede nezakonit unos robe na carinsko područje Unije, tada se taj poslodavac mora smatrati osobom koja je svojim postupanjima uzrokovala taj nezakonit unos (vidjeti u tom smislu presudu od 23. rujna 2004., Spedition Ulustrans, C‑414/02, EU:C:2004:551, t. 29.).

               32

               Stoga se u situaciji poput one u glavnom postupku poslodavac može smatrati dužnikom carinskog duga nastalog nezakonitim unosom robe primjenom članka 202. stavka 3. prve alineje Carinskog zakonika.

               33

               Osim toga, na taj zaključak ne može utjecati okolnost da ni zaposlenik koji je uzrokovao nezakonit unos robe, ni zaposlenik koji mu je nadređen i po čijem je nalogu postupao, nisu zakonski zastupnici pravne osobe koja ih zapošljava jer primjena članka 202. stavka 3. prve alineje navedenog zakonika u odnosu na poslodavca zaposlenika koji je uzrokovao nezakonit unos uvjetuje samo to da je taj poslodavac imao svojstvo „osobe” u smislu te odredbe.

               34

               S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 202. stavak 3. prvu alineju Carinskog zakonika treba tumačiti na način da se pravna osoba, čiji je zaposlenik koji nije njezin zakonski zastupnik uzrokovao nezakonit unos robe na carinsko područje Unije, može smatrati dužnikom carinskog duga koji je nastao tim unosom ako je taj zaposlenik unio predmetnu robu poštujući okvir zadaće koju mu je povjerio njegov poslodavac i izvršavajući naloge koje mu je u tu svrhu dao drugi zaposlenik tog poslodavca, koji je ovlašten u tom pogledu u okviru vlastitih dužnosti, te je na taj način u okviru svojih ovlasti postupao u ime i za račun svojeg poslodavca.

               35

               S obzirom na odgovor na prvo pitanje, ne treba odgovoriti na drugo pitanje.

         Treće pitanje

               36

               Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 212.a Carinskog zakonika tumačiti na način da se radi utvrđivanja je li poslodavac, koji je pravna osoba, postupio prijevarno ili s očitom nepažnjom u smislu tog članka ne treba promatrati isključivo sâm poslodavac, nego mu valja pripisati i postupanje jednog ili više zaposlenika koje on zapošljava, a koji su bili zaduženi za unos predmetne robe na carinsko područje Unije u okviru svojih odnosnih dužnosti.

               37

               U skladu s člankom 212.a navedenog zakonika, povoljno tarifno postupanje ili oslobođenje ili potpuno ili djelomično izuzeće od uvozne ili izvozne carine, koji su predviđeni carinskim propisom, također se primjenjuje u slučajevima kada je carinski dug nastao prema člancima 202. do 205. tog zakonika ako postupanje dotične osobe ne podrazumijeva ni prijevaru ni očitu nepažnju, a ta osoba podnese dokaz da su zadovoljeni „drugi uvjeti za primjenu” povoljnog tarifnog postupanja, oslobođenja ili izuzeća.

               38

               Pojam „dotična osoba” u smislu članka 212.a Carinskog zakonika mora se, uzimajući u obzir tekst te odredbe, shvatiti na način da se odnosi na svaku fizičku ili pravnu osobu koju se smatra dužnikom carinskog duga na temelju članaka 202. do 205. navedenog zakonika, osobito zbog toga što je ta osoba svojim postupanjima uzrokovala nezakonit unos robe na carinsko područje Unije.

               39

               U okolnostima poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, a radi ocjene postojanja prijevare ili očite nepažnje poslodavca, koji je pravna osoba, ne treba promatrati isključivo sâmog poslodavca, nego valja uzeti u obzir i postupanje jednog ili više zaposlenika koji su uzrokovali nezakonit unos robe, poštujući pritom okvir zadaće koju im je povjerio njihov poslodavac i postupajući u okviru svojih odnosnih ovlasti u ime i za račun svojeg poslodavca.

               40

               Također valja navesti da činjenica da predmetni zaposlenici nisu tijela ili zakonski predstavnici pravne osobe koja ih zapošljava ne utječe na zaključak da se u okolnostima navedenima u prethodnoj točki ove presude postojanje prijevare ili očite nepažnje poslodavca koji je pravna osoba ocjenjuje uzimajući u obzir i postupanje tih zaposlenika.

               41

               S obzirom na prethodna razmatranja, na treće pitanje valja odgovoriti da se članak 212.a Carinskog zakonika treba tumačiti na način da radi ocjene je li poslodavac, koji je pravna osoba, postupio prijevarno ili s očitom nepažnjom u smislu tog članka, ne treba promatrati isključivo sâmog poslodavca, nego mu valja pripisati i postupanje jednog ili više zaposlenika koji su uzrokovali nezakonit unos robe, poštujući pritom okvir zadaće koju im je povjerio njihov poslodavac i postupajući u okviru svojih odnosnih ovlasti u ime i za račun svojeg poslodavca.

         Troškovi

               42

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 202. stavak 3. prvu alineju Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice, kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 1791/2006 od 20. studenoga 2006., treba tumačiti na način da se pravna osoba, čiji je zaposlenik koji nije njezin zakonski zastupnik uzrokovao nezakonit unos robe na carinsko područje Unije, može smatrati dužnikom carinskog duga koji je nastao tim unosom ako je taj zaposlenik unio predmetnu robu poštujući okvir zadaće koju mu je povjerio njegov poslodavac i izvršavajući naloge koje mu je u tu svrhu dao drugi zaposlenik tog poslodavca, koji je ovlašten u tom pogledu u okviru vlastitih dužnosti, te je na taj način u okviru svojih ovlasti postupao u ime i za račun svojeg poslodavca.

                           2.

                           Članak 212.a Uredbe br. 2913/92, kako je izmijenjena Uredbom br. 1791/2006, treba tumačiti na način da radi ocjene je li poslodavac, koji je pravna osoba, postupio prijevarno ili s očitom nepažnjom u smislu tog članka, ne treba promatrati isključivo sâmog poslodavca, nego mu valja pripisati i postupanje jednog ili više zaposlenika koji su uzrokovali nezakonit unos robe, poštujući pritom okvir zadaće koju im je povjerio njihov poslodavac i postupajući u okviru svojih odnosnih ovlasti u ime i za račun svojeg poslodavca.

                     Potpisi

            (
            1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Suda (deseto vijeće) od 4. lipnja 2015. # Stichting Corporate Europe Observatory protiv Europske komisije. # Predmet C-399/13 P.


Presuda Službeničkog suda (treće vijeće) od 5. veljače 2016. # Svend Leon Clausen i Niels Kristoffersen protiv Europskog parlamenta. # Predmet F-62/15.


Presuda Suda (peto vijeće) od 2012. lipanj 21.#Europska komisija protiv Portugalska Republika.#Predmet C-223/11.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 31. siječnja 2013.#Kraljevina Španjolska protiv Europska komisija.#Predmet T-540/10.


title: Presuda Suda (deveto vijeće) od 10. studenoga 2016.#Ciclat Soc. Coop. protiv Consip SpA i Autorità per la Vigilanza sui Contratti Pubblici di lavori, servizi e forniture.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Consiglio di Stato.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2004/18/EZ – Članak 45. – Članci 49. i 56. UFEU‑a – Javna nabava – Razlozi za isključenje iz postupka javne nabave radova, robe i usluga – Obveze vezane uz plaćanje doprinosa za socijalno osiguranje – Jedinstvena isprava o urednom plaćanju doprinosa za socijalno osiguranje – Ispravak nepravilnosti.#Predmet C-199/15.

text:
         PRESUDA SUDA (deveto vijeće)
      10. studenoga 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Direktiva 2004/18/EZ — Članak 45. — Članci 49. i 56. UFEU‑a — Javna nabava — Razlozi za isključenje iz postupka javne nabave radova, robe i usluga — Obveze vezane uz plaćanje doprinosa za socijalno osiguranje — Jedinstvena isprava o urednom plaćanju doprinosa za socijalno osiguranje — Ispravak nepravilnosti“
      U predmetu C‑199/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Consiglio di Stato (Državno vijeće, Italija), odlukom od 3. veljače 2015., koju je Sud zaprimio 29. travnja 2015., u postupku

         Ciclat Soc. coop.

      protiv

         Consip SpA,

         Autorità per la Vigilanza sui Contratti pubblici di lavori, servizi e forniture,

      uz sudjelovanje:

         Istituto nazionale per l’assicurazione contro gli infortuni sul lavoro (INAIL),

         Team Service SCARL, u svojstvu nalogoprimca ATI‑Snam Lazio Sud Srl i Ati‑Linda Srl,

         Consorzio Servizi Integrati,

      SUD (deveto vijeće),
      u sastavu: C. Vajda (izvjestitelj), u svojstvu predsjednika vijeća, K. Jürimäe i C. Lycourgos, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Ciclat Soc. coop., S. Sticchi Damiani, avvocato,

               —

               za Consip SpA, A. Clarizia, avvocato,

               —

               za Istituto nazionale per l’assicurazione contro gli infortuni sul lavoro (INAIL), L. Frasconà i G. Catalano, avvocati,

               —

               za Consorzio Servizi Integrati, G. Viglione, avvocato,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju S. Varonea i C. Colelli, avvocati dello Stato,

               —

               za Europsku komisiju, G. Gattinara i A. Tokár, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 45. Direktive Europskog parlamenta i Vijeća 2004/18/EZ od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima [ugovora o javnoj nabavi radova], ugovora o javnoj nabavi robe te ugovora o javnim uslugama [ugovora o javnoj nabavi usluga] (SL 2004., L 134, str. 114.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 1., str. 156.) kao i članaka 49. i 56. UFEU‑a.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između zadruge Ciclat Soc. coop. (u daljnjem tekstu: Ciclat), s jedne strane, i društva Consip SpA i Autorità per la vigilanza sui contratti pubblici di lavori, servizi e forniture (Agencija za kontrolu postupaka javne nabave rada, usluga i robe), s druge strane, u vezi s postupkom javne nabave usluga čišćenja i drugih usluga održavanja zgrada, školskih ustanova i obrazovnih centara javne uprave.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodna izjava 2. Direktive 2004/18 glasi:
               „Sklapanje ugovora sklopljenih u državi članici u ime države, regionalnih ili lokalnih vlasti i drugih tijela kojima upravljaju tijela javnog prava, podliježe poštovanju načela Ugovora, a posebno načela slobode kretanja robe, načela slobode poslovnog nastana i načela slobode pružanja usluga i načelima koja iz toga proizlaze, kao što je načelo jednakog tretmana, načelo zabrane diskriminacije, načelo uzajamnog priznavanja, načelo razmjernosti, te načelo transparentnosti. Međutim, za ugovore o javnoj nabavi iznad određene vrijednosti preporučljivo je sastaviti odredbe koordinacije Zajednice nacionalnih postupaka za dodjelu takvih ugovora koji su utemeljeni na ovim načelima kako bi se osigurao njihov učinak i kako bi se jamčilo otvaranje javne nabave natjecanju. Ove bi se koordinirajuće odredbe stoga trebale tumačiti u skladu kako s gore navedenim pravilima i načelima tako i s ostalim pravilima Ugovora.”

               4

               Članak 45. Direktive 2004/18 uređuje kriterije za kvalitativni odabir koji se odnose na osobnu situaciju natjecatelja ili ponuditelja. Stavcima 2. i 3. tog članka određuje se:
               „2.   Svaki gospodarski subjekt može biti isključen iz sudjelovanja u ugovoru ako je taj gospodarski subjekt:
               […]

                        (e)

                        nije ispunio obaveze vezane uz plaćanje doprinosa za socijalno osiguranje u skladu sa zakonskim odredbama zemlje u kojoj ima poslovni nastan ili onima koje su na snazi u državi javnog naručitelja;

                  […]
               Države članice navode, u skladu s njihovim nacionalnim zakonom i uzimajući u obzir zakonodavstvo Zajednice, provedbene uvjete za ovaj stavak.
               3.   Javni naručitelji prihvaćaju sljedeće kao dovoljan dokaz da se nijedan od slučajeva navedenih u stavku 1. ili stavku 2., točkama (a), (b), (c), (e) ili (f) ne odnosi na gospodarskog subjekta:

                        (a)

                        […]

                        (b)

                        što se tiče stavka 2. točaka (e) i (f) potvrdu koju je izdalo nadležno tijelo u dotičnoj državi članici.

                  […]”

               5

               Sukladno članku 51. Direktive 2004/18:
               „Javni naručitelj može pozvati gospodarske subjekte da nadopune ili pojasne potvrde i dokumente dostavljene sukladno člancima 45. do 50.”

               6

               U članku 93. Direktive 2014/24/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. veljače 2014. o javnoj nabavi i o stavljanju izvan snage Direktive 2004/18 (SL 2014., L 94, str. 65.) stoji:
               „Ova Direktiva stupa na snagu dvadesetog dana od dana objave u Službenom listu Europske unije.”

         Talijansko pravo

               7

               Decreto legislativo n. 163 – Codice dei contratti pubblici relativi a lavori, servizi e forniture in attuazione delle direttive 2004/17/EZ e 2004/18/EZ (Zakonodavna uredba br. 163, kojom je donesen Zakonik o ugovorima o javnoj nabavi radova, usluga i robe kojim se provode direktive 2004/17/EZ i 2004/18/EZ) od 12. travnja 2006. (redovni dodatak GURI‑ju br. 100 od 2. svibnja 2006.), kako je izmijenjena Uredbom sa zakonskom snagom br. 70 od 13. svibnja 2011. (GURI br. 110 od 13. svibnja 2011., str. 1.), koja je pretvorena u zakon Zakonom br. 106 od 12. srpnja 2011. (GURI br. 160 od 12. srpnja 2011., str. 1.) (u daljnjem tekstu: Zakonodavna uredba br. 163/2006), uređuje u Italiji sve postupke javne nabave radova, usluga i robe.

               8

               U Zakonodavnoj uredbi br. 163/2006, u njezinu Dijelu II., nalazi se članak 38. koji uređuje opće uvjete za sudjelovanje u postupcima dodjele koncesija i javne nabave radova, robe i usluga. Članak 38. stavak 1. točka (i) te uredbe propisuje:
               „1.   Isključene su iz sudjelovanja u postupcima dodjele koncesija i javne nabave radova, robe i usluga i ne mogu biti podizvođači niti se ugovori u vezi s tim javnim nabavama mogu sklopiti s osobama:
               […]

                        (i)

                        koje su počinile konačno utvrđene teške povrede pravila koja se odnose na plaćanje doprinosa za socijalno osiguranje propisane talijanskim zakonodavstvom ili zakonodavstvom države u kojoj imaju sjedište.”

               9

               U skladu s člankom 38. stavcima 2., 4. i 5. Zakonodavne uredbe br. 163/2006:
               „2.   Natjecatelj ili ponuditelj potvrđuje da udovoljava traženim zahtjevima dostavljajući zamjensku izjavu, u skladu sa zahtjevima jedinstvenog teksta odredaba zakona i drugih propisa u području upravnih dokumenata iz Uredbe br. 445 predsjednika Republike od 28. prosinca 2000., navodeći u spomenutoj izjavi sve kaznene osude koje su mu izrečene, uključujući one za koje je uživao povlasticu neuvrštavanja u kaznenu evidenciju.
               […] Za potrebe stavka 1. točke (i), smatraju se teškima one povrede kojih je postojanje prepreka izdavanju jedinstvene isprave o urednom plaćanju doprinosa za socijalno osiguranje [documento unico di regolarità contributiva] […].
               4.   Za potrebe provjera u vezi s razlozima za isključenje predviđenima ovim člankom, javni naručitelji po potrebi zahtijevaju od natjecatelja ili ponuditelja sa sjedištem izvan Italije da dostave tražene dokaze i usto se za pomoć mogu obratiti nadležnim tijelima.
               5.   Ako država članica Europske unije ne izdaje tu vrstu dokumenta ili potvrde, dovoljnim dokazom smatra se izjava pod prisegom ili, u državama članicama u kojima takva prisega ne postoji, izjava koju dotična osoba učini pred nadležnim sudskim ili upravnim tijelom, javnim bilježnikom ili nadležnim strukovnim tijelom države podrijetla ili države iz koje ta osoba dolazi.”

               10

               Povrede kojih je postojanje prepreka izdavanju jedinstvene isprave o urednom plaćanju doprinosa za socijalno osiguranje (u daljnjem tekstu: DURC) određene su Decretom del ministero del lavoro e della previdenza sociale – che disciplina il documento unico di regolarità contributiva (Uredba Ministarstva rada i socijalnog osiguranja o jedinstvenoj ispravi o urednom plaćanju doprinosa za socijalno osiguranje) od 24. listopada 2007. (GURI br. 279 od 30. studenoga 2007., str. 11.).

               11

               Članak 8. stavak 3. te uredbe glasi:
               „Isključivo za potrebe sudjelovanja u postupku javne nabave, nije prepreka izdavanju DURC‑a neznatna razlika između dužnih i plaćenih iznosa prema svakom pojedinačnom tijelu socijalnog osiguranja i svakom fondu u građevinskom sektoru. Ne smatra se ozbiljnom razlika manja od ili jednaka 5% između dužnih i plaćenih iznosa u odnosu na svako razdoblje isplate plaća ili doprinosa ili ako je, u svakom slučaju, manja od 100 eura, s time da postoji obveza plaćanja navedenog iznosa u roku od trideset dana od dana izdavanja DURC‑a.”

               12

               DURC koji je izdan poduzetniku vrijedi tri mjeseca.

               13

               U skladu s člankom 7. stavkom 3. navedene uredbe, također je propisano da, u slučaju nepoštovanja uvjeta urednog plaćanja doprinosa za socijalno osiguranje, nadležna tijela „pozivaju dotičnu osobu da otkloni nepravilnosti u roku od najviše petnaest dana”. Međutim, nacionalna sudska praksa pobliže je utvrdila da se poziv na otklanjanje nepravilnosti ne primjenjuje ako DURC zatraži javni naručitelj.

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               14

               Pozivom objavljenim u Službenom listu Europske unije od 14. srpnja 2012. Consip je pokrenuo postupak javne nabave radi dodjele ugovora za usluge čišćenja i drugih usluga namijenjenih dekorativnom i tehničkom održavanju zgrada, školskih ustanova svih vrsta i razina kao i obrazovnih centara javne uprave. U tom postupku javne nabave, čiji je predmet bio podijeljen na 13 grupa, bilo je moguće podnijeti samostalne ponude. Iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da je rok za podnošenje ponuda bio određen za 26. rujna 2012.

               15

               Poziv je izrijekom predviđao da svaki ponuditelj mora, pod prijetnjom isključenja, izjaviti da udovoljava općim uvjetima za sudjelovanje u postupku javne nabave, kako su propisani člankom 38. Zakonodavne uredbe br. 163/2006.

               16

               Ciclat, konzorcij koji čine proizvodne radničke zadruge, podnio je ponudu za grupu br. 7, kojoj je osnovna vrijednost nabave iznosila 91200000 eura, i za grupu br. 12, kojoj je osnovna vrijednost nabave iznosila 89800000, pri čemu je dao privremenu garanciju u iznosu od 912000 eura u pogledu grupe br. 7, i u iznosu od 898000 eura u pogledu grupe br. 12.

               17

               Budući da je Ciclat konzorcij, u svojoj je ponudi naveo zadruge koje će biti izvršitelji u slučaju da im se dodijeli ugovor, među kojima se nalazila konkretno i Ancora Soc. coop. arl. Ta je zadruga 10. rujna 2012. na temelju mjerodavnog odlomka iz članka 38. Zakonodavne uredbe br. 163/2006 izjavila da „nije počinila konačno utvrđene teške povrede pravila primjenjivih na plaćanje doprinosa za socijalno osiguranje ili povrede koje sprečavaju izdavanje DURC‑a […]”.

               18

               Na kraju postupka javne nabave Ciclat je osvojio prvo mjesto na privremenoj rang listi za grupu br. 7 i drugo mjesto za grupu br. 12.

               19

               Na Consipov zahtjev Istituto nazionale per l’assicurazione contro gli infortuni sul lavoro (INAIL) izdao je 12. lipnja 2013., u sklopu uobičajene kontrole, potvrdu u kojoj je naveo da na dan davanja izjave 10. rujna 2012. Ancora nije uredno platila doprinose za socijalno osiguranje, u pogledu plaćanja premija osiguranja, s obzirom na to da je navedeno društvo u sklopu sustava automatskog plaćanja predujmova premija propustilo platiti treću ratu tih premija do 16. kolovoza 2012., što je iznosilo 33148,28 eura. Ta treća rata plaćena je s četvrtom i posljednjom ratom 5. prosinca 2012., to jest prije nego što su obavljene navedene provjere i prije nego što je bio poznat ishod postupka javne nabave.

               20

               Budući da je Consip nakon toga odlučio isključiti Ciclat iz postupka javne nabave, potonji je podnio tužbu pred Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Regionalni upravni sud Lacija, Italija) protiv te mjere isključenja i protiv kasnijih mjera naplate privremenih garancija. Navedeni sud odbio je tužbu.

               21

               Ciclat je podnio žalbu protiv te odluke sudu koji je uputio zahtjev. U njoj je naveo da se neplaćanje jedne od rata predujma premija u propisanom roku ne može smatrati „konačno utvrđenom teškom povredom” s obzirom na to da je doprinos samoinicijativno plaćen s četvrtom i posljednjom ratom. Također je naglasio da je INAIL povrijedio svoju obvezu obavještavanja o nepravilnostima na temelju članka 7. Uredbe Ministarstva od 24. listopada 2007. jer se ta obveza primjenjuje i na zahtjeve za izdavanje DURC‑a podnesene po službenoj dužnosti prilikom provjere koju je odlučio provesti javni naručitelj.

               22

               Consiglio di Stato (Državno Vijeće, Italija) sumnja u valjanost mjerodavnih talijanskih pravila. Smatra da bi ona mogla biti protivna pravu Unije, a posebno članku 45. Direktive 2004/18 i člancima 49. i 56. UFEU‑a.

               23

               U tim je okolnostima Consiglio di Stato (Državno vijeće) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Je li članku 45. Direktive 2004/18, tumačenom i s obzirom na načelo razumnosti, te člancima 49. i 56. UFEU‑a protivno nacionalno zakonodavstvo koje, u okviru postupka javne nabave kojoj vrijednost prelazi prag relevantnosti, dopušta da se po službenoj dužnosti zahtijeva dostava potvrde institucija socijalnog osiguranja (DURC) i obvezuje javnog naručitelja da kao razlog za isključenje smatra potvrdu iz koje proizlazi prethodna povreda obveze uplate socijalnih doprinosa, osobito one koja je postojala u trenutku sudjelovanja u postupku, premda za nju gospodarski subjekt koji je sudjelovao u postupku na temelju pozitivnog i još uvijek valjanog DURC‑a nije znao i ona u svakom slučaju više nije postojala u vrijeme donošenja odluke o odabiru ponude ili provjere po službenoj dužnosti.”

         O prethodnom pitanju

               24

               Sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 45. Direktive 2004/18 i članke 49. i 56. UFEU‑a tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis poput onoga o kojemu je riječ u glavnom postupku, koji obvezuje javnog naručitelja da kao razlog za isključenje smatra povredu obveze uplate doprinosa socijalnog osiguranja, utvrđenu potvrdom koju je javni naručitelj zatražio po službenoj dužnosti i koju su izdale institucije socijalnog osiguranja, ako je ta povreda postojala u vrijeme sudjelovanja u postupku javne nabave, premda više nije postojala u vrijeme donošenja odluke o odabiru ponude ili provjere javnog naručitelja po službenoj dužnosti.

               25

               Uvodno valja istaknuti da se, kao što to proizlazi iz odluke o upućivanju zahtjeva, na činjenice u glavnom postupku primjenjuje Direktiva 2004/18. Usto, valja naglasiti da se, sukladno njezinoj uvodnoj izjavi 2., odredbe te direktive trebaju tumačiti u skladu s načelima slobode poslovnog nastana i slobodnog pružanja usluga kao i načelima koja iz toga proizlaze. Stoga ne treba provesti odvojeno ispitivanje nacionalnog propisa o kojemu je riječ s obzirom na članke 49. i 56. UFEU‑a.

               26

               Nadalje, valja napomenuti da Direktiva 2014/24 koja se spominje u odluci o upućivanju zahtjeva nije bila na snazi u vrijeme kada su se dogodile činjenice glavnog postupka, kako to proizlazi iz članka 93. te direktive, pa zato nije mjerodavna ratione temporis.

               27

               Na prvom mjestu, valja ispitati je li članku 45. Direktive 2004/18 protivan nacionalni propis poput onoga o kojemu je riječ u glavnom postupku, sukladno kojem se povreda obveze uplate doprinosa socijalnog osiguranja koja je postojala u vrijeme sudjelovanja u postupku javne nabave smatra razlogom za isključenje iako je nepravilnost s doprinosima otklonjena prije donošenja odluke o odabiru ponude ili provjere javnog naručitelja po službenoj dužnosti.

               28

               U tom pogledu, valja istaknuti da članak 45. stavak 2. Direktive 2004/18 ostavlja državama članicama mogućnost određivanja roka u kojem se dotične osobe moraju uskladiti s obvezama u vezi s plaćanjem doprinosa za socijalno osiguranje i u kojem mogu eventualno naknadno otkloniti nepravilnosti, pri čemu taj rok mora poštovati načela transparentnosti i jednakog postupanja (vidjeti u tom smislu presudu od 9. veljače 2006., La Cascina i dr., C‑226/04 i C‑228/04, EU:C:2006:94, t. 31. i 32.).

               29

               S druge strane, iako javni naručitelj može zahtijevati da se podaci koji se odnose na ponudu u točno određenom dijelu isprave ili nadopune, takvi se ispravci ili nadopune smiju ticati samo podataka čije je postojanje prije isteka roka utvrđenog za podnošenje zahtjeva za sudjelovanje u postupku javne nabave objektivno provjerljivo i ne smiju se ticati informacija u pogledu kojih je bilo predviđeno da će njihovo nedostavljanje dovesti do isključenja iz postupka (vidjeti u tom smislu presudu od 10. listopada 2013., Manova, C‑336/12, EU:C:2013:647, t. 39. i 40.).

               30

               Usto, članak 51. spomenute direktive, koji određuje da javni naručitelj može pozvati gospodarske subjekte da nadopune ili pojasne potvrde i dokumente dostavljene sukladno člancima 45. do 50. iste direktive, ne može se tumačiti na način da mu dopušta prihvaćanje bilo kojeg ispravka propusta koji, prema izričitim odredbama dokumentacije za nadmetanje, trebaju dovesti do isključenja ponuditelja (vidjeti u tom smislu presudu od 6. studenoga 2014., Cartiera dell’Adda, C‑42/13, EU:C:2014:2345, t. 46.).

               31

               Slijedom toga, članku 45. Direktive 2004/18 nije protivan nacionalni propis poput onoga o kojemu je riječ u glavnom postupku, sukladno kojem se povreda obveze uplate doprinosa socijalnog osiguranja koja je postojala u vrijeme sudjelovanja u postupku javne nabave, smatra razlogom za isključenje, iako je nepravilnost s doprinosima otklonjena prije donošenja odluke o odabiru ponude ili provjere javnog naručitelja po službenoj dužnosti.

               32

               Valja odrediti je li taj zaključak primjenjiv i u slučaju kada nacionalni propis poput onoga o kojemu je riječ u glavnom postupku predviđa da se činjenica ispunjava li gospodarski subjekt obveze u vezi s plaćanjem doprinosa za socijalno osiguranje u vrijeme sudjelovanja u postupku javne nabave utvrđuje potvrdom koju izdaju institucije socijalnog osiguranja, na zahtjev javnog naručitelja po službenoj dužnosti. U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev napominje da institucije socijalnog osiguranja na temelju članka 7. stavka 3. Uredbe Ministarstva od 24. listopada 2007. prije izdavanja te potvrde nisu dužne upozoriti dotičnog gospodarskog subjekta da je u nepravilnoj situaciji.

               33

               S jedne strane, valja istaknuti da članak 45. stavak 2. točka (e) Direktive 2004/18 dopušta državama članicama da isključe iz sudjelovanja u postupku javne nabave sve gospodarske subjekte koji ne ispunjavaju svoje obveze u vezi s plaćanjem doprinosa za socijalno osiguranje. Usto, na temelju članka 45. stavka 3. Direktive 2004/18, kao dovoljan dokaz da se gospodarski subjekt ne nalazi u situaciji predviđenoj stavkom 2. točkom (e), javni naručitelji prihvaćaju potvrdu koju je izdalo nadležno tijelo u dotičnoj državi članici, iz koje proizlazi da su ti zahtjevi ispunjeni. Nigdje iz teksta navedenih odredbi ne proizlazi da bi javnim naručiteljima bilo zabranjeno po službenoj dužnosti tražiti tu potvrdu od institucija socijalnog osiguranja.

               34

               S druge strane, od male je važnosti to što gospodarski subjekt nije bio upozoren na nepravilnost, pod uvjetom da kod nadležnog tijela u svakom trenutku može provjeriti je li njegovo stanje usklađeno s propisima. Ako je to slučaj, što nacionalni sud treba provjeriti, gospodarski subjekt ne može se osloniti na potvrdu koju su izdale institucije socijalnog osiguranja, ishođenu prije podnošenja ponude, a koja potvrđuje da je u razdoblju prije tog podnošenja uredno ispunjavao obveze u vezi s plaćanjem doprinosa za socijalno osiguranje, znajući pritom da, možda nakon što je obavio provjere kod nadležnog tijela, na dan podnošenja ponude više nije uredno ispunjavao takve obveze.

               35

               Na drugom mjestu, valja ispitati je li članku 45. Direktive 2004/18 protivan nacionalni propis poput onoga o kojemu je riječ u glavnom postupku, koji obvezuje javne naručitelje da kao razlog za isključenje smatraju povredu obveze uplate doprinosa socijalnog osiguranja, utvrđenu potvrdom koju je javni naručitelj zatražio po službenoj dužnosti i koju su izdale institucije socijalnog osiguranja, ako je ta povreda postojala u vrijeme sudjelovanja u postupku javne nabave, isključujući na taj način svaku diskrecijsku slobodu javnih naručitelja u tom pogledu.

               36

               Valja utvrditi da članak 45. stavak 2. Direktive 2004/18 ne predviđa ujednačenu primjenu razloga za isključenje koji su u njoj navedeni na razini Unije jer države članice imaju mogućnost ili uopće ne primijeniti te razloge za isključenje ili ih uključiti u svoje nacionalne propise s određenim stupnjem strogosti koji može biti različit od slučaja do slučaja, ovisno o pravnim, gospodarskim ili socijalnim okolnostima koje prevladavaju na nacionalnoj razini (presuda od 10. srpnja 2014., Consorzio Stabile Libor Lavori Pubblici, C‑358/12, EU:C:2014:2063, t. 36. i navedena sudska praksa). Ta odredba dakle ne obvezuje države članice da javnim naručiteljima ostave diskrecijsku slobodu u tom pogledu.

               37

               Slijedom toga, članku 45. Direktive 2004/18 nije protivan nacionalni propis poput onoga o kojemu je riječ u glavnom postupku, koji obvezuje javne naručitelje da kao razlog za isključenje smatraju povredu obveze uplate doprinosa socijalnog osiguranja, utvrđenu potvrdom koju je javni naručitelj zatražio po službenoj dužnosti i koju su izdale institucije socijalnog osiguranja, ako je ta povreda postojala u vrijeme sudjelovanja u postupku javne nabave, isključujući na taj način svaku diskrecijsku slobodu javnih naručitelja u tom pogledu.

               38

               Na trećem i posljednjem mjestu, valja razmotriti sumnje suda koji je uputio zahtjev u pogledu toga uvodi li nacionalni propis poput onoga o kojemu je riječ u glavnom postupku diskriminaciju između poduzetnika sa sjedištem u Italiji i onih sa sjedištem u drugim državama članicama. S tim u vezi, sud koji je uputio zahtjev naglašava da u pogledu potonjih prema članku 38. stavcima 4. i 5. Zakonodavne uredbe br. 163/2006 javni naručitelj od tih poduzetnika mora zatražiti da sami dostave tražene dokaze, a ako dotična država članica ne izdaje tu vrstu dokumenta ili potvrde, dovoljnim dokazom smatra se izjava pod prisegom ili solemnizirana izjava.

               39

               U tom pogledu, valja istaknuti da iz odluke o upućivanju zahtjeva ne proizlazi da su poduzetnici sa sjedištem u drugim državama članicama podnijeli ponude u predmetu u glavnom postupku. Zato pitanje uvodi li nacionalni propis poput onoga o kojemu je riječ u glavnom postupku diskriminaciju između poduzetnika sa sjedištem u Italiji i onih sa sjedištem u drugim državama članicama nije relevantno za rješavanje spora u glavnom postupku.

               40

               Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da članak 45. Direktive 2004/18 treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis poput onoga o kojemu je riječ u glavnom postupku, koji obvezuje javnog naručitelja da kao razlog za isključenje smatra povredu obveze uplate doprinosa socijalnog osiguranja, utvrđenu potvrdom koju je javni naručitelj zatražio po službenoj dužnosti i koju su izdale institucije socijalnog osiguranja, ako je ta povreda postojala u vrijeme sudjelovanja u postupku javne nabave, premda više nije postojala u vrijeme donošenja odluke o odabiru ponude ili provjere javnog naručitelja po službenoj dužnosti.

         Troškovi

               41

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (deveto vijeće) odlučuje:

                     Članak 45. Direktive Europskog parlamenta i Vijeća 2004/18/EZ od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima [ugovora o javnoj nabavi radova], ugovora o javnoj nabavi robe te ugovora o javnim uslugama [ugovora o javnoj nabavi usluga], treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis poput onoga o kojemu je riječ u glavnom postupku, koji obvezuje javnog naručitelja da kao razlog za isključenje smatra povredu obveze uplate doprinosa socijalnog osiguranja, utvrđenu potvrdom koju je javni naručitelj zatražio po službenoj dužnosti i koju su izdale institucije socijalnog osiguranja, ako je ta povreda postojala u vrijeme sudjelovanja u postupku javne nabave, premda više nije postojala u vrijeme donošenja odluke o odabiru ponude ili provjere javnog naručitelja po službenoj dužnosti.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: talijanski