title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 6. prosinca 2018.#IK.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Hof van Cassatie.#Zahtjev za prethodnu odluku – Hitni prethodni postupak – Policijska i pravosudna suradnja u kaznenim stvarima – Okvirna odluka 2002/584/PUP – Europski uhidbeni nalog i postupci predaje između država članica – Europski uhidbeni nalog izdan radi izvršenja kazne zatvora – Sadržaj i oblik – Članak 8. stavak 1. točka (f) – Nenavođenje dodatne kazne – Valjanost – Posljedice – Učinak na pritvor.#Predmet C-551/18 PPU.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      6. prosinca 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Hitni prethodni postupak – Policijska i pravosudna suradnja u kaznenim stvarima – Okvirna odluka 2002/584/PUP – Europski uhidbeni nalog i postupci predaje između država članica – Europski uhidbeni nalog izdan radi izvršenja kazne zatvora – Sadržaj i oblik – Članak 8. stavak 1. točka (f) – Nenavođenje dodatne kazne – Valjanost – Posljedice – Učinak na pritvor”
      U predmetu C‑551/18 PPU,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Hof van Cassatie (Kasacijski sud, Belgija), odlukom od 29. kolovoza 2018., koju je Sud zaprimio 29. kolovoza 2018., u postupku izvršenja europskog uhidbenog naloga protiv

         IK,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, potpredsjednica Suda, u svojstvu predsjednice prvog vijeća, J.-C. Bonichot, E. Regan (izvjestitelj), C. G. Fernlund i S. Rodin, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir zahtjev suda koji je uputio prethodna pitanja od 29. kolovoza 2018., koji je Sud zaprimio 29. kolovoza 2018., da se o prethodnom pitanju odluči u hitnom postupku, u skladu s člankom 107. Poslovnika Suda,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 22. listopada 2018.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za osobu IK, P. Bekaert, advocaat,

               –

               za belgijsku vladu, C. Van Lul, C. Pochet i J.-C. Halleux, u svojstvu agenata, uz asistenciju J. Maggio, stručnjakinja,

               –

               za Irsku, G. Hodge, u svojstvu agenta, uz asistenciju G. Mullan, BL,

               –

               za nizozemsku vladu, J. M. Hoogveld i J. Langer, u svojstvu agenata,

               –

               za poljsku vladu, J. Sawicka, u svojstvu agenta,

               –

               za Europsku komisiju, R. Troosters, u svojstvu agenta,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 8. studenoga 2018.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 8. stavka 1. točke (f) Okvirne odluke Vijeća 2002/584/PUP od 13. lipnja 2002. o Europskom uhidbenom nalogu i postupcima predaje između država članica (SL 2002., L 190, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 83.), kako je izmijenjena Okvirnom odlukom Vijeća 2009/299/PUP od 26. veljače 2009. (SL 2009., L 81, str. 24.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 16., str. 169.; u daljnjem tekstu: Okvirna odluka 2002/584).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru izvršenja u Belgiji europskog uhidbenog naloga koji je 27. kolovoza 2014. protiv osobe IK izdao belgijski sud, radi izvršenja u toj državi članici kazne zatvora, uz koju je izrečena dodatna kazna upućivanja strafuitvoeringsrechtbanku (Sud izvršenja kazne, Belgija).

         Pravni okvir

            Pravo Unije

         Povelja

               3

               Člankom 47. prvim i drugim stavkom Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) propisano je:
               „Svatko čija su prava i slobode zajamčeni pravom Unije povrijeđeni ima pravo na djelotvoran pravni lijek pred sudom, u skladu s uvjetima utvrđenima ovim člankom.
               Svatko ima pravo da zakonom prethodno ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično, javno i u razumnom roku ispita njegov slučaj. Svatko ima mogućnost biti savjetovan, branjen i zastupan.”

               4

               Člankom 48. stavkom 2. Povelje predviđa se:
               „Zajamčeno je poštovanje prava na obranu svakog optuženika.”

         Okvirna odluka 2002/584

               5

               Uvodne izjave 5. do 7. Okvirne odluke 2002/584 glase:

                        „(5.

                        ) […] [U]vođenje novog pojednostavljenog sustava predaje osuđenih ili osumnjičenih osoba u svrhe izvršenja kaznenih presuda ili kaznenog progona omogućuje ukidanje zamršenosti i opasnosti od kašnjenja koji postoje kod sadašnjih postupaka izručivanja. […]

                        (6)

                        Europski uhidbeni nalog, predviđen ovom Okvirnom odlukom, prva je konkretna mjera u području kaznenog prava kojom se primjenjuje načelo uzajamnog priznavanja, koje Europsko vijeće smatra ‚kamenom temeljcem’ pravosudne suradnje.

                        (7)

                        Budući da cilj ukidanja sustava multilateralnog izručivanja osoba, utemeljenog na Europskoj konvenciji o izručenju [potpisanoj u Parizu 13. prosinca 1957.], ne može biti dostatno postignut pojedinačnim djelovanjem država članica nego ga je, zbog njegovih učinaka i dosega, lakše ostvariti na razini Unije, Vijeće može donijeti mjere u skladu s načelom supsidijarnosti iz članka 2. [UEU‑a] i članka 5. [UEZ‑a]. U skladu s načelom proporcionalnosti, utvrđenim u spomenutom članku, ova Okvirna odluka ne prelazi ono što je nužno za postizanje tog cilja.”

               6

               Člankom 1. te okvirne odluke, naslovljenim „Definicija europskog uhidbenog naloga i obveza njegova izvršenja”, propisuje se:
               „1.   Europski uhidbeni nalog je sudska odluka koju izdaje država članica s ciljem uhićenja i predaje tražene osobe od strane druge države članice, zbog vođenja kaznenog progona, izvršenja kazne zatvora ili naloga za oduzimanje slobode.
               2.   Države članice izvršavaju svaki europski uhidbeni nalog na temelju načela uzajamnog priznavanja u skladu s odredbama ove Okvirne odluke.
               3.   Ova Okvirna odluka ne mijenja obvezu poštovanja temeljnih prava i temeljnih pravnih načela sadržanih u članku 6. [UEU‑a].”

               7

               U članku 2. stavku 1. te okvirne odluke određeno je:
               „Europski uhidbeni nalog može biti izdan u slučajevima počinjenja djela za koja je, u skladu s pravom države članice koja ga izdaje, propisana najviša kazna zatvora ili oduzimanje slobode od najmanje 12 mjeseci ili za koja je izrečena kazna zatvora ili je izdan nalog za oduzimanje slobode od najmanje četiri mjeseca.”

               8

               Člancima 3., 4. i 4.a iste okvirne odluke utvrđeni su razlozi za obvezno i moguće neizvršenje europskog uhidbenog naloga.

               9

               Konkretnije, člankom 4. točkama 4. i 6. Okvirne odluke 2002/584 propisano je:
               „Pravosudno tijelo izvršenja može odbiti izvršenje europskog uhidbenog naloga:
               […]

                        4.

                        ako je nastupila zastara kaznenog progona ili izvršenja kazne tražene osobe, u skladu s pravom države članice izvršenja, a ta kaznena djela ulaze u nadležnost te države u skladu s njezinim kaznenim pravom;

                  […]

                        6.

                        ako je europski uhidbeni nalog izdan u svrhe izvršenja kazne zatvora ili oduzimanja slobode, a tražena osoba se nalazi, boravi, u državi članici izvršenja ili je njezin državljanin, a ta država članica obvezuje se izvršiti tu kaznu ili mjeru oduzimanja slobode u skladu s odredbama svojega domaćeg prava.”

               10

               U skladu s člankom 8. stavkom 1. te okvirne odluke, naslovljenim „Sadržaj i oblik europskog uhidbenog naloga”:
               „Europski uhidbeni nalog sadrži sljedeće informacije, u skladu s obrascem u Prilogu:

                        (a)

                        identitet i državljanstvo tražene osobe;

                        (b)

                        ime, adresu, brojeve telefona i telefaksa te adrese za elektroničku poštu pravosudnog tijela koje izdaje uhidbeni nalog;

                        (c)

                        dokaz o postojanju izvršive presude, uhidbenog naloga ili druge izvršive sudske odluke s istim učinkom, obuhvaćene odredbama članaka 1. i 2.;

                        (d)

                        prirodu i pravni opis kaznenog djela, posebno u vezi s odredbama članka 2.;

                        (e)

                        opis okolnosti u kojima je kazneno djelo počinjeno, uključujući vrijeme, mjesto i stupanj sudjelovanja tražene osobe;

                        (f)

                        izrečenu kaznu, ako postoji pravomoćna presuda, ili sve propisane kazne za kazneno djelo u skladu s pravom države članice izdavateljice uhidbenog naloga;

                        (g)

                        ako je moguće, ostale posljedice počinjenja kaznenog djela.”

               11

               U skladu s člankom 15. te okvirne odluke, naslovljenim „Odluka o predaji”:
               „1.   Pravosudno tijelo izvršenja odlučuje, u rokovima i pod uvjetima utvrđenima ovom Okvirnom odlukom, treba li osoba biti predana.
               2.   Ako pravosudno tijelo izvršenja utvrdi da su informacije koje je dostavila država članica izdavateljica uhidbenog naloga nedostatne i ne omogućavaju donošenje odluke o predaji tražene osobe, od nje zahtijeva da potrebne dopunske informacije, posebno one u vezi s člancima 3. do 5. te s odredbama članka 8., budu žurno dostavljene te može postaviti rok za njihov primitak, uzimajući u obzir potrebu poštovanja rokova iz članka 17.
               3.   Pravosudno tijelo koje izdaje uhidbeni nalog u bilo koje doba može pravosudnom tijelu izvršenja poslati sve korisne dodatne informacije.”

               12

               Člankom 27. te okvirne odluke, naslovljenim „Mogućnost kaznenog progona zbog drugih kaznenih djela”, propisano je:
               „1.   Svaka država članica može poslati Glavnom tajništvu Vijeća obavijest da se, s obzirom na njezine odnose prema drugim državama članicama koje su priložile istu izjavu, smatra da postoji suglasnost za kazneni progon, izricanje presude i zadržavanje u svrhe izvršavanje kazne zatvora ili mjere oduzimanja slobode zbog kaznenog djela koje je počinjeno prije predaje osobe, a razlikuje se od onog zbog kojega je ta osoba predana, osim ako u posebnom slučaju pravosudno tijelo izvršenja ne odluči drugačije u svojoj odluci o predaji.
               2.   Osim u slučajevima iz stavaka 1. i 3., protiv predane osobe ne može se voditi kazneni progon i ne može joj se izreći presuda ili na drugi način oduzeti sloboda zbog kaznenog djela koje je počinjeno prije njezine predaje, a razlikuje se od onog zbog kojega je predana.
               3.   Stavak 2. ne primjenjuje se u sljedećim slučajevima:
               […]
               4.   Zahtjev za pristanak predaje se pravosudnom tijelu izvršenja, uz informacije iz članka 8. stavka 1., te uz prijevod iz članka 8. stavka 2. Pristanak se daje ako je kazneno djelo zbog kojega se pristanak zahtijeva i samo uvjetovano predajom u skladu s odredbama ove Okvirne odluke. Pristanak se odbija zbog razloga iz članka 3., a inače može biti odbijen samo zbog razloga iz članka 4. Odluka se donosi najkasnije 30 dana od dana primitka zahtjeva.
               U slučajevima iz članka 5., država članica koja izdaje uhidbeni nalog mora pružiti jamstva propisana odredbama tog članka.”

               13

               Obrazac europskog uhidbenog naloga koji se nalazi u prilogu Okvirnoj odluci 2002/584 sadržava, među ostalim, točku (c) naslovljenu „Podaci o [visini] kazn[e]”, čija točka 2. propisuje obvezu pravosudnog tijela koje izdaje nalog da navede „visinu [izrečene] kazne zatvora ili mjere oduzimanja slobode […]”.

            Belgijsko pravo

               14

               U skladu s člankom 95/2 wet betreffende de externe rechtspositie van de veroordeelden tot een vrijheidsstraf en de aan het slachtoffer toegekende rechten in het raam van de strafuitvoeringsmodaliteiten (Zakon o vanjskom pravnom položaju osuđenika na kaznu zatvora i o pravima žrtava u okviru modaliteta izvršavanja kazne) od 17. svibnja 2006. (Moniteur belge od 15. lipnja 2006., str. 30455.), kako je izmijenjen wet betreffende de terbeschikkingstelling van de strafuitvoeringsrechtbank (Zakon o dodatnoj kazni upućivanja sudu nadležnom za izvršenje kazne) od 6. travnja 2007. (Moniteur belge od 13. srpnja 2007., str. 38299.):
               „1.   Dodatna kazna upućivanja sudu nadležnom za izvršenje kazne izrečena osuđeniku […] stupa na snagu nakon isteka glavne kazne.
               2.   Sud nadležan za izvršenje kazne će, prije nego što je glavna kazna izdržana, odlučiti, u skladu s postupkom utvrđenim u dijelu 2., hoće li osuđeniku kojemu je izrečena dodatna kazna upućivanja oduzeti slobodu ili ga pustiti na slobodu uz nadzor.
               […]
               3.   Osuđeniku kojemu je izrečena dodatna kazna upućivanja oduzima se sloboda ako postoji opasnost da će počiniti teška kaznena djela koja povređuju tjelesni ili duševni integritet trećih osoba a da tu opasnost nije moguće otkloniti određivanjem posebnih uvjeta u okviru zaštitnog nadzora.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               15

               Presudom koju je hof van beroep te Antwerpen (Žalbeni sud u Antwerpenu, Belgija) donio 1. veljače 2013. u kontradiktornom postupku osoba IK, belgijski državljanin, osuđena je na glavnu kaznu od tri godine zatvora zbog kaznenog djela nenasilne i neprisilne spolne zlouporabe djeteta mlađeg od šesnaest godina (u daljnjem tekstu: glavna kazna). Toj je osobi istom presudom za isto kazneno djelo izrečena dodatna kazna upućivanja strafuitvoeringsrechtbanku (Sud izvršenja kazne) u trajanju od deset godina (u daljnjem tekstu: dodatna kazna). U skladu s belgijskim pravom, ta kazna stupa na snagu nakon isteka glavne kazne i, u svrhu njezina izvršenja, strafuitvoeringsrechtbank (Sud izvršenja kazne) prije isteka spomenute glavne kazne odlučuje hoće li osuđeniku kojemu je izrečena dodatna kazna upućivanja oduzeti slobodu ili ga pustiti na slobodu uz nadzor.

               16

               Budući da je osoba IK napustila Belgiju, belgijsko nadležno pravosudno tijelo izdalo je 27. kolovoza 2014. protiv nje europski uhidbeni nalog radi izvršenja kazne. U njemu su navedeni glavna kazna, priroda i pravni opis kaznenih djela, primjenjive pravne odredbe i prikaz činjenica. U nalogu nije navedena dodatna kazna koja je također izrečena osobi o kojoj je riječ.

               17

               Nakon uhićenja osobe IK u Nizozemskoj rechtbank Amsterdam, internationale rechtshulpkamer (Sud u Amsterdamu, Vijeće za međunarodnu pravnu pomoć, Nizozemska) odlukom od 8. ožujka 2016. odobrio je njezinu predaju Kraljevini Belgiji radi izvršenja kazne zatvora koju treba izdržati na belgijskom državnom području, za kazneno djelo za koje je tražena njezina predaja.

               18

               Osoba o kojoj je riječ zatim je predana belgijskim tijelima te je smještena u pritvor. Taj se pritvor temeljio na osudi na glavnu kaznu, čiji je predviđeni istek bio 12. kolovoza 2018., kao i na dodatnu kaznu upućivanja u trajanju od deset godina.

               19

               Strafuitvoeringsrechtbank Antwerpen (Sud izvršenja kazne, Antwerpen) odlučivao je 21. lipnja i 19. srpnja 2018. o upućivanju osobe IK. Tijekom tog postupka osoba o kojoj je riječ istaknula je da se predaja nizozemskih tijela ne može odnositi na dodatnu kaznu i da taj sud ne može odrediti oduzimanje slobode radi izvršenja te kazne s obzirom na to da ona nije navedena u europskom uhidbenom nalogu koji su izdala belgijska tijela.

               20

               U tom je kontekstu 2. srpnja 2018. belgijsko nadležno pravosudno tijelo izdavanja uputilo nizozemskim tijelima zahtjev za dodatni pristanak koji se odnosi na dodatnu kaznu, na temelju članka 27. Okvirne odluke 2002/584. Nizozemska tijela nisu prihvatila taj dodatni zahtjev jer su smatrala da mogu dati pristanak samo u svrhu dopuštanja da se osobu o kojoj je riječ osudi ili kazneno progoni za kazneno djelo različito od onog za koje je odobrena predaja, a što nije bio slučaj u ovom predmetu.

               21

               Presudom od 31. srpnja 2018. strafuitvoeringsrechtbank te Antwerpen (Sud izvršenja kazne, Antwerpen) odbio je argumente osobe IK i odlučio održati na snazi odluku o njezinu oduzimanju slobode. Osoba IK je 3. kolovoza 2018. podnijela žalbu protiv te presude sudu koji je uputio zahtjev, odnosno Hof van Cassatie (Kasacijski sud).

               22

               Taj sud smatra da se, u skladu s člankom 2. stavkom 1. Okvirne odluke 2002/584, europski uhidbeni nalog može izdati u svrhe izvršenja kazne kada je izrečena kazna zatvora ili mjera oduzimanja slobode od najmanje četiri mjeseca.

               23

               U skladu s člankom 8. stavkom 1. te okvirne odluke, europski uhidbeni nalog sastavlja se u skladu s obrascem priloženim toj okvirnoj odluci i sadržava, među ostalim, dokaz o postojanju izvršive presude, prirodu i pravni opis kaznenog djela, opis okolnosti u kojima je kazneno djelo počinjeno i izrečenu kaznu.

               24

               Ti podaci trebaju omogućiti pravosudnom tijelu izvršenja da provjeri jesu li ispunjene formalne i materijalne pretpostavke za predaju na temelju europskog uhidbenog naloga i postoje li, eventualno, razlozi zbog kojih valja razmotriti primjenu razloga za neizvršenje, poput poštovanja temeljnih prava i općih načela iz članka 6. UEU‑a, u skladu s člankom 1. stavkom 3. te okvirne odluke.

               25

               Nadalje, člankom 27. stavkom 2. Okvirne odluke 2002/584 predviđeno je da se, osim u slučajevima iz stavaka 1. i 3. tog članka, protiv predane osobe ne može voditi kazneni progon i ne može joj se izreći presuda ili na drugi način oduzeti sloboda zbog kaznenog djela koje je počinjeno prije njezine predaje, a razlikuje se od onog zbog kojega je predana.

               26

               U tim je okolnostima Hof van Cassatie (Kasacijski sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 8. stavak 1. točku (f) [Okvirne odluke 2002/584] tumačiti na način da je dovoljno da pravosudno tijelo koje izdaje europski uhidbeni nalog u njemu navede samo izrečenu izvršivu kaznu zatvora a da pritom ne navede dodatnu kaznu koja je istom sudskom odlukom izrečena za isto kazneno djelo, poput dodatne kazne upućivanja kojom se sloboda stvarno oduzima tek nakon izvršenja glavne kazne zatvora i to samo nakon formalne odluke koju je u tu svrhu donio strafuitvoeringsrechtbank (Sud izvršenja kazne)?

                        2.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje, treba li članak 8. stavak 1. točku (f) [Okvirne odluke 2002/584] tumačiti na način da je posljedica predaje koju izvršava pravosudno tijelo u državi članici izvršenja na temelju europskog uhidbenog naloga u kojem se samo navodi izrečena izvršiva kazna zatvora, a ne navodi se dodatna kazna upućivanja koja je istom sudskom odlukom izrečena za isto kazneno djelo, to da se osobi o kojoj je riječ u državi članici u kojoj je pravosudno tijelo koje izdaje nalog stvarno može oduzeti sloboda radi izvršenja te dodatne kazne?

                        3.

                        U slučaju niječnog odgovora na prvo pitanje, treba li članak 8. stavak 1. točku (f) [Okvirne odluke 2002/584] tumačiti na način da je posljedica toga što pravosudno tijelo koje izdaje europski uhidbeni nalog u njemu nije navelo dodatnu kaznu upućivanja koja je izrečena to da ta dodatna kazna, za koju se može smatrati da za nju pravosudno tijelo izvršenja ne zna, ne može dovesti do stvarnog oduzimanja slobode u državi članici pravosudnog tijela koje izdaje nalog?”

         Hitni postupak

               27

               Sud koji je uputio zahtjev zatražio je da se o ovom zahtjevu za prethodnu odluku odluči u hitnom postupku predviđenom člankom 107. stavkom 1. Poslovnika Suda.

               28

               U prilog svojem zahtjevu taj je sud naveo da je osobi IK trenutačno oduzeta sloboda u Belgiji, u okviru kazne upućivanja koja joj je izrečena, na temelju izvršenja europskog uhidbenog naloga izdanog 27. kolovoza 2014. Taj sud smatra da će odgovor na postavljena pitanja biti odlučujući za pitanje pritvora osobe IK te održavanje na snazi tog pritvora.

               29

               U tom pogledu treba utvrditi, kao prvo, da se ovaj zahtjev za prethodnu odluku odnosi na tumačenje Okvirne odluke 2002/584, koja je dio područjâ iz glave V. trećeg dijela UFEU‑a, koja se odnosi na područje slobode, sigurnosti i pravde. Stoga se na taj zahtjev može primijeniti hitni prethodni postupak.

               30

               Kao drugo, što se tiče kriterija hitnosti, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda treba uzeti u obzir okolnost da je osobi o kojoj je riječ trenutačno oduzeta sloboda i da njezino zadržavanje u pritvoru ovisi o ishodu glavnog postupka. Usto, položaj osobe o kojoj je riječ treba ocjenjivati s obzirom na stanje na dan ispitivanja zahtjeva za odlučivanje u hitnom prethodnom postupku (presuda od 19. rujna 2018., RO, C‑327/18 PPU, EU:C:2018:733, t. 30. i navedena sudska praksa).

               31

               U ovom je slučaju, s jedne strane, nesporno da je osobi IK u Belgiji trenutačno oduzeta sloboda. S druge strane, iz obrazloženja suda koji je uputio zahtjev proizlazi da zadržavanje te osobe u pritvoru ovisi o ishodu glavnog postupka s obzirom na to da je pritvor određen u okviru izvršenja europskog uhidbenog naloga koji je protiv nje izdan te da zadržavanje osobe IK u pritvoru u okviru izvršenja dodatne kazne ovisi o odgovorima Suda na ova prethodna pitanja.

               32

               U tim je okolnostima prvo vijeće Suda 10. rujna 2018., na prijedlog suca izvjestitelja i nakon saslušanja nezavisne odvjetnice, odlučilo prihvatiti zahtjev suda koji je uputio prethodna pitanja kojim traži da se o ovom zahtjevu za prethodnu odluku odlučuje u hitnom prethodnom postupku.

         O prethodnim pitanjima

               33

               Svojim trima pitanjima koja valja razmotriti zajedno sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 8. stavak 1. točku (f) Okvirne odluke 2002/584 tumačiti na način da činjenica da je u europskom uhidbenom nalogu na kojemu se temeljila predaja osobe o kojoj je riječ propušteno navesti dodatnu kaznu upućivanja koja je toj osobi izrečena za isto kazneno djelo, istom sudskom odlukom kojom je izrečena glavna kazna zatvora, ne onemogućava oduzimanje slobode u okviru izvršenja te dodatne kazne, nakon isteka glavne kazne i nakon formalne odluke koju je u tu svrhu donio nacionalni sud nadležan za izvršenje kazne.

               34

               Uvodno valja podsjetiti da pravo Unije počiva na temeljnoj pretpostavci da svaka država članica dijeli sa svim drugim državama članicama i priznaje da i one s njom dijele niz zajedničkih vrijednosti na kojima se temelji Unija, kako je navedeno u članku 2. UEU‑a. Ta pretpostavka podrazumijeva i opravdava postojanje uzajamnog povjerenja između država članica pri priznavanju tih vrijednosti i, stoga, pri poštovanju prava Unije kojim se one ostvaruju (presuda od 25. srpnja 2018., Minister for Justice and Equality (Nedostaci pravosudnog sustava), C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, t. 35. i navedena sudska praksa).

               35

               I načelo uzajamnog povjerenja među državama članicama i načelo uzajamnog priznavanja, koje se sâmo temelji na uzajamnom povjerenju među potonjima, imaju u pravu Unije ključno značenje s obzirom na to da omogućavaju stvaranje i održavanje prostora bez unutarnjih granica. Točnije, načelo uzajamnog povjerenja svakoj od tih država nalaže, osobito u pogledu područja slobode, sigurnosti i pravde, da, osim u iznimnim okolnostima, smatra da sve ostale države članice poštuju pravo Unije i, konkretnije, njime priznata temeljna prava (presuda od 25. srpnja 2018., Minister for Justice and Equality (Nedostaci pravosudnog sustava), C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, t. 36. i navedena sudska praksa).

               36

               Iz uvodne izjave 6. Okvirne odluke 2002/584 proizlazi da je europski uhidbeni nalog, predviđen tom okvirnom odlukom, prva konkretna mjera u području kaznenog prava kojom se primjenjuje načelo uzajamnog priznavanja.

               37

               Kako to osobito proizlazi iz članka 1. stavaka 1. i 2. i uvodnih izjava 5. i 7. te okvirne odluke, njezin je cilj zamjenjivanje sustava multilateralnog izručenja, koji se temelji na Europskoj konvenciji o izručenju, potpisanoj u Parizu 13. prosinca 1957., sustavom predaje osuđenih ili osumnjičenih osoba u svrhe izvršenja presuda ili kaznenog progona, između pravosudnih tijela, koji se temelji na načelu uzajamnog priznavanja (presuda od 25. srpnja 2018., Minister for Justice and Equality (Nedostaci pravosudnog sustava), C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, t. 39. i navedena sudska praksa).

               38

               Na taj način Okvirna odluka 2002/584 nastoji, uvođenjem novog, pojednostavljenog i učinkovitijeg sustava predaje osuđenih osoba ili osoba osumnjičenih da su povrijedile kazneni zakon, olakšati i ubrzati pravosudnu suradnju u svrhu pridonošenja ostvarenju cilja dodijeljenog Uniji, da postane područje slobode, sigurnosti i pravde, zasnivajući se pri tome na visokoj razini povjerenja koje mora postojati između država članica (presuda od 25. srpnja 2018., Minister for Justice and Equality (Nedostaci pravosudnog sustava), C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, t. 40. i navedena sudska praksa).

               39

               Slijedom toga, u skladu s člankom 1. stavkom 1. te okvirne odluke, cilj mehanizma europskog uhidbenog naloga jest omogućiti uhićenje i predaju tražene osobe kako, imajući u vidu cilj te okvirne odluke, počinjeno kazneno djelo ne bi ostalo nekažnjeno i kako bi se protiv te osobe mogao voditi kazneni postupak ili kako bi mogla izdržati kaznu zatvora koja joj je izrečena.

               40

               U vezi s time, primjena načela uzajamnog priznavanja koje predstavlja „kamen temeljac” pravosudne suradnje u kaznenim stvarima u Uniji, kao što proizlazi iz uvodne izjave 6. Okvirne odluke 2002/584, propisana je člankom 1. stavkom 2. te okvirne odluke kojim je utvrđeno pravilo u skladu s kojim su države članice obvezne izvršiti svaki europski uhidbeni nalog na temelju načela uzajamnog priznavanja i u skladu s odredbama spomenute Okvirne odluke (presuda od 25. srpnja 2018., Minister for Justice and Equality (Nedostaci pravosudnog sustava), C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, t. 41. i navedena sudska praksa).

               41

               Pravosudna tijela izvršenja stoga u načelu mogu odbiti izvršiti takav nalog samo zbog taksativno navedenih razloga za neizvršenje koji su propisani Okvirnom odlukom 2002/584, a izvršenje europskog uhidbenog naloga može se uvjetovati samo jednim od uvjeta koji su taksativno navedeni u članku 5. te okvirne odluke. Slijedom toga, dok je izvršenje europskog uhidbenog naloga pravilo, neizvršenje je zamišljeno kao iznimka koja se mora strogo tumačiti (presuda od 25. srpnja 2018., Minister for Justice and Equality (Nedostaci pravosudnog sustava), C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, t. 41. i navedena sudska praksa).

               42

               U članku 3. Okvirne odluke 2002/584 tako se izričito navode razlozi za obvezno neizvršenje europskog uhidbenog naloga, u člancima 4. i 4.a te okvirne odluke razlozi za njegovo moguće neizvršenje, a u članku 5. jamstva koja država članica izdavanja mora pružiti u određenim slučajevima.

               43

               Usto, Sud je presudio da se te odredbe temelje na pretpostavci da konkretni europski uhidbeni nalog udovoljava zahtjevima potpunosti utvrđenima u članku 8. stavku 1. te okvirne odluke i da, ako neki od tih zahtjeva potpunosti, koji su preduvjet valjanosti europskog uhidbenog naloga, nije ispunjen, pravosudno tijelo izvršenja u pravilu neće izvršiti taj uhidbeni nalog (vidjeti u tom smislu presudu od 1. lipnja 2016., Bob‑Dogi, C‑241/15, EU:C:2016:385, t. 63. i 64.).

               44

               Ne može se apsolutno isključiti da osuda na dodatnu kaznu koja nije navedena u europskom uhidbenom nalogu u određenim okolnostima može predstavljati jedan od razloga koji mogu opravdati neizvršenje takvog naloga.

               45

               Upravo imajući u vidu ta razmatranja valja odrediti je li, u okolnostima poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, posljedica propuštanja navođenja dodatne kazne u europskom uhidbenom nalogu utjecaj na izvršavanje ovlasti koje pravosudno tijelo izvršenja ima na temelju članaka 3. do 5. Okvirne odluke 2002/584 ili nepoštovanje zahtjeva potpunosti iz njezina članka 8. stavka 1. točke (f).

               46

               Kao prvo, valja istaknuti da pravosudnom tijelu izvršenja u glavnom postupku nije bila uskraćena mogućnost pozivanja na odredbe članaka 3. do 5. te okvirne odluke.

               47

               Kao drugo, u okolnostima poput onih u glavnom postupku, treba utvrditi znači li propuštanje navođenja dodatne kazne u europskom uhidbenom nalogu da nije poštovan zahtjev potpunosti iz članka 8. stavka 1. točke (f) te okvirne odluke.

               48

               Tom odredbom zahtijeva se navođenje „izrečene kazne, ako postoji pravomoćna presuda”.

               49

               Nadalje, radi pojednostavljenja i ubrzanja postupka predaje u skladu s rokovima propisanima u članku 17. Okvirne odluke 2002/584, u prilogu toj odluci nalazi se poseban obrazac koji pravosudna tijela izdavanja moraju ispuniti navodeći izričito tražene podatke (presuda od 23. siječnja 2018., Piotrowski, C‑367/16, EU:C:2018:27, t. 57.). U točki (c) podtočki 2. tog obrasca upućuje se na „[v]isinu propisane kazne zatvora ili mjeru oduzimanja slobode koja je izrečena”.

               50

               Cilj zahtjeva potpunosti iz članka 8. stavka 1. točke (f) Okvirne odluke 2002/584 jest obavještavanje pravosudnih tijela izvršenja o trajanju kazne zatvora u odnosu na koju se zahtijeva predaja tražene osobe, na temelju informacija kojima se pružaju minimalni službeni podaci potrebni kako bi se navedenim tijelima omogućilo brzo izvršavanje europskog uhidbenog naloga, hitnim donošenjem odluke o predaji (vidjeti u tom smislu presudu od 23. siječnja 2018., Piotrowski, C‑367/16, EU:C:2018:27, t. 58. i 59.).

               51

               Cilj je tog zahtjeva omogućiti pravosudnom tijelu izvršenja, kao što je to navela nezavisna odvjetnica u točki 66. svojeg mišljenja, da se uvjeri da europski uhidbeni nalog ulazi u područje primjene te okvirne odluke i, osobito, da provjeri da je nalog izdan za izvršenje kazne zatvora ili mjere oduzimanja slobode dulje od četiri mjeseca, što je prag utvrđen člankom 2. stavkom 1. te okvirne odluke.

               52

               U konkretnom slučaju, glavna kazna od tri godine zatvora na koju je osuđena osoba IK prelazi taj prag. Slijedom toga, navođenje te kazne bilo je dovoljno za zaključak da europski uhidbeni nalog udovoljava zahtjevu potpunosti iz članka 8. stavka 1. točke (f) te okvirne odluke.

               53

               Pravosudno tijelo izvršenja stoga je bilo dužno predati osobu na koju se odnosi europski uhidbeni nalog kako počinjeno kazneno djelo ne bi ostalo nekažnjeno i kako bi se izvršila kazna koja joj je izrečena.

               54

               Slijedom navedenog, u okolnostima poput onih u glavnom postupku, činjenica da u europskom uhidbenom nalogu nije navedena dodatna kazna ne može imati nikakav utjecaj na izvršenje te kazne u državi članici izdavanja nakon predaje.

               55

               Taj zaključak ne može se dovesti u pitanje, kao prvo, argumentom osobe IK i nizozemske vlade u skladu s kojim odluka pravosudnog tijela izvršenja u biti predstavlja osnovu za oduzimanje slobode u državi članici izdavanja, slijedom čega se ne može pristupiti izvršenju kazne na koju se odluka pravosudnog tijela izvršenja nije odnosila i u odnosu na koju predaja nije odobrena.

               56

               Naime, u konkretnom slučaju, predmet odluke tijela izvršenja nije odobrenje izvršenja kazne zatvora u državi članici izdavanja. Kao što je to navela nezavisna odvjetnica u točki 81. svojeg mišljenja i kao što je navedeno i u točki 39. ove presude, tom se odlukom samo dopušta predaja osobe o kojoj je riječ, u skladu s odredbama Okvirne odluke 2002/584, kako počinjeno kazneno djelo ne bi ostalo nekažnjeno. Osnova izvršenja kazne zatvora je izvršiva presuda donesena u državi članici izdavanja, čije se navođenje zahtijeva člankom 8. stavkom 1. točkom (c) te okvirne odluke.

               57

               Kao drugo, nizozemska vlada, iako je na raspravi pred Sudom pojasnila da ne dovodi u pitanje valjanost europskog uhidbenog naloga o kojem je riječ u glavnom postupku, ističe da bi izvršenje kazne o kojoj pravosudno tijelo izvršenja nije obaviješteno bilo protivno pravilu specijalnosti. Takvo tumačenje ne može se prihvatiti.

               58

               Naime, valja istaknuti, s jedne strane, da članak 27. Okvirne odluke 2002/584, naslovljen „Mogućnost kaznenog progona zbog drugih kaznenih djela”, u stavku 2. predviđa da se protiv predane osobe ne može voditi kazneni progon i ne može joj se izreći presuda ili na drugi način oduzeti sloboda zbog kaznenog djela koje je počinjeno prije njezine predaje, a razlikuje se od onog zbog kojega je predana. S druge strane, stavkom 3. točkom (g) tog članka predviđena je mogućnost traženja, u tu svrhu, pristanka pravosudnog tijela izvršenja nakon predaje. Međutim, kao što je to navela sama nizozemska vlada u pisanim očitovanjima, dodatni pristanak može se odnositi samo na kazneno djelo različito od onoga u odnosu na koje je izvršena predaja, a ne na kaznu koja se odnosi na isto kazneno djelo.

               59

               Iz toga proizlazi da se pravilo specijalnosti, kako je utvrđeno člankom 27. Okvirne odluke 2002/584, kao što je to podsjetila nezavisna odvjetnica u točkama 53. i 54. svojeg mišljenja, odnosi samo na kaznena djela različita od onih u odnosu na koja je izvršena predaja.

               60

               U tom pogledu valja pojasniti da, kao što to proizlazi iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, dodatna kazna u konkretnom slučaju nije dodana nakon predaje osobe o kojoj je riječ. Ta je kazna izrečena za isto kazneno djelo i istom sudskom odlukom kao i glavna kazna od tri godine zatvora.

               61

               Slijedom navedenog, budući da je osoba IK osuđena na tu dodatnu kaznu za kazneno djelo na temelju kojega je europski uhidbeni nalog izdan i izvršen, pitanje može li se u okviru izvršenja te kazne oduzeti sloboda, iako pravosudno tijelo izvršenja o toj kazni nije imalo saznanja, ne ulazi u područje primjene pravila specijalnosti.

               62

               Kao treće, suprotno onomu što ističe Europska komisija, ne treba smatrati da, zbog toga što dodatna kazna nije navedena u europskom uhidbenom nalogu, s obzirom na načelo uzajamnog povjerenja, u okviru njezina izvršenja može doći do oduzimanja slobode samo ako je pravosudno tijelo izvršenja o tome prethodno obaviješteno, u skladu s člankom 15. stavkom 3. Okvirne odluke 2002/584 i ako, kad je riječ o toj dodatnoj kazni, nije odlučilo pozvati se na neki od razloga za neizvršenje ili uvjetovati izvršenje europskog uhidbenog naloga određenim jamstvima koja, u skladu s člancima 3. do 5. te okvirne odluke, pruža država članica izdavanja.

               63

               Točno je da je Sud već presudio da se, s ciljem učinkovite pravosudne suradnje u kaznenim stvarima, pravosudna tijela koja izdaju nalog i ona koja ga izvršavaju trebaju u potpunosti koristiti instrumentima predviđenima, među ostalim, člankom 8. stavkom 1. i člankom 15. te okvirne odluke, na način da daju prednost uzajamnom priznavanju na kojem se temelji ta suradnja (vidjeti, u tom smislu, presudu od 22. prosinca 2017., Ardic, C‑571/17 PPU, EU:C:2017:1026, t. 90. i 91.).

               64

               U ovom je slučaju, kao što je to potvrdila belgijska vlada na raspravi pred Sudom, dodatna kazna trebala biti navedena u europskom uhidbenom nalogu. Međutim, prije svega, kao što to proizlazi iz točke 46. ove presude, propuštanje navođenja dodatne kazne u europskom uhidbenom nalogu nije imalo za posljedicu utjecaj na izvršavanje ovlasti pravosudnog tijela izvršenja, koje proizlaze iz članaka 3. do 5. Okvirne odluke 2002/584.

               65

               Zatim, kao što je to istaknula nezavisna odvjetnica u točki 109. svojeg mišljenja, iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da se osoba IK, iako je bila upoznata i s postojanjem i s trajanjem svoje kazne, pred pravosudnim tijekom izvršenja nije pozvala na nenavođenje dodatne kazne u europskom uhidbenom nalogu.

               66

               Naposljetku, kao što je Sud već presudio, kad je riječ o postupku u povodu europskog uhidbenog naloga, jamstvo poštovanja prava osobe čija se predaja traži primarno je odgovornost države članice koja izdaje nalog, za koju valja pretpostaviti da poštuje pravo Unije i, osobito, temeljna prava koja potonja priznaje (presuda od 23. siječnja 2018., Piotrowski, C‑367/16, EU:C:2018:27, t. 50.).

               67

               Slijedom toga, odluka pravosudnog tijela izvršenja ne utječe na mogućnost osobe o kojoj je riječ da se, nakon predaje, u pravnom poretku države članice izdavanja koristi pravnim sredstvima za osporavanje, ovisno o slučaju, zakonitosti njezina pritvora u zatvorskoj ustanovi te države članice, kao što, među ostalim, proizlazi iz glavnog postupka, na temelju europskog uhidbenog naloga koji je bio osnova njezine predaje. Ta se osoba tom prilikom može, osobito, pozvati na poštovanje prava na djelotvoran pravni lijek, pošteno suđenje i obranu, koja proizlaze iz članka 47. i članka 48. stavka 2. Povelje (vidjeti u tom smislu presudu od 19. rujna 2018., RO, C‑327/18 PPU, EU:C:2018:733, t. 50.).

               68

               Slijedom toga, u okolnostima poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, članak 15. stavak 3. Okvirne odluke 2002/584 ne može se tumačiti na način da pravosudnom tijelu izdavanja nameće obvezu obavještavanja pravosudnog tijela izvršenja, nakon što je ono zaprimilo zahtjev za predaju, o postojanju dodatne kazne kako bi to tijelo moglo donijeti odluku o mogućnosti izvršenja te kazne u državi članici izdavanja.

               69

               Kao što je to istaknula nezavisna odvjetnica u točki 116. svojeg mišljenja, uvjetovati izvršenje dodatne kazne takvom obvezom, pri čemu pravosudno tijelo izvršenja ne može odbiti izvršiti europski uhidbeni nalog, bilo bi nespojivo s ciljem te okvirne odluke koji se sastoji u olakšavanju i ubrzavanju pravosudne suradnje (vidjeti u tom smislu presudu od 23. siječnja 2018., Piotrowski, C‑367/16, EU:C:2018:27, t. 53. i navedenu sudsku praksu).

               70

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti da članak 8. stavak 1. točku (f) Okvirne odluke 2002/584 treba tumačiti na način da činjenica da je u europskom uhidbenom nalogu na kojemu se temeljila predaja osobe o kojoj je riječ propušteno navesti dodatnu kaznu upućivanja koja je toj osobi izrečena za isto kazneno djelo, istom sudskom odlukom kojom je izrečena glavna kazna zatvora, ne onemogućava oduzimanje slobode u okviru izvršenja te dodatne kazne, nakon isteka glavne kazne i nakon formalne odluke koju je u tu svrhu donio nacionalni sud nadležan za izvršenje kazne.

         Troškovi

               71

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                     Članak 8. stavak 1. točku (f) Okvirne odluke Vijeća 2002/584/PUP od 13. lipnja 2002. o Europskom uhidbenom nalogu i postupcima predaje između država članica, kako je izmijenjena Okvirnom odlukom Vijeća 2009/299/PUP od 26. veljače 2009., treba tumačiti na način da činjenica da je u europskom uhidbenom nalogu na kojemu se temeljila predaja osobe o kojoj je riječ propušteno navesti dodatnu kaznu upućivanja koja je toj osobi izrečena za isto kazneno djelo, istom sudskom odlukom kojom je izrečena glavna kazna zatvora, ne onemogućava oduzimanje slobode u okviru izvršenja te dodatne kazne, nakon isteka glavne kazne i nakon formalne odluke koju je u tu svrhu donio nacionalni sud nadležan za izvršenje kazne.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 6. prosinca 2018.#J. Portugal Ramos Vinhos SA protiv Adega Cooperativa de Borba CRL.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Supremo Tribunal de Justiça.#Zahtjev za prethodnu odluku – Intelektualno vlasništvo – Žigovno pravo – Direktiva 2008/95/EZ – Članak 3. stavak 1. točka (c) – Razlozi za ništavost – Verbalni žig koji se sastoji isključivo od oznaka ili podataka koji mogu služiti za označivanje karakteristika proizvoda ili usluge – Druge karakteristike proizvoda ili usluge – Postrojenje za proizvodnju proizvoda – Verbalni žig koji se sastoji od oznake kojom se označavaju vinski proizvodi i od zemljopisnog naziva, koji čine verbalni element tvrtke pravne osobe nositelja žiga.#Predmet C-629/17.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      6. prosinca 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Intelektualno vlasništvo – Žigovno pravo – Direktiva 2008/95/EZ – Članak 3. stavak 1. točka (c) – Razlozi za ništavost – Verbalni žig koji se sastoji isključivo od oznaka ili podataka koji mogu služiti za označivanje karakteristika proizvoda ili usluge – Druge karakteristike proizvoda ili usluge – Postrojenje za proizvodnju proizvoda – Verbalni žig koji se sastoji od oznake kojom se označavaju vinski proizvodi i od zemljopisnog naziva, koji čine verbalni element tvrtke pravne osobe nositelja žiga”
      U predmetu C‑629/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Supremo Tribunal de Justiça (Vrhovni sud, Portugal), odlukom od 28. rujna 2017., koju je Sud zaprimio 18. listopada 2017., u postupku

         J. Portugal Ramos Vinhos SA

      protiv

         Adega Cooperativa de Borba CRL,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: M. Vilaras (izvjestitelj), predsjednik vijeća, R. Silva de Lapuerta, potpredsjednica, u svojstvu suca četvrtog vijeća, D. Šváby, S. Rodin i N. Picarra, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Campos Sánchez‑Bordona,
      tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 17. listopada 2018.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za J. Portugal Ramos Vinhos SA, J. P. de Oliveira Vaz Miranda de Sousa, advogado,

               –

               za Adega Cooperativa de Borba CRL, C. de Almeida Carvalho, advogada,

               –

               za Europsku komisiju, P. Costa de Oliveira i É. Gippini Fournier, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 3. stavka 1. točke (c) Direktive 2008/95/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2008. o usklađivanju zakonodavstava država članica o žigovima (SL 2008., L 299, str. 25.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 2., str. 149.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društva J. Portugal Ramos Vinhos SA i zadruge Adega Cooperativa de Borba CRL povodom tužbe za poništenje, među ostalim, registracije žiga „adegaborba.pt” čiji je nositelj potonja zadruga.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               Članak 2. Direktive 2008/95, naslovljen „Znakovi koji mogu činiti žig”, propisuje:
               „Žig može sačinjavati svaki znak koji se može grafički prikazati, osobito riječi, uključujući osobna imena, crteži, slova, brojke, oblici proizvoda ili njihova pakiranja, pod uvjetom da su takvi znakovi prikladni za razlikovanje proizvoda ili usluga jednog poduzetnika od proizvoda ili usluga drugog poduzetnika.”

               4

               Članak 3. te direktive, naslovljen „Razlozi za odbijanje ili proglašavanje žiga ništavim”, u stavku 1. određuje:
               „Neće se registrirati ili, ako su registrirani, mogu se proglasiti ništavim:
               […]

                        (b)

                        znakovi koji nemaju razlikovni karakter;

                        (c)

                        žigovi koji se sastoje isključivo od oznaka ili podataka koji u trgovini mogu služiti za označivanje vrste, kakvoće, količine, namjene, vrijednosti, zemljopisnog podrijetla ili vremena proizvodnje ili pružanja usluge ili za označivanje drugih karakteristika proizvoda i usluga;

                  […]”

               5

               Prema članku 102. stavku 1. Uredbe (EU) br. 1308/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. prosinca 2013. o uspostavljanju zajedničke organizacije tržišta poljoprivrednih proizvoda i stavljanju izvan snage uredbi Vijeća (EEZ) br. 922/72, (EEZ) br. 234/79, (EZ) br. 1037/2001 i (EZ) br. 1234/2007 (SL 2013., L 347, str. 671.):
               „Registracija žiga koji sadrži zaštićenu oznaku izvornosti ili zemljopisnog podrijetla ili se od njih sastoji, a koje nisu u skladu s dotičnom specifikacijom proizvoda, ili je njihova upotreba obuhvaćena člankom 103. stavkom 2. i koji se odnosi na proizvod koji je obuhvaćen jednom od kategorija navedenih u Prilogu VII. dijelu II.:

                        (a)

                        odbija se ako je zahtjev za registraciju žiga predan nakon datuma kad je Komisiji podnesen zahtjev za zaštitu oznake izvornosti ili zemljopisnog podrijetla i ako je oznaka izvornosti ili zemljopisnog podrijetla nakon toga bila zaštićena; ili

                        (b)

                        proglašava se nevažećom.”

            Portugalsko pravo

               6

               Članak 223. Códiga da Propriedade Industrial (Zakonik o industrijskom vlasništvu, u daljnjem tekstu: CPI), pod naslovom „Izuzeća”, glasi kako slijedi:
               „1   – Uvjete iz prethodnog članka na zadovoljavaju:

                        (a)

                        žigovi koji nemaju razlikovni karakter;

                  […]

                        (c)

                        znakovi koji se sastoje isključivo od oznaka koje u trgovini mogu služiti za označivanje vrste, kakvoće, količine, namjene, vrijednosti, zemljopisnog podrijetla, vremena proizvodnje ili sredstva za proizvodnju proizvoda ili pružanja usluge ili za označivanje drugih karakteristika proizvoda i usluga;

                  […]
               3   – Na zahtjev podnositelja zahtjeva ili podnositelja prigovora Instituto Nacional da Propriedade Industrial [(Nacionalni institut za industrijsko vlasništvo, Portugal)] navodi na potvrdi o registraciji sastavne dijelove žiga na kojima podnositelj zahtjeva nema pravo isključive uporabe.”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               7

               Tijekom 2012. tužitelj u glavnom postupku, društvo J. Portugal Ramos Vinhos, podnijelo je tužbu za poništenje registracije više nacionalnih žigova zadruge Adega Cooperativa de Borba, od kojih se jedan sastoji od verbalnog znaka „adegaborba.pt”, koji označavaju vinske proizvode.

               8

               Tužbu je u prvom stupnju odbio Tribunal da Propriedade Intelectual (Sud za intelektualno vlasništvo, Portugal) i u žalbenom postupku Tribunal da Relação de Lisboa (Žalbeni sud u Lisabonu, Portugal).

               9

               Oba su suda presudila da verbalni znak „adegaborba.pt”, kada ga koristi proizvođač iz regije Borba (Portugal), kao u ovom slučaju, nije obuhvaćen područjem primjene članka 223. stavka 1. točke (c) CPI‑ja. Točnije, Tribunal da Relação de Lisboa (Žalbeni sud u Lisabonu) smatrao je da je pojam „adega” razlikovan pojam u sektoru vina koji označava vina koja proizvode proizvođači iz zadruge Adega Cooperativa de Borba.

               10

               Društvo J. Portugal Vinhos Ramos podnijelo je žalbu protiv odluke Tribunala da Relação de Lisboa (Žalbeni sud u Lisabonu) pred sudom koji je uputio zahtjev, to jest Supremo Tribunalom de Justiça (Vrhovni sud, Portugal). Potonji sud navodi da se spor koji se pred njim vodi odnosi samo na verbalni znak „adegaborba.pt”, čiji se razlikovni karakter treba utvrditi.

               11

               Naglašava da taj žig koristi pravna osoba, odnosno zadruga Adega Cooperativa de Borba, čiji naziv uključuje pojam „adega”.

               12

               Osim toga, sud koji je uputio zahtjev ističe da članak 223. stavak 1. točka (c) CPI‑ja upućuje na relevantne podatke za označivanje „sredstva za proizvodnju” proizvoda, dok članak 3. stavak 1. točka (c) Direktive 2008/95 ne upućuje izričito na „sredstvo za proizvodnju”, već na „druge karakteristike” proizvoda za koje se može smatrati da ih opisuju.

               13

               U tom se pogledu sud koji je uputio zahtjev pita treba li pojam „adega” („vinski podrum”), kada se upotrebljava u sektoru vinskih proizvoda, shvaćati kao isključivo opisan pojam jer upućuje na sredstvo za proizvodnju tih proizvoda ili da jednostavno upućuje na karakteristiku spomenutih proizvoda, koja postoji uz one izričito predviđene Direktivom 2008/95.

               14

               U tim je okolnostima Supremo Tribunal de Justiça (Vrhovni sud, Portugal) odlučio prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li izraz ‚podaci koji u trgovini mogu služiti za označivanje drugih karakteristika proizvoda ili usluga’ iz članka [3.] stavka 1. točke (c) Direktive 2008/95/EZ, kada se primjenjuje u kontekstu ispitivanja dopuštenosti zahtjeva za registraciju oznaka ili podataka kojima se označavaju vinski proizvodi, tumačiti na način da je njime obuhvaćeno upućivanje – u verbalnim izrazima prihvaćenima kao žig, koji uključuju zemljopisni naziv zaštićen kao oznaka izvornosti vina – na pojam ‚adega’ [vinski podrum] koji se uobičajeno koristi za identifikaciju postrojenja i prostorija u kojima se priprema ta vrsta proizvoda ako je taj pojam (‚adega’) jedan od verbalnih elemenata koji čine tvrtku pravne osobe koja želi ishoditi registraciju žiga?”

         O prethodnom pitanju

               15

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 3. stavak 1. točku (c) Direktive 2008/95 tumačiti na način da se mora odbiti registracija žiga koji se sastoji od verbalnog znaka poput onog u glavnom postupku, koji označava vinske proizvode i uključuje zemljopisni naziv, s obzirom na to da taj znak između ostalog sadržava pojam koji se, s jedne strane, uobičajeno koristi za označavanje postrojenja ili prostorija u kojima se pripremaju takvi proizvodi i, s druge strane, također je jedan od verbalnih elemenata koji čine tvrtku pravne osobe koja želi ishoditi registraciju tog žiga.

               16

               Sud je već zaključio, u pogledu prve Direktive Vijeća 89/104/EEZ od 21. prosinca 1988. o usklađivanju zakonodavstava država članica o žigovima (SL 1989., L 40, str. 1.), da članak 3. stavak 1. točka (c) te direktive, čiji je tekst u bitnome istovjetan tekstu članka 3. stavka 1. točke (c) Direktive 2008/95, želi ostvariti cilj od općeg interesa, koji podrazumijeva da svi mogu slobodno upotrebljavati znakove ili opisne oznake skupina proizvoda ili usluga za koje je zatražena registracija, uključujući kao zajedničke žigove ili u složenim ili grafičkim žigovima (presude od 4. svibnja 1999., Windsurfing Chiemsee, C‑108/97 i C‑109/97, EU:C:1999:230, t. 25. i od 6. svibnja 2003., Libertel, C‑104/01, EU:C:2003:244, t. 52.).

               17

               Sud je također tumačio članak 7. stavak 1. točku (c) Uredbe Vijeća (EZ) br. 40/94 od 20. prosinca 1993. o žigu Zajednice (SL 1994., L 11, str. 1.), čiji je tekst također u bitnome istovjetan tekstu članka 3. stavka 1. točke (c) Direktive 2008/95, u smislu da su oznake ili podaci navedeni u toj odredbi dakle samo oni koji u uobičajenoj uporabi s gledišta potrošača mogu služiti za označavanje proizvoda ili usluge za koje je registracija zatražena, bilo izravno bilo navođenjem jedne od njihovih bitnih karakteristika (presuda od 20. rujna 2001., Procter & Gamble/OHIM, C‑383/99 P, EU:C:2001:461, t. 39.).

               18

               Međutim, korištenjem u članku 3. stavku 1. točki (c) Direktive 2008/95 pojmova „vrste, kakvoće, količine, namjene, vrijednosti, zemljopisnog podrijetla ili vremena proizvodnje proizvoda ili pružanja usluge ili nekih drugih karakteristika proizvoda ili usluga” zakonodavac Unije je, s jedne strane, naznačio da se svi ti pojmovi trebaju smatrati karakteristikama proizvoda ili usluga i, s druge strane, pojasnio da taj popis nije iscrpan jer sve druge karakteristike proizvoda ili usluga mogu također biti uzete u obzir (vidjeti u tom smislu presude od 10. ožujka 2011., Agencja Wydawnicza Technopol/OHIM, C‑51/10 P, EU:C:2011:139, t. 49. i od 10. srpnja 2014., BSH/OHIM, C‑126/13 P, neobjavljena, EU:C:2014:2065, t. 20.).

               19

               U tom pogledu, odabir zakonodavca Unije pojma „karakteristike” ističe činjenicu da su spomenutom odredbom obuhvaćeni samo oni znakovi koji služe za označivanje svojstva proizvoda ili usluga za koje se traži registracija, a koje zainteresirani krugovi lako prepoznaju (vidjeti u tom smislu presude od 10. ožujka 2011., Agencja Wydawnicza Technopol/OHIM, C‑51/10 P, EU:C:2011:139, t. 50. i od 10. srpnja 2014., BSH/OHIM, C‑126/13 P, neobjavljena, EU:C:2014:2065, t. 21.).

               20

               Stoga se registracija znaka može odbiti na temelju članka 3. stavka 1. točke (c) Direktive 2008/95 samo ako je razumno predvidjeti da će ga zainteresirani krugovi stvarno prepoznati kao opis jedne od spomenutih karakteristika (vidjeti u tom smislu presudu od 10. srpnja 2014., BSH/OHIM, C‑126/13 P, neobjavljena, EU:C:2014:2065, t. 22.).

               21

               Kao što je to potvrđeno na raspravi, pojam „adega” o kojem je riječ u glavnom postupku ima dva značenja u portugalskom jeziku. Prvo odgovara podzemnoj prostoriji u kojoj se između ostalog čuva vino. Drugo upućuje na prostorije ili postrojenja u kojima se pripremaju vinski proizvodi kao što je vino.

               22

               U mjeri u kojoj se, u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, pojam odnosi na mjesto proizvodnje proizvoda kao što je vino ili na postrojenje u kojem se ono priprema, u načelu je riječ o oznaci koja može služiti za označavanje svojstva tog proizvoda, lako prepoznatljivog u zainteresiranim krugovima.

               23

               Naime, kao opće pravilo, takvi krugovi shvaćaju pojam „adega” kao upućivanje na postrojenje u kojem je vino pripremljeno i uskladišteno i, stoga, kao upućivanje na svojstva tog proizvoda, jednako kao u slučajevima zemljopisnog podrijetla ili vremena proizvodnje spomenutog proizvoda, koji su navedeni kao primjer u članku 3. stavku 1. točki (c) Direktive 2008/95.

               24

               Stoga pojam koji označava takvo postrojenje predstavlja karakteristiku tog proizvoda i ulazi u područje primjene te odredbe. Prema tome treba ga smatrati opisnim za proizvod koji označava.

               25

               Iz toga proizlazi da kada znak koji služi za označivanje proizvoda uključuje dva verbalna elemenata, to jest opisni pojam i zemljopisni naziv, kao „Borba” u ovom slučaju, koji se odnose na zemljopisno podrijetlo tog proizvoda, koje je također opisno, za znak koji se sastoji od tih dvaju verbalnih elemenata treba smatrati da ima opisni karakter i da, kao takav, nema razlikovni karakter.

               26

               Okolnost, pod pretpostavkom da je dokazana, da je takav zemljopisni naziv zaštićena oznaka izvornosti na temelju Uredbe br. 1308/2013 ni na koji način ne može dovesti u pitanje takvo tumačenje s obzirom na to da iz članka 102. te uredbe proizlazi da, u biti, takva oznaka ne može biti registrirana kao žig.

               27

               Usto, činjenica da pojam koji služi za označavanje mjesta proizvodnje proizvoda ili postrojenja u kojem se taj proizvod priprema čini dio različitih verbalnih elemenata tvrtke pravne osobe nije relevantna za potrebe ispitivanja opisnog karaktera tog pojma, s obzirom na okolnosti da se takvo ispitivanje provodi u vezi s proizvodom za koji je podnesena prijava za registraciju žiga i s obzirom na percepciju koju o njemu imaju zainteresirani krugovi (vidjeti u tom smislu presude od 12. veljače 2004., Koninklijke KPN Nederland, C‑363/99, EU:C:2004:86, t. 75. i od 12. srpnja 2012., Smart Technologies/OHIM, C‑311/11 P, EU:C:2012:460, t. 24.).

               28

               Iz svih navedenih razmatranja proizlazi da na prethodno pitanje valja odgovoriti da članak 3. stavak 1. točku (c) Direktive 2008/95 treba tumačiti na način da se mora odbiti registracija žiga koji se sastoji od verbalnog znaka poput onog u glavnom postupku, koji označava vinske proizvode i uključuje zemljopisni naziv, s obzirom na to da taj znak sadržava pojam koji se, s jedne strane, uobičajeno koristi za označavanje postrojenja ili prostorija u kojima se pripremaju takvi proizvodi i, s druge strane, također je jedan od verbalnih elemenata koji čine tvrtku pravne osobe koja želi ishoditi registraciju tog žiga.

         Troškovi

               29

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                     Članak 3. stavak 1. točku (c) Direktive 2008/95/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2008. o usklađivanju zakonodavstava država članica o žigovima treba tumačiti na način da se mora odbiti registracija žiga koji se sastoji od verbalnog znaka poput onog u glavnom postupku, koji označava vinske proizvode i uključuje zemljopisni naziv, s obzirom na to da taj znak sadržava pojam koji se, s jedne strane, uobičajeno koristi za identifikaciju postrojenja ili prostorija u kojima se pripremaju takvi proizvodi i, s druge strane, također je jedan od verbalnih elemenata koji čine tvrtku pravne osobe koja želi ishoditi registraciju tog žiga.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: portugalski


title: Presuda Suda (deseto vijeće) od 6. prosinca 2018.#Frank Montag protiv Finanzamt Köln-Mitte.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Finanzgericht Köln.#Zahtjev za prethodnu odluku – Sloboda poslovnog nastana – Izravno oporezivanje – Porez na dohodak – Odbitak od poreza doprinosa uplaćenih strukovnoj ustanovi za mirovinsko osiguranje i privatnom mirovinskom osiguranju – Isključenje za nerezidente.#Predmet C-480/17.

text:
         PRESUDA SUDA (deseto vijeće)
      6. prosinca 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Sloboda poslovnog nastana – Izravno oporezivanje – Porez na dohodak – Odbitak od poreza doprinosa uplaćenih strukovnoj ustanovi za mirovinsko osiguranje i privatnom mirovinskom osiguranju – Isključenje za nerezidente”
      U predmetu C‑480/17,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Finanzgericht Köln (Financijski sud u Kölnu, Njemačka), odlukom od 3. kolovoza 2017., koju je Sud zaprimio 9. kolovoza 2017., u postupku

         Frank Montag

      protiv

         Finanzamt Köln‑Mitte,

      SUD (deseto vijeće),
      u sastavu: F. Biltgen, predsjednik osmog vijeća, u svojstvu predsjednika desetog vijeća, E. Levits (izvjestitelj) i L. Bay Larsen, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Campos Sánchez‑Bordona,
      tajnik: C. Strömholm, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 12. srpnja 2018.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za F. Montaga, S. Eilers i S. Lehmann, Rechtsanwälte,

               –

               za Finanzamt Köln‑Mitte, M. Plützer, u svojstvu agenta,

               –

               za njemačku vladu, T. Henze i R. Kanitz, u svojstvu agenata,

               –

               za Europsku komisiju, W. Roels, M. Wasmeier i B.-R. Killmann, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 49. UFEU‑a.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Franka Montaga i Finanzamta Köln‑Mitte (porezna uprava u Kölnu‑Mitte, Njemačka), u vezi s odbijanjem uzimanja u obzir doprinosa uplaćenih strukovnoj ustanovi za mirovinsko osiguranje i privatnom mirovinskom osiguranju, kao izvanrednih troškova, kako bi se umanjio porez u sklopu ograničene porezne obveze u Njemačkoj.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               Direktiva 98/5/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. veljače 1998. o olakšavanju stalnog obavljanja odvjetničke djelatnosti u državi članici različitoj od one u kojoj je stečena kvalifikacija (SL 1998., L 77, str. 36.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 9., str. 65.), kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 2006/100/EZ od 20. studenoga 2006. (SL 2006., L 363, str. 141.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 3., str. 116.; u daljnjem tekstu: Direktiva 98/5), u uvodnoj izjavi 12. predviđa da odvjetnik upisan u državi članici primateljici pod stručnim nazivom iz matične zemlje mora ostati upisan kod nadležnog tijela matične zemlje ako želi zadržati status odvjetnika i biti obuhvaćen tom direktivom.

               4

               Stavci 1. i 2. članka 3. Direktive 98/5 glase kako slijedi:
               „1.   Odvjetnik koji želi obavljati djelatnost u državi članici različitoj od one u kojoj je stekao stručnu kvalifikaciju upisuje se kod nadležnog tijela te države.
               2.   Nadležno tijelo u državi primateljici upisat će odvjetnika po predočenju potvrde kojom se potvrđuje njegov upis kod nadležnog tijela u matičnoj državi članici. Navedeno tijelo može tražiti da potvrda izdana od nadležnog tijela matične države članice ne smije biti starija od tri mjeseca u trenutku podnošenja. Navedeno tijelo će o upisu izvijestiti nadležno tijelo matične države članice upisa.”

            Njemačko pravo

               5

               Članak 1. Einkommensteuergesetza (Zakon o porezu na dohodak), u verziji iz poreznog zakona za 2008. od 20. prosinca 2007. (BGBl. 2007 I, str. 3150.; u daljnjem tekstu: EStG za 2008.), predviđa:
               „(1)   Fizičke osobe koje imaju prebivalište ili uobičajeno boravište u Njemačkoj imaju neograničenu obvezu plaćanja poreza na dohodak. […]
               […]
               (3)   Na zahtjev, fizičke osobe koje nemaju ni prebivalište ni uobičajeno boravište u Njemačkoj također se smatraju neograničenim obveznicima plaćanja poreza na dohodak u mjeri u kojoj primaju nacionalne dohotke u smislu članka 49. To vrijedi samo kada su u kalendarskoj godini njihovi dohoci podvrgnuti najmanje 90 % njemačkom porezu na dohodak ili kada njihovi dohoci koji nisu podvrgnuti njemačkom porezu na dohodak ne prelaze neoporezivi odbitak u skladu s člankom 32.a stavkom 1. drugom rečenicom točkom 1.; […]
               (4)   Fizičke osobe koje nemaju ni prebivalište ni uobičajeno boravište u Njemačkoj, uz iznimku iz stavaka 2. i 3. te članka 1.a, ograničeno su podvrgnute porezu na dohodak, ako ostvaruju nacionalne dohotke u smislu članka 49.”

               6

               Članak 10. EStG‑a za 2008., naslovljen „Izvanredni troškovi”, određuje:
               „(1)   Ako nije riječ o operativnim ili poslovnim troškovima ili ako se na taj način ne tretiraju, sljedeći troškovi izvanredne su naravi:
               […]

                        (2)

                                 a)

                                 doprinosi […] strukovnim ustanovama za mirovinsko osiguranje koje pružaju usluge usporedive s onima zakonskih mirovinskih sustava;

                                 b)

                                 doprinosi poreznog obveznika za privatno mirovinsko osiguranje […]

                  […]
               (3)   Troškovi osiguranja iz stavka 1. točke 2. druge rečenice uzimaju se u obzir do iznosa od 20000 eura […]”

               7

               Članak 50. EStG‑a za 2008., naslovljen „Posebne odredbe o poreznim obveznicima s ograničenom poreznom obvezom”, u stavku 1. propisuje:
               „Porezni obveznici s ograničenom poreznom obvezom mogu odbiti operativne troškove (članak 4. stavci 4. do 8.) ili poslovne troškove (članak 9.) samo u onoj mjeri u kojoj su oni ekonomski vezani uz dohotke ostvarene na njemačkom državnom području. […] članci […] 10. […] se ne primjenjuju. […]”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               8

               Tijekom 2008. godine tužitelj u glavnom postupku, njemački državljanin, imao je prebivalište u Belgiji, gdje je bio zaposlen kao odvjetnik u međunarodnom odvjetničkom uredu koji ima pravni oblik Limited Liability Partnershipa (LLP, društvo osoba engleskog prava) i u kojem je imao udjele u smislu prava društava.

               9

               Tužitelj u glavnom postupku od svoje je djelatnosti kao „Equity Partner” ostvarivao dohotke u različitim državama u okviru postupka utvrđivanja i raspodjele, što nije sporno među strankama u glavnom postupku. Od ukupno ostvarenog neto dohotka koji je pripisan tužitelju u glavnom postupku u okviru njegova sudjelovanja u LLP‑u i njegova djelovanja za to društvo, oko 54 % ostvareno je u Njemačkoj, 6,3 % u Belgiji, a ostatak u drugim državama. Tijekom 2008. godine tužitelj u glavnom postupku ostvario je i druge dohotke. Sud koji je uputio zahtjev ističe da se ne može smatrati da je tužitelj u glavnom postupku imao neograničenu obvezu plaćanja poreza na dohodak u Njemačkoj na temelju članka 1. stavka 3. EStG‑a za 2008., s jedne strane, zbog okolnosti da njegov ukupan dohodak nije podvrgnut najmanje 90 % porezu na dohodak u Njemačkoj i, s druge strane, zbog iznosa njegovih dohodaka koji ne podliježu poreznoj obvezi u Njemačkoj.

               10

               Tijekom 2008. godine tužitelj u glavnom postupku bio je upisan kao „europski odvjetnik” na popisu E francuske odvjetničke komore u Bruxellesu (Belgija) i imao je naziv „Rechtsanwalt (Köln) sa sjedištem u Bruxellesu”. Za obavljanje te funkcije potrebno je da tužitelj u glavnom postupku bude upisan u Rechtsanwaltkammer Köln (Odvjetnička komora u Kölnu, Njemačka) te je po toj osnovi morao biti obvezno osiguran kod Versorgungswerka der Rechtsanwälte Nordrhein‑Westfalen (odvjetnički mirovinski fond Sjeverne Rajne i Vestfalije, Njemačka, u daljnjem tekstu: odvjetnički mirovinski fond). U skladu s njemačkim zakonodavstvom o obveznom mirovinskom osiguranju, u slučaju osiguranja u strukovnoj ustanovi za mirovinsko osiguranje, zaposlenici i samozaposlene osobe izuzeti su od opće obveze, koja postoji za druge, osigurati se u njemačkom obveznom mirovinskom sustavu.

               11

               Tijekom 2008. godine tužitelj u glavnom postupku uplatio je odvjetničkom mirovinskom fondu doprinose u iznosu od 16453,32 eura, što predstavlja najviši doprinos koji se može uplatiti. Taj iznos dijeli se na obvezne doprinose u visini od 12656,40 eura i dodatne dobrovoljne uplate u iznosu od 3796,92 eura. Usto, tužitelj u glavnom postupku plaćao je premije privatnom mirovinskom osiguranju u Njemačkoj u visini od 3696 eura.

               12

               Tužitelj u glavnom postupku imao je neograničenu obvezu plaćanja poreza na dohodak u Belgiji. Prema njegovim navodima, koje je ponovio sud koji je uputio zahtjev, uplate izvršene odvjetničkom mirovinskom fondu u Njemačkoj nisu dovele do smanjenja poreza u Belgiji. S druge strane, u okviru utvrđivanja porezne osnovice u Belgiji mogla su se odbiti obvezna plaćanja u belgijski sustav obveznog socijalnog osiguranja.

               13

               Na temelju poreza na dohodak za 2008. godinu, tužitelj u glavnom postupku podnio je tuženiku u glavnom postupku poreznu prijavu u svojstvu poreznog obveznika koji ima ograničenu poreznu obvezu i zatražio je odbitak doprinosa uplaćenih odvjetničkom mirovinskom fondu i privatnom mirovinskom osiguranju u Njemačkoj kao unaprijed plaćenih poslovnih troškova u skladu s člankom 22. točkom 1. trećom rečenicom EStG‑a za 2008. ili, podredno, kao izvanrednih troškova u skladu s člankom 10. stavkom 1. točkom 2. tog zakona.

               14

               U okviru određivanja osnovice poreza na dohodak, tuženik u glavnom postupku odbio je uzeti u obzir navedene doprinose za umanjenje poreza jer spadaju u kategoriju „izvanrednih troškova” iz članka 10. EStG‑a za 2008. Prema njegovu mišljenju, odbitak izvanrednih troškova isključen je u slučaju ograničene porezne obveze na temelju članka 50. stavka 1. treće rečenice EStG‑a za 2008. Prema mišljenju tuženika u glavnom postupku, ti troškovi ne mogu se, osim toga, odbiti kao poslovni troškovi, predviđeni člankom 9. tog zakona, ni kao operativni troškovi iz članka 4. stavka 4. navedenog zakona.

               15

               Budući da prigovor koji je tužitelj u glavnom postupku podnio protiv tog odbijanja nije prihvaćen, on je podnio tužbu pred Finanzgerichtom Köln (Financijski sud u Kölnu, Njemačka). Postupak pred tim sudom prekinut je do srpnja 2016. zbog prethodnog postupka pokrenutog pred Sudom u predmetu u kojem je donesena presuda od 24. veljače 2015., Grünewald (C‑559/13, EU:C:2015:109) i postupka pokrenutog pred Bundesverfassungsgerichtom (Savezni ustavni sud, Njemačka).

               16

               Budući da je Bundesverfassungsgericht (Savezni ustavni sud) u biti smatrao da se stav njemačkog zakonodavca o troškovima mirovinskog osiguranja kao izvanrednim troškovima ne može kritizirati na ustavnoj razini, tužitelj u glavnom postupku zahtijevao je da se troškovi mirovinskog osiguranja odbiju kao izvanredni troškovi u skladu s člankom 10. stavkom 1. točkom 2. EStG‑a za 2008., u okviru ograničenja predviđenih u stavku 3. tog članka, i da se članak 50. stavak 1. treća rečenica tog zakona, koji isključuje takav odbitak u odnosu na nerezidentne porezne obveznike, ne primijeni jer je u suprotnosti s pravom Unije.

               17

               Sud koji je uputio zahtjev ističe da tužitelj u glavnom postupku, iako ostvaruje veći dio svojih dohodaka u Njemačkoj, u Belgiji raspolaže s dovoljno dohotka da bi se njegova osobna situacija ondje mogla uzeti u obzir.

               18

               Međutim, taj se sud pita treba li troškove mirovinskog osiguranja o kojima je riječ u glavnom postupku kvalificirati u pravu Unije kao troškove povezane s osobnom ili obiteljskom situacijom poreznog obveznika ili kao troškove koji su povezani s dohocima ostvarenima u Njemačkoj.

               19

               U tim je okolnostima Finanzgericht Köln (Financijski sud u Kölnu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Protivi li se članku 49. u vezi s člankom 54. UFEU‑a propis države članice u skladu s kojim se obvezni doprinosi nerezidentnog poreznog obveznika strukovnoj ustanovi za mirovinsko osiguranje (koji se temelje na njegovu članstvu u odvjetničkoj komori u državi članici koje je zbog strukovnih razloga nužno u odnosu na njegovu djelatnost koju obavlja u više država članica) u okviru ograničene porezne obveze ne uzimaju u obzir u svrhu smanjenja dohotka, dok se rezidentnim poreznim obveznicima u okviru neograničene porezne obveze u skladu s nacionalnim pravom odobrava odbitak ograničenog iznosa od dohotka?

                        2.

                        Protivi li se članku 49. u vezi s člankom 54. UFEU‑a propis opisan u prvom pitanju ako porezni obveznik povrh svojih obveznih doprinosa plaća i – dobrovoljne – dodatne doprinose strukovnoj ustanovi za mirovinsko osiguranje i država članica ih ne uzima u obzir u svrhu smanjenja dohotka iako bi kasnije isplate mirovine u toj državi članici u skladu s nacionalnim pravom možda podlijegale oporezivanju i u okviru ograničene porezne obveze?

                        3.

                        Protivi li se članku 49. u vezi s člankom 54. UFEU‑a propis opisan u prvom pitanju ako porezni obveznik neovisno o svojem upisu u odvjetničku komoru i doprinosima strukovnoj ustanovi za mirovinsko osiguranje plaća doprinose u okviru dobrovoljno sklopljenog privatnog mirovinskog osiguranja i država članica ih ne uzima u obzir u svrhu smanjenja dohotka iako bi kasnije isplate mirovine u toj državi članici u skladu s nacionalnim pravom možda podlijegale oporezivanju i u okviru ograničene porezne obveze?”

         O prethodnim pitanjima

               20

               Svojim pitanjima, koja valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 49. UFEU‑a tumačiti na način da mu se protivi propis države članice poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, u skladu s kojim nerezidentni porezni obveznik koji je u toj državi članici obveznik poreza na dohodak u sklopu ograničene porezne obveze ne može odbiti od osnovice poreza na dohodak iznos obveznih i dodatnih doprinosa plaćenih strukovnoj ustanovi za mirovinsko osiguranje i doprinosa plaćenih u okviru privatnog mirovinskog osiguranja, iako rezidentni obveznik poreza na dohodak u okviru neograničene porezne obveze može odbiti te doprinose od osnovice poreza na dohodak, unutar granica predviđenih u nacionalnom pravu.

            Postojanje ograničenja iz članka 49. UFEU‑a

               21

               Člankom 49. UFEU‑a nalaže se ukidanje ograničenja slobode poslovnog nastana. Ustaljena je sudska praksa da, iako prema svojem izričaju odredbe UFEU‑a o slobodi poslovnog nastana imaju za cilj osigurati pogodnost nacionalnog tretmana u državi članici primateljici, one također zabranjuju da država članica podrijetla jednom od svojih državljana ili trgovačkih društava koja su osnovana u skladu s njezinim pravom spriječi zasnivanje poslovnog nastana u drugoj državi članici (vidjeti u tom smislu presude od 13. travnja 2000., Baars, C‑251/98, EU:C:2000:205, t. 28. i navedenu sudsku praksu; od 11. ožujka 2004., de Lasteyrie du Saillant, C‑9/02, EU:C:2004:138, t. 42. i od 29. studenoga 2011., National Grid Indus, C‑371/10, EU:C:2011:785, t. 35. i navedenu sudsku praksu).

               22

               Također prema ustaljenoj sudskoj praksi ograničenjima slobode poslovnog nastana smatraju se sve mjere koje zabranjuju, ometaju ili umanjuju privlačnost korištenja tom slobodom (presuda od 29. studenoga 2011., National Grid Indus, C‑371/10, EU:C:2011:785, t. 36. i navedena sudska praksa).

               23

               U ovom slučaju, u skladu s nacionalnim zakonodavstvom o kojem je riječ u glavnom postupku, troškovi mirovinskog osiguranja, koje to zakonodavstvo smatra izvanrednim troškovima, mogu se odbiti u ograničenom opsegu od ukupnog iznosa dohodaka rezidentnog poreznog obveznika koji ima neograničenu obvezu plaćanja poreza na dohodak. Takav odbitak omogućuje smanjenje oporezivog dohotka navedenog poreznog obveznika i stoga predstavlja poreznu pogodnost.

               24

               Suprotno tomu, nerezidentni porezni obveznici koji imaju ograničenu poreznu obvezu ne mogu izvršiti takav odbitak u Njemačkoj i stoga ne mogu imati koristi od te porezne pogodnosti.

               25

               Budući da je porezni tretman predviđen za nerezidente manje povoljan, vjerojatno je da će odvratiti rezidentnog poreznog obveznika od toga da se nastani u drugoj državi članici različitoj od Savezne Republike Njemačke i, prema tome, predstavlja ograničenje koje je u načelu zabranjeno odredbama Ugovora koje se odnose na slobodu poslovnog nastana.

               26

               Iz sudske prakse Suda proizlazi da je takvo ograničenje dopušteno samo ako se odnosi na situacije koje nisu objektivno usporedive ili ako je opravdano nekim važnim razlogom u općem interesu (presuda od 17. srpnja 2014., Nordea Bank Danmark, C‑48/13, EU:C:2014:2087, t. 23.). Nadalje, u potonjem slučaju još je potrebno da ograničenje bude prikladno za osiguravanje ostvarenja zadanog cilja i da ne prekoračuje ono što je nužno za njegovo postizanje (presuda od 20. prosinca 2017., Deister Holding i Juhler Holding, C‑504/16 i C‑613/16, EU:C:2017:1009, t. 91. i navedena sudska praksa).

            Usporedivost

               27

               Ustaljena je sudska praksa da u području izravnog oporezivanja situacije rezidenata i nerezidenata općenito nisu usporedive, s obzirom na to da dohodak koji nerezident ostvari na državnom području jedne države članice najčešće predstavlja tek dio njegova sveukupnog dohotka, centraliziranog u mjestu njegova boravišta, te da se osobna sposobnost nerezidenta da plaća porez, koja proizlazi iz uračunavanja svih prihoda i njegove osobne i obiteljske situacije, može lakše ocijeniti u mjestu u kojem je središte njegovih osobnih i imovinskih interesa, što u pravilu odgovara njegovu uobičajenom boravištu (vidjeti osobito presude od 31. ožujka 2011., Schröder, C‑450/09, EU:C:2011:198, t. 37. i od 24. veljače 2015., Grünewald, C‑559/13, EU:C:2015:109, t. 25.).

               28

               Također, činjenica da država članica ne priznaje nerezidentima određene porezne prednosti koje priznaje rezidentima nije, kao opće pravilo, diskriminirajuća, uzevši u obzir objektivne razlike koje postoje između situacije rezidenata i nerezidenata, kako s gledišta izvora dohotka tako i osobne sposobnosti plaćanja poreza ili obiteljske i osobne situacije (vidjeti osobito presude od 31. ožujka 2011., Schröder, C‑450/09, EU:C:2011:198, t. 38. i od 24. veljače 2015., Grünewald, C‑559/13, EU:C:2015:109, t. 26.).

               29

               Međutim, stvar je potpuno drukčija, s jedne strane, u slučaju u kojem nerezident ne ostvaruje znatan dohodak u državi članici svojeg boravišta i većinu oporezivog dohotka stječe djelatnošću koju obavlja u drugoj državi članici (presuda od 24. veljače 2015., Grünewald, C‑559/13, EU:C:2015:109, t. 27.), slijedom čega mu država članica boravišta nije u mogućnosti priznati pogodnosti koje su rezultat uzimanja u obzir osobne i obiteljske situacije (vidjeti osobito presude od 14. veljače 1995., Schumacker, C‑279/93, EU:C:1995:31, t. 36.; od 16. listopada 2008., Renneberg, C‑527/06, EU:C:2008:566, t. 61. i od 18. lipnja 2015., Kieback, C‑9/14, EU:C:2015:406, t. 25.).

               30

               S druge strane, Sud je također, što se tiče troškova izravno povezanih s djelatnošću kojom se ostvaruje oporezivi dohodak u državi članici, presudio da se rezidenti te države članice i nerezidenti nalaze u usporedivoj situaciji (vidjeti osobito presude od 31. ožujka 2011., Schröder, C‑450/09, EU:C:2011:198, t. 40. i navedenu sudsku praksu i od 24. veljače 2015., Grünewald, C‑559/13, EU:C:2015:109, t. 29.).

               31

               U ovom slučaju iz očitovanja suda koji je uputio zahtjev proizlazi da tužitelj u glavnom postupku, iako ostvaruje veći dio svojih dohodaka u Njemačkoj, u Belgiji raspolaže s dovoljno dohotka da bi se njegova osobna situacija ondje mogla uzeti u obzir.

               32

               Posljedično, što se tiče uzimanja u obzir troškova mirovinskog osiguranja u Njemačkoj, u situaciji kao što je ona o kojoj je riječ u glavnom postupku, nerezident, poput tužitelja u glavnom postupku, nalazi se u usporedivoj situaciji sa situacijom rezidenta samo ako se, unatoč njihovoj kvalifikaciji u unutarnjem pravu kao izvanrednih troškova, navedeni troškovi mirovinskog osiguranja trebaju smatrati troškovima izravno vezanima uz djelatnost kojom su ostvareni dohoci oporezivi u Njemačkoj, u smislu sudske prakse navedene u točki 30. ove presude (vidjeti prema analogiji presudu od 24. veljače 2015., Grünewald, C‑559/13, EU:C:2015:109, t. 31.).

               33

               U skladu sa sudskom praksom Suda, stoga su u izravnoj vezi s djelatnošću kojom su ostvareni oporezivi dohoci troškovi koji su nastali tom djelatnošću i koji su, dakle, nužni za njezino obavljanje (vidjeti u tom smislu presude od 12. lipnja 2003., Gerritse, C‑234/01, EU:C:2003:340, t. 9. i 27.; od 15. veljače 2007., Centro Equestre da Lezíria Grande, C‑345/04, EU:C:2007:96, t. 25. i od 24. veljače 2015., Grünewald, C‑559/13, EU:C:2015:109, t. 30.).

               34

               Valja podsjetiti na to da je na kraju na nacionalnom sucu, koji je jedini nadležan za ocjenu činjenica u pitanju u glavnom postupku i tumačenje nacionalnog zakonodavstva, da utvrdi je li to slučaj. Međutim, u okviru prethodnog postupka Sud, koji nacionalnom sudu treba dati korisne odgovore, ipak je ovlašten dati naznake koje proizlaze iz spisa glavnog postupka kao i očitovanja koja su mu podnesena, a koji mogu sudu koji je uputio zahtjev omogućiti odlučivanje (vidjeti osobito presude od 16. svibnja 2013., Alakor Gabonatermelő és Forgalmazó, C‑191/12, EU:C:2013:315, t. 31. i navedenu sudsku praksu i od 24. veljače 2015., Grünewald, C‑559/13, EU:C:2015:109, t. 32.).

               35

               U ovom slučaju, što se tiče, kao prvo, obveznih doprinosa uplaćenih odvjetničkom mirovinskom fondu, iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da je tužitelj u glavnom postupku bio obvezno osiguran u toj ustanovi i morao je plaćati te doprinose na temelju svojeg upisa u odvjetničku komoru u Kölnu.

               36

               Međutim, kao što to proizlazi iz zahtjeva za prethodnu odluku, taj je upis obvezan kako bi tužitelj u glavnom postupku mogao obavljati djelatnost u svojstvu Rechtsanwalta, kako u Njemačkoj – gdje ostvaruje znatan dio svojih profesionalnih dohodaka i u kojoj mu se ti dohoci oporezuju na temelju ograničene porezne obveze – tako i, u skladu s člankom 3. Direktive 98/5, u Belgiji, državi članici u kojoj ima poslovni nastan i u kojoj boravi.

               37

               Stoga valja zaključiti da su troškovi obveznih doprinosa plaćenih odvjetničkom mirovinskom fondu učinjeni jer je upis u odvjetničku komoru bio nužan za obavljanje djelatnosti kojom su ostvareni oporezivi dohoci. Te troškove treba smatrati nastalima tom djelatnošću i stoga nužnima za njezino obavljanje.

               38

               Ta ocjena ne može se dovesti u pitanje argumentima koje su u tom pogledu naveli tuženik u glavnom postupku i njemačka vlada.

               39

               Najprije, okolnost na koju se pozivaju tuženik u glavnom postupku i njemačka vlada, prema kojoj, u skladu sa statutom odvjetničkog mirovinskog fonda, pod određenim uvjetima postoji mogućnost oslobađanja od obveznog članstva u toj ustanovi, što tužitelj u glavnom postupku nije nastojao postići, ne dovodi u pitanje postojanje izravne veze između troškova i djelatnosti kojom su ostvareni dohoci.

               40

               Naime, s jedne strane, okolnost da bi tužitelj u glavnom postupku morao poduzeti posebne korake kako bi izbjegao plaćanje doprinosa toj ustanovi, pod uvjetom da je to bilo moguće, što je tužitelj u glavnom postupku osporio pred Sudom, više upućuje na to da odvjetnička djelatnost o kojoj je riječ u glavnom postupku uobičajeno pretpostavlja takve troškove.

               41

               S druge strane, okolnost da je tužitelj u glavnom postupku eventualno mogao izbjeći navedene troškove ne može utjecati na njihovu kvalifikaciju. Naime, postojanje izravne veze, u smislu sudske prakse navedene u točki 33. ove presude, ne zahtijeva da je trošak neizbježan. Dakle, izravna veza bila je priznata u pogledu troškova poreznog savjetovanja koji su nastali za potrebe ispunjavanja porezne prijave, pri čemu obveza podnošenja takve prijave proizlazi iz činjenice ostvarivanja dohotka u predmetnoj državi članici (presuda od 6. srpnja 2006., Conijn, C‑346/04, EU:C:2006:445, t. 22.).

               42

               Postojanje izravne veze, u smislu sudske prakse navedene u točki 33. ove presude, proizlazi iz činjenice da je trošak neraskidivo povezan s djelatnošću koja stvara oporezive dohotke (presude od 31. ožujka 2011., Schröder, C‑450/09, EU:C:2011:198, t. 43. i od 24. veljače 2015., Grünewald, C‑559/13, EU:C:2015:109, t. 36.). Međutim, kao što je to istaknuto u točki 37. ove presude, plaćanje doprinosa odvjetničkom mirovinskom fondu potrebno je za članstvo u odvjetničkoj komori, koje je opet potrebno za obavljanje djelatnosti kojom se ostvaruju oporezivi dohoci.

               43

               Nadalje, okolnost na koju se pozivaju tuženik u glavnom postupku i njemačka vlada – prema kojoj glavni cilj doprinosa o kojima je riječ u glavnom postupku nije bila odvjetnička djelatnost u Njemačkoj, već stjecanje prava s ciljem osiguravanja sredstava za život u starosti, čime se dokazuje njihova veza s osobnom i obiteljskom situacijom poreznog obveznika – ne dovodi do različite kvalifikacije veze koja postoji između nastalih troškova i dohodaka o kojima je riječ u glavnom postupku, u mjeri u kojoj su ti troškovi objektivno potrebni za stjecanje tih dohodaka.

               44

               Naposljetku, situacija o kojoj je riječ u glavnom postupku razlikuje se od one u predmetu u kojem je donesena presuda od 22. lipnja 2017., Bechtel (C‑20/16, EU:C:2017:488) i razmatranja koja je Sud iznio u toj presudi – u odnosu na odbijanje pogodnosti rezidentnom poreznom obvezniku koje proizlaze iz uzimanja u obzir njegove osobne i obiteljske situacije u obliku odbitka doprinosa za dodatno zdravstveno i mirovinsko osiguranje uplaćenih u njegovoj državi članici zaposlenja – ne mogu se prenijeti na pitanje uzimanja u obzir u državi članici u kojoj se ta djelatnost obavlja obveznih doprinosa za strukovnu ustanovu za mirovinsko osiguranje. Naime, u predmetu u kojem je donesena ta presuda nije bilo potrebno razmatrati pitanje izravne povezanosti između troškova u obliku doprinosa za mirovinsko osiguranje i djelatnosti kojom su ostvareni oporezivi dohoci.

               45

               Stoga valja utvrditi da su obvezni doprinosi koji su uplaćeni odvjetničkom mirovinskom fondu izravno povezani s djelatnošću kojom se ostvaruju oporezivi dohoci u Njemačkoj.

               46

               Važno je, međutim, u tom pogledu napomenuti, kao što je to navedeno u točki 36. ove presude, da je upis u odvjetničku komoru u Kölnu bio nužan kako bi tužitelj u glavnom postupku mogao raditi u statusu Rechtsanwalta ne samo u Njemačkoj nego i u Belgiji. Osim toga, iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da je tužitelj u glavnom postupku također radio u drugim državama a da pritom nije pojašnjeno je li se radilo o drugim državama članicama te je li radio u statusu Rechtsanwalta.

               47

               Stoga su obvezni doprinosi plaćeni odvjetničkom mirovinskom fondu izravno povezani s djelatnošću kojom se ostvaruje oporezivi dohodak u Belgiji, a možda i u drugim državama članicama.

               48

               Međutim, za razliku od dohodaka rezidentnog poreznog obveznika koji u Njemačkoj podliježe neograničenoj poreznoj obvezi, nerezidentni porezni obveznik u toj državi članici ima tek ograničenu poreznu obvezu na dohotke ostvarene u toj državi.

               49

               Iz toga slijedi da u pogledu doprinosa plaćenih odvjetničkom mirovinskom fondu situaciju nerezidentnog poreznog obveznika, poput tužitelja u glavnom postupku, treba smatrati usporedivom sa situacijom rezidentnog poreznog obveznika, što se tiče dijela uplaćenih doprinosa koji razmjerno odgovara dijelu koji dohoci oporezivi u Njemačkoj zauzimaju u ukupnim prihodima ostvarenima od te djelatnosti.

               50

               Stoga se ne može valjano pozvati na razliku između situacije rezidentnih poreznih obveznika i nerezidentnih poreznih obveznika u slučaju ograničenja poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koje proizlazi iz odbijanja uzimanja u obzir obveznih doprinosa plaćenih odvjetničkom mirovinskom fondu u odgovarajućem omjeru udjela dohodaka koji su oporezivi u Njemačkoj.

               51

               Što se tiče, kao drugo, dobrovoljnih doprinosa odvjetničkom mirovinskom fondu, iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da se ti troškovi temelje na slobodnoj odluci tužitelja u glavnom postupku da poveća svoja mirovinskih prava razmjerno najvišem dopuštenom iznosom doprinosa.

               52

               U tom pogledu navedeni troškovi – iako je točno da također proizlaze iz članstva u odvjetničkoj komori – nisu, za razliku od obveznih doprinosa, nužni za to članstvo. Oni stoga nisu potrebni za obavljanje odvjetničke djelatnosti u Njemačkoj ni za ostvarivanje prihoda oporezivih u Njemačkoj.

               53

               Stoga se u pogledu dodatnih doprinosa odvjetničkom mirovinskom fondu nerezidentni porezni obveznik, poput tužitelja u glavnom postupku, ne nalazi u situaciji koja je usporediva s onom rezidentnog poreznog obveznika.

               54

               Takvo utvrđenje ne može se dovesti u pitanje tvrdnjom prema kojoj će se mirovine koje isplaćuje odvjetnički mirovinski fond jednog dana oporezivati u Njemačkoj. Ne uzimajući u obzir neizvjestan karakter takvog budućeg oporezivanja, dovoljno je podsjetiti na to da se spor u glavnom postupku odnosi na oporezivanje dohodaka nastalih obavljanjem u Njemačkoj odvjetničke djelatnosti tužitelja u glavnom postupku i da, kako bi mogli biti uzeti u obzir u okviru tog oporezivanja, troškovi moraju biti izravno povezani s djelatnošću kojom su ostvareni ti dohoci. Moguća povezanost s drugim budućim dohocima nije relevantna u okviru ispitivanja postojanja takve izravne veze.

               55

               Kao treće, što se tiče iznosa plaćenih u okviru privatnog mirovinskog osiguranja, valja smatrati, poput suda koji je uputio zahtjev, da izravna povezanost između tih troškova i odvjetničke djelatnosti kojom su ostvareni oporezivi dohoci nije vidljiva.

               56

               Zbog razloga sličnih onima iz točke 54. ove presude, moguća veza s drugim budućim dohocima nije relevantna prilikom ocjene postojanja izravne veze između uplaćenih iznosa u okviru privatnog mirovinskog osiguranja i dohodaka od djelatnosti u Njemačkoj tužitelja u glavnom postupku.

               57

               Stoga valja utvrditi da se u pogledu iznosa plaćenih u okviru privatnog mirovinskog osiguranja nerezidentni porezni obveznik, poput tužitelja u glavnom postupku, ne nalazi u situaciji koja je usporediva s onom rezidentnog poreznog obveznika.

               58

               Posljedično se može valjano pozvati na razliku između situacije rezidentnih poreznih obveznika i nerezidentnih poreznih obveznika u slučaju ograničenja poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koje proizlazi iz odbijanja uzimanja u obzir dodatnih doprinosa odvjetničkom mirovinskom fondu i iznosa plaćenih u okviru privatnog mirovinskog osiguranja

            Opravdanost

               59

               Potrebno je još ispitati može li ograničenje slobode poslovnog nastana koje proizlazi iz odbijanja uzimanja u obzir obveznih doprinosa odvjetničkom mirovinskom fondu u odgovarajućem omjeru udjela dohodaka koji podliježu porezu u Njemačkoj biti opravdano važnim razlozima u općem interesu.

               60

               U tom pogledu tuženik u glavnom postupku tvrdi da je odbijanje uzimanja u obzir tih doprinosa opravdano s obzirom na opasnost povezanu s mogućnošću njihova odbijanja i u drugim državama članicama osim Savezne Republike Njemačke, što bi za poreznog obveznika značilo neopravdanu višestruku prednost. Prema mišljenju tuženika u glavnom postupku, porezni obveznik treba dokazati da navedeni doprinosi nisu rezultirali poreznim olakšicama u državi članici prebivališta navedenog poreznog obveznika.

               61

               Međutim, pozivajući se bez dodatnog objašnjenja na tu opasnost, tuženik u glavnom postupku ne omogućuje Sudu da ocijeni doseg tog argumenta, s obzirom na to da nije tvrdio da provedba odredaba Direktive Vijeća 77/799/EEZ od 19. prosinca 1977. o uzajamnoj pomoći nadležnih tijela država članica u području izravnog oporezivanja i oporezivanja premija osiguranja (SL 1977., L 336, str. 15.), kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 2006/98/EZ od 20. studenoga 2006. (SL 2006., L 363, str. 129.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 238.), koja je tada bila na snazi, ne bi omogućila izbjegavanje navedene opasnosti (vidjeti također presudu od 24. veljače 2015., Grünewald, C‑559/13, EU:C:2015:109, t. 52.).

               62

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti tako da:

                        –

                        članak 49. UFEU‑a treba tumačiti na način da mu se protivi propis države članice poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, u skladu s kojim nerezidentni porezni obveznik koji je u toj državi članici obveznik poreza na dohodak u sklopu ograničene porezne obveze ne može odbiti od osnovice poreza na dohodak iznos obveznih doprinosa plaćenih strukovnoj ustanovi za mirovinsko osiguranje i doprinosa plaćenih u okviru privatnog mirovinskog osiguranja, iako rezidentni obveznik poreza na dohodak u okviru neograničene porezne obveze može odbiti te doprinose od osnovice poreza na dohodak, unutar granica predviđenih u nacionalnom pravu, i

                        –

                        članak 49. UFEU‑a treba tumačiti na način da mu se ne protivi propis države članice poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, u skladu s kojim nerezidentni porezni obveznik koji je u toj državi članici obveznik poreza na dohodak u sklopu ograničene porezne obveze ne može odbiti od osnovice poreza na dohodak iznos dodatnih doprinosa plaćenih strukovnoj ustanovi za mirovinsko osiguranje i doprinosa plaćenih u okviru privatnog mirovinskog osiguranja, iako rezidentni obveznik poreza na dohodak u okviru neograničene porezne obveze može odbiti te doprinose od porezne osnovice poreza na dohodak, unutar granica predviđenih u nacionalnom pravu.

         Troškovi

               63

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (deseto vijeće) odlučuje:

                     Članak 49. UFEU‑a treba tumačiti na način da mu se protivi propis države članice poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, u skladu s kojim nerezidentni porezni obveznik koji je u toj državi članici obveznik poreza na dohodak u sklopu ograničene porezne obveze ne može odbiti od osnovice poreza na dohodak iznos obveznih doprinosa plaćenih strukovnoj ustanovi za mirovinsko osiguranje i doprinosa plaćenih u okviru privatnog mirovinskog osiguranja, iako rezidentni obveznik poreza na dohodak u okviru neograničene porezne obveze može odbiti te doprinose od osnovice poreza na dohodak, unutar granica predviđenih u nacionalnom pravu.

                     Članak 49. UFEU‑a treba tumačiti na način da mu se ne protivi propis države članice poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, u skladu s kojim nerezidentni porezni obveznik koji je u toj državi članici obveznik poreza na dohodak u sklopu ograničene porezne obveze ne može odbiti od osnovice poreza na dohodak iznos dodatnih doprinosa plaćenih strukovnoj ustanovi za mirovinsko osiguranje i doprinosa plaćenih u okviru privatnog mirovinskog osiguranja, iako rezidentni obveznik poreza na dohodak u okviru neograničene porezne obveze može odbiti te doprinose od porezne osnovice poreza na dohodak, unutar granica predviđenih u nacionalnom pravu.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 7. prosinca 2018.#Edison SpA protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Figurativni žig Europske unije EDISON – Djelomično odricanje – Članak 50. Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 57. Uredbe (EU) 2017/1001) – Tumačenje pojmova koji se nalaze u nazivu razredâ Nicanske klasifikacije i robe na abecednom popisu iz njezina priloga.#Predmet T-471/17.


Presuda Općeg suda (deveto vijeće) od 6. prosinca 2018.#Vans, Inc. protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije V – Raniji međunarodni figurativni žig V – Dokaz o postojanju, valjanosti i opsegu zaštite ranijeg žiga – Pravilo 19. stavak 2. točka (a) podtočka ii. Uredbe (EZ) br. 2868/95 (koji je postao članak 7. stavak 2. točka (a) podtočka ii. Delegirane uredbe (EU) 2018/625) – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Sličnost znakova – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EU) 2017/1001).#Predmet T-817/16.