title: Presuda Suda (treće vijeće) od 5. lipnja 2014.#X BV i TBG Limited protiv Staatssecretaris van Financiën.#Zahtjevi za prethodnu odluku koje je uputio Hoge Raad der Nederlanden.#Slobodno kretanje kapitala – Ograničenja – Isplata dividendi iz države članice prema prekomorskom području iste države – Područje primjene prava Unije – Poseban režim između EU‑a i PZP‑ova.#Spojeni predmeti C‑24/12 i C‑27/12.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      5. lipnja 2014. (
            *1
         )
      „Slobodno kretanje kapitala — Ograničenja — Isplata dividendi iz države članice prema prekomorskom području iste države — Područje primjene prava Unije — Poseban režim između EU‑a i PZP‑ova“
      U spojenim predmetima C‑24/12 i C‑27/12,
      povodom zahtjevâ za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koje je uputio Hoge Raad der Nederlanden (Nizozemska), odlukama od 23. prosinca 2011. i koje je Sud zaprimio 18. odnosno 19. siječnja 2012., u postupcima

         X BV (C‑24/12),

         TBG Limited (C‑27/12)
      protiv

         Staatssecretaris van Financiën,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, C. G. Fernlund (izvjestitelj), A. Ó Caoimh, C. Toader i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: N. Jääskinen,
      tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 23. listopada 2013.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za TBG Limited, B. J. Rubbens, advocaat,

               —

               za nizozemsku vladu, B. Koopman i C. Wissels, u svojstvu agenata,

               —

               za vladu Ujedinjene Kraljevine, L. Christie, u svojstvu agenta, uz asistenciju S. Ford, barrister,

               —

               za Europsku komisiju, W. Mölls i W. Roels, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 16. siječnja 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na pitanje treba li pravila prava Unije u području slobodnoga kretanja kapitala, poput članka 56. UEZ‑a, tumačiti na način da je mjera države članice koja može otežati kretanje kapitala između te države članice i prekomorskih zemalja i područja (PZP‑ovi) iste države članice (u daljnjem tekstu: vlastiti PZP) protivna tim pravilima.

               2

               Zahtjevi su upućeni u okviru dvaju sporova koje su protiv Staatssecretaris van Financiën pokrenuli X BV odnosno TBG Limited u vezi s porezom koji se u Nizozemskoj obustavlja od dividendi koje isplaćuju društva sa sjedištem u Nizozemskoj svojim društvima majkama sa sjedištem u Nizozemskim Antilima, dok su takve isplate dividendi u korist društva sa sjedištem u Nizozemskoj ili u drugoj državi članici oslobođene od poreza.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Nizozemski Antili nalaze se u popisu Priloga II. Ugovoru o EZ‑u, pod naslovom „Prekomorske zemlje i područja na koje se primjenjuju odredbe četvrtog dijela Ugovora“.

               4

               Četvrti dio Ugovora o EZ‑u, pod naslovom „Pridruživanje prekomorskih zemalja i područja“, obuhvaća članke 182. do 188. UEZ‑a.

               5

               Članak 187. UEZ‑a određuje:
               „Vijeće, odlučujući jednoglasno, na temelju iskustva stečenog pridruživanjem [PZP‑ova] Uniji i na temelju načela određenih ovim Ugovorom donosi odredbe koje sadrže detaljna pravila i postupak za pridruživanje [PZP‑ova] Uniji.“ [neslužbeni prijevod]

               6

               U skladu s člankom 187. UEZ‑a, Vijeće je nekoliko puta donijelo detaljna pravila radi ostvarenja posebnog režima pridruženja između Europske unije i PZP‑ova kako bi se postigao cilj pridruživanja.

               7

               U vrijeme kada su se dogodile činjenice u glavnom postupku mjerodavan propis bila je Odluka Vijeća 2001/822/EZ od 27. studenoga 2001. o pridruživanju prekomorskih zemalja i područja Europskoj zajednici (Odluka o prekomorskom pridruživanju) (SL L 314, str. 1.; SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 50., str. 12.; u daljnjem tekstu: Odluka o PZP‑ovima).

               8

               Uvodna izjava 6. Odluke o PZP‑ovima navodi:
               „Iako nisu treće zemlje, PZP‑ovi ne čine dio jedinstvenog tržišta i moraju ispunjavati obveze nametnute trećim zemljama u vezi s trgovinom, posebno u pogledu pravila o podrijetlu, zdravstvenih standarda i zdravstvenih standarda za bilje i zaštitnih mjera.“

               9

               U skladu s uvodnom izjavom 16. iste odluke:
               „Opće odredbe Ugovora i zakonodavstvo izvedeno iz njega ne primjenjuju se automatski na PZP‑ove, osim ako je izričito drukčije određeno. Proizvodi PZP‑ova koji su uvezeni u Zajednicu moraju, međutim, biti u skladu s važećim pravilima u Zajednici.“

               10

               Članak 47. Odluke o PZP‑ovima, pod naslovom „Tekuća plaćanja i kretanja kapitala“, propisuje:
               „1.   Ne dovodeći u pitanje stavak 2.:

                        a)

                        države članice i tijela PZP‑ova ne nameću nikakva ograničenja na plaćanja u slobodno konvertibilnoj valuti na tekući račun bilance plaćanja između rezidenata Zajednice i rezidenata PZP‑ova;

                        b)

                        u pogledu transakcija na kapitalnom računu bilance plaćanja, države članice i tijela PZP‑ova ne nameću nikakva ograničenja na slobodno kretanje kapitala za izravna ulaganja u trgovačka društva koja su osnovana u skladu sa zakonodavstvom države članice, zemlje ili područja domaćina te osiguravaju da se imovina stvorena takvim ulaganjem i sva dobit koja iz nje proizlazi može ostvariti i biti repatrirana.

                  2.   Zajednica, države članice i PZP‑ovi mogu poduzeti mjere navedene mutatis mutandis u člancima 57., 58., 59., 60. i 301. Ugovora u skladu s tamo utvrđenim uvjetima. [...]“

               11

               U članku 55. Odluke o PZP‑ovima, pod naslovom „Klauzula o poreznom izuzeću“, u stavku 2. određuje se:
               „Ništa u ovoj Odluci ne može se tumačiti tako da sprečava donošenje ili provedbu bilo koje mjere usmjerene na sprečavanje izbjegavanja oporezivanja ili porezne prijevare na temelju poreznih odredbi sporazuma o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja ili drugih poreznih dogovora ili važećeg domaćeg poreznog zakonodavstva.“

         Nizozemsko pravo

               12

               Pravno ustrojstvo Kraljevine Nizozemske uređeno je Statutom Kraljevine Nizozemske (Statuut voor het Koninkrijk der Nederlanden). Tijekom relevantnih poreznih godina, 2005. i 2006., Kraljevina Nizozemska (Koninkrijk der Nederlanden) sastojala se od tri entiteta, i to od Nizozemske (Nederland), Nizozemskih Antila (Nederlandse Antillen) i Arube.

               13

               Porezni odnosi između tih triju entiteta bili su uređeni Poreznim zakonikom Kraljevine (Belastingregeling voor het Koninkrijk, u daljnjem tekstu: BRK). U granicama utvrđenima BRK‑om svaki entitet Kraljevine Nizozemske ima poreznu autonomiju.

               14

               Članak 11. stavci 1. i 2. BRK‑a u vezi s porezom na dividende povezane sa sudjelovanjem u kapitalu propisuju:
               „1.   Dividende koje prima rezident jedne od zemalja, a koje duguje pravna osoba sa sjedištem u drugoj zemlji, oporezuju se u prvoj zemlji.
               2.   Ako zemlja sjedišta pravne osobe koja mora isplatiti dividende oporezuje dividendu obustavom poreza po odbitku, stavak 1. ne utječe na tu vrstu poreza, pod uvjetom da stopa poreza ne prelazi 15%.“

               15

               Do 1. siječnja 2002. člankom 11. stavkom 3. BRK‑a bilo je propisano:
               „U skladu s uvjetima koje treba ranije utvrditi kako bi se osigurala točna primjena ovog članka s obzirom na cilj i duh tog članka, stopa poreza o kojoj se govori u stavku 2. ne prelazi 7,5% ako dividende prima društvo čiji je temeljni kapital u cijelosti ili dijelom podijeljen na dionice, ako ima sjedište u drugoj zemlji i ako je dioničar u visini od najmanje četvrtine uplaćenoga temeljnoga kapitala društva koje mora isplatiti dividende. U skladu s uvjetima koje treba ranije utvrditi kako bi se osigurala točna primjena ovog članka s obzirom na cilj i duh tog članka, stopa poreza u slučaju navedenom u prethodnoj rečenici iznimno ne prelazi 5% ako dividende u zemlji sjedišta društva koje prima dividende podliježu porezu na dobit po stopi od najmanje 5,5%.

               16

               Tako su se do 1. siječnja 2002. dividende povezane sa sudjelovanjem u kapitalu, a koje bi se u Nizozemskoj isplatile društvu sa sjedištem u Nizozemskim Antilima, na temelju članka 11. stavka 3. BRK‑a, oporezivale prema mjestu podrijetla, u ovom slučaju u Nizozemskoj, po stopi od 7,5% ili 5%.

               17

               S druge strane, Nizozemski Antili obračunavali su porez na dobit na temelju članaka 8.A, 8.B, 14. i 14.A (prijašnja verzija) uredbe te zemlje o porezu na dobit (Landsverordening op de winstbelasting) po minimalnoj stopi od 2,4% do 3% ili po maksimalnoj stopi od 5,5%.

               18

               Osim toga, u Nizozemskim Antilima postojala je mogućnost da se na temelju „prakse Nizozemskih Antila“, to jest pojedinačnog uređenja koje odobri porezna uprava Nizozemskih Antila, od oporezive dobiti odbiju troškovi, bilo stvarni ili ne, a osobito kamate na kredite, u sklopu utvrđivanja nizozemskoantilskog poreza na dobit.

               19

               Ako se izuzme praksa Nizozemskih Antila, ukupno porezno opterećenje nizozemskog poreza na dividende i nozozemskoantilskog poreza na dobit iznosilo je oko 10%.

               20

               Od 1. siječnja 2002. članak 11. stavak 3. BRK‑a (u daljnjem tekstu: izmijenjeni članak 11. stavak 3. BRK‑a) izmijenjen je kako slijedi:
               „[...] Iznimno od dvije prethodne rečenice, dividende koje prima društvo sa sjedištem u Nizozemskim Antilima, a duguje ih društvo sa sjedištem u Nizozemskoj podliježu sljedećem uređenju:

                        a)

                        stopa poreza o kojoj se govori u stavku 2. neće prijeći 8,3% ako dividende prima društvo čiji je temeljni kapital u cijelosti ili dijelom podijeljen na dionice i ujedno je dioničar u visini od najmanje četvrtine uplaćenoga temeljnoga kapitala društva koje mora isplatiti dividende, a u slučaju Nizozemskih Antila, ako se porez iz stavka 2. formalno ili faktično ne uzima u obzir, tako da je stvarno porezno opterećenje dividendi na temelju zajedničke primjene stavka 1., s jedne strane, i stavaka 2. i 3., s druge strane, manje od 8,3%;

                        b)

                        iznos koji odgovara tako plaćenom porezu mora se odmah prenijeti tijelima vlasti Nizozemskih Antila bez dodatnih uvjeta;

                  [...]“

               21

               Tako od 1. siječnja 2002. dividende povezane sa sudjelovanjem u kapitalu, a koje se u Nizozemskoj isplate društvu sa sjedištem u Nizozemskim Antilima podliježu primjeni poreza po odbitku koji Nizozemska obustavlja pri isplati dividende po stopi od 8,3%. Međutim, tako obustavljeni porez u cijelosti se uplaćuje Nizozemskim Antilima.

               22

               Članci 8.A, 8.B, 14. i 14.A (prijašnja verzija) uredbe te zemlje o porezu na dobit stavljeni su izvan snage 1. siječnja 2002. Dividende povezane sa sudjelovanjem u kapitalu društava kćeri sa sjedištem u Nizozemskoj tako su oslobođene od poreza u Nizozemskim Antilima.

               23

               Što se tiče dividendi koje društva sa sjedištem u Nizozemskoj isplaćuju društvima sa sjedištem u Nizozemskoj ili u drugoj državi članici, na temelju članaka 4. i 4.a Zakona iz 1965. o porezu na dividende (Wet op de dividendbelasting 1965), te dividende su oslobođene od poreza po odbitku ako su ispunjene određene pretpostavke.

               24

               Nasuprot tomu, isto oslobođenje od poreza nije predviđeno za dividende koje društva sa sjedištem u Nizozemskoj isplaćuju društvima sa sjedištem u Nizozemskim Antilima.

         Glavni postupci i prethodna pitanja

               25

               U predmetu C‑24/12 X BV je društvo osnovano prema nizozemskom pravu sa sjedištem u Nizozemskoj. Sve dionice koje predstavljaju temeljni kapital društva drži Stichting A van aandelen X BV. Izdane isprave o dionicama drži društvo B NV sa sjedištem u Nizozemskim Antilima.

               26

               X BV je 27. lipnja 2005. isplatilo društvu B NV dividendu u iznosu od 5.000.000 eura. Na temelju te isplate utvrđena je obveza na ime poreza na dividendu po stopi od 8,3%, što je iznosilo 415.000 eura, a taj iznos obustavljen je i plaćen u skladu s izmijenjenim člankom 11. stavkom 3. BRK‑a.

               27

               X BV je protiv tog poreza podnio prigovor, koji je Staatssecretaris van Financiën odbio. Društvo je protiv odluke o odbijanju prigovora podnijelo tužbu na Rechtbank Haarlem, koji je odbio tužbu kao neosnovanu. X BV je uložio žalbu na Gerechtshof te Amsterdam, koji je potvrdio odluku Rechtbank Haarlem. X BV je zatim protiv odluke Gerechtshof te Amsterdam pokrenuo kasacijski postupak pred sudom koji je uputio zahtjev.

               28

               U predmetu C‑27/12 Hollandsche‑Amerikaansche Beleggingsmaatschappij Holland‑American Investment Corporation NV (u daljnjem tekstu: HAIC) društvo je osnovano prema nizozemskom pravu sa sjedištem u Nizozemskoj i društvo kći društva TBG Holding NV (u daljnjem tekstu: TBG Holding) sa sjedištem u Nizozemskim Antilima.

               29

               HAIC je 1. rujna 2006. isplatio 376.369.430 eura dividende TBG Holdingu. Tom isplatom nastala je obveza poreza na dividendu po stopi od 8,3%, što je iznosilo 31.238.663 eura, a taj je iznos obustavljen i plaćen u skladu s izmijenjenim člankom 11. stavkom 3. BRK‑a.

               30

               I HAIC i TBG Holding su protiv tog poreza podnijeli prigovor, koji je Staatssecretaris van Financiën odbio. Zatim su protiv odluke o odbijanju prigovora podnijeli tužbu na Rechtbank Haarlem, koji je spojio tužbe i zajedno ih odbio kao neosnovane. HAIC i TBG Holding uložili su žalbu na Gerechtshof te Amsterdam, koji je potvrdio odluku Rechtbank Haarlem.

               31

               TBG Limited, koji je preuzeo prava i obveze HAIC‑a i TBG Holdinga, pokrenuo je kasacijski postupak protiv odluke Gerechtshof te Amsterdam.

               32

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da su se sporovi pred Gerechtshof te Amsterdam u biti odnosili na pitanje je li porez na dividendu, poput poreza u konkretnom predmetu, protivan slobodnom kretanju kapitala iz članka 56. UEZ‑a. Gerechtshof te Amsterdam zauzeo je stav prema kojem nema govora o općoj primjeni članka 56. UEZ‑a na PZP‑ove. Taj sud je iz Odluke o PZP‑ovima zaključio da se u pogledu prava Unije odnosi između Nizozemske i Nizozemskih Antila moraju izjednačiti s internom situacijom, zbog čega se na njih isključivo primjenjuju BRK i Zakon iz 1965. o porezu na dividende.

               33

               Sud koji je uputio zahtjev ističe da članak 56. zabranjuje sva ograničenja kretanja kapitala među državama članicama te između država članica i trećih zemalja. Nadalje navodi da je u točki 20. presude Prunus i Polonium (C‑384/09, EU:C:2011:276) Sud izrazio stav prema kojem se ta odredba, s obzirom na njezino neograničeno područje teritorijalne primjene, nužno primjenjuje na kretanja kapitala u smjeru PZP‑ova i iz njih, odnosno, u točkama 30. i 31., da PZP‑ovi u svojstvu trećih država uživaju pogodnosti liberalizacije kretanja kapitala predviđene člankom 56. UEZ‑a jer Ugovor o EU‑u, u verziji prije Lisabonskog ugovora, i Ugovor o EZ‑u nigdje izričito ne spominju kretanje kapitala između država članica i PZP‑ova.

               34

               Sud koji je uputio zahtjev ipak dvoji oko primjene presude Prunus i Polonium (EU:C:2011:276) u predmetima koji se pred njim vode, s obzirom na to da u tom predmetu nije bila riječ o kretanju kapitala između države članice i njezinog vlastitog PZP‑a.

               35

               S tim u svezi, taj sud navodi da bi se iz te presude doista moglo zaključiti da se u svrhu primjene načela slobodnoga kretanja kapitala PZP‑ovi moraju općenito smatrati trećim zemljama te da ih se mora s njima izjednačiti. Međutim, prema mišljenju tog suda, isto je tako moguće braniti stav prema kojem se slobode predviđene Ugovorom o EZ‑u načelno ne primjenjuju na kretanja kapitala koja se u cijelosti odvijaju u Kraljevini Nizozemskoj, u čiji sastav ulaze Nizozemska i Nizozemski Antili.

               36

               U slučaju da su konkretna kretanja obuhvaćena slobodom kretanja kapitala, navedeni sud dvoji oko eventualne primjene rezerve iz članka 57. stavka 1. UEZ‑a, kod koje je riječ o odredbi standstill.

               37

               U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev ističe da povijest donošenja zakona kojim je izmijenjen BRK pokazuje da konkretna mjera ima za cilj Nizozemske Antile osloboditi reputacije porezne oaze, uz zadržavanje istog stvarnog poreznog opterećenja dividendi povezanih sa sudjelovanjem u kapitalu, a koje se isplaćuju iz Nizozemske u Nizozemske Antile.

               38

               Isti sud smatra da izmjena BRK‑a od 1. siječnja 2002. ne sadrži novo ograničenje, nego je od tog dana samo povećana porezna stopa. U tim okolnostima navedeni sud dvoji oko toga je li za utvrđenje povećanja u smislu odredbe standstill potrebno uzeti u obzir isključivo povećanje poreza po odbitku u Nizozemskoj u odnosu na stanje 31. prosinca 1993. ili treba uzeti u obzir i izmjenu poreza na dobit u Nizozemskim Antilima, u konkretnom slučaju oslobođenje od poreza koje je ta zemlja odobrila. U prilog drugom mišljenju ide i činjenica da se porez po odbitku obustavljen u Nizozemskoj mora isplatiti Nizozemskim Antilima te da je Nizozemska faktično preuzela ubiranje poreza za Nizozemske Antile.

               39

               Pod pretpostavkom da treba uzeti u obzir ukupno porezno opterećenje u Nizozemskoj i Nizozemskim Antilima, sud koji je uputio zahtjev dvoji oko toga je li potrebno uzeti u obzir i „praksu Nizozemskih Antila“. Protiv takvog uzimanja u obzir govori činjenica da bi to moglo dovesti do različitih posljedica za porezno opterećenje pojedinog poreznog obveznika, ovisno o okolnostima konkretnog slučaja.

               40

               Uzimajući u obzir prethodna razmatranja Hoge Raad der Nederlanden odlučio je prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeća prethodna pitanja, koja su na isti način formulirana u predmetima C‑24/12 i C‑27/12:

                        „1.

                        Može li vlastiti PZP [države članice] imati status treće zemlje radi primjene članka 56. UEZ‑a […], tako da bi se u tom slučaju u vezi s pitanjem kretanja kapitala između države članice i njezinog vlastitog PZP‑a moglo pozivati na članak 56. UEZ‑a?

                        2.

                                 a)

                                 U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje, kako bi se u konkretnom slučaju ‐ u kojem je od 1. siječnja 2002. u odnosu na stanje od 1993. povećan porez na dividende povezane sa sudjelovanjem u kapitalu društva kćeri sa sjedištem u Nizozemskoj, koje to društvo isplaćuje društvu majci sa sjedištem u Nizozemskim Antilima, i to sa 7,5% ili 5% na 8,3% ‐ utvrdilo je li došlo do povećanja radi primjene članka 57. stavka 1. UEZ‑a […], treba li isključivo uzeti u obzir povećanje nizozemskog poreza po odbitku ili treba uzeti u obzir i činjenicu da, u vezi s povećanjem nizozemskog poreza po odbitku, tijela vlasti Nizozemskih Antila od 1. siječnja 2002. odobravaju oslobođenje od poreza na dividende povezane sa sudjelovanjem u kapitalu, a koje se primaju od društva kćeri sa sjedištem u Nizozemskoj, dok su ranije te dividende bile dio dobiti koja se oporezivala po stopi od 2,4%, 3% ili 5%?

                                 b)

                                 Ako je potrebno uzeti u obzir i smanjenje poreza u Nizozemskim Antilima uvođenjem poreznog oslobođenja za sudjelovanja u kapitalu, koje se spominje gore u točki a) drugog pitanja, treba li usto uzeti u obzir posebne nizozemskoantilske aranžmane u fazi primjene, u konkretnom slučaju ‚praksu Nizozemskih Antila’, koja je vjerojatno prije 1. siječnja 2002., uključujući već 1993., dovodila do toga da stvarno porezno opterećenje dividendi primljenih od društva kćeri sa sjedištem u Nizozemskoj bude znatno manje od 8,3%?“

               41

               Rješenjem od 27. veljače 2012. predsjednik Suda odredio je spajanje predmeta C‑24/12 i C‑27/12 u svrhu pisanog i usmenog dijela postupka, kao i u svrhu donošenja presude.

         O prethodnim pitanjima

         Prvo pitanje

               42

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li pravila prava Unije u području slobodnoga kretanja kapitala, poput članka 56. UEZ‑a, tumačiti na način da je mjera države članice, koja može otežati kretanje kapitala između te države članice i njezinog vlastitog PZP‑a, protivna tim pravilima.

               43

               Na samom početku valja istaknuti da su u skladu s člankom 299. stavkom 3. UEZ‑a PZP‑ovi s popisa u Prilogu II. Ugovoru o EZ‑u dio posebnog režima pridruženja koji je definiran u četvrtom dijelu UEZ‑a, i to člancima 182. do 188. UEZ‑a, čija se detaljna pravila i postupci utvrđuju odlukama Vijeća.

               44

               S tim u svezi, Nizozemski Antili, koji su u skladu s nizozemskim Ustavom jedan od tri entiteta Kraljevine Nizozemske, nalaze se na tom popisu pa su stoga dio posebnog režima pridruženja koji je definiran četvrtim dijelom Ugovora o EZ‑u.

               45

               Postojanje posebnog režima između Unije i PZP‑ova ima za posljedicu to da se opće odredbe Ugovora o EZ‑u, to jest one koje se ne nalaze u četvrtom dijelu tog Ugovora, primjenjuju na PZP‑ove samo uz izričito upućivanje (presude Leplat, C‑260/90, EU:C:1992:66, t. 10.; Eman i Sevinger, C‑300/04, EU:C:2006:545, t. 46. kao i Prunus i Polonium, EU:C:2011:276, t. 29. i navedena sudska praksa).

               46

               Kad je riječ o četvrtom dijelu Ugovora, može se ustvrditi da iako sadrži neke odredbe o slobodnom kretanju robe, i to u člancima 184. i 185. UEZ‑a, o slobodi kretanja radnika, u članku 186. UEZ‑a, i o slobodi poslovnog nastana, u članku 183. točki 5. UEZ‑a, taj dio ne sadrži nijednu odredbu u vezi sa slobodnim kretanjem kapitala.

               47

               U vezi s Odlukom o PZP‑ovima koju je Vijeće donijelo na temelju članka 187. UEZ‑a radi ostvarenja režima pridruženja, u članku 47. stavku 1. Odluke navodi se koja su ograničenja na plaćanja i na slobodno kretanje kapitala između Unije i PZP‑ova zabranjena.

               48

               Pozivajući se na bilancu plaćanja i zabranjujući, s jedne strane, bilo kakva ograničenja na plaćanja u slobodno konvertibilnoj valuti na tekući račun bilance plaćanja i, s druge strane, ograničenja na kretanja kapitala povezana s ulaganjima u trgovačka društva i koja se tiču transakcija na kapitalnom računu bilance plaćanja, članak 47. stavak 1. Odluke o PZP‑ovima ima izrazito širok opseg primjene, blizak opsegu primjene članka 56. UEZ‑a u pogledu odnosa između država članica i trećih zemalja (vidjeti s tim u svezi i u pogledu članka 63. UFEU‑a presudu Prunus i Polonium, EU:C:2011:276, t. 29 do 31.).

               49

               Slijedom toga, zabranjujući posebice ograničenja na stjecanje udjela u trgovačkim društvima i na repatrijaciju dobiti koja iz toga proizlazi, članak 47. stavak 1. točka (b) Odluke o PZP‑ovima zabranjuje među ostalim ograničenjima i ograničenja na isplatu dividendi između Unije i PZP‑ova, slično zabrani takvih mjera koja se navodi u članku 56. UEZ‑a, a koja se posebno tiče odnosa između država članica i trećih zemalja.

               50

               Međutim, uzimajući u obzir sudsku praksu navedenu u točki 45. ove presude i činjenicu da se ni četvrti dio Ugovora o EZ‑u ni Odluka o PZP‑ovima, koja je donesena na temelju tog dijela Ugovora, izričito ne pozivaju na članak 56. UEZ‑a, primjereno je ispitati postavljeno pitanje iz perspektive navedenog članka 47. stavka 1. i provjeriti je li opseg primjene te odredbe pojašnjen ili omeđen drugim pravilima posebnog režima u koji ulazi pridruživanje PZP‑ova EU‑u.

               51

               S tim u svezi, kako je posebno istaknula Ujedinjena Kraljevina, prilikom liberalizacije kretanja kapitala radi pridruživanja PZP‑ova EU‑u posebno se obratilo pozornost na činjenicu da se mnogi PZP‑ovi doživljavaju kao porezne oaze. Zbog toga Odluka o PZP‑ovima u članku 55. sadrži posebnu odredbu koja izričito ima za cilj sprječavanje izbjegavanja porezne obveze.

               52

               U skladu s navedenim člankom 55. stavkom 2. „[n]išta u ovoj Odluci [o PZP‑ovima] ne može se tumačiti tako da sprečava donošenje ili provedbu bilo koje mjere usmjerene na sprečavanje izbjegavanja oporezivanja […] na temelju poreznih odredbi […] važećeg domaćeg poreznog zakonodavstva“.

               53

               Fiskalna mjera poput mjere o kojoj je riječ u glavnom postupku, čija povijest donošenja i svrha kako ih je opisao sud koji je uputio zahtjev pokazuju da ima za cilj spriječiti prekomjerni odljev kapitala prema Nizozemskim Antilima i boriti se protiv privlačnosti tog PZP‑a kao porezne oaze, ulazi u područje primjene gore navedene posebne odredbe o izuzećima u području poreza te ostaje izvan područja primjene članka 47. stavka 1. Odluke o PZP‑ovima, pod uvjetom da ostvaruje taj cilj učinkovito i uz poštovanje načela proporcionalnosti, što utvrđuje sud koji je uputio zahtjev.

               54

               Na temelju prethodnih razmatranja, bez potrebe za razmatranjem pitanja o tomu u kojoj se mjeri pravila prava Unije mjerodavna za odnose između Unije i PZP‑ova primjenjuju između države članice i njezinog vlastitog PZP‑a, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da pravo Unije treba tumačiti na način da fiskalna mjera države članice, kojom se radi učinkovitog i proporcionalnog ostvarivanja cilja borbe protiv izbjegavanja porezne obveze ograničava kretanje kapitala između te države članice i njezinog vlastitog PZP‑a, nije protivna tom pravu.

         Drugo pitanje

               55

               Uzimajući u obzir odgovor na prvo pitanje, nije potrebno odgovoriti na drugo pitanje.

         Troškovi

               56

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Pravo Unije treba tumačiti na način da fiskalna mjera države članice, kojom se radi učinkovitog i proporcionalnog ostvarivanja cilja borbe protiv izbjegavanja porezne obveze ograničava kretanje kapitala između te države članice i njezine vlastite prekomorske zemlje i područja, nije protivna tom pravu.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 16. studenog 2011.#Fardem Packaging BV protiv Europske komisije.#Tržišno natjecanje - Novčane kazne.#Predmet T-51/06.


Presuda Suda (treće vijeće) od 11. ožujka 2010.#Attanasio Group Srl protiv Comune di Carbognano.#Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunale amministrativo regionale del Lazio - Italija.#Članci 43. i 48. UEZ-a.#Predmet C-384/08.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 6. lipnja 2013. # Celtipharm protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice - Postupak povodom prigovora. # Predmet T-411/12.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 26. studenoga 2015.#Navarra de Servicios y Tecnologías, SA protiv Europske komisije.#Državne potpore – Digitalna televizija – Potpora za uvođenje zemaljske digitalne televizije u udaljenim i manje urbaniziranim područjima u Španjolskoj – Odluka kojom se potpore djelomično proglašavaju spojivima i djelomično nespojivima s unutarnjim tržištem – Državna sredstva – Gospodarska aktivnost – Prednost – Utjecaj na trgovinu između država članica i narušavanje tržišnog natjecanja – Usluga od općeg gospodarskog interesa – Članak 107. stavak 3. točka (c) UFEU‑a – Zlouporaba ovlasti.#Predmet T-487/13.


Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 18. veljače 2016.#Penny-Markt GmbH protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Postupak za proglašavanje žiga ništavim – Figurativni žig Zajednice B!O – Raniji verbalni žig Zajednice bo – Relativni razlog za odbijanje – Članak 53. stavak 1. točka (a) i članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-364/14.


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 21. travnja 2016.#Mimoun Khachab protiv Subdelegación del Gobierno en Álava.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Autónoma del País Vasco.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2003/86/EZ – Članak 7. stavak 1. točka (c) – Spajanje obitelji – Uvjeti za ostvarenje prava na spajanje obitelji – Stabilna, redovita i dovoljna novčana sredstva – Nacionalni propis koji dopušta procjenu vjerojatnosti da će sponzor zadržati svoje izvore prihoda – Sukladnost.#Predmet C-558/14.

text:
         PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
      21. travnja 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Direktiva 2003/86/EZ — Članak 7. stavak 1. točka (c) — Spajanje obitelji — Uvjeti za ostvarenje prava na spajanje obitelji — Stabilna, redovita i dovoljna novčana sredstva — Nacionalni propis koji dopušta procjenu vjerojatnosti da će sponzor zadržati svoje izvore prihoda — Sukladnost“
      U predmetu C‑558/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunal Superior de Justicia del País Vasco (Viši sud Baskije, Španjolska), odlukom od 5. studenoga 2014., koju je Sud zaprimio 5. prosinca 2014., u postupku

         Mimoun Khachab

      protiv

         Subdelegación del Gobierno en Álava,

      SUD (četvrto vijeće),
      u sastavu: T. von Danwitz, predsjednik vijeća, C. Lycourgos (izvjestitelj) i C. Vajda, suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za španjolsku vladu, L. Banciella Rodríguez‑Miñón, u svojstvu agenta,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i B. Beutler, u svojstvu agenata,

               —

               za francusku vladu, D. Colas i F.-X. Bréchot, u svojstvu agenata,

               —

               za mađarsku vladu, G. Szima i Z. Fehér, u svojstvu agenata,

               —

               za nizozemsku vladu, M. Bulterman i B. Koopman, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, M. Condou‑Durande i L. Lozano Palacios, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 23. prosinca 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 7. stavka 1. točke (c) Direktive Vijeća 2003/86/EZ od 22. rujna 2003. o pravu na spajanje obitelji (SL L 251, str. 12.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 8., str. 70.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između M. Khachaba i Subdelegacióna del Gobierno en Álava (vladino predstavništvo u regiji Álavi, u daljnjem tekstu: vladino predstavništvo), u pogledu odbijanja zahtjeva M. Khachaba za privremenu boravišnu dozvolu na temelju spajanja obitelji u korist njegove supružnice.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodne izjave 2., 4. i 6. Direktive 2003/86 glase kako slijedi:

                        „(2)

                        U skladu s obvezom zaštite obitelji i poštovanja obiteljskog života, ugrađenoj u mnogim instrumentima međunarodnog prava, trebale bi se usvojiti mjere koje se odnose na spajanje obitelji. Ova Direktiva poštuje temeljna prava i pridržava se načela priznatih posebno u članku 8. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda [potpisane u Rimu 4. studenoga 1950.] te u Povelji Europske unije o temeljnim pravima [u daljnjem tekstu: Povelja].

                  [...]

                        (4)

                        Spajanje obitelji prijeko je potreban način omogućavanja obiteljskog života. Ono pomaže stvaranju sociokulturne stabilnosti koja omogućava integraciju državljana trećih zemalja u državama članicama, što također služi promicanju ekonomske i socijalne kohezije, temeljnom cilju [Europske zajednice] navedenom u Ugovoru [o EZ‑u].

                  [...]

                        (6)

                        U svrhu zaštite obitelji, zasnivanja i očuvanja obiteljskog života, materijalni uvjeti za ostvarenje prava na spajanje obitelji trebali bi biti utvrđeni na osnovu zajedničkih kriterija.”

               4

               Prema članku 1. Direktive 2003/86, „[c]ilj ove Direktive je utvrditi uvjete za ostvarenje prava na spajanje obitelji državljana trećih zemalja koji zakonito borave na teritoriju država članica”.

               5

               Članak 3. stavak 1. te direktive propisuje:
               „Ova se Direktiva primjenjuje kada sponzor ima boravišnu dozvolu koju je izdala država članica za razdoblje važenja od godine dana ili više i koji ima osnovane izglede za dobivanje prava na stalno boravište, ako su članovi njegove ili njezine obitelji državljani treće zemlje bez obzira na status.”

               6

               U skladu s člankom 4. stavkom 1. točkom (a) Direktive 2003/86, na temelju te direktive i podložno udovoljavanju uvjetima utvrđenima u poglavlju IV. i članku 16., države članice dopuštaju ulazak i boravište, među ostalim, sponzorovom supružniku.

               7

               U poglavlju IV. Direktive 2003/86, naslovljenom „Uvjeti za ostvarenje prava na spajanje obitelji”, članak 7. stavak 1. propisuje:
               „Kada je podnesen zahtjev za spajanje obitelji, država članica u pitanju može tražiti od osobe koja je podnijela zahtjev dostavljanje dokaza da sponzor ima:

                        (a)

                        smještaj koji se smatra normalnim za usporedivu obitelj u istoj regiji i koji udovoljava općim zdravstvenim i sigurnosnim standardima na snazi u državi članici u pitanju;

                        (b)

                        osiguranje od bolesti u pogledu svih rizika koji se uobičajeno pokrivaju za svoje vlastite državljane u državi članici u pitanju za sebe i članove svoje obitelji;

                        (c)

                        stabilna i redovita novčana sredstva koja su dovoljna za vlastito uzdržavanje i izdržavanje članova njegove/njezine obitelji, bez pribjegavanja sustavu socijalne pomoći države članice u pitanju. Države članice procjenjuju ove izvore prihoda upućivanjem na njihovu prirodu i redovitost te mogu uzeti u obzir razinu minimalnih nacionalnih primanja i mirovina, kao i broj članova obitelji.”

               8

               Člankom 15. stavkom 1. te direktive predviđa se:
               „Nakon najviše pet godina boravka i pod uvjetom da članu obitelji nije odobrena boravišna dozvola zbog razloga koji se ne odnose na spajanje obitelji, supružnik ili nevjenčani partner i dijete koje je postalo punoljetno imaju po podnošenju zahtjeva, ako se isti traži, pravo na autonomnu boravišnu dozvolu, neovisno o dozvoli sponzora.”

               9

               Članak 16. stavak 1. točka (a) navedene direktive glasi kako slijedi:
               „Države članice mogu odbiti zahtjev za ulazak i boravište u svrhu okupljanja obitelji ili, ako je primjereno, povući ili odbiti obnavljanje boravišne dozvole članova obitelji u sljedećim okolnostima:

                        (a)

                        kada uvjetima utvrđenima ovom Direktivom nije ili nije više udovoljeno.”

               10

               Na temelju članka 17. te direktive:
               „Države članice uzimaju u obzir prirodu i čvrstoću obiteljskih odnosa osobe, trajanje njezinog boravišta u državi članici i postojanje obiteljskih, kulturnih i socijalnih veza s njegovom/njezinom državom porijekla prilikom odbijanja zahtjeva, povlačenja ili odbijanja obnavljanja boravišne dozvole ili odlučivanja o nalogu za premještaj sponzora ili članova njegove obitelji.”

         Španjolsko pravo

               11

               Organski zakon 4/2000 o pravima i slobodama stranaca u Španjolskoj i njihovoj društvenoj integraciji (Ley Orgánica 4/2000 sobre derechos y libertades de los extranjeros en España y su integración social) od 11. siječnja 2000. (BOE br. 10 od 12. siječnja 2000.), u verziji primjenjivoj na glavni postupak (u daljnjem tekstu: Organski zakon 4/2000), u članku 16. stavcima 1. i 2. propisuje:
               „1.   Strani rezidenti imaju pravo na obiteljski život i njegovu privatnost u obliku predviđenom ovim organskim zakonom i u skladu s odredbama međunarodnih ugovora koje je ratificirala Španjolska.
               2.   Strani rezidenti u Španjolskoj imaju pravo na spajanje članova svojih obitelji iz članka 17.”

               12

               Članak 17. stavak 1. točka (a) tog organskog zakona propisuje:
               „Strani rezident ima pravo na spajanje obitelji u Španjolskoj u odnosu na sljedeće članove svoje obitelji:

                        (a)

                        rezidentov supružnik, pod uvjetom da od njega nije rastavljen činjenično ili pravno i da brak nije sklopljen radi izigravanja zakona. [...]”

               13

               Članak 18. stavak 2. Organskog zakona 4/2000, naslovljen „Uvjeti spajanja obitelji”, propisuje:
               „Sponzor mora dokazati, pod uvjetima utvrđenima regulatornim aktima, da raspolaže prikladnim smještajem i dovoljnim izvorom prihoda za uzdržavanje sebe i svoje obitelji jednom kad se obitelj spoji.
               Za izračun prihoda u svrhu spajanja obitelji ne uzimaju se u obzir izvori prihoda koji proistječu iz sustava socijalnog osiguranja, ali se uzimaju u obzir drugi prihodi koje ostvaruje njegov supružnik koji boravi u Španjolskoj i živi sa sponzorom.
               [...]”

               14

               Kraljevskim dekretom 557/2011 od 20. travnja 2011. potvrđena je Uredba uz Organski zakon 4/2000, kako je izmijenjen Organskim zakonom 2/2009 (BOE br. 103 od 30. travnja 2011.). Članak 54. te uredbe, naslovljen „Izvori prihoda za koje stranac mora dokazati da njima raspolaže kako bi mogao dobiti boravišnu dozvolu radi spajanja s članovima svoje obitelji”, propisuje:
               „1.   Stranac koji zatraži boravišnu dozvolu radi spajanja s članovima svoje obitelji mora u trenutku podnošenja svojeg zahtjeva podnijeti dokumente koji potvrđuju da ima dovoljne izvore prihoda za uzdržavanje svoje obitelji, uključujući područje zdravstvene skrbi u slučaju nepokrivenosti socijalnim osiguranjem, čiji je minimalan iznos u trenutku podnošenja zahtjeva utvrđen u nastavku u eurima ili u zakonskom ekvivalentu u stranoj valuti, ovisno o broju osoba s kojima se želi spojiti, uzimajući u obzir također članove njegove obitelji koji s njime već žive u Španjolskoj i koje uzdržava:

                        (a)

                        U slučaju obiteljskih zajednica koje čine dva člana, tj. sponzor i osoba s kojom se spaja prilikom njezina dolaska u Španjolsku: prihod u iznosu od 150 % [višenamjenskog javnog indeksa prihoda (Indicador Público de Renta de Efectos Múltiples – IPREM)] mjesečno.

                  [...]
               2.   Boravišna dozvola neće se dodijeliti ako se utvrdi sa sigurnošću da ne postoje izgledi zadržavanja izvora prihoda tijekom godine nakon dana podnošenja zahtjeva. Kako bi se to utvrdilo, prognoza zadržavanja izvora prihoda tijekom godine o kojoj je riječ ocijenit će se uzimajući u obzir razvoj izvora prihoda koje je sponzor primao tijekom šest mjeseci koji prethode danu podnošenja zahtjeva.
               [...]”

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               15

               M. Khachab, državljanin treće zemlje koji boravi u Španjolskoj, ima dugotrajnu boravišnu dozvolu u toj državi članici. Od španjolskih je tijela 20. veljače 2012. zatražio privremenu boravišnu dozvolu radi spajanja obitelji u korist svoje supruge, gđe Aghadar. Odlukom od 26. ožujka 2012. vladino predstavništvo odbilo je njegov zahtjev uz obrazloženje da M. Khachab nije dokazao da ima dovoljne izvore prihoda za uzdržavanje svoje obitelji nakon spajanja.

               16

               M. Khachab potom je podnio upravnu pritužbu protiv te odluke vladinom predstavništvu, koja je odbijena odlukom od 25. svibnja 2012. zbog sljedećih razloga:
               „[...] U prilog svojem zahtjevu [M. Khachab] podnio je ugovor o radu na određeno vrijeme koji je sklopio s društvom ‚Construcciones y distribuciones constru‑label SL’. Međutim, sustav informacija o radu u sklopu sustava socijalnog osiguranja pokazao je da je on prestao raditi za to društvo 1. ožujka 2012., da je radio samo 15 dana u toj godini i 48 dana u cijeloj 2011. godini. Iz prethodno navedenoga proizlazi da on na dan donošenja odluke nije obavljao nikakvu profesionalnu aktivnost, što je još uvijek slučaj, i da nije dokazao da ima dovoljne izvore prihoda za uzdržavanje svoje obitelji nakon spajanja. Istoga datuma ništa nije upućivalo na to da će imati takve izvore prihoda za godinu koja slijedi nakon podnošenja zahtjeva za spajanje obitelji. Stoga nijedan od uvjeta za dodjelu boravišne dozvole radi spajanja obitelji nije ispunjen.”

               17

               M. Khachab potom je Juzgadu de lo Contencioso‑Administrativo no 1 de Vitoria‑Gasteiz (Upravni sud na regionalnoj razini br. 1 u regiji Vitoria‑Gasteiz) podnio tužbu protiv te odluke. Presudom od 29. siječnja 2013. taj je sud potvrdio tu odluku pozivajući se uglavnom na iste razloge kao što su oni iz odluke od 26. ožujka 2012.

               18

               M. Khachab zatim je podnio žalbu protiv te presude pred Tribunalom Superior de Justicia del País Vasco (Viši sud Baskije). U prilog svojoj tužbi M. Khachab tvrdi da prvostupanjski sud nije uzeo u obzir novu činjenicu na koju mu je skrenuo pozornost tijekom postupka, a prema kojoj od 26. studenoga 2012. radi za poljoprivredno poduzeće u berbi agruma i zbog toga ima posao koji mu donosi dovoljne prihode. Dodaje da ima dugotrajnu boravišnu dozvolu i da je u braku s gđom Aghadar od 2009. Usto tvrdi da ima prikladan smještaj i da je plaćao doprinose u Španjolskoj više od pet godina. Usto smatra da valja uzeti u obzir trenutačnu gospodarsku situaciju, u kojoj je iznimno teško stvarno imati trajan posao.

               19

               U tom smislu sud koji je uputio zahtjev izražava dvojbe o tumačenju članka 7. stavka 1. točke (c) Direktive 2003/86, prema kojem je pravo na spajanje obitelji uvjetovano činjenicom da prilikom podnošenja zahtjeva za spajanje „sponzor ima stabilna[,][...] redovita [i dovoljna] novčana sredstva”. Osobito dvoji o sukladnosti s tom odredbom španjolskog propisa, koji nacionalnim tijelima omogućuje da ne odobre spajanje obitelji te izdavanje privremene boravište dozvole članu sponzorove obitelji ako je na temelju razvoja njegovih izvora prihoda tijekom šest mjeseci koji su prethodili datumu podnošenja zahtjeva za spajanje obitelji vjerojatno da on tijekom godine dana nakon tog datuma neće moći zadržati istu razinu izvora prihoda kao što je ona koju je imao na taj datum.

               20

               Prema navodima suda koji je uputio zahtjev, verzije članka 7. stavka 1. točke (c) Direktive 2003/86 na španjolskom, engleskom i francuskom jeziku upotrebljavaju glagol „raspolagati” u prezentu, a ne u futuru. Zbog toga taj se sud pita treba li za potrebe prava na spajanje obitelji ispitati mora li sponzor na dan podnošenja zahtjeva za spajanje obitelji raspolagati „stabilnim[,][...] redovitim [i dovoljnim] novčanim sredstvima” ili se može uzeti u obzir činjenica hoće li on njima raspolagati i tijekom godine dana nakon tog datuma.

               21

               U tim je okolnostima Tribunal Superior de Justicia del País Vasco (Viši sud Baskije) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li članak 7. stavak 1. točku (c) Direktive [2003/86] tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis poput onog u glavnom postupku, koji dopušta odbijanje zahtjeva za spajanje obitelji ako sponzor nema stabilnih i redovitih novčanih sredstava koja su dovoljna za vlastito uzdržavanje i uzdržavanje članova svoje obitelji, a odbijanje se zasniva na procjeni nacionalnih tijela o vjerojatnosti da će sponzor zadržati novčana sredstva u godini koja slijedi nakon datuma podnošenja zahtjeva, pri čemu se ocjena temelji na razvoju njegovih prihoda tijekom šest mjeseci koji prethode tom datumu?”

         O prethodnom pitanju

               22

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 7. stavak 1. točku (c) Direktive 2003/86 tumačiti na način da nadležnim tijelima države članice dopušta da utemelje odbijanje zahtjeva za spajanje obitelji na procjeni vjerojatnosti zadržavanja stabilnih, redovitih i dovoljnih novčanih sredstava kojima sponzor mora raspolagati radi uzdržavanja sebe i članova svoje obitelji, bez pribjegavanja sustavu socijalne pomoći te države članice, tijekom godine nakon datuma podnošenja tog zahtjeva, pri čemu se ta ocjena temelji na razvoju sponzorovih izvora prihoda tijekom šest mjeseci koji su prethodili tom datumu.

               23

               Na temelju članka 4. stavka 1. Direktive 2003/86, države članice dopuštaju ulazak i boravište, među ostalim, sponzorovu supružniku u svrhu spajanja obitelji ako su poštovani uvjeti iz poglavlja IV. te direktive, naslovljenog „Uvjeti za ostvarenje prava na spajanje obitelji”.

               24

               Među uvjetima iz poglavlja IV., članak 7. stavak 1. točka (c) te direktive državama članicama dopušta da zahtijevaju dokaz da sponzor ima stabilna i redovita novčana sredstva koja su dovoljna za vlastito uzdržavanje i izdržavanje članova svoje obitelji, bez pribjegavanja sustavu socijalne pomoći države članice u pitanju. Ta ista odredba pojašnjava da države članice procjenjuju te izvore prihoda upućivanjem na njihovu prirodu i redovitost te mogu uzeti u obzir razinu minimalnih nacionalnih primanja i mirovina kao i broj članova obitelji.

               25

               Sud je već presudio da s obzirom na to da je odobrenje spajanja obitelji opće pravilo, mogućnost predviđenu člankom 7. stavkom 1. točkom (c) Direktive 2003/86 treba tumačiti usko. Manevarski prostor priznat državama članicama one stoga ne mogu upotrijebiti na način koji će ugroziti cilj te direktive ili njezin koristan učinak (presuda O i dr., C‑356/11 i C‑357/11, EU:C:2012:776, t. 74. i navedena sudska praksa).

               26

               U tom smislu iz uvodne izjave 4. Direktive 2003/86 proizlazi da je njezin opći cilj omogućiti integraciju državljana trećih zemalja u državama članicama omogućujući obiteljski život zahvaljujući spajanju obitelji (vidjeti Parlament/Vijeće, C‑540/03, EU:C:2006:429, t. 69.).

               27

               Nadalje, Sud je već presudio da se članak 7. stavak 1. točka (c) Direktive 2003/86 ne može primijeniti na način da ta primjena povređuje temeljna prava propisana, među ostalim, člankom 7. Povelje (vidjeti presudu O i dr., C‑356/11 i C‑357/11, EU:C:2012:776, t. 77.).

               28

               Iako se taj članak 7. Povelje ne može tumačiti na način da državama članicama uskrati diskrecijsku ovlast kojom raspolažu kad ispituju zahtjeve za spajanje obitelji, odredbe Direktive 2003/86 tijekom tog ispitivanja ipak treba tumačiti i primijeniti, među ostalim, s obzirom na taj članak 7. Povelje, kako usto proizlazi iz teksta uvodne izjave 2. te direktive, koji državama članicama nameće da zahtjeve za spajanje obitelji ispituju u svrhu favoriziranja obiteljskog života (vidjeti u tom smislu presudu O i dr., C‑356/11 i C‑357/11, EU:C:2012:776, t. 79. i 80.).

               29

               Upravo s obzirom na gore spomenute elemente treba, kao prvo, utvrditi treba li članak 7. stavak 1. točku (c) Direktive 2003/86 tumačiti na način da nadležnom tijelu te države članice dopušta da ocijeni zadržavanje uvjeta sponzorovih stabilnih, redovitih i dovoljnih novčanih sredstava nakon datuma podnošenja tog zahtjeva.

               30

               Iako ta odredba ne predviđa izričito takvu mogućnost, ipak iz samog njezina teksta i osobito upotrebe pojmova „stabilna” i „redovita” proizlazi da ta novčana sredstva moraju imati određenu trajnost i određenu neprekinutost. U tom smislu u skladu s drugom rečenicom članka 7. stavka 1. točke (c) Direktive 2003/86 države članice procjenjuju te izvore prihoda upućivanjem, među ostalim, na njihovu „redovitost”, što podrazumijeva periodičnu analizu njihova razvoja.

               31

               Iz članka 7. stavka 1. točke (c) Direktive 2003/86 tako proizlazi da se njegov tekst ne može tumačiti na način da mu se protivi to da nadležno tijelo države članice kojemu je podnesen zahtjev za spajanje obitelji može ispitati je li uvjet sponzorovih izvora prihoda ispunjen uzimajući u obzir procjenu zadržavanja tih izvora nakon datuma podnošenja tog zahtjeva.

               32

               Tom se tumačenju ne protivi okolnost, koju je iznio sud koji je uputio zahtjev, da članak 7. stavak 1. Direktive 2003/86 upotrebljava prezent kad predviđa da država članica o kojoj je riječ može od osobe koja je podnijela zahtjev za spajanje obitelji zahtijevati da pruži dokaz da sponzor „raspolaže” elementima iz tog stavka 1. točaka (a) do (c). Naime, sponzor mora dokazati da raspolaže svim tim elementima, među kojima „dovoljnim novčanim sredstvima” u trenutku ispitivanja njegova zahtjeva za spajanje obitelji, što opravdava upotrebu prezenta. Međutim, budući da iz teksta članka 7. stavka 1. točke (c) te direktive proizlazi da sponzorova novčana sredstva moraju biti ne samo „dovoljna” nego i „stabilna i redovita”, ti zahtjevi podrazumijevaju procjenu budućnosti tih novčanih sredstava od strane nadležnog nacionalnog tijela.

               33

               To tumačenje potvrđuje članak 7. stavak 1. točke (a) i (b) Direktive 2003/86. Naime, valja naglasiti da uvjete u vezi s posjedovanjem „smještaja koji se smatra normalnim” i „osiguranjem od bolesti”, koji su predviđeni u točkama (a) i (b) te odredbe, također treba tumačiti na način da državama članicama u svrhu osiguranja stabilnosti i trajnosti sponzora na njihovu državnom području daje mogućnost da prilikom ispitivanja zahtjeva za spajanje obitelji utemelje svoju odluku na vjerojatnosti da će taj sponzor nastaviti ispunjavati te uvjete nakon datuma podnošenja zahtjeva za spajanje obitelji.

               34

               Tumačenje članka 7. stavka 1. točke (c) Direktive 2003/86 navedeno u točki 31. ove presude također potvrđuju članak 3. stavak 1. i članak 16. stavak 1. točka (c) te direktive.

               35

               Naime, s jedne strane, taj članak 3. stavak 1. Direktive 2003/86 ograničava njezino osobno područje primjene na sponzora koji ima boravišnu dozvolu za razdoblje važenja od barem godinu dana i koji ima osnovane izglede za dobivanje prava na stalno boravište. Međutim, procjena postojanja takvih izgleda nužno zahtijeva da nadležno tijelo države članice o kojoj je riječ provede ispitivanje budućeg razvoja sponzorove situacije u vezi sa stjecanjem te boravišne dozvole.

               36

               U tim okolnostima, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 33. svojeg mišljenja, tumačenje članka 7. stavka 1. točke (c) Direktive 2003/86 prema kojem to tijelo ne može provesti procjenu zadržavanja sponzorovih stabilnih, redovitih i dovoljnih novčanih sredstava nakon datuma podnošenja zahtjeva za spajanje obitelji ne bi bilo u skladu sa sustavom predviđenim tom direktivom.

               37

               S druge strane, valja naglasiti da, kada uvjeti utvrđeni Direktivom 2003/86 više nisu ispunjeni, njezin članak 16. stavak 1. točka (a) državama članicama dopušta povlačenje boravišne dozvole člana obitelji ili odbijanje njezina obnavljanja.

               38

               U skladu s tom odredbom nadležno tijelo države članice o kojoj je riječ tako može, među ostalim, povući odobrenje za spajanje obitelji ako sponzor više nema stabilna, redovita i dovoljna novčana sredstva u smislu članka 7. stavka 1. točke (c). Takva mogućnost povlačenja tog odobrenja podrazumijeva da to tijelo može zahtijevati da sponzor raspolaže tim sredstvima nakon datuma podnošenja svojeg zahtjeva.

               39

               Naposljetku valja navesti da je to tumačenje potvrđeno ciljem tog članka 7. stavka 1. Direktive 2003/86. Naime, dokaz ispunjavanja uvjeta izvora prihoda, predviđenog u točki (c) tog stavka 1., dopušta nadležnom tijelu da se uvjeri da nakon obavljenog spajanja obitelji ni za sponzora ni za članove njegove obitelji neće postojati rizik da će tijekom svojeg boravka postati teret za sustav socijalne pomoći države članice o kojoj je riječ (vidjeti u tom smislu presudu Chakroun, C‑578/08, EU:C:2010:117, t. 46.).

               40

               Iz prethodno navedenog proizlazi da mogućnost predviđena člankom 7. stavkom 1. točkom (c) Direktive 2003/86 nužno podrazumijeva da nadležno tijelo države članice o kojoj je riječ procjenjuje izglede zadržavanja sponzorovih stabilnih, redovitih i dovoljnih novčanih sredstava nakon datuma podnošenja zahtjeva za spajanje obitelji.

               41

               S obzirom na taj zaključak, kao drugo valja odgovoriti na pitanje dopušta li ta odredba nadležnom tijelu države članice o kojoj je riječ podvrgavanje odobrenja spajanja obitelji vjerojatnosti zadržavanja tih izvora prihoda tijekom godine nakon datuma podnošenja zahtjeva za spajanje obitelji, uzimajući u obzir sponzorove izvore prihoda tijekom šest mjeseci koji su prethodili tom datumu.

               42

               U tom pogledu valja navesti da u skladu s načelom proporcionalnosti koje je dio općih načela prava Unije, sredstva provedbe kojima se u nacionalni propis prenosi članak 7. stavak 1. točka (c) Direktive 2003/86 moraju biti sposobna ostvariti ciljeve tog propisa i ne smiju prelaziti granice onoga što je nužno za njihovo ostvarenje (vidjeti u pogledu članka 7. stavka 2. Direktive 2003/86 presudu K i A, C‑153/14, EU:C:2015:453, t. 51.).

               43

               Naposljetku valja podsjetiti na to da iz sudske prakse Suda proizlazi da članak 17. Direktive 2003/86 nalaže pojedinačno ispitivanje zahtjeva za spajanje obitelji (presude Chakroun, C‑578/08, EU:C:2010:117, t. 48. kao i K i A, C‑153/14, EU:C:2015:453, t. 60.) i da nadležna nacionalna tijela prilikom provedbe Direktive 2003/86 i ispitivanja zahtjeva za spajanje obitelji moraju provesti uravnoteženu i razumnu ocjenu svih uključenih interesa (vidjeti u tom smislu presudu O i dr., C‑356/11 i C‑357/11, EU:C:2012:776, t. 81.).

               44

               U ovom slučaju članak 54. stavak 2. prvi stavak Kraljevskog dekreta 557/2011 predviđa da se boravišna dozvola u svrhu spajanja obitelji neće dodijeliti ako se utvrdi sa sigurnošću da ne postoje izgledi zadržavanja izvora prihoda tijekom godine nakon dana podnošenja zahtjeva. Ta odredba navodi da će se prognoza zadržavanja izvora prihoda tijekom te godine ocijeniti uzimajući u obzir razvoj izvora prihoda koje je sponzor primao tijekom šest mjeseci koji prethode danu podnošenja tog zahtjeva.

               45

               U tom smislu valja navesti da je razdoblje od godinu dana, tijekom kojeg sponzor mora raspolagati s prema svemu sudeći dovoljnim novčanim sredstvima, razumno i da ne prekoračuje ono što je nužno za pojedinačnu procjenu rizika da će sponzor biti na teret sustavu socijalne pomoći te države nakon obavljenog spajanja obitelji. Naime, to razdoblje od godinu dana odgovara trajanju valjanosti boravišne dozvole koju sponzor kao minimalan uvjet mora imati u skladu s člankom 3. stavkom 1. Direktive 2003/86 kako bi mogao zatražiti spajanje obitelji. Nadalje, u skladu s člankom 16. stavkom 1. točkom (a) te direktive, nadležna tijela države članice o kojoj je riječ imaju mogućnost povući boravišnu dozvolu člana sponzorove obitelji ako sponzor više nema stabilna, redovita i dovoljna novčana sredstva tijekom trajanja boravka tog člana obitelji i to dok potonji ne stekne autonomnu boravišnu dozvolu, tj. u skladu s člankom 15. stavkom 1. Direktive 2003/86 najkasnije nakon pet godina boravka u toj državi članici.

               46

               Što se tiče primjene obveze proporcionalnosti na nacionalnoj razini, također valja uzeti u obzir okolnost da u skladu s tekstom članka 54. stavka 2. prvog podstavka Kraljevskog dekreta 557/2011 nadležno nacionalno tijelo može odbiti izdavanje boravišne dozvole radi spajanja obitelji samo ako se „sa sigurnošću” utvrdi da sponzor neće moći zadržati dovoljne izvore prihoda tijekom godine nakon datuma podnošenja svojeg zahtjeva. Ta odredba stoga sponzoru nameće samo zahtjev predvidljivog zadržavanja svojih izvora prihoda kako bi mogao steći tu boravišnu dozvolu radi spajanja obitelji.

               47

               Što se tiče određivanja razdoblja od šest mjeseci prije podnošenja zahtjeva na kojem se može temeljiti procjena vjerojatnosti sponzorovih izvora prihoda, valja utvrditi da Direktiva 2003/86 ne sadrži nikakve detalje o tom aspektu. U svakom slučaju takvo razdoblje ne može ugroziti cilj te direktive.

               48

               Posljedično, iz svega prethodno navedenog proizlazi da članak 7. stavak 1. točku (c) Direktive 2003/86 treba tumačiti na način da nadležnim tijelima države članice dopušta da utemelje odbijanje zahtjeva za spajanje obitelji na procjeni vjerojatnosti zadržavanja stabilnih, redovitih i dovoljnih novčanih sredstava kojima sponzor mora raspolagati radi uzdržavanja sebe i članova svoje obitelji, bez pribjegavanja sustavu socijalne pomoći te države članice, tijekom godine nakon datuma podnošenja tog zahtjeva, pri čemu se ta ocjena temelji na razvoju sponzorovih izvora prihoda tijekom šest mjeseci koji su prethodili tom datumu.

         Troškovi

               49

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

                     Članak 7. stavak 1. točku (c) Direktive Vijeća 2003/86/EZ od 22. rujna 2003. o pravu na spajanje obitelji treba tumačiti na način da nadležnim tijelima države članice dopušta da utemelje odbijanje zahtjeva za spajanje obitelji na procjeni vjerojatnosti zadržavanja stabilnih, redovitih i dovoljnih novčanih sredstava kojima sponzor mora raspolagati radi uzdržavanja sebe i članova svoje obitelji, bez pribjegavanja sustavu socijalne pomoći te države članice, tijekom godine nakon datuma podnošenja tog zahtjeva, pri čemu se ta ocjena temelji na razvoju sponzorovih izvora prihoda tijekom šest mjeseci koji su prethodili tom datumu.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: španjolski


Presuda Suda (treće vijeće) od 2012. lipanj 21.#Marja-Liisa Susisalo i drugi protiv Helsingin yliopiston apteekki i Lääkealan turvallisuus- ja kehittämiskeskus.#Zahtjev za prethodnu odluku podnesena po Korkein hallinto-oikeus.#Predmet C-84/11.


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 2012. studeni 15.#Verband Deutscher Prädikatsweingüter eV, anciennement Verband Deutscher Prädikats- und Qualitätsweingüter eV protiv Office for Harmonisation in the Internal Market (Trade Marks and Designs).#Predmet T-278/09.


Presuda Suda od 18. rujna 1984. # W.G.M. Liefting i drugi protiv Directie van het Academisch Ziekenhuis bij de Universiteit van Amsterdam i dr. # Zahtjev za prethodnu odluku: Centrale Raad van Beroep - Nizozemska. # Članak 119. # Predmet 23/83.


Presuda Suda (treće vijeće) od 22. prosinca 2010.#Yellow Cab Verkehrsbetriebs GmbH protiv Landeshauptmann von Wien.#Zahtjev za prethodnu odluku: Unabhängiger Verwaltungssenat Wien - Austrija.#Slobodno pružanje usluga.#Predmet C-338/09.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 25. studenoga 2015.#bd breyton-design GmbH protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM).#Žig Zajednice – Prijava verbalnog žiga Zajednice RACE GTP – Apsolutni razlog za odbijanje – Opisni karakter – Članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-520/14.


Presuda Službeničkog suda (prvo vijeće) od 18. studenog 2014. # Robert McCoy protiv Odbora regija Europske unije. # Predmet F-156/12.


Presuda Suda (drugo vijeće) od 20. studenog 2008. # Komisija Europskih zajednica protiv Irske. # Povreda obveze države članice - Direktiva 85/337/EEZ. # Predmet C-66/06.


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 28. rujna 2016.#LLR-G5 Ltd protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak povodom prigovora – Prijava figurativnog žiga Europske unije SILICIUM ORGANIQUE G5 LLR‑G5 – Raniji verbalni međunarodni žigovi Silicium Organique G5- Glycan 5-Si‑Glycan-5-Si‑G5 i Silicium Organique G5 – Relativni razlog za odbijanje – Vjerojatnost dovođenja u zabludu – Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-539/15.


Presuda Suda (sedmo vijeće) od 2. srpnja 2009.#EGN BV - Filiale Italiana protiv Agenzia delle Entrate - Ufficio di Roma 2.#Zahtjev za prethodnu odluku: Corte suprema di cassazione - Italija.#Šesta direktiva o PDV-u.#Predmet C-377/08.


Presuda Suda od 4. veljače 1988. # John Richard Alan East i dr. (Margetts and Addenbrooke) protiv Thomas Cuddy i Winifred Cuddy. # Zahtjev za prethodnu odluku: Circuit Court, County of Cavan - Irska. # Predmet 143/86.


title: Presuda Suda (deseto vijeće) od 30. ožujka 2017.#Verband Sozialer Wettbewerb eV protiv DHL Paket GmbH.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je podnio Bundesgerichtshof.#Zahtjev za prethodnu odluku – Nepoštena poslovna praksa – Oglašavanje u tiskanom izdanju – Izostavljanje bitnih informacija – Pristup tim informacijama putem internetske stranice preko koje se izvršava distribucija predmetnih proizvoda – Proizvodi koje prodaje osoba koja je objavila oglas ili treća osoba.#Predmet C-146/16.

text:
         PRESUDA SUDA (deseto vijeće)
      30. ožujka 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Nepoštena poslovna praksa — Oglašavanje u tiskanom izdanju — Izostavljanje bitnih informacija — Pristup tim informacijama putem internetske stranice preko koje se vrši distribucija predmetnih proizvoda — Proizvodi koje prodaje osoba koja je objavila oglas ili treća osoba“
      U predmetu C‑146/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud, Njemačka), odlukom od 28. siječnja 2016., koju je Sud zaprimio 14. ožujka 2016., u postupku

         Verband Sozialer Wettbewerb eV

      protiv

         DHL Paket GmbH,

      SUD (deseto vijeće),
      u sastavu: M. Berger, predsjednik vijeća, A. Borg Barthet (izvjestitelj) i E. Levits, suci,
      nezavisni odvjetnik: H. Saugmandsgaard Øe,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Verband Sozialer Wettbewerb eV, R. Welzel, Rechtsanwalt,

               —

               za DHL Paket GmbH, K. Hamacher, Rechtsanwalt,

               —

               za nizozemsku vladu, M. K. Bulterman i B. Koopman, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, D. Roussanov i M. Kellerbauer, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 7. stavka 4. Direktive 2005/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2005. o nepoštenoj poslovnoj praksi poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču na unutarnjem tržištu i o izmjeni Direktive Vijeća 84/450/EEZ, direktiva 97/7/EZ, 98/27/EZ i 2002/65/EZ Europskog parlamenta i Vijeća, kao i Uredbe (EZ) br. 2006/2004 Europskog parlamenta i Vijeća (SL 2005., L 149, str. 22.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 8., str. 101.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između društva Verband Sozialer Wettbewerb eV (u daljnjem tekstu: VSW) i društva DHL Paket GmbH (u daljnjem tekstu: DHL Paket) povodom zahtjeva da se potonjem naloži da prestane s oglašavanjem u tiskanoj publikaciji.

         Pravni okvir

            Direktiva 2005/29

               3

               U skladu s uvodnom izjavom 15. Direktive 2005/29:
               „U slučaju kada pravo Zajednice postavlja zahtjeve u vezi s informacijama u tržišnom komuniciranju, oglašavanju i stavljanju proizvoda na tržište, ta se informacija smatra bitnom prema ovoj Direktivi. Države članice imat će mogućnost zadržati ili dodati nove zahtjeve u vezi s informacijama u ugovornom pravu, koje proizvode posljedice u smislu ugovornog prava, ako je to dopušteno odredbama o minimalnim zahtjevima u postojećim instrumentima prava Zajednice. Popis takvih zahtjeva u pravnoj stečevini, koji nije taksativan, nalazi se u Prilogu II. S obzirom na potpuno usklađivanje koje se uvodi ovom Direktivom, samo se informacije koje zahtijeva pravo Zajednice smatraju bitnima za potrebe njezinog članka 7. stavka 5. […]”

               4

               Članak 2. te direktive glasi:
               „Za potrebe ove Direktive:
               […]

                        (i)

                        ‚poziv na kupnju’ znači trgovačko komuniciranje koje navodi obilježja proizvoda i njegovu cijenu na način koji je primjeren korištenim sredstvima trgovačkog komuniciranja i na taj način omogućuje potrošaču da obavi kupnju;

                  […]”

               5

               Članak 7. te direktive određuje:
               „1.   Poslovna praksa smatra se zavaravajućom ako u danom činjeničnom okviru, uzimajući u obzir sva njegova obilježja i okolnosti i ograničenja sredstava priopćavanja, izostave bitne informacije potrebne prosječnom potrošaču da bi u danim okolnostima donio informiranu odluku o transakciji te na taj način prosječnog potrošača navodi ili je vjerojatno da će ga navesti na donošenje odluke o poslu koju inače ne bi donio.
               2.   Također se smatra zavaravajućim izostavljanjem slučaj u kojem, uzimajući u obzir pitanja raspravljena u stavku 1., trgovac skriva ili na nejasan, nerazumljiv, varljiv ili nepravodoban način pruža bitne informacije navedene u tom stavku, odnosno ne upućuje na poslovnu namjeru poslovne prakse ako ona već nije očita iz konteksta, te ako u bilo kojem od tih slučajeva to prosječnog potrošača navodi ili je vjerojatno da će ga navesti na donošenje odluke o transakciji koju inače ne bi donio.
               3.   Ako sredstvo koje se koristi za priopćavanje poslovne prakse uvodi ograničenja prostora ili vremena, ta se ograničenja, kao i sve mjere koje je trgovac poduzeo kako bi na druge načine informacije učinio raspoloživima za potrošače, uzimaju u obzir pri odlučivanju je li informacija izostavljena.
               4.   U slučaju pozivanja na kupnju sljedeće se informacije smatraju bitnima, ako već nisu očite iz konteksta:

                        (a)

                        glavna obilježja proizvoda, u mjeri u kojoj je to primjereno za sredstvo priopćavanja i proizvod;

                        (b)

                        geografska adresa i identitet trgovca, npr. njegovo zaštićeno ime i, ako je primjereno, geografska adresa i identitet trgovca u čije ime djeluje;

                        (c)

                        cijena koja uključuje poreze ili način na koji se cijena izračunava ako se zbog prirode proizvoda ona ne može na razuman način unaprijed izračunati, kao i, ako je primjereno, svi dodatni troškovi otpreme, dostave ili poštanski troškovi odnosno ako ih nije moguće na razuman način izračunati unaprijed, činjenica da ti troškovi mogu biti plativi;

                        (d)

                        način plaćanja, dostave i rada proizvoda, kao i politika rješavanja pritužbi, ako odstupaju od zahtjeva u pogledu profesionalne pažnje;

                        (e)

                        za proizvode i poslove koji uključuju pravo povlačenja ili otkazivanja, postojanje takvog prava.

                  5.   Zahtjevi u pogledu informiranja utvrđeni pravom Zajednice u području tržišnog komuniciranja, uključujući oglašavanje ili stavljanje proizvoda na tržište, čiji je netaksativni popis sadržan u Prilogu II., smatraju se bitnima.”

            Njemačko pravo

               6

               Direktiva 2005/29 prenesena je u njemačko pravo Gesetz gegen den unlauteren Wettbewerb (Zakon o zaštiti od nepoštenog tržišnog natjecanja), kako je izmijenjen 22. prosinca 2008. i 3. ožujka 2010.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               7

               DHL Paket posluje preko platforme za online prodaju „MeinPaket.de” na kojoj trgovci‑prodavači nude proizvode na prodaju. Te transakcije ne dovode do sklapanja ugovora između DHL Paketa i kupaca.

               8

               VSW je udruženje čiji su članovi osobito dobavljači električnih i elektroničkih proizvoda kao i prodavatelji na daljinu koji nude na prodaju proizvode različite vrste.

               9

               Glavni postupak odnosi se na oglas objavljen 2. prosinca 2012. u tjedniku Bild am Sonntag na zahtjev DHL Paketa. Tim je oglasom predstavljeno pet različitih proizvoda koje se moglo kupiti preko prodajne platforme toga društva. Čitatelj kojeg su ti proizvodi zanimali bio je pozvan pristupiti toj platformi i tamo unijeti kod koji je odgovarao proizvodu navedenom u oglasu. Zatim je pristupio stranici koja se odnosi na predmetni proizvod, stranici na kojoj je bio naveden trgovac‑prodavatelj tog proizvoda. Nadalje, u rubrici pod naslovom „Informacije o dobavljaču” čitatelj je mogao izvršiti uvid u podatke vezane uz zaštićeno ime i geografsku adresu suugovaratelja. Konačno, u tom je istom oglasu bilo navedeno da spomenuta platforma omogućuje zainteresiranim osobama pristup više od 5 milijuna proizvoda i više od 2500 trgovaca.

               10

               VSW je podnio tužbu Landgerichtu Bonn (Zemaljski sud u Bonnu, Njemačka) kojom je zatražio da se, na temelju Zakona o zaštiti od nepoštenog tržišnog natjecanja, naloži DHL Paketu da prestane s navedenim oglašavanjem.

               11

               VSW smatra da DHL Paket nije ispunio svoju obvezu navođenja identiteta i geografske adrese dobavljača koji koriste njegovu prodajnu platformu.

               12

               Odlukom od 6. ožujka 2014. Landgericht Bonn (Zemaljski sud u Bonnu) prihvatio je tužbu te je naložio DHL Paketu da prestane sa spornim oglašavanjem. Budući da je Oberlandesgericht Köln (Visoki zemaljski sud u Kölnu, Njemačka) prihvatio žalbu koja je podnesena protiv te odluke, VSW je podnio reviziju Bundesgerichtshofu (Savezni vrhovni sud, Njemačka).

               13

               Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud) smatra da odluka u sporu ovisi o pitanju moraju li informacije koje se odnose na geografsku adresu i identitet trgovca iz članka 7. stavka 4. točke (b) Direktive 2005/29 biti sadržane već u oglašavanju posebnih proizvoda koje je izvršeno u tiskanoj publikaciji, u slučaju kada potrošači mogu kupiti te proizvode samo posredstvom internetske stranice navedene u oglasu od poduzetnika koji oglašava navedene proizvode i kada potrošači mogu jednostavno dobiti te informacije na internetskoj stranici ili putem nje.

               14

               Sud koji je uputio zahtjev naglašava da oglašavanje o kojemu je riječ u glavnom postupku u načelu može predstavljati poziv na kupnju u smislu članka 2. točke (i) Direktive 2005/29, koji mora sadržavati zakonom propisane informacije navedene u članku 7. stavku 4. točki (b) te direktive.

               15

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da do bitne informacije u smislu članka 7. stavka 4. Direktive 2005/29 potrošač dolazi pravovremeno samo ako je sazna prije nego što donese odluku o poslu povodom poziva na kupnju. Međutim, u slučaju poput onog o kojemu je riječ u glavnom postupku, odluka o poslu sastoji se od korištenja prodajne internetske stranice kako bi se kupio proizvod koji je bio predmetom oglašavanja ili kako bi se pažljivije proučilo taj proizvod. Taj kontekst ukazuje na obvezu da se već u samom oglašavanju navedu informacije koje se odnose na identitet i geografsku adresu prodavatelja proizvoda koji su predmet navedenog oglašavanja.

               16

               Sud koji je uputio zahtjev međutim smatra da sudska praksa Suda ne dopušta da se s dovoljnom sigurnošću odgovori moraju li, u slučaju tiskanog oglasa kojim se poziva na korištenje prodajne internetske stranice, informacije iz članka 7. stavka 4. točke (b) Direktive 2005/29 biti sadržane već u samom tiskanom oglasu.

               17

               Sud koji je uputio zahtjev smatra da je, kao što je to slučaj s posjetom fizičkoj trgovini, korištenje internetske stranice izravno vezano uz kupnju proizvoda koji se tamo nude. Osim toga, informacija koja se odnosi na suugovaratelja, predviđena u članku 7. stavku 4. točki (b) Direktive 2005/29, bitna je za donošenje odluke potrošača o poslu jer mu omogućuje da ocijeni ugled poduzetnika s obzirom na kvalitetu i pouzdanost robe ili usluga koje nudi kao i njegove gospodarske rezultate, solventnost i odgovornost.

               18

               Sud koji je uputio zahtjev navodi da činjenica da se u tiskanom oglasu ne navode informacije vezane uz zaštićeno ime prodavatelja može navesti potrošača da koristi internetsku stranicu, dok bi se on vjerojatno suzdržao od pažljivijeg proučavanja ponude koja je predmet oglašavanja da je znao identitet poduzetnika od kojeg je potjecala ponuda, primjerice u slučaju negativnih kritika na ocjenjivačkim portalima ili u slučaju da je taj potrošač već imao loše iskustvo s tim poduzetnikom.

               19

               Čini se da, prema sudu koji je uputio zahtjev, u tom pogledu nije od značaja činjenica da klijent može kupiti proizvode koji su predmet oglašavanja samo preko internetske stranice onoga koji oglašava te proizvode. Točno je da do informacija koje su dostupne u toj fazi potrošač dolazi prije trenutka transakcije ili su te informacije dostupne prije tog trenutka. Međutim, do njih dolazi prekasno, u smislu da mu ne omogućuju da donese informiranu odluku u odnosu na pitanje želi li doista pažljivije proučiti proizvode koji su predmet navedenog oglašavanja i s tim ciljem koristiti tu internetsku stranicu. Također, okolnost da potrošač pred računalom može u miru i neopaženo od prodajnog osoblja naručiti robu ne utječe na činjenicu da on ne raspolaže bitnom informacijom koja se odnosi na geografsku adresu i identitet prodavatelja proizvoda prije nego što izvrši uvid u internetsku stranicu onoga koji te proizvode oglašava.

               20

               Slijedom toga, Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud) smatra da cilj koji se želi postići člankom 7. stavkom 4. Direktive 2005/29 upućuje na zaključak prema kojemu je DHL Paket morao uključiti u oglašavanje o kojemu je riječ u glavnom postupku identitet i geografsku adresu prodavatelja proizvoda.

               21

               Sud koji je uputio zahtjev međutim podsjeća da, sukladno članku 7. stavku 3. Direktive 2005/29, kako bi se utvrdilo jesu li informacije izostavljene, valja voditi računa o ograničenjima prostora i vremena koja su određena poslovnom praksom. On smatra da u glavnom postupku nema takvih ograničenja. Nadalje, na temelju te iste odredbe, trebalo bi, prema potrebi, također voditi računa o mjerama koje je poduzeo tuženik u glavnom postupku s ciljem stavljanja informacija na raspolaganje potrošaču drugim sredstvima.

               22

               Konačno, sud koji je uputio zahtjev postavlja pitanje je li, za potrebe ispitivanja dosega obveza koje proizlaze iz članka 7. stavka 4. Direktive 2005/29, od značaja činjenica da poduzetnik vrši oglašavanje u tiskanom izdanju radi prodaje vlastitih proizvoda i izravno upućuje na svoju stranicu u odnosu na tražene informacije, ili da se oglašavanje odnosi na proizvode koje prodaju drugi poduzetnici putem internetske stranice poduzetnika koji vrši oglašavanje proizvoda i da potrošači dobivaju potrebne informacije samo nakon jedne ili više dodatnih radnji (klikova) preko poveznica koje upućuju na internetske stranice tih drugih poduzetnika, poveznica koje su sadržane samo na stranici navedenoj u oglašavanju, i to na onoj upravitelja prodajnog portala.

               23

               U tim je okolnostima Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Trebaju li informacije o geografskoj adresi i identitetu trgovca u smislu članka 7. stavka 4. točke (b) Direktive 2005/29 biti navedene već prilikom oglašavanja konkretnih proizvoda u tiskanom izdanju, iako kupci kupuju proizvode koji su predmet oglašavanja isključivo preko internetske stranice poduzetnika koji oglašava proizvode, a koja je navedena u oglasu, i mogu lako dobiti informacije koje se zahtijevaju u članku 7. stavku 4. direktive na toj internetskoj stranici ili preko nje?

                        2.

                        Ovisi li odgovor na prvo pitanje o tome oglašava li poduzetnik u tiskanom izdanju prodaju svojih vlastitih proizvoda i upućuje li izravno na vlastitu stranicu za informacije koje se zahtijevaju u članku 7. stavku 4. Direktive 2005/29 ili se oglašavanje odnosi na proizvode koje prodaju drugi poduzetnici na internetskoj stranici poduzetnika koji oglašava proizvode i kupci mogu dobiti informacije koje se zahtijevaju u članku 7. stavku 4. te direktive tek nakon jednog ili više dodatnih koraka (klikova) preko poveznica koje upućuju na internetske stranice tih drugih poduzetnika, a nalaze se samo na internetskoj stranci upravitelja prodajnog portala navedenoj u oglasu?”

         O prethodnim pitanjima

            Prvo i drugo pitanje

               24

               Prvim i drugim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 7. stavak 4. točku (b) Direktive 2005/29 tumačiti tako da informacije koje se odnose na geografsku adresu i identitet trgovca moraju biti sadržane već u oglašavanju točno određenih proizvoda u tiskanom izdanju kada te proizvode potrošači kupuju putem internetske stranice, navedene u tom oglasu, poduzetnika koji je autor te publikacije i kada su te informacije lako dostupne na toj internetskoj stranici ili preko nje.

               25

               Valja, najprije, navesti da promidžbeni oglas, poput onoga o kojemu je riječ u glavnom postupku, predstavlja poziv na kupnju u smislu članka 2. točke (i) Direktive 2005/29 s obzirom na to da je informacija koju sadržava, vezano uz proizvode koji su predmet tog oglasa i njihovu cijenu, dovoljna za donošenje odluke potrošača o poslu.

               26

               Nadalje, valja podsjetiti da, sukladno članku 7. stavku 4. točki (b) Direktive 2005/29, geografska adresa i identitet trgovca, npr. njegovo zaštićeno ime i, ako je primjereno, geografska adresa i identitet trgovca u čije ime djeluje, predstavljaju bitne informacije. Međutim, ta se odredba treba tumačiti u skladu s člankom 7. stavkom 1. te direktive, prema kojoj se predmetna poslovna praksa mora ocijeniti imajući u vidu osobito njezin činjenični kontekst kao i ograničenja koja su svojstvena za sredstvo koje se koristi za priopćavanje (presuda od 12. svibnja 2011., Ving Sverige, C‑122/10, EU:C:2011:299, t. 53.).

               27

               Nadalje, iz članka 7. stavka 3. Direktive 2005/29 proizlazi da se pri odlučivanju je li informacija izostavljena uzimaju u obzir ograničenja prostora ili vremena sredstva koje se koristi za priopćavanje kao i svih mjera koje je trgovac poduzeo kako bi na druge načine učinio te informacije raspoloživima za potrošača (presuda od 12. svibnja 2011., Ving Sverige, C‑122/10, EU:C:2011:299, t. 54.).

               28

               Iz navedenog proizlazi da se opseg informacije o geografskoj adresi i identitetu trgovca koju trgovac mora objaviti u okviru poziva na kupnju mora ocjenjivati s obzirom na kontekst tog poziva, narav i karakteristike proizvoda kao i medij korišten za priopćavanje (presuda od 12. svibnja 2011., Ving Sverige, C‑122/10, EU:C:2011:299, t. 55.).

               29

               Međutim, može postojati ograničenje prostora u smislu članka 7. stavka 3. Direktive 2005/29 u slučaju gdje je predmet oglašavanja u tiskanom oglasu platforma za online prodaju i gdje se posebno navodi velik broj mogućnosti kupnje od različitih trgovaca.

               30

               Iz navedenog proizlazi da, ako informacije o geografskoj adresi i identitetu trgovca iz članka 7. stavka 4. točke (b) Direktive 2005/29 moraju načelno biti sadržane u pozivu za kupnju, to ne mora biti slučaj kada sredstvo koje se koristi za priopćavanje poslovne prakse uvodi ograničenja prostora ili vremena, sve dok potrošači, za koje je vjerojatno da će kupiti proizvode koji su predmet oglašavanja, preko internetske stranice navedene u promidžbenom oglasu poduzetnika koji oglašava navedene proizvode, mogu jednostavno dobiti te informacije na internetskoj stranici ili preko nje. Na sudu koji je uputio zahtjev je da u svakom pojedinom slučaju ocijeni je li taj uvjet ispunjen, vodeći računa o kontekstu poziva na kupnju kao i o korištenom sredstvu za priopćavanje.

               31

               Naposljetku, valja navesti da obveza da se u pozivu za kupnju učine vidljivima informacije iz članka 7. stavka 4. točke (b) Direktive 2005/29 ne ovisi o pitanju je li dobavljač predmetnih proizvoda autor tog poziva ili je autor treća osoba. Stoga, u slučaju kada se oglašavanjem u tiskanom izdanju oglašavaju proizvodi različitih dobavljača, informacije koje su propisane tom odredbom i dalje su potrebne, osim kada postoje ograničenja prostora navedena u točki 29. ove presude.

               32

               Na sudu koji je uputio zahtjev je da u svakom pojedinom slučaju ispita, s jedne strane, opravdavaju li prostorna ograničenja u promidžbenoj poruci da se stave na raspolaganje informacije o dobavljaču samo na razini platforme za online prodaju i, s druge strane, jesu li informacije iz članka 7. stavka 4. točke (b) Direktive 2005/29 koje se odnose na platformu za online prodaju dostupne jednostavno i brzo.

               33

               Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, na prvo i drugo pitanje valja odgovoriti tako da članak 7. stavak 4. točku (b) Direktive 2005/29 treba tumačiti na način da promidžbeni oglas, poput onog o kojemu je riječ u glavnom postupku, koji potpada pod pojam „poziv na kupnju” u smislu te direktive, može ispuniti obvezu informiranja predviđenu tom odredbom. Na sudu koji je uputio zahtjev je da u svakom pojedinom slučaju ispita, s jedne strane, opravdavaju li ograničenja prostora u promidžbenoj poruci da se stavi na raspolaganje informacije o dobavljaču samo na razini platforme za online prodaju i, s druge strane, ako je to slučaj, jesu li informacije iz članka 7. stavka 4. točke (b) Direktive 2005/29 koje se odnose na platformu za online prodaju dostupne jednostavno i brzo.

         Troškovi

               34

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (deseto vijeće) odlučuje:

                     Članak 7. stavak 4. Direktive 2005/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2005. o nepoštenoj poslovnoj praksi poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču na unutarnjem tržištu i o izmjeni Direktive Vijeća 84/450/EEZ, direktiva 97/7/EZ, 98/27/EZ i 2002/65/EZ Europskog parlamenta i Vijeća, kao i Uredbe (EZ) br. 2006/2004 Europskog parlamenta i Vijeća treba tumačiti na način da promidžbeni oglas, poput onog o kojemu je riječ u glavnom postupku, koji potpada pod pojam „poziv na kupnju” u smislu te direktive, može ispuniti obvezu informiranja predviđenu tom odredbom. Na sudu koji je uputio zahtjev je da u svakom pojedinom slučaju ispita, s jedne strane, opravdavaju li ograničenja prostora u promidžbenoj poruci da se stave na raspolaganje informacije o dobavljaču samo na razini platforme za online prodaju i, s druge strane, ako je to slučaj, jesu li informacije iz članka 7. stavka 4. točke (b) navedene direktive koje se odnose na platformu za online prodaju dostupne jednostavno i brzo.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


Presuda Općeg suda (peto vijeće) od 9. travnja 2014.#Cit Blaton SA (CITEB) i Belgo-Metal protiv Europskog parlamenta.#Javna nabava radova – Postupak javne nabave – Radovi obnavljanja i proširenja zgrade Eastman u Bruxellesu – Odbijanje ponude podnositelja – Obavijest o izvještaju odbora za ocjenu – Obveza obrazlaganja.#Predmet T‑488/12.


Presuda Suda (šesto vijeće) od 20. studenog 2003.#Sociedad Cooperativa General Agropecuaria (ACOR) protiv Administración General del Estado.#Zahtjev za prethodnu odluku: Tribunal Supremo - Španjolska.#Predmet C-416/01.