Presuda Suda (drugo vijeće) od 2012. rujan 06.#Mecsek-Gabona Kft protiv Nemzeti Adó- és Vámhivatal Dél-dunántúli Regionális Adó Főigazgatósága.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Baranya Megyei Bíróság.#Predmet C-273/11.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 9. rujna 2010.#Ured za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM) protiv BORCO-Marken-Import Matthiesen GmbH & Co. KG.#Žalba - Žig Zajednice - Apsolutni razlozi za odbijanje.#Predmet C-265/09 P.


Presuda Prvostupanjskog suda (treće vijeće) od 3. travnja 2003. # Royal Philips Electronics NV protiv Komisije Europskih zajednica. # Tržišno natjecanje - Dopuštenost. # Predmet T-119/02.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 16. prosinca 2008.#Michaniki AE protiv Ethniko Symvoulio Radiotileorasis i Ypourgos Epikrateias.#Zahtjev za prethodnu odluku: Symvoulio tis Epikrateias - Grčka.#Direktiva 93/37/EEZ - Članak 24.#Predmet C-213/07.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 16. rujna 2008.#Sot. Lélos kai Sia EE i drugi protiv GlaxoSmithKline AEVE Farmakeftikon Proïonton, ranije Glaxowellcome AEVE.#Zahtjev za prethodnu odluku: Efeteio Athinon - Grčka.#Članak 82. UEZ-a.#Spojeni predmeti C-468/06 do C-478/06.


Presuda Suda (peto vijeće) od 11. srpnja 1985. # Remia BV i dr. protiv Komisije Europskih zajednica. # Tržišno natjecanje. # Predmet 42/84.


Presuda Suda od 9. rujna 2003.#Consorzio Industrie Fiammiferi (CIF) protiv Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato.#Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunale amministrativo regionale per il Lazio - Italija.#Predmet C-198/01.


Presuda Suda (prvo vijeće) od 16. ožujka 2006.#C. D. Robinson-Steele protiv R. D. Retail Services Ltd (C-131/04), Michael Jason Clarke protiv Frank Staddon Ltd i J. C. Caulfield i drugi protiv Hanson Clay Products Ltd (C-257/04).#Zahtjevi za prethodnu odluku: Employment Tribunal, Leeds (C-131/04) i Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (C-257/04) - Ujedinjena Kraljevina.#Socijalna politika - Direktiva 93/104/EZ.#Spojeni predmeti C-131/04 i C-257/04.


Presuda Općeg suda (žalbeno vijeće) od 19. srpnja 2017.#DD protiv Agencije Europske unije za temeljna prava.#Žalba – Javna služba – Privremeno osoblje – Ugovor na neodređeno vrijeme – Stegovna mjera – Ukor – Raskid ugovora – Pravo na saslušanje – Neimovinska šteta.#Predmet T-742/15 P.


Presuda Suda od 30. rujna 2003.#Gerhard Köbler protiv Republik Österreich.#Zahtjev za prethodnu odluku: Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien - Austrija.#Jednako postupanje.#Predmet C-224/01.


Presuda Prvostupanjskog suda (četvrto vijeće) od 9. rujna 2008.#Bayer CropScience AG, Makhteshim-Agan Holding BV, Alfa Georgika Efodia AEVE i Aragonesas Agro, SA protiv Komisije Europskih zajednica.#Direktiva 91/414/EEZ.#Predmet T-75/06.


Presuda Suda od 12. srpnja 2001. # H. Jippes, Afdeling Groningen van de Nederlandse Vereniging tot Bescherming van Dieren i Afdeling Assen en omstreken van de Nederlandse Vereniging tot Bescherming van Dieren protiv Minister van Landbouw, Natuurbeheer en Visserij. # Zahtjev za prethodnu odluku: College van Beroep voor het bedrijfsleven - Nizozemska. # Poljoprivreda. # Predmet C-189/01.


Presuda Suda od 16. srpnja 1956. # Fédération Charbonnière de Belgique protiv Visoke vlasti Europske zajednice za ugljen i čelik. # Predmet 8-55.


Presuda Suda (peto vijeće) od 2. listopada 2003. # Corus UK Ltd protiv Komisije Europskih zajednica. # Žalba. # Predmet C-199/99 P.


Presuda Suda (treće vijeće) od 6. listopada 2009.#GlaxoSmithKline Services Unlimited protiv Komisije Europskih zajednica (C-501/06 P) i Komisija Europskih zajednica protiv GlaxoSmithKline Services Unlimited (C-513/06 P) i European Association of Euro Pharmaceutical Companies (EAEPC) protiv Komisije Europskih zajednica (C-515/06 P) i Asociación de exportadores españoles de productos farmacéuticos (Aseprofar) protiv Komisije Europskih zajednica (C-519/06 P).#Obrazloženje.#Spojeni predmeti C-501/06 P, C-513/06 P, C-515/06 P i C-519/06 P.


title: Presuda Suda (treće vijeće) od 4. srpnja 2013.#Europska komisija protiv Aalberts Industries NV i dr.#Žalba – Zabranjeni sporazumi – Europsko tržište – Sektor bakrenih spojnica i spojnica od bakrenih legura – Odluka Komisije – Utvrđenje povrede članka 101. UFEU‑a – Novčane kazne – Jedinstvena, složena i trajna povreda – Prestanak povrede – Nastavljanje povrede od strane određenih sudionika – Ponavljanje povrede.#Predmet C-287/11 P.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      4. srpnja 2013. (
            *1
         )
      „Žalba — Zabranjeni sporazumi — Europsko tržište — Sektor bakrenih spojnica i spojnica od bakrenih legura — Odluka Komisije — Utvrđenje povrede članka 101. UFEU‑a — Novčane kazne — Jedinstvena, složena i trajna povreda — Prestanak povrede — Nastavljanje povrede od strane određenih sudionika — Ponavljanje povrede“
      U predmetu C‑287/11 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 6. lipnja 2011.,

         Europska komisija, koju zastupaju F. Castillo de la Torre, V. Bottka i R. Sauer, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
      žalitelj,
      a druge stranke postupka su:

         Aalberts Industries NV, sa sjedištem u Utrechtu (Nizozemska),

         Comap SA, prije Aquatis France SAS, sa sjedištem u Lyonu (Francuska),

         Simplex Armaturen + Fittings GmbH & Co. KG, sa sjedištem u Argenbühl‑Eisenharzu (Njemačka),
      koje zastupa R. Wesseling, advocaat,
      tužitelji u prvom stupnju,
      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: K. Lenaerts, u svojstvu predsjednika trećeg vijeća, E. Juhász (izvjestitelj), G. Arestis, T. von Danwitz i D. Šváby, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: A. Impellizzeri, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 27. rujna 2012.,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 28. veljače 2013.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Svojom žalbom Europska komisija zahtijeva ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 24. ožujka 2011., Aalberts Industries i dr./Komisija (T‑385/06, Zb. str. II‑1223., u daljnjem tekstu: pobijana presuda), kojom je Opći sud poništio članak 1. i članak 2. točku (a) i točku (b) podtočku 2. Odluke Komisije C (2006) 4180 od 20. rujna 2006. o postupku primjene članka 81. [UEZ‑a] i članka 53. Sporazuma o EGP‑u [neslužbeni prijevod] (Predmet COMP/F‑1/38.121 – Spojnice) (SL 2007, L 283, str. 63., u daljnjem tekstu: sporna odluka), u dijelu u kojem je tom odlukom utvrđeno da su društva Aalberts Industries NV (u daljnjem tekstu: Aalberts), Comap SA (u daljnjem tekstu: Comap), prije Aquatis France SAS (u daljnjem tekstu: Aquatis), i Simplex Armaturen + Fittings GmbH & Co. KG (u daljnjem tekstu: Simplex) sudjelovala u nezakonitom zabranjenom sporazumu u razdoblju od 25. lipnja 2003. do 1. travnja 2004., te je njome društvu Aalberts izrečena novčana kazna u iznosu od 100,8 milijuna eura, od kojih 55,15 milijuna eura solidarno s društvima kćerima Aquatis i Simplex, te dodatnu novčanu kaznu solidarno svakom od tih dvaju potonjih društava.

               2

               Svojom protužalbom društva Aalberts, Aquatis i Simplex zahtijevaju, za slučaj da Sud prihvati žalbu Komisije, poništenje članka 1. i članka 2. točke (a) i točke (b) podtočke 2., kao i članka 3. sporne odluke, u dijelu koji se odnosi na društva Aalberts, Comap (prije Aquatis) i Simplex.

               3

               Podredno, protivne stranke u žalbenom postupku zahtijevaju ukidanje pobijane presude u dijelu u kojem se utvrđuje postojanje jedinstvene, složene i trajne povrede, koja se nastavila nakon pretraga koje je Komisija provela u ožujku 2001., i poništenje članka 1. i članka 2. točke (a) i (b) podtočke 2., kao i članka 3. sporne odluke u dijelu u kojem se odnosi na navedena društva ili, podredno, ukidanje ili znatno smanjenje iznosa novčane kazne koja im je izrečena.

         Okolnosti spora i sporna odluka

               4

               Opći sud iznio je sljedeća utvrđenja:

                        „1

                        [...] Povreda se sastojala od određivanja cijena, dogovora o popisima cijena, uspostave rabata i popusta te mehanizama primjene povećanja cijena, podjele nacionalnih tržišta i kupaca te od razmjene drugih poslovnih informacija, kao i od sudjelovanja na redovnim sastancima i od održavanja drugih kontakata namijenjenih lakšoj provedbi povrede.

                        2

                        [Društva Aalberts, Aquatis i Simplex] jedna su od adresata [sporne] odluke.

                        3

                        Društvo Aalberts društvo je majka međunarodne industrijske grupe koja kotira na burzi Euronext u Amsterdamu (Nizozemska). Izravno ili neizravno nadzire kapital više društava koja djeluju u sektoru proizvodnje ili distribucije spojnica. Društvo Aalberts preuzelo je 30. kolovoza 2002. sve djelatnosti proizvodnje i distribucije spojnica društva IMI plc [u daljnjem tekstu: IMI], dok su one bile obuhvaćene pod društvom ‚Yorkshire Fittings Group’. Ta se transakcija osobito sastojala od stjecanja svih dionica društva Raccord Orléanais SA [u daljnjem tekstu: Raccord Orléanais] (koje je zatim postalo Aquatis) i društva R. Woeste & Co. Yorkshire GmbH [u daljnjem tekstu: Woeste & Co.] (koje je zatim postalo Simplex). Ta su dva poduzetnika bila uključena u jednu od dviju glavnih djelatnosti grupe Aalberts, odnosno u nadzor tekućina.

                        4

                        Društvo Comap, adresat [sporne] odluke na temelju svojeg sudjelovanja u povredi pod kontrolom društva Legris Industries SA i tužitelj u predmetu T‑377/06, bilo je u ožujku 2006. preneseno na grupu Aalberts. Dopisom od 16. travnja 2007. Opći sud bio je obaviješten o činjenici da su sva imovina i obveze društva Aquatis bile prenesene na društvo Comap te da je društvo Aquatis prestalo postojati kao pravni subjekt. [...]

                        5

                        Društvo Mueller Industries Inc., drugi proizvođač bakrenih spojnica, obavijestilo je 9. siječnja 2001. Komisiju o postojanju zabranjenog sporazuma u sektoru spojnica i drugim povezanim industrijama na tržištu bakrenih cijevi, te o svojoj želji za suradnjom na temelju Obavijesti Komisije o neizricanju novčanih kazni ili smanjenju njihova iznosa u predmetima koji se odnose na zabranjene sporazume [neslužbeni prijevod] (SL 1996, C 207, str. 4., dalje u tekstu: Obavijest o suradnji iz 1996.) (uvodna izjava 114. [sporne] odluke).

                        6

                        U okviru istrage u pogledu bakrenih cijevi i spojnica, Komisija je 22. i 23. ožujka 2001., u skladu s člankom 14. stavkom 3. Uredbe Vijeća br. 17 od 6. veljače 1962., Prvom uredbom o provedbi članaka 81. i 82. [UEZ‑a] (SL 1962, 13, str. 204.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 3., str. 3.), provela nenajavljene pretrage u prostorijama više poduzetnika, među kojima i društva IMI, koje je tada bilo društvo majka društava Raccords Orléanais i [Woeste & Co.] (uvodna izjava 119. [sporne] odluke).

                        7

                        Nakon tih prvih pretraga Komisija je u travnju 2001. svoju istragu u pogledu bakrenih cijevi podijelila na tri različita postupka, odnosno na postupak u predmetu COMP/E‑1/38.069 (Bakrene instalacijske cijevi), postupak u predmetu COMP/F‑1/38.121 (Spojnice) i postupak u predmetu COMP/E‑1/38.240 (Industrijske cijevi) (uvodna izjava 120. [sporne] odluke).

                  [...]

                        9

                        Od veljače/ožujka 2002. Komisija je predmetnim strankama uputila više zahtjeva za podacima u skladu s člankom 11. Uredbe br. 17 i s člankom 18. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1/2003 od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima 81. i 82. [UEZ‑a] (SL 2003, L 1, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 165.) (uvodna izjava 122. [sporne] odluke).

                        10

                        U rujnu 2003. društvo IMI podnijelo je zahtjev za ostvarivanje pogodnosti iz Obavijesti o suradnji iz 1996. Nakon tog zahtjeva uslijedili su zahtjevi grupe Delta (ožujak 2004.) i društva FRA.BO SpA [u daljnjem tekstu: FRA.BO] (srpanj 2004.). Posljednji zahtjev za primjenu pokajničkog programa podnijelo je u svibnju 2005. društvo Advanced Fluid Connections plc (dalje u tekstu: AFC). Društvo FRA.BO, među ostalim, dostavilo je informacije kojima je Komisiji skrenulo pažnju na činjenicu da se povreda nastavila u razdoblju od 2001. do 2004., odnosno nakon Komisijinih pretraga (uvodne izjave 115. do 118. [sporne] odluke).

                        11

                        Komisija je 22. rujna 2005., u okviru predmeta COMP/F‑1/38.121 (Spojnice), pokrenula postupak zbog povrede te je donijela obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku, o kojoj je, među ostalima, obavijestila [protivne stranke u žalbenom postupku] (uvodne izjave 123. i 124. [sporne] odluke).

                        12

                        Komisija je 20. rujna 2006. donijela [spornu] odluku.

                        13

                        U članku 1. [sporne] odluke Komisija je utvrdila da su [protivne stranke u žalbenom postupku] sudjelovale u povredi tijekom sljedećih razdoblja:

                                 —

                                 od 25. lipnja 2003. do 1. travnja 2004. u pogledu društva Aalberts;

                                 —

                                 od 31. siječnja 1991. do 22. ožujka 2001. kao članovi grupe IMI te od 25. lipnja 2003. do 1. travnja 2004. kao članovi grupe Aalberts, u pogledu društava Aquatis i Simplex.

                        14

                        Komisija je u članku 2. točkama (a) i (b) [sporne] odluke izrekla [protivnim strankama u žalbenom postupku] sljedeće novčane kazne:

                                 ‚(a)

                                 [društvu Aalberts]: 100,80 milijuna eura
                                 od toga solidarno s:
                                 [društvom Aquatis]: 55,15 milijuna eura i
                                 [društvom Simplex]: 55,15 milijuna eura

                                 (b)

                                 1. [društvu IMI], solidarno s društvom IMI Kynoch Ltd: 48,30 milijuna eura
                                 od toga solidarno s:
                                 [...]
                                 [društvom Aquatis]: 48,30 milijuna eura i
                                 [društvom Simplex]: 48,30 milijuna eura

                                          2.

                                          [društva Aquatis] i [Simplex] solidarno su odgovorna za dodatni iznos od: 2,04 milijuna eura.’

                        15

                        Na temelju članka 3. [sporne] odluke, poduzetnici na koje se odnosi članak 1. te odluke bili su dužni odmah prekinuti povredu ako to već nisu učinili te se ubuduće suzdržati od bilo kakvih radnji ili ponašanja koji su opisani u članku 1., kao i od bilo kakvih radnji ili ponašanja koji imaju isti ili sličan cilj ili učinak.

                        16

                        Kako bi odredila iznos novčane kazne izrečene svakom poduzetniku, Komisija je u [spornoj] odluci primijenila metodu utvrđenu u Smjernicama o metodi za utvrđivanje novčanih kazni koje se propisuju u skladu s člankom 15. stavkom 2. Uredbe br. 17. i člankom 65. stavkom 5. Ugovora o EZUČ-u (SL 1998, C 9, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 6.) (u daljnjem tekstu: Smjernice iz 1998.).

                        17

                        Najprije, kada se radi o određivanju početnog iznosa novčane kazne na temelju težine povrede, Komisija je kvalificirala povredu kao vrlo tešku zbog njezine same naravi i zemljopisnog dosega (uvodna izjava 755. [sporne] odluke).

                        18

                        Zatim, budući da je smatrala da među predmetnim poduzetnicima postoji znatna razlika, Komisija je prema njima različito postupala, oslanjajući se u tom pogledu na njihovu relativnu važnost na predmetnom tržištu koju je utvrdila na temelju njihovih tržišnih udjela. Na temelju toga je poduzetnike podijelila u šest kategorija na temelju udjela u prihodu koji je svaki poduzetnik ostvario tijekom 2000. na razini EGP‑a [Europski gospodarski prostor] od proizvoda na koji se odnosi ovaj postupak, osim što se tiče društava Aalberts i AFC, za koje je u obzir uzeta 2003. (uvodna izjava 758. [sporne] odluke).

                        19

                        Društvo Aalberts bilo je razvrstano u prvu kategoriju, za koju je početni iznos bio utvrđen na 60 milijuna eura, dok je društvo IMI bilo razvrstano u drugu kategoriju, za koju je početni iznos bio utvrđen na 46 milijuna eura (uvodna izjava 765 [sporne] odluke).

                        20

                        Zatim je Komisija po godini sudjelovanja u zabranjenom sporazumu uvećala za 10 % početni iznos novčane kazne izrečene svakom predmetnom poduzetniku i, po potrebi, za 5 % za svako razdoblje u trajanju od šest mjeseci do godine dana. Što se tiče razdoblja u trajanju od 31. prosinca 1988. do 31. siječnja 1991., Komisija je smatrala primjerenim, zbog ograničenog zemljopisnog dosega zabranjenog sporazuma u tom razdoblju, uvećati novčanu kaznu za 5 % godišnje (uvodna izjava 775. [sporne] odluke).

                        21

                        Naposljetku, nastavak sudjelovanja u povredi nakon pretraga koje je provela Komisija, odnosno u razdoblju od 25. lipnja 2003. do 1. travnja 2004., smatra se otežavajućom okolnosti kojom se opravdava primjena uvećanja za 60 % osnovnog iznosa novčane kazne izrečene [protivnim strankama u žalbenom postupku] (uvodne izjave 779. i 782. [sporne] odluke).”

         Tužba pred Općim sudom i pobijana presuda

               5

               Tužbom podnesenom 14. rujna 2006. protivne stranke u žalbenom postupku zahtijevale su od Općeg suda da:

                        —

                        poništi članak 1. i članak 2. točku (a) i točku (b) podtočku 2., kao i članak 3. sporne odluke, u dijelu u kojem se te odredbe odnose na njih;

                        —

                        podredno, znatno smanji iznos novčane kazne koja im je izrečena.

               6

               U prilog svojoj tužbi pred Općim sudom protivne stranke u žalbenom postupku iznijele su pet tužbenih razloga koji se, redom, temelje na nezakonitosti pripisivanja odgovornosti za povredu društvu Aalberts kao društvu majci, nepostojanju povrede članka 81. UEZ‑a, nepostojanju sudjelovanja u jedinstvenoj, složenoj i trajnoj povredi iz članka 1. sporne odluke, povredi članka 23. stavka 2. Uredbe br. 1/2003 i Smjernica iz 1998. te, naposljetku, na povredi članka 2. Uredbe br. 1/2003 i članka 11. stavka 2. Uredbe Komisije (EZ) br. 773/2004 od 7. travnja 2004. o postupcima koje Komisija vodi na temelju članaka 81. i 82. [UEZ‑a] (SL L 123, str. 18.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 298.).

               7

               Opći sud smatra primjerenim najprije analizirati drugi i treći tužbeni razlog.

               8

               Opći sud istaknuo je u točki 48. pobijane presude da nije osporeno postojanje ponašanja koja Komisija stavlja na teret protivnim strankama u žalbenom postupku, odnosno sudjelovanje na sastancima udruge Fédération française des négociants en appareils sanitaires, chauffage, climatisation et canalisations (FNAS), koji su se održali između 25. lipnja 2003. i 20. siječnja 2004., i sudjelovanje na telefonskoj konferenciji od 16. veljače 2004., koja se također odvila u okviru udruge FNAS, kontakte između zaposlenika jedne od protivnih stranaka u žalbi i predstavnika društva FRA.BO, kao i kontakte ostvarene na sajmu održanom 18. ožujka 2004. u Essenu (Njemačka). Suprotno tome, protivne stranke u žalbenom postupku osporavaju protutržišnu narav tih ponašanja, koja je nužna da bi se utvrdila povreda članka 81. UEZ‑a.

               9

               Opći sud ispitao je dokaze te je zaključio, u točki 68. pobijane presude, da sudjelovanje društva Simplex u povredi članka 81. UEZ‑a tijekom spornog razdoblja nije bilo u dovoljnoj mjeri dokazano. Iz toga zaključuje, u točki 69. pobijane presude, da se članak 1. sporne odluke treba poništiti, jer je Komisija u njemu utvrdila da je društvo Simplex sudjelovalo u jedinstvenoj, složenoj i trajnoj povredi tijekom spornog razdoblja.

               10

               U pogledu sudjelovanja društva Aquatis u povredi, Opći sud smatra, u točki 119. pobijane presude, da nije utvrđeno da je društvo Aquatis bilo upoznato s činjenicom da je svojim ponašanjem pristupilo zabranjenom sporazumu koji se sastojao od različitih dijelova sa zajedničkim ciljem, ni zabranjenom sporazumu u kojem je već sudjelovalo prije ožujka 2001., a koji se nakon toga nastavio.

               11

               Opći sud tako je, ne samo u pogledu društava Aquatis i Simplex, nego i u pogledu društva Aalberts, kojem se spornom odlukom pripisuje odgovornost njegovih društava kćeri, poništio članak 1. sporne odluke u dijelu u kojem je Komisija utvrdila da su tijekom spornog razdoblja sudjelovala u jedinstvenoj, složenoj i trajnoj povredi tako što su bila uključena u niz sporazuma i usklađenih djelovanja na tržištu bakrenih spojnica i spojnica od bakrenih legura.

               12

               Opći sud smatrao je da nije potrebno odlučivati o ostalim tužbenim razlozima te je poništio novčanu kaznu u iznosu od 100,8 milijuna eura izrečenu društvu Aalberts, solidarno s društvima Aquatis i Simplex u visini od 55,15 milijuna eura, kao i iznos od 2,04 milijuna eura za plaćanje za koje su društva Aquatis i Simplex bila solidarno odgovorna.

         Postupak pred Sudom i zahtjevi stranaka

               13

               Komisija iznosi tri žalbena razloga radi ukidanja pobijane presude.

               14

               Svojim prvim žalbenim razlogom Komisija tvrdi da je Opći sud povrijedio više pravila u pogledu tereta dokazivanja i raznih pravila postupka, iskrivio određene dokaze te da nije dovoljno obrazložio svoju ocjenu činjenica. Svojim drugim žalbenim razlogom, koji je istaknula podredno, Komisija tvrdi da je Opći sud pogrešno poništio spornu odluku u cijelosti. Svojim trećim žalbenim razlogom, koji je također iznijela podredno za slučaj da Sud odbije prva dva žalbena razloga, Komisija smatra da Opći sud nije dovoljno obrazložio poništenje članka 2. točke (b) podtočke 2. sporne odluke, da je odlučivao ultra petita i da je povrijedio načelo kontradiktornosti postupka.

         Prvi žalbeni razlog

      Argumentacija stranaka

               15

               Prvi žalbeni razlog dijeli se na tri dijela.

         – Zasebna ocjena sudjelovanja društava Simplex i Aquatis u trajnoj povredi

               16

               Prema mišljenju Komisije, Opći sud nije ocijenio trajno sudjelovanje društva Aalberts u povredi, nego je proveo zasebno i pojedinačno ispitivanje u pogledu njegovih dvaju društava kćeri, Simplex, s jedne strane, i Aquatis, s druge strane. Pobijanom se presudom stoga nije uzela u obzir ni sama pretpostavka na kojoj se temeljila ocjena dokaza u spornoj odluci, odnosno da su društva Simplex i Aquatis bila dio istog gospodarskog subjekta i stoga istog poduzetnika u smislu članka 101. UFEU‑a te članka 7. i članka 23. stavka 2. Uredbe br. 1/2003. U tom pogledu Opći sud trebao je najprije odgovoriti na tužbeni razlog prema kojem su društvo Aalberts i njegova društva kćeri činili istog poduzetnika, što se nije ispitalo u pobijanoj presudi.

         – Neuzimanje u obzir cijelog skupa indicija, osobito raznih poveznica koje postoje između pojedinačnih dokaza

               17

               Komisija tvrdi da Opći sud nije uzeo u obzir cijeli skup indicija koje su mu bile iznesene u spornoj odluci i tijekom postupka u prvom stupnju, s jedne strane, tako što bez dovoljnog razloga nije uzeo u obzir određene dokaze i, s druge strane, tako što nije ispitao sve te dokaze te je tako zanemario poveznice koje među njima postoje.

               18

               Opći sud takvim postupanjem nije uzeo u obzir odnose među raznim dokazima korisne za točnu ocjenu koluzivnih ponašanja. Prema mišljenju Komisije, Opći sud počinio je pogrešku koja se tiče prava time što je primijenio selektivan i podijeljen pristup analizi, pri čemu nije uzeo u obzir, s jedne strane, sličnosti između koluzivnih aktivnosti tijekom prvog razdoblja zabranjenog sporazuma (prije pretraga koje je provela Komisija) i kasnijih kontakata za koje je odgovorno društvo Aalberts te, s druge strane, očitih poveznica među raznim koluzivnim kontaktima za razdoblje od 2003. do 2004.

         – Iskrivljavanje dokaza i nedostatak u obrazloženju

               19

               Komisija smatra da odbijanje bilješki od 25. veljače 2004. koje je rukom pisala osoba P. (FRA.BO) i objašnjenja koja je u tom pogledu iznio Opći sud nisu dovoljno obrazloženi. Točno je da Opći sud u točki 60. pobijane presude tvrdi da „[ni]je isključeno da je neovisni uvoznik društva Simplex (osoba D.) odlučilo povećati svoje cijene”, međutim, nije nikako objasnio zašto bi ta tvrdnja bila relevantna te nije ponudio nikakvo objašnjenje o zaključku koji se mogao iz toga povući.

               20

               Usto, Komisija tvrdi da je Opći sud istodobno iskrivio sadržaj navoda iz rokovnika te izjave društva FRA.BO. Prema mišljenju Komisije, na temelju analize druge izjave društva FRA.BO te navoda iz njegova rokovnika, Opći sud mogao je samo zaključiti da je društvo Simplex obavijestilo društvo FRA.BO o povećanju cijene u Grčkoj za 5 %, koje se logično odnosilo na osobu D. koja je djelovala u svojstvu distributera.

               21

               Osim toga, Komisija tvrdi da Opći sud nije uzeo u obzir dokaze koji se odnose na sudjelovanje predstavnika društva Simplex (osobe Be i H.) na koluzivnom sastanku s predstavnikom društva IBP Ltd (osoba Ha) tijekom sajma održanog 18. ožujka 2004. u Essenu. Opći sud iskrivio je izjave različitih sudionika u predmetnom zabranjenom sporazumu tijekom tog događaja, iz kojeg su proizašli koluzivni sastanci.

               22

               Naposljetku, Komisija ističe da Opći sud ponovno nije uzeo u obzir cijeli skup indicija te je iskrivio činjenice pri svojoj ocjeni sudjelovanja društva Aalberts (Aquatis) na sastancima udruge FNAS. Nadalje, Opći sud nije objasnio relevantnost tvrdnje iznesene u točki 60. pobijane presude prema kojoj nije isključeno da je neovisni uvoznik društva Simplex (osoba D.) odlučio povećati svoje cijene za 5 % od 1. ožujka 2004. Usto, obrazloženje Općeg suda jest proturječno jer on njime u ovom predmetu zaključuje da sudjelovanje društva Aalberts na sastancima udruge FNAS ne predstavlja „očitu” poveznicu sa sveukupnim zabranjenim sporazumom, dok je u usporednom predmetu smatrao da sudjelovanje na navedenim sastancima predstavlja dovoljnu poveznicu za utvrđivanje ukupne povrede društva IBP Ltd (presuda Općeg suda od 24. ožujka 2011., IBP i International Building Products France/Komisija, T‑384/06, Zb., str. II‑1177.).

               23

               Protivne stranke u žalbenom postupku ističu da se povrede koje se stavljaju na teret društvima Aquatis i Simplex temelje na četirima činjenicama, od kojih se dvije odnose na društvo Aquatis, odnosno na sudjelovanje njegovih predstavnika na pet sastanaka logističkog odbora udruge FNAS i na telefonskoj konferenciji u okviru udruge FNAS, a dvije na društvo Simplex, odnosno na telefonski kontakt između predstavnika društava FRA.BO i Simplex te susreta na sajmu održanom 18. ožujka 2004. u Essenu. Protivne stranke u žalbenom postupku smatraju da se ti događaji uzajamno ne potkrjepljuju te je Opći sud logično ocijenio navodno sudjelovanje tih dvaju društava i zatim ispitao sve dokaze u okviru njihovih okolnosti.

         Ocjena Suda

               24

               Iz točke 3. pobijane presude proizlazi da su društva Raccord Orléanais i Woeste & Co. bila društva kćeri društva Aalberts. Sve dionice tih društava kćeri kupilo je 30. kolovoza 2002. društvo Aalberts. Oba društva kćeri bila su uključena u jednu od djelatnosti grupe Aalberts, odnosno u djelatnost nadzora tekućina.

               25

               Valja podsjetiti i da su se protivne stranke u žalbenom postupku, u uvodnim izjavama 649. do 656. sporne odluke, smatrale jednim poduzetnikom u smislu članka 81. UEZ‑a. Zato je Komisija u članku 1. sporne odluke navodno protupravna ponašanja društava Aquatis i Simplex pripisala njihovom društvu majci Aalberts.

               26

               Naime, iz ustaljene sudske prakse također proizlazi da se ponašanje društva kćeri može pripisati društvu majci osobito kada to društvo kći, iako ima zasebnu pravnu osobnost, ne donosi samostalne odluke o svom ponašanju na tržištu nego uglavnom provodi upute koje je dobilo od društva majke, uzimajući u obzir osobito gospodarske, organizacijske i pravne veze između tih dvaju pravnih subjekata (vidjeti presudu od 10. rujna 2009., Akzo Nobel i dr./Komisija, C‑97/08 P, Zb., str. I‑8237., t. 58. i navedenu sudsku praksu).

               27

               Iz pobijane presude proizlazi da su protivne stranke u žalbenom postupku, u prvom tužbenom razlogu svoje tužbe pred Općim sudom, osporavale kvalifikaciju društva Aalberts te njezinih društava kćeri Aquatis i Simplex kao jednog poduzetnika u smislu članka 81. UEZ‑a.

               28

               Ipak, Opći sud nije ispitao taj tužbeni razlog u pobijanoj presudi. Samo je ispitao drugi i treći tužbeni razlog i, osobito, je li se moglo smatrati da su društva Aquatis i Simplex, na temelju ispitivanja dokaza svakog od tih društava kćeri, zasebno sudjelovala u povredi utvrđenoj u članku 1. sporne odluke.

               29

               Tako je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što nije uzeo u obzir samu pretpostavku na kojoj se temelji sporna odluka, odnosno da društva Aalberts, Aquatis i Simplex čine dio istog gospodarskog subjekta, a stoga i istog poduzetnika u smislu članka 81. UEZ‑a.

               30

               Stoga je prvi dio prvog žalbenog razloga osnovan.

               31

               U tim okolnostima, valja ispitati je li s obzirom na tu pogrešku potrebno ukinuti pobijanu presudu.

               32

               U vezi s tim, iz sudske prakse Suda proizlazi da pogrešna primjena prava Unije od strane Općeg suda ne dovodi do ukidanja presude ako je njena izreka utemeljena na drugim pravnim osnovama (vidjeti u tom smislu presude od 2. travnja 1998., Komisija/Sytraval i Brink’s France, C‑367/95 P, Zb., str. I‑1719., t. 47., kao i od 29. ožujka 2011., ThyssenKrupp Nirosta/Komisija, C‑352/09 P, Zb., str. I‑2359., t. 136.).

               33

               U tužbi pred Općim sudom, iz ispitivanja prvog tužbenog razloga mogla su proizaći dva rezultata.

               34

               Da je Opći sud došao do zaključka da predmetna tri društva ne čine jednog poduzetnika, u smislu prava tržišnog natjecanja Unije, kritike koje je Komisija iznijela u okviru ovog žalbenog razloga, u pogledu ispitivanja koje je proveo Opći sud, bile bi neosnovane.

               35

               Suprotno tome, ako bi se identificirao poduzetnik, u smislu prava tržišnog natjecanja Unije, takvo bi utvrđenje načelno moglo dovesti do drukčije izreke od one u pobijanoj presudi.

               36

               Sud mora ispitati tu drugu pretpostavku.

               37

               Nesporno je da je Komisija u spornoj odluci ispitala i ocijenila zabranjeni sporazum u dvije faze koje su u ožujku 2001. bile isprekidane nenajavljenim Komisijinim pretragama u prostorijama više poduzetnika. Istraga koja se odnosila na grupu Aalberts pokrenuta je u drugoj fazi, osobito u razdoblju od 15. lipnja 2003. do 1. travnja 2004. U tom pogledu, Komisija je u svojoj žalbi sama upotrijebila izraz „drugo razdoblje”.

               38

               U točki 570. sporne odluke Komisija je potvrdila da je društvo IMI, prednik društva Aalberts i društvo majka društava Aquatis i Simplex, u ožujku 2001. okončalo svoju uključenost u zabranjeni sporazum neposredno nakon nenajavljenih Komisijinih pretraga. Usto, točka 80. pobijane presude sadrži izjavu tužitelja u prvom stupnju prema kojoj se društvo Aalberts, kada je od društva IMI preuzelo sve djelatnosti proizvodnje i distribucije spojnica, uvjerilo da su ono i njegova društva kćeri, među kojima su Raccord Orléanais i Woeste & Co., stvarno prestala sudjelovati u spornom zabranjenom sporazumu. Komisija ne osporava tu izjavu. Što se tiče osobito društva Aquatis, u točki 114. pobijane presude Opći sud istaknuo je da je društvo Aquatis, kada je njegov kapital kontroliralo društvo IMI, prestao sudjelovati u povredi neposredno nakon pretraga koje je Komisija provela u ožujku 2001.

               39

               U svakom slučaju, Komisija ne tvrdi da u razdoblju od ožujka 2001. do 25. lipnja 2003. postoji ijedan događaj u pogledu društva Aalberts i njegovih društava kćeri koji se može smatrati protupravnim. Slijedom toga, treba smatrati utvrđenim da tijekom tog referentnog razdoblja nijedan član grupe Aalberts nije bio uključen u sporni zabranjeni sporazum.

               40

               U tim okolnostima, čak i da je trebalo smatrati da društva Aalberts, Aquatis i Simplex čine jednog poduzetnika u smislu prava tržišnog natjecanja Unije, da bi se odgovornost za sporni zabranjeni sporazum mogla pripisati tom poduzetniku, barem mu je jedan član te grupe trebao ponovno pristupiti (vidjeti u tom smislu presudu od 22. siječnja 2013., Komisija/Tomkins, C‑286/11 P, t. 37.).

               41

               Stoga je Opći sud pravilno postupio time što je ispitao sve elemente optužbe navedene u spornoj odluci kojima se moglo dokazati da je jedno od društava kćeri društva Aalberts ponovno pristupilo zabranjenom sporazumu.

               42

               U tom pogledu, Opći sud utvrdio je, s jedne strane, u točki 68. pobijane presude, da „sudjelovanje društva Simplex u povredi članka 81. UEZ‑a tijekom spornog razdoblja nije bilo u dovoljnoj mjeri dokazano” i, s druge strane, u točki 119. te presude, da „nije utvrđeno da je društvo Aquatis bilo upoznato s činjenicom da je svojim ponašanjem pristupilo zabranjenom sporazumu koji se sastojao od različitih dijelova sa zajedničkim ciljem, ni zabranjenom sporazumu u kojem je već sudjelovalo prije ožujka 2001., a koji se nastavio”.

               43

               Međutim, ništa ne upućuje na to da je Opći sud utvrdio da je jedno ili više predmetnih društava povrijedilo pravila tržišnog natjecanja Unije ako je prethodno utvrdio da su ta društva zajedno činila jednog poduzetnika u smislu prava tržišnog natjecanja Unije.

               44

               Nadalje, valja utvrditi da je Opći sud proveo svoje ocjene činjenica s obzirom na elemente navedene u spisu koji mu je podnesen, osobito u pogledu postojećih poveznica među društvima Aalberts, Aquatis i Simplex.

               45

               U tim okolnostima, pogreška koja se tiče prava utvrđena u točki 29. ove presude ne može dovesti do ukidanja pobijane presude.

               46

               Zatim, što se tiče drugog dijela prvog žalbenog razloga, Komisija u biti prigovara Općem sudu da je zasebno ispitao dokaze koji se stavljaju na teret svakom društvu kćeri, a da pritom, radi procjene protupravnosti ponašanja svakog društva kćeri, nije uzeo u obzir postojeće poveznice među svim dokazima.

               47

               U tom pogledu valja podsjetiti da iz članka 256. stavka 1. drugog podstavka UFEU‑a i članka 58. prvog stavka Statuta Suda Europske unije proizlazi da je Opći sud jedini nadležan, s jedne strane, za utvrđivanje činjenica, osim u slučaju kada materijalna netočnost njegovih utvrđenja proizlazi iz dijelova spisa koji su mu podneseni i, s druge strane, za ocjenjivanje tih činjenica. Kada je Opći sud utvrdio ili ocijenio činjenice, Sud je nadležan na temelju navedenog članka 256. UFEU‑a prekontrolirati pravnu kvalifikaciju tih činjenica i pravne posljedice koje je iz njih izveo Opći sud (presuda od 19. prosinca 2012., Bavaria/Komisija, C‑445/11 P, t. 23. i navedena sudska praksa).

               48

               Valjda utvrditi da je Komisija u tom dijelu žalbenog razloga pozvala Sud da provede novu ocjenu činjeničnih okolnosti. Ocjena dokaza, koju je Komisija dovela u pitanje, tako se odnosi na ocjenu činjenica koje, osim u slučaju iskrivljavanja dokaza koji su podneseni Općem sudu, ne mogu podlijegati nadzoru Suda (vidjeti gore navedenu presudu Bavaria/Komisija, t. 24. i navedenu sudsku praksu).

               49

               Iz toga slijedi da je drugi dio prvog žalbenog razloga nedopušten.

               50

               Što se tiče trećeg dijela prvog žalbenog razloga, valja podsjetiti da, kada navodi da je Opći sud iskrivio dokaze, žalitelj treba primjenom članka 256. stavka 1. drugog podstavka UFEU‑a, članka 51. prvog stavka Statuta Suda i članka 168. stavka 1. točke (d) Poslovnika Suda precizno navesti dokaze koji su prema njegovu mišljenju iskrivljeni i dokazati pogreške u analizi koje su prema njegovoj procjeni dovele do toga da je Opći sud iskrivio dokaze (vidjeti u tom smislu presudu od 7. siječnja 2004., Aalborg Portland i dr./Komisija, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P i C‑219/00 P, Zb., str. I‑123., t. 50.).

               51

               Iskrivljavanje postoji kada je bez podnošenja novih dokaza ocjena postojećih dokaza očito pogrešna (vidjeti presude od 18 . siječnja 2007., PKK i KNK/Vijeće, C‑229/05 P, Zb., str. I‑439., t. 37., kao i od 17. lipnja 2010., Lafarge/Komisija, C‑413/08 P, Zb., str. I‑5361., t. 17.).

               52

               Međutim, tim je trećim dijelom prvog žalbenog razloga Komisija samo predložila drukčije tumačenje, za razliku od onog koje je primijenio Opći sud, različitih dokaza koji se odnose na navodno sudjelovanje društva Simplex u spornom zabranjenom sporazumu, osobito bilješki koje je 25. veljače 2004. rukom napisala osoba P. u pogledu telefonskog kontakta s osobom W. te izjava osoba Be, H. i Ha u pogledu navodno koluzivnog kontakta koji se ostvario na sajmu održanom 18. ožujka 2004. u Essenu. Međutim, na temelju argumenata na koje se u ovom slučaju poziva Komisija nije moguće zaključiti da je Opći sud očito prekoračio granice razumne ocjene navedenih dokaza (vidjeti po analogiji presudu od 10. veljače 2011., Activision Blizzard Germany/Komisija, C‑260/09 P, Zb., str. I‑419., t. 57.).

               53

               Naposljetku, što se tiče navodnog nedostatka u obrazloženju, argument Komisije u biti se odnosi na ocjenu navedenih rukom pisanih bilješki od 25. veljače 2004. Iako Opći sud ne objašnjava relevantnost svojeg utvrđenja iz točke 60. pobijane presude, tvrdi, u točki 61. te presude, da niz predmetnih bilješki „sam po sebi nije dovoljan dokaz sudjelovanja društva Simplex u povredi koja se stavlja na teret u ovom slučaju [jer] nije moguće isključiti da se taj kontakt može smatrati izoliranim slučajem [i da se, na]dalje, [...] samim tim nizom rukom pisanih bilješki ne može dokazati da je društvo Simplex 2003. bilo uključeno u zabranjeni sporazum”. Ne može se prihvatiti ni prigovor u pogledu navodnog proturječnog obrazloženja. Dok je Opći sud, u svojoj gore navedenoj presudi IBP i International Building Products France/Komisija, utvrdio da je dokazima u dovoljnoj mjeri dokazano sudjelovanje predmetnih tužitelja u povredi iz članka 1. sporne odluke, Opći sud u pobijanoj presudi nije mogao na ocjeni dokaza u pogledu društava Aalberts, Aquatis i Simplex temeljiti takvo utvrđenje koje se odnosi na navodnog poduzetnika koji se sastoji od navedenih društava.

               54

               U tim okolnostima, treći dio prvog žalbenog razloga je neosnovan.

               55

               Slijedom toga, valja odbiti prvi žalbeni razlog koji je Komisija istaknula u prilog svojoj žalbi.

         Drugi žalbeni razlog

      Argumentacija stranaka

               56

               Svojim drugim žalbenim razlogom, koji se temelji na pogrešci koja se tiče prava, Komisija smatra da je Opći sud počinio očitu pogrešku time što je u cijelosti poništio spornu odluku u pogledu društva kćeri Aquatis i društva majke Aalberts, dok je Opći sud potvrdio sudjelovanje društva Aquatis u aktivnostima zabranjenog sporazuma na francuskom tržištu. Pobijana presuda sadrži najmanje dvije pogreške koje se tiču prava.

               57

               Prva se temelji na činjenici da je Opći sud poništio spornu odluku jer se razina upućenosti društva Aquatis u zabranjeni sporazum razlikovala u odnosu na druga društva koja su sudjelovala na sastancima udruge FNAS u Francuskoj.

               58

               Druga pogreška koja se tiče prava sastoji se od toga da je Opći sud prekoračio svoje ovlasti time što je u cijelosti poništio spornu odluku što se tiče društva Aalberts i njegovih dvaju društava kćeri, dok bi djelomično poništenje te odluke bilo primjerenije rješenje. Naime, Komisija smatra da, ako je društvo Aquatis tijekom dvaju referentnih razdoblja zabranjenog sporazuma počinilo dvije različite povrede, Opći sud počinio je pogrešku koja se tiče prava time što je u cijelosti poništio iznos novčane kazne umjesto da ga je samo smanjio kako bi odražavao povredu koja se sastoji od njegova sudjelovanja na sastancima udruge FNAS tijekom drugog razdoblja zabranjenog sporazuma.

               59

               Protivne stranke u žalbenom postupku smatraju da taj drugi žalbeni razlog valja odbiti kao djelomično nedopušten jer se zapravo radilo o zahtjevu za preispitivanje činjeničnih pitanja koja su već istaknuta u prvom stupnju. Podredno, taj drugi žalbeni razlog valja odbiti jer se temelji na pogrešnom tumačenju pobijane presude i na pogrešnoj primjeni pojma jedinstvene, složene i trajne povrede.

         Ocjena Suda

               60

               Valja podsjetiti da Opći sud u točki 108. pobijane presude podsjeća na to da je Komisija u spornoj odluci stavila na teret društvu Aquatis da je tijekom spornog razdoblja sudjelovalo u jedinstvenoj, složenoj i trajnoj povredi, koja je obuhvaćala tzv. „paneuropsko” tržište, opisano u članku 1. sporne odluke.

               61

               Nakon što je u točki 109. pobijane presude podsjetio na to da su se elementi na kojima se temelji jedinstvena, složena i trajna povreda nakon ožujka 2001. sastojali od bilateralnih kontakata, kontakata ostvarenih na poslovnom sajmu i kontakata ostvarenih u okviru sastanaka udruge FNAS u svrhu usklađivanja cijena, Opći sud utvrdio je u točki 110. pobijane presude da je društvo Aquatis tijekom spornog razdoblja samo sudjelovalo na sastancima udruge FNAS, a ne i u drugim dijelovima povrede. Ipak, utvrdivši u točki 119. pobijane presude, da nije utvrđeno da je društvo Aquatis bilo upoznato s činjenicom da je svojim ponašanjem pristupilo zabranjenom sporazumu koji se sastojao od različitih dijelova sa zajedničkim ciljem, ni zabranjenom sporazumu u kojem je već sudjelovalo prije ožujka 2001., a koji se nakon toga nastavio, Opći sud u cijelosti je poništio članak 1. sporne odluke u pogledu protivnih stranaka u žalbenom postupku.

               62

               Što se tiče navodne pogreške koja se tiče prava iz točke 57. ove presude, valja istaknuti da je, ako se ponašanje društva Aquatis na sastancima udruge FNAS može kvalificirati kao protutržišno samo po sebi, točno da nisu ispunjeni kriteriji koji su utvrđeni sudskom praksom Suda da bi se to ponašanje moglo smatrati dijelom jedinstvene, složene i trajne povrede.

               63

               Naime, prema sudskoj praksi, mora se utvrditi da je taj poduzetnik namjeravao vlastitim ponašanjem pridonijeti zajedničkim ciljevima sudionika te da je bio svjestan predviđenih ili provedenih protupravnih ponašanja drugih poduzetnika usmjerenih na postizanje istih ciljeva ili da ih je mogao razumno predvidjeti te da je bio spreman prihvatiti takav rizik (vidjeti u tom smislu presudu od 6. prosinca 2012., Komisija/Verhuizingen Coppens, C‑441/11 P, t. 42. i navedenu sudsku praksu). Međutim, utvrđenjima koja je Opći sud iznio u točkama 112. i 119. pobijane presude isključuje se takva mogućnost.

               64

               Što se tiče toga je li Opći sud, kao što to tvrdi Komisija, u svakom slučaju trebao djelomično poništiti članak 1. sporne odluke u pogledu protivnih stranaka u žalbenom postupku jer je predmetni poduzetnik sudjelovao u elementu koji čini jedinstvenu i trajnu povredu, odnosno na sastancima udruge FNAS, Sud je već presudio da je djelomično poništenje akta Unije moguće samo ako su elementi čije se poništenje traži odvojivi od ostatka akta (vidjeti gore navedenu presudu Komisija/Verhuizingen Coppens, t. 38. i navedenu sudsku praksu).

               65

               Međutim, valja utvrditi da je spornom odlukom protivnim strankama u žalbenom postupku stavljeno na teret jedino njihovo sudjelovanje u jedinstvenoj, složenoj i trajnoj povredi. Stoga se tom odlukom sudjelovanje društva Aquatis na sastancima udruge FNAS ne kvalificira kao povreda članka 81. UEZ‑a. Naprotiv, uvodna izjava 546. sporne odluke u kojoj su navedene protutržišne aktivnosti tog društva ne sadrži nikakvo upućivanje na sastanke udruge FNAS. Nadalje, uvodnom izjavom 590. sporne odluke izričito se potvrđuje da je Komisija smatrala „umjetnim podijeliti trajno ponašanje [predmetnih poduzetnika], koje se odlikuje jednom svrhom, na više zasebnih povreda, iako se zapravo radi o jedinstvenoj povredi”.

               66

               U tim okolnostima, ako su sastanci udruge FNAS imali protutržišni cilj ili učinke, navedeni element koji čini jedinstvenu, složenu i trajnu povredu ne bi bio odvojiv od ostatka akta u smislu sudske prakse navedene u točki 64. ove presude.

               67

               Stoga je Opći sud, nakon što je utvrdio da se ne može ustanoviti sudjelovanje poduzetnika u jedinstvenom, složenom i trajnom zabranjenom sporazumu, pravilno u cijelosti poništio članak 1. sporne odluke u pogledu protivnih stranaka u žalbenom postupku.

               68

               Slijedom toga, drugi žalbeni razlog valja odbiti.

         Treći žalbeni razlog

      Argumentacija stranaka

               69

               Komisija smatra da Opći sud nije dovoljno obrazložio poništenje članka 2. točke (b) podtočke 2. sporne odluke. U pogledu gornje granice od 10 % na temelju članka 23. stavka 2. Uredbe br. 1/2003, koja je izračunana na temelju zajedničkog prihoda samo društava Aquatis i Simplex, Opći sud odlučivao je ultra petita jer protivne stranke u žalbenom postupku nisu istaknule takav tužbeni razlog.

               70

               Usto, protivne stranke u žalbenom postupku nisu se pozvale na povredu članka 23. stavka 2. Uredbe br. 1/2003 u pisanim očitovanjima ni tijekom rasprave pred Općim sudom. Komisija, slijedom toga, smatra da je Opći sud povrijedio načela kontradiktornosti postupka i prava na pošteno suđenje. Stoga se pobijanom presudom nije mogla zakonito utvrditi bilo kakva pogreška u izračunu dijela novčane kazne u članku 2. točki (b) podtočki 2. sporne odluke te ju i u tom pogledu treba ukinuti.

               71

               Protivne stranke u žalbenom postupku osporavaju argumentaciju Komisije i zahtijevaju odbijanje tog žalbenog razloga.

         Ocjena Suda

               72

               U točkama 123. i 124. pobijane presude, Opći sud objasnio je metodu izračuna koja je primijenjena za dobivanje iznosa od 2,04 milijuna eura na ime novčane kazne izrečene društvima Aquatis i Simplex koja je navedena u članku 2. točki (b) podtočki 2. sporne odluke.

               73

               Iz točke 123. pobijane presude proizlazi da je iznos od 100,8 milijuna eura na temelju novčane kazne koju je Komisija u spornoj odluci izrekla društvu Aalberts predstavljao važan čimbenik pri navedenom izračunu. Zbog ukidanja tog iznosa poništenjem novčane kazne izrečene društvu Aalberts, iznos utvrđen u članku 2. točki (b) podtočki 2. sporne odluke nužno je pogrešan, čime je opravdano njezino poništenje.

               74

               Suvišno je upućivanje Općeg suda u točki 125. pobijane presude na to da je društvo IMI prije donošenja sporne odluke bilo podijeljeno na više zasebnih subjekata te se njime ne može mijenjati zaključak iznesen u prethodnoj točki.

               75

               Slijedom toga, treći žalbeni razlog valja odbiti.

               76

               Budući da su odbijeni svi žalbeni razlozi, žalbu valja odbiti u cijelosti.

         O protužalbi

               77

               Valja istaknuti da su protužalbu podnijele protivne stranke u žalbenom postupku za slučaj da Sud prihvati tu žalbu. Međutim, iz točke 76. ove presude proizlazi da je Sud odbio Komisijinu žalbu.

               78

               U tim okolnostima, nije potrebno ispitati protužalbu.

         Troškovi

               79

               U skladu s člankom 184. stavkom 2. Poslovnika, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima.

               80

               Sukladno članku 138. stavku 1. tog Poslovnika, koji se primjenjuje na žalbeni postupak na temelju članka 184. stavka 1. istoga Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da su društva Aalberts, Aquatis i Simplex podnijela zahtjev da Komisija snosi troškove i da ista nije uspjela u svom žalbenom zahtjevu, valja joj naložiti snošenje troškova.

               Slijedom navedenog, Sud (treće vijeće) proglašava i presuđuje:

                        1.

                           Žalba se odbija.

                        2.

                           Nije potrebno ispitati protužalbu.

                        3.

                           Europskoj komisiji nalaže se snošenje troškova.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


Presuda Suda (veliko vijeće) od 1. ožujka 2011.#Association Belge des Consommateurs Test-Achats ASBL i drugi protiv Conseil des ministres.#Zahtjev za prethodnu odluku: Cour constitutionnelle - Belgija.#Zahtjev za prethodnu odluku - Direktiva 2004/113/EZ.#Predmet C-236/09.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 12. studenog 2010.#Deutsche Bahn AG protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice.#Predmet T-404/09.


Presuda Suda (veliko vijeće) od 5. listopada 2004.#Bernhard Pfeiffer (C-397/01), Wilhelm Roith (C-398/01), Albert Süß (C-399/01), Michael Winter (C-400/01), Klaus Nestvogel (C-401/01), Roswitha Zeller (C-402/01) i Matthias Döbele (C-403/01) protiv Deutsches Rotes Kreuz, Kreisverband Waldshut eV.#Zahtjev za prethodnu odluku: Arbeitsgericht Lörrach - Njemačka.#Socijalna politika - Direktiva 93/104/EZ - Izravni učinak.#Spojeni predmeti C-397/01 do C-403/01.


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 20. rujna 2017.#Elecdey Carcelen SA i dr. protiv Comunidad Autónoma de Castilla-La Mancha.#Zahtjevi za prethodnu odluku koje je uputio Tribunal Superior de Justicia de Castilla-La Mancha.#Zahtjev za prethodnu odluku – Okoliš – Električna energija iz vjetra – Direktiva 2009/28/EZ – Promicanje energije iz obnovljivih izvora – Članak 2. stavak 2. točka (k) – Program potpore – Članak 13. stavak 1. podstavak 2. točka (e) – Administrativni troškovi – Direktiva 2008/118/EZ – Opći aranžmani za trošarine – Članak 1. stavak 2. – Dodatni neizravni porezi za ostvarivanje specifičnih ciljeva – Direktiva 2003/96/EZ – Oporezivanje energenata i električne energije – Članak 4. – Minimalno oporezivanje električne energije – Pristojba na vjetroagregate koji služe za proizvodnju električne energije.#Spojeni predmeti C-215/16, C-216/16 i C-220/16.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      20. rujna 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Okoliš – Električna energija iz vjetra – Direktiva 2009/28/EZ – Promicanje energije iz obnovljivih izvora – Članak 2. stavak 2. točka (k) – Program potpore – Članak 13. stavak 1. podstavak 2. točka (e) – Administrativni troškovi – Direktiva 2008/118/EZ – Opći aranžmani za trošarine – Članak 1. stavak 2. – Dodatni neizravni porezi za ostvarivanje specifičnih ciljeva – Direktiva 2003/96/EZ – Oporezivanje energenata i električne energije – Članak 4. – Minimalno oporezivanje električne energije – Pristojba na vjetroagregate koji služe za proizvodnju električne energije”
      U spojenim predmetima C‑215/16, C‑216/16, C‑220/16 i C‑221/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koje je uputio Tribunal Superior de Justicia de Castilla‑La Mancha (Vrhovni sud Kastilje – La Manche, Španjolska), odlukama od 12. travnja 2016. (C‑215/16 i C‑216/16), od 8. travnja 2016. (C‑220/16) i od 11. travnja 2016. (C‑221/16), koje je Sud zaprimio 18. travnja 2016. (C‑215/16 i C‑216/16) i 20. travnja 2016. (C‑220/16 i C‑221/16), u postupcima

         Elecdey Carcelen SA (C‑215/16),

         Energías Eólicas de Cuenca SA (C‑216/16),

         Iberenova Promociones SAU (C‑220/16),

         Iberdrola Renovables Castilla La Mancha SA (C‑221/16)
      protiv

         Comunidad Autónoma de Castilla‑La Mancha,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, E. Regan (izvjestitelj), J.-C. Bonichot, C. G. Fernlund i S. Rodin, suci,
      nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
      tajnik: L. Carrasco Marco, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 29. ožujka 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Elecdey Carcelen SA, R. Fiestas Hummler, abogado,

               –

               za Energías Eólicas de Cuenca SA, J. Ruiz Calzado, L. M. Cazorla Prieto i J. Domínguez Pérez, abogados,

               –

               za Iberenova Promociones SAU i Iberdrola Renovables Castilla La Mancha SA, J. M. Rodríguez Cárcamo i C. Jiménez Jiménez, abogados,

               –

               za Comunidad Autónoma de Castilla‑La Mancha, A. Quereda Tapia, u svojstvu agenta,

               –

               za španjolsku vladu, V. Ester Casas, u svojstvu agenta,

               –

               za Europsku komisiju, K. Talabér‑Ritz, F. Tomat i P. Arenas Naon, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 1. lipnja 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje članka 4. Direktive Vijeća 2003/96/EZ od 27. listopada 2003. o restrukturiranju sustava Zajednice za oporezivanje energenata i električne energije (SL 2003., L 283, str. 51.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 2., str. 75.), članka 1. stavka 2. Direktive Vijeća 2008/118/EZ od 16. prosinca 2008. o općim aranžmanima za trošarine i o stavljanju izvan snage Direktive 92/12/EEZ (SL 2009., L 9, str. 12.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 30., str. 174.) kao i članka 2. stavka 2. točke (k) i članka 13. stavka 1. podstavka 2. točke (e) Direktive 2009/28/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2009. o promicanju uporabe energije iz obnovljivih izvora te o izmjeni i kasnijem stavljanju izvan snage direktiva 2001/77/EZ i 2003/30/EZ (SL 2009., L 140, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 11., str. 39.).

               2

               Zahtjevi su podneseni u okviru postupaka između društava Elecdey Carcelen SA, Energías Eólicas de Cuenca SA, Iberenova Promociones SAU i Iberdrola Renovables Castilla La Mancha SA, s jedne strane, i Comunidad Autónoma de Castilla‑La Mancha (Autonomna regija Kastilja – La Mancha, Španjolska), povodom plaćanja pristojbe na vjetroagregate namijenjene proizvodnji električne energije.

         Pravni okvir
      Pravo Unije
      Direktiva 2003/96

               3

               Članak 1. Direktive 2003/96 određuje:
               „Države članice uvode poreze na energente i električnu energiju u skladu s ovom Direktivom.”

               4

               U članku 2 stavku 1. te direktive utvrđuje se popis proizvoda koji potpadaju pod pojam „energenti” u smislu navedene direktive.

               5

               Člankom 2. stavkom 2. precizira se da se ona primjenjuje i na električnu energiju obuhvaćenu oznakom KN 2716.

               6

               Sukladno članku 4. Direktive 2003/96:
               „1.   Razine oporezivanja koje države članice primjenjuju na energetske proizvode i električnu energiju, a koje su navedene u članku 2., ne smiju biti ispod najniže razine oporezivanja propisane ovom Direktivom.
               2.   Za potrebe ove Direktive, ‚razina oporezivanja’ znači ukupno opterećenje u vezi sa svim neizravnim porezima (osim [poreza na dodanu vrijednost (PDV)]) koji se izračunavaju izravno ili neizravno po količini energenta ili električne energije u trenutku puštanja u slobodnu potrošnju.”

         Direktiva 2008/118

               7

               Članak 1. Direktive 2008/118 određuje:
               „1.   Ovom se Direktivom utvrđuju opća pravila u odnosu na trošarine, koje se ubiru neposredno ili posredno na potrošnju sljedećih roba (dalje u tekstu ‚trošarinska roba’):

                        (a)

                        energenti i električna energija, obuhvaćeni Direktivom [2003/96];

                  […]
               2.   Države članice mogu ubirati druge neizravne poreze na trošarinsku robu za posebne namjene, ako su ti porezi sukladni poreznim pravilima Zajednice koja se primjenjuju na trošarinu ili [PDV], vezano uz utvrđivanje porezne osnovice, izračunavanje poreza, nastanak obveze obračuna i nadzor poreza koji su u pitanju, ali ne uključuju odredbe o oslobođenjima.
               […]”

         Direktiva 2009/28

               8

               Članak 1. Direktive 2009/28, naslovljen „Predmet i područje primjene”, predviđa:
               „Ovom Direktivom utvrđuje se zajednički okvir za promicanje energije iz obnovljivih izvora. Direktiva postavlja obvezne nacionalne ciljeve za ukupan udio energije iz obnovljivih izvora u konačnoj bruto potrošnji energije i za udio energije iz obnovljivih izvora u prometu. […]”

               9

               Članak 2. navedene direktive, naslovljen „Definicije”, u stavku 2. točki (k) određuje:
               „[…]

                        (k)

                        ‚program potpore’ znači svaki instrument, program ili mehanizam koji primjenjuje država članica ili skupina država članica koji potiče uporabu energije iz obnovljivih izvora smanjenjem troškova te energije, povećanjem cijene po kojoj se može prodati ili povećanjem količine nabavljene energije na temelju obveze koja se odnosi na obnovljivu energiju ili na drugi način. To uključuje, ali se ne ograničuje na, investicijsku pomoć, oslobađanje od poreza ili njegovo smanjenje, povrat poreza, programe potpore koji obvezuju na uporabu obnovljive energije uključujući programe koji primjenjuju zelene certifikate i neposredne programe zaštite cijena uključujući tarife za opskrbu energijom i plaćanje premija.”

               10

               Članak 3. Direktive 2009/28, naslovljen „Obvezni nacionalni opći ciljevi i mjere za uporabu energije iz obnovljivih izvora”, određuje:
               „1.   Svaka država članica osigurava da je udio energije iz obnovljivih izvora, izračunan u skladu s člancima od 5. do 11., u konačnoj bruto potrošnji energije u 2020. barem jednak njezinom nacionalnom općem cilju za udio energije iz obnovljivih izvora te godine, kako je naveden u trećemu stupcu tablice u Prilogu I. dijelu A. Takvi obvezni opći nacionalni ciljevi u skladu su s ciljem od najmanje 20 % udjela energije iz obnovljivih izvora u konačnoj bruto potrošnji energije u Zajednici u 2020. Radi lakšeg ostvarenja ciljeva navedenih u ovom članku, svaka država članica razvija i promiče energetsku učinkovitost i uštedu energije.
               […]
               2.   Države članice uvode učinkovite mjere kako bi osigurale da udio energije iz obnovljivih izvora bude jednak udjelu navedenom u okvirnim smjernicama iz Priloga I. dijela B ili da ga premaši.
               3.   Kako bi se ostvarili ciljevi utvrđeni u stavcima 1. i 2. ovog članka države članice mogu, inter alia, primijeniti sljedeće mjere:

                        (a)

                        programe potpore;

                  […]”

               11

               Članak 13. navedene direktive, naslovljen „Administrativni postupci, zakonski i podzakonski akti”, određuje:
               „1.   Države članice osiguravaju da su svi nacionalni propisi koji se odnose na postupke koji se primjenjuju na pogone za proizvodnju električne energije, tj. na postupke izdavanja odobrenja, certificiranja i izdavanja dozvola za proizvodnju energije za grijanje i hlađenje iz obnovljivih izvora energije i na pripadajuću infrastrukturu prijenosne i distribucijske mreže te postupak pretvorbe biomase u biogoriva ili druge energetske proizvode razmjerni i potrebni.
               Države članice ponajprije poduzimaju potrebne mjere da osiguraju:
               […]

                        (e)

                        transparentnost i ovisnost o troškovima administrativnih troškova koje plaćaju potrošači, planeri, arhitekti, građevinari te instalateri i dobavljači opreme i sustava […]

                  […]”

               12

               Prilog I. Direktivi 2009/28, naslovljen „Nacionalni opći ciljevi za udio energije iz obnovljivih izvora u konačnoj bruto potrošnji energije 2020.”, u svom dijelu A navodi opće ciljeve svake države članice, uključujući i opći cilj Kraljevine Španjolske, koji je za navedenu godinu utvrđen u visini 20 %. Dio B navedenog priloga odnosi se na okvirne smjernice iz članka 3. stavka 2. navedene direktive.

         Španjolsko pravo

               13

               Članak 4. Leya 9/2011, por la que se crean el canon eólico y el fondo para el desarrollo tecnológico de las energías renovables y el uso racional de la energía en Castilla La Mancha (Zakon br. 9/2011 o uvođenju pristojbe za vjetroagregate i osnivanju fonda za tehnološki razvoj energije iz obnovljivih izvora i racionalno korištenje energije u Kastilji – La Manchi) od 21. ožujka 2011. (BOE br. 105 od 3. svibnja 2011.) određuje:
               „1.   Oporezivi događaj za pristojbu za vjetroagregate jesu opterećenja i štetni učinci na prirodni okoliš i područje koji nastaju kao posljedica izgradnje vjetroelektrana s vjetroagregatima za proizvodnju električne energije na području Autonomne regije Kastilje – La Manche.
               […]
               3.   Oporezivi događaj postoji i u slučaju kada vlasnik vjetroagregata nije istovjetan vlasniku službenog odobrenja za izgradnju vjetroelektrane.”

               14

               Članak 6. Zakona br. 9/2011, naslovljen „Obveznici”, određuje:
               „1.   Obveznici plaćanja pristojbe su fizičke ili pravne osobe […] koje, po bilo kojoj osnovi, iskorištavaju vjetroelektranu ili instalacije za proizvodnju električne energije pomoću vjetra, čak i u slučaju da nisu nositelji odobrenja za izgradnju.
               Pretpostavlja se, osim ako se dokaže suprotno, da vjetroelektranu iskorištava osoba ili subjekt koji je naveden kao nositelj odobrenja za njezinu izgradnju.
               […]”

               15

               Članak 7. Zakona br. 9/2011, naslovljen „Porezna osnovica”, određuje:
               „1.   Poreznu osnovicu predstavlja zbroj vjetroagregata u vjetroelektrani koja se nalazi na području Autonomne regije Kastilje – La Manche.
               […]”

               16

               Članak 8. Zakona br. 9/2011, naslovljen „Tarifa pristojbe i iznos doprinosa”, određuje:
               „1.   Visina pristojbe određuje se primjenom sljedećih tromjesečnih tarifa pristojbe na poreznu osnovicu:

                        –

                        u vjetroelektranama s najviše dva vjetroagregata: 0 eura za svaki vjetroagregat;

                        –

                        u vjetroelektranama s najmanje tri i najviše sedam vjetroagregata: 489 eura za svaki vjetroagregat;

                        –

                        u vjetroelektranama s najmanje osam i najviše 15 vjetroagregata: 871 euro za svaki vjetroagregat;

                        –

                        u vjetroelektranama s više od 15 vjetroagregata:

                                 a)

                                 ako je broj vjetroagregata jednak ili manji od instalirane snage vjetroelektrane mjerene u megavatima: 1233 eura za svaki vjetroagregat,

                                 b)

                                 ako je broj vjetroagregata veći od instalirane snage vjetroelektrane mjerene u megavatima: 1275 eura za svaki vjetroagregat.

                  […]”

         Glavni postupci i prethodna pitanja

               17

               Tužitelji iz glavnih postupaka na području Autonomne regije Kastilje –La Manche iskorištavaju vjetroagregate namijenjene proizvodnji električne energije.

               18

               Nakon što su za porezno razdoblje 2011. i 2012. godine platili pristojbu uvedenu Zakonom br. 9/2011, ali smatrajući da je ona neustavna i suprotna pravu Unije, tužitelji su od nadležnih nacionalnih tijela zatražili ispravak njihovih samostalno utvrđenih pristojbi za vjetroagregate kao i povrat plaćenih iznosa.

               19

               Nakon što su ti zahtjevi odbijeni, tužitelji su podnijeli tužbu Tribunalu Superior de Justicia de Castilla‑La Mancha (Vrhovni sud Kastilje – La Manche, Španjolska).

               20

               Taj se sud, kao prvo, pita je li pristojba kao što je ona predviđena Zakonom br. 9/2011 sukladna cilju Direktive 2009/28, s obzirom na to da je njezin cilj promicanje i razvoj potrošnje električne energije iz obnovljivih izvora, dopuštajući državama članicama, među ostalim, uvođenje „programa potpore” definiranih u članku 2. stavku 2. točki (k) navedene direktive. Takva bi pristojba – koja se plaća povrh drugih općih i posebnih poreza koji opterećuju proizvodnju električne energije – osobito mogla ugroziti obvezne nacionalne opće ciljeve iz članka 3. stavaka 1. do 3. navedene direktive, u vezi s njezinim Prilogom I., u pogledu udjela električne energije proizvedene iz obnovljivih izvora za 2020. godinu, koji je za Kraljevinu Španjolsku utvrđen u visini od 20 %. Navedeni sud pita se i o tome u kojoj mjeri takva pristojba predstavlja davanje koje je sukladno s člankom 13. stavkom 1. podstavkom 2. točkom (e) iste direktive, s obzirom na to da se tom odredbom strogo ograničava mogućnost država članica da ubiru „administrativne troškove”.

               21

               Sud koji je uputio zahtjev potom izražava sumnje u pogledu pitanja sukladnosti navedene pristojbe s člankom 1. stavkom 2. Direktive 2008/118, kako je protumačen presudom od 27. veljače 2014., Transportes Jordi Besora (C‑82/12, EU:C:2014:108), s obzirom na to da ta pristojba ne služi ostvarenju posebnih ciljeva, već ostvarenju dodatnih proračunskih prihoda za javna tijela.

               22

               Naposljetku, taj se sud pita je li predmetna pristojba spojiva s člankom 4. stavkom 1. Direktive 2003/96, s obzirom na to da može – zbog povećavanja poreznog opterećenja koje proizlazi iz svih neizravnih poreza u Španjolskoj – u toj državi članici dovesti do razine oporezivanja koja premašuje najnižu razinu predviđenu u toj odredbi i stoga dovesti do narušavanja tržišnog natjecanja između država članica.

               23

               U tim je okolnostima Tribunal Superior de Justicia de Castilla‑La Mancha (Vrhovni sud Kastilje – La Manche) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Budući da su ‚programi potpore’, koji su definirani u članku 2. točki (k) Direktive 2009/28/EZ, a među kojima se nalaze porezni poticaji poput smanjenja poreza, oslobođenja od poreza ili njegovog povrata, osmišljeni kao instrumenti za postizanje ciljeva potrošnje energije iz obnovljivih izvora predviđenih u spomenutoj Direktivi 2009/28/EZ, treba li smatrati da su navedeni poticaji ili mjere obvezni i obvezujući za države članice te da imaju neposredan učinak jer se na njih mogu pozvati i istaknuti ih zainteresirani pojedinci u svim vrstama javnih, sudskih ili upravnih postupaka?

                        2.

                        Treba li izraz ‚ali se ne ograničuje na’ koji je upotrijebljen prilikom nabrajanja poreznih poticajnih mjera poput smanjenja poreza, oslobođenja od poreza ili njegovog povrata u okviru ‚programa potpore’ navedenih u prvom pitanju razumijevati tako da je jedan od tih poticaja i neoporezivanje, to jest zabrana bilo kakvog posebnog i pojedinačnog dodatnog nameta na energiju iz obnovljivih izvora, uz opće poreze koji terete gospodarsku djelatnost i proizvodnju električne energije? Jednako tako, ovdje se postavlja i sljedeće pitanje: valja li smatrati da prethodno navedena opća zabrana uključuje zabranu dvostrukog oporezivanja te kumulacije ili preklapanja više općih ili pojedinačnih poreza kojima se djelatnost proizvodnje energije iz obnovljivih izvora tereti u različitim stadijima i koji se odnose na isti oporezivi događaj kao i predmetna pristojba na vjetroelektrane?

                        3.

                        U slučaju negativnog odgovora na drugo pitanje i prihvaćanja mogućnosti da se energija iz obnovljivih izvora oporezuje, treba li pojam ‚posebna namjena’, za potrebe članka 1. stavka 2. Direktive Vijeća 2008/118/EZ, tumačiti na način da željeni cilj treba biti isključiv i da, k tome, stvarna narav poreza kojim se tereti energija iz obnovljivih izvora treba, s obzirom na njegovu strukturu, biti neporezna, a ne samo punjenje proračuna odnosno ubiranje prihoda?

                        4.

                        U skladu s člankom 4. Direktive 2003/96/EZ koji, kada govori o razinama oporezivanja koje države članice moraju primijeniti na energetske proizvode i električnu energiju, upućuje na najniže razine predviđene Direktivom, odnosno na zbroj svih izravnih i neizravnih poreza primjenjivih na te proizvode u trenutku njihova stavljanja u promet, treba li taj zbroj shvaćati na način da iz razine oporezivanja koja se zahtijeva prema Direktivi valja isključiti one nacionalne poreze čija stvarna narav nije neporezna s obzirom na njihovu strukturu i posebnu namjenu koja se tumači u skladu s odgovorom na treće pitanje?

                        5.

                        Je li pojam ‚troškovi’, koji je upotrijebljen u članku 13. stavku 1. točki (e) Direktive 2009/28, autonomni pojam europskog prava koji valja šire tumačiti, tako da obuhvati i bude sinonim općem pojmu poreza?

                        6.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na peto pitanje, postavlja se sljedeće pitanje: mogu li troškovi koje plaćaju potrošači, a na koje se odnosi članak 13. stavak 1. točka (e) Direktive 2009/28, obuhvaćati samo ona porezna davanja i terete čija je namjena, prema potrebi, nadoknaditi štetu nastalu zbog utjecaja [vjetroelektrana] na okoliš i ubranim iznosom popraviti štetu povezanu s takvim negativnim utjecajem ili učinkom, čime nisu obuhvaćeni oni porezi i pristojbe čija je svrha, s obzirom na to da terete čistu energiju, prije svega punjenje proračuna odnosno ubiranje prihoda?”

               24

               Rješenjem od 6. lipnja 2016. predsjednik Suda odredio je spajanje postupaka C‑215/16, C‑216/16, C‑220/16 i C‑221/16 u svrhu pisanog i usmenog dijela postupka kao i donošenja presude.

         O prethodnim pitanjima
      Tumačenje Direktive 2009/28

               25

               Svojim prvim, drugim, petim i šestim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li Direktivu 2009/28, a osobito njezin članak 2. stavak 2. točku (k) i članak 13. stavak 1. podstavak 2. točku (e), tumačiti na način da su joj protivni nacionalni propisi kao što su oni iz glavnog postupka, koji propisuju ubiranje pristojbe na vjetroagregate koji služe za proizvodnju električne energije.

               26

               U tom pogledu valja podsjetiti da je predmet Direktive 2009/28, kako to proizlazi iz njezina članka 1., utvrđivanje zajedničkog okvira za promicanje energije iz obnovljivih izvora određivanjem, među ostalim, nacionalnih obveznih ciljeva za ukupan udio energije iz obnovljivih izvora u konačnoj bruto potrošnji energije.

               27

               Tako su, u skladu s člankom 3. stavkom 1. Direktive 2009/28, države članice dužne osigurati da je udio energije iz obnovljivih izvora u konačnoj bruto potrošnji energije u 2020. barem jednak njihovu nacionalnom općem cilju, kako je utvrđen u Prilogu I. dijelu A te direktive, koji mora biti u skladu s ciljem dostizanja najmanje 20 % udjela energije iz obnovljivih izvora.

               28

               Usto, u skladu s člankom 3. stavkom 2. navedene direktive, države članice moraju uvesti učinkovite mjere kako bi osigurale da udio energije iz obnovljivih izvora bude jednak udjelu navedenom u okvirnim smjernicama iz Priloga I. dijela B ili da ga premaši.

               29

               Radi postizanja tih ciljeva države članice mogu, u skladu s člankom 3. stavkom 3. Direktive 2009/28, primijeniti „programe potpore”, u smislu njezina članka 2. podstavka 2. točke (k), i, prema tome, dodijeliti investicijsku pomoć, oslobađanje od poreza ili njegovo smanjenje, povrat poreza ili programe potpore koji obvezuju na uporabu obnovljive energije.

               30

               Međutim, valja utvrditi da nijedna od navedenih odredaba ne zabranjuje državama članicama uvođenje pristojbe kakva je ona iz glavnog postupka, koja opterećuje vjetroagregate namijenjene proizvodnji električne energije.

               31

               Stoga, kako to proizlazi iz samog teksta članka 3. stavka 3. Direktive 2009/28 i osobito iz izraza „mogu”, države članice nikako nisu, kako bi promicale korištenje energije iz obnovljivih izvora, obvezne donijeti programe potpore ni, a fortiori, ako ih odluče donijeti, iste koncipirati u obliku oslobađanja ili smanjenja od poreza.

               32

               Stoga države članice raspolažu širokom marginom prosudbe u pogledu mjera koje smatraju primjerenima za postizanje obveznih nacionalnih općih ciljeva utvrđenih u članku 3. stavcima 1. i 2. Direktive 2009/28 u vezi s njezinim Prilogom I.

               33

               Iz toga slijedi da mogućnost država članica, predviđena člankom 3. stavkom 3. Direktive 2009/28, da donesu programe potpore namijenjene promicanju uporabe energije iz obnovljivih izvora, ovisno u slučaju, i u obliku oslobođenja od poreza ili njegova smanjenja ni na koji način ne implicira da bi one bile spriječene oporezivati poduzetnike koji razvijaju takve izvore energije, među ostalim, i vjetroagregate namijenjene proizvodnji električne energije.

               34

               Ni članak 13. stavak 1. podstavak 2. točka (e) Direktive 2009/28, koji sud koji je uputio zahtjev također citira, ne predstavlja prepreku uvođenju pristojbe kakva je ona iz glavnog postupka.

               35

               U tom je pogledu dovoljno utvrditi da se ta odredba ograničava na određivanje – kako bi se osiguralo da postupci izdavanja odobrenja, certificiranja i izdavanja dozvola za proizvodnju energije iz obnovljivih izvora budu razmjerni i potrebni – da „administrativni troškovi” koje plaćaju potrošači, planeri, arhitekti, građevinari te instalateri i dobavljači opreme i sustava moraju biti transparentni i ovisni o troškovima.

               36

               Stoga iz samog teksta te odredbe jasno proizlazi da se njome želi jedino ograničiti prevaljivanje na korisnike troškova koji se odnose na usluge pružene u okviru određenih upravnih postupaka i da ona za predmet ni u kojem slučaju nema zabranu državama članicama uvođenja pristojbi kao što je ona o kojoj je riječ u glavnom postupku.

               37

               Iz toga proizlazi da ni članak 3. stavci 1. do 3. Direktive 2009/28 u vezi s njezinim člankom 2. stavkom 2. točkom (k) i Prilogom I. ni njezin članak 13. stavak 1. podstavak 2. točka (e) ne zabranjuju državama članicama uvođenje pristojbe kakva je ona o kojoj je riječ u glavnom postupku, koja tereti vjetroagregate namijenjene proizvodnji električne energije.

               38

               Istina, povećanje uporabe izvora obnovljive energije za proizvodnju električne energije jedan je od važnih elemenata paketa mjera koje su potrebne za smanjenje emisija stakleničkih plinova, a koje spadaju među glavne uzroke klimatskih promjena protiv kojih su se Europska unija i njezine države članice obvezale boriti, kao i za provedbu, među ostalim, Kyotskog protokola uz Okvirnu konvenciju Ujedinjenih naroda o klimatskim promjenama. Takvo se povećanje odnosi i na zaštitu zdravlja i života ljudi, životinja ili biljaka, što su razlozi u općem interesu nabrojeni u članku 36. UFEU‑a. Osim toga, iz članka 194. stavka 1. točke (c) UFEU‑a proizlazi da je razvoj obnovljivih energija jedan od ciljeva kojima se treba voditi energetska politika Unije (presuda od 1. srpnja 2014., Ålands Vindkraft, C‑573/12, EU:C:2014:2037, t. 78. do 81.).

               39

               Međutim, ne može se isključiti mogućnost da pristojba poput one iz glavnog postupka može učiniti manje privlačnom proizvodnju i korištenje vjetroenergije te ugroziti njezin razvoj.

               40

               Međutim, čak i ako se prizna da navedena pristojba – bez obzira na svoj regionalni doseg i činjenicu da se odnosi samo na jedan obnovljivi izvor energije – može dovesti predmetnu državu članicu do toga da ne ispoštuje opći obvezni nacionalni cilj utvrđen u Prilogu I. dijelu A Direktive 2009/28, iz toga bi maksimalno proizlazila povreda te države članice njezinih obveza iz te direktive, a uvođenje takve pristojbe kao takvo ne može se samo po sebi smatrati protivnim navedenoj direktivi, s obzirom na to da države članice – kako je to istaknuto u točki 32. ove presude – raspolažu marginom prosudbe radi postizanja navedenog cilja, uz obvezu poštovanja temeljnih sloboda zajamčenih UFEU‑om.

               41

               Imajući u vidu sve prethodno izneseno, na prvo, drugo, peto i šesto pitanje valja odgovoriti da Direktivu 2009/28, a osobito njezin članak 2. stavak 2. točku (k) i članak 13. stavak 1. podstavak 2. točku (e), treba tumačiti na način da joj nisu protivni nacionalni propisi kao što su oni iz glavnog postupka, koji propisuju ubiranje pristojbe na vjetroagregate koji služe za proizvodnju električne energije.

         Tumačenje Direktive 2003/96

               42

               Svojim četvrtim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 4. Direktive 2003/96 tumačiti na način da su mu protivni nacionalni propisi kakvi su oni iz glavnog postupka, koji predviđaju ubiranje pristojbe na vjetroagregate koji služe za proizvodnju električne energije.

               43

               Stoga to pitanje počiva na pretpostavci prema kojoj je Direktiva 2003/96 – čiji članak 4. stavak 1. predviđa da države članice na energetske proizvode i električnu energiju navedene u njezinu članku 2. primjenjuju razine oporezivanja koje ne smiju biti ispod najniže razine oporezivanja propisane tom direktivom – primjenjiva ratione materiae na sporove u glavnom postupku.

               44

               No, u skladu s člankom 1. Direktive 2003/96, njezino područje primjene ograničeno je na oporezivanje „energenata” i „električne energije”, kako su definirani u njezinu članku 2. stavcima 1. i 2. (vidjeti presudu od 1. listopada 2015., OKG, C‑606/13, EU:C:2015:636, t. 24.).

               45

               U tim okolnostima najprije valja provjeriti oporezuju li se pristojbom kakva je ona iz glavnog postupka „energenti” ili „električna energija” u smislu navedenih odredaba i potpada li ona stoga pod područje primjene Direktive 2003/96.

               46

               U tom pogledu valja podsjetiti da članak 2. stavak 1. Direktive 2003/96 definira u njoj upotrijebljen pojam „energenti” taksativno navodeći popis proizvoda koji potpadaju pod taj pojam, upućujući pritom na oznake kombinirane nomenklature (presude od 4. lipnja 2015., Kernkraftwerke Lippe‑Ems, C‑5/14, EU:C:2015:354, t. 47. i od 1. listopada 2015., OKG, C‑606/13, EU:C:2015:636, t. 26.).

               47

               Međutim, nesporno je da se vjetroagregati o kojima je riječ u glavnom postupku za proizvodnju energije ne koriste nijednim od energenata s tog popisa.

               48

               Nasuprot tomu, nije sporno da ti vjetroagregati proizvode „električnu energiju” u smislu članka 2. stavka 2. Direktive 2003/96.

               49

               S obzirom na to, iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da se pristojba o kojoj je riječ u glavnom postupku, koja tereti vjetroagregate, ne obračunava – kako je to istaknula nezavisna odvjetnica u točkama 59. i 60. svojeg mišljenja – u odnosu na električnu energiju koju oni proizvedu ili na temelju njihove teoretske učinkovitosti, već se sastoji od tromjesečnog paušalnog iznosa koji varira ovisno o veličini vjetroelektrane u kojoj se nalazi vjetroagregat, a za vjetroelektrane koje sadržavaju više od petnaest vjetroagregata ovisno o njihovoj snazi, pri čemu je, uostalom, iznos pristojbe viši ako vjetroagregat ima manju snagu. Usto, ta pristojba nastaje samim postojanjem svojstva vlasnika vjetroagregata ili posjedovanjem odobrenja, čak i ako se isti ne iskorištava, te neovisno o prodaji električne energije iz vjetra.

               50

               Nadalje, kako se pristojba o kojoj je riječ u glavnom postupku ne ubire od potrošača električne energije, ona nije ni u kakvom odnosu s potrošnjom električne energije. Dodatno i u svakom slučaju, iako se, doduše, ne može isključiti da je ta pristojba uključena u cijenu električne energije koja se prodaje potrošačima, nije moguće – vodeći računa o specifičnoj naravi tog proizvoda – utvrditi njegovo podrijetlo i stoga identificirati njegov dio koji je proizveden u vjetroagregatima koji podliježu navedenoj pristojbi, tako da se ona ne može fakturirati potrošačima u obliku transparentnog dodatnog troška.

               51

               Stoga ne postoji nikakva poveznica između, s jedne strane, činjenice koja dovodi do nastanka obveze plaćanja pristojbe o kojoj je riječ u glavnom postupku i, s druge strane, stvarne proizvodnje električne energije u vjetroagregatima te još i manje potrošnje električne energije proizvedene u njima (vidjeti po analogiji presude od 10. lipnja 1999., Braathens, C‑346/97, EU:C:1999:291, t. 22. i 23.; od 4. lipnja 2015., Kernkraftwerke Lippe‑Ems, C‑5/14, EU:C:2015:354, t. 61. do 65. i od 1. listopada 2015., OKG, C‑606/13, EU:C:2015:636, t. 31. do 35.).

               52

               Iz toga proizlazi da se pristojbom kakva je ona iz glavnog postupka ne oporezuje „električna energija” u smislu Direktive 2003/96.

               53

               Stoga pristojba kakva je ona iz glavnog postupka, koja tereti vjetroagregate koji služe za proizvodnju električne energije, ne potpada pod područje primjene navedene direktive, kako je ono definirano u njezinu članku 1. i članku 2. stavcima 1. i 2.

               54

               Imajući u vidu sve prethodno navedeno, na četvrto pitanje valja odgovoriti da članak 4. Direktive 2003/96 treba tumačiti na način da mu nisu protivni nacionalni propisi kakvi su oni iz glavnog postupka, koji predviđaju ubiranje pristojbe na vjetroagregate koji služe za proizvodnju električne energije, s obzirom na to da se tom pristojbom ne oporezuju energenti ili električna energija u smislu članka 1. i članka 2. stavaka 1. i 2. navedene direktive te ona stoga ne potpada pod njezino područje primjene.

         Tumačenje Direktive 2008/118

               55

               Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 1. stavak 2. Direktive 2008/118 tumačiti na način da su mu protivni nacionalni propisi kakvi su oni iz glavnog postupka, koji predviđaju ubiranje pristojbe na vjetroagregate koji služe za proizvodnju električne energije.

               56

               Treba podsjetiti da se, prema njezinu članku 1. stavku 1., Direktivom 2008/118 utvrđuju opća pravila u odnosu na trošarine koje se ubiru neposredno ili posredno na potrošnju roba nabrojenih u toj odredbi, a među kojima se nalaze, posebice, u navedenom članku 1. stavku 1. točki (a), „energenti i električna energija, obuhvaćeni Direktivom 2003/96/EZ”.

               57

               Uostalom, prema članku 1. stavku 2. navedene direktive, trošarinska roba na temelju te direktive može biti predmet neizravnog nameta koji nije trošarina uvedena tom direktivom ako se, s jedne strane, taj namet obračunava radi jedne ili više posebnih namjena i ako, s druge strane, poštuje pravila Unije o oporezivanju primjenjiva na trošarine ili PDV za potrebe određivanja porezne osnovice, izračunavanja poreza, nastanka obveze obračuna i nadzora poreza, pri čemu ta pravila ne uključuju odredbe koje se odnose na izuzeća (vidjeti u tom smislu presudu od 5. ožujka 2015., Statoil Fuel & Retail, C‑553/13, EU:C:2015:149, t. 35.).

               58

               Kako je to Sud već istaknuo, ta odredba, koja ima za cilj uvažavanje različitosti poreznih tradicija država članica u tom području kao i čestog pribjegavanja neizravnom oporezivanju radi ostvarivanja neproračunskih politika, omogućuje državama članicama da, osim minimalne trošarine, utvrde i druge neizravne poreze koji imaju specifične svrhe (presuda od 4. lipnja 2015., Kernkraftwerke Lippe‑Ems, C‑5/14, EU:C:2015:354, t. 58.).

               59

               U ovom slučaju tužitelji iz glavnog postupka tvrde da predmetna pristojba predstavlja neizravni porez kojim se ne ostvaruje specifičan cilj, s obzirom na to da se njome – umjesto da se želi zaštititi okoliš – upravo suprotno, isti ugrožava, odvraćajući od ulaganja u postrojenja za proizvodnju električne energije iz vjetra, i ona stoga predstavlja zapreku razvoju obnovljivih izvora energije. U svakom slučaju, prihod od te pristojbe ne koristi se nužno za kompenziranje troškova navodnih negativnih utjecaja vjetroelektrana na okoliš. Jedini je cilj te pristojbe osigurati nadležnim tijelima dodatne proračunske prihode.

               60

               Nasuprot tomu, španjolska vlada i Autonomna regija Kastilja – La Mancha smatraju da se tom pristojbom – osim toga što se ne radi o neizravnom porezu jer izravno opterećuje gospodarsku sposobnost proizvođača električne energije iz vjetra – ostvaruje specifičan cilj vezan za okoliš, s obzirom na to da je ona namijenjena internalizaciji troškova koji proizlaze iz ugrožavanja okoliša uzrokovanih razvojem vjetroelektrana, kako bi se unaprijedile tehnološke inovacije smanjivanjem broja vjetroelektrana ili njihove veličine.

               61

               Međutim, valja podsjetiti da se članak 1. stavak 2. Direktive 2008/118 – kako to proizlazi iz točke 57. ove presude – odnosi samo na neizravne poreze koji nisu trošarine, koji se ubiru neposredno ili posredno na potrošnju „trošarinskih roba”, kako su nabrojene u članku 1. stavku 1. te direktive (vidjeti u tom smislu presudu od 4. lipnja 2015., Kernkraftwerke Lippe‑Ems, C‑5/14, EU:C:2015:354, t. 59.).

               62

               Međutim, iako se potonja odredba odnosi na „energente i električnu energiju obuhvaćene Direktivom 2003/96/EZ”, iz točaka 46. do 52. ove presude upravo proizlazi da pristojba kakva je ona iz glavnog postupka, koja se ubire na vjetroagregate koji služe za proizvodnju električne energije, ne opterećuje energente ili električnu energiju u smislu navedene direktive.

               63

               Stoga takva pristojba – s obzirom na to da ne opterećuje potrošnju energenata ili električne energije – ne potpada pod područje primjene Direktive 2008/118.

               64

               Iz toga slijedi da pitanje ima li ta pristojba za cilj zaštitu okoliša potpada isključivo pod nacionalno pravo.

               65

               Imajući u vidu sve prethodno navedeno, na treće pitanje valja odgovoriti da članak 1. stavak 2. Direktive 2008/118 treba tumačiti na način da mu nisu protivni nacionalni propisi kakvi su oni iz glavnog postupka, koji predviđaju ubiranje pristojbe na vjetroagregate koji služe za proizvodnju električne energije, s obzirom na to da ta pristojba ne predstavlja porez koji se ubire na potrošnju energenata ili električne energije i stoga ne potpada pod područje primjene te direktive.

         Troškovi

               66

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Direktivu 2009/28/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2009. o promicanju uporabe energije iz obnovljivih izvora te o izmjeni i kasnijem stavljanju izvan snage direktiva 2001/77/EZ i 2003/30/EZ, a osobito njezin članak 2. stavak 2. točku (k) i članak 13. stavak 1. podstavak 2. točku (e), treba tumačiti na način da joj nisu protivni nacionalni propisi kao što su oni iz glavnog postupka, koji propisuju ubiranje pristojbe na vjetroagregate koji služe za proizvodnju električne energije.

                           2.

                           Članak 4. Direktive Vijeća 2003/96/EZ od 27. listopada 2003. o restrukturiranju sustava Zajednice za oporezivanje energenata i električne energije treba tumačiti na način da mu nisu protivni nacionalni propisi kakvi su oni iz glavnog postupka, koji predviđaju ubiranje pristojbe na vjetroagregate koji služe za proizvodnju električne energije, s obzirom na to da se tom pristojbom ne oporezuju energenti ili električna energija u smislu članka 1. i članka 2. stavaka 1. i 2. navedene direktive te ona stoga ne potpada pod njezino područje primjene.

                           3.

                           Članak 1. stavak 2. Direktive Vijeća 2008/118/EZ od 16. prosinca 2008. o općim aranžmanima za trošarine i o stavljanju izvan snage Direktive 92/12/EEZ treba tumačiti na način da mu nisu protivni nacionalni propisi kakvi su oni iz glavnog postupka, koji predviđaju ubiranje pristojbe na vjetroagregate koji služe za proizvodnju električne energije, s obzirom na to da ta pristojba ne predstavlja porez koji se ubire na potrošnju energenata ili električne energije i stoga ne potpada pod područje primjene te direktive.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: španjolski