title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 7. veljače 2019.#Carlos Escribano Vindel protiv Ministerio de Justicia.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal Superior de Justicia de Cataluña.#Zahtjev za prethodnu odluku – Mjere proračunske štednje – Smanjenje primanja u državnoj javnoj službi – Načini – Različit utjecaj – Socijalna politika – Jednakost postupanja u području rada i zapošljavanja – Direktiva 2000/78/EZ – Članak 2. stavak 1. i članak 2. stavak 2. točka (b) – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Članak 21. – Neovisnost sudstva – Članak 19. stavak 1. drugi podstavak UEU‑a.#Predmet C-49/18.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      7. veljače 2019. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Mjere proračunske štednje – Smanjenje primanja u državnoj javnoj službi – Načini – Različit utjecaj – Socijalna politika – Jednakost postupanja u području rada i zapošljavanja – Direktiva 2000/78/EZ – Članak 2. stavak 1. i članak 2. stavak 2. točka (b) – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Članak 21. – Neovisnost sudstva – Članak 19. stavak 1. drugi podstavak UEU‑a”
      U predmetu C‑49/18,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunal Superior de Justicia de Catalunya (Visoki sud Katalonije, Španjolska), odlukom od 28. prosinca 2017., koju je Sud zaprimio 26. siječnja 2018., u postupku

         Carlos Escribano Vindel

      protiv

         Ministerio de Justicia,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: A. Arabadjiev (izvjestitelj), predsjednik vijeća, E. Levits, M. Berger, C. Vajda i P. G. Xuereb, suci,
      nezavisni odvjetnik: H. Saugmandsgaard Øe,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za C. Escribana Vindela, osobno,

               –

               za španjolsku vladu, M. J. García‑Valdecasas Dorrego i A. Gavela Llopis, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, L. Flynn, H. Krämer i J. Baquero Cruz, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 19. stavka 1. drugog podstavka UEU‑a, članka 21. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) te članka 2. stavka 1. i članka 2. stavka 2. točke (b) Direktive Vijeća 2000/78/EZ od 27. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja (SL 2000., L 303, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 69.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Carlosa Escribana Vindela i Ministerio de Justicia (Ministarstvo pravosuđa, Španjolska) u vezi sa smanjenjem iznosa njegovih primanja u okviru smjernica proračunske politike španjolske države.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               U skladu s člankom 1. Direktive 2000/78:
               „Svrha ove Direktive je utvrditi opći okvir za borbu protiv diskriminacije na temelju vjere ili uvjerenja, invaliditeta, dobi ili spolnog opredjeljenja u vezi sa zapošljavanjem i obavljanjem zanimanja, kako bi se u državama članicama ostvarila primjena načela jednakog postupanja.”

               4

               U članku 2. stavku 1. i članku 2. stavku 2. točki (b) te direktive predviđa se:
               „1.   Za potrebe ove Direktive ‚načelo jednakog postupanja’ znači nepostojanje bilo kakve izravne ili neizravne diskriminacije na temelju bilo kojeg od razloga iz članka 1.
               2.   Za potrebe stavka 1.:
               […]

                        (b)

                        smatra se da se radi o neizravnoj diskriminaciji u slučaju kada kakva naizgled neutralna odredba, mjerilo ili postupanje dovede u neravnopravan položaj osobe određene vjere ili uvjerenja, invaliditeta, dobi ili spolnog opredjeljenja, u usporedbi s ostalim osobama, osim u sljedećim slučajevima:

                                 i.

                                 ako su ta odredba, mjerilo ili postupanje objektivno opravdani legitimnim ciljem, a sredstva za postizanje tog cilja su primjerena i nužna; […]

                  […]”

               5

               Članak 6. stavak 1. točka (b) navedene direktive glasi:
               „1. Neovisno o članku 2. stavku 2., države članice mogu predvidjeti da se različito postupanje na temelju dobi neće smatrati diskriminacijom, ako su, u kontekstu nacionalnog prava, te razlike objektivno i razumno opravdane legitimnim ciljem, uključujući legitimnu politiku zapošljavanja, tržište rada i strukovno obrazovanje te ako su načini ostvarivanja tog cilja primjereni i nužni.
               Takvo različito postupanje može, između ostalog, uključivati:
               […]

                        (b)

                        određivanje minimalnih uvjeta u pogledu dobi, radnog iskustva ili godina provedenih u službi za pristup zapošljavanju ili određenim prednostima vezanim uz zaposlenje”.

            Španjolsko pravo

               6

               Člankom 299. Ley Orgánica 6/1985 del Poder Judicial (Organski zakon 6/1985 o sudbenoj vlasti) od 1. srpnja 1985. (BOE br. 157 od 2. srpnja 1985., str. 20632.) predviđeno je da su sudački dužnosnici raspoređeni u tri razreda, tj. razrede viših pravosudnih dužnosnika (magistrado) unutar Tribunal Supremo (Vrhovni sud, Španjolska), viših pravosudnih dužnosnika (magistrado) i nižih pravosudnih dužnosnika (juez).

               7

               Članak 32. stavak 1. podstavak II. točka 1. Ley 26/2009 de Presupuestos Generales del Estado para el año 2010 (Zakon 26/2009 o javnim financijama za godinu 2010.) od 23. prosinca 2009. (BOE br. 309 od 23. prosinca 2009., str. 108804.) (u daljnjem tekstu: LPGE 2010) predviđa da će osnovna primanja za različite kategorije sudačkih dužnosnika od 1. lipnja 2010. biti smanjena za 9,73 % u odnosu na do tada predviđena primanja.

               8

               Članak 32. stavak 1. podstavak II. točka 4. podtočka 2. LPGE‑a 2010 formuliran je ovako:
               „Dodatna primanja sudačkih i državnoodvjetničkih dužnosnika bit će smanjena, na godišnjoj razini, za 6 % za više sudačke dužnosnike i više državnoodvjetničke dužnosnike, a za 5 % za niže sudačke dužnosnike i niže državnoodvjetničke dužnosnike u odnosu na primanja koja su se primjenjivala na dan 31. svibnja 2010.”

               9

               Člankom 1. Real Decreto‑Ley 8/2010 (Kraljevska uredba sa zakonskom snagom 8/2010) od 20. svibnja 2010. (BOE br. 126 od 24. svibnja 2010., str. 45070.) izmijenjen je članak 32. LPGE‑a 2010 u pogledu primanja pravosudnih dužnosnika za razdoblje od 1. siječnja do 31. svibnja 2010.

               10

               Članak 31. stavak 1. Ley 39/2010 de Presupuestos Generales del Estado para el año 2011 (Zakon 39/2010 o javnim financijama za godinu 2011.) od 22. prosinca 2010. (BOE br. 311 od 23. prosinca 2010., str. 105744.) (u daljnjem tekstu: LPGE 2011) predviđa, s jedne strane, da su iznosi plaća za različite kategorije sudačkih dužnosnika jednaki onima utvrđenima u članku 32. stavku 1. podstavku II. točki 1. LPGE‑a 2010, kako je izmijenjen Kraljevskom uredbom sa zakonskom snagom 8/2010 od 20. svibnja 2010., i, s druge strane, da se na dodatna primanja ne primjenjuje nikakvo povećanje u odnosu na primanja koja su se primjenjivala 31. prosinca 2010.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               11

               C. Escribano Vindel, viši pravosudni dužnosnik koji sudi kao sudac pojedinac na Juzgado de lo Social no 26 de Barcelona (Radni sud br. 26 u Barceloni, Španjolska), pokrenuo je postupak pred Tribunal Superior de Justicia de Catalunya (Visoki sud Katalonije, Španjolska) radi osporavanja platnih listi iz 2011., tvrdeći, s jedne strane, da one predstavljaju upravne akte koji se donose na temelju članka 31. stavka 1. LPGE‑a 2011 i da, s druge strane, podrazumijevaju „znatno smanjenje u odnosu na usporedna razdoblja u prethodnoj godini”, što je protivno španjolskom ustavu.

               12

               Rješenjem od 30. ožujka 2015. sud koji je uputio zahtjev postavio je pitanje pred Tribunal Constitucional (Ustavni sud, Španjolska) vezano uz usklađenost članka 31. stavka 1. LPGE‑a 2011 sa španjolskim ustavom, a u kojem je naveo da iz izvješća Ministarstva pravosuđa proizlazi da smanjenje plaće iznosi 7,16 % za niže sudačke dužnosnike iz platne grupe 5 čija su primanja su najniža, 6,64 % za više sudačke dužnosnike koji sude kao suci pojedinci i pripadaju platnoj grupi 4, grupi kojoj uostalom pripada i C. Escribano Vindel, i 5,90 % za više sudačke dužnosnike iz platne grupe 1 čija su primanja najviša.

               13

               Rješenjem od 15. prosinca 2015. Tribunal Constitucional (Ustavni sud) to je pitanje na zajedničkoj sjednici proglasio nedopuštenim te je zaključio da se dotičnom odredbom ne krši, među ostalim, načelo jednakosti sadržano u članku 14. španjolskog ustava. Taj je sud naime smatrao da dotični španjolski pravosudni dužnosnici nisu u objektivno usporedivoj situaciji jer su podijeljeni u različite kategorije i zauzimaju različita radna mjesta.

               14

               Rješenjem od 24. veljače 2016. sud koji je uputio zahtjev pozvao je stranke da se očituju o pitanju jesu li usvojene mjere smanjenja primanja bile diskriminirajuće s obzirom na Povelju. C. Escribano Vindel u odgovoru je naveo da su te mjere podrazumijevale neizravnu diskriminaciju zbog dobi ili radnog staža jer je smanjenje primanja bilo veće za niže sudačke dužnosnike iz platne grupe 5, što je kod sudačkih dužnosnika početnička kategorija koja obuhvaća najmlađe pravosudne dužnosnike s najmanje radnog staža. Stoga smatra da odredba koja je naizgled neutralna stvara učinak koji je razmjerno negativniji ovisno o dobi ili radnom stažu.

               15

               Sud koji je uputio zahtjev pita se, kao prvo, predstavlja li predmetni nacionalni propis, čiji je cilj smanjivanje javnog deficita koji je propisala Europska unija, diskriminaciju zbog dobi koja je zabranjena Poveljom i Direktivom 2000/78. U tom smislu ističe da je stopa smanjenja primanja koje se provodi tim propisom viša za niže sudačke dužnosnike iz platne grupe 5 i za više sudačke dužnosnike koji sude kao suci pojedinci iz platne grupe 4 nego za ostale kategorije pravosudnih dužnosnika. Smatra da pravosudni dužnosnici koji su najmlađi i imaju najmanje radnog staža na taj način u većoj mjeri pridonose smanjenju javnog deficita, pri čemu za taj poseban teret koji im je nametnut ne postoji relevantan objektivni razlog.

               16

               Sud koji je uputio zahtjev pita se, kao drugo, ugrožava li predmetni nacionalni propis opće načelo neovisnosti pravosuđa s obzirom na to da određuje smanjivanje primanja prema kriterijima koji ne uzimaju u obzir ni dužnosti koje se obavljaju ni radni staž te da predviđa razmjerno veće smanjenje plaće za najslabije plaćene pravosudne dužnosnike?

               17

               U tom se pogledu poziva prije svega na članak 6. Europske povelje o zakonima za suce, koju je Vijeće Europe prihvatilo od 8. do 10. srpnja 1998., zatim na Preporuku CM/Rec(2010)12 Odbora ministara Vijeća Europe zemljama članicama o sucima: neovisnost, učinkovitost i odgovornosti, prihvaćenu 17. studenoga 2010., te konačno na točke 74. do 79. mišljenja nezavisnog odvjetnika H. Saugmandsgaarda Øea u predmetu Associação Sindical dos Juízes Portugueses (C‑64/16, EU:C:2018:395).

               18

               U tim je okolnostima Tribunal Superior de Justicia de Catalunya (Visoki sud Katalonije) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li opće načelo prava Unije o zabrani svake diskriminacije tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis, tj. članak 31. stavak 1. [LPGE‑a 2011] koji utvrđuje različite postotke smanjenja, koji su se pokazali otegotniji za sudačke dužnosnike s najnižim primanjima jer od njih zahtijevaju veću žrtvu u doprinošenju javnim financijama (načelo nediskriminacije)?

                        2.

                        Treba li opće načelo prava Unije o očuvanju neovisnosti pravosuđa putem primjerenih i stabilnih primanja, koja su u skladu s dužnostima koje sudački dužnosnici obavljaju, tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis poput onog iz članka 31. stavka 1. [LPGE‑a 2011] koji ne uzima u obzir ni vrstu obnašane dužnosti, ni radni staž, ni važnost zadaća koje sudački dužnosnici obavljaju, te predstavlja otegotniju žrtvu samo za sudačke dužnosnike s najmanjim primanjima, žrtvu koja se podnosi radi održivosti javne potrošnje (načelo neovisnosti pravosuđa)?”

         O prethodnim pitanjima

            Dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku

               19

               Španjolska vlada smatra da je zahtjev za prethodnu odluku nedopušten jer Sudu nisu bile dostavljene informacije potrebne za donošenje odluke o upućenim pitanjima. Tvrdi naime da se u tom zahtjevu ne iznose u dovoljnoj mjeri ni činjenice iz glavnog postupka, ni relevantni nacionalni propisi, ni pravo Unije čije se tumačenje traži.

               20

               Konkretno tvrdi da nedostaju informacije o dobi, radnom stažu i sustavu primanja C. Escribana Vindela. Navodi također da izvješće ministra pravosuđa nije obuhvaćalo platnu grupu 1, kojoj pripada C. Escribano Vindel, već platne grupe 4 i 5.

               21

               Što se tiče predstavljanja nacionalnog pravnog okvira, smatra da pozivanje samo na članak 31. stavak 1. LPGE‑a 2011 i članak 301. Organskog zakona 6/1985 o sudbenoj vlasti nije dovoljno da bi se razumio sustav primanja španjolskih pravosudnih dužnosnika i način na koji je smanjenje plaća svih zaposlenika u javnom sektoru primijenjeno na te dužnosnike.

               22

               Europska komisija, ne ističući prigovor nedopuštenosti, navodi da odluka kojom se upućuje zahtjev ne sadržava nikakvu informaciju o stvarnom financijskom utjecaju smanjenja primanja na C. Escribana Vindela ni na druge više ili niže sudačke dužnosnike te da samo navodi postotke ne precizirajući iznose koji se na njih primjenjuju.

               23

               Pored toga tvrdi da nisu dostavljene nikakve informacije o utjecaju smanjenja primanja na više sudačke dužnosnike Audiencia Provincial (Provincijski sud, Španjolska) ili Audiencia Nacional (Visoki nacionalni sud, Španjolska) niti na više pravosudne dužnosnike na Tribunal Supremo (Vrhovni sud). S druge strane tvrdi da se u izvješću ministra pravosuđa uspoređuje samo položaj triju tipičnih radnih mjesta, odabranih „primjera radi” da bi se „ilustrirao” način na koji ukupno postotno smanjenje varira ovisno o većoj ili manjoj težini dodatnih primanja u sveukupnim primanjima.

               24

               U tom pogledu valja podsjetiti da je, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, u okviru suradnje između njega i nacionalnih sudova uspostavljene u članku 267. UFEU‑a isključivo na nacionalnom sudu pred kojim se vodi postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da, uvažavajući posebnosti predmeta, ocijeni nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu. Posljedično, kada se postavljena pitanja odnose na tumačenje prava Unije, Sud je načelno obvezan donijeti odluku (presuda od 27. lipnja 2017., Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania, C‑74/16, EU:C:2017:496, t. 24. i navedena sudska praksa).

               25

               Iz navedenoga proizlazi da pitanja koja se odnose na pravo Unije uživaju pretpostavku relevantnosti. Odbijanje Suda da odluči o prethodnom pitanju koji je uputio nacionalni sud moguće je samo kada je očito da zahtijevano tumačenje prava Unije nije vezano uz stvarno stanje ili uz predmet glavnog postupka, kada je problem hipotetske naravi ili kada Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima koji su mu potrebni da bi pružio koristan odgovor na postavljena pitanja (presuda od 27. lipnja 2017., Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania, C‑74/16, EU:C:2017:496, t. 25. i navedena sudska praksa).

               26

               U tom smislu valja podsjetiti na to da potreba da se osigura tumačenje prava Unije koje bi bilo korisno za nacionalni sud zahtijeva da nacionalni sud definira činjenični i pravni okvir u kojemu su smještena pitanja koja postavlja, ili da, u svakom slučaju, objasni stvarne situacije na kojima se temelje ta pitanja (presuda od 27. lipnja 2017., Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania, C‑74/16, EU:C:2017:496, t. 26. i navedena sudska praksa).

               27

               U konkretnom slučaju prije svega treba reći da je, suprotno navodima španjolske vlade, sud koji je uputio zahtjev jasno naznačio načela prava Unije na koja se odnose prethodna pitanja.

               28

               Nadalje, španjolska vlada u pravu je kada navodi da je prikaz nacionalnog pravnog okvira u odluci kojom se upućuje zahtjev rudimentaran. Međutim, imajući poglavito u vidu pisana očitovanja koja su ta vlada i Komisija podnijele, a u kojima se taj pravni okvir potkrjepljuje i precizira, iz svih informacija kojima Sud raspolaže razvidno je da odluka kojom se upućuje zahtjev ipak sadržava osnovne informacije o regulatornom okviru u koji ulaze pitanja suda koji je uputio zahtjev.

               29

               Konačno, kada je riječ o opisu činjeničnog okvira, španjolska vlada i Komisija s pravom ističu nepotpunost dostavljenih informacija. Međutim, odluka kojom se upućuje zahtjev sadržava dovoljno podataka za razumijevanje i prethodnih pitanja i njihova dosega.

               30

               Stoga valja zaključiti da odluka kojom se upućuje zahtjev sadržava činjenične i pravne elemente na temelju kojih Sud može pružiti koristan odgovor sudu koji je uputio zahtjev.

               31

               Stoga je zahtjev za prethodnu odluku dopušten.

            Meritum

         Uvodne napomene

               32

               Treba podsjetiti da je, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, u okviru postupka suradnje iz članka 267. UFEU‑a između nacionalnih sudova i Suda, zadaća Suda dati nacionalnom sudu koristan odgovor na temelju kojega će moći riješiti predmet u kojem vodi postupak. U tom smislu Sud mora, ako je to potrebno, preoblikovati postavljena pitanja. Okolnost da je nacionalni sud formalno sastavio prethodno pitanje pozivajući se na određene odredbe prava Unije ne sprečava Sud da tom sudu da sve elemente tumačenja koji bi mogli biti korisni za donošenje odluke u postupku koji se vodi pred njim, bez obzira na to je li se na njih pozvao u svojim pitanjima. U tom je smislu na Sudu da iz svih podataka koje je dostavio nacionalni sud, a posebno iz obrazloženja odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, izvuče one dijelove prava Unije koje je potrebno tumačiti imajući u vidu predmet spora (presuda od 27. lipnja 2017., Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania, C‑74/16, EU:C:2017:496, t. 36. i navedena sudska praksa).

               33

               U konkretnom slučaju, imajući prije svega u vidu sve informacije koje je dostavio sud koji je uputio zahtjev te očitovanja koja su podnijele španjolska vlada i Komisija, potrebno je, kako bi se sudu koji je uputio zahtjev pružili takvi korisni elementi za tumačenje, preformulirati postavljena pitanja.

               34

               Naime, prvo, utoliko što se prvo pitanje odnosi na tumačenje „opće[g] načel[a] prava Unije o zabrani svake diskriminacije”, iz odluke kojom se upućuje zahtjev proizlazi da se sud koji je uputio zahtjev konkretno pita o tome treba li članak 21. Povelje te članak 2. stavak 1. i članak 2. stavak 2. točku (b) Direktive 2000/78 tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis poput onog iz glavnog postupka.

               35

               Drugo, s obzirom na to da se to pitanje konkretno odnosi na smanjenja plaća za „sudačke dužnosnike s najnižim primanjima”, iz navedene odluke proizlazi, s jedne strane, da tu grupu čine niži sudački dužnosnici iz platne grupe 5 i, s druge strane, da C. Escribano Vindel ne pripada toj grupi. Naime, dok španjolska vlada i Komisija smatraju da činjenični elementi koje je iznio sud koji je uputio zahtjev dokazuju da potonji pripada platnoj grupi 1, čini se da sud koji je uputio zahtjev smatra da on pripada platnoj grupi 4.

               36

               Treće, iako se drugo pitanje odnosi, prema njegovoj formulaciji, na tumačenje „opće[g] načel[a] prava Unije o očuvanju neovisnosti pravosuđa putem primjerenih i stabilnih primanja koja su u skladu s dužnostima koje sudački dužnosnici obavljaju”, iz odluke kojom se upućuje zahtjev proizlazi da se sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita treba li članak 19. stavak 1. drugi podstavak UEU‑a tumačiti na način da se načelo neovisnosti sudstva protivi nacionalnom propisu poput onoga iz glavnog postupka.

               37

               Četvrto, budući da C. Escribano Vindel postupa isključivo u svoje ime, za potrebe davanja odgovora na to pitanje treba uzeti u obzir samo njegov slučaj (vidjeti u tom smislu presudu od 27. veljače 2018., Associação Sindical dos Juízes Portugueses, C‑64/16, EU:C:2018:117, t. 28.).

         Prvo pitanje o diskriminaciji zbog dobi ili radnog staža

               38

               Prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita treba li članak 21. Povelje te članak 2. stavak 1. i članak 2. stavak 2. točku (b) Direktive 2000/78 tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis poput onoga iz glavnog postupka koji je u okviru općih mjera smanjenja plaća u kontekstu obveza uklanjanja prekomjernog proračunskog deficita odredio različita postotna smanjenja plaće za osnovna i dodatna primanja sudačkih dužnosnika, a što se prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev pokazalo da podrazumijeva veća postotna smanjenja plaće za one koji pripadaju dvjema platnim grupama nižih kategorija tih pravosudnih dužnosnika nego za one koji pripadaju platnoj grupi više kategorije tih pravosudnih dužnosnika, iako ovi prvi primaju nižu plaću, u pravilu su mlađi i općenito imaju manje radnog staža nego ove drugi.

               39

               U tom smislu valja podsjetiti, prvo, da je zabrana svake diskriminacije, među ostalim i na temelju dobi, uključena u članak 21. Povelje, koji od 1. prosinca 2009. ima istu pravnu snagu kao i ugovori, i da je, s druge strane, ta zabrana Direktivom 2000/78 pretočena u područje rada i zapošljavanja (vidjeti u tom smislu presudu od 8. rujna 2011., Hennigs i Mai, C‑297/10 i C‑298/10, EU:C:2011:560, t. 47.).

               40

               Drugo, stalna sudska praksa je da su uvjeti u pogledu primanja dužnosnika, što uključuje i pravosudne dužnosnike, obuhvaćeni područjem primjene te direktive (vidjeti u tom smislu presude od 19. lipnja 2014., Specht i dr., C‑501/12 do C‑506/12, C‑540/12 i C‑541/12, EU:C:2014:2005, t. 37., i od 9. rujna 2015., Unland, C‑20/13, EU:C:2015:561, t. 29.).

               41

               Treće, treba reći da su sukladno članku 1. te članku 2. stavku 1. i članku 2. stavku 2. točki (b) Direktive 2000/78 zabranjene neizravne diskriminacije na temelju „vjere ili uvjerenja, invaliditeta, dobi ili spolnog opredjeljenja u vezi sa zapošljavanjem i obavljanjem zanimanja”.

               42

               Četvrto, što se tiče pretpostavke o neizravnoj diskriminaciji prema dobi, treba podsjetiti da sukladno članku 2. stavku 2. točki (b) Direktive 2000/78 neizravna diskriminacija postoji kada kakva naizgled neutralna odredba, mjerilo ili postupanje može dovesti u neravnopravan položaj osobe određene dobi u usporedbi s ostalim osobama, osim ako su ta odredba, mjerilo ili postupanje objektivno opravdani legitimnim ciljem, a sredstva za postizanje tog cilja su primjerena i nužna (presuda od 14. ožujka 2018., Stollwitzer, C‑482/16, EU:C:2018:180, t. 22.).

               43

               Stoga valja ispitati postupa li se prema radniku poput C. Escribana Vindela nepovoljnije nego prema drugom radniku koji se nalazi u usporedivoj situaciji s obzirom na svoju dob, ili može li odredba o kojoj je riječ u glavnom postupku dovesti dobnu skupinu kojoj on pripada u posebno nepovoljan položaj, u smislu članka 2. stavka 2. točke (b) te direktive (vidjeti po analogiji presudu od 28. veljače 2018., John, C‑46/17, EU:C:2018:131, t. 22.).

               44

               U tom smislu prije svega treba reći da sud koji je uputio zahtjev nije precizirao dob C. Escribana Vindela niti je naveo drugu osobu koja bi se nalazila u situaciji usporedivoj sa situacijom C. Escribana Vindela, nego je samo istaknuo manje pozitivan utjecaj propisa iz glavnog postupka na sudačke dužnosnike iz platnih grupa 4 i 5 u odnosu na one iz platne grupe 1.

               45

               Dalje, iz toga slijedi da, ako C. Escribano Vindel pripada, kako to smatraju španjolska vlada i Komisija, platnoj grupi 1, on se ne bi mogao smatrati žrtvom diskriminacije zbog dobi zato što bi bio među pravosudnim dužnosnicima koje, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, nacionalni propis iz glavnog postupka stavlja u povoljniji položaj u odnosu na druge.

               46

               Konačno, ako C. Escribano Vindel pripada, kako to čini se smatra sud koji je uputio zahtjev, platnoj grupi 4, treba utvrditi uključuje li ta platna grupa pravosudne dužnosnike iz grupe određene dobi koja se razlikuje od takve kategorije koja uključuje pravosudne dužnosnike iz platne grupe 1.

               47

               U tom pogledu, s jedne strane, sud koji je uputio zahtjev nije naveo nikakvu posebnu dobnu skupinu koja bi bila u nepovoljnijem položaju, već je u bitnome samo naveo da su pravosudni dužnosnici iz platne grupe 5 u prosjeku mlađi nego pravosudni dužnosnici iz platnih grupa 4 i 1. Konkretno, iz odluke kojom se upućuje zahtjev ne proizlazi da je sud koji je uputio zahtjev utvrdio neko posebno odstupanje u dobi između platne grupe 4 i platne grupe 1.

               48

               S druge strane, španjolska vlada tvrdi da navedene platne grupe ne uključuju pravosudne dužnosnike jedne određene dobne skupine zato što je jedina dobna granica za prijem u službu sudačkog dužnosnika ta da prije stupanja na dužnost on nije navršio dob za odlazak u mirovinu predviđenu za te pravosudne dužnosnike i da sudački dužnosnici nemaju nikakvu obvezu zauzimanja viših radnih mjesta, kategorija ili grupa nego mogu ostati raspoređeni u kategoriji nižeg suca bez obzira na dob.

               49

               Sud koji je uputio zahtjev, koji jedini ima izravna saznanja o sporu koji je pred njim pokrenut, mora međutim izvršiti provjere potrebne da bi se utvrdilo uključuju li te grupe pravosudne dužnosnike jedne određene dobne skupine.

               50

               Peto, kada je riječ o zahtjevu usporedivosti situacija, valja napomenuti da se, s jedne strane, ne traži da su situacije istovjetne, nego samo da su usporedive, i, s druge strane, da se ispitivanje te usporedivosti ne smije provesti općenito i apstraktno, nego posebno i konkretno s obzirom na poslove o kojima je riječ (presuda od 19. srpnja 2017., Abercrombie & Fitch Italia, C‑143/16, EU:C:2017:566, t. 25.).

               51

               Sud koji je uputio zahtjev, koji je jedini nadležan ocjenjivati činjenice, mora utvrditi jesu li sudački dužnosnici iz platne grupe 4 u situaciji usporedivoj s onom sudačkih dužnosnika iz platne grupe 1 (vidjeti po analogiji presudu od 5. lipnja 2018., Grupo Norte Facility, C‑574/16, EU:C:2018:390, t. 49.).

               52

               Međutim, iz informacija kojima Sud raspolaže proizlazi da je nesporno da su osnovna primanja različitih kategorija sudačkih dužnosnika bila ravnomjerno smanjena za 9,73 % i da navodna razlika u plaći o kojoj je riječ u glavnom postupku proizlazi, s jedne strane, iz manjeg smanjenja dodatnih primanja sudačkih dužnosnika i, s druge strane, razlika u omjeru, ovisno o platnim skupinama, osnovnih i dodatnih primanja u ukupnim primanjima.

               53

               U tom kontekstu, španjolska vlada i Komisija navode da dodatna primanja uključuju bonus na staž, naknadu za raspoređivanje koja među ostalim uzima u obzir područje raspoređivanja i objektivne uvjete reprezentacije vezane uz obnašanje dužnosti, kao i posebnu naknadu za nagrađivanje odgovornosti, osposobljavanje i posebnu složenost ili težinu koje one povlače. Ta vlada i institucija smatraju da, imajući u vidu to da dodatna primanja tako variraju ovisno o objektivnim elementima na osnovi kojih se različite kategorije sudačkih dužnosnika razlikuju, te kategorije nisu u usporedivim situacijama.

               54

               S druge strane, sud koji je uputio zahtjev i sam je istaknuo da je Tribunal Constitucional (Ustavni sud) na zajedničkoj sjednici rješenjem od 15. prosinca 2015. zaključio da dotične osobe nisu bile u objektivno usporedivoj situaciji s obzirom na to da su pravosudni dužnosnici podijeljeni u različite kategorije i da zauzimaju različita radna mjesta.

               55

               Stoga, podložno provjerama koje ipak mora izvršiti sud koji je uputio zahtjev, nije izgledno da se razlika u plaći o kojoj je riječ u glavnom postupku odnosi na usporedive situacije, niti da je neizravno povezana s dobi.

               56

               Stoga treba zaključiti da iz okolnosti koje je izložio sud koji je uputio zahtjev ne proizlazi da nacionalni propis iz glavnog postupka sadržava diskriminaciju zbog dobi.

               57

               Šesto, što se tiče pretpostavke o diskriminaciji na temelju radnog staža, s jedne strane, treba reći da se taj kriterij ne navodi među kriterijima nabrojanima u zabrani predviđenoj u članku 2. stavku 1. i članku 2. stavku 2. točki (b) Direktive 2000/78. Naprotiv, navedeni kriterij navodi se među onima iz članka 6. stavka 1. točke (b) te direktive, koji mogu opravdati različiti tretman zbog dobi.

               58

               S druge strane, čak i pod pretpostavkom da se članak 21. Povelje u konkretnom slučaju može primijeniti izvan područja primjene te direktive, treba reći da sud koji je uputio zahtjev nije precizirao radni staž C. Escribana Vindela, ni naveo neku drugu osobu koja bi bila u situaciji usporedivoj s onom C. Escribana Vindela, a nije naveo ni neku posebnu kategoriju radnog staža koja bi bila u nepovoljnijem položaju. Konkretno, uzimajući u obzir očitovanja španjolske vlade koja su sažeto prikazana u točki 48. ove presude, ne može se pretpostaviti da različite kategorije primanja odražavaju posebne kategorije radnog staža.

               59

               Pod tim pretpostavkama valja zaključiti da iz okolnosti koje je sud koji je uputio zahtjev iznio nije razvidno da nacionalni propis iz glavnog postupka pravi razliku u plaći zbog radnog staža koja bi mogla biti u suprotnosti s člankom 21. Povelje ili člankom 2. stavkom 1. i člankom 2. stavkom 2. točkom (b) Direktive 2000/78.

               60

               Slijedom svih navedenih razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 21. Povelje te članak 2. stavak 1. i članak 2. stavak 2. točku (b) Direktive 2000/78 treba tumačiti, podložno provjerama koje mora izvršiti sud koji je uputio zahtjev, na način da im se ne protivi nacionalni propis poput onoga iz glavnog postupka koji je u okviru općih mjera smanjenja plaća u kontekstu obveza uklanjanja prekomjernog proračunskog deficita odredio različita postotna smanjenja plaće za osnovna i dodatna primanja sudačkih dužnosnika, a što se prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev pokazalo da podrazumijeva veća postotna smanjenja plaće za one koji pripadaju dvjema platnim grupama nižih kategorija tih pravosudnih dužnosnika nego za one koji pripadaju platnoj grupi više kategorije tih pravosudnih dužnosnika, iako oni prvi primaju nižu plaću, u pravilu su mlađi i općenito imaju manje radnog staža nego ovi drugi.

         Drugo pitanje o neovisnosti sudstva

               61

               Drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita treba li članak 19. stavak 1. drugi podstavak UEU‑a tumačiti na način da se načelu neovisnosti sudstva protivi to da se na tužitelja iz glavnog postupka primijeni nacionalni propis poput onoga iz glavnog postupka koji je u okviru općih mjera smanjenja plaća u kontekstu obveza uklanjanja prekomjernog proračunskog deficita odredio – bez uzimanja u obzir vrste obnašanih dužnosti, radnog staža ili važnosti obavljanih zadaća – različita postotna smanjenja plaće za osnovna i dodatna primanja sudačkih dužnosnika, a što se prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev pokazalo da podrazumijeva veća postotna smanjenja plaće za one koji pripadaju dvjema platnim grupama nižih kategorija tih pravosudnih dužnosnika nego za one koji pripadaju platnoj grupi više kategorije tih pravosudnih dužnosnika, iako oni prvi primaju nižu plaću nego ovi drugi.

               62

               S tim u vezi valja podsjetiti da je člankom 19. stavkom 1. drugim podstavkom UEU‑a predviđeno da države članice osiguravaju pravne lijekove dostatne da bi se pojedincima osiguralo da će se poštovati njihovo pravo na učinkovitu pravnu zaštitu u područjima obuhvaćenima pravom Unije. Stoga je na državama članicama da predvide sustav pravnih lijekova i postupaka koji u navedenim područjima osiguravaju poštovanje učinkovite pravne zaštite (presuda od 27. veljače 2018., Associação Sindical dos Juízes Portugueses, C‑64/16, EU:C:2018:117, t. 34.).

               63

               Iz toga slijedi da svaka država članica mora osigurati da tijela koja su, u svojstvu „suda” u smislu prava Unije, dio njezina sustava pravnih lijekova u područjima obuhvaćenima pravom Unije, udovoljavaju zahtjevima učinkovite pravne zaštite (presuda od 27. veljače 2018., Associação Sindical dos Juízes Portugueses, C‑64/16, EU:C:2018:117, t. 37.).

               64

               Među elementima koje treba uzeti u obzir u okviru ocjene ima li tijelo svojstvo „suda” nalaze se njegova utemeljenost na zakonu, stalnost, svojstvo obvezne nadležnosti, kontradiktorna narav postupka, primjena pravnih pravila te njegova neovisnost (presuda od 27. veljače 2018., Associação Sindical dos Juízes Portugueses, C‑64/16, EU:C:2018:117, t. 38.).

               65

               Jamstvo neovisnosti, svojstveno zadaći suđenja, nužno je ne samo na razini Unije, za suce Unije i nezavisne odvjetnike Suda, kako je to propisano člankom 19. stavkom 2. trećim podstavkom UEU‑a, nego i na razini država članica, za nacionalne sudove (presuda od 27. veljače 2018., Associação Sindical dos Juízes Portugueses, C‑64/16, EU:C:2018:117, t. 42.).

               66

               Pojam neovisnosti osobito znači da predmetno tijelo svoje sudske funkcije izvršava posve samostalno a da se pritom ni u kojem pogledu ne nalazi u hijerarhijskom ili podređenom odnosu i da ne prima naloge ili upute ikoje vrste te da je tako zaštićeno od vanjskih utjecaja ili pritisaka koji mogu ugroziti neovisnu prosudbu njegovih članova i utjecati na njihove odluke. Međutim, baš kao i zabrana razrješenja članova predmetnog tijela, to što oni primaju plaću koja je odgovarajuća s obzirom na važnost funkcija koje obavljaju predstavlja jamstvo svojstveno neovisnosti sudaca (presuda od 27. veljače 2018., Associação Sindical dos Juízes Portugueses, C‑64/16, EU:C:2018:117, t. 44. i 45.).

               67

               U konkretnom slučaju, prije svega, iz naznaka suda koji je uputio zahtjev proizlazi da su, kao u okolnostima predmeta u kojem je donesena presuda od 27. veljače 2018., Associação Sindical dos Juízes Portugueses (C‑64/16, EU:C:2018:117, t. 46. do 49.), mjere smanjenja plaća o kojima je riječ u glavnom postupku donesene kako bi se udovoljilo zahtjevima vezanima uz uklanjanje prekomjernog proračunskog deficita dotične države članice i da su predviđale ograničeno smanjenje iznosa plaće, najviše do postotka koji se razlikuje ovisno o njezinoj visini. One su primijenjene ne samo na članove španjolskih sudova nego i šire na različite dužnosnike i osobe koje obavljaju funkcije u javnom sektoru, poput predstavnika zakonodavne, izvršne i sudbene vlasti. One su, dakle, vezane uz opće mjere čija je svrha da svi članovi nacionalne javne službe pridonose nastojanju da se štedi, koje je nametnuto zahtjevima smanjenja prekomjernog deficita proračuna španjolske države.

               68

               Nadalje, budući da, kao što se podsjeća u točki 37. ove presude, treba uzeti u obzir samo slučaj C. Escribana Vindela, ispitivanje koje u konkretnom slučaju mora izvršiti s obzirom na članak 19. stavak 1. drugi podstavak UEU‑a ograničava se na provjeru prima li dotični, na temelju smanjenja plaća o kojem je riječ u glavnom postupku, primanja na razini koja je u skladu s važnosti dužnosti koje obnaša.

               69

               Stoga, kao što to s pravom tvrdi Komisija, očito je da za ocjenu koju sud koji je uputio zahtjev u konkretnom slučaju treba izvršiti nije relevantan način smanjenja plaće iz glavnog postupka kod kojeg, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, nisu uzeti u obzir vrsta obnašanih dužnosti, radni staž ili važnost obavljanih zadaća, ili činjenica da, prema mišljenju tog suda, taj način pokazuje da podrazumijeva veća postotna smanjenja plaće za sudačke dužnosnike koji pripadaju dvjema platnim grupama nižih kategorija tih pravosudnih dužnosnika nego za one koji pripadaju platnoj grupi više kategorije tih pravosudnih dužnosnika.

               70

               Konačno, kada je riječ o pitanju prima li C. Escribano Vindel, na temelju smanjenja plaća o kojem je riječ u glavnom postupku, primanja na razini koja je u skladu s važnosti dužnosti koje obnaša, treba reći da odluka kojom se upućuje zahtjev ne sadržava nikakvu preciznu informaciju glede iznosa plaće C. Escribana Vindela. Komisija u svojim očitovanjima u bitnome navodi da je razina primanja koju, prema izvještaju ministra pravosuđa, na temelju tog smanjenja plaća ostvaruje sudački dužnosnik koji sudi kao sudac pojedinac u Barceloni, kao što je C. Escribano Vindel, i koji pripada platnoj grupi 4, dovoljna, imajući u vidu gospodarsko‑socijalni kontekst tog grada i prosječnu plaću španjolskih službenika koja se u tom izvještaju također navodi, za zaštitu od rizika da eventualne vanjske intervencije ili pritisci naštete neutralnosti odluka koje on mora donijeti.

               71

               Treba dodati da, čak i pod pretpostavkom da C. Escribano Vindel spada u platnu grupu 1, kako to tvrde španjolska vlada i Komisija, argumentacija Komisije tim bi se više morala primjenjivati s obzirom na to da su, kako se podsjeća u točki 12. ove presude, primanja dužnosnika iz te grupe viša od onih iz platne grupe 4.

               72

               Sud koji je uputio zahtjev, koji jedini ima izravna saznanja o sporu koji je pred njim pokrenut, mora međutim izvršiti provjere potrebne da bi se utvrdilo jesu li primanja koja ostvaruje C. Escribano Vindel, na temelju smanjenja plaće o kojem je riječ u glavnom postupku, na razini koja je u skladu s važnosti dužnosti koje obnaša te stoga jamči njegovo neovisno donošenje odluka.

               73

               Međutim, iz okolnosti koje je izložio sud koji je uputio zahtjev ne proizlazi da nacionalni propis iz glavnog postupka sadržava povredu načela neovisnosti sudstva zajamčenog člankom 19. stavkom 1. drugim podstavkom UEU‑a.

               74

               Slijedom svih navedenih razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti da članak 19. stavak 1. drugi podstavak UEU‑a treba tumačiti na način da se načelu neovisnosti sudstva ne protivi to da se na tužitelja iz glavnog postupka primijeni nacionalni propis poput onoga iz glavnog postupka koji je u okviru općih mjera smanjenja plaća u kontekstu obveza uklanjanja prekomjernog proračunskog deficita odredio – bez uzimanja u obzir vrste obnašanih dužnosti, radnog staža ili važnosti obavljanih zadaća – različita postotna smanjenja plaće za osnovna i dodatna primanja sudačkih dužnosnika, a što se prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev pokazalo da podrazumijeva veća postotna smanjenja plaće za one koji pripadaju dvjema platnim grupama nižih kategorija tih pravosudnih dužnosnika nego za one koji pripadaju platnoj grupi više kategorije tih pravosudnih dužnosnika, iako oni prvi primaju nižu plaću nego ovi drugi, pod uvjetom da su primanja koja tužitelj iz glavnog postupka ostvaruje na temelju smanjenja plaće o kojem je riječ u glavnom postupku na razini koja je u skladu s važnosti dužnosti koje obnaša i koja stoga jamči njegovo neovisno donošenje odluka, a na sudu koji je uputio zahtjev je da to provjeri.

         Troškovi

               75

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 21. Povelje Europske unije o temeljnim pravima te članak 2. stavak 1. i članak 2. stavak 2. točku (b) Direktive Vijeća 2000/78/EZ od 27. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja treba tumačiti, podložno provjerama koje mora izvršiti sud koji je uputio zahtjev, na način da im se ne protivi nacionalni propis poput onoga iz glavnog postupka koji je u okviru općih mjera smanjenja plaća u kontekstu obveza uklanjanja prekomjernog proračunskog deficita odredio različita postotna smanjenja plaće za osnovna i dodatna primanja sudačkih dužnosnika, a što se prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev pokazalo da podrazumijeva veća postotna smanjenja plaće za one koji pripadaju dvjema platnim grupama nižih kategorija tih pravosudnih dužnosnika nego za one koji pripadaju platnoj grupi više kategorije tih pravosudnih dužnosnika, iako oni prvi primaju nižu plaću, u pravilu su mlađi i općenito imaju manje radnog staža nego ovi drugi.

                           2.

                           Članak 19. stavak 1. drugi podstavak UEU‑a treba tumačiti na način da se načelu neovisnosti sudstva ne protivi to da se na tužitelja iz glavnog postupka primijeni nacionalni propis poput onoga iz glavnog postupka koji je u okviru općih mjera smanjenja plaća u kontekstu obveza uklanjanja prekomjernog proračunskog deficita odredio – bez uzimanja u obzir vrste obnašanih dužnosti, radnog staža ili važnosti obavljanih zadaća – različita postotna smanjenja plaće za osnovna i dodatna primanja sudačkih dužnosnika, a što se prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev pokazalo da podrazumijeva veća postotna smanjenja plaće za one koji pripadaju dvjema platnim grupama nižih kategorija tih pravosudnih dužnosnika nego za one koji pripadaju platnoj grupi više kategorije tih pravosudnih dužnosnika, iako oni prvi primaju nižu plaću nego ovi drugi, pod uvjetom da su primanja koja tužitelj iz glavnog postupka ostvaruje na temelju smanjenja plaće o kojem je riječ u glavnom postupku na razini koja je u skladu s važnosti dužnosti koje obnaša i koja stoga jamči njegovo neovisno donošenje odluka, a na sudu koji je uputio zahtjev je da to provjeri.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: španjolski


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 7. veljače 2019.#Eugen Bogatu protiv Minister for Social Protection.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio High Court (Irska).#Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna sigurnost – Uredba (EZ) br. 883/2004 – Članak 67. – Zahtjev za obiteljska davanja koji je podnijela osoba koja je u nadležnoj državi članici prestala obavljati djelatnost u svojstvu zaposlene osobe, ali je nastavila ondje boraviti – Pravo na obiteljska davanja za članove obitelji koji borave u drugoj državi članici – Uvjeti za ostvarenje prava.#Predmet C-322/17.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      7. veljače 2019. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna sigurnost – Uredba (EZ) br. 883/2004 – Članak 67. – Zahtjev za obiteljska davanja koji je podnijela osoba koja je u nadležnoj državi članici prestala obavljati djelatnost u svojstvu zaposlene osobe, ali je nastavila ondje boraviti – Pravo na obiteljska davanja za članove obitelji koji borave u drugoj državi članici – Uvjeti za ostvarenje prava”
      U predmetu C‑322/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio High Court (Visoki sud, Irska), odlukom od 15. svibnja 2017., koju je Sud zaprimio 30. svibnja 2017., u postupku

         Eugen Bogatu

      protiv

         Minister for Social Protection,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: M. Vilaras, predsjednik četvrtog vijeća, u svojstvu predsjednika trećeg vijeća, J. Malenovský (izvjestitelj), L. Bay Larsen, M. Safjan i D. Šváby, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: C. Strömholm, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 6. lipnja 2018.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za E. Bogatua, C. Stamatescu, solicitor, i D. Shortall, BL,

               –

               za Minister for Social Protection, M. Browne, C. Keane i A. Morrissey, u svojstvu agenata, uz asistenciju M. D. Finan, BL, i R. Mulcahy, SC,

               –

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, C. Crane i S. Brandon, u svojstvu agenata, uz asistenciju K. Apps, barrister,

               –

               za Europsku komisiju, D. Martin i J. Tomkin, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 4. listopada 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 11. stavka 2. i članka 67. Uredbe (EZ) br. 883/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti (SL 2004., L 166, str. 1.)(SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 264.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Eugena Bogatua i Minister for Social Protection (Ministarstvo socijalne skrbi, Irska)(u daljnjem tekstu: Ministarstvo) u povodu odluke kojom je Ministarstvo Eugenu Bogatu odbilo isplatiti obiteljska davanja za dio razdoblja na koje se odnosio njegov zahtjev.

         Pravni okvir

               3

               Uredba Vijeća (EEZ) br. 1408/71 od 14. lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe, samozaposlene osobe i članove njihovih obitelji koji se kreću unutar Zajednice, u verziji izmijenjenoj i ažuriranoj Uredbom Vijeća (EZ) br. 118/97 od 2. prosinca 1996. (SL 1997., L 28, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 7., str. 7.; u daljnjem tekstu: Uredba br. 1408/71) stavljena je izvan snage s učinkom od 1. svibnja 2010., kad je Uredba br. 883/2004 stupila na snagu.

               4

               Člankom 2. stavkom 1. Uredbe br. 1408/71, naslovljenim „Obuhvaćene osobe”, bilo je propisano:
               „Ova se Uredba odnosi na zaposlene osobe ili samozaposlene osobe na koje se primjenjuje ili se primjenjivalo zakonodavstvo jedne ili više država članica […] kao i na članove njihovih obitelji […].”

               5

               Člankom 73. te uredbe naslovljenim „Zaposlene osobe ili samozaposlene osobe čiji članovi obitelji imaju boravište u državi članici koja nije nadležna država”, bilo je, među ostalim, određeno:
               „Zaposlena osoba […] na koju se primjenjuje zakonodavstvo države članice ima pravo za članove svoje obitelji koji imaju boravište u drugoj državi članici na obiteljska davanja koja su predviđena zakonodavstvom prethodne države, kao da su imali boravište u toj državi […].”

               6

               Člankom 2. stavkom 1. Uredbe br. 883/2004, naslovljenim „Obuhvaćene osobe”, propisano je:
               „Ova se Uredba primjenjuje na državljane države članice […] kao i na članove njihovih obitelji […].”

               7

               Članak 11. te uredbe, naslovljen „Opća pravila”, nalazi se u njezinoj Glavi II. naslovljenoj „Određivanje zakonodavstva koje se primjenjuje” te sadržava, među ostalim, stavak 2. u skladu s kojim:
               „U smislu ove glave, za osobe koje primaju novčana davanja zbog ili kao posljedicu njihove djelatnosti u svojstvu zaposlenih […] osoba, smatra se da obavljaju spomenutu djelatnost. […]”

               8

               Člankom 67. te uredbe, naslovljenim „Članovi obitelji koji borave u drugoj državi članici”, koji se nalazi u Poglavlju 8. naslovljenom „Obiteljska davanja”, koje je dio Glave III. naslovljene „Posebne odredbe o različitim kategorijama davanja” propisano je:
               „Osoba ima pravo na obiteljska davanja u skladu sa zakonodavstvom nadležne države članice, uključujući i davanja za članove svoje obitelji koji borave u drugoj državi članici, kao da borave u prvoj državi članici. […]”

               9

               Člankom 68. te uredbe, naslovljenim „Pravila prednosti u slučaju preklapanja”, koji se nalazi u istom poglavlju propisano je, među ostalim, sljedeće:
               „1.   Ako su tijekom istog razdoblja i za iste članove obitelji predviđena davanja na temelju zakonodavstva više od jedne države članice, primjenjuju se sljedeća pravila prednosti:

                        (a)

                        u slučaju davanja koje može priznati više država članica po različitim osnovama, redoslijed prioriteta je sljedeći: prvo, prava koja postoje po osnovi djelatnosti u svojstvu zaposlene ili samozaposlene osobe, drugo, prava koja postoje po osnovi korištenja mirovine i na kraju prava stečena po osnovi boravišta;

                  […]”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               10

               E. Bogatu rumunjski je državljanin koji od 2003. boravi u Irskoj. Otac je dvoje djece koja borave u Rumunjskoj.

               11

               E. Bogatu obavljao je djelatnost kao zaposlena osoba u Irskoj između 26. svibnja 2003. i 13. veljače 2009., kad je ostao bez posla. Otad je sukcesivno primao doprinosno davanje za nezaposlenost (od 20. veljače 2009. do 24. ožujka 2010.), zatim nedoprinosno davanje za nezaposlenost (od 25. ožujka 2010. do 4. siječnja 2013.) i konačno davanje za slučaj bolesti (od 15. siječnja 2013. do 30. siječnja 2015.).

               12

               Dana 27. siječnja 2009. podnio je i zahtjev za obiteljska davanja.

               13

               Dopisima od 12. siječnja 2011. i 16. siječnja 2015., Ministarstvo mu je priopćilo da je odlučilo prihvatiti taj zahtjev, osim u dijelu koji se odnosi na razdoblje od 1. travnja 2010. do 31. siječnja 2013. Također ga je obavijestilo da je razlog odbijanja za to razdoblje to što E. Bogatu tijekom tog razdoblja nije ispunjavao niti jedan uvjet za ostvarenje prava na obiteljska davanja za svoju djecu koja borave u Rumunjskoj, s obzirom na to da nije obavljao djelatnost u svojstvu zaposlene osobe u Irskoj niti je ondje primao doprinosno davanje.

               14

               Pred High Courtom (Visoki sud), E. Bogatu nije osporavao činjenice na kojima je Ministarstvo utemeljilo tu odluku o odbijanju, nego je istaknuo da je prilikom njezina donošenja pogrešno protumačilo pravo Unije.

               15

               U vezi s time, valja istaknuti, osobito, da članak 67. Uredbe br. 883/2004 treba tumačiti na isti način kao članak 73. Uredbe br. 1408/71 iz kojeg proizlazi da je svaka osoba koja je u nekoj državi članici bila osigurana u sustavu socijalne sigurnosti za zaposlenike imala pravo na odgovarajuća obiteljska davanja za članove svoje obitelji koji borave u drugoj državi članici, čak i ako je prestala obavljati djelatnost u svojstvu zaposlene osobe te nije primala doprinosno davanje.

               16

               Ministarstvo je u odgovoru navelo da se članak 67. Uredbe br. 883/2004 ne može tumačiti na isti način kao članak 73. Uredbe br. 1408/71. Naime, za razliku od potonjeg koji se primjenjuje na sve „[z]aposlen[e] osob[e]”, u prvonavedenom članku upotrijebljen je neutralan pojam „osoba”. Usto, sam taj pojam treba tumačiti s obzirom na članak 11. stavak 2. Uredbe br. 883/2004, za koji ne postoji ekvivalentna odredba u Uredbi br. 1408/71 i iz kojeg jasno proizlazi da se, samo u slučaju da se osobi koja više ne obavlja djelatnost u svojstvu zaposlene osobe isplaćuju novčana davanja zbog ili kao posljedica obavljanja takve djelatnosti, može smatrati da ta osoba još uvijek obavlja tu djelatnost.

               17

               High Court (Visoki sud) u svojoj odluci kojom upućuje prethodno pitanje prije svega navodi da je nesporna irska nadležnost za isplatu obiteljskih davanja E. Bogatuu, u skladu s člankom 67. Uredbe br. 883/2004. Nadalje, navodi da u, skladu s irskim zakonodavstvom, za ostvarenje prava na takva davanja u pravilu nije potrebno da osoba u trenutku podnošenja zahtjeva za obiteljska davanja obavlja ili da je ranije obavljala djelatnost u svojstvu zaposlene osobe u Irskoj i da, u slučaju poput onog E. Bogatua, to pravo ovisi isključivo o ispunjenju uvjeta koji se odnosi na dob djeteta u odnosu na koje osoba traži ostvarenje prava na ta davanja. Naposljetku, ističe da E. Bogatu u ovom slučaju ima pravo na obiteljska davanja na temelju irskoga zakonodavstva, ne dovodeći u pitanje primjenu Uredbe br. 883/2004.

               18

               U tim je okolnostima High Court (Visoki sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Zahtijeva li Uredba br. 883/2004, a osobito [njezin] članak 67., u vezi s [njezinim] člankom 11. stavkom 2., da je osoba zaposlena […] u nadležnoj državi članici ili, alternativno, da prima novčano davanje poput onoga iz članka 11. stavka 2. [te] uredbe, kako bi ostvarila pravo na ‚obiteljska davanja’[…]?

                        2.

                        Treba li upućivanje na ‚novčana davanja’ iz članka 11. stavka 2. Uredbe [br. 883/2004] tumačiti na način da se odnosi jedino na razdoblje tijekom kojeg je podnositelj zahtjeva doista primao novčano davanje ili na način da se odnosi na cijelo razdoblje tijekom kojeg je podnositelj zahtjeva bio osiguran za slučaj budućeg rizika (za koji bi primao novčano davanje), neovisno o tome je li isplata tog davanja bila zatražena prilikom podnošenja zahtjeva za obiteljska davanja?”

         O prethodnim pitanjima

            Prvo pitanje

               19

               Sud koji je uputio zahtjev prvim pitanjem u biti pita treba li Uredbu br. 883/2004, a osobito njezin članak 67., u vezi s njezinim člankom 11. stavkom 2. tumačiti na način da, u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, za ostvarenje prava na obiteljska davanja u nadležnoj državi članici osoba treba obavljati djelatnost u svojstvu zaposlene osobe u toj državi članici ili od te države primati novčano davanje zbog ili kao posljedicu takve djelatnosti.

               20

               Kao što proizlazi iz točaka 10. do 17. ove presude, situaciju o kojoj je riječ u glavnom postupku, kako ju je opisao sud koji je uputio zahtjev, karakteriziraju sljedeći elementi. Prije svega, osoba koja je zatražila obiteljska davanja boravi u nadležnoj državi članici, odnosno Irskoj, te je ondje ranije obavljala djelatnost u svojstvu zaposlene osobe, ali ju je zatim prestala obavljati. Nadalje, ta je osoba roditelj dvoje djece koja borave u drugoj državi članici, odnosno Rumunjskoj. Naposljetku, razdoblje za koje ta osoba od suda koji je uputio zahtjev traži da joj prizna pravo na obiteljska davanja razdoblje je tijekom kojega joj je nadležna država članica, na temelju svojeg domaćeg zakonodavstva, isplaćivala „nedoprinosno” novčano davanje.

               21

               S obzirom na tu situaciju, valja prije svega istaknuti da, u skladu s člankom 67. Uredbe br. 883/2004, osoba ima pravo na obiteljska davanja u skladu sa zakonodavstvom nadležne države članice, uključujući i davanja za članove svoje obitelji koji borave u drugoj državi članici, kao da borave u prvoj državi članici.

               22

               Kao što proizlazi iz formulacije tog članka, iako se u njemu navode prava priznata „osobi”, njime se ne zahtijeva poseban status te osobe, pa slijedom toga niti status zaposlene osobe. Međutim, tim se člankom ne preciziraju zahtjevi koje osoba treba ispuniti kako bi ostvarila pravo na obiteljska davanja, nego se u tom pogledu upućuje na pravo nadležne države članice.

               23

               Slijedom navedenog, kako bi se odgovorilo na pitanje suda koji je uputio zahtjev spomenuti je članak potrebno tumačiti s obzirom na njegov kontekst i cilj.

               24

               Prije svega, kad je riječ o kontekstu članka 67. Uredbe br. 883/2004, važno je istaknuti da taj članak treba tumačiti u vezi s, osobito, člankom 68. stavkom 1. točkom (a) te uredbe koji se primjenjuje kad su obiteljska davanja predviđena na temelju različitih osnova i zakonodavstva više država članica i u skladu s kojime u takvom slučaju treba primijeniti pravila prednosti prema kojima je potrebno voditi računa o, redom, pravima koja postoje po osnovi djelatnosti u svojstvu zaposlene ili samozaposlene osobe, zatim pravima koja postoje po osnovi korištenja mirovine te, naposljetku, pravima stečenima po osnovi boravišta.

               25

               Budući da se u toj odredbi navodi nekoliko osnova za dodjelu obiteljskih davanja određenoj osobi, među kojima i onu koja se temelji na djelatnosti u svojstvu zaposlene osnove, ne može se smatrati da se članak 67. Uredbe br. 883/2004 odnosi samo na osnovu koja se temelji na takvoj djelatnosti.

               26

               Nadalje, kad je riječ o cilju članka 67. Uredbe br. 883/2004, valja reći da je cilj zakonodavca Unije prilikom donošenja te uredbe bio, osobito, proširiti njezino područje primjene na osobe različite od zaposlenih osoba, koje ulaze u područje primjene Uredbe br. 1408/71, a osobito na ekonomski neaktivne osobe na koje se potonja nije odnosila.

               27

               Taj cilj općenito proizlazi iz odabira zakonodavca Unije da u članku 2. stavku 1. Uredbe br. 883/2004 pojasni da se ta uredba primjenjuje, među ostalim, na „državljane države članice” na koje se primjenjuje ili se ranije primjenjivalo zakonodavstvo jedne ili više država članica, dok je u članku 2. stavku 1. Uredbe br. 1408/71 bilo predviđeno da se ta uredba primjenjuje na „zaposlene osobe” na koje se primjenjivalo zakonodavstvo jedne ili više država članica.

               28

               Kad je pak riječ o obiteljskim davanjima, taj je cilj vidljiv iz upotrebe u članku 67. Uredbe br. 883/2004 pojma „osoba”, za razliku od njegova prethodnika, članka 73. Uredbe br. 1408/71, u kojemu je stajalo „zaposlena osoba”. Članak 67. Uredbe br. 883/2004 stoga odražava volju zakonodavca Unije da pravo na obiteljska davanja više ne bude predviđeno samo za zaposlene osobe, nego da ga se proširi i na druge kategorije osoba.

               29

               S obzirom na sve prethodne elemente, članak 67. Uredbe br. 883/2004 treba tumačiti na način da se njime ne zahtijeva da osoba o kojoj je riječ, kako bi ostvarila pravo na obiteljska davanja, u nadležnoj državi članici obavlja djelatnost u svojstvu zaposlene osobe.

               30

               Kao drugo, iz članka 11. stavka 2. Uredbe br. 883/2004, na koji se u svojem pitanju poziva sud koji je uputio zahtjev, proizlazi da – za potrebe određivanja prava koje se primjenjuje na osobu koja je primala novčano davanje zbog ili kao posljedicu obavljanja djelatnosti u svojstvu zaposlene osobe, odnosno novčano davanje koje se temelji na ranijem obavljanju takve djelatnosti – treba smatrati da ta osoba obavlja tu djelatnost.

               31

               Međutim, iz točke 25. ove presude proizlazi da članak 67. Uredbe br. 883/2004 treba tumačiti na način da se njime ne zahtijeva da nadležnost države članice u odnosu na određenu osobu, kad je riječ o obiteljskim davanjima, bude utemeljena na obavljanju bilo kakve djelatnosti u svojstvu zaposlene osobe, uključujući ranije obavljanje djelatnosti u svojstvu zaposlene osobe.

               32

               Iz toga proizlazi da primanje novčanih davanja o kojima je riječ u članku 11. stavku 2. Uredbe br. 883/2004 nema utjecaja na zaključak iz točke 29. ove presude.

               33

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti da Uredbu br. 883/2004, a osobito njezin članak 67., u vezi s njezinim člankom 11. stavkom 2., treba tumačiti na način da, u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, za ostvarenje prava na obiteljska davanja u nadležnoj državi članici nije potrebno da osoba obavlja djelatnost u svojstvu zaposlene osobe u toj državi članici niti da od te države prima novčano davanje zbog ili kao posljedicu takve djelatnosti.

            Drugo pitanje

               34

               Sud koji je uputio zahtjev drugim pitanjem u biti pita treba li članak 11. stavak 2. Uredbe br. 883/2004 tumačiti na način da u trenutku podnošenja zahtjeva za obiteljska davanja osoba o kojoj je riječ treba doista primati novčano davanje ili je dovoljno da postoji mogućnost primanja takvog novčanog davanja.

               35

               S obzirom na odgovor na prvo pitanje, nije potrebno odgovoriti na drugo pitanje suda koji je uputio zahtjev.

         Troškovi

               36

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Uredbu (EZ) br. 883/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti, a osobito njezin članak 67., u vezi s njezinim člankom 11. stavkom 2., treba tumačiti na način da, u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, za ostvarenje prava na obiteljska davanja u nadležnoj državi članici nije potrebno da osoba obavlja djelatnost u svojstvu zaposlene osobe u toj državi članici niti da od te države prima novčano davanje zbog ili kao posljedicu takve djelatnosti.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 28. veljače 2019.#Vijeće Europske unije protiv Marquis Energy LLC.#Žalba – Damping – Provedbena uredba (EU) br. 157/2013 – Uvoz bioetanola podrijetlom iz Sjedinjenih Američkih Država – Konačna antidampinška pristojba – Dampinška marža utvrđena na nacionalnoj razini – Tužba za poništenje – Proizvođač koji nije izvoznik – Procesna legitimacija – Izravan utjecaj.#Predmet C-466/16 P.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      28. veljače 2019. (
            *1
         )
      „Žalba – Damping – Provedbena uredba (EU) br. 157/2013 – Uvoz bioetanola podrijetlom iz Sjedinjenih Američkih Država – Konačna antidampinška pristojba – Dampinška marža utvrđena na nacionalnoj razini – Tužba za poništenje – Proizvođač koji nije izvoznik – Procesna legitimacija – Izravan utjecaj”
      U predmetu C‑466/16 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 20. kolovoza 2016.,

         Vijeće Europske unije, koje zastupa S. Boelaert, u svojstvu agenta, uz asistenciju N. Tuominena, avocată,
      tužitelj,
      a druge stranke postupka su:

         Marquis Energy LLC, sa sjedištem u Hennepinu (Sjedinjene Američke Države), koji zastupa P. Vander Schueren, advocaat, uz asistenciju N. Mizulin i M. Peristeraki, odvjetnici,
      tužitelj u prvostupanjskom postupku,

         Europska komisija, koju zastupaju T. Maxian Rusche i M. França, u svojstvu agenata,

         ePURE, de Europese Producenten Unie van Hernieuwbare Ethanol, koji zastupaju O. Prost i A. Massot, odvjetnici,
      intervenijenti u prvostupanjskom postupku,
      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: M. Vilaras (izvjestitelj), predsjednik četvrtog vijeća u svojstvu predsjednika trećeg vijeća, J. Malenovský, L. Bay Larsen, M. Safjan i D. Šváby, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 3. listopada 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Vijeće Europske unije svojom žalbom od Suda traži da ukine presudu Općeg suda Europske unije od 9. lipnja 2016., Marquis Energy/Vijeće (T‑277/13, neobjavljena, EU:T:2016:343; u daljnjem tekstu: pobijana presuda), kojom je taj sud, s jedne strane, utvrdio da je tužba za poništenje koju je društvo Marquis Energy LLC podnijelo protiv Provedbene uredbe Vijeća (EU) br. 157/2013 od 18. veljače 2013. o uvođenju konačne antidampinške pristojbe na uvoz bioetanola podrijetlom iz Sjedinjenih Američkih Država (SL 2013., L 49, str. 10.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 130., str. 263.; u daljnjem tekstu: sporna uredba) dopuštena i, s druge strane, poništio navedenu uredbu u dijelu u kojem se odnosi na društvo Marquis Energy.

         Okolnosti spora

               2

               Okolnosti spora Opći sud izložio je u točkama 1. do 14. pobijane presude te ih je za potrebe ovog postupka moguće sažeti na sljedeći način.

               3

               Marquis Energy je američko poduzeće koje proizvodi bioetanol.

               4

               Povodom pritužbe koju je 12. listopada 2011. podnijelo društvo ePure, de Europese Producenten Unie van Hernieuwbare Ethanol, europsko udruženje proizvođača obnovljivog etanola, Europska komisija objavila je 25. studenoga 2011. obavijest o pokretanju antidampinškog postupka u vezi s uvozom bioetanola podrijetlom iz Sjedinjenih Američkih Država (SL 2011., C 345, str. 7.), u kojoj je najavila da se namjerava koristiti metodom uzorkovanja kako bi u okviru tog postupka odabrala proizvođače izvoznike iz Sjedinjenih Američkih Država obuhvaćene ispitnim postupkom (u daljnjem tekstu: ispitni postupak).

               5

               Komisija je 16. siječnja 2012. obavijestila društvo Marquis Energy i četiri druga društva, to jest Patriot Renewable Fuels LLC, Plymouth Energy Company LLC, POET LLC i Platinum Ethanol LLC, da su odabrani kao uzorak proizvođača izvoznika.

               6

               Komisija je 24. kolovoza 2012. društvu Marquis Energy dostavila dokument o privremenoj obavijesti u kojem je najavila da će nastaviti ispitni postupak bez donošenja privremenih mjera te da će ga proširiti na trgovce/proizvođače mješavina. U tom je dokumentu navedeno da u tom stadiju nije moguće ocijeniti je li izvoz bioetanola podrijetlom iz Sjedinjenih Američkih Država bio obavljen prema dampinškim cijenama zbog toga što uzorkovani proizvođači nisu razlikovali domaće od izvoznih prodaja i što su sve svoje prodaje obavljali prema nezavisnim trgovcima/proizvođačima mješavina sa sjedištem u Sjedinjenim Američkim Državama, koji su potom miješali bioetanol s benzinom i preprodavali ga.

               7

               Komisija je 6. prosinca 2012. društvu Marquis Energy dostavila dokument o konačnoj objavi u kojem je na temelju podataka nezavisnih trgovaca/proizvođača mješavina ispitala postojanje dampinga koji uzrokuje štetu industriji Unije te je navela da namjerava nametnuti konačne mjere po stopi od 9,6 % na nacionalnoj razini za razdoblje od tri godine.

               8

               Vijeće je 18. veljače 2013. na temelju Uredbe Vijeća (EZ) br. 1225/2009 od 30. studenoga 2009. o zaštiti od dampinškog uvoza iz zemalja koje nisu članice Europske zajednice (SL 2009., L 343, str. 51.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 30., str. 202.; u daljnjem tekstu: Osnovna antidampinška uredba) donijelo spornu uredbu o uvođenju antidampinške pristojbe na bioetanol pod nazivom „etanol za gorivo”, po stopi od 9,5 % na nacionalnoj razini za razdoblje od pet godina.

               9

               Iz točke 13. pobijane presude proizlazi da je Vijeće u uvodnim izjavama 12. do 16. sporne uredbe utvrdilo da je ispitni postupak pokazao da ni jedan od uzorkovanih proizvođača nije izvozio bioetanol na tržište Unije i da dotični proizvod u Uniju nisu izvozili američki proizvođači bioetanola, nego trgovci/proizvođači mješavina, tako da se, kako bi okončalo ispitni postupak, oslonilo na podatke dvaju trgovaca/proizvođača mješavina koji su pristali surađivati.

               10

               U točki 14. pobijane presude također je navedeno da je Vijeće u uvodnim izjavama 62. do 64. sporne uredbe objasnilo da smatra potrebnim utvrditi dampinšku maržu na nacionalnoj razini jer su struktura industrije bioetanola i način na koji se proizvod o kojem je riječ proizvodio i prodavao na tržištu Sjedinjenih Američkih Država i izvozio u Uniju učinili nemogućim utvrđivanje pojedinačnih dampinških marža za proizvođače u Sjedinjenim Američkim Državama.

         Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

               11

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 15. svibnja 2013. društvo Marquis Energy pokrenulo je postupak za poništenje sporne uredbe.

               12

               Opći sud je najprije utvrdio da je tužba društva Marquis Energy dopuštena, kako je to pobliže navedeno u točkama 40. do 118. pobijane presude, tako što je, nakon što je podsjetio na najvažniju relevantnu sudsku praksu u vezi s tumačenjem članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a općenito i u području dampinga, najprije ispitao ima li ono procesnu legitimaciju, a zatim ima li pravni interes za poništenje sporne uredbe.

               13

               Nakon toga je, u točkama 121. do 168. i 203. pobijane presude, prihvatio drugi dio prvog tužbenog razloga koji je istaknulo društvo Marquis Energy, a temelji se na tome da je Vijeće povrijedilo članak 9. stavak 5. Osnovne antidampinške uredbe, te je slijedom toga poništio spornu uredbu u dijelu u kojem se odnosila na to poduzeće.

               14

               Konkretno, Opći sud je u točkama 55. do 80. pobijane presude razmotrio pitanje odnosi li se sporna uredba izravno na društvo Marquis Energy u smislu članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a.

               15

               On je, s jedne strane, u točki 55. pobijane presude podsjetio na svoju sudsku praksu u skladu s kojom se na društvo, čiji proizvodi podliježu antidampinškoj pristojbi, uredba o uvođenju antidampinške pristojbe izravno odnosi, jer potonja obvezuje carinska tijela država članica da naplate uvedenu pristojbu, a da im pritom nije ostavljena nikakva margina prosudbe.

               16

               S druge strane, on je najprije, u točkama 56. do 67. pobijane presude, utvrdio da se antidampinška pristojba uvedena spornom uredbom izravno odnosi na društvo Marquis Energy zato što je ono bilo proizvođač proizvoda na koji se, prilikom njegova uvoza u Uniju od stupanja na snagu sporne uredbe, naplaćivala antidampinška pristojba.

               17

               On se u tom pogledu u točki 60. pobijane presude oslonio na četiri utvrđenja vezana uz funkcioniranje tržišta bioetanola, koje je navelo Vijeće, pri čemu je i potonje u spornoj uredbi zaključilo da su velike količine bioetanola koje su potjecale od društva Marquis Energy u razdoblju ispitnog postupka bile redovito izvožene u Uniju.

               18

               Stoga je, kao prvo, u točki 56. pobijane presude utvrdio da se člankom 1. stavkom 1. sporne uredbe na nacionalnoj razini uvodi jedinstvena antidampinška pristojba na sav uvoz bioetanola a da nije određen uvoz bioetanola prema njegovu pojedinačnom izvoru navođenjem operatora koji su u trgovinskom lancu relevantni za izvoz.

               19

               Kao drugo, u točki 57. pobijane presude utvrdio je da je Vijeće u uvodnoj izjavi 12. sporne uredbe istaknulo da su, s obzirom na to da ni jedan od uzorkovanih američkih proizvođača nije izvozio bioetanol na tržište Unije, prodaje potonjih izvršene na domaćem tržištu nepovezanim trgovcima/proizvođačima mješavina koji su ga zatim miješali s benzinom i preprodavali na domaćem tržištu i za izvoz, osobito za Uniju.

               20

               Kao treće, u točki 58. pobijane presude utvrdio je da je Vijeće navelo, u navedenoj uvodnoj izjavi 12., da je petero američkih proizvođača uključenih u uzorak u svojem obrascu za odabir uzoraka spomenulo izvoz bioetanola u Uniju.

               21

               Kao četvrto, u točki 59. pobijane presude podsjetio je na to da je Komisija u početku odabrala uzorak od šest proizvođača bioetanola iz Sjedinjenih Američkih Država na temelju najveće reprezentativne količine izvoza bioetanola u Uniju koju je bilo moguće objektivno ispitati u raspoloživom roku, ali da je društvo tijekom ispitnog postupka uklonjeno iz uzorka zato što je utvrđeno da proizvodnja tog društva tijekom tog razdoblja nije bila izvožena u Uniju.

               22

               Nakon toga u točkama 68. do 79. pobijane presude odbio je različite argumente Vijeća i Komisije. U tom pogledu, u točki 76. te presude osobito je istaknuo da, čak i pod pretpostavkom da trgovci/proizvođači mješavina snose antidampinšku pristojbu i da se dokaže da je komercijalni lanac bioetanola prekinut na način da oni ne mogu prebaciti teret antidampinške pristojbe na proizvođače, uvođenje antidampinške pristojbe ipak mijenja pravne uvjete pod kojima će se odvijati stavljanje bioetanola koji su proizveli uzorkovani proizvođači na tržište Unije, tako da će u svakom slučaju postojati izravan i znatan utjecaj na pravni položaj navedenih proizvođača na tom tržištu.

         Postupak pred Sudom i zahtjevi stranaka

               23

               Svojom žalbom Vijeće od Suda prvenstveno zahtijeva da:

                        –

                        ukine pobijanu presudu;

                        –

                        odbaci tužbu koju je u prvostupanjskom postupku podnijelo društvo Marquis Energy, i

                        –

                        društvu Marquis Energy naloži snošenje troškova koje je prouzročilo u prvostupanjskom i žalbenom postupku.

               24

               Podredno, Vijeće od Suda zahtijeva da:

                        –

                        predmet vrati Općem sudu na ponovno odlučivanje, i

                        –

                        naknadno odluči o troškovima prvostupanjskog i žalbenog postupka.

               25

               U svojem odgovoru na žalbu Komisija od Suda prvenstveno zahtijeva da:

                        –

                        ukine pobijanu presudu;

                        –

                        proglasi tužbu u prvostupanjskom postupku nedopuštenom, i

                        –

                        društvu Marquis Energy naloži snošenje troškova postupka pred Općim sudom i postupka pred Sudom.

               26

               Podredno, Komisija od Suda zahtijeva da:

                        –

                        ukine pobijanu presudu;

                        –

                        odbije drugi dio prvog tužbenog razloga koji je društvo Marquis Energy istaknulo u prvostupanjskom postupku i da, u odnosu na druge dijelove prvog tužbenog razloga te druge tužbene razloge, predmet vrati Općem sudu na ponovno odlučivanje, i

                        –

                        naknadno donese odluku o troškovima obaju postupaka.

               27

               U svojem odgovoru na žalbu društvo Marquis Energy od Suda zahtijeva da:

                        –

                        odbije žalbu u cijelosti i potvrdi pobijanu presudu, i

                        –

                        Vijeću naloži snošenje troškova žalbenog postupka i postupka pred Općim sudom.

         O žalbi

               28

               U okviru svoje žalbe Vijeće ističe tri žalbena razloga. Prvi žalbeni razlog temelji se na tome da je Opći sud pogrešno protumačio članak 263. UFEU‑a i relevantnu sudsku praksu te na nedostatku u obrazloženju pobijane presude. Drugi žalbeni razlog temelji se na tome da je Opći sud pogrešno protumačio članak 9. stavak 5. Osnovne antidampinške uredbe. Treći žalbeni razlog temelji se na tome da je Opći sud pogrešno zaključio da na američke proizvođače u uzorku nije bilo nemoguće primijeniti pojedinačne pristojbe.

               29

               U okviru svojih odgovora na žalbu i repliku Komisija navodi da bezuvjetno podupire žalbu koju je podnijelo Vijeće i da se slaže s argumentima koje je ono iznijelo u svojem odgovoru na repliku. U svojem odgovoru na repliku Komisija međutim najprije tvrdi da odgovor na žalbu društva Marquis Energy sadržava elektronički potpis osobe koja tvrdi da je član odvjetničke komore u Ateni (Grčka) i Bruxellesu (Belgija), ali da ni ovlaštenje za zastupanje ni punomoć te osobe nisu dostavljeni, što je, ako nedostatak ne bude otklonjen, dovoljno da se navedeni odgovor na žalbu proglasi nepostojećim.

               30

               Društvo Marquis Energy ističe prigovor nedopuštenosti žalbe u cijelosti. S jedne strane, tvrdi da Vijeće, u okviru prvog i drugog žalbenog razloga u biti dovodi u pitanje činjenične elemente a da se ne poziva na to da je Opći sud iskrivio dokaze. S druge strane, ono smatra da Vijeće u okviru svojeg trećeg žalbenog razloga ne iznosi dovoljno jasno svoje argumente.

               31

               Sud će ispitati, kao prvo, prigovor nedopuštenosti žalbe koji je istaknulo društvo Marquis Energy i, kao drugo, prvi dio prvog žalbenog razloga koje je istaknulo Vijeće, a temelji se na tome da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je zaključio da se sporna uredba izravno odnosi na društvo Marquis Energy.

               32

               Međutim, najprije treba ispitati navod Komisije u skladu s kojim odgovor na žalbu društva Marquis Energy nije pravilno potpisan te da ga stoga treba odbaciti kao nepostojeći.

               33

               U ovom slučaju izvornik odgovora na žalbu društva Marquis Energy je, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 31. svojeg mišljenja, potpisala odvjetnica, čiji se status kao takav ne osporava i koja je, u svakom slučaju i u skladu s člankom 44. stavkom 1. točkom (b) Poslovnika Suda, podnijela, s jedne strane, dokument kojim se potvrđuje da je ovlaštena za zastupanje pred sudovima države članice i, s druge strane, punomoć koju je izdalo društvo Marquis Energy, koju je potpisao njegov predsjednik.

               34

               Navod Komisije valja stoga odbiti kao očito neosnovan.

            Dopuštenost

               35

               Valja podsjetiti da ocjena činjenica i dokaza uistinu nije, osim u slučaju iskrivljavanja tih činjenica i dokaza, pravno pitanje koje je kao takvo podložno nadzoru Suda u okviru žalbe. Međutim, kad Opći sud utvrdi ili ocijeni činjenice, Sud je nadležan za provođenje, na temelju članka 256. UFEU‑a, nadzora njihove pravne kvalifikacije i njezinih pravnih posljedica (presude od 28. svibnja 1998., Deere/Komisija, C‑7/95 P, EU:C:1998:256, t. 21.; od 10. prosinca 2002., Komisija/Camar i Tico, C‑312/00 P, EU:C:2002:736, t. 69. i od 28. lipnja 2018., Andres (stečaj Heitkamp BauHolding)/Komisija, C‑203/16 P, EU:C:2018:505, t. 77.).

               36

               U ovom slučaju, Vijeće svojim prvim žalbenim razlogom ističe da je Opći sud počinio dvostruku pogrešku koja se tiče prava prilikom tumačenja članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a time što je zaključio da se sporna uredba, s jedne strane, izravno odnosila na društvo Marquis Energy i, s druge strane, osobno odnosila na to društvo u njegovu svojstvu uzorkovanog američkog proizvođača bioetanola. U okviru tog prvog žalbenog razloga Vijeće konkretno osporava to da se sporna uredba može izravno odnositi na društvo Marquis Energy s obzirom na to da ono u biti nije izravno izvozilo bioetanol u Uniju.

               37

               Time Vijeće stoga dovodi u pitanje pravne zaključke koje je Opći sud izveo iz svojih činjeničnih utvrđenja, u ovom slučaju priznanje društvu Marquis Energy procesne legitimacije za pokretanje postupka protiv sporne uredbe, u smislu članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a, tako da se žalba mora, barem u tom dijelu, proglasiti dopuštenom (vidjeti u tom smislu presude od 10. prosinca 2002., Komisija/Camar i Tico, C‑312/00 P, EU:C:2002:736, t. 71.; od 28. lipnja 2018., Njemačka/Komisija, C‑208/16 P, neobjavljena, EU:C:2018:506, t. 76. i od 28. lipnja 2018., Njemačka/Komisija, C‑209/16 P, neobjavljena, EU:C:2018:507, t. 74.).

               38

               Iz toga proizlazi, a da u ovom stadiju nije potrebno odlučivati o dopuštenosti drugih dvaju žalbenih razloga koje je istaknulo Vijeće, da prigovor nedopuštenosti prvog žalbenog razloga koji je istaknulo društvo Marquis Energy treba odbiti.

            Prvi dio prvog žalbenog razloga, koji se temelji na pogrešci koja se tiče prava koju je Opći sud počinio prilikom razmatranja izravnog utjecaja na društvo Marquis Energy

         Argumentacija stranaka

               39

               Vijeće tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava kada je u točki 67. pobijane presude zaključio, a što je uostalom obrazložio navodima iz točaka 76., 78. i 79. te presude, da se sporna uredba izravno odnosi na društvo Marquis Energy.

               40

               Naime, Opći sud je presudio da se sporna uredba izravno odnosi na društvo Marquis Energy s obzirom na to da je ono bilo proizvođač proizvoda koji je, prilikom njegova uvoza u Uniju, podlijegao antidampinškoj pristojbi. Uvođenje takve pristojbe izmijenilo je pravne uvjete pod kojima je bioetanol stavljen na tržište Unije. Međutim, utvrđenje da postoji takav izravan utjecaj nije u skladu s utvrđenjem Suda u presudi od 28. travnja 2015., T & L Sugars i Sidul Açúcares/Komisija (C‑456/13 P, EU:C:2015:284, t. 44. do 51.). Na to bi se društvo, kao proizvođača koji svoje proizvode izravno ne prodaje u Uniju, sporna uredba mogla u najbolju ruku neizravno odnositi s gospodarske točke gledišta jer je ono potencijalno stavljeno u nepovoljan konkurentski položaj u odnosu na druge proizvođače bioetanola od kojih se ne ubire nikakva pristojba.

               41

               Vijeće smatra da je Opći sud pogrešno presudio da antidampinške pristojbe mijenjaju pravne uvjete stavljanja na tržište predmetnog proizvoda i da tako izravno i bitno utječu na položaj svih uzorkovanih proizvođača, neovisno o tome je li riječ o izvoznicima ili nije. Zaključivši da se sporna uredba automatski izravno odnosi na sve proizvođače, Opći sud je postupio protivno ustaljenoj sudskoj praksi na koju se poziva, počinivši tako pogrešku koja se može nazvati sudskim „pretjerivanjem”.

               42

               Stoga Opći sud, prihvaćajući kao dovoljnu navodnu i neizravnu promjenu gospodarskog položaja društva Marquis Energy, nije poštovao uvjet izravnog utjecaja iz članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a, kojim se zahtjeva da osporavana mjera izravno proizvodi učinke na pravnu situaciju dotične osobe i da se njome ne daje nikakva diskrecijska ovlast adresatima te mjere koji su zaduženi za njezinu provedbu, s obzirom na to da je ona potpuno automatska i proizlazi isključivo iz propisa Unije, bez primjene drugih posrednih pravila.

               43

               Društvo Marquis Energy smatra da Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava kada je zaključio da se sporna uredba na njega izravno odnosi.

         Ocjena Suda

               44

               U skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, koju je Opći sud naveo u točki 44. pobijane presude, uvjet prema kojemu se osporavana mjera mora izravno odnositi na fizičku ili pravnu osobu zahtijeva ispunjenje dvaju kumulativnih uvjeta, odnosno osporavana mjera, s jedne strane, mora izravno proizvoditi učinke na pravnu situaciju te osobe i, s druge strane, njome se ne daje nikakva diskrecijska ovlast njezinim adresatima koji su zaduženi za njezinu provedbu s obzirom na to da je ona potpuno automatska i proizlazi isključivo iz propisa Unije, bez primjene drugih posrednih pravila (vidjeti osobito presudu od 5. svibnja 1998., Compagnie Continentale (France)/Komisija, C‑391/96 P, EU:C:1998:194, t. 41. i rješenja od 10. ožujka 2016., SolarWorld/Komisija, C‑142/15 P, neobjavljeno, EU:C:2016:163, t. 22. i od 21. travnja 2016., Makro autoservicio mayorista i Vestel Iberia/Komisija, C‑264/15 P i C‑265/15 P, neobjavljeno, EU:C:2016:301, t. 45.).

               45

               Kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 38. svojeg mišljenja, Vijeće i Komisija dovode u pitanje ocjenu Općeg suda koja se odnosi na prvi od tih uvjeta.

               46

               Naime, institucije u biti ističu da je Opći sud počinilo pogrešku koja se tiče prava time što je zaključio da se sporna uredba izravno odnosi na društvo Marquis Energy zato što su trgovci/proizvođači mješavina tijekom razdoblja ispitnog postupka redovito u Uniju izvozili velike količine bioetanola koje je ono proizvelo, tako da je na njegov pravni položaj na tržištu Unije znatno utjecalo uvođenje antidampinške pristojbe.

               47

               U tom pogledu valja podsjetiti da u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, iako su uredbe kojima se antidampinške pristojbe uvode na određeni proizvod po svojoj naravi i dosegu normativnoga karaktera jer se primjenjuju na sve odnosne gospodarske subjekte, nije isključeno da se mogu izravno i osobno odnositi na neke od njih, a osobito pod određenim uvjetima na proizvođače i izvoznike dotičnog proizvoda (vidjeti u tom smislu presudu od 16. travnja 2015., TMK Europe, C‑143/14, EU:C:2015:236, t. 19. i navedenu sudsku praksu).

               48

               U tom pogledu, Sud je više puta presudio da se akti kojima se uvode antidampinške pristojbe mogu izravno i osobno odnositi na poduzetnike koji proizvode i izvoze predmetni proizvod i kojima se damping stavlja na teret na temelju podataka koji proizlaze iz njihove trgovinske djelatnosti. Takav je slučaj poduzetnika koji su proizvođači i izvoznici koji mogu dokazati da su određeni u aktima Komisije ili Vijeća ili da su predmet pripremnih istraga (vidjeti u tom smislu osobito presude od 21. veljače 1984., Allied Corporation i dr./Komisija, 239/82 i 275/82, EU:C:1984:68, t. 11. i 12. i od 7. svibnja 1987., NTN Toyo Bearing i dr./Vijeće, 240/84, EU:C:1987:202, t. 5.).

               49

               Iz te sudske prakse proizlazi da se ne može smatrati da se uredba kojom se uvodi antidampinška pristojba izravno odnosi na poduzetnika samo zato što ima svojstvo proizvođača proizvoda koji podliježe toj pristojbi s obzirom na to da je u tom pogledu svojstvo izvoznika ključno. Naime, iz samog teksta sudske prakse navedene u prethodnoj točki ove presude proizlazi da je izravan utjecaj koji uredba kojom se uvode antidampinške pristojbe ima na određene proizvođače i izvoznike predmetnog proizvoda vezan osobito uz činjenicu da im je stavljen na teret damping. Međutim, proizvođaču koji ne izvozi ono što je proizveo na tržište Unije, nego se ograničava na to da to proda na svojem nacionalnom tržištu, ne može se staviti na teret damping.

               50

               Slijedom toga, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 57. svojeg mišljenja, sama okolnost da se proizvod nađe na tržištu Unije, pa i u velikim količinama, nije dovoljna da bi se zaključilo da, nakon što se na taj proizvod uvede antidampinška pristojba, navedena pristojba izravno utječe na pravni položaj njegova proizvođača.

               51

               Međutim, u ovom slučaju, kako to proizlazi iz uvodnih izjava 12. i 63. sporne uredbe i kao što je to Opći sud utvrdio u točki 57. pobijane presude, uzorkovani američki proizvođači, među kojima je društvo Marquis Energy, tijekom razdoblja ispitnog postupka nisu svoje proizvode izravno izvozili na tržište Unije. Stoga im na teret nije stavljen nikakav damping i u odnosu na njih nije mogla biti utvrđena nikakva pojedinačna dampinška marža, kako to proizlazi iz uvodnih izjava 64. i 76. sporne uredbe i kako je to Opći sud istaknuo u točkama 69. do 74. pobijane presude.

               52

               Budući da navedeni proizvođači, među kojima je društvo Marquis Energy, svoje proizvode nisu izravno izvozili na tržište Unije i da stoga u konačnici nisu u spornoj uredbi određeni kao izvoznici, utvrđenja vezana uz postojanje dampinga nisu se na njih izravno odnosila, niti je to izravno utjecalo na njihovu imovinu, s obzirom na to da njihovi proizvodi nisu bili izravno podvrgnuti uvedenim antidampinškim pristojbama.

               53

               Točno je da su američki proizvođači bioetanola, među kojima je društvo Marquis Energy, određeni u aktima institucija s obzirom na to da ih je Komisija u početku odabrala kao uzorak američkih proizvođača‑izvoznika. Međutim, ta okolnost, koju je Opći sud uostalom istaknuo u točki 81. pobijane presude, posvećenoj analizi osobnog utjecaja na društvo Marquis Energy, nije dovoljna kako bi se moglo zaključiti da se sporna uredba odnosi na potonje društvo.

               54

               Naime, iz sudske prakse navedene u točki 48. ove presude proizlazi da se samo za „poduzetnike koji proizvode i izvoze” proizvod koji podliježe antidampinškoj pristojbi kojima se na teret stavlja damping i koji mogu dokazati da su određeni u aktima institucija smatra da se uredba kojom se uvodi navedena pristojba na njih izravno odnosi.

               55

               Međutim, kao što je to već istaknuto u točki 51. ove presude, nije sporno da društvo Marquis Energy svoju proizvodnju bioetanola nije izravno izvozilo na tržište Unije.

               56

               Iako je točno da sporna uredba može američkog proizvođača bioetanola, poput društva Marquis Energy, staviti u nepovoljan konkurentski položaj, ta okolnost, čak i da se utvrdi, sama po sebi ne omogućuje da se zaključi da su odredbe te uredbe utjecale na pravni položaj tog društva i da su se one stoga na njega izravno odnosile (vidjeti u tom smislu presude od 28. travnja 2015., T & L Sugars i Sidul Açúcares/Komisija, C‑456/13 P, EU:C:2015:284, t. 37., i od 17. rujna 2015., Confederazione Cooperative Italiane i dr./Anicav i dr., C‑455/13 P, C‑457/13 P i C‑460/13 P, neobjavljena, EU:C:2015:616, t. 49.).

               57

               Opći sud je stoga počinio pogrešku koja se tiče prava time što je zaključio da se sporna uredba izravno odnosi na društvo Marquis Energy. Slijedom toga, pobijanu presudu valja ukinuti a da nije potrebno ispitati ostale žalbene razloge.

         O tužbi pred Općim sudom

               58

               U skladu s člankom 61. prvim stavkom Statuta Suda Europske unije on može, u slučaju ukidanja odluke Općeg suda, vratiti predmet na odlučivanje Općem sudu ili sam konačno odlučiti o sporu ako stanje postupka to dopušta.

               59

               U ovom slučaju, Sud smatra da raspolaže svim potrebnim elementima kako bi sam odlučio o dopuštenosti tužbe koju je društvo Marquis Energy podnijelo Općem sudu.

               60

               U ovom slučaju, kako bi dokazalo da se sporna uredba na njega izravno odnosi društvo Marquis Energy isticalo je, s jedne strane, činjenicu da je u potonjoj određeno kao proizvođač-izvoznik i da je uvršteno u uzorak proizvođača‑izvoznika i, s druge strane, činjenicu da će se antidampinške pristojbe primjenjivati na njegov budući izvoz.

               61

               Međutim, kako to proizlazi iz točaka 44. do 57. ove presude, takvi elementi nisu dovoljni da bi se dokazalo da se sporna uredba izravno odnosila na društvo Marquis Energy, u smislu članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a.

               62

               Stoga, s obzirom na to da je već navedeno da je na društvu Marquis Energy da dokaže da se sporna uredba na njega ne samo osobno nego i izravno odnosila, pri čemu se traži kumulativno ispunjenje tih dvaju uvjeta (vidjeti u tom smislu presude od 3. listopada 2013., Inuit Tapiriit Kanatami i dr./Parlament i Vijeće, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, t. 76., i od 13. ožujka 2018., Industrias Químicas del Vallés/Komisija, C‑244/16 P, EU:C:2018:177, t. 93.), valja prihvatiti prigovor nedopuštenosti koje je istaknulo Vijeće i odbaciti tužbu za poništenje sporne uredbe kao nedopuštenu.

         Troškovi

               63

               Sukladno članku 184. stavku 2. Poslovnika, kad žalba nije osnovana ili kad je osnovana i Sud sam konačno odluči o sporu, Sud odlučuje o troškovima.

               64

               U skladu s člankom 138. stavkom 1. tog Poslovnika, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.

               65

               Budući da Vijeće zahtijeva da se društvu Marquis Energy naloži snošenje troškova, te da potonje nije uspjelo u žalbenom postupku, društvu Marquis Energy valja naložiti snošenje, osim vlastitih troškova, troškova Vijeća koji se odnose na žalbeni postupak. Usto, budući da je tužba koju je društvo Marquis Energy podnijelo Općem sudu u cijelosti odbačena, valja mu naložiti da, pored vlastitih troškova, snosi troškove Vijeća koji se odnose na prvostupanjski postupak.

               66

               Sukladno članku 140. stavku 1. Poslovnika, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, države članice i institucije koje su intervenirale u postupak snose vlastite troškove.

               67

               Komisija će snositi vlastite troškove i u prvostupanjskom i u žalbenom postupku.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Ukida se presuda Općeg suda Europske unije od 9. lipnja 2016., Marquis Energy/Vijeće (T‑277/13, neobjavljena, EU:T:2016:343).

                           2.

                           Tužba za poništenje koju je podnijelo društvo Marquis Energy LLC odbacuje se kao nedopuštena.

                           3.

                           Društvu Marquis Energy LLC nalaže se snošenje, osim vlastitih troškova, troškova koje je Vijeće Europske unije imalo i u prvostupanjskom i u žalbenom postupku.

                           4.

                           Europska komisija snosi vlastite troškove i u prvostupanjskom i u žalbenom postupku.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski