title: Presuda Suda (treće vijeće) od 22. lipnja 2016.#Steef Mennens protiv Emirates Direktion für Deutschland.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Amtsgericht Düsseldorf.#Zahtjev za prethodnu odluku – Zračni prijevoz – Uredba (EZ) br. 261/2004 – Članak 2. točka (f) i članak 10. stavak 2. – Djelomična nadoknada cijene karte u slučaju premještaja putnika na letu u niži razred – Pojmovi ,karta’ i ,cijena karte’ – Izračun nadoknade koja se mora isplatiti putniku.#Predmet C-255/15.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      22. lipnja 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Zračni prijevoz — Uredba (EZ) br. 261/2004 — Članak 2. točka (f) i članak 10. stavak 2. — Djelomična nadoknada cijene karte u slučaju premještaja putnika na letu u niži razred — Pojmovi ‚karta’ i ‚cijena karte’ — Izračun nadoknade koja se mora isplatiti putniku“
      U predmetu C‑255/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Amtsgericht Düsseldorf (Okružni sud u Düsseldorfu, Njemačka), odlukom od 30. travnja 2015., koju je Sud zaprimio 29. svibnja 2015., u postupku

         Steef Mennens

      protiv

         Emirates Direktion für Deutschland,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, D. Šváby, J. Malenovský (izvjestitelj), M. Safjan i M. Vilaras, suci,
      nezavisni odvjetnik: Y. Bot,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               S. Mennens, osobno,

               —

               za Emirates Direktion für Deutschland, U. Steppler, Rechtsanwalt,

               —

               za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju C. Colellija i F. Di Mattea, avvocati dello Stato,

               —

               za Europsku komisiju, W. Mölls i K. P. Wojcik, kao i N. Yerrel, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 2. točke (f) i članka 10. stavka 2. Uredbe (EZ) Europskog parlamenta i Vijeća od 11. veljače 2004. o utvrđivanju općih pravila odštete i pomoći putnicima u slučaju uskraćenog ukrcaja i otkazivanja ili dužeg kašnjenja leta u polasku te o stavljanju izvan snage Uredbe (EEZ) br. 295/91 (SL L 46, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 26., str. 21.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Steefa Mennensa i Emirates Direktion für Deutschland (u daljnjem tekstu: Emirates) povodom zahtjeva za djelomičnu nadoknadu cijene karte nakon premještanja u niži razred.

         Pravni okvir

               3

               Uvodne izjave 1., 2. i 4. Uredbe br. 261/2004 glase:

                        „(1)

                        Aktivnost Zajednice u području zračnog prijevoza usmjerena je, pored ostalih stvari, na osiguravanje visoke razine zaštite putnika. Uz to, u potpunosti bi trebalo voditi računa o obvezama zaštite potrošača općenito.

                        (2)

                        Uskraćivanje ukrcaja i otkazivanje ili [duže] kašnjenje leta uzrokuju ozbiljne probleme i neugodnosti putnicima.

                  [...]

                        (4)

                        Zajednica bi stoga trebala povisiti standarde zaštite propisane tom Uredbom, kako bi ojačala prava putnika i osigurala djelovanje zračnih prijevoznika sukladno ujednačenim uvjetima na liberaliziranom tržištu.”

               4

               Članak 2. te uredbe, naslovljen „Definicije”, propisuje da za potrebe te uredbe:

                        „(f)

                        ‚karta’ znači važeći dokument koji daje pravo na prijevoz ili neki ekvivalent tomu koji nije u papirnatom obliku, uključujući i elektronički oblik, koji je izdao ili ovjerio zračni prijevoznik ili ovlašteni agent.”

               5

               Članak 8. navedene uredbe, naslovljen „Pravo na vraćanje prevoznine ili preusmjeravanje”, u stavku 1. predviđa:
               „1. Upućivanjem na ovaj članak, putnicima se nudi izbor između:

                        (a)

                                 —

                                 nadoknade u roku od 7 dana, u skladu s člankom 7. stavkom 3., cjelokupnog iznosa vrijednosti karte po cijeni po kojoj je kupljena, za dio ili dijelove putovanja koji nisu realizirani i za dio, ili dijelove putovanja koji su već ostvareni, ako let više služi svrsi prvotnog plana putovanja putnika, zajedno sa, kada je to primjereno,

                                 —

                                 povratnim letom u prvu točku polazišta, kada je to najranije moguće;

                  [...]”

               6

               Članak 10. iste uredbe, naslovljen „Premještaj u viši ili niži razred”, u stavku 2. predviđa:
               „Ako zračni prijevoznik premjesti putnika u razred niži od onoga za koji je karta plaćena, dužan mu je u roku od 7 dana, na načine utvrđene u članku 7. stavku 3., nadoknaditi

                        (a)

                        30 % cijene karte za sve letove od 1500 km i kraće; ili

                        (b)

                        50 % cijene karte za sve letove unutar Zajednice duže od 1500 km, osim za letove između europskog državnog područja država članica i francuskih prekomorskih departmana, i za sve ostale letove između 1500 km i 3500 km; ili

                        (c)

                        75 % cijene karte za sve letove koji ne spadaju pod točke (a) ili (b), uključujući letove između europskog državnog područja država članica i francuskih prekomorskih departmana.”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               7

               S. Mennens rezervirao je i kupio jedinstvenu i cjelokupnu kartu za korištenje više letova kojima upravlja Emirates. Ti letovi povezivali su Düsseldorf (Njemačka) i Dubai (Ujedinjeni Arapski Emirati) u noći od 26. na 27. srpnja 2013., Dubai i Tokio (Japan) 29. srpnja 2013., Singapur (Singapur) i Dubai u noći od 23. na 24. kolovoza 2013. te Dubai i Frankfurt (Njemačka) 24. kolovoza 2013. Na letovima koji su povezivali Düsseldorf, Dubai i Tokio S. Mennens trebao je biti smješten u prvi razred, a na onima koji su povezivali Singapur, Dubai i Frankfurt u poslovni razred. Na karti je posebno bila naznačena „tarifa” svih letova koje je kupio S. Mennens, u iznosu od 2371 eura, različiti pripadajući „porezi i pristojbe” te „ukupan iznos” tih elemenata odnosno 2472,92 eura, ali nisu bile navedene pojedinačne cijene tih letova.

               8

               Budući da je Emirates S. Mennensa premjestio iz prvog u niži (poslovni) razred na letu između Düsseldorfa i Dubaija, potonji je potom od njega na temelju članka 10. stavka 2. točke (c) Uredbe br. 261/2004 zatražio naknadu iznosa od 1853,94 eura, što odgovara 75 % cijene njegove karte, uključujući poreze i pristojbe. Postupajući po tom zahtjevu Emirates je S. Mennensu naknadio iznos od 376 eura.

               9

               U okviru spora koji je S. Mennens pokrenuo pred Amtsgerichtom Düsseldorf (Okružni sud u Düsseldorfu, Njemačka), Emirates je u biti istaknuo, s jedne strane, da u slučaju kada karta omogućuje korištenje skupa letova i kada je na samo jednom od tih letova ili dijelova leta došlo do premještaja u niži razred, postotak naknade iz članka 10. stavka 2. točke (c) Uredbe br. 261/2004 ne primjenjuje se na ukupnu cijenu te karte, već samo na cijenu dotičnog leta ili dijela leta. S druge strane, on tvrdi da se taj postotak ne treba primijeniti na cijenu navedenog leta ili dijela leta koja uključuje poreze i pristojbe, već samo na njegovu cijenu bez poreza.

               10

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da rješavanje tog aspekta spora ovisi o tumačenju odredbi članka 2. točke (f) u vezi s člankom 10. stavkom 2. točkom (c) Uredbe br. 261/2004.

               11

               U tim okolnostima je Amtsgericht Düsseldorf (Okružni sud u Düsseldorfu) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 10. stavak 2. u vezi s člankom 2. točkom (f) Uredbe br. 261/2004 (1) tumačiti na način da je ‚karta’ dokument s kojim putnik (osobito) ima pravo na prijevoz na onome letu na kojem je premješten u niži razred neovisno o tome jesu li u tom dokumentu navedeni i daljnji letovi poput povezanih ili povratnih letova?

                        2.

                        U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje, treba li članak 10. stavak 2. u vezi s člankom 2. točkom (f) Uredbe br. 261/2004 dalje tumačiti na način da je ‚cijena karte’ onaj iznos koji je putnik platio za sve letove navedene na karti iako je samo na jednome od letova premješten u niži razred?
                        U slučaju niječnog odgovora na prvo pitanje, treba li iznos koji je temelj za povrat novca u skladu s člankom 10. stavkom 2. Uredbe br. 261/2004 odrediti uzimajući u obzir jedino objavljenu cijenu zračnog prijevoznika u rezerviranom razredu za prijevoz na dijelu leta u kojem je izvršen premještaj u niži razred ili izračunati umnožak udaljenosti dijela leta na koji se odnosi premještaj i ukupne udaljenosti leta te ga potom pomnožiti s ukupnom cijenom leta?

                        3.

                        Treba li članak 10. stavak 2. Uredbe br. 261/2004 dalje tumačiti na način da je ‚cijena karte’ samo cijena samoga leta bez poreza i pristojbi?”

         Nadležnost Suda

               12

               Emirates osporava nadležnost Suda za odgovor na zahtjev za prethodnu odluku navodeći da ni sam sud koji je uputio zahtjev nije nadležan za odlučivanje o glavnom predmetu.

               13

               U tom pogledu treba istaknuti da navodna nenadležnost suda koji je uputio zahtjev ne utječe na nadležnost Suda.

               14

               Naime, svojim zahtjevom sud koji ga je uputio od Suda traži da u prethodnoj odluci dâ tumačenje Uredbe br. 261/2004. Budući da je ta uredba akt institucije Europske unije, Sud je očito nadležan za odlučivanje o tom zahtjevu sukladno članku 267. prvom stavku UFEU‑a.

               15

               Nadalje, iz spisa proizlazi da je tumačenje koje se zahtijeva od Suda potrebno kako bi se sudu koji je uputio zahtjev omogućilo da donese odluku u glavnom postupku. U tim uvjetima, s obzirom na podjele uloga između Suda i nacionalnih sudova, Sud nije ovlašten provjeravati je li odluka koja mu je upućena donesena u skladu s nacionalnim pravilima o organizaciji sudova i sudskom postupku (presuda od 23. studenog 2006., Asnef‑Equifax i Administración del Estado, C‑238/05, EU:C:2006:734, t. 14. i navedena sudska praksa), a stoga niti odbaciti zahtjev za prethodnu odluku.

         O prethodnim pitanjima

         Prvo i drugo pitanje

               16

               Svojim prvim i drugim pitanjem, koja je potrebno zajedno ispitati, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 10. stavak 2. i članak 2. točku (f) Uredbe br. 261/2004 tumačiti na način da je, u slučaju premještaja putnika na letu u niži razred:

                        —

                        karta koju je potrebno uzeti u obzir za određivanje povrata novca dotičnom putniku dokument koji tom putniku daje pravo na prijevoz samo tim letom, neovisno o tome jesu li u tom dokumentu navedeni i daljnji letovi, i

                        —

                        cijena koju je potrebno uzeti u obzir za određivanje te nadoknade ili iznos koji je putnik platio za sve letove navedene u njegovoj karti ili cijena koju je zračni prijevoznik objavio za let i razred na koji se premještaj u niži razred odnosi ili dio cijene karte koji odgovara količniku udaljenosti odnosnog leta i ukupne udaljenosti prijevoza na koji putnik ima pravo.

               17

               U tom pogledu članak 10. stavak 2. točke (a) do (c) Uredbe br. 261/2004 propisuju da, ako zračni prijevoznik premjesti putnika u razred niži od onoga za koji je karta kupljena, dužan mu je nadoknaditi dio cijene te karte, koji je sam po sebi određen s obzirom na, osobito, udaljenost predmetnih letova.

               18

               Ova odredba povezuje stoga pojmove „karta” i „let”.

               19

               Pojam „karta“ je u članku 2. točki (f) Uredbe br. 261/2004 definiran kao važeći dokument koji daje pravo na prijevoz ili neki ekvivalent tomu koji nije u papirnatom obliku, koji je izdao ili ovjerio zračni prijevoznik ili ovlašteni agent.

               20

               S druge strane, pojam „let” nije definiran u Uredbi br. 261/2004. Međutim, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da se let sastoji od operacije zračnog prijevoza koja je tako i na određen način „jedinica” tog prijevoza, a koju obavlja zračni prijevoznik koji utvrđuje svoju rutu (presude od 10. srpnja 2008.Emirates Airlines, C‑173/07, EU:C:2008:400, t. 40. i od 13. listopada 2011., Sousa Rodríguez i dr., C‑83/10, EU:C:2011:652, t. 27.).

               21

               Stoga je karta dokument koji putniku daje pravo na prijevoz koje samo po sebi može obuhvaćati, ovisno o slučaju, jedan ili više letova.

               22

               Svaki od tih letova koji predstavlja jednu jedinicu prijevoza se u načelu obavlja sukladno uvjetima koje su putnik i zračni prijevoznik ugovorili. Među tim uvjetima je osobito smještanje navedenog putnika u određeni razred za koji je on, prema uvjetima iz članka 10. stavka 2. Uredbe br. 261/2004 kupio kartu.

               23

               Stoga, putnik na temelju svoje karte ima osobito pravo na prijevoz na jednom ili više određenih letova te smještanje u odgovarajući razred na svakom od tih letova.

               24

               Međutim, kada zračni prijevoznik premjesti tog putnika na određenom letu u razred niži od onog za koji je kupio kartu, navedeni putnik na odnosnom letu ne koristi uslugu koja odgovara protuvrijednosti cijene koju je platio. Naprotiv, taj premještaj u niži razred nema utjecaja na usluge ugovorene za druge letove koje ta karta po potrebi omogućuje navedenom putniku.

               25

               Slijedom navedenog, članak 10. stavak 2. Uredbe br. 261/2004 ne primjenjuje se na te druge letove.

               26

               Ovu analizu podupire cilj kojem teži Uredba br. 261/2004, a koji je, kao što proizlazi iz uvodnih izjava 1., 2. i 4. te uredbe, osigurati visoku razinu zaštite putnika i potrošača time što jača njihova prava u određenim situacijama koje uzrokuju ozbiljne probleme i neugodnosti te im standardizirano i neposredno naknađuje štetu (vidjeti, u tom smislu, presudu od 10 siječnja 2006., IATA i ELFAA, C‑344/04, EU:C:2006:10, t. 82.)

               27

               Naime, u situaciji poput one u glavnom postupku, kada zračni prijevoznik premjesti putnika u razred niži od onoga za koji je kupio kartu na tom letu, neugodnost koja je prouzročena tom putniku dovodi do toga da on tijekom toga leta ne može uživati komfor koji odgovara razredu naznačenom u toj karti.

               28

               Stoga treba smatrati da je cilj članka 10. stavka 2. Uredbe br. 261/2004 naknaditi točno određenu neugodnost, povezanu s određenim letom, a ne s prijevozom putnika u cjelini.

               29

               Slijedom toga, samo cijena leta na kojem je putnik premješten u niži razred može poslužiti kao osnovica za naknadu predviđenu tom odredbom, a ne ukupna cijena prijevoza na koji ta karta daje pravo.

               30

               Međutim, u slučaju u kojem je na karti samo navedena ukupna cijena za prijevoz putnika te ista stoga nije precizirana, osnova cijene leta na kojem je putnik premješten u niži razred treba biti dio cijene te karte koji odgovara količniku udaljenosti odnosnog leta i ukupne udaljenosti prijevoza na koji putnik ima pravo.

               31

               Naime, budući da se premještaj putnika u niži razred odnosi na samo jedan dio njegova putovanja, kojem odgovara određena udaljenost, primjena ove metoda dopušta određivanje nadoknade na koju taj putnik ima pravo razmjerno dijelu prijevoza tijekom kojega je došlo do premještaja u niži razred koji mu je prouzročio neugodnost.

               32

               U pogledu svih prethodnih razmatranja, na prvo i drugo pitanje treba odgovoriti da odredbe članka 10. stavka 2. u vezi s člankom 2. točkom (f) Uredbe br. 261/2004 treba tumačiti na način da, u slučaju premještaja određenog putnika u niži razred, cijena koju je potrebno uzeti u obzir za izračunavanje nadoknade na koju dotični putnik ima pravo je cijena leta na kojem je taj putnik premješten u niži razred, osim ako ta cijena nije navedena na karti, u kojem slučaju je potrebno osloniti se na dio cijene te karte koji odgovara količniku udaljenosti navedenog leta i ukupne udaljenosti prijevoza na koji putnik ima pravo.

         Treće pitanje

               33

               Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita, u biti, treba li članak 10. stavak 2. Uredbe br. 261/2004 tumačiti na način da, u slučaju premještaja putnika na određenom letu u niži razred, cijena karte koju je potrebno uzeti u obzir za određivanje nadoknade tom putniku odgovara samo cijeni samoga leta bez poreza i pristojbi.

               34

               U tom pogledu, članak 10. stavak 2. točke (a) do (c) Uredbe br. 261/2004 odnose se, bez dodatnih pojašnjenja, na „cijenu karte”, što znači, kao što to proizlazi iz odgovora na drugo postavljeno pitanje, cijenu leta na kojemu je dotični putnik premješten u niži razred.

               35

               Nesporno je da ta cijena uključuje osobito dva različita sastavna dijela, odnosno, s jedne strane, „tarifu” koju zračni prijevoznik primjenjuje na prijevoz putnika koji je kupio kartu, i s druge strane, poreze i pristojbe koje je tom prilikom naplatio taj zračni prijevoznik.

               36

               Ti porezi i pristojbe predstavljaju neizbježne sastavne dijelove konačne cijene koju putnik mora platiti kako bi koristio uslugu koju je ponudio zračni prijevoznik (vidjeti, prema analogiji, presude od 19. srpnja 2012., ebookers.com Deutschland, C‑112/11, EU:C:2012:487, t. 14., i od 18. rujna 2014., Vueling Airlines, C‑487/12, EU:C:2014:2232, t. 36.).

               37

               Međutim, iz dijela rečenice koja je dio zajedničkog uvodnog zaglavlja točaka (a) do (c) članka 10. stavka 2. Uredbe br. 261/2004 proizlazi da, ako zračni prijevoznik premjesti putnika u razred niži od onoga za koji je karta plaćena, mora mu nadoknaditi dio cijene te karte na način predviđen u točkama (a) do (c).

               38

               U tom dijelu rečenice implicitno je istaknuta stvarna odgovornost zračnog prijevoznika za premještaj u niži razred na način da se njega, i samo njega, u svojstvu osobe koja obavlja predmetni let, u smislu sudske prakse navedene u točki 20. ove presude, može smatrati odgovornim za odluku da, protivno onomu što je ugovorio s putnikom i karti koju je potonji kupio, putnika premjesti u razred niži od onoga koji je naveden u putnikovoj karti.

               39

               Stoga članak 10. stavak 2. Uredbe br. 261/2004 treba u cijelosti tumačiti na način da se za utvrđivanje nadoknade putniku ne mogu uzeti u obzir sastavni dijelovi cijene leta kao što su porezi i pristojbe kada oni, iako se odnose na navedeni let, nisu s njime neraskidivo povezani.

               40

               Ovaj zaključak podupire cilj kojem teži članak 10. stavak 2. Uredbe br. 261/2004, a koji je, kao što je istaknuto u točkama 26. do 28. ove presude, paušalna nadoknada neugodnosti do koje je dovelo umanjenje komfora povezano s premještajem u niži razred koje je proveo zračni prijevoznik, za cjelokupnu udaljenost i tijekom ukupnog trajanja odnosnog leta.

               41

               Naime, s obzirom na takav cilj, za tu se uredbu ne može smatrati da predstavlja pravnu osnovu koja omogućuje određivanje nadoknade, pa makar i u djelomičnom i paušalnom obliku, sastavnog dijela cijene za koju ni potraživanje ni iznos nisu povezani s tom neugodnošću i, slijedom toga, provedbom odnosnog leta.

               42

               Na sudu koji je uputio zahtjev je da utvrdi odgovaraju li porezi i pristojbe u glavnom postupku tim zahtjevima.

               43

               U tim okolnostima na treće pitanje treba odgovoriti tako da članak 10. stavak 2. Uredbe br. 261/2004 treba tumačiti na način da cijena karte koju je potrebno uzeti u obzir za određivanje povrata novca putniku u slučaju premještaja u niži razred na letu odgovara samo cijeni tog samog leta bez poreza i pristojbi navedenih na toj karti, pod uvjetom da ni potraživanje ni iznos istih ne ovise o razredu za koji je navedena karta kupljena.

         Troškovi

               44

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                        1.

                           Odredbe članka 10. stavka 2. u vezi s člankom 2. točkom (f) Uredbe (EZ) br. 261/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. veljače 2004. o utvrđivanju općih pravila odštete i pomoći putnicima u slučaju uskraćenog ukrcaja i otkazivanja ili dužeg kašnjenja leta u polasku te o stavljanju izvan snage Uredbe (EEZ) br. 295/91 treba tumačiti na način da, u slučaju premještaja određenog putnika u niži razred, cijena koju je potrebno uzeti u obzir za izračunavanje nadoknade na koju dotični putnik ima pravo je cijena leta na kojemu je taj putnik premješten u niži razred, osim ako ta cijena nije navedena na karti, u kojem slučaju je potrebno osloniti se na dio cijene te karte koji odgovara količniku udaljenosti navedenog leta i ukupne udaljenosti prijevoza na koji putnik ima pravo.

                        2.

                           Članak 10. stavak 2. Uredbe br. 261/2004 treba tumačiti na način da cijena karte koju je potrebno uzeti u obzir za određivanje povrata novca putniku u slučaju premještaja u niži razred na letu odgovara samo cijeni toga samog leta bez poreza i pristojbi navedenih na toj karti, pod uvjetom da ni potraživanje ni iznos istih ne ovise o razredu za koji je navedena karta kupljena.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Suda (treće vijeće) od 25. srpnja 2008. # C.A.S. SpA protiv Komisije Europskih zajednica. # Žalba. # Predmet C-204/07 P.


title: Presuda Službeničkog suda Europske unije (drugo vijeće) od 10. srpnja 2014.#CG protiv Europske investicijske banke (EIB).#Javna služba – Osoblje EIB‑a – Imenovanje – Radno mjesto načelnika službe – Imenovanje drugog kandidata – Nepravilnosti u postupku odabira – Obveza nepristranosti članova povjerenstva za odabir – Postupanje predsjednika povjerenstva za odabir prema tužitelju koje je vrijedno osude – Sukob interesa – Usmeno izlaganje jednako za sve kandidate – Dokumenti dostavljeni za potrebe usmenog izlaganja koji mogu favorizirati jednog kandidata – Kandidat koji je sudjelovao u sastavljanju dostavljenih dokumenata – Povreda načela jednakog postupanja – Tužba za poništenje – Odštetni zahtjev.#Predmet F‑115/11.

text:
      PRESUDA SLUŽBENIČKOG SUDA EUROPSKE UNIJE (drugo vijeće)
      10. srpnja 2014.(*)

      „Javna služba – Osoblje EIB‑a – Imenovanje – Radno mjesto načelnika službe – Imenovanje drugog kandidata – Nepravilnosti u postupku odabira – Obveza nepristranosti članova povjerenstva za odabir – Postupanje predsjednika povjerenstva za odabir prema tužitelju koje je vrijedno osude – Sukob interesa – Usmeno izlaganje jednako za sve kandidate – Dokumenti dostavljeni za potrebe usmenog izlaganja koji mogu favorizirati jednog kandidata – Kandidat koji je sudjelovao u sastavljanju dostavljenih dokumenata – Povreda načela jednakog postupanja – Tužba za poništenje – Odštetni zahtjev“
      U predmetu F‑115/11,
      povodom tužbe podnesene na temelju članka 270. UFEU‑a,
      CG, član osoblja Europske investicijske banke, sa stalnom adresom u Sandweileru (Luksemburg), kojeg je zastupao N. Thieltgen,
         a zatim J.-N. Louis i D. de Abreu Caldas, odvjetnici,

      tužitelj,
      protiv
      Europske investicijske banke (EIB), koju zastupaju G. Nuvoli i T. Gilliams, u svojstvu agenata, uz asistenciju A. Dal Ferra, odvjetnika,

      tuženika,
      SLUŽBENIČKI SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: M. I. Rofes i Pujol (izvjestiteljica), predsjednica, K. Bradley i J. Svenningsen, suci,
      tajnik: X. Lopez Bancalari, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 6. ožujka 2014.,
      donosi sljedeću
      Presudu
      1        Tužbom podnesenom tajništvu Službeničkog suda 27. listopada 2011. CG u bitnom zahtijeva od tog suda da poništi odluku predsjednika
         Europske investicijske banke (EIB ili u daljnjem tekstu: Banka) o imenovanju A‑a, umjesto tužitelja, na radno mjesto načelnika
         službe „Politika rizika i određivanja cijena“ („Risk Policy and Pricing division“, u daljnjem tekstu: Služba RPP), koja je
         dio Uprave za kreditni rizik Opće uprave (OU) za upravljanje rizicima (u daljnjem tekstu: OU „Upravljanje rizicima“) i da
         naloži Banci popravljanje imovinske i neimovinske štete koju smatra pretrpljenom.

       Pravni okvir
      2        U skladu s člankom 308. UFEU‑a statut Banke utvrđen je u Protokolu koji je priložen Ugovorima i koji čini njihov sastavni
         dio.

      3        Člankom 7. stavkom 3. točkom (h) Protokola br. 5 o statutu Banke predviđeno je da Vijeće guvernera odobrava poslovnik Banke.
         Taj je propis odobren 4. prosinca 1958. i pretrpio je više izmjena. On predviđa da pravilnike o osoblju Banke donosi Odbor
         direktora.

      4        Pravilnik o osoblju Banke donio je 20. travnja 1960. Odbor direktora. U članku 14. verzije Pravilnika koja se primjenjuje
         na spor navodi se da se osoblje Banke sastoji od tri kategorije djelatnika, prema funkciji koju obnašaju: prva kategorija
         obuhvaća rukovodeće osoblje i sastoji se od dvije funkcijske skupine, funkcijske skupine „rukovodećeg kadra“ i „[f]unkcijske
         skupine C“; druga kategorija obuhvaća izvršno osoblje s „[f]unkcijskom skupinom D“, „[f]unkcijskom skupinom E“ i „[f]unkcijskom
         skupinom F“; treća kategorija odnosi se na operativno osoblje i sastavljena je od četiriju funkcijskih skupina.

      5        U članku 41. Pravilnika o osoblju određeno je:

      „Sve vrste pojedinačnih sporova između Banke i članova njezina osoblja iznose se pred Sud [Europske unije].
      Sporovi, osim onih nastalih u pogledu [stegovnih] mjera, podliježu postupku mirnog rješavanja pred Bankinim povjerenstvom
         za mirenje, bez obzira na podnošenje tužbe Sudu.

      […]“
      6        Dana 25. svibnja 2004. Upravni odbor Banke odobrio je dokument naslovljen „Upute o [u]nutarnjoj [m]obilnosti i [n]apredovanju“
         (u daljnjem tekstu: Upute).

      7        U članku 2. Uputa, naslovljenom „Oglašavanje slobodnih radnih mjesta“:

      „Sva slobodna radna mjesta u pravilu su otvorena svim članovima osoblja i oglašavaju se. […]“
      8        U članku 3. Uputa, naslovljenom „Odlučivanje u povjerenstvima“, predviđeno je:

      „Kolektivna ocjena rukovodećeg kadra putem povjerenstava ima za cilj pridonijeti ravnoteži, pravednosti i transparentnosti
         postupka donošenja odluke o popunjavanju slobodnih radnih mjesta. […] Odlučivanje u povjerenstvima obvezno je pri popunjavanju
         slobodnih radnih mjesta u funkcijskoj skupini C ili u višoj [funkcijskoj skupini] […]“

      9        Prilog I. Uputama, koji se odnosi na sastav i ulogu odbora za odabir, određuje:

      „[…] Povjerenstva moraju što je moguće više predstavljati rukovodeći kadar, vodeći računa o okruženju i utjecaju promatranog
         radnog mjesta. Sastavljena su od pet članova te uključuju žene i muškarce. U njihovom sastavu mora biti najmanje jedan predstavnik
         [Uprave za ljudske potencijale] i predstavnik jedne od općih [u]prava u kojima se ne nalazi radno mjesto koje se popunjava.
         Članovi povjerenstva moraju biti najmanje na istoj funkcijskoj razini u odnosu na radno mjesto koje se popunjava.

      [G]lavni [d]irektor odgovoran za radno mjesto i [Uprava za] [lj]udske [p]otencijale zajedno odlučuju o sastavu povjerenstva.“
      10      Uprava za ljudske potencijale Banke izradila je dokument „Dobre [p]rakse [p]ovjerenstva za [o]dabir“ (u daljnjem tekstu: Dobre
         prakse). U njegovoj verziji koja se primjenjuje na spor određeno je u članku 4. stavku 1.:

      „Povjerenstva su sastavljena od pet članova s pravom glasa i jednog promatrača koji predstavlja [Zajednički odbor za jednake
         mogućnosti muškaraca i žena]. [P]redsjednik povjerenstva uobičajeno predstavlja opću upravu u kojoj se radno mjesto popunjava.
         Pet članova s pravom glasa jednaki su u tom pravu. Promatrač [Zajedničkog odbora za jednake mogućnosti muškaraca i žena] nema
         pravo glasa. Pet članova s pravom glasa moraju biti najmanje na istoj funkcijskoj razini u odnosu na slobodno radno mjesto.
         Sastav povjerenstva dogovaraju [Uprava za ljudske potencijale] i Opća uprava koja radno mjesto popunjava, a mora uključivati
         najmanje jednog člana s pravom glasa koji je ženskog spola.“

      11      Članak 5. stavak 1. Dobrih praksi glasi kako slijedi:

      „[P]redsjednik povjerenstva ima jednako pravo glasa kao i drugi članovi, ali djeluje kao ‘primus inter pares’ […], što znači
         da u slučaju nepostojanja konsenzusa po pitanju konačne preporuke [p]redsjednik ima odlučujući glas u toj preporuci, koji
         (ako je iskorišten) mora biti obrazložen u zapisniku sa sastanka povjerenstva.“

      12      Prema članku 10. stavku 3. Dobrih praksi:

      „[…] U izvještavanjima i vijećanjima povjerenstva, […] [p]redsjednik uzima posljednju riječ kako bi omogućio ostalim članovima
         da izraze svoje mišljenje bez utjecaja [O]pće uprave koja zapošljava. […]“

      13      U skladu s člankom 17. Dobrih praksi:

      „Odluku o imenovanju donosi [p]redsjednik [Banke] nakon savjetovanja s kolegama iz [Upravnog] [o]dbora o prijedlogu [d]irektora
         [Uprave za ljudske potencijale]. U tu svrhu [d]irektor [Uprave za ljudske potencijale], na temelju zapisnika [p]ovjerenstva,
         upućuje prijedlog za imenovanje [odboru koji čine Upravni odbor i glavni tajnik] prilažući tom prijedlogu, ako smatra potrebnim,
         dodatna pojašnjenja [Uprave za ljudske potencijale].“

       Činjenice iz kojih proizlazi spor
      14      Banka je tužitelja angažirala 16. srpnja 1998. u kategoriji izvršnog osoblja, funkcijskoj skupini E.

      15      Tužitelj je 1. travnja 2000. unaprjeđen u funkcijsku skupinu D, stupanj 1, navedene kategorije.

      16      Dana 1. siječnja 2008. tužitelj je imenovan načelnikom službe „Koordiniranje“ (u daljnjem tekstu: Služba za koordinaciju)
         u okviru OU „Upravljanje rizicima“ i unaprijeđen u funkcijsku skupinu C kategorije rukovodećeg osoblja. Tužitelj se na tom
         radnom mjestu nalazio i na dan podnošenja tužbe.

      17      U vrijeme stupanja tužitelja na radno mjesto načelnika Službe za koordinaciju OU „Upravljanje rizicima“ vodio je glavni direktor
         koji je izravno nadzirao X‑a, direktora Uprave za kreditni rizik, i Y‑a, direktora Uprave za financijski rizik, te tužitelja.

      18      U izvješću o ocjeni tužitelja za 2008. godinu glavni direktor OU „Upravljanje rizicima“ u svojstvu ocjenjivača zauzeo je stav
         da je tužiteljev učinak bio u skladu sa svim očekivanjima i da treba dobiti premiju.

      19      U izvješću o ocjeni tužitelja za prvo polugodište 2009. godine ocjenjivač je zaključio da je učinak tužitelja bio vrlo dobar.
         Tužitelju je dodijeljena povišica od tri polustupnja i premije.

      20      Dopisom od 16. veljače 2011. glavni direktor OU „Upravljanje rizicima“ podnio je Upravnom odboru banke prijedlog preustroja
         te opće uprave.

      21      Dana 18. veljače 2011. tužitelj je podnio zahtjev za otvaranje istražnog postupka protiv X‑a i Y‑a u području poštovanja dostojanstva
         osobe na radnom mjestu. U tom je zahtjevu tužitelj naveo da su ga X, od mjeseca lipnja 2010., i Y, od mjeseca rujna 2008.,
         zastrašivali i uznemiravali tako što su ga, među ostalim „stavili ad acta“ raspodjeljujući i/ili smanjujući njegovu ulogu i njegove odgovornosti.

      22      Dana 22. veljače 2011. Upravni odbor Banke odobrio je projekt preustroja OU „Upravljanje rizicima“ (u daljnjem tekstu: preustroj
         OU „Upravljanje rizicima“), pri čemu je taj novi ustroj drukčiji od prijedloga sadržanog u dopisu glavnog direktora OU „Upravljanje
         rizicima“ od 16. veljače 2011.

      23      Dopisom direktora Uprave za ljudske potencijale od 28. veljače 2011. tužitelj je obaviješten o otvaranju istražnog postupka
         i pozvan da svoju pritužbu podnese na memorandumu.

      24      Memorandumom od 14. ožujka 2011. tužitelj je prijavio uznemiravanje i zastrašivanje od strane dvaju navodnih uznemiravatelja,
         X‑a i Y‑a.

      25      Dopisom od 30. ožujka 2011. predsjednik Banke obavijestio je osoblje o činjenici da je Upravni odbor odobrio preustroj OU
         „Upravljanje rizicima“ s učinkom od 1. travnja 2011. (u daljnjem tekstu: obavijest osoblju od 30. ožujka 2011.). Iz tog dopisa
         proizlazi da od navedenog datuma opća politika rizika, uključujući Baselski sporazum, adekvatnost kapitala, simulaciju krize
         i određivanje cijena, pripadaju novoustrojenoj Službi RPP, integriranoj u Upravu za kreditni rizik OU „Upravljanje rizicima“.
         U obavijesti osoblju od 30. ožujka 2011. također je naznačeno da će u okviru preustroja OU „Upravljanje rizicima“ Y, direktor
         Uprave za financijski rizik, postati direktor Uprave za kreditni rizik i da će obavijest o slobodnom novom radnom mjestu načelnika
         Službe RPP (u daljnjem tekstu: sporno radno mjesto) biti objavljen prema Bankinoj uobičajenoj proceduri.

      26      Dana 20. svibnja 2011. objavljena je obavijest o spornom slobodnom radnom mjestu. Rok za podnošenje prijava utvrđen je s danom
         7. lipnja 2011.

      27      Porukom elektroničke pošte, koju je 3. lipnja 2011. uputio direktoru Uprave za ljudske potencijale, tužitelj je zatražio obustavu
         postupka odabira za zapošljavanje na spornom radnom mjestu, osobito stoga što je član povjerenstva za odabir bio Y, obuhvaćen
         istražnim postupkom tada u tijeku, a koji je on pokrenuo. Na tu poruku elektroničke pošte nije mu odgovoreno.

      28      Dana 7. lipnja 2011. tužitelj je podnio prijavu za sporno radno mjesto.

      29      Elektroničkom porukom od 10. lipnja 2011. tužitelj je pozvan na razgovor s povjerenstvom za odabir predviđen za 17. lipnja
         2011. U pozivu na razgovor s povjerenstvom za odabir naznačeno je da je ono sastavljeno od pet članova i da mu predsjeda Y. Također
         je navedeno da će tijekom razgovora tužitelj biti dužan održati izlaganje u trajanju od deset minuta o pitanju koje mu je
         dostavljeno u poruci elektroničke pošte, a za pripremu kojeg se može poslužiti dokumentima priloženima toj poruci.

      30      Porukom elektroničke pošte od 14. lipnja 2011., koja je upućena direktoru Uprave za ljudske potencijale, tužitelj je zatražio
         zamjenu Y‑a.

      31      Istoga je dana porukom elektroničke poruke direktor Uprave za ljudske potencijale odgovorio tužitelju da će sastav povjerenstva
         za odabir ostati isti. Naznačio je da bi bilo „nezamislivo“ da Y, direktor Uprave za kreditni rizik, ne predsjedava svim razgovorima
         koje provodi povjerenstvo za odabir. Naglasio je da je jedan službenik Uprave za ljudske potencijale član povjerenstva za
         odabir i da je jedna od najvažnijih odgovornosti potonjeg osigurati jednako i objektivno postupanje prema svim kandidatima.

      32      Dana 16. lipnja 2011. sredinom dana tužitelj je putem elektroničke pošte dostavio motivacijsko pismo i životopis tajništvu
         povjerenstva za odabir.

      33      Istoga dana uvečer tužitelj je porukom elektroničke pošte obavijestio tajništvo povjerenstva za odabir da se iz zdravstvenih
         razloga neće pojaviti na razgovoru predviđenom za sutradan i da će biti na bolovanju u trajanju od tri tjedna.

      34      Dana 17. lipnja 2011. svi kandidati osim tužitelja održali su razgovor s povjerenstvom za odabir.

      35      Porukom elektroničke pošte od 29. lipnja 2011., koja je poslana i zemaljskom poštom, predstavnik Uprave za ljudske potencijale
         u povjerenstvu za odabir pozvao je tužitelja da ponudi datum između 8. i 14. srpnja 2011. za svoj razgovor s povjerenstvom.
         Budući da tužitelj nije odgovorio, gore navedeni član povjerenstva zatražio je od njega porukom elektroničke pošte od 7. srpnja
         2011., i preporučenim pismom, da potvrdi svoju dostupnost 11., 13. ili 14. srpnja 2011. za spomenuti razgovor.

      36      Porukom elektroničke pošte od 11. srpnja 2011. tužitelj je obavijestio o svojoj dostupnosti 13. i 14. srpnja 2011. kako odgovara
         povjerenstvu.

      37      Dana 11. srpnja 2011. istražni odbor koji je ispitivao tužiteljevu pritužbu zbog uznemiravanja dao je svoje mišljenje (u daljnjem
         tekstu: mišljenje istražnog odbora). U pogledu X‑a, istražni je odbor zaključio da nije bilo moguće „utvrditi neprimjereno
         i namjerno postupanje koje bi se samo po sebi moglo kvalificirati kao uznemiravanje“, dok se u pogledu Y‑a, nakon što je utvrdio
         da su određena postupanja koja je prijavio tužitelj potvrđena, nije izjasnio o tome predstavljaju li ona uznemiravanje. Istražni
         je odbor u navedenom mišljenju Banci također uputio niz preporuka.

      38      Dana 13. srpnja 2011. povjerenstvo za odabir je pod predsjedanjem Y‑a saslušalo tužitelja.

      39      U svom zapisniku od 18. srpnja 2011., izrađenom po završetku postupka odabira, povjerenstvo je jednoglasno zaključilo da je
         A najbolji kandidat za popunjavanje spornog radnog mjesta te je predložio njegovo imenovanje.

      40      Porukom elektroničke pošte od 27. srpnja 2011. tužitelj je obaviješten o tome da je povjerenstvo odabralo A‑a.

      41      Dopisom od 28. srpnja 2011. predsjednik Banke obavijestio je osoblje o svojoj odluci o imenovanju A‑a na sporno radno mjesto
         (u daljnjem tekstu: odluka od 28. srpnja 2011.), koju je donio nakon savjetovanja s kolegama iz Upravnog odbora.

      42      Porukom elektroničke pošte od 29. srpnja 2011. tužitelj je od direktora Uprave za ljudske potencijale zatražio obavijest pisanim
         putem o razlozima neprihvaćanja njegove prijave te o razlozima koji opravdavaju izbor drugog kandidata.

      43      Dopisom od 5. rujna 2011. tužitelj je predsjedniku Banke podnio prigovor u kojem je zatražio poništenje odluke od 28. srpnja
         2011. te naknadu štete za koju smatra da mu je uzrokovana nezakonitošću te odluke i činjenicom da se morao pojaviti pred povjerenstvom
         za odabir kojemu je član jedan od navodnih uznemiravatelja obuhvaćenih istražnim postupkom koji je u tijeku.

      44      Dana 8. rujna 2011. tužitelja je primio službenik Uprave za ljudske potencijale koji mu je pružio uvid u dio zapisnika povjerenstva
         za odabir koji se na njega odnosi.

      45      Dopisom od 19. rujna 2011. predsjednik Banke potvrdio je primitak prigovora od 5. rujna 2011. Tužitelja je obavijestio da
         će zbog izostanka odgovorne osobe u Upravi za ljudske potencijale koji traje do 23. rujna 2011. prigovor i odštetni zahtjev
         biti obrađeni po njezinom povratku s dopusta i da će nakon tog datuma biti obaviješten o njegovoj odluci.

       Zahtjevi stranaka i postupak
      46      Tužitelj svojom tužbom zahtijeva od Službeničkog suda da:

      –        poništi odluku od 28. srpnja 2011.;
      –        naloži Banci poduzimanje potrebnih mjera kako bi se zakonito proveo postupak za popunjavanje spornog radnog mjesta;
      –        utvrdi odgovornost Banke za nezakonitost odluke o imenovanju A‑a na sporno radno mjesto;
      –        naloži Banci plaćanje naknade pretrpljene imovinske i neimovinske štete koju je pretrpio, zajedno sa zateznim kamatama, i
         to:

      –        za neimovinsku štetu: 50.000 eura;
      –        za imovinsku štetu na ime izgubljene zarade: 436.100 eura;
      –        kao mjeru izvođenja dokaza, naloži vještačenje kako bi se utvrdio opseg imovinske i neimovinske štete proizašle iz nezakonitosti
         odluke od 28. srpnja 2011., a čiji je predmet podrobnije opisan u prijedlogu za izvođenje dokaza priloženom tužbi;

      –        naloži Banci snošenje troškova postupka.
      47      Banka od Službeničkog suda zahtijeva da:

      –        odbije tužbu kao nedopuštenu i/ili neosnovanu;
      –        naloži tužitelju snošenje troškova.
      48      U replici od 6. lipnja 2012. tužitelj je od Službeničkog suda zatražio da kao mjeru izvođenja dokaza naloži saslušanje jednog
         svjedoka prema prijedlogu za izvođenje dokaza koji je priložio navedenoj replici i, podredno, da prihvati kao novi dokaz svjedočenje
         tog svjedoka dostavljeno u spomenutom prijedlogu. Taj je zahtjev podnesen u prilog dijelu tužbenog zahtjeva koji je usmjeren
         na poništenje odluke. Na pitanje koje je o zahtjevu za mjeru izvođenja dokaza Službenički sud postavio tužitelju u okviru
         mjera upravljanja postupkom navedenih u sljedećoj točki, potonji je objasnio da ga nije mogao istaknuti u tužbi jer je tek
         u veljači 2012. saznao za činjenice o kojima bi se taj svjedok mogao očitovati.

      49      Tajništvo je dopisima od 29. siječnja 2014. pozvalo stranke da odgovore na mjere upravljanja postupkom. One su uredno postupile
         po tom pozivu.

      50      Tužitelj je na raspravi odustao od drugog i petog dijela svog tužbenog zahtjeva.

       Pravo
      1.     Prvi dio tužbenog zahtjeva, usmjeren na poništenje odluke od 28. srpnja 2011.
      51      U prilog zahtjevu za poništenje tužitelj je istaknuo tri razloga. Prvi je utemeljen na postojanju nepravilnosti u postupku
         zapošljavanja. Drugi se odnosi na očitu pogrešku o ocjeni. Treći je utemeljen na zloporabi ovlasti.

      52      Tijekom rasprave tužitelj je izjavio da odustaje od drugog i trećeg razloga.

      53      Treba dakle smatrati da se tužitelj oslanja na jedan jedini razlog, utemeljen na postojanju nepravilnosti u postupku zapošljavanja.
         Navedeni je razlog podijelio na dva dijela: prvi, utemeljen na nedostatku nepristranosti povjerenstva za odabir i drugi, na
         povredi načela jednakog postupanja pri odabiru pitanja upućenih kandidatima, kojim se favoriziralo A‑a.

       Prvi dio razloga, utemeljen na nedostatku nepristranosti povjerenstva za odabir
      54      U okviru prvog dijela svog jedinog razloga zbog kojeg traži poništenje tužitelj ističe dva prigovora: na prvom mjestu žali
         se na nedostatak nepristranosti predsjednika povjerenstva za odabir, Y‑a, a na drugom na nedostatak nepristranosti ostalih
         članova povjerenstva.

       Prvi prigovor, utemeljen na nedostatku nepristranosti Y‑a kao člana i predsjednika povjerenstva za odabir
      –       Argumenti stranaka
      55      Tužitelj ističe da je odluka od 28. srpnja 2011. donesena nakon preporuke direktora Uprave za ljudske potencijale utemeljene
         na postupku zapošljavanja u kojem su počinjene nepravilnosti pa iz tog razloga odluku treba poništiti. Navodi da je 28. veljače
         2011. na njegov zahtjev otvoren istražni postupak u području poštovanja dostojanstva osobe na radnom mjestu zbog zastrašivanja
         i uznemiravanja, osobito od strane Y‑a, za koje smatra da ih je trpio od rujna 2008. Istražni odbor je u svom mišljenju od
         11. srpnja 2011. naveo da je Y‑a njegova sredina doživljavala kao „ambiciozna čovjeka“ koji „poput parnog valjka ide naprijed
         ne obazirući se previše na usputnu štetu koju može prouzročiti“ i za kojega tužitelj smatra da ga je isključio s njegovog
         radnog mjesta prisvajajaći sebi sve strateške aspekte koje uključuje djelovanje Službe za koordinaciju.

      56      Tužitelj tvrdi da se zbog istražnog postupka zbog uznemiravanja koji je otvoren na njegov zahtjev i kojim je Y bio obuhvaćen
         potonji u postupku zapošljavanja našao u sukobu interesa u odnosu na njega, što ga je sprečavalo u davanju objektivnog i nepristranog
         mišljenja o njegovoj prijavi. Tužitelj dodaje da je Y, k tome, predsjedavao povjerenstvom za odabir, što mu je, prema njegovu
         mišljenju, omogućilo da izravno ili neizravno utječe na druge članove povjerenstva u pogledu odabira osobe kojoj će biti ponuđeno
         radno mjesto. Zbog članstva Y‑a u povjerenstvu za odabir mišljenje tog povjerenstva nije, smatra on, moglo ponuditi tražena
         jamstva u pogledu nepristranosti i objektivnosti.

      57      Tužitelj se također žali na činjenicu da Banka, unatoč mišljenju istražnog odbora u kojem su utvrđena određena postupanja
         Y‑a koja je on prijavio i unatoč njegovu izričitu zahtjevu da Y ne bude član povjerenstva za odabir, nije izmijenila sastav
         povjerenstva i da se morao pojaviti pred povjerenstvom za odabir kojim je predsjedavao jedan od njegovih navodnih uznemiravatelja.

      58      Banka uzvraća da je zbog svog položaja direktora Uprave koja zapošljava imenovanje Y‑a za člana povjerenstva za odabir odgovaralo
         ustaljenoj praksi i bilo sukladno Dobrim praksama. Što se tiče mišljenja istražnog odbora, Banka ističe da je u njemu zaključeno
         da se navodnim uznemiravateljima ne može pripisati nikakav čin uznemiravanja. Banka također navodi da je usvojila mjere koje
         mogu zajamčiti nepristranost povjerenstava, poput članstva predstavnika Uprave za ljudske potencijale u povjerenstvu i prisutnosti
         predstavnika Zajedničkog odbora za jednake mogućnosti muškaraca i žena (u daljnjem tekstu: COPEC) kao promatrača. Naposljetku,
         zapisnik povjerenstva za odabir pokazuje, prema njezinom mišljenju, da Y nije zauzeo diskriminirajući stav prema tužitelju
         i da njegov položaj predsjednika povjerenstva nije bio ni od kakva utjecaja na odluku od 28. srpnja 2011. Naime, iz zapisnika
         povjerenstva proizlazi, prema mišljenju Banke, da je tužitelj svrstan na posljednje mjesto između pet kandidata, da su odluku
         povjerenstva o tome da A‑a preporuči za sporno radno mjesto njegovi članovi donijeli jednoglasno i da su ocjene koje su članovi
         povjerenstva dali pojedinom kandidatu bile ujednačene, s obzirom na to da se nijedan od njih nije značajno udaljio od stajališta
         koje su izrazili drugi članovi.

      –       Ocjena Općeg suda
      59      Ustaljena je sudska praksa da široke diskrecijske ovlasti koje su dodijeljene natječajnom povjerenstvu ili povjerenstvu za
         odabir u smislu određivanja oblikâ i detaljnog sadržaja usmenih testova kojima se kandidati podvrgavaju treba kompenzirati
         brižljivom primjenom pravila o organizaciji tih testova (presude Girardot/Komisija, T‑92/01, EU:T:2002:220, t. 24., i Christensen/Komisija,
         T‑336/02, EU:T:2005:115, t. 38.).

      60      Iz ustaljene sudske prakse također proizlazi da je povjerenstvo za odabir dužno osigurati da njegova ocjena svih kandidata
         promatranih tijekom usmenih testova bude donesena u uvjetima jednakosti i objektivnosti (presuda Pantoulis/Komisija, T‑290/03,
         EU:T:2005:316, t. 90. i navedena sudska praksa). Iako predmetni postupak zapošljavanja nije proveden putem natječaja, ta se
         sudska praksa može primijeniti i u ovom slučaju jer povjerenstvo za odabir ima za cilj, kao i natječajno povjerenstvo, odabrati
         najbolje kandidate među onima koji su nakon objave obavijesti o slobodnom radnom mjestu podnijeli prijavu i raspolaže značajnim
         manevarskim prostorom pri organiziranju selekcijskih testova.

      61      Prema tome, na temelju načela dobre uprave i jednakog postupanja Banka ima obvezu brinuti o dobroj organizaciji postupka odabira
         i osigurati svim kandidatima u tom postupku što je moguće jasnije i pravilnije odvijanje razgovora s povjerenstvom za odabir.
         To podrazumijeva da svi članovi povjerenstva za odabir koje je imenovala Banka posjeduju potrebnu neovisnost kako se njihova
         objektivnost ne bi mogla dovesti u pitanje.

      62      Stoga je na Službeničkom sudu da provjeri pravilnost imenovanja povjerenstva za odabir i njegova djelovanja, osobito je li
         ono poštovalo obvezu nepristranosti, što je jedno od pravila kojima se i natječajno povjerenstvo i povjerenstvo za odabir
         rukovode u svom postupanju, koje je predmet nadzora suda Unije (vidjeti, u pogledu djelovanja natječajnog povjerenstva, rješenje
         Meierhofer/Komisija, F‑74/07 RENV, EU:F:2011:63, t. 62.).

      63      Službenički sud dakle u ovom slučaju treba ispitati je li Y bio u sukobu interesa u odnosu na tužitelja zato što je bio obuhvaćen
         istragom zbog uznemiravanja iza koje je stajao tužitelj. U slučaju pozitivnog odgovora, propust Y‑a da se suzdrži od ocjene
         tužiteljeve prijave značio bi povredu njegove obveze nepristranosti i, posljedično, obveze nepristranosti povjerenstva u cjelini.

      64      U tom smislu valja napomenuti da se sukob interesa odnosi na situaciju u kojoj se dužnosnik odnosno član osoblja mora, pri
         obavljanju svojih dužnosti, izjasniti o određenom predmetu u vezi s čijim postupanjem ili rješavanjem ima određeni osobni
         interes koji bi mogao ugroziti njegovu neovisnost (vidjeti kao primjer presudu Giannini/Komisija, T‑100/04, u daljnjem tekstu:
         presuda Giannini, EU:T:2008:68, t. 223.).

      65      Međutim, činjenica da je član natječajnog povjerenstva ili član povjerenstva u okviru postupka odabira naveden u pritužbi
         zbog uznemiravanja koju je podnio pristupnik na natječaj ili kandidat u postupku odabira ne može, sama za sebe, podrazumijevati
         obvezu člana o kojemu je riječ da se povuče iz povjerenstva za odabir (vidjeti, u tom smislu, presudu BY/EASA, F‑81/11, EU:F:2013:82,
         t. 72.). Suprotno tome, ako se na temelju objektivnih naznaka, relevantnih i usuglašenih, zaključi da je član povjerenstva
         u sukobu interesa na način da ima izravan ili neizravan osobni interes dati prednost ili dovesti u lošiji položaj jednog od
         kandidata, obveza nepristranosti, kako je utvrđena u članku 41. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, nalaže da se taj
         član suzdrži od ocjenjivanja zasluga tog kandidata, osobito ako se od osobe koja će u konačnici biti odabrana očekuje da mu
         bude podređena.

      66      U predmetnom je slučaju nesporno to da je novoustrojena Služba RPP integrirana u Upravu za kreditni rizik i da je Y kao direktor
         te Uprave trebao biti izravno nadređen kandidatu koji će biti imenovan na sporno radno mjesto. Službenički sud treba dakle
         ispitati je li tužitelj ponudio objektivne naznake, relevantne i usuglašene, o tome da je Y, kao član i predsjednik povjerenstva
         za odabir, imao osobni interes koji je mogao ugroziti njegovu neovisnost pri ocjenjivanju tužiteljeve prijave za sporno radno
         mjesto.

      67      U tom je smislu, s jedne strane, nesporno to da je 28. veljače 2011. na zahtjev tužitelja otvoren istražni postupak u području
         poštovanja dostojanstva osobe na radnom mjestu zbog zastrašivanja i uznemiravanja koje je osobito provodio Y. Službenički
         sud stoga smatra da je Banka ocijenila da je takav istražni postupak s obzirom na okolnosti nužan i da ne treba odmah odbijati
         zahtjev tužitelja.

      68      Također je nesporno da je 11. srpnja 2011. istražni odbor koji je ispitivao tužiteljevu pritužbu zbog uznemiravanja dao svoje
         mišljenje u kojem nema nikakvog formalnog zaključka o tome predstavljaju li postupanja koja se prigovaraju Y‑u uznemiravanje,
         iako je istražni odbor, među ostalim, utvrdio da su određena postupanja koja je tužitelj prijavio potvrđena. U odgovoru na
         pitanje koje joj je Službenički sud postavio tijekom rasprave Banka je navela da se mišljenje istražnog odbora u području
         uznemiravanja uobičajeno prosljeđuje predsjedniku Banke radi donošenja odluke, ali ne izravno navodnim uznemiravateljima ni
         podnositelju pritužbe. Također je navela da je Y nedvojbeno primio službenu obavijest o odluci predsjednika Banke da se ne
         postupa po pritužbi tužitelja, koju je on donio uzimajući u obzir mišljenje istražnog odbora, ali ne i samo mišljenje.

      69      S druge strane, također je nesporno da je obavijest o slobodnom radnom mjestu objavljena 20. svibnja 2011. i da je razgovor
         tužitelja s povjerenstvom za odabir održan 13. srpnja 2011., to jest dva dana nakon što je istražni odbor dao svoje mišljenje,
         nakon čega je 18. srpnja 2011. povjerenstvo za odabir sastavilo svoj zapisnik u kojem je predložilo A‑a za to radno mjesto.

      70      Iz prethodnih točaka proizlazi da se postupak odabira odvijao usporedno s istražnim postupkom.

      71      Nadalje, iz mišljenja istražnog odbora proizlazi da se tužitelj napose žalio na to da ga je Y „stavio ad acta“ raspodjeljujući i/ili smanjujući njegovu ulogu i njegove odgovornosti.

      72      Istražni odbor je u tom smislu utvrdio da se „[s] vremenom, položaj [tužitelja] u očima [Y‑a] promijenio: nekada cijenjen
         i vrlo povoljno ocjenjivan suradnik postao je prepreka na putu koji si je zacrtao. Kako je tužitelj k tome bio njegov konkurent
         za položaj [g]lavnog [d]irektora [OU ‘Upravljanje rizicima’], [Y] nije oklijevao pri popunjavanju praznina u obnašanju vlasti
         koje je za sobom ostavio [tužitelj] zbog svoje bolesti i koje je iz svoje bolesničke postelje potonji pokušavao u određenoj
         mjeri popuniti“ te da je zbog toga Y „postupno isključivao [tužitelja] s njegovog radnog mjesta prisvajajući sebi sve strateške
         aspekte koje uključuje djelovanje Službe za koordinaciju. Trenutno je također nesporno da je […] organizacijska struktura
         [OU ‘Upravljanje rizicima] takva da [Y] u svojim rukama drži sve ključne strateške funkcije, što daje jasan uvid u hijerarhiju
         Banke, kao i to da je [tužitelj] ograničen na administrativne dužnosti. Dogodilo se dakle ono što je [tužitelj] predviđao“.

      73      U svojem mišljenju istražni odbor također potvrđuje da su se „nekad izvanredni odnosi [tužitelja] s [Y‑om] pogoršali, s obzirom
         na to da je [Y] popunjavao praznine koje je [tužitelj] ostavio istovremeno prisvajajući najvažnije i intelektualno najzahtjevnije
         [tužiteljeve] zadaće, dok potonji takvo slabljenje svojih dužnosti nije prihvaćao. Naposljetku su bilo kakva komunikacija
         ili odnos povjerenja među njima postal[i] nemoguć[i]“.

      74      Istražni odbor također navodi da se Y „[…] doživljava kao ambiciozan čovjek s vlastitim viđenjem svoje profesionalne budućnosti,
         kojeg neki opisuju kao parni valjak koji ide naprijed ne obazirući se previše na usputnu štetu koju može prouzročiti“, kao
         i to da je „[tužitelj] bio tamo, da je ometao njegove ambicije i da je njegov izostanak […] zbog bolesti djelomično blokirao
         uredno izvršavanje poslova, pa ga je trebalo isključiti“.

      75      Iz mišljenja istražnog odbora također proizlazi da je Y doista u određenoj mjeri postupao onako kako mu tužitelj stavlja na
         teret i da su u vrijeme održavanja razgovora tužitelja s povjerenstvom za odabir, 13. srpnja 2011., poslovni odnosi između
         tužitelja i Y‑a bili znatno pogoršani.

      76      Budući da bi Y postao izravno nadređen tužitelju da je tužitelj bio odabran i imenovan na sporno radno mjesto, a imajući u
         vidu prosudbe i činjenice iznesene u točkama 67. do 75. ove presude, osobito činjenice koje je istražni odbor u svom mišljenju
         ocijenio dokazanima, Službenički sud smatra da je tužitelj u predmetnom slučaju ponudio objektivne naznake, relevantne i usuglašene,
         u prilog svojoj tezi prema kojoj se Y imenovanjem za člana povjerenstva za odabir našao u sukobu interesa koji je mogao dovesti
         u sumnju njegovu sposobnost da s potrebnom objektivnošću ocijeni tužiteljevu prijavu.

      77      Nesporno je da je Y sudjelovao u razgovoru s tužiteljem i u njegovom ocjenjivanju, iako se od toga morao suzdržati zbog postojećeg
         sukoba interesa u odnosu prema njemu.

      78      K tome, valja podsjetiti da je u članku 5. stavku 1. i članku 10. stavku 3. Dobrih praksi određeno da predsjednik povjerenstva
         za odabir ima odlučujući glas u slučaju nepostojanja konsenzusa po pitanju konačne preporuke i da tijekom vijećanja uzima
         posljednju riječ kako ne bi utjecao na ostale članove povjerenstva za odabir. Posljedično, iz tih odredaba proizlazi da je
         Y kao predsjednik povjerenstva za odabir bio u mogućnosti odigrati odlučujuću ulogu u radu povjerenstva i utjecati na ostale
         njegove članove.

      79      S obzirom na prethodna razmatranja i ne prejudicirajući sadržaj rasprava među članovima povjerenstva za odabir te stajališta
         koja su zauzeli pojedini članovi, uključujući Y‑a, valja zaključiti da je Y, zbog činjenice da je predsjedavao tim povjerenstvom,
         povrijedio svoju obvezu nepristranosti. Budući da svi članovi povjerenstva za odabir moraju pokazivati potrebnu neovisnost
         kako objektivnost povjerenstva za odabir u cjelini ne bi mogla biti ugrožena, treba smatrati da je povrijeđena i obveza nepristranosti
         povjerenstva za odabir u cjelini.

      80      Banka ne može svojim argumentima pobiti taj zaključak.

      81      Prije svega, što se tiče argumenta prema kojem bi bilo „nezamislivo“ da direktor uprave koja zapošljava, u predmetnom slučaju
         Y, ne predsjedava svim razgovorima koje provodi povjerenstvo za odabir, dovoljno je naznačiti da je u članku 4. stavku 1.
         Dobrih praksi određeno da predsjednik povjerenstva „uobičajeno predstavlja opću upravu“ u kojoj se radno mjesto popunjava
         i da se u Prilogu I. Uputa ne zahtijeva da direktor uprave koja zapošljava bude član povjerenstva. Prema tome, u unutarnjim
         propisima Banke ne govori se o upravi koja zapošljava, nego o glavnoj upravi koja to čini, te je dopušteno je da direktor
         uprave koja popunjava radno mjesto ne bude član povjerenstva za odabir.

      82      K tome, treba podsjetiti (vidjeti točke 30. i 31. ove presude) da je tužitelj porukom elektroničke pošte od 14. lipnja 2011.
         upućenom direktoru Uprave za ljudske potencijale zatražio da Y bude zamijenjen drugom osobom, što je ovaj istoga dana odbio.
         Međutim, u okolnostima u kojima postoji sukob interesa Banka je trebala izbjeći slučaj da Y bude član, a pogotovo predsjednik,
         povjerenstva za odabir ili se, u najmanju ruku, pobrinuti za to da se on suzdrži od sudjelovanja u razgovoru s tužiteljem
         ili u njegovom ocjenjivanju, što ona nije učinila.

      83      Nadalje, što se tiče argumenta prema kojem je u mišljenju istražnog odbora od 11. srpnja 2011. zaključeno da ne postoji uznemiravanje
         od strane Y‑a, zbog čega nema ni Y‑ovog sukoba interesa, Službenički sud podsjeća da se postupak odabira odvijao usporedno
         s istražnim postupkom (vidjeti točku 70. ove presude) i da u vrijeme kada je direktor Uprave za ljudske potencijale odbio
         zamijeniti Y‑a u povjerenstvu za odabir, 14. lipnja 2011., istražni odbor još uvijek nije dostavio svoje mišljenje. Budući
         da je razgovor povjerenstva za odabir s tužiteljem prvotno bio zakazan za 17. lipnja 2011., Banka nije smatrala nepriličnim
         to da Y, koji je u to vrijeme bio obuhvaćen istražnim postupkom zbog uznemiravanja, bude član povjerenstva za odabir. Argument
         koji Banka temelji na negativnim nalazima istražnog odbora u pogledu postojanja uznemiravanja koje je provodio Y nije, prema
         tome, relevantan. U svakom slučaju, bez obzira na to kojeg je datuma Y saznao da je istražni odbor dao svoje mišljenje, ono
         nije moglo imati utjecaja na postojanje Y‑ovog sukoba interesa tijekom postupka odabira. Naime, činjenica da su poslovni odnosi
         između Y‑a i tužitelja, kako to proizlazi iz mišljenja istražnog odbora, bili znatno pogoršani i prije početka postupka odabira,
         dovoljna je da se u predmetnom slučaju zaključi o postojanju Y‑ovog sukoba interesa.

      84      Jednako tako, Službenički sud ističe da se postojanje rizika od sukoba interesa u kojem se nalazi član povjerenstva za odabir
         u odnosu na kandidata ne može nadoknaditi ni članstvom predstavnika Uprave za ljudske potencijale u povjerenstvu ni prisutnošću
         promatrača COPEC‑a.

      85      Naposljetku, što se tiče Bankinog argumenta prema kojem iz zapisnika povjerenstva za odabir proizlazi da Y nije zauzeo diskriminirajuće
         stajalište prema tužitelju i da je A bio odabran jednoglasno, Službenički sud napominje da su ocjene koje je svaki član povjerenstva
         dao pojedinom kandidatu bile relativno ujednačene. To utvrđenje ne može, međutim, otkloniti postojanje Y‑ovog sukoba interesa
         ni mogućnost da Y, kao predsjednik povjerenstva za odabir, utječe na ostale njegove članove pri ocjenjivanju kandidata.

      86      S obzirom na prethodna razmatranja, treba zaključiti da je postupak odabira sadržavao nepravilnosti u dijelu u kojem je predsjednik
         povjerenstva za odabir i, prema tome, povjerenstvo u cijelosti, povrijedio svoju obvezu nepristranosti. Stoga prvi prigovor
         prvog dijela razloga treba proglasiti osnovanim.

       Drugi prigovor, utemeljen na nedostatku nepristranosti ostalih članova povjerenstva za odabir
      –       Argumenti stranaka
      87      Tužitelj navodi da su ostali članovi povjerenstva mogli biti nepristrani jer je većina njih odobrila preustroj OU „Upravljanje
         rizicima“, a osobito osnivanje Službe RPP čiji je načelnik trebao preuzeti gotovo sve uloge i odgovornosti koje su bile dijelom
         njegovih dužnosti kao načelnika Službe za koordinaciju.

      88      Banka se nije očitovala o drugom prigovoru.

      –       Ocjena Općeg suda
      89      Dovoljno je napomenuti da se tužitelj ograničio na navod prema kojem su ostali članovi povjerenstva za odabir mogli povrijediti
         svoju obvezu nepristranosti, ne istaknuvši, međutim, da su u predmetnom slučaju to i učinili. Na taj se način upustio u čistu
         špekulaciju ne nudeći nikakav dokaz kojim bi mogao potkrijepiti taj navod. U tim okolnostima, drugi prigovor prvog dijela
         razloga treba odbiti kao neosnovan.

      90      S obzirom na prethodna razmatranja, valja zaključiti da je prvi dio razloga utemeljenog na postojanju nepravilnosti u postupku
         odabira djelomično osnovan.

       Drugi dio razloga, utemeljen na povredi načela jednakog postupanja
       Argumenti stranaka
      91      Tužitelj navodi da se desetominutno usmeno izlaganje pred povjerenstvom za odabir kojem su bili podvrgnuti svi kandidati sastojalo
         u kratkoj obradi jednog tehničkog pitanja na temelju dviju internih bilješki koje je Banka dostavila svim kandidatima prije
         njihovog razgovora s povjerenstvom za odabir. Međutim, budući da je A sastavljao odnosno sudjelovao u sastavljanju tih dviju
         bilješki bio je nepravedno povlašten u odnosu na ostale kandidate. Dajući očitu prednost jednom od kandidata za sporno radno
         mjesto izborom dviju spomenutih internih bilješki kao temelja za usmeno izlaganje, povjerenstvo za odabir povrijedilo je načelo
         jednakog postupanja.

      92      Banka priznaje da je A surađivao u fazi pripreme dviju internih bilješki o kojima je riječ, ali ocjenjuje da nijedan kandidat
         nije neopravdano stavljen u nepovoljniji položaj jer bilješke nisu zahtijevale posjedovanje posebnih znanja i svim su kandidatima
         dostavljene prije razgovora. Banka navodi da je usmeno izlaganje bilo samo jedno od više različitih testiranja u postupku
         odabira kandidata te da nije imalo za cilj ocijeniti njihove tehničke vještine nego prije njihove vještine komuniciranja i
         uvjeravanja.

       Ocjena Općeg suda
      93      Valja podsjetiti da prema ustaljenoj sudskoj praksi načelo nediskriminacije ili jednakog postupanja zahtijeva da se u usporedivim
         situacijama ne postupa na različit način, osim ako takvo postupanje nije objektivno opravdano. Prema tome, povreda načela
         nediskriminacije postoji kada se prema dvjema osobama, čije se činjenične i pravne situacije u bitnome ne razlikuju, različito
         postupa ili kada se u različitim situacijama postupa na jednak način. Da bi različito postupanje moglo biti spojivo s općim
         načelom nediskriminacije, ono mora biti opravdano na temelju objektivnog i razumnog kriterija koji je proporcionalan u odnosu
         na cilj koji se želi postići tim razlikovanjem (vidjeti, na primjer, presude Giannini, EU:T:2008:68, t. 131. i navedenu sudsku
         praksu, i Brown/Komisija, F‑37/05, EU:F:2009:121, t. 64.).

      94      Načelo jednakog postupanja temeljno je načelo prava Unije koje se osobito primjenjuje u području natječaja za zapošljavanje
         i na čije poštovanje natječajno povjerenstvo mora strogo paziti tijekom njihove provedbe. Iako povjerenstvo raspolaže širokim
         diskrecijskim ovlastima u smislu određivanja oblikâ i detaljnog sadržaja testova kojima pristupaju kandidati, obveza je suda
         Unije provoditi nadzor nužan za osiguravanje jednakog postupanja prema kandidatima i objektivnost odabira koji među njima
         provodi povjerenstvo (presude Giannini, EU:T:2008:68, t. 132., i De Mendoza Asensi/Komisija, F‑127/11, EU:F:2014:14, t. 43.).

      95      Naposljetku, valja navesti da svako ispitivanje uključuje općenit i sebi svojstven rizik od nejednakog postupanja, s obzirom
         na nužno ograničen broj pitanja koja je na ispitivanju moguće razumno postaviti o određenom problemu. Stoga je prihvaćeno
         da se povreda načela jednakog postupanja može utvrditi samo ako povjerenstvo pri odabiru testa nije smanjilo rizik od nejednakih
         mogućnosti koji je općenito svojstven svakom ispitivanju (presude Giannini, EU:T:2008:68, t. 133., i De Mendoza Asensi/Komisija,
         EU:F:2014:14, t. 45.).

      96      Iz spisa proizlazi da su u predmetnom slučaju svi kandidati morali odgovoriti na slično pitanje koje im je postavio svaki
         član povjerenstva za odabir. K tome, povjerenstvo je organiziralo istovjetan test za sve kandidate koji se sastojao u usmenom
         izlaganju na temelju dviju Bankinih internih bilješki kako bi se ocijenila sposobnost kandidata da nestrukovnoj javnosti prezentiraju
         složenu temu tehničke naravi i uvjere je u svoj prijedlog. Dvije navedene bilješke trebale su dakle poslužiti provjeri vještina
         kandidata u pogledu komuniciranja, prezentiranja, obrazlaganja i uvjeravanja, a ne provjeri njihovih tehničkih znanja.

      97      Iz spisa također proizlazi da je A sudjelovao u sastavljanju dviju internih bilješki dostavljenih kandidatima za potrebe usmenog
         izlaganja pred povjerenstvom za odabir. Službenički sud ocjenjuje da samo autorstvo ili koautorstvo takvih bilješki omogućava
         pobliže upoznavanje s njihovim sadržajem i može olakšati svako na njima utemeljeno izlaganje.

      98      Dakako, kako to ističe Banka, već je ocijenjeno da to što su se pojedini kandidati na natječaju mogli upoznati s određenim
         dokumentom ne znači da im je povjerenstvo odabirom tog dokumenta kao temelja za testna pitanja neopravdano dalo prednost jer
         je, s jedne strane, takva prednost sastavni dio rizika općenito svojstvenog svakom ispitivanju i jer je, s druge strane, tekst
         tog dokumenta bio dostupan prije testiranja (predmet Giannini, EU:T:2008:68, t. 164.).

      99      U tom smislu Službenički sud ističe da se, u predmetu u kojem je donesena presuda Giannini (EU:T:2008:68), tužitelj, kao kandidat
         isključen iz natječaja, žalio na činjenicu da su ostali kandidati prije natječaja radili na pripremnim materijalima za dokument
         koji je poslužio kao temelj pisanog testa. Iz presude Giannini (EU:T:2008:68) proizlazi da nije bilo moguće prezumirati istovjetnost
         pripremnih materijala i dokumenta koji je dostavljen kandidatima i da se kandidati koji su radili na pripremnim materijalima
         nisu mogli pouzdati u eventualno znanje stečeno tijekom tog rada. Prvostupanjski sud Europskih zajednica iz toga je zaključio
         da je eventualna lakoća s kojom su kandidati koji su radili na pripremnim materijalima mogli proći na pisanom testu zahvaljujući
         poznavanju pripremnih dokumenata bila ograničene važnosti i presudio da dotičnim kandidatima nije neopravdano dana prednost.

      100    Suprotno tome, treba utvrditi da je u ovom predmetu samo jedan kandidat, kandidat A, poznavao bolje od svojih konkurenata
         dokumente koji su kandidatima bili stavljeni na raspolaganje za pripremu njihovih izlaganja. Štoviše, za razliku od predmeta
         u kojem je donesena presuda Giannini (EU:T:2008:68), A je, kao autor odnosno suautor, radio izravno na dvama internim bilješkama
         Banke, a ne na njihovim pripremnim materijalima čiji sadržaj, zbog naravi takvih materijala, nužno ne mora biti istovjetan
         onome iz internih bilješki o kojima je riječ. Prema tome, budući da je cilj usmenog izlaganja kandidata bio ocijeniti ponajprije
         njihove sposobnosti uvjeravanja nestrukovne javnosti, prednost koju je zbog sudjelovanja u sastavljanju gore navedenih bilješki
         imao A u odnosu na druge kandidate na usmenom izlaganju stvarna je i relevantna.

      101    Tu ocjenu ne može pobiti činjenica da su dvije interne bilješke o kojima je riječ stavljene na raspolaganje svim kandidatima
         prije razgovora s povjerenstvom za odabir, niti argument koji je Banka iznijela tijekom rasprave prema kojem su s tim dvjema
         bilješkama bili dobro upoznati svi kandidati mnogo prije početka postupka odabira. Banka je na raspravi priznala da je povjerenstvo
         za odabir moglo odabrati za usmeno izlaganje druge tekstove umjesto gore navedenih bilješki. Utvrđeno je, prema tome, da je
         A bio u prednosti pred ostalim kandidatima.

      102    Slijedom navedenog, treba zaključiti da je Banka povrijedila načelo jednakog postupanja time što je odabrala svoje dvije gore
         navedene interne bilješke kao zajednički temelj za usmeno izlaganje svih kandidata.

      103    Drugi dio istaknutog razloga prema tome je osnovan.

      104    S obzirom na prethodna razmatranja, valja prihvatiti prvi dio tužbenog zahtjeva usmjeren na poništenje odluke od 28. srpnja
         2011., bez potrebe da se ispituje zahtjev za određivanje mjera izvođenja dokaza.

      2.     Drugi i treći dio tužbenog zahtjeva, usmjeren na dosuđivanje naknade štete
       Dopuštenost
       Argumenti stranaka
      105    Banka ističe da sud Unije nije nadležan ni po kojoj osnovi ako tužba koja mu je podnesena na odlučivanje nije usmjerena protiv
         akta administracije kojim se odbijaju zahtjevi tužitelja. U predmetnom slučaju, dopisom od 19. rujna 2011. predsjednik Banke
         obavijestio je tužitelja da će njegov odštetni zahtjev od 5. rujna 2011. biti obrađen po povratku s dopusta odgovorne osobe
         u Upravi za ljudske potencijale, odnosno 23. rujna 2011. Tužitelj je, međutim, Službeničkom sudu 27. listopada 2011. podnio
         tužbu za naknadu štete bez obzira na to što od Banke nije primio izričit odgovor na svoj zahtjev od 5. rujna 2011. i prije
         isteka tromjesečnog roka nakon kojega se smatra donesenom prešutna odluka o odbijanju tog zahtjeva. Posljedično, Banka je
         mišljenja da odštetne zahtjeve treba odbaciti kao nedopuštene.

      106    Banka dodaje da su odštetni zahtjevi dvaput istaknuti, barem u jednom dijelu, s obzirom na onaj već istaknut u tužbi koja
         je Službeničkom sudu podnesena 28. rujna 2011. i zavedena pod oznakom F‑95/11, u pogledu štete koju je tužitelj navodno pretrpio
         oglašavanjem spornog radnog mjesta. Odštetni su zahtjevi stoga, prema njenom mišljenju, u svakom slučaju nedopušteni i zbog
         litispendencije, makar u dijelu.

      107    U odgovoru na zahtjev Službeničkog suda, upućen u okviru mjera upravljanja postupkom, da pojasni svoje stajalište o dopuštenosti
         odštetnih zahtjeva u svjetlu presuda De Nicola/EIB (T‑37/10 P, EU:T:2012:205) i De Nicola/EIB (T‑264/11 P, EU:T:2013:461),
         Banka navodi da unatoč tome što se, sukladno tim presudama, odštetni zahtjev može podnijeti sudu Unije a da prethodno nije
         bio podnesen administraciji, zainteresirana osoba mora, kada odluči od administracije prethodno zatražiti zauzimanje stava
         o određenom pitanju, čak i ako to za nju nije obvezujuće, dopustiti administraciji kojoj se odlučila obratiti da donese odluku
         u razumnom roku. Taj se pojam razumnog roka, istaknut u presudi povodom preispitivanja u predmetu Arango Jaramillo i dr./EIB
         (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, t. 26. do 30.) prema njenom mišljenju primjenjuje kako na rok za podnošenje zahtjeva administraciji
         tako i na rok u kojem potonja mora o tom zahtjevu odlučiti.

      108    Tužitelj uzvraća da odštetne zahtjeve iz njegove tužbe treba smatrati dopuštenima.

       Ocjena Općeg suda
      109    Na prvom mjestu, što se tiče dopuštenosti odštetnih zahtjeva u cijelosti, Službenički sud podsjeća da na temelju članka 41.
         Bankinog pravilnika o osoblju svaki spor između Banke i članova njezina osoblja načelno može biti predmet tužbe koja se podnosi
         sudu Unije, kojoj međutim može prethoditi postupak mirnog rješavanja pred Bankinim povjerenstvom za mirenje, neovisno o tužbi
         podnesenoj sudu (presuda De Nicola/EIB, EU:T:2012:205, t. 74.).

      110    Već je ocijenjeno da iz članka 41. Bankinog pravilnika o osoblju, kojim se predviđa odvijanje postupka mirenja neovisno o
         tužbi podnesenoj sudu, proizlazi da dopuštenost navedenog pravnog sredstva nije ni na koji način uvjetovana korištenjem spomenute
         administrativne procedure koja je za zaposlenike Banke fakultativne naravi (vidjeti u tom smislu presudu De Nicola/EIB, T‑7/98,
         T‑208/98 i T‑109/99, EU:T:2001:69, t. 96.), dok dužnosnici i članovi osoblja moraju čekati završetak predsudskog postupka
         predviđenog Pravilnikom o osoblju za dužnosnike Europske unije (u daljnjem tekstu: Pravilnik o osoblju EU‑a).

      111    K tome, u presudi De Nicola/EIB (EU:T:2013:461, t. 69. do 73.), donesenoj po žalbi protiv presude Službeničkog suda De Nicola/EIB
         (F‑59/09, EU:F:2011:19), u kojoj je analognom primjenom članka 91. stavka 1. Pravilnika o osoblju EU‑a Službenički sud došao
         do zaključka da ni po kojoj osnovi nije nadležan za odlučivanje o podnesenoj tužbi za naknadu štete zato što ona nije usmjerena
         na akt Banke kojim se zainteresiranom nanosi šteta, pri čemu nikakav zahtjev takve naravi nije bio prethodno podnesen Banci,
         već je ocijenjeno da u uvjetima nepostojanja mjerodavnih internih pravila na razini Banke Službenički sud nema pravo svoju
         nadležnost ili dopuštenost tužbe za naknadu štete podrediti „nepostojanju odštetnog zahtjeva upućenog Banci i bilo kakvog
         akta kojim se nanosi šteta, a s kojim je moguće povezati odštetne zahtjeve“. Opći sud Europske unije smatrao je u tom okviru
         jedinim relevantnim pravilom ono iz članka 41. Bankinog pravilnika o osoblju, čija se narav i ratio legis bitno razlikuju od onih Pravilnika o osoblju EU‑a, uključujući njegove članke 90. i 91., i da samo postojanje Bankinog pravilnika
         zabranjuje izvođenje striktnih analogija u odnosu na Pravilnik o osoblju EU‑a.

      112    Iz sudske prakse navedene u prethodnoj točki proizlazi da se dopuštenost tužbe za naknadu štete koju je podnio član osoblja
         Banke ne može uvjetovati prethodnim podnošenjem odštetnog zahtjeva Banci niti postojanjem akta kojim se nanosi šteta s kojim
         bi bilo moguće povezati odštetne zahtjeve. U tim okolnostima odštetni zahtjev koji član osoblja podnosi Banci obuhvaćen je
         internim postupkom sporazumnog rješavanja sporova koji je na temelju članka 41. Pravilnika o osoblju u svakom slučaju fakultativan.

      113    U predmetnom slučaju, kako je to navedeno u točki 43. ove presude, dopisom od 5. rujna 2011. tužitelj je Banci podnio zahtjev
         za naknadu štete namijenjen popravljanju šteta koje je navodno pretrpio osobito zbog nezakonitosti odluke od 28. srpnja 2011.
         Dana 27. listopada 2011., dakle u vrijeme kada se Banka još uvijek nije očitovala o njegovom zahtjevu, tužitelj je podnio
         ovu tužbu. Budući da je odštetni zahtjev upućen Banci u okviru interne administrativne procedure sporazumnog rješavanja sporova
         između članova osoblja i Banke i uzimajući u obzir to da dopuštenost tužbe za naknadu štete podnesene Službeničkom sudu nije
         uvjetovana završetkom te administrativne procedure, predmetnu tužbu za naknadu štete treba smatrati dopuštenom.

      114    Taj zaključak ne može pobiti sudska praksa na koju se Banka poziva u odgovoru na tužbu. Naime, presude Službeničkog suda De
         Nicola/EIB (F‑55/08, EU:F:2009:159) i De Nicola/EIB (F‑59/09, EU:F:2011:19) na koje se Banka poziva ukinute su, osobito u
         pogledu točaka koje ona navodi, presudama Općeg suda Europske unije De Nicola/EIB (EU:T:2012:205) i De Nicola/EIB (EU:T:2013:461),
         koje je Službenički sud uostalom, u okviru mjera upravljanja postupkom, dostavio Banci na očitovanje (vidjeti točku 107. ove
         presude).

      115    Jednako tako, Službenički sud utvrđuje da točka 137. njegove presude De Nicola/EIB (EU:F:2011:19), na koju se Banka također
         poziva u svom odgovoru na tužbu, nije relevantna jer se odnosi na pitanje početka računanja razumnog roka u kojem zaposlenik
         Banke mora podnijeti tužbu Službeničkom sudu kako se ne bi smatrala nepravodobnom. Nadalje, točke 26. do 30. presude povodom
         preispitivanja u predmetu Arango Jaramillo i dr./EIB (EU:C:2013:134), na koje se Banka poziva u svom očitovanju o presudama
         Općeg suda Europske unije, De Nicola/EIB (EU:T:2012:205) i De Nicola/EIB (EU:T:2013:461), koje je dala u odgovoru na mjere
         upravljanja postupkom, također nisu relevantne jer se odnose na pojam „razumnog roka“ u kojem član osoblja Banke mora podnijeti
         tužbu za poništenje njezinog akta kojim mu se nanosi šteta.

      116    U predmetnom slučaju Službenički sud nije pozvan razmotriti pitanje trajanja roka za podnošenje tužbe sudu Unije pod prijetnjom
         njezine nepravovremenosti, nego ispitati može li odlučivati o tužbi za naknadu štete ili ne. Osobito je dužan analizirati
         može li odlučivati o tužbi za naknadu štete koju je član osoblja Banke podnio ne čekajući odgovor Banke na odštetni zahtjev
         koji joj je prethodno uputio. Argumentacija koju je banka ponudila u odgovoru na tužbu nije, prema tome, relevantna.

      117    Na drugom mjestu, što se tiče djelomične nedopuštenosti odštetnih zahtjeva zbog litispendencije, valja podsjetiti da prema
         ustaljenoj praksi treba odbaciti kao nedopuštenu tužbu koja je u pogledu stranaka, predmeta spora i tužbenih razloga istovjetna
         tužbi koja je već podnesena (rješenje Vienne i dr./Parlament, F‑22/06, EU:F:2006:89, t. 12. i navedena sudska praksa).

      118    Stoga je na Službeničkom sudu da provjeri suprotstavljaju li tužbe podnesene 28. rujna i 27. listopada 2011. u predmetu F‑95/11
         i u ovom predmetu iste stranke, imaju li isti predmet i temelje li se na istim tužbenim razlozima.

      119    Što se tiče uvjeta koji se odnosi na istovjetnost stranaka suprotstavljenih u okviru dviju tužbi, treba utvrditi da je u predmetnom
         slučaju taj uvjet ispunjen. Naime, obje tužbe suprotstavljaju tužitelja i Banku.

      120    Što se tiče uvjeta koji se odnose na istovjetnost predmeta, treba istaknuti da u predmetu F‑95/11 tužitelj zahtijeva popravljanje
         štete nanesene nezakonitošću odluke Banke da izmijeni narav njegovih dužnosti te uvjete njihova izvršavanja, oduzimajući mu
         odgovornosti koje je preuzeo u području opće politike rizika, kako to proizlazi iz obavijesti osoblju od 30. ožujka 2011.
         Tužitelj također zahtijeva popravljanje štete koju je pretrpio time što je Banka povrijedila svoje obveze brižljivog postupanja
         i zaštite kojima je, prema njegovu mišljenju, vezana u slučaju odsutnosti osoblja zbog bolesti, te članak 42. Pravilnika o
         osoblju time što nije donijela i potom mu dostavila pojedinačnu odluku koja se na njega odnosi, a tiče se izmjene uvjeta izvršavanja
         i naravi njegovih dužnosti.

      121    U ovom predmetu tužitelj traži popravljanje štete koja mu je uzrokovana nezakonitošću odluke od 28. srpnja 2011. i činjenicom
         da se morao pojaviti pred povjerenstvom za odabir kojega je jedan od članova, na njegov zahtjev, bio obuhvaćen još uvijek
         otvorenim istražnim postupkom zbog uznemiravanja.

      122    Posljedično, valja utvrditi da odštetni zahtjevi izneseni tužbama u ovom predmetu i predmetu F‑95/11 nemaju istovjetan predmet. Razlog
         nedopuštenosti koji je iznijela Banka i koji se temelji na litispendenciji treba dakle odbiti.

      123    S obzirom na prethodna razmatranja, treba zaključiti da su odštetni zahtjevi dopušteni.

       Meritum
       Argumenti stranaka
      124    Tužitelj ističe da ga je postupak odabira snažno uzrujao jer se, unatoč svojim zahtjevima, morao pojaviti pred povjerenstvom
         za odabir kojemu je jedan od članova bio navodni uznemiravatelj obuhvaćen istražnim postupkom koji je on sam pokrenuo, a koji
         je bio u tijeku.

      125    Tužitelj također tvrdi da je odluka od 28. srpnja 2011. u njemu izazvala osjećaje neshvaćanja, poniženosti i dubokog razočaranja
         naspram Banke. Navodi da je također uzrokovala štetu njegovom poslovnom ugledu s obzirom na to da nije imenovan na sporno
         radno mjesto unatoč činjenici da je prije preustroja OU „Upravljanje rizicima“ obavljao veći dio dužnosti koje su pridijeljene
         tom radnom mjestu. Smatra da mu je odlukom od 28. srpnja 2011. na taj način uzrokovana znatna neimovinska šteta koju procjenjuje
         ex aequo et bono na iznos od 50.000 eura.

      126    Naposljetku, tužitelj tvrdi da mu je odlukom od 28. srpnja 2011. uzrokovana imovinska šteta koja odgovara izgubljenoj zaradi
         jer bi mu imenovanje na sporno radno mjesto omogućilo da opravda odlučujući doprinos strateškim ciljevima OU „Upravljanje
         rizicima“ i uživa u bržem karijernom napredovanju. Tužitelj imovinsku štetu procjenjuje ex aequo et bono na iznos od 436.100 eura.

      127    Banka tvrdi da je zahtjev za naknadu štete nema nikakve osnove jer joj se ne može pripisati nikakvo nezakonito postupanje.
         U svakom slučaju, što se tiče imovinske štete tužitelj nije, prema njezinu mišljenju, dokazao njezino stvarno postojanje s
         obzirom na to da je teza o izgubljenoj zaradi potpuno hipotetske naravi.

       Ocjena Općeg suda
      128    Prema ustaljenoj sudskoj praksi, postojanje izvanugovorne odgovornosti administracije pretpostavlja da tužitelj mora dokazati
         postojanje nezakonitosti, stvarne štete i uzročne veze između postupanja i štete na koju se poziva. Budući da se ti uvjeti
         moraju kumulativno ispuniti, činjenica da jedan od njih nije ispunjen dovoljna je da se tužba za naknadu štete odbije (presuda
         Arguelles Arias/Vijeće, F‑122/12, EU:F:2013:185, t. 128.).

      129    U predmetnom slučaju treba istaknuti da neimovinska šteta na koju se poziva tužitelj nalazi svoj uzrok dijelom u odluci od
         28. srpnja 2011., a dijelom u činjenici da se morao pojaviti pred povjerenstvom za odabir u čijemu se sastavu nalazio jedan
         od njegovih navodnih uznemiravatelja protiv kojega je u tijeku bio istražni postupak za koji je on znao i koji se u odnosu
         na njega nalazio u sukobu interesa.

      130    U točki 104. ove presude ocijenjeno je da odluku od 28. srpnja 2011. treba poništiti zbog povrede obveze nepristranosti povjerenstva
         za odabir i povrede načela jednakog postupanja prema kandidatima, a u točki 77. ocijenjeno da se Y morao suzdržati od sudjelovanja
         u razgovoru povjerenstva za odabir s tužiteljem i od njegovog ocjenjivanja. Budući da su utvrđene nepravilnosti za koje je
         odgovorna Banka, valja ispitati jesu li one imale štetne posljedice po tužitelja.

      131    Na prvom mjestu, što se tiče neimovinske štete koju tužitelj smatra pretrpljenom, valja podsjetiti da prema ustaljenoj sudskoj
         praksi poništenje nezakonitog akta može samo za sebe biti primjeren i načelno dostatan način popravljanja svih neimovinskih
         šteta koje je taj akt mogao prouzročiti, osim ako tužitelj ne dokaže da je pretrpio neimovinsku štetu koja je odvojiva od
         nezakonitosti zbog koje je odluka poništena i koja se ne može u cijelosti popraviti tim poništenjem (presuda CH/Parlament,
         F‑129/12, EU:F:2013:203, t. 64.).

      132    Službenički sud podsjeća na sudsku praksu prema kojoj osjećaj nepravde i boli uzrokovan time što je osoba morala voditi kontradiktorni
         postupak kako bi ostvarila svoja prava može predstavljati štetu izvedivu iz same činjenice da je administracija postupala
         nezakonito. Znajući da se ta šteta može popraviti kada to već nije učinjeno zadovoljštinom zbog poništenja predmetnog akta
         (vidjeti u tom smislu presudu CC/Parlament, F 9/12, EU:F:2013:116, t. 128., protiv koje se vodi žalbeni postupak pred Općim
         sudom Europske unije u predmetu T‑457/13 P), Službenički sud je, uzimajući u obzir okolnosti u kojima je donesena odluka od
         28. srpnja 2011., to jest po završetku postupka odabira u okviru kojeg se tužitelj morao pojaviti pred povjerenstvom kojem
         je predsjedavao jedan od navodnih uznemiravatelja protiv kojega je u tijeku bio istražni postupak za koji je on znao i koji
         se u odnosu na njega nalazio u sukobu interesa te tijekom kojega nije poštovano načelo jednakog postupanja prema kandidatima,
         Službenički sud smatra da će se u okolnostima predmetnog slučaja raditi o pravičnoj ocjeni neimovinske štete koju je pretrpio
         tužitelj ako se taj oblik štete popravi odmjeravanjem ex æquo et bono naknade u iznosu od 25.000 eura.

      133    Na drugom mjestu, što se tiče zahtjeva tužitelja da se Banci naloži popravljanje imovinske štete za koju smatra da mu je uzrokovana
         odlukom od 28. srpnja 2011. jer je odluka da ga se ne imenuje na sporno radno mjesto imala učinak na njegovu buduću zaradu,
         Opći sud utvrđuje da tužitelj nije dokazao stvarno postojanje pretrpljene štete. Naime, čak i uz pretpostavku da je po završetku
         postupka odabira bio imenovan na sporno radno mjesto nije moguće konkretno utvrditi koje bi mu mogućnosti karijernog napredovanja
         stajale na raspolaganju, s obzirom na to da su one potpuno hipotetske naravi. Iz navedenog proizlazi da nije moguće prihvatiti
         tužiteljev odštetni zahtjev iznesen u tom smislu.

      134    Zbog svega prethodno navedenog Banci se nalaže da tužitelju plati iznos od 25.000 eura.

       Troškovi
      135    Na temelju članka 87. stavka 1. Poslovnika, ne zadirući time u druge odredbe iz njegove glave 2. poglavlja 8., stranka koja
         ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Na temelju stavka 2. istog članka Službenički
         sud može odlučiti da, kada je to pravično, stranka koja ne uspije u postupku ne snosi troškove, odnosno da ih snosi djelomično.

      136    Iz razloga navedenih u predmetnoj presudi proizlazi da je Banka, s obzirom na prihvaćanje tužbe u njenom bitnom dijelu, stranka
         koja nije uspjela u postupku. K tome, tužitelj je u svom očitovanju izričito zatražio da se Banci naloži snošenje troškova.
         Budući da okolnosti u predmetu ne opravdavaju primjenu odredbe članka 87. stavka 2. Poslovnika, valja odlučiti da će Banka,
         pored vlastitih, snositi i troškove tužitelja.

      Slijedom navedenoga,
      SLUŽBENIČKI SUD (drugo vijeće)
      proglašava i presuđuje:
      1.      Odluka predsjednika Europske investicijske banke od 28. srpnja 2011. o imenovanju A‑a na radno mjesto načelnika službe „Politika
            rizika i određivanja cijena“ poništava se.
      2.      Europskoj investicijskoj banci nalaže se platiti CG‑u iznos od 25.000 eura.
      3.      U preostalom dijelu tužba se odbija.
      4.      Europska investicijska banka će pored vlastitih, snositi i troškove CG‑a.

               Rofes i Pujol

                Bradley

                Svenningsen

         Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 10. srpnja 2014.

               Tajnik

                      Predsjednica

               W. Hakenberg

                      M. I. Rofes i Pujol

         * Jezik postupka: francuski


Presuda Suda (drugo vijeće) od 30. svibnja 2002. # Stratmann GmbH und Co. KG protiv Landrätin des Kreises Wesel (C-284/00) i Fleischversorgung Neuss GmbH und Co. KG protiv Landrat des Kreises Neuss (C-288/00). # Zahtjev za prethodnu odluku: Bundesverwaltungsgericht - Njemačka. # Spojeni predmeti C-284/00 i C-288/00.


Presuda Prvostupanjskog suda (osmo vijeće) od 12. studenog 2009. # Spa Monopole, compagnie fermière de Spa SA/NV protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Postupak povodom prigovora. # Predmet T-438/07.


Presuda Suda (treće vijeće) od 20. listopada 2011. # Freixenet, SA protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Spojeni predmeti C-344/10 P i C-345/10 P.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 13. lipnja 2012. # Organismos Kypriakis Galaktokomikis Viomichanias protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Postupak povodom prigovora. # Predmet T-534/10.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 23. veljače 2010. # Rahmi Özdemir protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Postupak povodom prigovora. # Predmet T-11/09.


Presuda Prvostupanjskog suda (peto vijeće) od 28. siječnja 1992. # Alicia Speybrouck protiv Europskog parlamenta. # Predmet T-45/90.