title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 10. rujna 2015.#Europski parlament protiv Vijeća Europske unije.#Tužba za poništenje – Policijska i pravosudna suradnja u kaznenim stvarima – Europol – Popis trećih zemalja i organizacija s kojima Europol sklapa sporazume – Utvrđenje pravne osnove – Pravni okvir primjenjiv nakon stupanja na snagu Ugovora iz Lisabona – Prijelazne odredbe – Izvedena pravna osnova – Razlika između zakonodavnih akata i provedbenih mjera – Savjetovanje s Parlamentom – Inicijativa države članice ili Komisije.#Predmet C-363/14.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑363/14,
            povodom tužbe za poništenje podnesene 28. srpnja 2014. na temelju članka 263. UFEU‑a,
            Europski parlament , koji zastupaju F. Drexler, A. Caiola i M. Pencheva, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
            tužitelj,
            protiv
            Vijeća Europske unije , koje zastupaju E. Sitbon, K. Pleśniak i K. Michoel, u svojstvu agenata,
            tuženika,
            koje podupiru:
            Češka Republika , koju zastupaju M. Smolek, J. Vláčil i J. Škeřík, u svojstvu agenata,
            Mađarska , koju zastupaju M. Z. Fehér, G. Szima i M. Bóra, u svojstvu agenata,
            intervenijenti,
            SUD (četvrto vijeće),
            u sastavu: L. Bay Larsen (izvjestitelj), predsjednik vijeća, K. Jürimäe, J. Malenovský, M. Safjan i A. Prechal, suci,
            nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
            tajnik: V. Tourrès, administrator,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 16. lipnja 2015.,
            odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegova mišljenja,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Svojom tužbom Europski parlament zahtijeva poništenje Provedbene odluke Vijeća 2014/269/EU od 6. svibnja 2014. o izmjeni Odluke 2009/935/PUP u vezi s popisom trećih zemalja i organizacija s kojima Europol sklapa sporazume (SL L 138, str. 104., u daljnjem tekstu: pobijana odluka).
            Pravni okvir
            Odluka 2009/371/PUP
            2. Članak 3. stavak 1. Odluke Vijeća 2009/371/PUP od 6. travnja 2009. o osnivanju Europskog policijskog ureda (Europol) (SL L 121, str. 37.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 8., str. 211.; u daljnjem tekstu: Odluka o Europolu), glasi:
            „Cilj Europola je podupirati i jačati djelovanje nadležnih tijela država članica i njihovu međusobnu suradnju u sprečavanju i suzbijanju organiziranog kriminala, terorizma i drugih oblika teških oblika kriminala koji zahvaćaju dvije ili više država članica.“
            3. Članak 5. te odluke propisuje:
            „1. Temeljne zadaće Europola su:
            (a) prikupljanje, pohranjivanje, obrada, analiza i razmjena informacija i obavještajnih podataka;
            (b) obavješćivanje nadležnih tijela država članica bez odgode preko nacionalnih jedinica iz članka 8. o informacijama koje se odnose na njih i o svim utvrđenim vezama između kaznenih djela;
            (c) pomaganje istraga u državama članicama, posebno prosljeđivanjem svih važnih informacija nacionalnim jedinicama;
            (d) pozivanje nadležnih tijela predmetnih država članica da pokrenu, vode ili koordiniraju istrage te, u posebnim slučajevima, predlaganje osnivanja zajedničkih istražnih timova;
            (e) dostaviti obavještajne podatke i analitičku potporu državama članicama u vezi s većim međunarodnim događajima;
            (f) pripremiti procjene opasnosti, strateške analize i izvještaje o općem stanju u vezi svojih ciljeva, uključujući procjenu opasnosti od organiziranog kriminala.
            2.  Zadaci iz stavka 1. uključuju pružanje potpore državama članicama u njihovim zadacima prikupljanja i analiziranja informacije s Interneta s ciljem pomaganja u prepoznavanju kriminalnih aktivnosti koje omogućuje korištenje Interneta ili koje se putem njega vrše.
            3. Dodatne zadaće Europola su:
            (a) razvijanje stručnog znanja nadležnih tijela u državama članicama o istražnim postupcima i njihovo savjetovanje u vezi istraga;
            (b) pružanje strateških obavještajnih podataka radi pomaganja i promicanja učinkovite uporabe sredstava koja su na raspolaganju za operativne aktivnosti na nacionalnoj razini i razini [Unije], te podupiranje takvih aktivnosti.
            4. Osim navedenog, Europol može u kontekstu ciljeva iz članka 3. te u skladu s financijskim sredstvima i brojem zaposlenih koji mu stoje na raspolaganju, u okviru ograničenja koja je postavio upravni odbor, pomagati državama članicama podrškom, savjetima i istraživanjem na sljedećim područjima:
            (a) osposobljavanju članova njihovih nadležnih tijela, po potrebi, suradnjom s Europskom policijskom akademijom;
            (b) organizaciji i opremanju tih tijela olakšavanjem nabave tehničke potpore između država članica;
            (c) metodama sprečavanja kaznenih djela;
            (d) tehničkim i forenzičkim metodama i analizi te istražnim postupcima.
            5. Europol također djeluje kao središnji ured za suzbijanje krivotvorenja eura u skladu s Odlukom Vijeća 2005/511/PUP od 12. srpnja 2005. o zaštiti eura od krivotvorenja, određivanjem Europola kao središnjeg ureda za suzbijanje krivotvorenja (6). Europol također može poticati koordiniranje poduzetih mjera nadležnih tijela država članica u borbi protiv krivotvorenja eura ili u kontekstu zajedničkih istražnih timova, po potrebi povezivanjem sa subjektima Unije i tijelima trećih zemalja. Na zahtjev, Europol može financijski podupirati istrage krivotvorenja eura.“
            4. Članak 23. navedene odluke određuje:
            „1. U mjeri u kojoj je to potrebno za obavljanje njegovih zadaća, Europol također može uspostaviti i održavati odnose suradnje s:
            (a) trećim državama;
            [...]
            2. Europol zaključuje sporazume sa subjektima iz stavka 1. koji su na listi iz članka 26. stavka 1. točke (a). Takvi se sporazumi mogu odnositi na razmjenu operativnih, strategijskih i tehničkih informacija, uključujući osobne podatke i klasificirane informacije, ako su proslijeđeni preko označenih kontaktnih točaka iz stavka 6. točke (b) ovog članka. Takvi se sporazumi mogu zaključivati samo nakon dobivene suglasnosti Vijeća koje se prethodno savjetuje s upravnim odborom, i u mjeri u kojoj se sporazumi odnose na razmjenu osobnih podataka, koje je dobilo mišljenje zajedničkog nadzornog tijela preko upravnog odbora.
            [...]
            4.  Prije stupanja na snagu sporazuma iz stavka 2. Europol može pod uvjetima utvrđenima člankom 24. stavkom 1., izravno slati informacije, koje nisu osobni podaci niti klasificirane informacije subjektima iz stavka 1. ovog članka, u mjeri u kojoj je to potrebno za zakonito izvršavanje njegovih zadaća.
            [...]
            6. Europol može [...] slati subjektima iz stavka 1. ovog članka:
            [...]
            (b) osobne podatke, ako je Europol zaključio s određenim subjektom sporazum iz stavka 2. ovog članka koji dopušta slanje takvih podataka na temelju procjene da taj subjekt osigurava odgovarajuću razinu zaštite podataka.
            [...]“
            5. Članak 26. stavak 1. iste te odluke propisuje:
            „Vijeće kvalificiranom većinom nakon savjetovanja s Europskim parlamentom:
            (a) utvrđuje popis trećih zemalja i organizacija iz članka 23. stavka 1. s kojima Europol zaključuje sporazume. Popis izrađuje i prema potrebi preispituje upravni odbor; [...]
            [...]“
            Odluka 2009/934/PUP
            6. Članak 5. Odluke Vijeća 2009/934/PUP od 30. studenoga 2009. o donošenju provedbenih pravila kojima se uređuju odnosi Europola s partnerima, uključujući razmjenu osobnih podataka i klasificiranih informacija (SL L 325, str. 6.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 8., str. 255.), glasi:
            „1. U skladu s člankom 23. stavkom 1. Odluke o Europolu, Europol može uspostaviti i održavati odnose suradnje s trećim strankama ako je to potrebno za izvršavanje njegovih zadaća.
            2. U skladu s člankom 23. stavkom 2. Odluke o Europolu, Europol sklapa sporazume s trećim strankama koje su uvrštene na popis trećih država i organizacija iz članka 26. stavka 1. točke (a) Odluke o Europolu. Takvi se sporazumi mogu odnositi na razmjenu operativnih, strateških ili tehničkih informacija, uključujući osobne podatke i klasificirane informacije. [...]
            3. Europol može pokrenuti postupak za sklapanje sporazuma s trećim strankama čim se ta treća stranka uvrsti na popis iz stavka 2.
            4. Ako se predviđa sklapanje operativnoga sporazuma s trećom strankom, Europol provodi procjenu o tome osigurava li ta treća stranka odgovarajuću razinu zaštite podataka. Ta se procjena šalje upravnom odboru, koji prethodno dobiva mišljenje zajedničkog nadzornog tijela. [...]“
            7. Članak 6. te odluke glasi:
            „1. Upravni odbor na temelju procjene iz članka 5. stavka 4. i vodeći računa o mišljenju zajedničkog nadzornog tijela odlučuje hoće li ravnatelj s trećom strankom započeti pregovore o sklapanju operativnog sporazuma. Nakon što dobije prethodnu pozitivnu odluku upravnog odbora, ravnatelj s trećom strankom započinje pregovore o sklapanju takvog sporazuma. [...]
            [...]
            3. Nakon okončanja pregovora o sporazumu, ravnatelj upravnom odboru podnosi nacrt sporazuma. Kada se radi o sklapanju operativnog sporazuma, upravni odbor dobiva mišljenje zajedničkog nadzornog tijela. Upravni odbor prihvaća nacrt sporazuma a zatim ga podnosi Vijeću na odobrenje.
            Kada se radi o ovjeri operativnog sporazuma, Vijeću se podnose taj nacrt sporazuma i mišljenje zajedničkog nadzornog tijela.
            4. U skladu s člankom 23. stavkom 2. Odluke o Europolu, takvi se sporazumu sklapaju samo nakon što ih odobri Vijeće koje se prethodno posavjetovalo s upravnim odborom i, ako se takvi sporazumi odnose na razmjenu osobnih podataka, putem upravnog odbora dobilo mišljenje zajedničkog nadzornog tijela.“
            Odluka 2009/935/PUP
            8. Članak 1. Odluke Vijeća 2009/935/PUP od 30. studenoga 2009. o određivanju popisa trećih država i organizacija s kojima Europol sklapa sporazume (SL L 325, str. 12.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 10., str. 157.) određuje:
            „Europol, u skladu s člankom 23. stavkom 2. Odluke o Europolu, sklapa sporazume s trećim državama i organizacijama koje su uvrštene na popis iz Priloga ovoj Odluci. Europol može pokrenuti postupak za sklapanje sporazuma čim treća država ili organizacija bude uvrštena na taj popis. Osim ako upravni odbor odluči drukčije, Europol nastoji sklopiti sporazum o suradnji s tim trećim državama i organizacijama, koji omogućuje razmjenu osobnih podataka.“
            9. Članak 2. Odluke 2009/935 propisuje:
            „1. Član upravnog odbora ili Europol mogu predložiti da se na popis doda nova treća država ili organizacija. Pritom opisuju operativnu potrebu za sklapanje sporazuma o suradnji s tom trećom državom ili organizacijom.
            2. Upravni odbor odlučuje hoće li Vijeću predložiti dodavanje te treće države ili organizacije na popis.
            3. Vijeće o dodavanju treće države ili organizacije na popis odlučuje izmjenom Priloga ovoj Odluci.“
            10. U Prilogu navedenoj odluci određen je popis trećih država i organizacija s kojima Europol sklapa sporazume.
            Pobijana odluka
            11. Uvodne izjave 4. i 7. pobijane odluke, koja se odnosi na Odluku o Europolu, osobito njezin članak 26. stavak 1. točku (a), kao i na Odluku 2009/934, osobito njezine članke 5. i 6., glase:
            „(4) Na sastanku održanom od 3. do 4. listopada 2012. Upravni odbor Europola odlučio je preporučiti Vijeću da ono doda određene treće zemlje na popis, navodeći operativnu potrebu da se sklope sporazumi o suradnji s tim trećim zemljama.
            [...]
            (7) Vijeće se 19. prosinca 2012. odlučilo savjetovati s Europskim parlamentom i nakon tog savjetovanja Europski parlament izdao je mišljenje [...]“ [neslužbeni prijevod]
            12. Članak 1. te odluke određuje:
            „U točku 1. Priloga Odluci [2009/935] umeću se sljedeći unosi:
            – Brazil
            – Gruzija
            – Meksiko
            – Ujedinjeni Arapski Emirati.“
            Zahtjevi stranaka i postupak pred Sudom
            13. Parlament od Suda zahtijeva da:
            – poništi pobijanu odluku i
            – naloži Vijeću snošenje troškova.
            14. Vijeće od Suda zahtijeva da:
            – odbije tužbu kao nedopuštenu ili, podredno, kao neosnovanu;
            – naloži Parlamentu snošenje troškova i,
            – podredno, u slučaju poništenja pobijane odluke, održi na snazi njezine učinke do njezine zamjene novim aktom.
            15. Odlukom predsjednika Suda od 15. prosinca 2014. Češkoj Republici i Mađarskoj dopušteno je intervenirati u potporu zahtjevima Vijeća.
            O tužbi
            16. Parlament u pismenima ističe tri tužbena razloga u prilog svojoj tužbi koji se, redom, zasnivaju, prvi, na bitnoj povredi postupka koja je posljedica nepostojanja inicijative države članice ili Komisije kao i pogrešne vrste postupka fakultativnog savjetovanja Parlamenta koji je Vijeće primijenilo; drugi, na odabiru ukinute ili nezakonite pravne osnove i, treći, na odabiru pravne osnove koja se odnosi na provedbene mjere za donošenje odluke koja spada u zakonodavnu materiju.
            17. S obzirom na to da pravna osnova akta određuje postupak koji treba slijediti za njegovo donošenje (presude Parlament/Vijeće, C‑130/10, EU:C:2012:472, t. 80. i Parlament/Vijeće, C‑658/11, EU:C:2014:2025, t. 57.), kao prvo treba ispitati drugi i treći tužbeni razlog, koji se, redom, zasnivaju na odabiru ukinute ili nezakonite pravne osnove i odabiru pravne osnove koja se odnosi na provedbene mjere za donošenje odluke koja spada u zakonodavnu materiju.
            Drugi i treći tužbeni razlog, koji se, redom, zasnivaju na činjenici odabira ukinute ili nezakonite pravne osnove i činjenici odabira pravne osnove koja se odnosi na provedbene mjere za donošenje odluke koja spada u zakonodavnu materiju
            Prvi dio drugog tužbenog razloga, koji se zasniva na činjenici odabira ukinute pravne osnove
            – Argumentacija stranaka
            18. Parlament tvrdi da se ni članak 26. stavak 1. točka (a) Odluke o Europolu ni članci 5. i 6. Odluke 2009/934 ne mogu smatrati valjanim pravnim osnovama.
            19. Tim se odredbama, naime, samo neizravno upućuje na članak 34. stavak 2. točku (c) UEU‑a, koji je trebao biti jedina moguća pravna osnova za donošenje mjere kao što je to pobijana odluka u okviru bivšeg „trećeg stupa“.
            20. U skladu s tim, pravna osnova koju je upotrijebilo Vijeće, prema mišljenju Parlamenta, jest članak 34. stavak 2. točka (c) UEU‑a. Međutim, s obzirom na činjenicu da je taj članak ukinut Ugovorom iz Lisabona, više nije mogao poslužiti kao pravna osnova za donošenje novih akata.
            21. Vijeće navodi da je pobijanu odluku donijelo na temelju članka 26. stavka 1. točke (a) Odluke o Europolu. Članci 5. i 6. Odluke 2009/934 navedeni su kao dopunske pravne osnove. Mađarska također smatra da je članak 26. stavak 1. točka (a) Odluke o Europolu bio dovoljna pravna osnova i da se stoga za donošenje pobijane odluke nije bilo potrebno pozvati na primarno pravo.
            – Ocjena Suda
            22. Kako bi se ocijenila osnovanost prvog dijela drugog tužbenog razloga, potrebno je utvrditi pravnu osnovu na temelju koje je donesena pobijana odluka.
            23. U tom pogledu, treba utvrditi da se ta odluka ne poziva na članak 34. UEU‑a i da se u njezinim uvodnim izjavama izričito upućuje na članak 26. stavak 1. točku (a) Odluke o Europolu kao i na članke 5. i 6. Odluke 2009/934.
            24. Stoga se ne može smatrati – s obzirom na tekst pobijane odluke, u kojem načelno mora biti navedena njezina pravna osnova kako bi se udovoljilo obvezi obrazlaganja (vidjeti u tom smislu presude Komisija/Vijeće, C‑370/07, EU:C:2009:590, t. 39. i 55.; Parlament/Vijeće, C‑317/13 i C‑679/13, EU:C:2015:223, t 29. kao i Parlament/Vijeće, C‑540/13, EU:C:2015:224, t. 19.) – da je ta odluka utemeljena na članku 34. UEU‑a.
            25. Osim toga, treba istaknuti da nijedan drugi element pobijane odluke ne upućuje na to da je Vijeće namjeravalo upotrijebiti taj članak 34. kao pravnu osnovu za tu odluku.
            26. Posebno, to što je članak 34. stavak 2. točka (c) UEU‑a bio jedina moguća pravna osnova za donošenje mjere kao što je pobijana odluka, pod pretpostavkom da je ta okolnost i utvrđena, nije od važnosti, s obzirom na to da izričiti izbor Vijeća da u pobijanoj odluci ne navede tu odredbu, već članak 26. stavak 1. točku (a) Odluke o Europolu kao i članke 5. i 6. Odluke 2009/934, jasno upućuje na to da je pobijana odluka utemeljena na potonjim odredbama kao takvima (vidjeti po analogiji presudu Parlament/Vijeće, C‑540/13, EU:C:2015:224, t. 21.).
            27. U tom pogledu treba istaknuti da – iako se članci 5. i 6. Odluke 2009/934 ne odnose na izmjenu popisa iz članka 26. stavka 1. točke (a) Odluke o Europolu (u daljnjem tekstu: popis) i stoga nisu mogli poslužiti kao valjana pravna osnova za pobijanu odluku – navođenje tih članaka u njezinim uvodnim izjavama ionako u najgorem slučaju predstavlja u potpunosti formalnu manu, u mjeri u kojoj to navođenje nije imalo utjecaja na sadržaj pobijane odluke ili na postupak proveden za njezino donošenje (vidjeti u tom smislu presudu Ujedinjena Kraljevina/Vijeće, C‑81/13, EU:C:2014:2449, t. 65. do 67.).
            28. Iz prethodno navedenog proizlazi da ukidanje članka 34. UEU‑a Ugovorom iz Lisabona pobijanoj odluci ne oduzima pravnu osnovu.
            29. S obzirom na navedeno, prvi dio drugog tužbenog razloga treba odbiti kao neosnovan.
            Drugi dio drugog tužbenog razloga i treći tužbeni razlog, koji se, redom, zasnivaju na činjenici odabira nezakonite pravne osnove i činjenici odabira pravne osnove koji se odnosi na provedbene mjere za donošenje odluke koja spada u zakonodavnu materiju
            – Argumentacija stranaka
            30. Parlament smatra da, ako se utvrdi da je članak 26. stavak 1. točka (a) Odluke o Europolu pravna osnova za pobijanu odluku, ta odredba predstavlja nezakonit izvedenu pravnu osnovu, koja ne može biti valjana pravna osnova za tu odluku.
            31. Naime, iz sudske prakse Suda proizlazi da stvaranje izvedene pravne osnove koja pojednostavnjuje načine donošenja nekog akta nije spojivo s Ugovorima. To je slučaj s člankom 26. stavkom 1. točkom (a) Odluke o Europolu, s obzirom na to da tom odredbom nije propisano da je za donošenje provedbenih mjera navedene odluke potrebna prethodna inicijativa države članice ili Komisije, suprotno onomu što je bilo propisano člankom 34. stavkom 2. točkom (c) UEU‑a.
            32. Usto, članak 26. stavak 1. točka (a) Odluke o Europolu je stupanjem na snagu Ugovora iz Lisabona postao neprimjenjiv te je njime bilo propisano nezakonito odstupanje od postupka uspostavljenog tim Ugovorom za donošenje novih akata. Takvo odstupanje nije bilo dopušteno člankom 9. Protokola (br. 36) o prijelaznim odredbama (u daljnjem tekstu: Protokol o prijelaznim odredbama), koji je isključivo određivao da se akti iz bivšeg „trećeg stupa“ ne ukidaju automatski stupanjem na snagu navedenog Ugovora.
            33. Osim toga, Parlament tvrdi da je popis ključan element materije o kojoj je riječ i da stoga mora biti dio zakonodavnog akta. U najmanju ruku treba ga smatrati normativnim elementom u pogledu kojeg se mora donijeti delegirani akt u smislu članka 290. UFEU‑a, a ne provedbeni akt u smislu članka 291. UFEU‑a.
            34. Parlament se u tom pogledu poziva na tri razloga. Kao prvo, Odlukom o Europolu nisu utvrđeni uvjeti koji se moraju ispuniti za uvrštavanje države na popis. Kao drugo, takvo uvrštavanje ima ozbiljne posljedice, uključujući pritom posljedice na temeljna prava građana. Kao treće, uvrštavanje zahtijeva politički izbor za koji je odgovoran zakonodavac Unije.
            35. Parlament iz toga zaključuje da su odabrani postupak i pravna osnova bili pogrešni, s obzirom na to da je pobijana odluka donesena kao da je riječ o provedbenoj mjeri.
            36. Vijeće smatra da se argumenti Parlamenta – koji se, s jedne strane, odnose na svojstvo pravne osnove izvedene iz članka 26. stavka 1. točke (a) Odluke o Europolu i, s druge strane, na okolnost da je izmjena popisa ključan element materije o kojoj je riječ – moraju analizirati kao prigovor nezakonitosti protiv te odredbe.
            37. Vijeće u prvom redu osporava dopuštenost tog prigovora nezakonitosti. Ono u tom pogledu tvrdi da su, na temelju članka 10. stavka 1. Protokola o prijelaznim odredbama, ovlasti Suda u vezi s Odlukom o Europolu do 1. prosinca 2014. ostale one koje su postojale prije stupanja na snagu Ugovora iz Lisabona. Članak 35. stavak 6. UEU‑a, koji se tada primjenjivao, nije predviđao mogućnost da Parlament podnese tužbu za poništenje akta donesenog u okviru bivšeg „trećeg stupa“, kao što je to pobijana odluka. Zbog nenadležnosti Suda u toj materiji prigovor nezakonitosti koji je istaknuo Parlament treba proglasiti nedopuštenim.
            38. Vijeće, koje podupire Mađarska, podredno tvrdi da je članak 26. stavak 1. točka (a) Odluke o Europolu u trenutku njezina donošenja bio u skladu s Ugovorom o EU‑u. Tom se odredbom, naime, samo predviđala primjena postupka propisanog člankom 34. stavkom 2. točkom (c) UEU‑a, pri čemu se potonjim nužno ne uvjetuje donošenje mjere kao što je pobijana odluka postojanjem inicijative države članice ili Komisije.
            39. Vijeće i Češka Republika usto smatraju da izmjena popisa ni na koji način ne predstavlja ključan element materije koja je uređena Odlukom o Europolu.
            40. Kad je riječ o učincima stupanja na snagu Ugovora iz Lisabona, Vijeće, Češka Republika i Mađarska tvrde da bi tumačenje članka 9. Protokola o prijelaznim odredbama kakvo predlaže Parlament paraliziralo svaku mogućnost donošenja provedbenih mjera predviđenih u aktima bivšeg „trećeg stupa“, što je upravo situacija koju su tvorci Ugovorâ željeli spriječiti.
            – Ocjena Suda
            41. Sukladno ustaljenoj praksi Suda, izbor se pravne osnove akta Unije mora zasnivati na objektivnim elementima koji mogu biti predmet sudske kontrole, među kojima se nalaze svrha i sadržaj tog akta (presuda Komisija/Parlament i Vijeće, C‑43/12, EU:C:2014:298, t. 29. kao i navedena sudska praksa).
            42. U tom pogledu treba istaknuti da među strankama ne postoji nesuglasje u pogledu odnosa između članka 26. stavka 1. točke (a) Odluke o Europolu i svrhe ili sadržaja pobijane odluke. Parlament, s druge strane, osporava zakonitost te odredbe tvrdeći da se njome pojednostavnjuje načine donošenja mjere kao što je pobijana odluka u odnosu na postupak koji je u tu svrhu propisan Ugovorima.
            43. Iz sudske prakse Suda proizlazi da, s obzirom na to da su pravila koja se odnose na formiranje volje institucija Unije određena Ugovorima i nisu na diskreciji ni država članica ni samih institucija, samo Ugovori mogu u određenim slučajevima ovlastiti instituciju da izmijeni postupak donošenja odluka koji je njima određen. Stoga bi priznati instituciji mogućnost da uspostavi izvedene pravne osnove, u smislu otežanja ili pojednostavnjenja načina donošenja nekog akta, značilo da joj se daje zakonodavna ovlast koja prelazi ono što je predviđeno Ugovorima (vidjeti u tom smislu presude Parlament/Vijeće, C‑133/06, EU:C:2008:257, t. 54. do 56., Parlament/Vijeće, C‑317/13 i C‑679/13, EU:C:2015:223, t. 42. i 43. kao i Parlament/Vijeće, C‑540/13, EU:C:2015:224, t. 32. i 33.).
            44. U tom kontekstu, kao prvo, treba ispitati argument Parlamenta prema kojem su bili odabrani pogrešna pravna osnova i postupak za donošenje pobijane odluke, zbog činjenice da se potonja odnosila na ključan element materije koja je njome uređena, a koji je mogao biti uređen samo zakonodavnim aktom.
            45. Naime, u mjeri u kojoj postupak propisan člankom 26. stavkom 1. točkom (a) Odluke o Europolu za izmjenu popisa ne odgovara onomu uspostavljenom primarnim pravom za donošenje zakonodavnih akata u području policijske i pravosudne suradnje u kaznenim stvarima, taj se argument mora analizirati kao kritika same zakonitosti članka 26. stavka 1. točke (a) Odluke o Europolu, zato što bi se takvom odredbom omogućavalo donošenje akta koji se odnosi na ključan element uređene materije na temelju postupka koji je fleksibilniji od onoga u tu svrhu propisanog primarnim pravom.
            46. Prema ustaljenoj praksi Suda, donošenje ključnih pravila materije, kao što je ona o kojoj je riječ u ovom postupku, ostavljeno je u nadležnost zakonodavcu Unije i ta se pravila moraju donijeti u osnovnom propisu. Iz toga slijedi da se odredbe kojima se utvrđuju ključni elementi osnovnog propisa, čije donošenje zahtijeva politički izbor za koji je odgovoran zakonodavac Unije, ne mogu delegirati ni nalaziti u provedbenim aktima (vidjeti u tom smislu presudu Parlament/Vijeće, C‑355/10, EU:C:2012:516, t. 64. do 66.).
            47. Utvrđivanje elemenata materije koje treba kvalificirati kao ključne mora se temeljiti na objektivnim elementima koji podliježu sudskoj kontroli i nalaže uzimanje u obzir značajki i posebnosti predmetnog područja (vidjeti u tom smislu presudu Parlament/Vijeće, C‑355/10, EU:C:2012:516, t. 67. i 68.).
            48. U ovom slučaju iz članka 3. Odluke o Europolu proizlazi da je cilj Europola podupirati i jačati djelovanje nadležnih tijela država članica i njihovu međusobnu suradnju u sprečavanju i suzbijanju organiziranog kriminala, terorizma i drugih oblika teških oblika kriminala koji zahvaćaju dvije ili više država članica.
            49. U tom kontekstu, uspostava odnosa između Europola i trećih država radnja je koja je sporedna za aktivnosti Europola, s obzirom na to da se veze i suradnja s tim državama u skladu s člankom 23. stavkom 1. Odluke o Europolu osim toga mogu uspostaviti i održavati samo u mjeri u kojoj je to potrebno za izvršenje zadaća Europola.
            50. Osim toga, zakonodavac Unije utvrdio je načelo uspostave i održavanja takvih odnosa, definirao cilj koji se tim odnosima mora postići i odredio okvir u kojem se oni moraju odvijati.
            51. Stoga, iako odluka o izmjeni popisa podrazumijeva određene kompromise koji imaju tehničke ili političke dimenzije, ne može se smatrati da takva odluka zahtijeva politički izbor za koji je odgovoran zakonodavac Unije.
            52. Argument Parlamenta prema kojem izmjena popisa može imati ozbiljne posljedice na temeljna prava građana ne može izmijeniti ovu analizu.
            53. Zasigurno treba istaknuti, s jedne strane, da slanje osobnih podataka, koje se može odobriti sporazumima sklopljenima na temelju članka 23. Odluke o Europolu, može biti zadiranje u temeljna prava konkretnih osoba i, s druge strane, da neka od tih zadiranja mogu biti tako ozbiljna da je nužna intervencija zakonodavca Unije (vidjeti u tom smislu presudu Parlament/Vijeće, C‑355/10, EU:C:2012:516, t. 77.).
            54. Međutim, čini se da je samo načelo slanja osobnih podataka nekim trećim državama i okvir u kojem se ono treba odvijati utvrdio sam zakonodavac, s obzirom na to da je člankom 23. stavkom 6. točkom (b) Odluke o Europolu i člankom 5. stavkom 4. Odluke 2009/934 osobito propisana procjena osiguravanja odgovarajuće razine zaštite osobnih podataka od predmetne treće države.
            55. U svakom slučaju, uvrštavanje treće države na popis samo po sebi ne dopušta da joj se šalju nikakvi osobni podaci. Iz članka 23. stavaka 2., 4. i 6. Odluke o Europolu, naime, proizlazi da se podaci mogu slati samo nakon sklapanja sporazuma između Europola i te države kojim se posebno odobrava slanje takvih podataka. U tom pogledu treba naglasiti da iz članka 23. stavka 2. te odluke, u vezi s člancima 5. i 6. Odluke 2009/934 kao i člankom 1. Odluke 2009/935, proizlazi da pregovori o sporazumu i sklapanje takvog sporazuma podrazumijevaju, nakon uvrštavanja predmetne treće države na popis, donošenje sukcesivnih odluka upravnog odbora Europola i Vijeća, pri čemu je prvi slobodan odbiti odobriti ravnatelju Europola da započne pregovore s predmetnom trećom državom, da te pregovore usmjeri ka sklapanju sporazuma kojim se ne dopušta razmjena osobnih podataka ili ne dati konačno odobrenje nacrtu sporazuma koji je ispregovarao ravnatelj, a drugi je slobodan odbiti odobriti nacrt koji je dostavio Europol.
            56. Što se tiče argumenta Parlamenta prema kojem Odlukom o Europolu nisu utvrđeni uvjeti koji se moraju ispuniti za uvrštavanje treće države na popis, treba istaknuti da su uvjeti za takvo uvrštavanje dovoljno jasno definirani člankom 23. stavkom 1. te odluke.
            57. Iz prethodno navedenog proizlazi da izmjena popisa nije ključan element materije uređene Odlukom o Europolu i da je zakonodavcu Unije stoga bilo dopušteno propisati da se to može izvršiti putem provedbenog akta.
            58. Kao drugo, treba ispitati argument Parlamenta prema kojem je članak 26. stavak 1. točka (a) Odluke o Europolu nezakonit utoliko što se njime dopušta donošenje provedbenih mjera te odluke u izostanku prethodne inicijative države članice ili Komisije.
            59. U tom pogledu, s obzirom na to da se zakonitost akta Unije mora ocijeniti u skladu s činjeničnim i pravnim elementima koji su postojali na dan kada je taj akt donesen, zakonitost članka 26. stavka 1. točke (a) Odluke o Europolu treba ocijeniti s obzirom na odredbe koje su na dan donošenja te odluke uređivale provedbu općih akata u području policijske i pravosudne suradnje u kaznenim stvarima, to jest članak 34. stavak 2. točku (c) i članak 39. stavak 1. UEU‑a (vidjeti po analogiji presude Parlament/Vijeće, C‑317/13 i C‑679/13, EU:C:2015:223, t. 45. kao i Parlament/Vijeće, C‑540/13, EU:C:2015:224, t. 35.).
            60. Iz ovih odredaba proizlazi da Vijeće, odlučujući kvalificiranom većinom, nakon savjetovanja s Parlamentom donosi mjere koje su potrebne za provedbu odluka donesenih u okviru glave o policijskoj i pravosudnoj suradnji u kaznenim stvarima.
            61. Međutim, među strankama postoji nesuglasje u pogledu tumačenja pravila utvrđenih u članku 34. stavku 2. točki (c) UEU‑u kad je riječ o pitanju je li za donošenje ovih provedbenih mjera potrebna prethodna inicijativa države članice ili Komisije.
            62. U tom pogledu treba istaknuti da se tom odredbom pravi razlika između, s jedne strane, odluka koje Vijeće može donijeti odlučujući jednoglasno i, s druge strane, mjera koje su potrebne za provedbu odluka na razini Unije koje Vijeće donosi odlučujući kvalificiranom većinom.
            63. U tom kontekstu, izraz „na inicijativu bilo koje države članice ili Komisije“, s obzirom na sintaksu rečenica od kojih je sastavljena navedena odredba, treba razumjeti tako da se odnosi samo na osnovne mjere koje Vijeće može donijeti odlučujući jednoglasno.
            64. Stoga iz teksta te odredbe proizlazi da je treba tumačiti na način da inicijativa države članice ili Komisije nije nužna za donošenje provedbenih mjera kao što je pobijana odluka.
            65. Takvo tumačenje potvrđuje kontekst čiji je dio članak 34. stavak 2. točka (c) UEU‑a, koji treba uzeti u obzir radi tumačenja te odredbe (vidjeti u tom smislu presudu M’Bodj, C‑542/13, EU:C:2014:2452, t. 34. kao i navedenu sudsku praksu).
            66. Naime, kad je riječ o odredbama koje se specifično primjenjuju na policijsku i pravosudnu suradnju u kaznenim stvarima nakon stupanja na snagu Ugovora iz Lisabona, člancima 76. UFEU‑a i 291. UFEU‑a propisano je da je inicijativa države članice ili Komisije potrebna samo za donošenje zakonodavnih akata, a ne provedbenih mjera.
            67. Posljedično, treba odbiti argument Parlamenta prema kojem činjenica da je člankom 26. stavkom 1. točkom (a) Odluke o Europolu dopušteno donošenje provedbenih mjera te odluke u izostanku inicijative države članice ili Komisije znači da treba smatrati da se navedenom odlukom uvode načini donošenja takvih mjera koji su pojednostavnjeni u odnosu na postupak u tu svrhu propisan Ugovorom o EU‑u.
            68. Što se tiče argumenata Parlamenta o nespojivosti članka 26. stavka 1. točke (a) Odluke o Europolu s pravilima postupka primjenjivima nakon stupanja na snagu Ugovora iz Lisabona, u svakom slučaju treba istaknuti da Protokol o prijelaznim odredbama obuhvaća odredbe koje se posebno odnose na pravni režim koji se nakon stupanja na snagu tog ugovora primjenjuje na akte donesene na temelju UEU‑a prije tog datuma (vidjeti u tom smislu presude Parlament/Vijeće, C‑317/13 i C‑679/13, EU:C:2015:223, t. 51. kao i Parlament/Vijeće, C‑540/13, EU:C:2015:224, t. 41.).
            69. Tako članak 9. tog protokola propisuje da takvi akti zadržavaju svoje pravne učinke dok se ne stave izvan snage, ponište ili izmijene provedbom Ugovorâ.
            70. Međutim, Sud je presudio da taj članak treba tumačiti tako da podrazumijeva da odredba akta koji je pravilno usvojen na temelju Ugovora o EU‑u prije stupanja na snagu Ugovora iz Lisabona, koji predviđa načine donošenja provedbenih mjera tog akta, nastavlja proizvoditi učinke dok god nije stavljena izvan snage, poništena ili izmijenjena te omogućava donošenje provedbenih mjera primjenom postupka koji utvrđuje (presude Parlament/Vijeće, C‑317/13 i C‑679/13, EU:C:2015:223, t. 57. kao i Parlament/Vijeće, C‑540/13, EU:C:2015:224, t. 47.).
            71. U tim okolnostima, s obzirom na to da se članak 290. UFEU‑a ne primjenjuje, članak 26. stavak 1. točka (a) Odluke o Europolu ne može biti neusklađen s tom odredbom Ugovora o EU‑u.
            72. Jednako tako, argumenti Parlamenta kojima se želi dokazati da članak 26. stavak 1. točka (a) Odluke o Europolu predviđa načine donošenja provedbenih mjera koji su otežani ili pojednostavnjeni u odnosu na postupak predviđen u tu svrhu Ugovorom o FEU‑u ne može navesti Sud na zaključak da ta odredba predstavlja izvedenu pravnu osnovu čija bi primjena trebala biti odbačena putem prigovora (vidjeti po analogiji presude Parlament/Vijeće, C‑317/13 i C‑679/13, EU:C:2015:223, t. 58. kao i Parlament/Vijeće, C‑540/13, EU:C:2015:224, t. 48.).
            73.  Slijedom navedenog i u tim uvjetima, a da pritom nije potrebno donijeti odluku o dopuštenosti drugog dijela drugog tužbenog razloga kao ni o dopuštenosti trećeg tužbenog razloga, valja ih odbiti kao neosnovane (vidjeti u tom smislu presude Parlament/Vijeće, C‑317/13 i C‑679/13, EU:C:2015:223, t. 59. kao i Parlament/Vijeće, C‑540/13, EU:C:2015:224, t. 49. i navedenu sudsku praksu) te stoga odbiti tužbene razloge u cijelosti.
            Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na činjenici da je došlo do bitne povrede postupka
            Argumentacija stranaka
            74. Parlament tvrdi da, u slučaju da se sustav koji je prethodio Ugovoru iz Lisabona u ovom slučaju nastavi primjenjivati, pobijanu odluku treba donijeti na inicijativu države članice ili Komisije i nakon savjetovanja s Parlamentom, na temelju članka 34. stavka 2. točke (c) UEU‑a, u vezi s člankom 39. stavkom 1. UEU‑a.
            75. Međutim, s jedne strane, pobijana odluka ne može se donijeti na inicijativu države članice ili Komisije. S druge strane, savjetovanje Vijeća s Parlamentom nije takvo da se njime ispunjavaju zahtjevi iz članka 39. stavka 1. UEU‑a i članka 26. stavka 1. točke (a) Odluke o Europolu, s obzirom na to da je, prema mišljenju Vijeća, to savjetovanje bilo samo fakultativne prirode.
            76. Vijeće, upravo suprotno, smatra da se ni Odlukom o Europolu, ni člankom 34. stavkom 2. točkom (c) UEU‑a, ni člankom 291. stavkom 2. UFEU‑a, ni člankom 76. UFEU‑a ne zahtijeva da se akt kao što je pobijana odluka donosi na inicijativu države članice ili Komisije.
            77. Vijeće nadalje navodi da se više nije bilo dužno savjetovati s Parlamentom zbog ukidanja članka 39. UEU‑a Ugovorom iz Lisabona. Prema mišljenju Vijeća, uvođenjem takve obveze, osim toga, postupku propisanom člankom 291. UFEU‑a dodao bi se element koji se ondje ne nalazi te bi se tako dovela u pitanje institucionalna ravnoteža uspostavljena Ugovorom iz Lisabona.
            78. Mađarska pak tvrdi da je Vijeće ispunilo obvezu savjetovanja propisanu člankom 26. stavkom 1. Odluke o Europolu putem dobrovoljnog savjetovanja kojim se koristi.
            Ocjena Suda
            79. Kad je riječ, kao prvo, o tome da je pobijana odluka donesena u izostanku prethodne inicijative države članice ili Komisije, mora se utvrditi da člankom 26. stavkom 1. točkom (a) Odluke o Europolu nije propisana takva inicijativa. Iz te odredbe u vezi s člankom 2. stavkom 2. Odluke 2009/935, upravo suprotno, proizlazi da je na upravnom odboru Europola da predloži dodavanje treće države na popis.
            80. Nadalje, iz razmatranja iz točaka 65. do 71. ove presude proizlazi da ni članak 34. stavak 2. točka (c) UEU‑a nije propisivao da se provedbene mjere u području policijske i pravosudne suradnje u kaznenim stvarima donose na inicijativu države članice ili Komisije.
            81. U tim okolnostima, izostanak inicijative države članice ili Komisije koja prethodi donošenju odluke ne može predstavljati bitnu povredu postupka.
            82. Kad je riječ, kao drugo, o uvjetima za savjetovanje s Parlamentom, valja podsjetiti da je redovno savjetovanje s Parlamentom u slučajevima predviđenima primjenjivim pravilima prava Unije bitan postupovni zahtjev čije nepoštovanje dovodi do ništavosti predmetnog akta (presude Parlament/Vijeće, C‑317/13 i C‑679/13, EU:C:2015:223, t. 63. kao i Parlament/Vijeće, C‑540/13, EU:C:2015:224, t. 53. i navedena sudska praksa).
            83. Posljedično, u mjeri u kojoj iz odgovora na drugi i treći tužbeni razlog proizlazi da je Vijeće pobijanu odluku moglo valjano temeljiti na članku 26. stavku 1. točki (a) Odluke o Europolu, treba utvrditi je li se prije donošenja akta na temelju te odredbe trebalo savjetovati s Parlamentom.
            84. Iz samog teksta navedene odredbe proizlazi da se Vijeće prije izmjene popisa bilo dužno savjetovati s Parlamentom.
            85. Suprotno onomu što tvrdi Vijeće, ukidanje članka 39. stavka 1. UEU‑a Ugovorom iz Lisabona ne može dovesti u pitanje tu obvezu savjetovanja s Parlamentom, s obzirom na to da je izričito propisana člankom 26. stavkom 1. člankom (a) Odluke o Europolu.
            86. Također, činjenica da članak 291. UFEU‑a ne predviđa savjetovanje s Parlamentom nevažna je u mjeri u kojoj obveza savjetovanja s Parlamentom čini jedan od pravnih učinaka Odluke o Europolu koji je održan nakon stupanja na snagu Ugovora iz Lisabona na temelju članka 9. Protokola o prijelaznim odredbama (vidjeti po analogiji presude Parlament/Vijeće, C‑317/13 i C‑679/13, EU:C:2015:223, t. 68. kao i Parlament/Vijeće, C‑540/13, EU:C:2015:224, t. 58.).
            87. U ovom slučaju nesporno je da je Vijeće pobijanu odluku donijelo nakon savjetovanja s Parlamentom.
            88. Međutim, Parlament tvrdi da okolnost da se Vijeće s njime savjetovalo, istodobno smatrajući da to nije bilo dužno učiniti, predstavlja bitnu povredu postupka.
            89. U tom pogledu mora se utvrditi da se nije ni tvrdilo, a kamoli dokazalo da je pogreška koju je Vijeće počinilo kad je riječ o okviru u kojem se trebalo odvijati savjetovanje s Parlamentom u praksi dovela do ograničavanja uloge Parlamenta u postupku donošenja pobijane odluke ili utjecala na njezin sadržaj.
            90. Osobito treba istaknuti da je Parlament mogao upoznati Vijeće sa svojim stajalištem prije donošenja navedene odluke. Iz samog teksta mišljenja koje je Parlament dao tijekom tog postupka i iz objašnjenja koje je ta institucija dala na raspravi proizlazi da je, kada je donijela to mišljenje, smatrala da se Vijeće s njom savjetovalo na temelju obveze savjetovanja iz članka 26. stavka 1. točke (a) Odluke o Europolu.
            91. U tim okolnostima, nije dokazano da je pogreška koju je Vijeće počinilo predstavljala prepreku za djelotvorno sudjelovanje Parlamenta u postupku o kojem je riječ ili prekršila uvjete u kojima Parlament izvršava svoje zadaće (vidjeti u tom smislu presude Parlament/Vijeće, C‑392/95, EU:C:1997:289, t. 14. i Parlament/Vijeće, C‑658/11, EU:C:2014:2025, t. 81.).
            92. Takav zaključak nije doveden u pitanje rješenjem Suda iz presude Parlament/Vijeće (C‑316/91, EU:C:1994:76).
            93. Točno je, kao što je to Sud utvrdio u toj presudi, da je pogrešan odabir pravnog temelja, kojim se ne predviđa savjetovanje s Parlamentom, mogao povrijediti ovlast Parlamenta koju čini pravo da se s njim savjetuje kada to predviđa primarno pravo, iako je došlo do fakultativnog savjetovanja (presuda Parlament/Vijeće, C‑316/91, EU:C:1994:76, t. 14.).
            94. Međutim, u toj presudi Sud je tako zaključio samo kako bi ocijenio dopuštenost tužbe koju je Parlament podnio protiv akta Vijeća, a da nije donio odluku o pitanju predstavlja li pogreška koju je Vijeće počinilo prilikom tumačenja pravne osnove koja se primjenjuje u pogledu obvezujućeg karaktera savjetovanja s Parlamentom kao takva bitnu povredu postupka neovisno o svojim konkretnim učincima na djelotvorno sudjelovanje Parlamenta u konkretnom postupku ili na uvjete u kojima Parlament izvršava svoje zadaće.
            95. Rješenje Suda u tom predmetu dijelom se, osim toga, temeljilo na okolnosti da je pogreška u pogledu navodne pravne osnove dovela do isključenja primjene odredbe koja Parlamentu omogućuje da, na zahtjev, ishodi primjenu postupka mirenja (presuda Parlament/Vijeće, C‑316/91, EU:C:1994:7, t. 18.), što nije bio slučaj u ovom predmetu.
            96. Nadalje, treba istaknuti da je Sud također presudio da je pogrešna zamjena pravne osnove kojim se nalaže savjetovanje s Parlamentom pravnom osnovom kojom takvo savjetovanje nije propisano predstavljala isključivo formalni nedostatak (presuda Komisija/Vijeće, 165/87, EU:C:1988:458, t. 20.). Stoga okolnost da je Vijeće pogrešno razumjelo pravni okvir u kojem se savjetuje s Parlamentom ne može imati učinak na sadržaj odluke donesene na završetku razmatranog postupka.
            97. Iz prethodno navedenog proizlazi da prvi tužbeni razlog treba u cijelosti odbiti.
            98. S obzirom na to da se nijedan od tužbenih razloga koje je Parlament istaknuo ne može prihvatiti, tužbu valja odbiti.
            Troškovi
            99. Na temelju članka 138. stavka 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Vijeće postavilo zahtjev da se Parlamentu naloži snošenje troškova i da Parlament nije uspio u postupku, Parlamentu se nalaže snošenje troškova.
            100. U skladu s člankom 140. stavkom 1. Poslovnika, Češka Republika i Mađarska snosit će vlastite troškove.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) proglašava i presuđuje:
            1. Tužba se odbija.
            2. Europskom parlamentu nalaže se snošenje troškova.
            3. Češka Republika i Mađarska snosit će vlastite troškove.


Presuda Suda (treće vijeće) od 19. veljače 2009.#Athesia Druck Srl protiv Ministero dell'economia e delle finanze i Agenzia delle entrate.#Zahtjev za prethodnu odluku: Corte suprema di cassazione - Italija.#Šesta direktiva o PDV-u - Trinaesta direktiva o PDV-u - Članak 2.#Predmet C-1/08.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 26. veljače 2008.#Komisija Europskih zajednica protiv Savezne Republike Njemačke.#Povreda obveze države članice.#Predmet C-132/05.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 27. lipnja 2017.#Flamagas, SA protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak za proglašavanje žiga ništavim – Trodimenzionalni žig Europske unije – Oblik upaljača s bočnom perajom koji sadržava verbalni element CLIPPER – Oblik potreban za postizanje tehničkog rezultata – Nepostojanje razlikovnoga karaktera – Članak 7. stavak 1. točka (b) i točka (e), (ii) Uredbe (EZ) br. 207/2009 – Nepostojanje opisa žiga u prijavi za registraciju.#Predmet T-580/15.


Presuda Suda (osmo vijeće) od 26. siječnja 2012. # Europska komisija protiv Republike Slovenije. # Povreda obveze države članice - Direktive 73/239/EEZ i 92/49/EEZ. # Predmet C-185/11.


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 29. veljače 2016.#Kühne + Nagel International AG i dr. protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje – Zabranjeni sporazumi – Usluge međunarodnog zračnog provoza – Odluka kojom se utvrđuje povreda članka 101. UFEU-a – Dodatne pristojbe i mehanizmi određivanja cijena koji imaju utjecaj na konačnu cijenu – Utjecaj na trgovinu između država članica – Pogreške u ocjeni – Trajanje povrede – Iznos novčane kazne – Stavak 13. Smjernica o metodi za utvrđivanje kazni iz 2006. – Vrijednost prihoda od prodaje – Olakotne okolnosti – Proporcionalnost – Prava obrane.#Predmet T-254/12.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 7. travnja 2016.#Tarif Akhras protiv Vijeća Europske unije.#Žalba – Zajednička vanjska i sigurnosna politika (ZVSP) – Mjere ograničavanja protiv Sirijske Arapske Republike – Mjere protiv osoba i subjekata koji imaju koristi od režima ili koji ga podupiru – Dokaz osnovanosti uvrštavanja na popise – Skup indicija – Iskrivljavanje dokaza.#Predmet C-193/15 P.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      7. travnja 2016. (
            *1
         )
      „Žalba — Zajednička vanjska i sigurnosna politika (ZVSP) — Mjere ograničavanja protiv Sirijske Arapske Republike — Mjere protiv osoba i subjekata koji imaju koristi od režima ili koji ga podupiru — Dokaz osnovanosti uvrštavanja na popise — Skup indicija — Iskrivljavanje dokaza“
      U predmetu C‑193/15 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 27. travnja 2015.,

         Tarif Akhras, kojeg zastupaju S. Millar i S. Ashley, solicitors, D. Wyatt, QC, kao i R. Blakeley, barrister,
      tužitelj,
      a druge stranke postupka su:

         Vijeće Europske unije, koje zastupaju M.-M. Joséphidès i M. Bishop, u svojstvu agenata,
      tuženik u prvom stupnju,
      koje podupire:

         Europska komisija, koju zastupaju D. Gauci i L. Havas, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
      intervenijent u prvom stupnju,
      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen (izvjestitelj), predsjednik vijeća, D. Šváby, J. Malenovský, M. Safjan i M. Vilaras, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               T. Akhras svojom žalbom od Suda zahtijeva ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 12. veljače 2015., Akhras/Vijeće (T‑579/11, EU:T:2015:97, u daljnjem tekstu: pobijana presuda), kojom je odbijena njegova tužbu za poništenje:

                        —

                        Provedbene odluke Vijeća 2012/172/ZVSP od 23. ožujka 2012. o provedbi Odluke 2011/782/ZVSP o mjerama ograničavanja protiv Sirije (SL L 87, str. 103.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 14., str. 102.);

                        —

                        Provedbene uredbe Vijeća (EU) br. 266/2012 od 23. ožujka 2012. o provedbi članka 32. stavka 1. Uredbe (EU) br. 36/2012 o mjerama ograničavanja s obzirom na stanje u Siriji (SL L 87, str. 45.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 7., str. 292.);

                        —

                        Odluke Vijeća 2012/739/ZVSP od 29. studenoga 2012. o mjerama ograničavanja protiv Sirije i o stavljanju izvan snage Odluke 2011/782/ZVSP (SL L 330, str. 21.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 11., str. 258.);

                        —

                        Provedbene odluke Vijeća 2013/185/ZVSP od 22. travnja 2013. o provedbi Odluke 2012/739 (SL L 111, str. 77.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 14., str. 291.);

                        —

                        Provedbene uredbe Vijeća (EU) br. 363/2013 od 22. travnja 2013. o provedbi Uredbe (EU) br. 36/2012 o mjerama ograničavanja s obzirom na stanje u Siriji (SL L 111, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 15., str. 171.);

                        —

                        Odluke Vijeća 2013/255/ZVSP od 31. svibnja 2013. o mjerama ograničavanja protiv Sirije (SL L 147, str. 14.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 15., str. 277.);

                        —

                        Provedbene odluke Vijeća 2014/730/ZVSP od 20. listopada 2014. o provedbi Odluke 2013/255 (SL L 301, str. 36.);

                        —

                        Provedbene uredbe Vijeća (EU) br. 1105/2014 od 20. listopada 2014. o provedbi Uredbe (EU) br. 36/2012 o mjerama ograničavanja s obzirom na stanje u Siriji (SL L 301, str. 7.),

                  u mjeri u kojoj se ti akti odnose na T. Akhrasa (u daljnjem tekstu: sporni akti).

         Okolnosti spora i sporni akti

               2

               Vijeće Europske unije 9. svibnja 2011. na temelju članka 29. UEU‑a donijelo je Odluku 2011/273/ZVSP o mjerama ograničavanja protiv Sirije (SL L 121, str. 11.). Kao što je to proizlazilo iz uvodne izjave 2. te odluke, „Unija oštro osuđuje nasilno suzbijanje, uključujući uporabom streljiva, mirnih prosvjeda na različitim mjestima diljem Sirije, što je dovelo do smrti nekoliko prosvjednika, ranjavanja i samovoljnog zadržavanja osoba” [neslužbeni prijevod]. Uvodna izjava 3. navedene odluke glasi kako slijedi:
               „S obzirom na ozbiljnost situacije, potrebno je uvesti mjere ograničavanja protiv [Sirijske Arapske Republike] i osoba odgovornih za nasilnu represiju protiv civilnog stanovništva Sirije.” [neslužbeni prijevod]

               3

               Članak 3. stavak 1. i članak 4. stavak 1. Odluke 2011/273 propisivali su donošenje mjera ograničavanja protiv osoba odgovornih za nasilnu represiju protiv civilnog stanovništva Sirije, kao i protiv osoba koje su s njima povezane, a čiji se popis nalazi u prilogu toj odluci.

               4

               Uredba Vijeća (EU) br. 442/2011 od 9. svibnja 2011. o mjerama ograničavanja s obzirom na stanje u Siriji (SL L 121, str. 1.) donesena je na temelju članka 215. UFEU‑a i Odluke 2011/273. Članak 4. stavak 1. te uredbe propisivao je zamrzavanje „sv[ih] financijsk[ih] sredst[ava] i gospodarski[h] izvor[a] koji pripadaju, koji su u vlasništvu, koje drže ili ih nadziru fizičke ili pravne osobe, subjekti i tijela navedeni u Prilogu II.” [neslužbeni prijevod]. U skladu s člankom 5. stavkom 1. te uredbe, taj prilog sadržavao je popis osoba, subjekata i tijela koje je Vijeće prepoznalo kao odgovorne osobe za nasilnu represiju nad civilnim stanovništvom Sirije, kao i s njima povezane osobe, subjekte i tijela.

               5

               Vijeće je u uvodnoj izjavi 2. Odluke Vijeća 2011/522/ZVSP od 2. rujna 2011. o izmjeni Odluke 2011/273 (SL L 228, str. 16.) podsjetilo da je Europska unija najstrože osudila surovu borbu koju predsjednik Bašar Al‑Assad i njegov režim vode protiv vlastitog stanovništva, a tijekom koje su ubijeni ili ranjeni mnogi sirijski državljani. Budući da se sirijski režim nije odazvao na pozive Unije i cjelokupne međunarodne zajednice, Unija je odlučila usvojiti nove mjere ograničavanja protiv tog režima. Uvodna izjava 4. Direktive 2011/522 glasila je kako slijedi:
               „Mjere ograničavanja prihvata te zamrzavanja financijskih sredstava i gospodarskih izvora potrebno je primijeniti na osobe i subjekte koji imaju koristi od režima ili koji ga podupiru, posebice na osobe i subjekte koji financiraju režim ili mu pružaju logističku potporu, posebice u smislu sigurnosnog aparata, ili koji otežavaju napore usmjerene na osiguranje mirnog prelaska na demokraciju u Siriji.” [neslužbeni prijevod]

               6

               Članak 3. stavak 1. Odluke 2011/273, kako je izmijenjena Odlukom 2011/522, također se odnosio na „osobe koje imaju koristi od režima ili ga podupiru” [neslužbeni prijevod]. Isto tako, članak 4. stavak 1. Odluke 2011/273, kako je izmijenjena Odlukom 2011/522, propisivao je zamrzavanje financijskih sredstava koja pripadaju, među ostalim, „osobama i subjektima koji imaju koristi od režima ili ga podupiru i osobama i subjektima povezanima s njima, koji su uvršteni na popis iz Priloga” [neslužbeni prijevod].

               7

               Odlukom 2011/522 ime T. Akhrasa uvršteno je na popis iz Priloga Odluci 2011/273. Razlozi za njegovo uvrštavanje na taj popis bili su sljedeći:
               „Osnivač grupe Akhras (roba, trgovina, prerada i logistika), Homs. Financijski podupire sirijski režim.” [neslužbeni prijevod]

               8

               Uredba Vijeća (EU) br. 878/2011 od 2. rujna 2011. o izmjeni Uredbe br. 442/2011 (SL L 228, str. 1.) također je izmijenila opće kriterije za uvrštavanje propisane člankom 5. stavkom 1. Uredbe br. 442/2011 kako bi se obuhvatile osobe i subjekti koji imaju koristi od režima ili ga podupiru odnosno osobe i subjekti povezani s njima. Ime T. Akhrasa tom potonjom uredbom uvršteno je u Prilog II. Uredbi br. 442/2011. Razlozi za njegovo uvrštavanje na popis iz tog priloga bili su istovjetni onima navedenima u prilogu Odluci 2011/522.

               9

               U Odluci Vijeća 2011/628/ZVSP od 23. rujna 2011. o izmjeni Odluke 2011/273 (SL L 247, str. 17.) i Uredbi Vijeća (EU) br. 1011/2011 od 13. listopada 2011. o izmjeni Uredbe br. 442/2011 (SL L 269, str. 18.) ime T. Akhrasa zadržano je na popisu osoba i subjekata koji podliježu mjerama ograničavanja, a dodani su podaci o mjestu i datumu njegova rođenja.

               10

               Odluka Vijeća 2011/782/ZVSP od 1. prosinca 2011. o mjerama ograničavanja protiv Sirije i stavljanju izvan snage Odluke 2011/273 (SL L 319, str. 56.) stavila je izvan snage i zamijenila Odluku 2011/273 te je uvela nove dodatne mjere. Članak 18. stavak 1. Odluke 2011/782 propisivao je da države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi spriječile ulazak na svoja područja ili prolazak preko njih osobama odgovornima za nasilnu represiju protiv civilnog stanovništva Sirije, osobama koje imaju koristi od režima ili ga podupiru i osobama koje su s njima povezane, a koje su uvrštene na popis u Prilogu I. navedenoj odluci. Članak 19. stavak 1. te odluke propisivao je da se „[o]sobama odgovornim za nasilnu represiju protiv civilnog stanovništva u Siriji te osobama i subjektima koji od režima imaju koristi ili taj režim podupiru, te s njima povezanim osobama i subjektima s popisa u prilozima I. i II. zamrzavaju [...] sva financijska sredstva i gospodarski izvori koji im pripadaju, koji su u njihovu vlasništvu, koje drže ili ih nadziru” [neslužbeni prijevod]. Načini provedbe tog zamrzavanja utvrđeni su člankom 19. stavcima 2. do 7. Odluke 2011/782. Vijeće je u skladu s člankom 21. stavkom 1. te odluke sastavljalo te popise.

               11

               Navedena odluka zadržala je ime T. Akhrasa na popisu osoba i subjekata koji podliježu mjerama ograničavanja a da nisu promijenjeni razlozi za njegovo uvrštavanje na taj popis.

               12

               Uredba Vijeća br. 36/2012 od 18. siječnja 2012. o mjerama ograničavanja s obzirom na stanje u Siriji i stavljanju izvan snage Uredbe br. 442/2011 (SL L 16, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 10., str. 205.) stavila je izvan snage Uredbu br. 442/2011 te je u članku 15. stavku 1. točki (a) propisala, među ostalim, zamrzavanje financijskih sredstava osoba i subjekata koji imaju koristi od režima ili koji ga podupiru, kao i osoba i subjekata koji su s njima povezani.

               13

               Uredba br. 36/2012 zadržala je ime T. Akhrasa na popisu osoba, subjekata i tijela koji podliježu mjerama ograničavanja a da nisu promijenjeni razlozi za njegovo uvrštavanje na taj popis.

               14

               Provedbenom odlukom 2012/172 ime T. Akhrasa zadržano je na popisu iz Priloga Odluci 2011/782. Usto, uvršteni su podaci o broju njegove putovnice te je ispravljen njegov datum rođenja. Razlozi za njegovo uvrštavanje na taj popis izmijenjeni su na sljedeći način:
               „Važan poslovni čovjek koji ima korist od režima i podupire ga. Osnivač grupe Akhras (roba, trgovanje, prerada i logistika) i bivši predsjednik trgovačke komore u Homsu. Uske poslovne veze s obitelji predsjednika Al‑Assada. Član upravnog odbora Saveza sirijskih trgovačkih komora. Režimu je dao na raspolaganje industrijske i stambene prostore za improvizirane prihvatne logore, kao i logističku potporu (autobuse i transportne spremnike).”

               15

               Provedbenom uredbom br. 266/2012 ime T. Akhrasa zadržano je na popisu iz Priloga II. Uredbi br. 36/2012. Podaci koji se odnose na njega i razlozi za njegovo uvrštavanje na popis iz tog priloga istovjetni su onima navedenima u prilogu Provedbenoj odluci 2012/172.

               16

               Odluka 2011/782 stavljena je izvan snage i zamijenjena Odlukom 2012/739. Ona je zadržala ime T. Akhrasa na popisu osoba i subjekata koji podliježu mjerama ograničavanja te je preuzela podatke i razloge iz priloga Provedbenoj odluci 2012/172 u odnosu na žalitelja.

               17

               Provedbena odluka 2013/185, što se tiče popisa iz Priloga I. Uredbi 2012/739, kao i Provedbena uredba br. 363/2013, kad je riječ o popisu iz Priloga II. Uredbi br. 36/2012, zadržale su ime T. Akhrasa na popisu osoba i subjekata koji podliježu mjerama ograničavanja te su preuzele podatke i razloge iz priloga Provedbenoj odluci 2012/172 u odnosu na žalitelja.

               18

               Odlukom 2013/255 Vijeće je donijelo nove mjere ograničavanja protiv Sirije. Ime T. Akhrasa također se nalazi u Prilogu I. toj odluci zbog istih razloga koji su navedeni u točki 14. ove presude.

               19

               Provedbena odluka 2014/730 zadržala je ime T. Akhrasa na popisu u prilogu Odluci 2013/255 te je na sljedeći način izmijenila razloge za njegovo uvrštavanje na taj popis:
               „Važan poslovni čovjek koji ima korist od režima i podupire ga. Osnivač grupe Akhras (roba, trgovanje, prerada i logistika) i bivši predsjednik trgovačke komore u Homsu. Uske poslovne veze s obitelji predsjednika Assada. Član upravnog odbora Saveza sirijskih trgovačkih komora. Osiguravao je logističku podršku režimu (autobuse i transportne spremnike).”

               20

               Provedbenom uredbom br. 1105/2014 ime T. Akhrasa zadržano je na popisu iz Priloga II. Uredbi br. 36/2012. Podaci koji se odnose na njega i na razloge za njegovo uvrštavanje na popis iz tog priloga istovjetni su onima navedenima u prilogu Provedbenoj odluci 2014/730.

         Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

               21

               Tužbeni zahtjev T. Akhrasa, kako je naknadnim zahtjevima proširen, odnosio se na poništenje odluka 2011/522, 2011/628 i 2011/782, uredbi br. 878/2011, 1011/2011 i 36/2012 kao i spornih akata.

               22

               T. Akhras tražio je od Općeg suda i da utvrdi da se određene odredbe odluka 2011/273 i 2013/255 kao i Uredbe br. 442/2011 na njega ne primjenjuju.

               23

               U potporu svojoj tužbi T. Akhras istaknuo je tri tužbena razloga koji su se odnosili na očitu pogrešku u ocjeni, povredu određenih temeljnih prava i bitnu povredu postupovnih pravila u vezi s pravom na obranu.

               24

               Opći sud djelomično je prihvatio treći tužbeni razlog T. Akhrasa te je zbog nepostojanja obrazloženja poništio odluke 2011/522, 2011/628 i 2011/782 kao i uredbe br. 878/2011, 1011/2011 i 36/2012, u mjeri u kojoj se ti akti odnose na žalitelja.

               25

               Opći sud u preostalom dijelu odbio je tužbu T. Akhrasa. Osim toga, Opći sud presudio je da svaka stranka snosi vlastite troškove u okviru prvostupanjskog postupka te je žalitelju naložio snošenje troškova povezanih sa zahtjevom za privremenu pravnu zaštitu koji je prethodno odbio rješenjem.

         Zahtjevi stranaka

               26

               T. Akhras od Suda zahtijeva da:

                        —

                        ukine točke 107. do 135. i 155. do 157. pobijane presude;

                        —

                        poništi sporne akte i

                        —

                        naloži Vijeću snošenje troškova obaju postupaka.

               27

               Vijeće od Suda zahtijeva da:

                        —

                        odbije žalbu i

                        —

                        naloži žalitelju snošenje troškova.

               28

               Europska komisija od Suda zahtijeva da:

                        —

                        odbije žalbu i

                        —

                        naloži žalitelju snošenje troškova.

         O žalbi

         Dopuštenost

      Argumentacija stranaka

               29

               Vijeće, navodeći da vrlo dobro shvaća žaliteljeve namjere u vezi s osnovanošću žalbe, smatra da je on u žalbenim zahtjevima trebao jasno navesti kojeg dijela izreke odluke Općeg suda traži ukidanje. Budući da to nije navedeno, podnesena žalba ne ispunjava zahtjeve iz članka 169. stavka 1. Poslovnika Suda.

         Ocjena Suda

               30

               U skladu s člankom 169. stavkom 1. Poslovnika Suda, žalbeni zahtjev usmjeren je na potpuno ili djelomično ukidanje pobijane odluke Općeg suda, kako to proizlazi iz izreke pobijane presude.

               31

               U ovom slučaju iz točaka 1. i 2. izreke pobijane presude proizlazi da je Opći sud, s jedne strane, poništio odluke 2011/522, 2011/628 i 2011/782 kao i uredbe br. 878/2011, 1011/2011 i 36/2012, u mjeri u kojoj se odnose na žalitelja, te je, s druge strane, u preostalom dijelu odbio tužbu T. Akhrasa.

               32

               Iz toga slijedi da se žalbom podnesenom protiv pobijane presude mora nastojati ukinuti barem jedan od tih dvaju aspekata odluke Općeg suda, bilo propitivanjem poništenja određenih akata o kojem je odlučio Opći sud, bilo propitivanjem odbijanja preostalog dijela tužbe T. Akhrasa (vidjeti analogijom rješenje Cytochroma Development/OHIM, C‑490/13 P, EU:C:2014:2122, t. 32.). Nasuprot tomu, žalba kojom se jedino nastoji promijeniti razlozi koje je Opći sud prihvatio u potporu toj odluci, a da se njome ne nastoji ta odluka u potpunosti ili djelomično ukinuti, mora se smatrati nedopuštenom primjenom članka 169. stavka 1. Poslovnika Suda (vidjeti u tom smislu presude Al‑Aqsa/Vijeće i Nizozemska/Al‑Aqsa, C‑539/10 P i C‑550/10 P, EU:C:2012:711, t. 44. i 45. kao i Vijeće i dr./Vereniging Milieudefensie i Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht, C‑401/12 P do C‑403/12 P, EU:C:2015:4, t. 33. i 34.).

               33

               U tom pogledu, doista valja navesti da se žalbeni zahtjevi T. Akhrasa ne odnose izričito na dio izreke pobijane presude, nego više na određene točke iz obrazloženja izreke Općeg suda.

               34

               Ipak, iz žalbene argumentacije, točaka pobijane presude koje se navode u žalbenim zahtjevima i činjenice da se žalbeni zahtjevi odnose i na poništenje spornih akata jasno proizlazi da se žalba ne odnosi samo na promjenu razloga, kao što to navode Vijeće i Komisija, nego na ukidanje pobijane presude jer je njome odbijena tužba T. Akhrasa u mjeri u kojoj se odnosi na poništenje spornih akata.

               35

               U tim okolnostima treba smatrati da se žalbom nastoji djelomično ukinuti odluka Općeg suda, kako je sadržana u izreci pobijane presude, te da formalni nedostaci u izričaju žalbenih zahtjeva ne sprečavaju Sud da provede nadzor zakonitosti (vidjeti analogijom presudu ISD Polska i dr./Komisija, C‑369/09 P, EU:C:2011:175, t. 67. kao i rješenje Fercal/OHIM, C‑324/13 P, EU:C:2014:60, t. 37.).

               36

               Iz prethodno navedenoga slijedi da je žalba dopuštena.

         Meritum

      Argumentacija stranaka

               37

               T. Akhras u prilog svojoj žalbi istaknuo je dva žalbena razloga, koji se odnose na pogrešku koja se tiče prava u vezi s prihvaćanjem mogućnosti da Vijeće primijeni presumpciju potpore sirijskom režimu na sve rukovoditelje glavnih poduzeća u Siriji i na iskrivljavanje dokaza podnesenih u prvom stupnju.

               38

               T. Akhras u svojem prvom žalbenom razlogu tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava kada je prihvatio da Vijeće primjenjuje presumpciju čiju je primjenu Sud isključio u presudama Anbouba/Vijeće (C‑630/13 P, EU:C:2015:247) i Anbouba/Vijeće (C‑605/13 P, EU:C:2015:248). Naime, iz tih presuda proizlazi da je Vijeće moralo pred sudom Unije izložiti skup dovoljno konkretnih, preciznih i dosljednih indicija na temelju kojih se može dokazati postojanje dovoljne veze između osobe koja podliježe mjeri zamrzavanja vlastitih financijskih sredstava i sirijskog režima.

               39

               Međutim, u ovom slučaju Vijeće nije navelo takav skup indicija.

               40

               Naime, T. Akhras pojašnjava da odbija navode Vijeća, unatoč svojem priznanju da je važan poslovni čovjek koji je u prošlosti bio predsjednik trgovačke i industrijske komore grada Homsa i član upravnog odbora Saveza sirijskih trgovačkih komora. Usto, Vijeće nije podnijelo nijedan dokaz u potporu svojim navodima. U tim okolnostima Opći sud trebao je uzeti u obzir činjenicu da je Vijeće istaknulo veći broj teških i spornih navoda koje čak nije niti nastojalo potkrijepiti.

               41

               Žalitelj također navodi da su postojali odlučujući dokazi koji su upućivali na to da nije podupirao sirijski režim niti je od njega imao koristi. U pogledu tih dokaza Opći je sud trebao, uzimajući u obzir elemente koje je navelo Vijeće i njihov kontekst, smatrati da se dužnosti koje je T. Akhras obavljao u okviru sirijske mreže poduzetnika ne mogu smatrati potporom tom režimu.

               42

               Žalitelj svojim drugim žalbenim razlogom navodi da je Opći sud iskrivio dokaze koji su mu predloženi. Također ističe da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava kada je predložene dokaze razmatrao zasebno, da je zanemario važne dokaze i da mu je nametnuo nerazuman i nezakonit teret dokazivanja.

               43

               T. Akhras osobito smatra da je dokazao da je bio vlasnik oporbenog novinskog lista koji je sirijski režim autoritarno ugasio, a da Vijeće nije iznijelo dokaze koji se protive toj činjenici. Opći je sud, odlučujući u točki 129. pobijane presude da nisu bile dokazane činjenice koje je žalitelj u vezi s time naveo, iskrivio dokaze utvrđene izvješćem ministarstva Sjedinjenih Američkih Država, žaliteljevim svjedočenjem i tjednim novostima arapske mreže ljudskih prava.

               44

               Tvrdnje Općeg suda da T. Akhras nije dokazao čime je gašenje njegova novinskog lista utjecalo na razvijanje njegovih poslova te da si je mogao dopustiti određenu slobodu u izražavanju u pogledu sirijskog režima također su rezultat iskrivljavanja elemenata u spisu. Usto, s obzirom na opasnosti prilikom kritiziranja režima, nerazumno je zahtijevati od žalitelja da dostavi više dokaza o svojem protivljenju navedenom režimu.

               45

               Osim toga, žaliteljev navod prema kojem je bio žrtva iznenadnog raskida ugovora o najmu luke Tartus (Sirija) ispitan je zasebno u točki 130. pobijane presude, unatoč tomu što je trebao biti razmotren u vezi s gašenjem novinskog lista u njegovu vlasništvu.

               46

               Opći sud iskrivio je žaliteljeve dokaze i kada je u točkama 131. i 132. pobijane presude smatrao da žalitelj nije dokazao postojanje sukoba s političkim štićenicima režima. Opći sud osobito je zanemario činjenicu da je T. Akhras jasno naveo da je protiv svoje volje uklonjen s mjesta predsjednika trgovačke komore Homsa. Opći sud također je trebao uzeti u obzir činjenicu da nijedan od tadašnjih članova te trgovačke komore nije bio uvršten na popis osoba i subjekata koji podliježu mjerama ograničavanja te nije trebao bez ikakva dokaza navesti da se pripadnost toj trgovačkoj komori može objasniti jedino određenom bliskošću s režimom. Naposljetku, Opći sud u tom je pogledu žalitelju nametnuo nerazuman i nezakonit teret dokazivanja.

               47

               S obzirom na sve te elemente, Opći sud u biti je zauzeo pristup prema kojem je za uvrštavanje na popise osoba i subjekata koji podliježu mjerama ograničavanja dovoljno biti uspješan poslovni čovjek, a dokazi koji upućuju na suprotno razmatraju se zasebno jer su sumnjivi ili nedostatni. Upravo je taj pristup Sud osudio u presudama Anbouba/Vijeće (C‑630/13 P, EU:C:2015:247) i Anbouba/Vijeće (C‑605/13 P, EU:C:2015:248).

               48

               Vijeće i Komisija navode da Sud mora odbiti dva žalbena razloga na koja se poziva T. Akhras u potporu svojoj žalbi.

         Ocjena Suda

               49

               T. Akhras svojim dvama žalbenim razlozima, koja valja ispitati zajedno, u biti tvrdi da je u pobijanoj presudi Opći sud povrijedio pravila o teretu dokazivanja u području mjera ograničavanja kada je u odnosu na njega priznao postojanje presumpcije potpore sirijskom režimu te navodi da se zbog te pogreške koja se tiče prava mora ukinuti pobijana presuda jer Opći sud nije mogao smatrati da je njegovo uvrštavanje na popis osoba i subjekata koji podliježu mjerama ograničavanja bilo utemeljeno na skupu dovoljno konkretnih, preciznih i dosljednih indicija, osim ako nije iskrivio dokaze koje je predložio žalitelj odnosno osim ako mu nije nametnuo nezakonit i nerazuman teret dokazivanja.

               50

               U tom pogledu valja ispitati, kao prvo, opće kriterije uvrštavanja na popise osoba koje podliježu mjerama ograničavanja, kao drugo, obrazloženje uvrštavanja T. Akhrasa na te popise i, kao treće, dokaz osnovanosti tog uvrštavanja (vidjeti u tom smislu presude Anbouba/Vijeće, C‑630/13 P, EU:C:2015:247, t. 41.; Anbouba/VijećeC‑605/13 P, EU:C:2015:248, t. 40. i Ipatau/Vijeće, C‑535/14 P, EU:C:2015:407, t. 39.).

               51

               Kao prvo, što se tiče općih kriterija primijenjenih u predmetnom slučaju za usvajanje mjera ograničavanja, koje Vijeće može utvrditi primjenjujući široku marginu prosudbe (vidjeti u tom smislu presude Vijeće/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft, C‑348/12 P, EU:C:2013:776, t. 120.; Anbouba/Vijeće, C‑630/13 P, EU:C:2015:247, t. 42. i Anbouba/Vijeće, C‑605/13 P, EU:C:2015:248, t. 41.), treba utvrditi da se članak 18. stavak 1. i članak 19. stavak 1. Odluke 2011/782, među ostalim, odnose na osobe i subjekte koji imaju koristi od sirijskog režima ili koji ga podupiru te osobe i subjekte koji su s njima povezani, dok se članak 15. stavak 1. Uredbe br. 36/2012, među ostalim, odnosi na osobe i subjekte koji imaju korist od tog režima ili ga podupiru kao i na osobe i subjekte povezane s njima.

               52

               Ni Odluka 2011/782 ni Uredba br. 36/2012 ne sadržavaju definiciju pojmova „korist” od sirijskog režima, „potpore” tom režimu ili „povezanosti” s osobama i subjektima koji imaju koristi od navedenog režima ili koji ga podupiru. Također ne sadržavaju pojašnjenja u odnosu na načine dokazivanja tih elemenata (vidjeti analogijom presude Anbouba/Vijeće, C‑630/13 P, EU:C:2015:247, t. 43. i Anbouba/Vijeće, C‑605/13 P, EU:C:2015:248, t. 42.).

               53

               Stoga valja navesti da ni Odluka 2011/782 ni Uredba br. 36/2012 ne utvrđuju presumpciju potpore sirijskom režimu u pogledu rukovoditelja glavnih poduzeća u Siriji (vidjeti analogijom presude Anbouba/Vijeće, C‑630/13 P, EU:C:2015:247, t. 44. i Anbouba/Vijeće, C‑605/13 P, EU:C:2015:248, t. 43.).

               54

               Međutim, bez obzira na nepostojanje takve izričite presumpcije u tim aktima, Opći je sud u točki 109. pobijane presude zauzeo stajalište da su Odlukom 2011/782, na koju upućuje Uredba br. 36/2012, mjere ograničavanja iz Odluke 2011/522 proširene na glavne sirijske poduzetnike jer je Vijeće smatralo da se rukovoditelji glavnih sirijskih poduzeća mogu okvalificirati kao „osobe povezane” sa sirijskim režimom, s obzirom na to da se poslovanje spomenutih poduzeća ne bi moglo uspješno razvijati ako ne bi uživalo naklonost tog režima i ako mu ti poduzetnici u zamjenu ne bi pružali određenu potporu. Opći je sud iz toga zaključio da je Vijeće, postupajući na taj način, namjeravalo primijeniti presumpciju potpore sirijskom režimu na rukovoditelje glavnih poduzeća u Siriji.

               55

               S obzirom na navedeno, iako se Opći sud na taj način pozvao na presumpciju koju je Vijeće primijenilo, ipak treba provjeriti je li Opći sud, u okviru nadzora koji je proveo nad zakonitošću ocjena na kojima je Vijeće utemeljilo svoju odluku o uvrštavanju T. Akhrasa na popis osoba koje podliježu mjerama ograničavanja, zapravo počinio pogrešku koja se tiče prava koja za posljedicu treba imati ukidanje pobijane presude (vidjeti u tom smislu presude Anbouba/Vijeće, C‑630/13 P, EU:C:2015:247, t. 45. i Anbouba/Vijeće, C‑605/13 P, EU:C:2015:248, t. 44.).

               56

               U tom pogledu treba podsjetiti da učinkovitost sudskog nadzora koju jamči članak 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima zahtijeva da se u okviru nadzora nad zakonitošću razloga na kojima je utemeljena odluka o uvrštavanju imena neke osobe na popis osoba koje podliježu mjerama ograničavanja sud Unije uvjeri da se ta odluka, koja tu osobu osobno pogađa, temelji na dovoljno čvrstoj činjeničnoj osnovi. To u predmetnom slučaju podrazumijeva provjeru činjenica navedenih u obrazloženju kojim se podupiru sporni akti kako bi se ispitalo jesu li dokazani ti razlozi ili barem jedan od njih za koji se smatra da je sâm po sebi dovoljan da bi se na njemu temeljili spomenuti akti (vidjeti u tom smislu presude Komisija i dr./Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P i C‑595/10 P, EU:C:2013:518, t. 119.; Anbouba/Vijeće, C‑630/13 P, EU:C:2015:247, t. 46. kao i Anbouba/Vijeće, C‑605/13 P, EU:C:2015:248, t. 45.).

               57

               U predmetnom se slučaju u okviru ocjene važnosti uloga, koja je dio nadzora nad proporcionalnošću mjera ograničavanja o kojima je riječ, može u obzir uzeti kontekst u kojem su te mjere donesene, s obzirom na to da je trebalo hitno usvojiti takve mjere s ciljem izvršavanja pritiska na sirijski režim kako bi prekinuo s nasilnom represijom protiv stanovništva, i teškoća pribavljanja preciznijih dokaza u državi koja se nalazi u stanju građanskog rata i na čijem je čelu autoritarni režim (vidjeti analogijom presude Anbouba/Vijeće, C‑630/13 P, EU:C:2015:247, t. 47. i Anbouba/Vijeće, C‑605/13 P, EU:C:2015:248, t. 46.).

               58

               Kao drugo, što se tiče razloga za uvrštavanje T. Akhrasa Odlukom 2012/172 i Provedbenom uredbom br. 266/2012 na popis osoba i subjekata koji podliježu mjerama ograničavanja, oni se odnose na činjenicu da je riječ o važnom poslovnom čovjeku koji ima koristi od sirijskog režima i koji ga podupire, da je osnivač grupe Akhras, da je nekadašnji predsjednik trgovačke i industrijske komore grada Homsa, da održava bliske poslovne odnose s obitelji predsjednika Assada, da je član upravnog odbora Saveza sirijskih trgovačkih komora i da je dao na raspolaganje industrijske i stambene prostore za improvizirane prihvatne logore kao i logističku potporu režimu. Odlukom 2014/730 i Provedbenom uredbom br. 1105/2014 Vijeće je izmijenilo te razloge uklanjajući navod koji se odnosi na davanje na raspolaganje industrijskih i stambenih prostora za improvizirane prihvatne logore.

               59

               U tom pogledu, Opći je sud u točki 127. pobijane presude naglasio da je, „kao što to opravdano navodi Vijeće, tužitelj važan poslovni čovjek koji je dio rukovodeće gospodarske klase u Siriji. Njegovo svojstvo poslovnog čovjeka i rukovodeći položaji u mreži sirijskih poduzetnika, kao što su to trgovačke komore, kao i uloga u predstavljanju sirijskih poduzetnika, nesporna je činjenica koju, uostalom, tužitelj ne osporava”.

               60

               Kao treće, što se tiče nadzora osnovanosti uvrštavanja T. Akhrasa na popis osoba i subjekata koji podliježu mjerama ograničavanja, taj se nadzor mora provesti ocjenom predstavlja li situacija dotične osobe dovoljan dokaz da je gospodarski podupirala sirijski režim odnosno da je od njega imala koristi. Takva ocjena mora se provesti ispitivanjem dokaznih sredstava u kontekstu u kojem se nalaze, a ne zasebno (vidjeti u tom smislu presude Anbouba/Vijeće, C‑630/13 P, EU:C:2015:247, t. 51. i Anbouba/Vijeće, C‑605/13 P, EU:C:2015:248, t. 50.).

               61

               Uzimajući u obzir teškoće Vijeća u podnošenju dokaza zbog ratne situacije koja vlada u Siriji, ono je zadovoljilo teret dokazivanja koji na njemu leži ako pred sudom Unije istakne skup dovoljno konkretnih, preciznih i dosljednih indicija na temelju kojih je moguće dokazati postojanje dovoljne povezanosti između osobe podvrgnute mjeri zamrzavanja njezinih financijskih sredstava i sirijskog režima (vidjeti u tom smislu presude Anbouba/Vijeće, C‑630/13 P, EU:C:2015:247, t. 53. i Anbouba/Vijeće, C‑605/13 P, EU:C:2015:248, t. 52.).

               62

               U svjetlu konteksta u kojem se nalaze dokazi na koje se poziva Vijeće, Opći sud opravdano je smatrao da položaj T. Akhrasa u sirijskom gospodarskom životu i njegove važne dužnosti, bivše ili sadašnje, u okviru trgovačke i industrijske komore grada Homsa kao i upravnog odbora Saveza sirijskih trgovačkih komora, predstavljaju skup dovoljno konkretnih, preciznih i dosljednih indicija na temelju kojih je moguće utvrditi da je T. Akhras gospodarski podupirao sirijski režim odnosno da je od njega imao koristi (vidjeti analogijom presude Anbouba/Vijeće, C‑630/13 P, EU:C:2015:247, t. 52. i Anbouba/Vijeće, C‑605/13 P, EU:C:2015:248, t. 51.).

               63

               Taj zaključak nije doveden u pitanje okolnošću da je veći broj drugih navoda Vijeća u Provedbenoj odluci 2012/172, Provedbenoj uredbi br. 266/2012 i kasnijim aktima osporavan, ali nije ni na koji način dokazan.

               64

               Naime, s jedne strane, iz sudske prakse Suda proizlazi da uvrštavanje osobe na popis, kao što su to popisi koji su sastavljeni spornim aktima, može biti opravdano ako se dokaže jedan od razloga na koje se poziva, a za koji se smatra da je sâm po sebi dostatan (vidjeti u tom smislu presudu Komisija i dr./Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P i C‑595/10 P, EU:C:2013:518, t. 119.) i, s druge strane, iz Odluke 2011/782, Uredbe br. 36/2012 i spornih akata proizlazi da je činjenica da osoba gospodarski podupire sirijski režim ili ima koristi od njega sama po sebi dostatna za opravdavanje uvrštavanja te osobe na popise osoba i subjekata koji podliježu mjerama ograničavanja.

               65

               Nasuprot tomu, ne može se isključiti da druge indicije koje su dovoljno konkretne i precizne, a nije riječ o onima koje su spomenute u točki 62. ove presude, mogu dovesti u pitanje stvarnost gospodarske potpore koju je T. Akhras pružio tom režimu odnosno koristi koje je od njega imao.

               66

               Stoga je, radi utvrđivanja je li Opći sud u dovoljnoj mjeri provjerio postojanje dovoljno čvrste činjenične osnove u prilog uvrštavanju T. Akhrasa na popise osoba i subjekata koji podliježu mjerama ograničavanja, potrebno donijeti odluku o žaliteljevim argumentima da je Opći sud povrijedio pravila o teretu dokazivanja prilikom ispitivanja različitih navoda T. Akhrasa da je sirijski režim u biti onemogućio njegove djelatnosti i da se on protivio tom režimu (vidjeti analogijom presude Anbouba/Vijeće, C‑630/13 P, EU:C:2015:247, t. 54. i 55. kao i Anbouba/Vijeće, C‑605/13 P, EU:C:2015:248, t. 53. i 54.).

               67

               U tom pogledu, valja podsjetiti da je, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, Opći sud jedini nadležan za utvrđivanje i ocjenu činjenica i, načelno, za ispitivanje dokaza za koje smatra da dokazuju te činjenice. Naime, ako su ti dokazi pravilno pribavljeni i poštovana su opća načela prava i postupovna pravila koja se primjenjuju na dokazivanje i izvođenje dokaza, samo je na Općem sudu da ocijeni dokaznu vrijednost dokaza koji su mu dostavljeni. Ta ocjena, dakle, osim u slučaju iskrivljavanja tih dokaza, ne predstavlja pravno pitanje koje bi kao takvo bilo podvrgnuto kontroli Suda (presuda InnoLux/Komisija, C‑231/14 P, EU:C:2015:451, t. 59. i navedena sudska praksa).

               68

               Iskrivljavanje postoji kada je bez izvođenja novih dokaza ocjena postojećih dokaznih sredstava očito pogrešna. Međutim, takvo iskrivljavanje mora jasno proizlaziti iz dokumenata u spisu a da nije potrebno provoditi novu ocjenu činjenica i dokaza (presuda Italija/Komisija, C‑280/14 P, EU:C:2015:792, t. 52. i navedena sudska praksa).

               69

               U tom kontekstu valja navesti, kao prvo, da se ne može smatrati da je utvrđenje Općeg suda iz točke 129. pobijane presude, prema kojem žalitelj nije dokazao da se novinski list u njegovu vlasništvu mogao smatrati oporbenim novinskim listom, utemeljeno na iskrivljavanju dokaznih sredstava.

               70

               Doista, kao što to navodi T. Akhras, iz izvješća ministarstva Sjedinjenih Američkih Država i dokumenata arapske mreže ljudskih prava podnesenih u prvom stupnju proizlazi da su sirijske vlasti zaplijenile više brojeva predmetnog novinskog lista.

               71

               Međutim, treba navesti da ti dokumenti ne pojašnjavaju je li protivljenje tog novinskog lista režimu bilo razlog za poduzimanje tih mjera. Posebice, navedeno izvješće samo sporadično kritizira politiku i vladine gospodarske pokazatelje, opisujući navedeni novinski list kao dio kvazineovisnih serijskih publikacija koje su u vlasništvu osoba povezanih sa sirijskom vladom.

               72

               U tim okolnostima, tumačenje tih dokumenata koje predlaže žalitelj nije jedino moguće, a žaliteljeve izjave koje se nalaze u potvrdi koju je priložio prvostupanjskoj tužbi ne mogu dovesti u pitanje to utvrđenje. Stoga se ne može smatrati da je Opći sud očito prekoračio granice razumne ocjene navedenih dokumenata odnosno da ih je tumačio suprotno njihovu sadržaju.

               73

               U tom je kontekstu više nego osnovana tvrdnja Općeg suda da se, čak i pod pretpostavkom da predmetni novinski list nije bio naklonjen režimu, ne čini da je njegovo gašenje imalo ikakav utjecaj na poslove T. Akhrasa, što upućuje na to da si je on mogao dopustiti određenu slobodu izražavanja u odnosu na režim.

               74

               Stoga se utvrđuje da su argumenti usmjereni protiv navedene tvrdnje u svakom slučaju bespredmetni pa ne treba utvrđivati jesu li tom tvrdnjom povrijeđena pravila o izvođenju dokaza.

               75

               Kao drugo, kad je riječ o tvrdnji Općeg suda, navedenoj u točki 130. pobijane presude, u vezi s raskidom ugovora o najmu koji je žalitelj potpisao s lukom Tartus, Općem sudu ne može se prigovoriti da nije u tom pogledu ispitao žaliteljeve navode u vezi s gašenjem novinskog lista kojeg je bio vlasnik, s obzirom na to, s jedne strane, da iz točaka 69. do 74. ove presude proizlazi da je Opći sud valjano smatrao da nije bilo utvrđeno da se taj novinski list protivio sirijskom režimu i, s druge strane, da je taj raskid nastupio osam godina nakon gašenja navedenog novinskog lista.

               76

               Kao treće, u vezi sa zaduženjima koja je žalitelj obavljao u mreži sirijskih poduzetnika, valja doista navesti da iz prvostupanjske tužbe i priložene joj potvrde očito proizlazi, a suprotno onomu što je Opći sud naveo u točki 131. pobijane presude, da je T. Akhras istaknuo da je protiv svoje volje i uz izraženo protivljenje izbačen iz predsjedništva trgovačke i industrijske komore grada Homsa.

               77

               Uzimajući navedeno u obzir, ta pogreška ne dovodi u pitanje zaključak Općeg suda. Naime, radi ocjene značaja argumenta T. Akhrasa da protiv svoje volje nije ponovno imenovan u predsjedništvo trgovačke komore Homsa, Opći sud također je istaknuo njegovu dužnost člana upravnog odbora Saveza sirijskih trgovačkih komora, koju je i dalje obnašao, a za što je Opći sud utvrdio da se nije moglo objasniti drukčije nego određenom bliskošću sa sirijskim režimom.

               78

               U vezi s kritikama T. Akhrasa potonje tvrdnje, valja navesti da dovode u pitanje činjenične ocjene za koje je nadležan jedino Opći sud i koje Sud, dakle, ne može ispitivati u okviru žalbe.

               79

               Kao četvrto, što se tiče općenito primijenjene metode Općeg suda za ocjenu različitih žaliteljevih navoda i dokaza koje je istaknuo u prilog svojim navodima, okolnost da je Opći sud konsekutivno ispitivao te različite navode i dokaze ne znači sama po sebi da je povrijedio zahtjev da se dokazi ispituju u kontekstu u kojem se nalaze, a ne zasebno.

               80

               Naime, taj zahtjev ne zabranjuje Općem sudu da pojedinačno ispita osnovanost različitih žaliteljevih navoda, pod uvjetom da prilikom ispitivanja svakog od njih i njihove ukupne ocjene kao skupa indicija uzima u obzir kontekst specifične situacije u Siriji.

               81

               Naposljetku, ne može se smatrati da metoda koju je primijenio Opći sud nameće žalitelju nezakonit i nerazuman teret dokazivanja, s obzirom na to da ona ne isključuje mogućnost da žalitelj dokaže da njegovo uvrštavanje na popis osoba i subjekata koji podliježu mjerama ograničavanja nije bilo utemeljeno na dovoljno čvrstoj činjeničnoj osnovi, primjerice, osporavanjem navoda Vijeća u vezi s njegovim položajem u sirijskom gospodarskom životu ili navođenjem dovoljno konkretnih i preciznih indicija koje upućuju na to da nije podržavao sirijski režim niti da je imao koristi od njega.

               82

               Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da je Opći sud ispitao osnovanost uvrštavanja T. Akhrasa na popise osoba i subjekata koji podliježu mjerama ograničavanja na temelju skupa indicija o njegovu položaju i dužnostima u okviru sirijskog režima koje on nije osporio. Slijedom toga, upućivanje u pobijanoj presudi na presumpciju potpore spomenutom režimu ne može utjecati na zakonitost pobijane presude, s obzirom na to da iz utvrđenja Općeg suda proizlazi da je on u dovoljnoj mjeri provjerio postoji li dovoljno čvrsta činjenična osnova za uvrštavanje T. Akhrasa na predmetne popise (vidjeti analogijom presude Anbouba/Vijeće, C‑630/13 P, EU:C:2015:247, t. 55. i Anbouba/Vijeće, C‑605/13 P, EU:C:2015:248, t. 54.).

               83

               Opći sud na taj je način postupio u skladu s načelima vezanima uz nadzor nad zakonitošću razloga na kojima se temelje akti poput spornih akata, a koja proizlaze iz sudske prakse navedene u točki 56. ove presude.

               84

               Slijedom navedenog, budući da prvi žalbeni razlog, koji se temelji na tome da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava, ne može imati za posljedicu ukidanje pobijane presude, a da je drugi tužbeni razlog dijelom nedopušten, oba žalbena razloga T. Akhrasa treba odbiti.

               85

               Iz navedenog proizlazi da žalbu treba u cijelosti odbiti.

         Troškovi

               86

               Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima.

               87

               U skladu s člankom 138. stavkom 1. tog Poslovnika, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.

               88

               Budući da T. Akhras nije uspio u postupku, a Vijeće je zatražilo da on snosi troškove, treba mu naložiti da, uz vlastite troškove, snosi i troškove Vijeća.

               89

               U skladu s člankom 140. stavkom 1. Poslovnika Suda, koji se primjenjuje na žalbene postupke na temelju članka 184. stavka 1., Komisija snosi vlastite troškove.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Žalba se odbija.

                           2.

                           Tarifu Akhrasu nalaže se snošenje vlastitih troškova i troškova Vijeća Europske unije.

                           3.

                           Europska komisija snosi vlastite troškove.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	* Jezik postupka: engleski


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 15. srpnja 2015. # Knauf Insulation Technology protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-324/12.