title: Presuda Suda (peto vijeće) od 9. lipnja 2016.#Jørn Hansson protiv Jungpflanzen Grünewald GmbH.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Oberlandesgericht Düsseldorf.#Zahtjev za prethodnu odluku – Intelektualno i industrijsko vlasništvo – Oplemenjivačka prava na biljnu sortu Zajednice – Uredba (EZ) br. 2100/94 – Povreda – Razumna naknada – Naknada pretrpljene štete – Troškovi postupka i izvansudski troškovi.#Predmet C-481/14.

text:
         PRESUDA SUDA (peto vijeće)
      9. lipnja 2016.* (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Intelektualno i industrijsko vlasništvo — Oplemenjivačka prava na biljnu sortu Zajednice — Uredba (EZ) br. 2100/94 — Povreda — Razumna naknada — Naknada pretrpljene štete — Troškovi postupka i izvansudski troškovi“
      U predmetu C‑481/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Oberlandesgericht Düsseldorf (Okružni sud u Düsseldorfu, Njemačka), odlukom od 16. listopada 2014., koju je Sud zaprimio 30. listopada 2014., u postupku

         Jørn Hansson

      protiv

         Jungpflanzen Grünewald GmbH,

      SUD (peto vijeće),
      u sastavu: J. L. da Cruz Vilaça, predsjednik vijeća, F. Biltgen, A. Borg Barthet, E. Levits (izvjestitelj) i M. Berger, suci,
      nezavisni odvjetnik: H. Saugmandsgaard Øe,
      tajnik: I. Illéssy, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 12. studenoga 2015.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Hansson, G. Würtenberger, Rechtsanwalt,

               —

               za Jungpflanzen Grünewald GmbH, T. Leidereiter, Rechtsanwalt,

               —

               za Europsku komisiju, B. Schima i F. Wilman kao i I. Galindo Martín i B. Eggers, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 4. veljače 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Uredbe Vijeća (EZ) br. 2100/94 od 27. srpnja 1994. o oplemenjivačkim pravima na biljnu sortu Zajednice (SL 1994., L 227, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 24., str. 3.). kao i Direktive 2004/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o provedbi prava intelektualnog vlasništva (SL 2004., L 157, str. 45. i ispravak u SL 2004., L 195, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 2., str. 74.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Jørna Hanssona i društva Jungpflanzen Grünewald GmbH (u daljnjem tekstu: Jungpflanzen) u vezi s naknadom štete proizašle iz povrede u vezi sa zaštićenom biljnom sortom Zajednice.

         Pravni okvir

         Uredba br. 2100/94

               3

               U skladu s člankom 11. Uredbe br. 2100/94, ovlaštenje za oplemenjivačka prava na biljnu sortu Zajednice ima „oplemenjivač”, to jest „osoba koja je oplemenila ili otkrila i razvila sortu, ili [njezin] pravni sljednik”.

               4

               U članku 13. Uredbe br. 2100/94, naslovljenom „Prava nositelja oplemenjivačkih prava na biljnu sortu Zajednice i zabranjene radnje”, propisuje se:
               „1.   Oplemenjivačko pravo na biljnu sortu Zajednice ima takav učinak da nositelj ili nositelji oplemenjivačkog prava na biljnu sortu Zajednice (dalje u tekstu ‚nositelj’) ima pravo na poduzimanje radnji određenih u stavku 2.
               2.   Ne dovodeći u pitanje odredbe članaka 15. i 16., sljedeće radnje u pogledu sastojaka sorte ili požetog ili pobranog materijala zaštićene sorte (dalje u tekstu oba kao ‚materijal’) zahtijevaju davanje odobrenja od strane nositelja:

                        (a)

                        proizvodnja ili reprodukcija (umnažanje);

                        (b)

                        kondicioniranje za umnažanje;

                        (c)

                        ponude za prodaju;

                        (d)

                        prodaja ili drugo stavljanje na tržište;

                  [...] Nositelj može davanje ovog ovlaštenja uvjetovati i ograničiti.
               [...]”

               5

               Članak 94. navedene uredbe koji se odnosi na građanskopravne tužbe koje se mogu podnijeti u slučaju korištenja biljne sorte koje predstavlja povredu, glasi:
               „1.   Osobu koja:

                        a)

                        počini jedno od djela određenih u članku 13. stavku 2., a da nema pravo to učiniti, u pogledu sorte za koju je dodijeljeno oplemenjivačko pravo na biljnu sortu Zajednice

                  [...]
               nositelj može tužiti za prestanak takve povrede ili za plaćanje razumne naknade ili oboje.
               2.   Osoba koja postupi namjerno ili s nemarom nadalje je dužna nadoknaditi nositelju svaku daljnju štetu koja proizlazi iz predmetnog djela. U slučajevima običnog nemara navedeni zahtjevi mogu se umanjiti sukladno stupnju takvog običnog nemara, međutim, ne u tolikoj mjeri da budu manji od koristi koja je proizašla za osobu koja je počinila povredu.”

               6

               Dodatna primjena nacionalnog prava u pogledu povrede uređena je člankom 97. iste uredbe u kojem je određeno:
               „1.   Ako je stranka koja je odgovorna sukladno članku 94., na temelju povrede ostvarila neku dobit na štetu nositelja ili osobe s pravom na iskorištavanje, sudovi nadležni sukladno člancima 101. ili 102. primjenjuju svoje nacionalno pravo, uključujući njihovo međunarodno privatno pravo, u odnosu na povrat u prijašnje stanje.
               [...]”

         Direktiva 2004/48

               7

               U uvodnoj izjavi 17. Direktive 2004/48 navodi se: „mjere, postupci i pravna sredstva predviđeni ovom Direktivom trebali bi se odrediti u svakom slučaju na takav način da se propisno vodi računa o posebnim značajkama tog slučaja, uključujući i posebna obilježja svakog prava intelektualnog vlasništva i, kada je primjereno, namjernu ili nenamjernu prirodu povrede”.

               8

               U uvodnoj izjavi 26. navedene direktive navodi se:
               „Radi naknade štete pretrpljene kao posljedice povrede koju je izvršio počinitelj povrede koji je bio uključen u izvršenje radnje znajući, ili imajući razloga da zna, kako će one dovesti do takve povrede, iznos odštete koja se dodjeljuje nositelju prava treba uzeti u obzir sve odgovarajuće aspekte, kao što su gubitak zarade koji je imao nositelj prava ili nepoštenu dobit koju je ostvario počinitelj povrede i, kada je to prikladno, bilo kakvu moralnu [neimovinsku] štetu nanesenu nositelju prava. Kao alternativa, na primjer kada je teško utvrditi iznos stvarno pretrpljene štete, iznos odštete može biti izveden iz elemenata kao što su naknade ili pristojbe koje bi trebalo platiti da je počinitelj povrede zahtijevao odobrenje za korištenje tog prava intelektualnog vlasništva. Cilj nije uvođenje obveze za propisivanje kaznene odštete već omogućavanje naknade štete utemeljene na objektivnom kriteriju istovremeno vodeći računa o troškovima koje je imao nositelj prava, kao što su troškovi identifikacije i istraživanja.”

               9

               U skladu s člankom 2. stavkom 1. Direktive 2004/48:
               „Ne dovodeći u pitanje sredstva koja su predviđena ili koja mogu biti predviđena zakonodavstvom Zajednice ili nacionalnim zakonodavstvom, ako su ta sredstva povoljnija za nositelje prava, mjere, postupci i pravna sredstva predviđeni ovom Direktivom primjenjuju se, u skladu s člankom 3., na svaku povredu prava intelektualnog vlasništva kako je predviđeno pravom Zajednice i/ili nacionalnim pravom dotične države članice.”

               10

               U članku 13. te direktive, naslovljenom „Naknade štete”, određeno je:
               „1.   Države članice osiguravaju da nadležna sudska tijela, na zahtjev oštećene stranke, počinitelju povrede koji je znao ili za kojeg je osnovano pretpostaviti da je morao znati da sudjeluje u vršenju povrede, nalože da nositelju prava plati naknadu primjerenu stvarnoj šteti koju je pretrpio kao posljedicu povrede.
               Pri određivanju naknade štete sudska tijela:

                        a)

                        uzimaju u obzir sve primjerene aspekte, kao što su negativne gospodarske posljedice, uključujući i izgubljenu dobit, koje je pretrpjela oštećena stranka, svaku nepoštenu dobit koju je ostvario počinitelj povrede i, u odgovarajućim slučajevima, elemente koji nisu gospodarski čimbenici, kao što je moralna [neimovinska] šteta koju je povreda nanijela nositelju prava;
                        ili

                        b)

                        kao alternativu točki (a), ona mogu u odgovarajućim slučajevima odrediti naknadu štete u obliku paušalnog iznosa na temelju elemenata kao što je barem iznos naknada ili pristojbi koje bi povreditelj prava morao platiti da je zatražio odobrenje za korištenje tog prava intelektualnog vlasništva.

                  2.   Kad počinitelj nije znao, ili nije imao osnovanih razloga znati da sudjeluje u vršenju povrede, države članice mogu propisati da sudska tijela mogu naložiti povrat dobiti ili isplatu naknade štete, koja može biti unaprijed utvrđena.”

               11

               U članku 14. navedene direktive propisano je:
               „Države članice osiguravaju da opravdane i razmjerne sudske i ostale troškove koje je imala uspješna stranka u sporu, kao opće pravilo, snosi neuspješna stranka, osim ako to nije dopušteno zbog pravičnosti.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               12

               J. Hansson je od 1999. nositelj oplemenjivačkog prava na biljnu sortu Zajednice EU 4282, pod nazivom „Lemon Symphony”, koja spada u vrstu afričkih ivančica.

               13

               Jungpflanzen je u razdoblju od 2002. do 2009. uzgajao i stavljao na tržište, cvjetnu sortu SUMOST 01, pod nazivom „Summerdaisy’s Alexander”.

               14

               Smatrajući da se ta dva naziva u stvarnosti odnose na istu cvjetnu sortu, J. Hansson je, putem privremene pravne zaštite, od Landgerichta Düsseldorf (Okružni sud u Düsseldorfu, Njemačka) zatražio da Jungpflanzenu zabrani trgovanje tom potonjom sortom. Taj zahtjev, kao i žalba koju je tužitelj iz glavnog postupka podnio Oberlandesgerichtu Düsseldorf (Okružni sud u Düsseldorfu, Njemačka) odbijeni su s obrazloženjem da nije utvrđena povreda u vezi sa sortom naziva „Lemon Symphony”.

               15

               Međutim, J. Hansson je u okviru postupka o meritumu, uspio sa zahtjevom da se Jungpflanzenu naloži plaćanje naknade štete koju je pretrpio zbog prodaje cvijeća naziva „Summerdaisy’s Alexander”, kao posljedica povrede u vezi s gore navedenom sortom.

               16

               Kad je riječ o naknadi pretrpljene štete, J. Hanssonu je u prvom stupnju, Landgericht Düsseldorf (Okružni sud u Düsseldorfu), na temelju članka 94. Uredbe br. 2100/94, dosudio iznos od 66231,74 eura, uvećan za kamate, koji odgovara onomu što je on tražio na temelju naknade koju mu je Jungpflanzen trebao isplatiti za 1 512 630 sadnica zaštićene sorte koje je prodao između 2002. i 2009.

               17

               Međutim, taj sud nije prihvatio druge zahtjeve J. Hanssona, koji se odnose na plaćanje dodatka na naknadu čiji je iznos jednak polovini iznosa tražene naknade, to jest 33115,89 eura, uz zatezne kamate, i naknadu troškova povezanih s postupkom u iznosu od 1967,35 eura, uvećanim za iste kamate. Taj je sud, među ostalim, ocijenio da J. Hansson ne može tražiti naknadu štete u obliku dodatka zbog povrede, koji bi dugovao tuženik u glavnom postupku, jer ni Uredba br. 2100/94, ni Direktiva 2004/48, niti nacionalno pravo ne predviđaju određivanje odštete koja bi imala kazneni karakter.

               18

               Obje stranke su protiv te presude podnijele žalbu sudu koji je uputio zahtjev.

               19

               Prema mišljenju tog suda, nije utvrđeno da je Jungpflanzen počinio povredu u vezi sa zaštićenom sortom o kojoj je riječ u glavnom postupku. Međutim, stranke se ne slažu oko iznosa razumne naknade za povredu kao i oko naknade pretrpljene štete u smislu članka 94. Uredbe br. 2100/94.

               20

               Oberlandesgericht Düsseldorf (Okružni sud u Düsseldorfu, Njemačka) smatra da iznos razumne naknade treba utvrditi u odnosu na licencu koja bi se uobičajeno morala platiti nositelju oplemenjivačkih prava na biljnu sortu Zajednice, s obzirom na ugovore o licenci koji su stvarno potpisani u razdoblju na koje se odnosi povreda.

               21

               Što se tiče primjene dodatka za povredu, sud koji je uputio zahtjev sumnja da članak 94. stavak 1. Uredbe br. 2100/94 može poslužiti kao temelj za automatsko paušalno uvećanje određenog iznosa naknade.

               22

               Međutim, on smatra da bi se kod svakog oblika uvećanja morale uzeti u obzir vlastite značajke zaštićene sorte na koju se povreda odnosi kao i praktične posljedice koje proizlaze iz povrede. Osim toga, razumna naknada iz članka 94. stavka 1. Uredbe br. 2100/94, treba uključivati kamate na godišnju odštetu po uobičajenoj kamatnoj stopi uvećanoj za pet postotnih poena.

               23

               Budući da sud koji je uputio zahtjev smatra da je Jungpflanzen postupao u zloj vjeri, on želi dobiti pojašnjenja glede načina izračuna naknade štete koju je pretrpio nositelj oplemenjivačkog prava na biljnu sortu Zajednice, iz članka 94. stavka 2. Uredbe br. 2100/94. Osobito, postavlja se pitanje može li iznos licence koja se upotrebljava na tržištu na istom području biti referentan u tom pogledu i treba li ga uvećati s obzirom na značajke svojstvene zaštićenoj sorti na koju se povreda odnosi kao i praktične posljedice koje proizlaze iz povrede.

               24

               U svakom slučaju, sud koji je uputio zahtjev smatra da članak 94. stavak 2. te uredbe ne može poslužiti kao temelj za paušalno uvećanje na temelju dodatka za povredu niti može biti sredstvo kojim se osobi koja povrijedi oplemenjivačko pravo na biljnu sortu Zajednice nalaže plaćanje odštete koja odgovara povratu ukupnih troškova (putovanja, sastanci, ulaganje vremena) koje je imao nositelj oplemenjivačkog prava prilikom postupka o meritumu, kao i troškova postupka privremene pravne zaštite.

               25

               U tim je okolnostima Oberlandesgericht Düsseldorf (Okružni sud u Düsseldorfu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        1.

                        Treba li prilikom utvrđivanja „razumne naknade” koju osoba koja povrijedi oplemenjivačko pravo na biljnu sortu Zajednice mora isplatiti nositelju tog prava sukladno članku 94. stavku 1. točki (a) Uredbe [br. 2100/94], jer je poduzela radnje navedene u članku 13. stavku 2. navedene uredbe a da na to nije bila ovlaštena, koja se utvrđuje na temelju uobičajene naknade koja se plaća za licencu koja se upotrebljava na tržištu na istom području za radnje opisane u članku 13. stavku 2. Uredbe [br. 2100/94], tu naknadu uvijek uvećati za „dodatak zbog povrede” u paušalnom iznosu? Proizlazi li to iz članka 13. stavka 1. druge rečenice Direktive [2004/48]?

                        2.

                        Treba li prilikom utvrđivanja „razumne naknade” koju osoba koja povrijedi oplemenjivačko pravo na biljnu sortu Zajednice mora isplatiti nositelju tog prava sukladno članku 94. stavku 1. točki (a) Uredbe [br. 2100/94] jer je poduzela radnje navedene u članku 13. stavku 2. potonje a da na to nije bila ovlaštena, koja se utvrđuje na temelju uobičajene naknade koja se plaća za licencu koja se upotrebljava na tržištu na istom području za radnje opisane u članku 13. stavku 2. Uredbe [br. 2100/94], u konkretnom slučaju dodatno uzeti u obzir sljedeća razmatranja odnosno okolnosti radi uvećavanja naknade:

                                 a)

                                 okolnost da je u relevantnom razdoblju povrijeđena sorta koja je navedena u tužbi na tržištu zbog svojih posebnih svojstava uživala ekskluzivnost, ako se uobičajena naknada za standardnu licencu na tržištu izračunava na osnovi ugovora o licenci i obračuna zaključenih u vezi sa sortom navedenom u tužbi;
                                 Ako uvažavanje ove okolnosti dolazi u obzir u konkretnom slučaju:
                                 Je li uvećavanje naknade dopušteno samo onda kada su osobine na kojima se temelji ekskluzivni položaj sorte koja je navedena u tužbi navedene u opisu oplemenjivačkog prava na biljnu sortu?

                                 b)

                                 okolnost da je sorta koja je navedena u tužbi već vrlo uspješno prodavana na tržištu u trenutku uvođenja na tržište sorte kojom se povrjeđuje oplemenjivačko pravo nositelja, čime je osoba koja je povrijedila to pravo uštedjela na troškovima uvođenja svoje sorte na tržište, ako se uobičajena naknada za standardnu licencu na tržištu izračunava na osnovi ugovora o licenci i obračuna zaključenih u vezi sa sortom navedenom u tužbi;

                                 c)

                                 okolnost da je razmjer povrede sorte navedene u tužbi s obzirom na vrijeme trajanja povrede i broj prodanih primjeraka veći od prosječnog;

                                 d)

                                 razmatranje prema kojem se osoba koja je povrijedila pravo nositelja oplemenjivačkog prava na biljnu sortu – za razliku od imatelja licence – ne mora pribojavati da će platiti naknadu za licencu (i da neće moći tražiti njezin povrat) i u slučaju da sorta koja je navedena u tužbi, a protiv koje se vodi postupak za proglašenje ništavosti, kasnije bude proglašena ništavom;

                                 e)

                                 okolnost da osoba koja je povrijedila pravo nositelja oplemenjivačkog prava na biljnu sortu – za razliku od onog što je uobičajeno za imatelje licence – nije bila obvezna sačinjavati tromjesečne obračune;

                                 f)

                                 razmatranje prema kojem nositelj oplemenjivačkog prava na biljnu sortu snosi rizik od inflacije, nastao zbog dugačkog trajanja postupka pravne zaštite,

                                 g)

                                 razmatranje prema kojem nositelj oplemenjivačkog prava na biljnu sortu zbog nužnosti pokretanja pravnog postupka – za razliku od ostvarivanja prihoda od dodjele licenci za sortu navedenu u tužbi – ne može prihode dobivene od sorte navedene u tužbi uvrstiti u svoje planove;

                                 h)

                                 razmatranje prema kojem nositelj oplemenjivačkog prava na biljnu sortu u slučaju povrede sorte navedene u tužbi snosi i opći procesni rizik povezan s vođenjem sudskog postupka, ali i rizik da u konačnici neće moći ovršiti osobu koja je povrijedila njegovo pravo;

                                 i)

                                 razmatranje prema kojem je nositelju oplemenjivačkog prava na biljnu sortu povredom njegova prava samovoljnim ponašanjem osobe koja je to pravo povrijedila uskraćena sloboda odlučivanja hoće li toj osobi uopće dopustiti korištenje sorte navedene u tužbi?

                        3.

                        Treba li prilikom utvrđivanja „razumne naknade” koju osoba koja povrijedi oplemenjivačko pravo na biljnu sortu Zajednice mora isplatiti nositelju tog prava sukladno članku 94. stavku 1. točki (a) Uredbe br. [2100/94] jer je poduzela radnje navedene u članku 13. stavku 2. potonje a da na to nije bila ovlaštena, uvažiti i pravo na kamate na godišnji iznos naknade prema redovnoj stopi zateznih kamata, ako se pretpostavi da bi razumne ugovorne stranke predvidjele takve kamate?

                        4.

                        Treba li prilikom izračunavanja „svake daljnje štete koja proizlazi iz predmetnog djela” koju osoba koja je povrijedila oplemenjivačko pravo na biljnu sortu Zajednice mora nadoknaditi nositelju tog prava sukladno članku 94. stavku 2. drugoj rečenici Uredbe br. [2100/94] jer je poduzela radnje navedene u članku 13. stavku 2. potonje a da na to nije bila ovlaštena, kao temelj za izračun uzeti uobičajenu naknadu koja se plaća za licencu koja se upotrebljava na tržištu na istom području za [navedene] radnje [...]?

                        5.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje:

                                 a)

                                 Treba li prilikom izračuna „daljnje štete” na osnovi licence koja se upotrebljava na tržištu sukladno članku 94. stavku 2. prvoj rečenici Uredbe br. [2100/94] u konkretnom slučaju uzeti u obzir razmatranja odnosno okolnosti navedene u pitanju, točkama (a) do (i) i/ili okolnost da je nositelj oplemenjivačkog prava na biljnu sortu zbog potrebe vođenja pravnog postupka prisiljen u uobičajenom opsegu osobno trošiti svoje vrijeme na istraživanje povrede i bavljenje predmetom, kao i provesti istragu o povredi oplemenjivačkog prava na biljnu sortu u opsegu uobičajenom pri povredi takvog prava tako da je opravdano izricanje dodatka na uobičajenu naknadu za licencu?

                                 b)

                                 Treba li prilikom izračuna „daljnje štete” na osnovi licence koja se upotrebljava na tržištu sukladno članku 94. stavku 2. prvoj rečenici Uredbe [br. 2100/94] tu naknadu uvijek uvećati za „dodatak zbog povrede” u paušalnom iznosu? Proizlazi li to iz članka 13. stavka 1. druge rečenice direktive [2004/48]?

                                 c)

                                 Treba li prilikom izračuna „daljnje štete” na osnovi licence koja se upotrebljava na tržištu sukladno članku 94. stavku 2. prvoj rečenici Uredbe [br. 2100/94] uvažiti i pravo na kamate na godišnji iznos naknade prema [...] redovnoj stopi zateznih kamata, ako se pretpostavi da bi razumne ugovorne stranke predvidjele takve kamate?

                        6.

                        Treba li članak 94. stavak 2. prvu rečenicu Uredbe [br. 2100/94] tumačiti na način da dobit osobe koja je povrijedila nositeljevo pravo predstavlja „daljnju štetu” u smislu tog propisa, čiju se naknadu može dodatno tražiti uz razumnu naknadu iz članka 94. stavka 1. Uredbe [br. 2100/94] ili je dobit osobe koja je povrijedila pravo nositelja koja se duguje na temelju članka 94. stavka 2. prve rečenice Uredbe [br. 2100/94] u slučaju zabranjenog ponašanja samo alternativa plaćanju razumne naknade iz članka 94. stavka 1.?

                        7.

                        Protivi li se zahtjev za naknadu štete iz članka 94. stavka 2. Uredbe [br. 2100/94] nacionalnim propisima prema kojima nositelj oplemenjivačkog prava na biljnu sortu kojem je pravomoćno naloženo snošenje troškova postupka privremene pravne zaštite zbog povrede tog prava ne može tražiti naknadu tih troškova na temelju materijalnog prava, pa čak i u slučaju kada je uspio u kasnijem glavnom postupku vođenom povodom iste te povrede?

                        8.

                        Protivi li se zahtjev za naknadu štete iz članka 94. stavka 2. Uredbe [br. 2100/94] nacionalnim propisima prema kojima oštećenik ne može tražiti naknadu za svoje vrijeme utrošeno tijekom izvansudskog i sudskog ostvarivanja odštetnog zahtjeva, osim u uskim granicama postupka za utvrđivanje troškova, sve dok utrošak vremena ne prelazi uobičajene okvire?”

         O prethodnim pitanjima

               26

               Svojim pitanjima sud koji je uputio zahtjev u biti želi znati kojim su načelima uređeni određivanje i izračun iznosa odštete i naknade štete koje se duguju na temelju članka 94. Uredbe br. 2100/94.

               27

               Neka od tih pitanja odnose se na samu narav dvaju načina naknade štete na temelju tog članka, a druga, konkretnija, odnose se na elemente osnove izračuna razumne naknade iz stavka 1. istog članka, kao i elemente osnove koja se odnosi na izračun naknade štete koju je nositelj pretrpio, u smislu stavka 2. tog članka.

               28

               Stoga, prvo valja zajedno ispitati pitanja koja se odnose na narav naknade štete iz članka 94. Uredbe br. 2100/94, prije nego se potom pojasne elementi koje treba uzeti u obzir za određivanje razumne naknade iz stavka 1. tog članka kao i naknade štete koju je pretrpio nositelj sorte na koju se odnosi povreda u smislu stavka 2. tog članka.

         Pitanja koja se odnose na narav naknade štete iz članka 94. Uredbe br. 2100/94

               29

               Prvim, petim pitanjem točkom (b) i šestim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev želi znati treba li članak 94. Uredbe br. 2100/94 tumačiti na način da on zahtijeva da se iznos odštete, koji se dodjeljuje radi naknade štete proizašle iz radnje iz članka 13. stavka 2. te uredbe, uveća za dodatak zbog povrede. Osim toga, on se pita treba li taj članak tumačiti na način da može poslužiti kao pravni temelj tomu da se osobi koja je počinila povredu naložiti povrat dobiti koja je za nju proizašla iz te povrede.

               30

               Kao prvo, iz teksta članka 94. stavaka 1. i 2. Uredbe br. 2100/94 proizlazi da on obuhvaća isključivo naknadu štete koju je pretrpio nositelj oplemenjivačkih prava na biljnu sortu Zajednice zbog radnje kojom je to pravo povrijeđeno.

               31

               S jedne strane, cilj članka 94. stavka 1. te uredbe je da se financijski nadoknadi korist koja je proizašla za osobu koja je počinila povredu, a ta korist odgovara iznosu koji je jednakovrijedan naknadi koju nije platila (vidjeti, u tom smislu, presudu od 5. srpnja 2012., Geistbeck, C‑509/10, EU:C:2012:416, t. 40.). U tom pogledu, Sud je pojasnio da ta odredba predviđa samo naknadu one štete koja je povezana s neplaćanjem „razumne naknade” u smislu te odredbe (vidjeti presudu od 5. srpnja 2012., Geistbeck, C‑509/10, EU:C:2012:416, t. 50.).

               32

               S druge strane, članak 94. stavak 2. Uredbe br. 2100/94 odnosi se na „daljnju štetu” koju je osoba koja je počinila povredu dužna nadoknaditi nositelju u slučaju da je povreda počinjena „namjerno ili s nemarom”.

               33

               Iz toga proizlazi da članak 94. te uredbe za nositelja oplemenjivačkih prava na biljnu sortu Zajednice uspostavlja pravo na naknadu štete koje je, ne samo cjelovito, nego se osim toga temelji na objektivnoj osnovi, to jest obuhvaća samo štetu koja je proizašla iz radnje povrede.

               34

               Stoga se članak 94. te uredbe ne može tumačiti na način da može poslužiti kao pravna osnova, kako bi se, u korist tog nositelja, osobi koja je počinila povredu naložilo plaćanje kaznene odštete, određene u paušalnom iznosu.

               35

               Nasuprot tomu, opseg naknade štete, koji se duguje na temelju članka 94. Uredbe br. 2100/94 treba, koliko je to moguće, točno odražavati, stvarnu i izvjesnu štetu koju je pretrpio nositelj oplemenjivačkih prava na biljnu sortu Zajednice kao posljedicu povrede.

               36

               Kao drugo, takvo tumačenje je u skladu s ciljevima Direktive 2004/48, kojom se utvrđuje minimalni standard glede poštovanja prava na intelektualno vlasništvo općenito.

               37

               Najprije, iz uvodne izjave 17. te direktive proizlazi da bi se pravna sredstva predviđena tom direktivom trebala odrediti u svakom slučaju na takav način da se propisno vodi računa o posebnim značajkama slučaja.

               38

               Zatim, uvodna izjava 26. navedene Direktive navodi da cilj naknade štete nije uvođenje obveze za propisivanje kaznene odštete.

               39

               Zaključno, članak 13. stavak 1. Direktive 2004/48 pojašnjava da države članice osiguravaju da nadležna sudska tijela, na zahtjev oštećene stranke, počinitelju povrede nalože da nositelju prava plati naknadu primjerenu stvarnoj šteti koju je pretrpio kao posljedicu povrede.

               40

               U tim okolnostima, članak 94. Uredbe br. 2100/94 ne omogućava da se osobi koja je počinila povredu naloži plaćanje dodatka zbog povrede u paušalnom iznosu, kako ga je opisao sud koji je uputio zahtjev, s obzirom na to da taj dodatak nužno ne odražava štetu koju je pretrpio nositelj sorte na koju se odnosi povreda, iako Direktiva 2004/48 ne sprječava članice da predvide veće mjere zaštite.

               41

               Isto tako, taj članak, ne omogućava nositelju oplemenjivačkih prava na biljnu sortu Zajednice da zahtijeva povrat koristi i dobitaka koje su proizašle za osobu koja je počinila povredu. Naime, i iznos razumne naknade kao i iznos naknade štete koji se duguje na temelju članka 94. stavka 2. Uredbe br. 2100/94 moraju se odrediti s obzirom na štetu koju je pretrpio oštećenik, a ne s obzirom na korist koja je proizašla za osobu koja je počinila povredu.

               42

               Iako se u stavku 2. tog članka navodi „korist koja je proizašla za osobu koja je počinila povredu”, ipak ne predviđa da se ta korist kao takva mora uzeti u obzir u opsegu financijske naknade koja se stvarno dodjeljuje nositelju. Nadalje, važno je naglasiti da kad je riječ o povratu koristi koja je proizašla za osobu koja je počinila povredu, članak 97. Uredbe br. 2100/94 izričito upućuje na nacionalno pravo država članica.

               43

               Iz tih razmatranja proizlazi da na prvo, peto pitanje točku (b) i šesto pitanje valja odgovoriti tako da članak 94. Uredbe br. 2100/94 treba tumačiti na način da pravo na naknadu štete koje priznaje nositelju zaštićene biljne sorte na koju se povreda odnosi obuhvaća svu štetu koju je on pretrpio, pri čemu taj članak ne može poslužiti kao temelj za nametanje dodatka u paušalnom iznosu zbog povrede ni, posebno, za povrat dobiti i prednosti koje su proizašle za osobu koja je počinila povredu.

         Pitanja koja se odnose na načine određivanja naknade i odštete iz članka 94. Uredbe br. 2100/94

      Razumna naknada iz članka 94. stavka 1. Uredbe br. 2100/94

               44

               Drugim i trećim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev, u biti želi znati koji se elementi moraju uzeti u obzir za ocjenu razumne naknade iz članka 94. stavka 1. Uredbe br. 2100/94. Osobito, on želi znati u kojoj mjeri valja uzeti u obzir određene posebne okolnosti za potrebe te ocjene.

               45

               Cilj te odredbe Uredbe br. 2100/94 je nadoknaditi korist koja je proizašla za osobu koja je počinila povredu, a ona odgovara iznosu koji je jednak naknadi koju osoba nije platila nositelju (presuda od 5. srpnja 2012., Geistbeck, C‑509/10, EU:C:2012:416, t. 40.).

               46

               Sud je već presudio da je cilj te odredbe nadoknaditi štetu koju je pretrpio nositelj oplemenjivačkih prava na biljnu sortu Zajednice kao žrtva povrede (presuda od 5. srpnja 2012., Geistbeck, C‑509/10, EU:C:2012:416, t. 36.).

               47

               Prema tome, kako bi se odredila „razumna naknada” u smislu te odredbe, kao osnovu za izračun valja uzeti iznos koji je jednak naknadi koja se plaća za proizvodnju prema licenci (presuda od 5. srpnja 2012., Geistbeck, C‑509/10, EU:C:2012:416, t. 37.).

               48

               U tu svrhu, kako bi se odredio iznos razumne naknade koja se plaća zbog povrede, iznos naknade koji bi se plaćao za proizvodnju biljne sorte prema licenci, kako je predviđen u članku 14. stavku 3. Uredbe br. 2100/94, bio bi primjerena osnova za izračun.

               49

               Međutim, na sudu koji je uputio zahtjev je da provjeri odgovaraju li okolnosti koje osobito navodi u zahtjevu za prethodnu odluku okolnostima za naknadu koju može uzeti kao referentnu vrijednost kako bi odredio iznos primjerene naknade.

               50

               U tom kontekstu, valja naglasiti da je također na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri treba li, ako je primjereno, uvećati iznos te naknade s obzirom na te okolnosti, vodeći računa o tome da se svaka od njih može uzeti u obzir samo jednom, u protivnom bi se povrijedilo načelo objektivne i cjelovite naknade štete, kako proizlazi iz članka 94. Uredbe br. 2100/94.

               51

               U svakom slučaju, Sud je pojasnio da članak 94. stavak 1. Uredbe br. 2100/94 treba tumačiti na način da se ograničava na propisivanje razumne naknade u slučaju nezakonitog korištenja biljne sorte, a da međutim nije predvidio naknadu druge štete osim one povezane s neplaćanjem spomenute naknade, isključivši time iz njezina iznosa troškove koji su nastali u vezi s nadzorom poštovanja prava nositelja oplemenjivačkih prava na biljnu sortu Zajednice (vidjeti, presudu od 5. srpnja 2012., Geistbeck, C‑509/10, EU:C:2012:416, t. 50. i 51.).

               52

               Iz tog tumačenja proizlazi da razumna naknada, u smislu te odredbe, obuhvaća štetu usko povezanu s neplaćanjem te naknade.

               53

               U tu se štetu mogu ubrojiti zatezne kamate zbog nepravodobnog plaćanja naknade koja se uobičajeno plaća, a fortiori ako je riječ o ugovornoj odredbi koju bi razumne i obaviještene ugovorne strane trebale predvidjeti, pod uvjetom da naknada koja je uzeta kao referentna vrijednost ne uključuje takve kamate.

               54

               Slijedom navedenog, na drugo i treće pitanje valja odgovoriti da pojam „razumna naknada” iz članka 94. stavka 1. Uredbe br. 2100/94 treba tumačiti na način da osim plaćanja uobičajene naknade koja se plaća za proizvodnju prema licenci, obuhvaća svu štetu usko povezanu s neplaćanjem te naknade, koja, među ostalim, može uključivati plaćanje zateznih kamata. Na sudu koji je uputio zahtjev je da utvrdi okolnosti koje zahtijevaju uvećanje te naknade, vodeći računa o tome da se za potrebe ocjene iznosa razumne naknade svaka od njih može uzeti u obzir samo jednom.

         Naknada pretrpljene štete iz članka 94. stavka 2. Uredbe br. 2100/94

               55

               Četvrtim, petim pitanjem točkama a) i c), sedmim kao i osmim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev u biti želi znati koji su elementi koje treba uzeti u obzir za ocjenu naknade zbog pretrpljene štete iz članka 94. stavka 2. Uredbe br. 2100/94. Osobito, on želi znati mora li iznos naknade koji se plaća za proizvodnju prema licenci poslužiti kao osnova za ocjenu iznosa naknade koja se dodjeljuje na tom temelju i mogu li se troškovi postupka nastali u okviru postupka privremene pravne zaštite kao i eventualni izvansudski troškovi obuhvatiti u okviru naknade te štete.

               56

               Kad je, kao prvo riječ o opsegu te naknade, iz točaka 33. do 43. ove presude proizlazi da je cilj članka 94. Uredbe br. 2100/94 cjelovita i objektivna naknada štete koju je pretrpio nositelj sorte na koju se odnosi povreda. Kako bi dobio tu naknadu, nositelj mora podnijeti dokaze koji pokazuju da njegova šteta premašuje elemente koji su obuhvaćeni razumnom naknadom iz članka 1. tog članka.

               57

               Prema tome, iznos uobičajene naknade koja se plaća za proizvodnju prema licenci ne može poslužiti kao osnova za ocjenu te štete. Naime, takva naknada omogućava izračun razumne naknade iz članka 94. stavka 1. Uredbe br. 2100/94 i nije nužno povezana sa štetom koja ostaje nenadoknađena.

               58

               U svakom slučaju, s jedne strane valja podsjetiti da se okolnosti koje su opravdale uvećanje uobičajene naknade koja se plaća za proizvodnju prema licenci za izračun razumne naknade ne mogu uzeti u obzir drugi put na temelju naknade štete iz članka 94. stavka 2. Uredbe br. 2100/94.

               59

               S druge strane, sud koji je uputio zahtjev mora ocijeniti u kojoj se mjeri šteta koju navodi nositelj sorte na koju se odnosi povreda može s točnošću dokazati ili treba li odrediti paušalni iznos, koji najbolje odražava stvarnu štetu. U tom kontekstu, ako bi to bilo opravdano, na iznos naknade štete mogu se primijeniti zatezne kamate po uobičajenoj stopi.

               60

               Kao drugo, kad je riječ o samom sadržaju štete koja se može nadoknaditi, valja istaknuti da članak 94. Uredbe br. 2100/94 u tom pogledu ne sadržava nikakve naznake. Međutim, i u nedostatku dodatnih informacija o važećem nacionalnom pravu u tom području, valja naglasiti da članak 14. Direktive 2004/48 u biti pojašnjava da troškove koje je imala uspješna stranka u sporu, kao opće pravilo, snosi neuspješna stranka.

               61

               S jedne strane, kad je riječ o troškovima postupka privremene pravne zaštite koji je prethodio glavnom postupku, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je tužitelj u glavnom postupku morao snositi troškove. Prema tome, ništa se ne protivi tomu da nacionalno zakonodavstvo ne predviđa povrat tih troškova u ocjeni štete koju treba nadoknaditi na temelju članka 94. stavka 2. Uredbe br. 2100/94.

               62

               S druge strane, što se tiče izvansudskih troškova, povezanih osobito s vremenom koje je žrtva povrede uložila u ostvarivanje svojih prava, Sud je već presudio da je cilj članka 14. Direktive 2004/48 povećati razinu zaštite intelektualnog vlasništva, izbjegavajući mogućnost da oštećena stranka bude odvraćena od pokretanja postupka u svrhu zaštite svojih prava (vidjeti presudu od 16. srpnja 2015., Diageo Brands , C‑681/13, EU:C:2015:471, t. 77.).

               63

               U tim okolnostima, na sudu koji je uputio zahtjev je da provjeri je li predvidljivi iznos troškova postupka koji se mogu dosuditi oštećeniku zbog povrede takav da ga odvrati od toga da svoja prava ostvaruje u sudskom postupku, s obzirom na iznose koji ostaju na njegov teret na temelju nastalih izvansudskih troškova i njihovu korisnost za glavnu tužbu za naknadu štete.

               64

               Na četvrto, peto pitanje točke (a) i (c), sedmo i osmo pitanje valja odgovoriti da članak 94. stavak 2. Uredbe br. 2100/94 treba tumačiti na način da iznos štete iz te odredbe treba odrediti s obzirom na konkretne elemente koje je s tim u vezi istaknuo nositelj sorte na koju se povreda odnosi, ako je potrebno pomoću paušalne metode ako navedeni elementi nisu mjerljivi. Toj se odredbi ne protivi to da troškovi nastali u okviru neuspješnog postupka privremene pravne zaštite ne ulaze u ocjenu te štete ni da se izvansudski troškovi nastali u okviru postupka o meritumu ne uzimaju u razmatranje. Neuzimanje u obzir tih troškova, međutim, podložno je uvjetu da iznos troškova postupka koje je moguće nadoknaditi oštećeniku zbog povrede nije takav da ga može odvratiti od sudskog ostvarivanja njegovih prava, s obzirom na iznose koji ostaju na njegov teret u pogledu nastalih izvansudskih troškova i njihovu korisnost za tužbu u glavnom postupku za naknadu štete.

         Troškovi

               65

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

                        1.

                           Članak 94. Uredbe Vijeća (EZ) br. 2100/94 od 27. srpnja 1994. o oplemenjivačkim pravima na biljnu sortu Zajednice treba tumačiti na način da pravo na naknadu štete koje priznaje nositelju zaštićene biljne sorte na koju se povreda odnosi obuhvaća svu štetu koju je on pretrpio, pri čemu taj članak ne može poslužiti kao temelj za nametanje dodatka u paušalnom iznosu zbog povrede ni, posebno, za povrat dobiti i prednosti koje su proizašle za osobu koja je počinila povredu.

                        2.

                           Pojam „razumna naknada” iz članka 94. stavka 1. Uredbe br. 2100/94 treba tumačiti na način da osim plaćanja uobičajene naknade koja se plaća za proizvodnju prema licenci, obuhvaća svu štetu usko povezanu s neplaćanjem te naknade, koja, među ostalim, može uključivati plaćanje zateznih kamata. Na sudu koji je uputio zahtjev je da utvrdi okolnosti koje zahtijevaju uvećanje te naknade, vodeći računa o tome da se za potrebe ocjene iznosa razumne naknade svaka od njih može uzeti u obzir samo jednom.

                        3.

                           Članak 94. stavak 2. Uredbe br. 2100/94 treba tumačiti na način da iznos štete iz te odredbe treba odrediti s obzirom na konkretne elemente koje je u tom pogledu istaknuo nositelj sorte na koju se povreda odnosi, ako je potrebno pomoću paušalne metode ako navedeni elementi nisu mjerljivi. Toj se odredbi ne protivi to da troškovi nastali u okviru neuspješnog postupka privremene pravne zaštite ne ulaze u ocjenu te štete ni da se izvansudski troškovi nastali u okviru postupka o meritumu ne uzimaju u razmatranje. Neuzimanje u obzir tih troškova, međutim, podložno je uvjetu da iznos troškova postupka koje je moguće nadoknaditi oštećeniku zbog povrede nije takav da ga može odvratiti od sudskog ostvarivanja njegovih prava, s obzirom na iznose koji ostaju na njegov teret u pogledu nastalih izvansudskih troškova i njihovu korisnost za tužbu u glavnom postupku za naknadu štete.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	* Jezik postupka: njemački


title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 7. listopada 2014.#Savezna Republika Njemačka protiv Vijeća Europske unije.#Tužba za poništenje – Vanjsko djelovanje Europske unije – Članak 218. stavak 9. UFEU-a – Utvrđivanje stajališta koje u ime Europske unije treba donijeti tijelo osnovano na temelju međunarodnog sporazuma – Međunarodni sporazum kojega Europska unija nije stranka – Međunarodna organizacija za vinogradarstvo i vinarstvo (OIV) – Pojam ,akata koji proizvode pravne učinkeʼ – Preporuke OIV‑a.#Predmet C‑399/12.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑399/12,
            povodom tužbe za poništenje na temelju članka 263. UFEU‑a, podnesene 28. kolovoza 2012.,
            Savezna Republika Njemačka , koju zastupaju T. Henze, B. Beutler i N. Graf Vitzthum, u svojstvu agenata,
            tužitelj,
            koju podupiru:
            Češka Republika , koju zastupaju M. Smolek, E. Ruffer i D. Hadroušek, u svojstvu agenata,
            Veliko Vojvodstvo Luksemburg , koje zastupa P. Frantzen, u svojstvu agenta,
            Mađarska , koju zastupaju M. Z. Fehér i K. Szíjjártó, u svojstvu agenata,
            Kraljevina Nizozemska , koju zastupaju M. Bulterman i B. Koopman kao i J. Langer, u svojstvu agenata,
            Republika Austrija , koju zastupa C. Pesendorfer, u svojstvu agenta,
            Slovačka Republika , koju zastupa B. Ricziová, u svojstvu agenta,
            Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske , koju zastupa J. Holmes, barrister ,
            intervenijenti,
            protiv
            Vijeća Europske unije , koje zastupaju E. Sitbon i J.‑P. Hix, u svojstvu agenata,
            tuženik,
            koje podupire:
            Europska komisija , koju zastupaju F. Erlbacher i B. Schima kao i B. Eggers, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
            intervenijent,
            SUD (veliko vijeće),
            u sastavu: V. Skouris, predsjednik, K. Lenaerts (izvjestitelj), potpredsjednik, A. Tizzano, R. Silva de Lapuerta i T. von Danwitz, predsjednici vijeća, J. Malenovský, E. Levits, J.‑C. Bonichot, A. Arabadjiev, D. Šváby, M. Berger, A. Prechal i E. Jarašiūnas, suci,
            nezavisni odvjetnik: P. Cruz Villalón,
            tajnik: K. Malacek, administrator,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 26. studenoga 2013.,
            saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 29. travnja 2014.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Svojom tužbom Savezna Republika Njemačka zahtijeva poništenje odluke Vijeća Europske unije od 18. lipnja 2012. o utvrđivanju stajališta koje treba donijeti u ime Europske unije u pogledu određenih rezolucija o kojima treba glasovati u okviru Međunarodne organizacije za vinogradarstvo i vinarstvo (OIV) (u daljnjem tekstu: pobijana odluka).
            Pravni okvir
            Međunarodno pravo
            2. U skladu s člankom 1. stavkom 2. Sporazuma o osnivanju Međunarodne organizacije za vinogradarstvo i vinarstvo, sklopljenoga 3. travnja 2001. (u daljnjem tekstu: Sporazum o OIV‑u), „OIV slijedi ciljeve i obavlja aktivnosti utvrđene člankom 2. OIV je međunarodna organizacija znanstvene i tehničke naravi, priznata po svojoj stručnosti za rad na području vinove loze, vina, napitaka na osnovi vina, grožđa, grožđica i ostalih proizvoda od vinove loze“.
            3. Članak 2. Sporazuma o OIV‑u propisuje:
            „1. U okviru njegove nadležnosti ciljevi OIV‑a jesu:
            a) izvještavati članice o mjerama kojima se pitanja od interesa za proizvođače, potrošače i druge sudionike u sektoru vinogradarstva i vinarskih proizvoda eventualno mogu razmatrati,
            b) pomagati drugim međunarodnim organizacijama, međuvladinim ili nevladinim, osobito onima koje se bave normizacijom,
            c) pridonositi međunarodnom usklađivanju postojeće prakse i normi i, prema potrebi, izradi novih međunarodnih normi radi poboljšanja uvjeta za proizvodnju i prodaju vina i proizvoda od vina te pomoći da se osigura vođenje računa o interesima potrošača.
            2. Da bi postigao te ciljeve, OIV će se baviti sljedećim:
            […]
            b) sastaviti i uobličiti preporuke i pratiti njihovu provedbu u suradnji s članicama, osobito na sljedećim područjima:
            (i) uvjeti za proizvodnju grožđa,
            (ii) enološki postupci,
            (iii)	definicija i/ili opis proizvoda, označavanje i uvjeti prodaje,
            (iv) metode analize i ocjenjivanja proizvoda od vinove loze,
            […]“
            4. Članak 8. Sporazuma o OIV‑u propisuje da neka međunarodna međuvladina organizacija može sudjelovati u OIV‑u ili biti njegova članica te može pomoći financiranju OIV‑a uz uvjete koje od slučaja do slučaja utvrdi opća skupština na prijedlog izvršnog odbora.
            5. Dvadesetjedna država članica Europske unije članica je OIV‑a. Naprotiv, Unija nije njegova članica. Međutim, ima status „gosta“ u smislu članka 5. stavka 2. Poslovnika OIV‑a. Na temelju toga Europska komisija ovlaštena je prisustvovati i sudjelovati na sastancima stručnih skupina i odbora OIV‑a, pod uvjetima utvrđenima tim poslovnikom.
            Pravo Unije
            6. Uredba Vijeća (EZ) br. 1234/2007 od 22. listopada 2007. o uspostavljanju zajedničke organizacije poljoprivrednih tržišta i o posebnim odredbama za određene poljoprivredne proizvode (Uredba o jedinstvenom ZOT‑u) (SL L 299, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 9., str. 61.), u verziji prema Uredbi (EZ) br. 1234/2010 Europskog parlamenta i Vijeća od 15. prosinca 2010. (SL L 346, str. 11.; SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 11., str. 274.; u daljnjem tekstu: Uredba br. 1234/2007), u članku 120.f, naslovljenom „Kriteriji za davanje odobrenja“, propisuje:
            „Pri odobravanju enoloških postupaka u skladu s postupkom iz članka 195. stavka 4. Komisija:
            (a) polazi od enoloških postupaka koje je preporuči[o] i objavi[o] [OIV] te rezultata eksperimentalne primjene još nedopuštenih enoloških postupaka.
            […]“
            7. Članak 120.g Uredbe br. 1234/2007, naslovljen „Metode analize“, predviđa:
            „Metode analize za određivanje sastava proizvoda iz sektora vina i pravila prema kojima se može utvrditi jesu li kod tih proizvoda upotrijebljeni nedopušteni enološki postupci jesu one metode i pravila koje je preporučio i objavio OIV.
            Ako ne postoje metode i pravila koje je preporučio i objavio OIV, Komisija donosi odgovarajuće metode i pravila u skladu s postupkom iz članka 195. stavka 4.
            Do donošenja takvih pravila, upotrebljavaju se metode i pravila koje odobri predmetna država članica.“
            8. Članak 158.a Uredbe br. 1234/2007, koji se odnosi na „posebne uvjete za uvoz vina“, u svojim stavcima 1. i 2. propisuje:
            „1. Osim ako nije drukčije predviđeno, posebno sporazumima zaključenima u skladu s [člankom 218. UFEU‑a], za proizvode koji su obuhvaćeni oznakama KN 2009 61, 2009 69 i 2204 i koji se uvoze u Zajednicu, primjenjuju se odredbe o oznakama izvornosti i oznakama zemljopisnog podrijetla i o označivanju koje su utvrđene u pododjeljku I. odjeljka I.a poglavlja I. glave II. dijela II. kao i u članku 113.d stavku 1. ove Uredbe.
            2. Osim ako nije drukčije predviđeno sporazumima zaključenima u skladu s [člankom 218. UFEU‑a], proizvodi iz stavka 1. ovog članka proizvode se u skladu s enološkim postupcima koje preporučuje i objavljuje OIV ili odobrava Zajednica sukladno ovoj Uredbi i njezinim provedbenim mjerama.“
            9. Uredba Komisije (EZ) br. 606/2009 od 10. srpnja 2009. o utvrđivanju određenih detaljnih pravila za provedbu Uredbe Vijeća (EZ) br. 479/2008 u pogledu kategorija proizvoda od vinove loze, enoloških postupaka i primjenjivih ograničenja (SL L 193, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 21., str. 266.), u verziji prema Provedbenoj uredbi Komisije (EU) br. 315/2012 od 12. travnja 2012. (SL L 103, str. 38.; SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 61., str. 163.; u daljnjem tekstu: Uredba br. 606/2009), u članku 9. stavku 1. prvom podstavku propisuje:
            „Ako specifikacije za čistoću i identifikaciju tvari koje se koriste u enološkim postupcima iz članka 32. drugog stavka točke (e) Uredbe (EZ) br. 479/2008 nisu utvrđene Direktivom Komisije 2008/84/EZ […], koriste se specifikacije koje je utvrdi[o] i objavi[o] [OIV] u međunarodnom enološkom kodeksu.“
            10. U skladu s člankom 15. stavkom 2. Uredbe br. 606/2009:
            „U seriji C Službenog lista Europske unije , Komisija objavljuje popis i opis metoda analize iz [članka 120.g stavka 1. Uredbe br. 1234/2007], koje su opisane u zbirci međunarodnih metoda analize vina i mošta Međunarodne organizacije za vinogradarstvo i vinarstvo, a koje se primjenjuju na provjeru ograničenja i zahtjeva utvrđenih pravilima Zajednice za proizvodnju vinskih proizvoda.“
            Okolnosti spora i pobijana odluka
            11. Do lipnja 2010. države članice na vlastitu su inicijativu usklađivale svoja stajališta u radnoj skupini OIV‑a za vino i alkohol.
            12. Komisija je 16. svibnja 2011. iznijela, na temelju članka 218. stavka 9. UFEU‑a, prijedlog odluke Vijeća o utvrđivanju stajališta koje u ime Unije treba zauzeti u pogledu određenih preporuka o kojima treba glasovati u okviru OIV‑a. Međutim, taj prijedlog nije usvojen.
            13. U okviru sastanaka za usklađivanje održanih u Portu (Portugal) 22. i 24. lipnja 2011., države članice koje su također članice OIV‑a usuglasile su svoja stajališta u pogledu preporuka iz dnevnog reda opće skupštine te organizacije. Komisija je upozorila da te države članice ne mogu zauzeti stajalište koje bi utjecalo na pravnu stečevinu Unije i da se, posljedično, moraju usprotiviti svakoj preporuci te organizacije koja bi mogla izmijeniti tu pravnu stečevinu. Također je iznijela netaksativan popis 14 nacrta preporuka čije bi usvajanje u općoj skupštini, prema njezinom mišljenju, utjecalo na pravnu stečevinu Unije.
            14. Na općoj skupštini OIV‑a od 24. lipnja 2011. usvojene su mnoge preporuke prema postupku konsenzusa predviđenom u članku 5. stavku 3. točki (a) Sporazuma o OIV‑u, među ostalim, od strane izaslanstava država članica.
            15. Komisija je za izvanrednu opću skupštinu 28. listopada 2011. u Montpellieru (Francuska) podnijela prijedlog odluke Vijeća na temelju članka 218. stavka 9. UFEU‑a. Međutim, ni taj prijedlog nije usvojen.
            16. Za opću skupštinu OIV‑a 22. lipnja 2012. u Izmiru (Turska) Komisija je Vijeću 27. travnja 2012. uputila prijedlog odluke Vijeća o utvrđivanju stajališta koje treba usvojiti u ime Europske unije u pogledu određenih rezolucija o kojima treba glasovati u okviru Međunarodne organizacije za vinogradarstvo i vinarstvo (OIV) [COM(2012) 192 final ].
            17. Budući da se za taj prijedlog odluke nije mogla postići većina, predsjedništvo Unije podnijelo je dva naknadna kompromisna prijedloga. Drugi prijedlog, od 6. lipnja 2012., usvojen je kvalificiranom većinom na sastanku Vijeća „Poljoprivreda i ribarstvo“ 18. lipnja 2012. i taj prijedlog je pobijana odluka.
            18. Određen broj država članica, među kojima i Savezna Republika Njemačka, glasovao je protiv tog prijedloga.
            19. U skladu s uvodnim izjavama 5. do 7. pobijane odluke:
            „(5) Nacrti rezolucija OENO‑TECHNO 08‑394A, 08‑394B, 10‑442, 10‑443, 10‑450A, 10‑450B, 11‑483 i 11‑484 utvrđuju nove enološke postupke. U skladu s člancima 120.f i 158.a Uredbe (EZ) br. 1234/2007, te će rezolucije utjecati na pravnu stečevinu.
            (6) Nacrti rezolucija OENO‑SCMA 08‑385, 09‑419B, 10‑436, 10‑437, 10‑461, 10‑465 i 10‑466 utvrđuju metode analize. U skladu s člankom 120.g Uredbe (EZ) br. 1234/2007, te će rezolucije utjecati na pravnu stečevinu.
            (7) Nacrti rezolucija OENO‑SPECIF 08‑363, 08‑364, 09‑412, 10‑451, 10‑452, 10‑459, 11‑485, 11‑486B, 11‑489, 11‑490, 11‑491 i 11‑494 utvrđuju specifikacije za čistoću i identifikaciju tvari koje se koriste u enološkim postupcima. U skladu s člankom 9. Uredbe (EZ) br. 606/2009, te će rezolucije utjecati na pravnu stečevinu.“ [neslužbeni prijevod]
            20. Pobijana odluka glasi kako slijedi:
            „Vijeće Europske unije,
            uzimajući u obzir [UFEU], a osobito njegov članak 43., u vezi s njegovim člankom 218. stavkom 9.,
            […]
            Članak 1.
            Stajalište Unije na općoj skupštini OIV‑a koja će se održati 22. lipnja 2012. u skladu je s Prilogom ovoj odluci i izražavaju ga države članice koje su također članice OIV‑a, djelujući zajednički u interesu Unije.
            Članak 2.
            1. Kad na stajalište iz članka 1. mogu utjecati novi znanstveni ili tehnički podaci predstavljeni prije ili tijekom zasjedanja OIV‑a, države članice koje su također članice OIV‑a na općoj skupštini OIV‑a zahtijevaju odgodu glasovanja do utvrđivanja stajališta Unije na temelju novih elemenata.
            2. Nakon koordinacije, među ostalim na licu mjesta, i bez druge odluke Vijeća o utvrđivanju stajališta Unije, države članice koje su također članice OIV‑a mogu, djelujući zajednički u interesu Unije, prihvatiti izmjene nacrta rezolucija iz Priloga ovoj odluci, pod uvjetom da one ne izmijene njihovu bit.
            Članak 3.
            Ova odluka upućena je državama članicama.“ [neslužbeni prijevod]
            21. Prilog toj odluci nabraja nacrte rezolucija na koje se odnosi stajalište Unije iz članka 1. te odluke.
            Zahtjevi stranaka i postupak pred Sudom
            22. Savezna Republika Njemačka zahtijeva od Suda da poništi pobijanu odluku i naloži Vijeću snošenje troškova.
            23. Vijeće zahtijeva da se tužba odbije i da se Saveznoj Republici Njemačkoj naloži snošenje troškova. Podredno, u slučaju poništenja pobijane odluke, zahtijeva od Suda da zadrži njezine učinke.
            24. Češkoj Republici, Velikom Vojvodstvu Luksemburg, Mađarskoj, Kraljevini Nizozemskoj, Republici Austriji, Slovačkoj Republici i Ujedinjenoj Kraljevini Velike Britanije i Sjeverne Irske dopuštena je intervencija na strani Savezne Republike Njemačke, a Komisiji je odobrena intervencija na strani Vijeća.
            O tužbi
            25. Tužba se temelji na jednom tužbenom razlogu koji se odnosi na neprimjenjivost članka 218. stavka 9. UFEU‑a u ovom slučaju.
            26. U svojim intervencijskim podnescima Mađarska i Kraljevina Nizozemska usto ističu razloge koji se odnose na povredu odredaba UFEU‑a različitih od one na koju se poziva u okviru jedinog tužbenog razloga iz prethodne točke.
            27. Međutim, stranka kojoj je na temelju članka 40. Statuta Suda Europske unije dopuštena intervencija u postupak pred tim sudom ne može izmijeniti predmet spora kako je omeđen zahtjevima i razlozima glavnih stranaka. Iz toga slijedi da su dopušteni jedino argumenti intervenijenta koji ulaze u okvir određen tim zahtjevima i razlozima.
            28. Prema tome, razlozi Mađarske i Kraljevine Nizozemske iz točke 26. ove presude moraju se odmah odbaciti kao nedopušteni.
            Argumenti stranaka
            29. U okviru svojeg jedinog tužbenog razloga Savezna Republika Njemačka, uz potporu Češke Republike, Velikog Vojvodstva Luksemburg, Mađarske, Kraljevine Nizozemske, Republike Austrije, Slovačke Republike i Ujedinjene Kraljevine, ističe, kao prvo, da članak 218. stavak 9. UFEU‑a nije primjenjiv u kontekstu međunarodnog sporazuma koji su, poput Sporazuma o OIV‑u, sklopile države članice, a ne sama Unija.
            30. Naime, iz teksta članka 218. stavka 9. UFEU‑a proizlazi da se ta odredba odnosi jedino na stajališta koja treba donijeti „u ime Unije“, što bi pretpostavljalo da ona raspolaže, u međunarodnom tijelu o kojem je riječ, pravom zastupanja ili glasovanja.
            31. Struktura članka 218. UFEU‑a potvrđuje da se njegov stavak 9. primjenjuje jedino u kontekstu sporazuma koje sklapa Unija.
            32. Povijest nastanka i funkcija članka 218. stavka 9. UFEU‑a potkrepljuju to tumačenje. Ta odredba, koja gotovo doslovno preuzima članak 300. stavak 2. UEZ‑a, predviđa poseban postupak koji omogućuje brzu reakciju Unije u slučaju da druge ugovorne stranke povrijede međunarodni sporazum kojega je Unija također stranka.
            33. Načelo dodjeljivanja koje uređuje razgraničenje nadležnosti Unije, propisano u članku 5. stavcima 1. i 2. UEU‑a, zabranjuje proširivanje postupka predviđenog u članku 218. stavku 9. UFEU‑a analogijom na provedbu međunarodnih sporazuma koje sklope države članice.
            34. Usto, praksa i pravila na koje se odnose preporuke OIV‑a ne ulaze u isključivo područje nadležnosti Unije, nego u područje poljoprivrede, u smislu članka 4. stavka 2. točke (d) UFEU‑a, za koje je nadležnost podijeljena između Unije i njezinih država članica.
            35. Kao drugo, Savezna Republika Njemačka i države članice kojima je dopuštena intervencija na njezinoj strani ističu da su „akti koji proizvode pravne učinke“ u smislu članka 218. stavka 9. UFEU‑a samo međunarodnopravni akti koji obvezuju Uniju. To tumačenje proizlazi iz izričaja upravo te odredbe i potvrđuje ga struktura odredaba među kojima se nalazi taj članak 218. stavak 9. UFEU‑a.
            36. U ovom slučaju preporuke OIV‑a ne ulaze u kategoriju akata iz članka 218. stavka 9. UFEU‑a. Naime, s jedne strane, te preporuke nemaju međunarodnopravno obvezujući karakter. S druge strane, upućivanja na preporuke OIV‑a, sadržana u članku 120.f točki (a), članku 120.g i članku 158.a stavcima 1. i 2. Uredbe br. 1234/2007 kao i u članku 9. Uredbe br. 606/2009, proizlaze iz jednostranog djelovanja zakonodavca Unije koje nije takvo da tim preporukama daje kvalifikaciju obvezujućeg međunarodnopravnog akta, osobito u odnosu na treće države.
            37. Kao treće, Kraljevina Nizozemska ističe da je neprimjenjivost članka 218. stavka 9. UFEU‑a u ovom slučaju potvrđena okolnošću da na dan usvajanja pobijane odluke nije bilo posve sigurno o kojim preporukama će se doista glasovati na općoj skupštini OIV‑a 22. lipnja 2012.
            38. Vijeće, koje podupire Komisija, ističe, kao prvo, da je članak 218. stavak 9. UFEU‑a primjenjiv na utvrđivanje stajališta koja u ime Unije treba donijeti u nekoj organizaciji, poput OIV‑a, koja je stvorena međunarodnim sporazumom koji su sklopile države članice i koja je pozvana donositi akte koji proizvode pravne učinke, kad područje o kojem je riječ ulazi u nadležnost Unije.
            39. Doslovno tumačenje članka 218. stavka 9. UFEU‑a dopušta zaključak da je, u nedostatku pojašnjenja o suprotnome, ta odredba primjenjiva i u kontekstu sporazuma kojih Unija nije stranka, ako je riječ o područjima koja ulaze u njezinu nadležnost.
            40. Što se tiče konteksta u kojem se nalazi članak 218. stavak 9. UFEU‑a, Vijeće smatra da se nikakav zaključak ne može izvesti iz članka 216. UFEU‑a i članka 218. stavka 1. UFEU‑a jer se te odredbe odnose na Unijino sklapanje međunarodnih sporazuma, dok se članak 218. stavak 9. UFEU‑a ne odnosi na postupak pregovaranja i sklapanja tih sporazuma, nego na provedbu sporazuma koji može imati pravne učinke u Uniji.
            41. S teleološkog gledišta, članak 218. stavak 9. UFEU‑a ima za cilj uspostaviti postupovni okvir koji omogućuje utvrđivanje stajališta Unije u međunarodnim organizacijama, uključujući ono u kontekstu međunarodnih sporazuma kojih ona nije stranka, ako će se akti koje treba donijeti kasnije ugraditi u pravo Unije.
            42. Unija ne zadire u nadležnosti država članica kad na međunarodnoj razini izvršava nadležnosti koje su joj dodijeljene na temelju članka 43. UFEU‑a u područjima poput enoloških postupaka i metoda analiza proizvoda iz sektora vina.
            43. Usto Unija na temelju članka 3. stavka 2. UFEU‑a raspolaže isključivom vanjskom nadležnošću u područjima na koja se odnose nacrti preporuka iz Priloga pobijanoj odluci jer oni mogu utjecati na zajednička pravila Unije. Naime, ti nacrti odnose se na enološke postupke i metode analize koji će, u skladu s člankom 120.f točkom (a), člankom 120.g i člankom 158.a stavkom 2. Uredbe br. 1234/2007 kao i u skladu s Uredbom br. 606/2009, služiti kao temelj pri izradi propisa Unije ili će biti primjenjivi na temelju tih propisa.
            44. Kao drugo, Vijeće, koje podupire Komisija, ističe da članak 218. stavak 9. UFEU‑a zahtijeva jedino da akti koje je međunarodno tijelo pozvano donijeti imaju učinke u pravnom poretku Unije, a nije potrebno da ti akti proizvode učinke u međunarodnom pravnom poretku.
            45. Posljedično, ta odredba obuhvaća situaciju u kojoj međunarodne preporuke, iako nemaju obvezujući karakter, ipak proizvode pravne učinke u Uniji na temelju njezinih prisilnih odredaba.
            46. U ovom slučaju preporuke usvojene na općoj skupštini OIV‑a o enološkim postupcima i metodama analize imaju pravne učinke u Uniji zbog izbora zakonodavca Unije da ih ugradi u svoje propise.
            47. Kao treće, Vijeće smatra da argument Kraljevine Nizozemske iz točke 37. ove presude ne poštuje izričaj i cilj članka 218. stavka 9. UFEU‑a.
            Ocjena Suda
            48. U skladu s člankom 218. stavkom 9. UFEU‑a, „Vijeće na prijedlog Komisije […] donosi odluku kojom se […] utvrđuju stajališta koja u ime Unije treba donijeti tijelo osnovano na temelju sporazuma kada je to tijelo pozvano donositi akte koji proizvode pravne učinke, uz iznimku akata kojima se dopunjuje ili mijenja institucionalni okvir sporazuma“.
            49. Najprije treba istaknuti, s jedne strane, da ta odredba upućuje na tijelo osnovano na temelju „sporazuma“, a ne precizira da Unija treba biti stranka takvog sporazuma. Također, upućivanje u toj odredbi na stajališta koja „u ime Unije“ treba donijeti ne pretpostavlja da bi Unija trebala biti stranka sporazuma kojim je osnovano međunarodno tijelo o kojem je riječ.
            50. Iz toga proizlazi da tekst članka 218. stavka 9. UFEU‑a nije prepreka tome da Unija donese odluku kojom se utvrđuje stajalište koje u njezino ime treba donijeti tijelo osnovano na temelju međunarodnog sporazuma kojeg ona nije stranka.
            51. S druge strane, treba napomenuti da se ovaj predmet odnosi na područje zajedničke poljoprivredne politike i, točnije, na zajedničku organizaciju tržišta vinom, područje koje u velikoj mjeri uređuje zakonodavac Unije na temelju svoje nadležnosti utvrđene u članku 43. UFEU‑a.
            52. Kad je područje o kojem je riječ u nadležnosti Unije poput nadležnosti opisane u prethodnoj točki, nesudjelovanje Unije u međunarodnom sporazumu o kojem je riječ ne sprječava je da provodi tu nadležnost utvrđujući, u okviru svojih institucija, stajalište koje u njezino ime treba donijeti u tijelu osnovanom na temelju tog sporazuma, osobito preko država članica stranaka tog sporazuma koje djeluju solidarno u njezinom interesu (vidjeti presudu Komisija/Grčka, C‑45/07, EU:C:2009:81, t. 30. i 31.; vidjeti također u tom smislu mišljenje 2/91, EU:C:1993:106, t. 5).
            53. Prethodno navedeno ne dovode u pitanje argumenti Savezne Republike Njemačke kojima se tvrdi, kao prvo, da se odredbe koje prethode članku 218. stavku 9. UFEU‑a, a koje se nalaze u Glavi V. Dijela petog UFEU‑a, odnose samo na sporazume između Unije i jedne ili više trećih država ili između Unije i međunarodnih organizacija i, kao drugo, da je Unijino donošenje odluke kojom se obustavlja primjena sporazuma, također predviđeno u članku 218. stavku 9. UFEU‑a, moguće samo u kontekstu međunarodnog sporazuma koji je sklopila Unija.
            54. Naime, u tom smislu treba istaknuti da odredbe iz prethodne točke koje nisu članak 218. stavak 9. UFEU‑a imaju za cilj pregovaranje o sporazumima Unije i njihovo sklapanje. Nasuprot tome, članak 218. stavak 9. odnosi se na utvrđivanje stajališta koja u ime Unije treba donijeti tijelo osnovano na temelju sporazuma, a koja se, za razliku od odluke Unije o obustavi primjene sporazuma, mogu donijeti, u slučaju navedenom u točki 52. ove presude, također u kontekstu sporazuma kojeg Unija nije stranka.
            55. Posljedično, okolnost da Unija nije stranka Sporazuma o OIV‑u ne sprječava je da primijeni članak 218. stavak 9. UFEU‑a.
            56. Nadalje, potrebno je provjeriti jesu li predmetne preporuke koje treba donijeti OIV „akti koji proizvode pravne učinke“ u smislu te odredbe.
            57. U tom smislu, iz uvodnih izjava 5. do 7. pobijane odluke kao i iz njezinog priloga proizlazi da se preporuke OIV‑a stavljene na glasovanje na općoj skupštini te organizacije iz te odluke odnose na nove enološke postupke, na metode analize koje omogućuju određivanje sastava proizvoda iz sektora vina ili pak na specifikacije za čistoću i identifikaciju tvari koje se koriste u tim postupcima.
            58. Te preporuke stoga ulaze u područja utvrđena u članku 2. stavku 2. točki (b) Sporazuma o OIV‑u, što usto ne osporava nijedna stranka u ovom postupku.
            59. Međutim, u skladu s člankom 2. stavkom 1. točkama (b) i (c) i stavkom 2. Sporazuma o OIV‑u, preporuke koje OIV donese u tim područjima imaju za cilj pridonijeti ostvarenju ciljeva te organizacije koji se sastoje, među ostalim, od pomaganja drugim međunarodnim organizacijama, osobito onima koje se bave normizacijom, kao i od doprinosa međunarodnom usklađivanju postojeće prakse i normi i, prema potrebi, izradi novih međunarodnih normi.
            60. Usto treba istaknuti da u skladu s člankom 2. stavkom 2. točkom (b) Sporazuma o OIV‑u OIV ima dužnost pratiti provedbu tih preporuka u suradnji sa svojim članicama.
            61. Osim toga, u okviru zajedničke organizacije tržišta vina zakonodavac Unije ugrađuje te preporuke u propise donesene u vezi s time. Naime, iz članka 120.g i članka 158.a stavaka 1. i 2. Uredbe br. 1234/2007 kao i iz članka 9. stavka 1. prvog podstavka Uredbe br. 606/2009 proizlazi da se preporuke OIV‑a izričito izjednačuju s pravom Unije u pogledu metoda analize koje omogućuju određivanje sastava proizvoda iz sektora vina, posebnih zahtjeva koji su u skladu s enološkim postupcima primjenjivi na uvoz vina podrijetlom iz trećih zemalja kao i u pogledu specifikacija za čistoću i identifikaciju tvari koje se koriste u takvim postupcima.
            62. Što se tiče članka 120.f točke (a) Uredbe br. 1234/2007, propisivanjem da Komisija „polazi“ od preporuka OIV‑a u pogledu odobrenja enoloških postupaka on nužno podrazumijeva da se te preporuke moraju uzeti u obzir za potrebe izrade odredaba prava Unije u vezi s time.
            63. Iz toga proizlazi da je namjena predmetnih preporuka koje se, kako je to navedeno u točki 57. ove presude, odnose na nove enološke postupke, metode analize koje omogućuju određivanje sastava proizvoda iz sektora vina ili specifikacije za čistoću i identifikaciju tvari koje se koriste u tim postupcima, da presudno utječu na sadržaj propisa koje donese zakonodavac Unije u području zajedničke organizacije tržišta vina.
            64. Iz razmatranja u točkama 57. do 63. ove presude proizlazi da te preporuke, osobito zbog svoje ugradnje u pravo Unije na temelju članka 120.f točke (a), članka 120.g i članka 158.a stavaka 1. i 2. Uredbe br. 1234/2007 kao i članka 9. stavka 1. prvog podstavka Uredbe br. 606/2009, u tom području proizvode pravne učinke u smislu članka 218. stavka 9. UFEU‑a i da je Unija, iako nije stranka Sporazuma o OIV‑u, ovlaštena utvrditi stajalište koje u njezino ime treba donijeti u pogledu tih preporuka, uzimajući u obzir njihov izravan utjecaj na pravnu stečevinu Unije u tom području.
            65. Što se tiče argumenta Kraljevine Nizozemske navedenog u točki 37. ove presude, on nije u skladu ni s tekstom ni s ciljem članka 218. stavka 9. UFEU‑a, koji ima za cilj omogućiti da se stajalište prethodno utvrđeno u ime Unije iznese u međunarodnom tijelu „pozvanom“ donositi akte koji proizvode pravne učinke, neovisno o tome hoće li akti na koje se odnosi tako utvrđeno stajalište u konačnici doista biti stavljeni na glasovanje u nadležnom tijelu.
            66. S obzirom na sva prethodna razmatranja, Vijeće je kao temelj za donošenje pobijane odluke ispravno upotrijebilo članak 218. stavak 9. UFEU‑a.
            67. Prema tome, jedini tužbeni razlog koji Savezna Republika Njemačka ističe u prilog svojoj tužbi ne može se prihvatiti.
            68. Iz toga slijedi da se tužba mora odbiti.
            Troškovi
            69. Na temelju članka 138. stavka 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Vijeće postavilo zahtjev da se Saveznoj Republici Njemačkoj naloži snošenje troškova i da ona nije uspjela u postupku, treba joj naložiti snošenje troškova. U skladu s člankom 140. stavkom 1. Poslovnika, prema kojem države članice i institucije koje su intervenirale u postupak snose vlastite troškove, treba odlučiti da će Češka Republika, Veliko Vojvodstvo Luksemburg, Mađarska, Kraljevina Nizozemska, Republika Austrija, Slovačka Republika, Ujedinjena Kraljevina i Komisija snositi vlastite troškove.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) proglašava i presuđuje:
            1. Tužba se odbija.
            2. Saveznoj Republici Njemačkoj nalaže se snošenje troškova.
            3. Češka Republika, Veliko Vojvodstvo Luksemburg, Mađarska, Kraljevina Nizozemska, Republika Austrija, Slovačka Republika, Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske i Europska komisija snose vlastite troškove.


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 3. prosinca 2015.#Quenon K. SPRL protiv Beobank SA i Metlife Insurance SA.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Cour d'appel de Bruxelles.#Zahtjev za prethodnu odluku – Samozaposleni trgovački zastupnici – Direktiva 86/653/EEZ – Članak 17. stavak 2. – Nalogodavčev raskid ugovora o zastupanju – Obeštećenje zastupnika – Zabrana kumuliranja sustava odštete za stranke i sustava naknade štete – Pravo zastupnika na naknadu štete uz odštetu za stranke – Pretpostavke.#Predmet C-338/14.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      3. prosinca 2015. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Samozaposleni trgovački zastupnici — Direktiva 86/653/EEZ — Članak 17. stavak 2. — Nalogodavčev raskid ugovora o zastupanju — Obeštećenje zastupnika — Zabrana kumuliranja sustava odštete za stranke i sustava naknade štete — Pravo zastupnika na naknadu štete uz odštetu za stranke — Pretpostavke“
      U predmetu C‑338/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Cour d’appel de Bruxelles (Belgija), odlukom od 27. lipnja 2014., koju je Sud zaprimio 14. srpnja 2014., u postupku

         Quenon K. SPRL

      protiv

         Beobank SA, prije Citibank Belgium SA,

         Metlife Insurance SA, prije Citilife SA,
      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik trećeg vijeća, u svojstvu predsjednika četvrtog vijeća, J. Malenovský, M. Safjan, A. Prechal i K. Jürimäe (izvjestiteljica), suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Wahl,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Quenon K. SPRL, P. Demolin i M. Rigo, avocats,

               —

               za Beobank SA, A. de Schoutheete i A. Viggria, avocats,

               —

               za belgijsku vladu, M. Jacobs i L. Van den Broeck, u svojstvu agenata,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i J. Kemper, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, J. Hottiaux i E. Montaguti, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 16. srpnja 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 17. stavka 2. Direktive Vijeća 86/653/EEZ od 18. prosinca 1986. o usklađivanju prava država članica u vezi samozaposlenih trgovačkih zastupnika (SL L 382, str. 17.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 10., str. 45.; u daljnjem tekstu: Direktiva).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između, s jedne strane, društva Quenon K. SPRL i, s druge strane, društva Beobank SA, prije Citibank Belgium SA (u daljnjem tekstu: Citibank), i društva Metlife Insurance SA, prije Citilife SA (u daljnjem tekstu: Citilife), u vezi s isplatom odštete i naknade štete koju je Quenon zatražio jer su spomenuta društva raskinula njegov ugovor o zastupanju.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               U uvodnim izjavama 2. i 3. Direktive navedeno je:
               „budući da razlike u nacionalnim pravima, koje se odnose na trgovačko zastupanje, značajno utječu na uvjete tržišnog natjecanja i na provođenje djelatnosti zastupanja unutar Zajednice, te su štetne kako za zaštitu koja se pruža trgovačkim zastupnicima u odnosu na njihove nalogodavce, tako i za sigurnost trgovačkih poslova; budući da su, štoviše, te razlike takve da u značajnoj mjeri sprečavaju sklapanje i izvršavanje ugovora o trgovačkom zastupanju u kojima nalogodavac i trgovački zastupnici imaju poslovni nastan u različitim državama članicama;
               budući da bi se trgovina robom između država članica trebala odvijati pod uvjetima sličnim onima na jedinstvenom tržištu, te da to iziskuje usklađivanje pravnih sustava država članica do one mjere koja osigurava uredno djelovanje zajedničkog tržišta; budući da u tom pogledu kolizijska pravila ne uklanjaju u području trgovačkog zastupanja prethodno opisane nedosljednosti, niti bi to bio slučaj čak i da ih se učini jednoobraznima, te je stoga predloženo neophodno usklađivanje bez obzira na postojanje tih pravila“.

               4

               Članak 1. Direktive određuje:
               „1.   Mjere usklađivanja propisane ovom Direktivom primjenjuju se na zakone i druge propise država članica koji uređuju odnose između trgovačkih zastupnika i njihovih nalogodavaca.
               2.   Za potrebe ove Direktive ,trgovački zastupnik' znači samozaposleni posrednik koji ima stalno ovlaštenje za posredovanje pri prodaji ili kupnji robe u ime druge osobe, dalje u tekstu ,nalogodavca', odnosno za posredovanje i sklapanje takvog posla u ime i za račun nalogodavca.
               [...]“

               5

               Članak 17. stavci 1. do 3. te direktive propisuje:
               „1.   Države članice poduzimaju neophodne mjere kako bi osigurale da trgovački zastupnik, nakon raskida ugovora o zastupanju, bude obeštećen sukladno stavku 2. ovog članka, odnosno da mu se nadoknadi šteta sukladno stavku 3. ovog članka.
               2.

                        (a)

                        Trgovački zastupnik ima pravo na odštetu ako i u mjeri u kojoj:

                                 —

                                 je nalogodavcu osigurao nove stranke ili je u značajnoj mjeri povećao opseg posla s postojećim strankama te nalogodavac nastavlja ostvarivati znatnu korist od poslovanja s takvim strankama,
                                 i

                                 —

                                 plaćanje odštete je pravično uzmu li se u obzir sve okolnosti, a posebno izgubljena provizija trgovačkog zastupnika od poslovanja s takvim strankama. […]

                        (b)

                        Iznos odštete ne može prelaziti iznos koji odgovara odšteti za jednu godinu izračunatoj na temelju prosječne godišnje naknade za rad trgovačkog zastupnika tijekom prethodnih pet godina, a ako se ugovor izvršava manje od pet godina, odšeta se izračunava na temelju prosjeka za to razdoblje.

                        (c)

                        Odobrenje ovakve odštete ne sprečava trgovačkog zastupnika da zahtijeva naknadu štete.

                  3.   Trgovački zastupnik ima pravo na naknadu štete koju trpi, a koja je nastala zbog raskida njegovih ugovornih odnosa s nalogodavcem.
               Smatra se da takva šteta nastaje posebno onda kada do raskida dolazi u okolnostima:

                        —

                        koje trgovačkom zastupniku uskraćuju proviziju koju bi stekao urednim izvršenjem ugovora o zastupanju osiguravajući tako nalogodavcu znatne koristi vezano uz svoje djelatnosti,

                        —

                        i/ili koje nisu omogućile trgovačkom zastupniku amortizaciju troškova i rashoda koje je pretrpio s ciljem izvršenja ugovora o zastupanju, a po savjetu nalogodavca.“

         Belgijsko pravo

               6

               Zakonom o ugovoru o trgovačkom zastupanju od 13. travnja 1995. (Moniteur belge od 2. lipnja 1995., str. 15621.; u daljnjem tekstu: Zakon iz 1995.) Direktiva je prenesena u belgijsko pravo. Članak 20. tog zakona određuje:
               „Nakon raskida ugovora, trgovački zastupnik ima pravo na odštetu ako je nalogodavcu osigurao nove stranke ili je osjetno povećao opseg poslovanja s postojećim strankama i za nalogodavca iz toga proizlaze daljnje znatne koristi.
               Ako ugovor sadrži odredbu o zabrani natjecanja, smatra se da nalogodavac ostvaruje znatne koristi, osim ako se ne dokaže suprotno.
               Iznos odštete određuje se uzimajući u obzir mjeru u kojoj su povećani opseg poslovanja i broj stranaka.
               Odšteta ne može prelaziti jednogodišnji iznos naknade za rad trgovačkog zastupnika, izračunan na temelju prosjeka tijekom prethodnih pet godina, ili, ako je trajanje ugovora manje od pet godina, na temelju prosjeka prethodnih godina. [...]“

               7

               U skladu s člankom 21. Zakona iz 1995.:
               „Ako trgovački zastupnik ima pravo na odštetu iz članka 20., a njezin iznos ne pokriva u cijelosti stvarno pretrpljenu štetu, on uz tu odštetu, pod uvjetom da dokaže opseg štete na koju se poziva, može ostvariti naknadu štete u visini razlike između iznosa stvarno pretrpljene štete i iznosa te odštete.“

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               8

               Društvo Quenon, osnovano u svrhu obavljanja djelatnosti K. Quenona, djelovalo je kao trgovački zastupnik društva Citibank i zastupnik u osiguranju društva Citilife od 1. prosinca 1997. na temelju dvaju različitih ugovora o zastupanju. Bankarske i osiguravateljske djelatnosti objedinjene su u okviru jedne agencije i društvo Quenon primalo je naknadu isključivo u obliku provizije, koju je društvo Citibank isplaćivalo za prodaju bankarskih, a društvo Citilife za prodaju osiguravateljskih proizvoda.

               9

               Citibank je 9. siječnja 2004. bez obrazloženja raskinuo ugovor o zastupanju sklopljen s društvom Quenon i isplatio mu naknadu za raskid ugovora u iznosu od 95.268,30 eura te odštetu u iznosu od 203.326,80 eura. Citibank je društvu Quenon zabranio da ga nastavi zastupati i koristi njegov naziv i žig. Quenon od toga datuma više nije imao pristup informatičkom programu koji mu je omogućavao upravljanje portfeljom Citilifeovih osiguravateljskih proizvoda. Društvo Quenon tvrdi da mu je stoga bilo de facto nemoguće nastaviti izvršavati osiguravateljski ugovor o zastupanju.

               10

               Quenon je 20. prosinca 2004. pokrenuo postupak protiv društava Citibank i Citilife pred Tribunalom de commerce de Bruxelles (Trgovački sud u Bruxellesu) i zatražio da im se pojedinačno ili solidarno naloži plaćanje naknade umjesto otkaznog roka i odštete zbog raskida osiguravateljskog ugovora o zastupanju, dodatne naknade štete kao i provizija koje se odnose na poslove sklopljene nakon prestanka ugovora o zastupanju.

               11

               Budući da je njegova tužba bila odbijena 8. srpnja 2009., Quenon je podnio žalbu sudu koji je uputio zahtjev, pri čemu je izmijenio iznose koje je zahtijevao u prvostupanjskom postupku.

               12

               Iz odluke kojom su upućena prethodna pitanja proizlazi da Quenon u prilog svojoj tužbi tvrdi da iznos odštete koji mu je Citibank isplatio zbog raskida bankarskog ugovora o zastupanju nije dovoljan. Smatra da u skladu s člankom 21. Zakona iz 1995. treba uzeti u obzir naknadu kojom se kompenzira otkazni rok i odštetu koje se duguju zbog de facto raskida njegova osiguravateljskog ugovora o zastupanju kao i cjelokupnu štetu koju je pretrpio.

               13

               Tuženici u glavnom postupku smatraju da je Quenonovo tumačenje nacionalne odredbe protivno Direktivi 86/653 s obzirom na to da se u skladu s tom direktivom državama članicama ne dopušta kumuliranje dvaju sustava obeštećenja, odnosno sustava odštete i sustava naknade štete.

               14

               U tim je okolnostima Cour d’appel de Bruxelles odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 17. Direktive tumačiti tako da je nacionalni zakonodavac ovlašten propisati da nakon raskida ugovora trgovački zastupnik ima pravo na odštetu za stranke čiji iznos ne može prelaziti iznos jednogodišnje naknade za rad i, ako iznos te odštete ne pokriva cjelokupnu stvarno pretrpljenu štetu, na naknadu štete u visini razlike između stvarno pretrpljene štete i iznosa te odštete?

                        2.

                        Točnije, treba li članak 17. stavak 2. točku (c) Direktive tumačiti tako da dodjelu naknade štete uz odštetu za stranke uvjetuje postojanjem povrede ugovora ili kvazidelikta na strani nalogodavca koji je u uzročnoj vezi sa zatraženom naknadom štete kao i postojanjem štete različite od one za koju je isplaćena paušalna odšteta za stranke?

                        3.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na potonje pitanje, mora li povreda biti različita od jednostranog raskida ugovora, kao na primjer davanje prekratkog otkaznog roka, davanje preniske naknade za otkazni rok i odštete za stranke, postojanje ozbiljnih razloga na strani nalogodavca, zlouporaba prava na raskid ugovora ili bilo koja druga vrsta povrede, a osobito povrede tržišne prakse?

         Nadležnost Suda

               15

               Kao prvo, njemačka vlada i Komisija navode da situacija o kojoj je riječ u glavnom postupku, koja se odnosi na trgovačkog zastupnika čije se djelatnosti sastoje od pružanja bankarskih i osiguravateljskih usluga, ne ulazi u područje primjene Direktive. Komisija ipak smatra da Sud radi osiguranja ujednačenog tumačenja Direktive treba odgovoriti na pitanja suda koji je uputio zahtjev.

               16

               U tom pogledu treba utvrditi da je Direktiva koncipirana na način da se primjenjuje samo na trgovačke zastupnike koji su ovlašteni za posredovanje pri prodaji ili kupnji robe, kao što to proizlazi iz definicije pojma „trgovački zastupnik“ propisane u članku 1. stavku 2. Direktive. Trgovački zastupnik koji je ovlašten za posredovanje pri prodaji bankarskih i osiguravateljskih usluga stoga ne ulazi u područje primjene Direktive.

               17

               Međutim, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da kada nacionalno zakonodavstvo za situacije potpuno unutarnje naravi usvoji jednaka rješenja kao i ona koja postoje u pravu Unije, osobito kako bi se izbjegla diskriminacija domaćih državljana ili eventualna narušavanja tržišnog natjecanja, ili pak osigurala primjena jedinstvenog postupka u usporedivim situacijama, postoji određeni interes da se, radi izbjegavanja budućih razlika u tumačenju, odredbe i pojmovi iz prava Unije jednako tumače, bez obzira na okolnosti u kojima ih treba primijeniti (vidjeti osobito presude Poseidon Chartering, C‑3/04, EU:C:2006:176, t. 15. i 16.; Volvo Car Germany, C‑203/09, EU:C:2010:647, t. 24. i 25. kao i Unamar, C‑184/12, EU:C:2013:663, t. 30. i 31.).

               18

               Što se tiče Zakona iz 1995. kojim se Direktiva prenosi u belgijski pravni poredak, Sud je već utvrdio svoju nadležnost u predmetu u kojem je bila riječ o ugovoru o zastupanju za usluge, u kojem je donesena presuda Unamar (C‑184/12, EU:C:2013:663). U tom pogledu, Sud je u točki 30. spomenute presude istaknuo da, iako Direktiva ne uređuje izravno situaciju o kojoj je riječ u glavnom postupku, belgijski je zakonodavac prilikom prijenosa odredbi direktive u nacionalno pravo odlučio na isti način postupati s ugovorima o zastupanju koji se odnose na robu i onima koji se odnose na usluge.

               19

               Budući da su ti razlozi primjenjivi u ovom predmetu, potrebno je odgovoriti na postavljena pitanja.

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               20

               Sud koji je uputio zahtjev prvim pitanjem u biti pita treba li članak 17. stavak 2. Direktive tumačiti tako da se protivi nacionalnom propisu kojim je predviđeno da trgovački zastupnik u slučaju raskida ugovora o zastupanju ima pravo i na odštetu za stranke ograničenu na najviši iznos u visini njegove jednogodišnje naknade za rad i, ako ta odšeta ne pokriva u potpunosti iznos stvarno pretrpljene štete, na dodatnu naknadu štete.

               21

               U tom smislu treba podsjetiti da pri tumačenju članka 17. Direktive treba uzeti u obzir cilj koji se njome želi postići i sustav koji se njome uspostavlja (presude Honyvem Informazioni Commerciali, C‑465/04, EU:C:2006:199, t. 17. i Semen, C‑348/07, EU:C:2009:195, t. 13.).

               22

               Cilj Direktive jest uskladiti pravo država članica u pogledu pravnih odnosa između stranaka ugovora o trgovačkom zastupanju (presude Honyvem Informazioni Commerciali, C‑465/04, EU:C:2006:199, t. 18. i Unamar, C‑184/12, EU:C:2013:663, t. 36.).

               23

               Kao što proizlazi iz njezinih uvodnih izjava 2. i 3., cilj Direktive jest zaštititi trgovačke zastupnike u njihovim odnosima s nalogodavcima, promicati sigurnost trgovačkih poslova i olakšati trgovinu robom između država članica usklađivanjem njihovih pravnih sustava u području trgovačkog zastupanja. U tu svrhu, Direktiva propisuje, među ostalim, pravila kojima se u njezinim člancima 13. do 20. uređuje sklapanje i raskid ugovora o zastupanju (presude Honyvem Informazioni Commerciali, C‑465/04, EU:C:2006:199, t. 19. i Semen, C‑348/07, EU:C:2009:195, t. 14.).

               24

               Što se tiče konkretno raskida ugovora, članak 17. Direktive državama članicama nalaže da uspostave mehanizam obeštećenja trgovačkih zastupnika, pri čemu im ostavlja na izbor dvije mogućnosti – odštetu određenu u skladu s kriterijima navedenima u stavku 2. tog članka, odnosno sustav odštete za stranke, ili naknadu štete u skladu s kriterijima utvrđenima u njegovu stavku 3., odnosno sustav naknade štete (vidjeti u tom smislu presude Honyvem Informazioni Commerciali, C‑465/04, EU:C:2006:199, t. 20.; Semen, C‑348/07, EU:C:2009:195, t. 15. i Unamar, C‑184/12, EU:C:2013:663, t. 40.).

               25

               Nesporno je da se Kraljevina Belgija odlučila za rješenje predviđeno u spomenutom članku 17. stavku 2.

               26

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, iako sustav uspostavljen člankom 17. Direktive, osobito u pogledu zaštite trgovačkog zastupnika nakon raskida ugovora, ima obvezujući karakter, njime se podrobno ne uređuje način izračuna odštete za raskid ugovora. Sud je stoga presudio da države članice u granicama tog okvira raspolažu marginom prosudbe pri izboru načina izračuna odštete ili naknade štete koje treba dodijeliti (vidjeti u tom smislu presude Ingmar, C‑381/98, EU:C:2000:605, t. 21.; Honyvem Informazioni Commerciali, C‑465/04, EU:C:2006:199, t. 34. i 35. kao i Semen, C‑348/07, EU:C:2009:195, t. 17. i 18.).

               27

               Uzimajući u obzir tu sudsku praksu, valja ispitati ostaje li dodjeljivanje dodatne naknade štete, poput onoga predviđenog nacionalnim propisom o kojem je riječ u glavnom postupku, u granicama margine prosudbe koja je direktivom dodijeljena državama članicama.

               28

               U tom smislu treba napomenuti da se sustav odštete za stranke utvrđen u članku 17. stavku 2. Direktive može podijeliti u tri faze. Cilj prve jest najprije brojčano odrediti koristi koje je nalogodavac imao iz poslova sa strankama koje je osigurao trgovački zastupnik, u skladu s odredbama stavka 2. točke (a) prve alineje tog članka. Cilj druge faze jest zatim provjeriti, u skladu s drugom alinejom te odredbe, je li iznos dobiven na temelju gore navedenih kriterija pravičan s obzirom na sve okolnosti pojedinog slučaja, a osobito izgubljenu proviziju trgovačkog zastupnika. Naposljetku, u trećoj fazi se na iznos odštete primjenjuje gornja granica iz članka 17. stavka 2. točke (b) Direktive, međutim samo ako ju taj iznos, određen na temelju dvije prethodne faze, prelazi (presuda Semen, C‑348/07, EU:C:2009:195, t. 19.).

               29

               Međutim, tek nakon navođenja kriterija u skladu s kojima trgovački zastupnik ima pravo na odštetu i određivanja njezine gornje granice, članak 17. stavak 2. točka (c) Direktive propisuje da „[o]dobrenje ovakve odštete ne sprečava trgovačkog zastupnika da zahtijeva naknadu štete“.

               30

               Iz samog sadržaja spomenute odredbe kao i njezina sustavnog tumačenja proizlazi da se naknada štete može dodijeliti trgovačkim zastupnicima uz spomenutu odštetu i da se na nju ne primjenjuju uvjeti iz članka 17. stavka 2. točke (a) Direktive ni gornja granica propisana njezinim člankom 17. stavkom 2. točkom (b).

               31

               Naime, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 32. svojih zaključaka, usklađivanje uvjeta obeštećenja na temelju članka 17. stavka 2. Direktive odnosi se samo na odštetu za stranke, pri čemu se tim člankom utvrđuju uvjeti pod kojima se ona dodjeljuje. Cilj mjera usklađivanja stoga nije ujednačiti sve moguće načine naknade štete koju trgovački zastupnici mogu potraživati na temelju nacionalnog prava kada ono predviđa nalogodavčevu ugovornu ili izvanugovornu odgovornost.

               32

               Stoga, budući da se u Direktivi podrobno ne određuju uvjeti pod kojima trgovački zastupnik može potraživati naknadu štete, na državama članicama jest da u okviru margine prosudbe kojom raspolažu utvrde spomenute uvjete i postupovna pravila.

               33

               Taj zaključak potvrđuje sudska praksa Suda u skladu s kojom države članice proširenjem područja primjene Direktive ili širom uporabom margine prosudbe koja im je njome dodijeljena mogu uspostaviti snažniju zaštitu trgovačkih zastupnika (vidjeti u tom smislu presudu Unamar, C‑184/12, EU:C:2013:663, t. 50.).

               34

               Međutim, kao što to s pravom tvrdi Komisija i kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 43. svojeg mišljenja, margina prosudbe kojom države raspolažu pri prijenosu članka 17. stavka 2. točke (c) Direktive ograničena je obvezom izbora jednog od dvaju sustava obeštećenja predviđenih u stavcima 2. i 3. tog članka, bez mogućnosti njihova kumuliranja. Slijedom navedenoga, dodjeljivanje naknade štete ne može dovesti do dvostrukog obeštećenja kumuliranjem odštete za stranke i naknade štete koja je nastala gubitkom provizije zbog raskida ugovora.

               35

               S obzirom na prethodno navedeno, na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 17. stavak 2. Direktive treba tumačiti tako da se ne protivi nacionalnom propisu kojim je predviđeno da trgovački zastupnik u slučaju raskida ugovora o zastupanju ima pravo i na odštetu za stranke ograničenu na najviši iznos u visini njegove jednogodišnje naknade za rad i, ako ta odšeta ne pokriva u potpunosti iznos stvarno pretrpljene štete, na dodatnu naknadu štete, pod uvjetom da taj propis ne dovodi do dvostrukog obeštećenja zastupnika za gubitak provizije zbog raskida spomenutog ugovora.

         Drugo i treće pitanje

               36

               Sud koji je uputio zahtjev drugim i trećim pitanjem, koja treba razmotriti zajedno, u biti pita treba li članak 17. stavak 2. točku (c) tumačiti tako da dodjeljivanje naknade štete uvjetuje dokazivanjem, s jedne strane, postojanja povrede pripisive nalogodavcu koja je u uzročnoj vezi sa štetom na koju se poziva i, s druge strane, postojanja štete različite od one za koju je isplaćena odšteta za stranke. U slučaju potvrdnog odgovora, taj sud želi znati kakva mora biti narav i težina povrede pripisive nalogodavcu i, osobito, treba li ona biti različita od jednostranog raskida ugovora o zastupanju.

               37

               Što se tiče, kao prvo, nužnosti postojanja povrede pripisive nalogodavcu i uzročne veze između te povrede i štete na koju se poziva kako bi trgovački zastupnik mogao zahtijevati naknadu štete, treba podsjetiti da, kao što slijedi iz točke 32. ove presude, Direktiva, a osobito njezin članak 17. stavak 2. točka (c), ne utvrđuje podrobno uvjete pod kojima se trgovačkom zastupniku duguje naknada štete. Stoga je na državama članicama da u svojem nacionalnom pravu odrede je li dodjeljivanje naknade štete uvjetovano postojanjem povrede, bilo ugovorne ili deliktne, koja se može pripisati nalogodavcu i koja je u uzročnoj vezi sa štetom na koju se poziva.

               38

               Slijedi da članak 17. stavak 2. točka (c) Direktive ne uvjetuje dodjeljivanje naknade štete dokazivanjem postojanja povrede pripisive nalogodavcu koja je u uzročnoj vezi sa štetom na koju se poziva ni, slijedom toga, naravi ili težinom takve povrede.

               39

               Što se tiče, kao drugo, pitanja treba li se naknada štete odnositi na štetu različitu od one koja je kompenzirana odštetom za stranke, iz sadržaja članka 17. stavka 2. Direktive i iz njezine strukture proizlazi da treba dati potvrdan odgovor na to pitanje.

               40

               Naime, iz uporabe različitih izraza za označavanje dvaju elemenata sustava obeštećenja za stranke, utvrđenog u članku 17. stavku 2. Direktive, odnosno „odštete“ i „naknade štete“, koja je komplementarna i fakultativna, kao i iz različite razine harmonizacije koja se predviđa Direktivom u pogledu tih dvaju elemenata proizlazi da se obeštećenje trgovačkog zastupnika putem naknade štete može odnositi samo na štetu različitu od one koja je kompenzirana odštetom za stranke. U suprotnome bi došlo do zaobilaženja gornje granice predviđene u članku 17. stavku 2. točki (b) Direktive.

               41

               Slijedom navedenoga treba utvrditi da se zahtjev za naknadu štete na temelju članka 17. stavka 2. točke (c) Direktive mora odnositi na štetu koja je različita od one pokrivene odštetom za stranke.

               42

               Iz prethodno navedenih razmatranja slijedi da na drugo i treće pitanje valja odgovoriti da članak 17. stavak 2. točku (c) Direktive treba tumačiti tako da ne uvjetuje dodjeljivanje naknade štete dokazivanjem postojanja povrede pripisive nalogodavcu koja je u uzročnoj vezi sa štetom na koju se poziva, ali zahtijeva da je ta šteta različita od one kompenzirane odštetom za stranke.

         Troškovi

               43

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 17. stavak 2. Direktive Vijeća 86/653/EEZ od 18. prosinca 1986. o usklađivanju prava država članica u vezi samozaposlenih trgovačkih zastupnika treba tumačiti tako da se ne protivi nacionalnom propisu kojim je predviđeno da trgovački zastupnik u slučaju raskida ugovora o zastupanju ima pravo i na odštetu za stranke ograničenu na najviši iznos u visini njegove jednogodišnje naknade za rad i, ako ta odšeta ne pokriva u potpunosti iznos stvarno pretrpljene štete, na dodatnu naknadu štete, pod uvjetom da taj propis ne dovodi do dvostrukog obeštećenja zastupnika za gubitak provizije zbog raskida spomenutog ugovora.

                           2.

                           Članak 17. stavak 2. točku (c) Direktive 86/653/EEZ treba tumačiti tako da ne uvjetuje dodjeljivanje naknade štete dokazivanjem postojanja povrede pripisive nalogodavcu koja je u uzročnoj vezi sa štetom na koju se poziva, ali zahtijeva da je ta šteta različita od one kompenzirane odštetom za stranke.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: francuski


Presuda Službeničkog suda (drugo vijeće) od 21. srpnja 2016.#AV protiv Europske komisije.#Javna služba – Član privremenog osoblja – Zapošljavanje – Liječnički pregled prije zapošljavanja – Nepotpune izjave prilikom liječničkog pregleda – Odgoda zdravstvenog osiguranja – Retroaktivna primjena odgode zdravstvenog osiguranja – Odbijanje naknade za invalidnost – Poništenje – Provedba presude Općeg suda.#Predmet F-91/15.


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 25. studenoga 2014.#Alfastar Benelux SA protiv Vijeća Europske unije.#Javna nabava usluga – Postupak javne nabave – Tehničko održavanje, podrška i intervencija na terenu za osobna računala, pisače i periferne jedinice Glavnog tajništva Vijeća – Odbijanje ponude jednog ponuditelja i dodjela ugovora drugome ponuditelju – Odluka donesena nakon što je Opći sud poništio prethodnu odluku – Zahtjev za naknadu štete.#Predmet T‑394/12.


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 1. ožujka 2017.#Francuska Republika protiv Europske komisije.#Državne potpore – Pomorska kabotaža – Potpore koje je Francuska provela u korist društava Société nationale maritime Corse Méditerranée (SNCM) i Compagnie méridionale de navigation – Usluga od općeg gospodarskog interesa – Naknada za uslugu koja je dopunska osnovnoj usluzi, a namijenjena je pokriću glavne turističke sezone – Odluka kojom se potpore proglašavaju nespojivima s unutarnjim tržištem – Pojam državne potpore – Prednost – Presuda Altmark.#Predmet T-366/13.