title: Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 21. rujna 2017.#Repsol YPF, SA protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo.#Žig Europske unije – Postupak za proglašavanje žiga ništavim – Figurativni žig Europske unije BASIC – Ranija nacionalna poslovna imena basic i basic AG – Relativni razlog za odbijanje – Uporaba znaka u trgovačkom prometu čiji doseg nije samo lokalni – Članak 8. stavak 4. i članak 53. stavak 1. točka (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009.#Predmet T-609/15.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (osmo vijeće)
      21. rujna 2017. (
            *1
         )
      „Žig Europske unije – Postupak za proglašavanje žiga ništavim – Figurativni žig Europske unije BASIC – Ranija nacionalna poslovna imena basic i basic AG – Relativni razlog za odbijanje – Uporaba znaka u trgovačkom prometu čiji doseg nije samo lokalni – Članak 8. stavak 4. i članak 53. stavak 1. točka (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009”
      U predmetu T‑609/15,

         Repsol YPF, SA, sa sjedištem u Madridu (Španjolska), koji su zastupali, J.-B. Devaureix i L. Montoya Terán, a zatim J. Erdozain López, odvjetnici,
      tužitelj,
      protiv

         Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO), koji zastupa D. Hanf, u svojstvu agenta,
      tuženik,
      druga stranka u postupku pred žalbenim vijećem EUIPO‑a, intervenijent pred Općim sudom, jest

         Basic AG Lebensmittelhandel, sa sjedištem u Münchenu (Njemačka), koji zastupaju D. Altenburg i H. Bickel, odvjetnici,
      povodom tužbe podnesene protiv odluke prvog žalbenog vijeća EUIPO‑a od 11. kolovoza 2015. (predmet R 2384/2013‑1), koja se odnosi na postupak za proglašavanje žiga ništavim između društva Basic Lebensmittelhandel i Repsol, SA.
      OPĆI SUD (osmo vijeće),
      u sastavu: A. M. Collins (izvjestitelj), predsjednik, R. Barents i J. Passer, suci,
      tajnik: X. Lopez Bancalari, administratorica,
      uzimajući u obzir tužbu podnesenu tajništvu Općeg suda 29. listopada 2015.,
      uzimajući u obzir EUIPO‑ov odgovor na tužbu podnesen tajništvu Općeg suda 29. siječnja 2016.,
      uzimajući u obzir odgovor na tužbu intervenijenta podnesen tajništvu Općeg suda 4. veljače 2016.,
      nakon rasprave održane 18. svibnja 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu
      Okolnosti spora

               1

               Tužitelj Repsol YPF, SA, podnio je 29. siječnja 2007. Uredu Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) prijavu za registraciju žiga Europske unije, na temelju Uredbe Vijeća (EZ) br. 40/94 od 20. prosinca 1993. o žigu Zajednice (SL 1994., L 11, str. 1.), kako je izmijenjena (zamijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Europske unije (SL 2009., L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.).

               2

               Žig za koji je zatražena registracija sljedeći je figurativni znak koji sadrži plavu, crvenu, narančastu i bijelu boju:

               3

               Usluge za koje je zatražena registracija pripadaju osobito razredima 35. i 39. Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga radi registracije žigova od 15. lipnja 1957., kako je revidiran i izmijenjen, i osobito odgovaraju, za svaki od tih razreda, sljedećem opisu:

                        –

                        Razred 35.: „Maloprodajne usluge u vezi s duhanom, tiskom, baterijama, igračkama”;

                        –

                        Razred 39.: „Usluge distribucije prehrambenih proizvoda za osnovnu potrošnju, tijesta za kolače i slastica, sladoleda, gotovih namirnica, duhana, tiska, baterija, igračaka”.

               4

               Prijava za registraciju žiga Europske unije objavljena je u Glasniku žigova Zajednice br. 34/2007 od 16. srpnja 2007.

               5

               Prijavljeni žig registriran je 4. svibnja 2009. pod brojem 5648159.

               6

               Intervenijent Basic AG Lebensmittelhandel podnio je 26. rujna 2011. zahtjev za djelomično proglašavanje spornog žiga ništavim za usluge iz gornje točke 3. (u daljnjem tekstu: sporne usluge) na temelju, osobito, istovremene primjene odredaba članka 53. stavka 1. točke (c) i članka 8. stavka 4. točke (b) Uredbe br. 207/2009. U prilog svojem zahtjevu, s obzirom na to da se temelji na tim odredbama, tužitelj se pozvao na „poslovne identifikatore” u smislu članka 5. Gesetza über den Schutz von Marken und sonstigen Kennzeichen (Markengesetz) (Zakon o zaštiti žigova i drugih razlikovnih znakova) od 25. listopada 1994. (BGBI. 1994 I, str. 3082., i BGBl. 1995 I, str. 156.), basic i basic AG, koje je rabio u trgovačkom prometu u Njemačkoj i Austriji za pružanje usluga „maloprodaje prehrambenih proizvoda, drogerijskih artikala, bioloških proizvoda i drugih proizvoda za redovitu potrošnju, restoranskih usluga (prehrana)”.

               7

               Intervenijent je svojem zahtjevu za proglašavanje ništavosti od 26. rujna 2011. priložio sljedeće dokaze:

                        –

                        tri snimke zaslona, ispisane 25. srpnja 2011. s njegove internetske stranice, od kojih prva sadržava informacije od 1. srpnja 2011. o društvu i dvije karte iz 2010. s podacima o tome gdje se nalaze njegovi supermarketi u Njemačkoj i Austriji;

                        –

                        jednu snimku zaslona ispisanu 25. srpnja 2011. s njegove internetske stranice, koja sadržava informacije iz 2010. o određenim „osnovnim” proizvodima;

                        –

                        godišnje izviješće za 2006.;

                        –

                        godišnje izviješće za 2004.;

                        –

                        godišnje izviješće za 2005.;

                        –

                        dopis društva Biogarten Handels GmbH upućen društvu „basic AG”, od 21. travnja 2006., u kojem se navode premije koje je prvo društvo dodijelilo drugomu za promet koje je ono ostvarilo u prvom tromjesječju 2006. zahvaljujući prodaji proizvoda Biogarten;

                        –

                        dopis društva Biogarten upućen društvu „basic AG”, od 13. prosinca 2005., u kojem se navode premije koje je prvo društvo dodijelilo drugomu za promet koje je ono ostvarilo u razdoblju od travnja do rujna 2005. zahvaljujući prodaji proizvoda Biogarten;

                        –

                        potvrdu o isporuci robe od 15. travnja 1999., koju je izdalo društvo Nordlicht Naturkost Handels GmbH na pažnju društvu „basic AG”„Bio‑Supermarkt”;

                        –

                        račun od 13. studenog 2001., koju je izdalo društvo Nordlicht Naturkost na pažnju društvu „basic AG”„Bio‑Supermarkt”;

                        –

                        prodajnu statistiku od 1. prosinca 2006. koju je objavilo društvo Herrmannsdorfer Landwerkstätten Glonn GmbH & Co. KG, dobavljač bioloških namirnica, koja se osobito odnosi na „basic”;

                        –

                        izjavu danu pod prisegom od 19. rujna 2011., koju je dao član marketinškog odjela intervenijenta;

                        –

                        tablice u kojima se navodi promet koji je navodno ostvario „basic” do srpnja 2009., do prosinca 2010. i do lipnja 2011.;

                        –

                        poslovne brošure supermarketa „basic” iz lipnja, srpnja i prosinca 2003., siječnja, veljače, ožujka, travnja, rujna i studenoga 2004., lipnja, listopada i studenoga 2005. iz siječnja, veljače, travnja, svibnja i prosinca 2006.

                        –

                        promotivni i reklamni materijal bez datuma;

                        –

                        diplomu „poduzetnika godine za 2006.” od 21. rujna 2006., dodijeljenu dvama direktorima društva „basic AG”;

                        –

                        izreske iz novina u razdoblju od 2003. do 2006.;

                        –

                        presudu Landgerichta München I (Zemaljski sud u Münchenu I, Njemačka) od 9. rujna 2006.

               8

               Intervenijent je u svojem zahtjevu za proglašavanje žiga ništavim također naveo relevantne odredbe članaka 5. i 15. Markengesetza, kao i odluke njemačkih sudova koji su tumačili te odredbe.

               9

               Odlukom od 8. listopada 2013. Odjel za poništaje prihvatio je zahtjev za proglašavanje ništavosti na temelju članka 53. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009, u vezi s člankom 8. stavkom 4. iste uredbe i sporni žig proglasio djelomično ništavim, odnosno u dijelu u kojem je registriran za sporne usluge.

               10

               Tužitelj je 2. prosinca 2013. podnio žalbu EUIPO‑u protiv odluke Odjela za poništaje na temelju članaka 58. do 64. Uredbe 207/2009. Dana 7. veljače 2014. dostavio je obrazloženje žalbe.

               11

               Odlukom od 11. kolovoza 2015. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) prvo žalbeno vijeće EUIPO‑a potvrdilo je odluku Odjela za poništaje i odbilo žalbu.

               12

               U pobijanoj odluci žalbeno je vijeće ispitalo uvjete predviđene člankom 8. stavkom 4. Uredbe br. 207/2009 prema kojima neregistrirani žig ili drugi znak koji se rabi u trgovačkom prometu svojem nositelju omogućuje da naknadno ishodi proglašavanje registriranog žiga ništavim.

               13

               U tom pogledu, na prvom mjestu, žalbeno je vijeće potvrdilo utvrđenje odjela za poništaje prema kojem iz dokaza koje je podnio intervenijent i koji su opisani u točki 7. ove presude proizlazi da je znatni dio relevantne njemačke javnosti, koja se sastojala od prosječnih potrošača i od stručnjaka u području maloprodaje prehrambenih proizvoda, prepoznavalo „basic” kao „poslovni identifikator” (točka 26. pobijane odluke).

               14

               Dakle, kao prvo, što se tiče zemljopisne dimenzije dosega znaka, žalbeno je vijeće utvrdilo da je intervenijent dokazao široku uporabu poslovnog identifikatora (ili tvrtke) basic u Njemačkoj (točke 27. i 30. pobijane odluke).

               15

               Kao drugo, što se tiče gospodarske dimenzije dosega znaka, žalbeno je vijeće utvrdilo da je podnesenim dokazima dokazano da se ime društva basic „neprekidno rabilo” između 1999. i 2011. te, slijedom toga, i na datume koji su relevantni u ovom slučaju, odnosno 29. siječnja 2007. i 26. rujna 2011. (točke 24. i 32. pobijane odluke). Smatralo je da su aktivnosti intervenijenta pod tim nazivom imale gospodarski učinak s točke gledišta krajnjeg potrošača, kao i sa stajališta stručnjaka u području maloprodaje (točka 34. pobijane odluke). Osobito je istaknulo da je intervenijent podnio dokaze uporabe figurativne verzije izraza „basic” odnosno tog izraza povezanog s izrazom „aktiengesellschaft” odnosno slogana „Bio für alle”, ali također i čestu samostalnu uporabu izraza „basic”. Zaključilo je da je dokazano da je intervenijent rabio izraz „basic” kao „poslovni indikator” i da je taj izraz tako doživljavala relevantna javnost. Potonja je tako „[doživljavala] i znak [basic] u njegovoj figurativnoj verziji i/ili u verziji koja je obuhvaćala deskriptivni izraz „aktiengesellschaft” (koji označuje pravni oblik društva) odnosno slogan „Bio für alle” (Bio za sve) kao ime društva jer se taj znak rabi, primjerice, na naslovnici promidžbenih brošura” (točka 38. pobijane odluke).

               16

               Na drugom mjestu, žalbeno je vijeće smatralo da je intervenijentu znak basic, koji je činio poslovni identifikator oznake u smislu članka 5. stavka 2. Markengesetza sukladno članku 15. stavcima 1. i 2. istog zakona davao isključivo pravo koje mu je omogućivalo zabranu uporabe kasnijeg znaka zbog vjerojatnosti dovođenja u zabludu među dotičnim znakovima (točka 49. pobijane odluke). Zaključilo je da u ovom slučaju postoji takva vjerojatnost kod relevantne javnosti u Njemačkoj i to čak i ako se, što ovdje nije slučaj, navedeni znak treba smatrati slabim (točka 50. pobijane odluke).

               17

               Da bi došlo do tog zaključka, žalbeno je vijeće kao prvo utvrdilo da su sporne odluke iz razreda 35. analogne onima iz intervenijentova „područja aktivnosti”. Također je postojala uska veza među spornim uslugama iz razreda 39. i aktivnosti maloprodaje prehrambenih proizvoda i drogerijskih artikala koju je izvršavao intervenijent. Usluge maloprodaje i distribucije međusobno su se dopunjavale (točke 41. do 44. pobijane odluke).

               18

               Kao drugo, žalbeno je vijeće utvrdilo da postoji povišena razina sličnosti između tvrtke basic i spornog žiga jer su oba sadržavala isti izraz „basic”. Smatralo je da se to utvrđenje ne može dovesti u pitanje ni figurativnim, dekorativnim elementima spornog žiga ni tužiteljevim argumentom prema kojem navedeni izraz nema razlikovni karakter. Što se tiče posljednjeg, ponovilo je da je intervenijent jasno dokazao da se znak basic rabio za razlikovanje njegove aktivnosti u njemačkoj javnosti i bio je prikladan za ispunjavanje te funkcije. Dodalo je da izraz „basic” dolazi iz engleskog jezika i nije opisan za njemačke potrošače u odnosu na navedenu aktivnost (točke 45. do 48. pobijane odluke).

               19

               Iz svih prethodnih razmatranja žalbeno je vijeće zaključilo da je odjel za poništaje pravilno na temelju članka 53. stavka 1. točke (c) Uredbe 207/2009 u vezi s člankom 8. stavkom 4. iste uredbe proglasilo sporni žig ništavim za sporne usluge i da prema tome nije bilo potrebno ispitati razloge za proglašavanje ništavosti koji su se temeljili na članku 53. stavku 1. točki (a) navedene uredbe (točka 51. pobijane odluke).

         Zahtjevi stranaka

               20

               Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:

                        –

                        poništi pobijanu odluku;

                        –

                        naloži EUIPO‑u snošenje troškova.

               21

               EUIPO i intervenijent od Općeg suda zahtijevaju da:

                        –

                        odbije tužbu;

                        –

                        naloži tužitelju snošenje troškova.

               22

               U okviru jedne od mjera upravljanja postupkom donesene u skladu s člankom 89. Poslovnika Opći je sud pozvao EUIPO da pisanim putem odgovori na pitanje prije rasprave. U okviru druge mjere upravljanja postupkom, stranke su pozvane da na drugo pitanje odgovore usmeno tijekom rasprave. Tim je zahtjevima udovoljeno.

         Pravo
      Uvodna očitovanja

               23

               U prilog svojoj tužbi tužitelj ističe tri tužbena razloga. U okviru prvog tužbenog razloga, on ističe da žalbeno vijeće nije pravilno ocijenilo dokaze koje je podnio intervenijent u pogledu uporabe znakova basic i basic AG u trgovačkom prometu u Njemačkoj. U okviru drugog tužbenog razloga, on tvrdi da je žalbeno vijeće pogrešno zaključilo da postoji vjerojatnost dovođenja u zabludu primjenom članka 15. stavaka 1. i 2. Markengesetza. U okviru trećeg tužbenog razloga poziva se na povredu članka 36. UFEU‑a.

               24

               Na temelju članka 53. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009, žig Europske unije se proglašava ništavim na zahtjev koji se podnosi EUIPO‑u, ako postoji ranije pravo iz članka 8. stavka 4. iste uredbe i ako su ispunjeni uvjeti iz potonjeg stavka.

               25

               Sukladno tim odredbama, nositelj znaka koji se rabi u trgovačkom prometu, koji nije registrirani žig, može tražiti proglašavanje žiga Europske unije ništavim ako taj znak kumulativno ispunjava sljedeća četiri uvjeta: taj se znak treba rabiti u trgovačkom prometu; treba imati doseg koji nije samo lokalan; pravo na taj znak treba biti stečeno sukladno pravu države članice ili se znak trebao rabiti prije dana podnošenja zahtjeva za žig Europske unije; konačno, pravo na taj znak treba nositelju omogućiti da zabrani kasniju uporabu žiga. Dakle, kad znak ne ispunjava jedan od tih uvjeta, ne može se prihvatiti zahtjev za proglašavanje žiga ništavim na temelju postojanja znaka koji nije žig koji se rabi u trgovačkom prometu, u smislu članka 8. stavka 4. Uredbe br. 207/2009 (vidjeti u tom smislu presudu od 24. ožujka 2009., Moreira da Fonseca/OHIM – General Óptica (GENERAL OPTICA), T‑318/06 do T‑321/06, EU:T:2009:77, t. 32. i 47.).

               26

               Prva dva uvjeta, odnosno oni koji se odnose na uporabu i važnost navedenog znaka koja ne smije biti samo lokalnog karaktera, proizlaze iz teksta članka 8. stavka 4. Uredbe br. 207/2009 i treba ih stoga tumačiti u odnosu na pravo Europske unije. Dakle, Uredbom br. 207/2009 se utvrđuju jedinstveni standardi uporabe znakova i njihove važnosti, koji su u skladu s načelima kojima je nadahnut sustav uspostavljen tom uredbom (presuda od 24. ožujka 2009., GENERAL OPTICA, T‑318/06 do T‑321/06, EU:T:2009:77, t. 33.).

               27

               S druge strane, iz izraza „kad i u opsegu u kojem, sukladno […] propisu države članice koji se primjenjuje na taj znak”, proizlazi da druga dva uvjeta, u nastavku navedena u članku 8. stavku 4. točkama (a) i (b) Uredbe br. 207/2009, predstavljaju uvjete utvrđene navedenom uredbom koji se za razliku od prethodnih ocjenjuju u odnosu na kriterije određene pravom koje uređuje navedeni znak. Upućivanje na pravo koje uređuje znak na koji se poziva opravdano je time što Uredba br. 207/2009 priznaje mogućnost pozivanja protiv žiga Europske unije na znakove izvan sustava žiga Europske unije. Stoga samo pravo koje uređuje znak na koji se poziva omogućuje da se utvrdi je li on raniji od žiga Europske unije i može li se njime opravdati zabrana uporabe kasnijeg žiga (presuda od 24. ožujka 2009., GENERAL OPTICA, T‑318/06 do T‑321/06, EU:T:2009:77, t. 34.). Na tom temelju, podnositelj zahtjeva za proglašavanje ništavosti treba dokazati da je dotični žig obuhvaćen područjem primjene prava države članice na koje se poziva i koje omogućuje zabranu uporabe kasnijeg žiga (vidjeti u tom smislu presude od 29. ožujka 2011., Anheuser‑Busch/Budějovický Budvar, C‑96/09 P, EU:C:2011:189, t. 190., i od 10. veljače 2015., Infocit/OHIM – DIN (DINKOOL), T‑85/14, neobjavljenu, EU:T:2015:82 t. 63. i navedenu sudsku praksu).

               28

               Članak 5. Markendesetza, pod nazivom „Trgovačke oznake” (geschäftliche Bezeichnungen), određuje:
               „1.   Kao trgovačke oznake štite se znakovi i naslovi djela.
               2.   Poslovni identifikatori su oni znakovi koji se rabe u trgovačkom prometu kao imena, tvrtke ili posebne oznake trgovačke aktivnosti ili poduzetnika.
               Smatra se da su trgovački simboli i drugi znakovi osmišljeni za razlikovanje neke trgovačke aktivnosti od ostalih jednaki posebnoj oznaci trgovačke aktivnosti i dotična ih javnost smatra simbolima trgovačke aktivnosti”.

               29

               Iz spisa proizlazi da ranija prava na koja se poziva u prilog zahtjevu za djelomično proglašavanje spornog žiga ništavim, jer se taj zahtjev temelji na zajedničkim odredbama članka 53. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009 i članka 8. stavka 4. točke (b) iste uredbe, čine oznake (Unternehmenskennzeichen), u smislu članka 5. Markengesetza, u ovom slučaju znakovi basic i basic AG, koje intervenijent želi rabiti za usluge „maloprodaje prehrambenih proizvoda, drogerijskih artikala, bioloških proizvoda i drugih proizvoda za redovitu potrošnju, restoranskih usluga (prehrana)”.

               30

               Člankom 15. Markengesetza propisano je:
               „1.   Pravo zaštite trgovačke oznake isključivo je pravo nositelja.
               2.   Trećima je zabranjeno bez dozvole u trgovačkom prometu rabiti trgovačku oznaku ili sličan znak na način koji bi u odnosu na zaštićenu oznaku mogao dovesti do zablude.
               […]”.

               31

               Na temelju tih navoda treba ispitati osnovanost ove tužbe.

         Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na tome da žalbeno vijeće nije pravilno ocijenilo dokaze koje je podnio intervenijent u pogledu uporabe znakova basic i basic AG u trgovačkom prometu u Njemačkoj

               32

               Kao prvo, tužitelj tvrdi da iz dokaza koje je podnio intervenijent ne proizlazi s dovoljnom sigurnošću da su znakovi basic i basic AG, čiji doseg nije bio samo lokalan, u Njemačkoj rabljeni u trgovačkom životu kako u gospodarskom, tako i u zemljopisnom pogledu.

               33

               Tužitelj se na početku osobito poziva na presudu od 23. listopada 2013.Dimian/OHIM – Bayer Design Fritz Bayer (Baby Bambolina) (T‑581/11, neobjavljena, EU:T:2013:553), i ističe da je na intervenijentu da dokaže da su raniji znakovi na koje se poziva rabljeni u trgovačkom prometu „stalno i neprekidno” do dana podnošenja zahtjeva za proglašavanje spornog žiga ništavim, u ovom slučaju 26. rujna 2011. Međutim, u ovom slučaju, dokazi koje je podnio intervenijent ukazuju na to da se takva uporaba u biti odnosi samo na razdoblje od 2003. do 2006.

               34

               Nadalje, tužitelj ističe da većina tih dokaza ne spominje ni mjesto prodaje proizvoda ni njihovu prirodu, niti ikakve druge potrebne informacije koje se odnose na trgovački promet. Iz navedenih dokaza samih po sebi ne proizlazi da su se raniji znakovi rabili za sporne usluge.

               35

               Tužitelj dodaje da se žalbeno vijeće u prvom redu temeljilo na izjavi koju je pod prisegom dao sam intervenijent i koja prema tome može imati samo ograničenu važnost.

               36

               Što se tiče dokumenata koji sadržavaju prikaz intervenijentovih figurativnih žigova, njima se ne dokazuje uporaba poslovnih identifikatora basic i basic AG jer se ne odnose na te poslovne identifikatore nego na „druge žigove obuhvaćene različitim registracijama”.

               37

               Napokon, tužitelj tvrdi da činjenica iznesena u točki 28. pobijane odluke, da pod poslovnim identifikatorom basic u Njemačkoj djeluju 24 supermarketa, ne svjedoči o značajnoj prisutnosti u toj državi, ako se uzme u obzir njezina površina.

               38

               Kao drugo, tužitelj ističe da intervenijent nije podnio niti jedan dokaz kojim bi se dokazalo da su „žigovi” basic ili basic AG stekli dovoljno priznanje (Verkehrsgeltung) u smislu Markengesetza, kod relevantne javnosti u Njemačkoj.

               39

               Kao prvo, EUIPO tvrdi da je žalbeno vijeće pravilno utvrdilo da je intervenijent dokazao da se raniji poslovni identifikator basic, čiji doseg nije bio samo lokalan, a koji je označavao pružatelja usluga maloprodaje prehrambenih proizvoda i drogerijskih artikala, kao i usluga brze prehrane u Njemačkoj, rabio u trgovačkom prometu, kako u zemljopisnom tako i u gospodarskom pogledu.

               40

               U tom pogledu EUIPO odbija tužiteljev navod prema kojemu se vođenje 24 supermarketa ne može smatrati značajnom prisutnošću u Njemačkoj s obzirom na njezinu površinu.

               41

               Usto, EUIPO ističe da je žalbeno vijeće pravilno zaključilo da je intervenijent dokazao neprekidnu uporabu, od 1999. do 2011. i značajnu trgovačku prisutnost u Njemačkoj, ranijeg poslovnog identifikatora basic za označivanje supermarketa koji pružaju usluge maloprodaje prehrambenih proizvoda i drogerijskih artikala, kao i usluge brze prehrane.

               42

               EUIPO je na raspravi odgovarajući na pisano pitanje koje je Opći sud strankama postavio na temelju druge mjere upravljanja postupkom, tvrdio da prema zakonu nije bilo potrebno dokazati trajnu uporabu ranijeg znaka između dvaju relevantnih datuma, odnosno datuma podnošenja prijave za registraciju žiga Europske unije i onoga na koji je podnesen zahtjev za proglašavanje ništavosti. Naveo je da, kad se dokaže postojanje ranijeg prava na prvi datum, postoji „određena vrsta pretpostavke” koja se može oboriti, prema kojoj to pravo postoji i između tih dvaju datuma.

               43

               EUIPO odbija intervenijentove argumente. Na početku ističe da žalbeno vijeće nije utemeljilo svoje tvrdnje uglavnom na izjavi koju je pod prisegom dao intervenijent. Pojašnjava da je žalbeno vijeće pažljivo provjerilo jesu li informacije iz te izjave potkrijepljene dodatnim objektivnim dokazima. Nadalje, ističe da svi dokumenti koji su uzeti u obzir prilikom ocjene uporabe ranijeg znaka basic dokazuju uporabu znaka basic kao trgovačke oznake. Napokon, tvrdi da je tužiteljev navod, prema kojem dokazi ne navode ni mjesto stavljanja proizvoda na tržište ni njihovu prirodu, ni ikakve druge potrebne informacije koje se odnose na uporabu u trgovačkom prometu, činjenično potpuno neutemeljen, te preopćenit i nejasan.

               44

               Kao drugo, EUIPO ističe da ranije pravo na koje se u ovom slučaju poziva nije neregistrirani žig u smislu članka 4. stavka 2. Markengesetza, već poslovni identifikator u smislu članka 5. stavka 2. tog zakona.

               45

               Intervenijent u biti ističe iste argumente kao i EUIPO. Međutim, na raspravi, suprotno stavu potonjega, tvrdio je da u ovom slučaju nije bilo potrebno dokazati da su se na dan podnošenja zahtjeva za proglašavanje ništavosti poslovni identifikatori na koje se poziva još uvijek rabili. Prema njemu se, naime, na temelju njemačkog primjenjivog prava treba smatrati da su ta ranija prava još uvijek postojala na taj datum.

               46

               Svojim prvim tužbenim razlogom tužitelj želi dovesti u pitanje ocjenu, od strane žalbenog vijeća, dvaju prvih uvjeta utvrđenih u točki 25. ove presude koji se, što je nesporno među glavnim strankama, trebaju tumačiti u kontekstu prava Unije. U tom pogledu, na početku valja istaknuti da, suprotno intervenijentovim tvrdnjama na raspravi, iz teksta članka 8. stavka 4. Uredbe br. 207/2009 na koji upućuje članak 53. stavak 1. točka (c) iste uredbe jasno proizlazi da, da bi se moglo valjano pozvati na prvu od tih odredaba u okviru postupka za proglašavanje ništavosti na temelju druge od navedenih odredaba, treba dokazati uporabu ranijeg neregistriranog znaka.

               47

               Što se tiče prvog uvjeta za primjenu članka 8. stavka 4. Uredbe br. 207/2009, valja podsjetiti da se prema sudskoj praksi znak rabi u trgovačkoj praksi kad se ta uporaba odvija u kontekstu trgovačke aktivnosti s ciljem gospodarskom prednosti, a ne u privatnoj domeni (vidjeti presudu od 3. ožujka 2016., Ugly/OHIM – Group Lottuss (COYOTE UGLY), T‑778/14, neobjavljenu, EU:T:2016:122, t. 28. i navedenu sudsku praksu).

               48

               Što se tiče razdoblja relevantnog za ocjenu tog uvjeta, iz sudske prakse proizlazi da podnositelj zahtjeva za proglašavanje ništavosti treba dokazati da se znak na koji se poziva u trgovačkom prometu rabio prije podnošenja prijave za registraciju dotičnog žiga Europske unije (vidjeti u tom smislu presudu od 29. ožujka 2011., Anheuser‑Busch/Budějovický Budvar, C‑96/09 P, EU:C:2011:189, t. 164. do 168.). Osim toga, prema sudskoj praksi, taj se znak mora još uvijek rabiti u trenutku podnošenja zahtjeva za proglašavanje ništavosti (presuda od 23. listopada 2013., Baby Bambolina, T‑581/11, neobjavljena, EU:T:2013:553, t. 27.). Drugim riječima, treba se dokazati da se znak na koji se poziva rabio i na dan podnošenja prijave za registraciju žiga Europske unije, ali također i na dan podnošenja zahtjeva za proglašavanje ništavosti, pri čemu se podrazumijeva da se, kad se podnese takav dokaz, legitimno može smatrati da se navedeni znak „još uvijek rabio” na potonji datum u smislu prethodno navedene sudske prakse.

               49

               Međutim, u ovom slučaju, kako proizlazi iz pobijane odluke (vidjeti točku 24. u vezi s točkom 32.), na intervenijentu je da dokaže da su se raniji znakovi basic i basic AG rabili u trgovačkom prometu 29. siječnja 2007., na dan podnošenja prijave za registraciju spornog žiga, kao i 26. rujna 2011., na dan podnošenja zahtjeva za proglašavanje tog žiga ništavim.

               50

               Usto, valja istaknuti da, kao što proizlazi iz pobijane odluke (vidjeti osobito točku 26. koja upućuje na točku 5.) i kako je EUIPO izričito potvrdio u svojem pisanom odgovoru na pitanje koje mu je Opći sud postavio u okviru prve mjere upravljanja postupkom, te na raspravi, žalbeno je vijeće utemeljilo svoju ocjenu, posebice dvaju prvih uvjeta iznesenih u točki 25. ove presude, isključivo na dokazima koje je intervenijent priložio svojem zahtjevu za proglašavanje ništavosti od 26. rujna 2011., kako su utvrđeni u točki 7. ove presude.

               51

               Valja utvrditi da je s više tih dokaza u dovoljnoj mjeri dokazano intervenijentovo pravo na uporabu znakova basic i basic AG u Njemačkoj prije dana podnošenja prijave za registraciju spornog žiga, da bi ga se označilo kao poduzetnika koji pruža usluge maloprodaje prehrambenih proizvoda, drogerijskih artikala i drugih proizvoda za široku potrošnju, kao i restoranskih usluga i prema tome u kontekstu trgovačke aktivnosti s ciljem gospodarske prednosti.

               52

               Iako naziv intervenijentove tvrtke glasi basic AG Lebensmittelhandel, iz navedenih dokaza proizlazi da se u trgovačkom prometu prije 29. siječnja 2007. on općenito na potonju pozivao znakovima basic ili basic AG, pri čemu je kratica „AG” jednostavna skraćenica pravnog oblika njemačkog dioničkog društva Aktiengesellschaft.

               53

               Dakle, u intervenijentovu godišnjem izvješću za 2006. (vidjeti točku 7., treću alineju ove presude), koje je bilo namijenjeno dioničarima i općoj javnosti, na stranici koja se odnosi na „povijest bioloških supermarketa basic” istaknuto je da su osnovani 1997. i da je prvi biološki supermaket „basic” u Münchenu otvoren 1998., kao i da je 1999. otvoren prvi bistro „basic” koji je nudio usluge restorana. Iz tog godišnjeg izvješća također proizlazi da je drugi supermarket koji sadržava bistro „basic” i „bio‑drogeriju” otvoren u Münchenu 2000. i da je intervenijent nakon toga nastavio razvoj svojeg lanca bioloških supermarketa „basic”, kojih je tada bilo 21, širom njemačkog područja, do 2006. godine. Usto se napominje da „basic” sve više privlači pažnju medija, te mu je 2006. posvećeno oko 250 stranica u novinama. To godišnje izvješće sadržava brojna druga upućivanja na intervenijenta pod imenom „basic”, kao i na supermarkete „basic”, od kojih se svaki identificira izrazom „basic” kojem je dodano ime njemačkog grada u kojem se nalazi (primjerice, „basic Augsburg City”, „basic Berlin‑Steglitz” i „basic Bonn, im Gangolf”).

               54

               Tvrdnje slične onima iznesenima u točki 53. ove presude mogu se izvesti iz intervenijentovih godišnjih izvješća za 2004. i 2005. (vidjeti točku 7., četvrtu i petu alineju ove presude).

               55

               Što se tiče dvaju dopisa Biogartena, prvoga od 21. travnja 2006. i drugoga od 13. prosinca 2005. (vidjeti točku 7., šestu i sedmu alineju ove presude), valja istaknuti da su oni upućeni „basic AG‑u” i dokazuju da je intervenijent ostvario određeni promet prodajom, pod tim znakom, bioloških prehrambenih proizvoda koje je dobavio Biogarten. Također su „basic AG‑u”, ovaj put s dodatkom „bio supermarket” upućeni potvrda o isporuci robe i račun od 15. travnja 1999. odnosno 13. studenoga 2001. koje je izdalo društvo Nordlicht Naturkost i koji se odnose na isporuku šećera od trske, voća i žitarica (vidjeti točku 7., osmu i devetu alineju ove presude).

               56

               Što se tiče prodajnih statistika od 1. prosinca 2006. koje je objavio dobavljač bioloških prehrambenih proizvoda Herrmannsdorfer Landwerkstätten Glonn (vidjeti točku 7., desetu alineju ove presude), one su naslovljene „408* statistike društva kćeri basic” i navode količine isporuka i prodajne cijene određenih prehrambenih proizvoda u različitim intervenijentovim trgovinama koje su identificirane izrazom „basic” i brojem između jedan i šesnaest.

               57

               Usto, iz različitih intervenijentovih trgovačkih brošura iz razdoblja od 2003. do 2006. (vidjeti točku 7., trinaestu alineju ove presude) proizlazi da se, u trgovačkim priopćenjima potrošačima potonji gotovo uvijek predstavlja rabeći znak basic.

               58

               Osim toga, na diplomi „poduzetnika godine za 2006.” koja mu je dodijeljena 21. rujna 2006. (vidjeti točku 7., petnaesti redak ove presude), intervenijentova dva direktora su predstavljena kao pripadnici basic AG‑a. Još se treba dodati da se u brojnim izrescima iz novina iz razdoblja od 2003. do 2006. (vidjeti točku 7., šesnaestu alineju ove presude) općenito na intervenijenta upućuje izrazima „basic” odnosno „basic AG”.

               59

               Konačno, valja utvrditi da ti različiti elementi u dovoljnoj mjeri potvrđuju navode iz izjave pod prisegom koju je 19. rujna 2011. dao član intervenijentova marketinškog odjela (vidjeti točku 7., jedanaestu alineju ove presude) iz kojih proizlazi da su se znakovi basic i basic AG rabili u trgovačkom prometu u Njemačkoj na dan podnošenja prijave za registraciju spornog žiga.

               60

               Nasuprot tomu, niti jednim se dokazom iz točke 7. ove presude u dovoljnoj mjeri ne dokazuje da je intervenijent još uvijek rabio navedene znakove na dan podnošenja zahtjeva za proglašavanje spornog žiga ništavim, odnosno 26. rujna 2011., da bi se označio kao poduzeće koje pruža usluge maloprodaje prehrambenih proizvoda, drogerijskih artikala i drugih proizvoda za široku potrošnju, kao i restoranske usluge.

               61

               Prema tome, valja utvrditi da se niti jedan dokaz koji je ispitan u točkama 53. do 58. ove presude ne odnosi na razdoblje nakon 2006. ni, a fortiori, na 2011. Što se tiče promidžbenog materijala i reklama iz točke 7., četrnaeste alineje ove presude, dovoljno je istaknuti da na njemu nema nikakvog datuma.

               62

               Što se tiče izjave pod prisegom od 19. rujna 2011., iz nje proizlazi da se njome prije svega željelo dokazati da je potonji rabio znak basic u trgovačkom prometu prije 2007.

               63

               Ta izjava pod prisegom zasigurno također sadržava neke naznake koje se mogu povezati s godinama nakon 2006. Ona posebice uključuje tablicu koja za svaku godinu u razdoblju od 1998. do 2010. navodi broj supermarketa koje vodi intervenijent u Njemačkoj i Austriji pod znakom basic, kao i tablicu koja za svaku godinu u razdoblju od 2001. do 2010. navodi iznos promidžbenih troškova nastalih u vezi s istim znakom. Osim toga, toj su izjavi pod prisegom priložene tablice koje je intervenijent interno sačinio i u kojima se detaljno navodi promet koji je „basic” navodno ostvario do srpnja 2009., do prosinca 2010. i do lipnja 2011. (vidjeti točku 7., dvanaesta alineja ove presude).

               64

               Međutim, tu izjavu pod prisegom dala je osoba koja je s intervenijentom profesionalno vezana. Ona prema tome nije pouzdana i vjerodostojna poput izjave treće osobe odnosno one koja je neovisna o dotičnom društvu. Izjava pod prisegom sama po sebi nije dovoljna i samo je indicija koju treba potkrijepiti drugim dokazima (vidjeti u tom smislu presudu od 16. svibnja 2013., Reber/OHIM – Klusmeier (Wolfgang Amadeus Mozart PREMIUM), T‑530/10, neobjavljenu, EU:T:2013:250, t. 36.). Međutim, što se tiče godina nakon 2006. i, osobito, 2011., u ovom slučaju takvih dokaza uopće nema. U tom pogledu, valja istaknuti da je pogrešna tvrdnja EUIPO‑a na koju se upućuje u točki 33. pobijane odluke, prema kojoj se navodi iz izjave pod prisegom odnose na razvoj prometa i promidžbenih troškova potkrijepljeni intervenijentovim godišnjim izvješćima koja su odobrili vanjski računovođe. Naime, sama godišnja izvješća koja je intervenijent priložio svojem zahtjevu za proglašavanje ništavosti od 26. rujna 2011. odnose se na 2004., 2005. i 2006., odnosno na razdoblje koje je uvelike prethodilo potonjem datumu.

               65

               Snimke zaslona ispisane 25. srpnja 2011. s intervenijentove internetske stranice (vidjeti točku 7., prvi i drugi redak ove presude). nadalje nisu dovoljne niti navode na zaključak o uporabi znakova basic i basic AG na dan podnošenja zahtjeva za proglašavanje spornog žiga ništavim, Dakle, što se tiče prve snimke zaslona, koja sadržava shematsku prezentaciju intervenijenta, iz nje se može zaključiti da se potonji 1. srpnja 2011. nazivao „basic AG”. Sljedeće dvije snimke zaslona, koje su predstavljale karte s lokacijama intervenijentovih supermarketa u Njemačkoj i Austriji, ni na koji način ne dokazuju da se navedene trgovine vodilo uporabom znakova basic i basic AG. Osim toga, te su karte iz 2010. Što se tiče posljednje snimke zaslona, tri šture informacije koje ona daje o prodaji proizvoda koji imaju znak basic u intervenijentovim supermarketima također potječu iz 2010.

               66

               Napokon, kad je riječ o intervenijentovu navodu na raspravi prema kojem su izresci iz novina spomenuti u točki 29. pobijane odluke i koji upućuju na znak basic iz razdoblja od 2006. do 2011., niti on se ne može prihvatiti. Naime, ta se činjenica ne nalazi u pobijanoj odluci već se nasuprot tomu pobija njezinom točkom 5. u kojoj se izričito navodi da su navedeni izresci iz novina iz razdoblja od 2003. do 2006. Međutim, što se tiče dvaju prvih uvjeta iznesenih u točki 25. ove presude (vidjeti točku 50. ove presude).žalbeno se vijeće temeljilo na samim dokazima iz navedene točke 5. koji su preuzeti u točki 7. ove presude.

               67

               Iz svih prethodnih razmatranja valja zaključiti da je žalbeno vijeće na temelju samih dokaza na kojima je utemeljilo pobijanu odluku moglo zaključiti samo da je ispunjen uvjet o uporabi znakova na koje se poziva u trgovačkom prometu. Budući da su četiri uvjeta primjene članka 8. stavka 4. Uredbe br. 207/2009 kumulativna, valja usvojiti prvi tužbeni razlog.

               68

               Slijedi da se pobijanu odluku treba poništiti, bez potrebe da se ispitaju ostala dva tužbena razloga.

         Troškovi

               69

               Sukladno članku 134. stavku 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da EUIPO nije uspio u postupku, treba mu naložiti snošenje troškova tužitelja, sukladno zahtjevima ovog potonjeg. Budući da tužitelj nije zahtijevao da se intervenijentu naloži snošenje troškova, valja odlučiti da će on snositi vlastite troškove.

               Slijedom navedenoga,
               OPĆI SUD (osmo vijeće),
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Poništava se odluka prvog žalbenog vijeća Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) od 11. kolovoza 2015. (predmet R 2384/2013‑1).

                           2.

                           EUIPO će snositi vlastite troškove kao i troškove društva Repsol YPF, SA.

                           3.

                           Basic AG Lebensmittelhandel snosi vlastite troškove.

                           Collins

                           Barents

                           Passer

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 21. rujna 2017.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski


Presuda Općeg suda (osmo vijeće) od 13. srpnja 2017.#Aristoteleio Panepistimio Thessalonikis protiv Izvršne agencije Europskog istraživačkog vijeća
 .#Arbitražna klauzula – Prigovor – Suspenzija izvršenja presude zbog ogluhe – Djelomična presuda.#Predmet T-348/16 OP.


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 2. lipnja 2016.#Pensioenfonds Metaal en Techniek protiv Skatteverket.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Högsta förvaltningsdomstolen.#Zahtjev za prethodnu odluku – Slobodno kretanje kapitala – Članak 63. UFEU‑a – Oporezivanje dobiti mirovinskih fondova – Razlika u tretmanu rezidentnih i nerezidentnih mirovinskih fondova – Paušalno obračunavanje poreza na rezidentne mirovinske fondove na osnovi fiktivnog prinosa – Porez po odbitku koji se primjenjuje na prihode od dividendi isplaćene nerezidentnim mirovinskim fondovima – Usporedivost.#Predmet C-252/14.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      2. lipnja 2016. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Slobodno kretanje kapitala — Članak 63. UFEU‑a — Oporezivanje dobiti mirovinskih fondova — Razlika u tretmanu rezidentnih i nerezidentnih mirovinskih fondova — Paušalno obračunavanje poreza na rezidentne mirovinske fondove na osnovi fiktivnog prinosa — Porez po odbitku koji se primjenjuje na prihode od dividendi isplaćene nerezidentnim mirovinskim fondovima — Usporedivost“
      U predmetu C‑252/14,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Högsta förvaltningsdomstolen (Vrhovni upravni sud, Švedska), odlukom od 20. svibnja 2014., koju je Sud zaprimio 23. svibnja 2014., u postupku

         Pensioenfonds Metaal en Techniek

      protiv

         Skatteverket,

      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: A. Tizzano, potpredsjednik Suda, u svojstvu predsjednika prvog vijeća, F. Biltgen, E. Levits (izvjestitelj), M. Berger i S. Rodin, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
      tajnik: C. Strömholm, administratorica,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 21. svibnja 2015.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Pensioenfonds Metaal en Techniek, F. Boulogne i G. Andersson, advokat,

               —

               za švedsku vladu, A. Falk, C. Meyer‑Seitz, U. Persson, N. Otte Widgren i K. Sparrman kao i L. Swedenborg, E. Karlsson te F. Sjövall, u svojstvu agenata,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i K. Petersen, u svojstvu agenata,

               —

               za Europsku komisiju, J. Enegren i W. Roels kao i C. Tufvesson, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 10. rujna 2015.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 63. UFEU‑a.

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Pensioenfonds Metaal en Techniek (u daljnjem tekstu: PMT ), mirovinskog fonda sa sjedištem u Nizozemskoj i Skatteverketa (porezna uprava) u vezi s porezom na dividende koji je taj fond platio u Švedskoj u razdoblju od 2002. do 2006.

         Švedski pravni okvir

         Propis koji se odnosi na mirovinske fondove

               3

               Članak 9. lagena (1967:531) om tryggande av pensionsutfästelse m. m. [Zakon (1967:531) o jamstvima mirovinskih obveza i ostalim obvezama, u daljnjem tekstu: zakon o jamstvima mirovinskih obveza] definira mirovinski fond kao fond koji osniva poslodavac s isključivim ciljem jamčenja mirovinskih obveza radnicima ili njihovim nasljednicima.

               4

               Sukladno članku 12. toga zakona, mirovinskim fondovima formalno je zabranjeno da se bave uplaćivanjem mirovinskih naknada kao i provođenjem isplate mirovina. Zadaća mirovinskih fondova je samo upravljanje kapitalom koji im je poslodavac uplatio te jamčenje da će njegove mirovinske obveze biti poštovane.

               5

               Obveze mirovinskih fondova da jamče mirovinske obveze poslodavca su dugoročnog karaktera. Prema članku 10. Zakona o jamstvima mirovinskih obveza, sredstva mirovinskih fondova moraju biti plasirana na način koji omogućuje dobru diversifikaciju rizika u svrhu boljeg i racionalnijeg upravljanja interesima onih koje taj subjekt obuhvaća. Mirovinski fondovi moraju slijediti smjernice o plasmanu sukladno zahtjevima koje predviđaju odredbe i opće upute Nacionalne inspekcije za financijske subjekte koje se odnose na smjernice ulaganja i analizu učinka subjekata koji obavljaju poslove strukovnog mirovinskog osiguranja (Finansinspektionens föreskrifter och allmänna råd om placeringsriktlinjer och konsekvensanalys för institut som driver tjänstepensionsverksamhet, FFF 2011:16).

               6

               Mirovinski fondovi dio su metoda koje je Kraljevina Švedska odabrala kako bi uspostavila mirovinski sustav te za njega jamčila. U svrhu jamčenja mirovinske obveze također je moguće ugovoriti životno osiguranje ili upisati knjigovodstvenu vrijednost rezervi te je povezati s kreditnim jamstvom ili depozitom od općine ili države.

         Oporezivanje rezidentnih mirovinskih fondova

               7

               Pravne osobe koje su neograničeni porezni obveznici u Švedskoj plaćaju porez na dobit na temelju inkomstskattelagena (1999:1229) [zakon (1999:1229) o porezu na dobit, u daljnjem tekstu: zakon o porezu na dobit], koji se odnosi, osobito, na kapitalne dobitke, dividende i kamate.

               8

               Na temelju članka 2. stavka 2. prvog podstavka točke 3. poglavlja 7. Zakona o porezu na dobit, mirovinski fondovi su u cijelosti izuzeti od porezne obveze koju predviđa taj zakon. Navedeni zakon upućuje, u tom pogledu, na odredbe koje se odnose na porez na dobit od kapitala iz lagena (1990:661) om avkastningsskatt på pensionsmedel [Zakon (1990:661) o oporezivanju mirovinskih fondova, u daljnjem tekstu: Zakon o oporezivanju mirovinskih fondova].

               9

               Na temelju članka 2. Zakona o oporezivanju mirovinskih fondova, švedski mirovinski fondovi i društva za životno osiguranje moraju plaćati porez na dobit od kapitala, a to je porez s fiksnom stopom koji ima za cilj oporezivati tekući prinos od mirovinske štednje i čija se osnovica izračunava u dvije etape sukladno člancima 3. do 8. navedenog zakona.

               10

               Kao prvo, potrebno je izračunati kapitalsku osnovicu koja se sastoji od vrijednosti imovine mirovinskog fonda na početku godine umanjene za dugove koje fond ima na taj dan. Prema švedskoj vladi, mirovinski fond može, na temelju članka 11. stavka 4. Zakona o jamstvima mirovinskih obveza ugovoriti zajam samo u svrhu zadovoljavanja trenutnih potreba likvidnosti, i to jedino pod uvjetom da je iznos zajma manjeg značaja s obzirom na veličinu ustanove mirovinskog osiguranja.

               11

               Kao drugo, paušalni fiktivni prinos od tog kapitala, odnosno njegova porezna osnovica, utvrđuje se tako da se kapitalska osnovica pomnoži s prosječnim prihodom od državnih obveznica za kalendarsku godinu koja neposredno prethodi poreznom razdoblju. Na temelju članka 9. Zakona o oporezivanju mirovinskih fondova, porez na dobit od kapitala određuje se po stopi od 15 % na tako dobivenu osnovicu.

               12

               Taj se porez na dobit od kapitala primjenjuje na švedske mirovinske fondove kao i na strana poduzeća za životno osiguranje i strane institucije mirovinskog osiguranja koja imaju stalno sjedište u Švedskoj i čiji je cilj, prema sudu koji je uputio zahtjev, ishoditi paušalno ujednačeno oporezivanje svih oblika mirovinske štednje. Ova se metoda koristi i za porez na dobit od kapitala iz pojedinačne mirovinske štednje i za porez na mirovinska osiguranja, kapitalizirano životno osiguranje i druge oblike mirovinskog kapitala.

         Oporezivanje nerezidentnih mirovinskih fondova

               13

               Strane pravne osobe kojima se isplaćuju dividende od dionica švedskih dioničkih društava ili od udjela u švedskim investicijskim fondovima, moraju u Švedskoj plaćati porez u obliku poreza po odbitku na dividende na temelju članaka 1. i 4. kupongskattelagena (1970:624) [Zakon (1970:624) o porezu na dividende, u daljnjem tekstu: Zakon o porezu na dividende].

               14

               Na temelju članka 5. Zakona o porezu na dividende, porez na dividende se određuje prema stopi od 30 % od iznosa isplaćenih dividendi. Na temelju poreznog sporazuma potpisanog između Kraljevine Švedske i Kraljevine Nizozemske, porezna stopa za dividende isplaćene između tih dviju država članica ne može prelaziti 15 % njihova bruto iznosa.

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               15

               U razdoblju od 2002. do 2006. godine PMT je od švedskih dioničkih društava primao dividende na koje se obračunavao porez po odbitku od 15 %, u ukupnom iznosu od 20957836 švedskih kruna (SEK) (otprilike 2262861 eura).

               16

               Tijekom prosinca 2007. godine PMT je od švedske porezne uprave zatražio povrat iznosa poreza na dividende koji mu je naplaćen, iz razloga što je naplata tog poreza bila protivna pravilima Unije o slobodnom kretanju kapitala. PMT je istaknuo da su trebali biti izjednačeni s fondovima kojima se porez obračunava u skladu sa Zakonom o oporezivanju mirovinskih fondova i na temelju toga platiti povoljniji porez. Istaknuo je i da razlika u oporezivanju koja proizlazi iz primjene Zakona o oporezivanju mirovinskih fondova i Zakona o porezu na dividende nije opravdana.

               17

               Budući da je švedska porezna uprava odbila PMT‑ov zahtjev, on je podnio tužbu pred Länsrätten i Dalarnas län (županijskim upravnim sudom u Dalarni, Švedska) koja je također odbijena.

               18

               Kammarrätten i Sundsvall (prizivni upravni sud u Sundsvallu, Švedska) je nakon žalbe koju je podnio PMT,odlučio da, s jedne strane, PMT‑u nije određen porez nepovoljno u odnosu na istovjetne švedske mirovinske fondove, i da, s druge strane, nije utvrđeno da su različiti porezni sustavi bili diskriminatorni.

               19

               PMT je podnio kasacijsku žalbu Högsta förvaltningsdomstolenu (visoki upravni sud, Švedska) navodeći kako je tekst nacionalnog propisa u području oporezivanja mirovinskih fondova diskriminatoran. Porez na dobit od kapitala zamjenjuje ne samo porez na dividende, već također i porez na dobitke od ustupa (cesija) i kamata, te je oporezivanje dividendi uplaćenih u švedske mirovinske fondove znatno niže od formalne naplate poreza na dobit od kapitala. Budući da su strani mirovinski fondovi predmet bruto oporezivanja u obliku poreza na dividende koji se neposredno naplaćuje u trenutku isplate dividendi, oni ne mogu koristiti vremensko ograničavanje koje traži paušalna metoda.

               20

               Osim toga, izračunavanje poreza na dobit od kapitala koje se primjenjuje na rezidentne mirovinske fondove omogućuje odbijanje financijske pasive, dok porez po odbitku koji se primjenjuje na nerezidentne dioničke mirovinske fondove to ne dopušta.

               21

               Konačno, iako do poreza po odbitku dolazi u trenutku isplate dividendi, porez na dobit od kapitala se obračunava i naplaćuje u godini koja slijedi nakon isplate dividendi, što dovodi do nepovoljnog položaja s obzirom na likvidnost za nerezidentne mirovinske fondove.

               22

               Švedska porezna uprava smatra da nacionalni porezni sustav koji predviđa dva različita načina oporezivanja ne dovodi ni do kakve diskriminacije. Učinkovito oporezivanje dividendi uplaćenih rezidentnim mirovinskim fondovima odgovara porezu po odbitku uplaćenom na temelju poreznih sporazuma o dividendama uplaćenim nerezidentnim mirovinskim fondovima. Sustav koji se primjenjuje na nerezidentne mirovinske fondove se također može pokazati povoljniji, s jedne strane, zbog rasta prinosa iz državnih obveznica i, s druge strane, iz razloga što do oporezivanja dolazi tek kada su isplaćene dividende, dok rezidentni mirovinski fondovi moraju plaćati porez na dobit od kapitala na godišnjoj razini. Troškovi koje bi rezidentni mirovinski fondovi mogli eventualno odbiti na temelju uzimanja njihovih dugova u obzir prilikom izračunavanja kapitalske osnovice ne odnose se na isplaćene dividende te ne postoji niti jedan trošak koji je neposredno povezan s dividendom od kapitala uloženog u Švedskoj. Rezidentni mirovinski fondovi ranije plaćaju mjesečni porez na dobit kao predujam te zbog toga ne mogu koristiti likvidnosne povlastice.

               23

               Sud koji je uputio zahtjev je potvrdio da sustav oporezivanja koji se primjenjuje na mirovinske fondove ovisi o statusu rezidenta na nacionalnom državnom području toga fonda i da je nominalna porezna stopa u predmetu koji se pred njime vodi 15 % i za porez na dobit od kapitala i za porez na dividende.

               24

               Taj sud također navodi da porez na dobit od kapitala počiva na fiktivnom prinosu, što znači da, u pogledu metode izračuna osnovice poreza na dobit od kapitala, oporezivanje može biti povoljnije tijekom određenih godina za rezidentne dioničare, dok naprotiv, tijekom drugih godina, ishod oporezivanja tih dioničara može biti nepovoljan u odnosu na rezidentne dioničare.… Ističe da se porez na dobit od kapitala naplaćuje godišnje, ne vodeći računa je li bilo isplate dividendi. Osim toga, sud koji je uputio zahtjev navodi da je u postupku koji se pred njime vodi bilo istaknuto da je tekst nacionalnog propisa u području oporezivanja mirovinskih fondova diskriminatoran, osobito zato što je odbijanje financijskih gubitaka bilo moguće tijekom izračuna osnovice poreza na dobit od kapitala i zato što trenutak kada se porez naplaćuje može dovesti do nepovoljnog položaja s obzirom na likvidnost za strane mirovinske fondove.

               25

               U tim je okolnostima Högsta förvaltningsdomstolen (Vrhovni upravni sud) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće pitanje:
               „Je li članku 63. UFEU‑a protivan nacionalni propis u skladu s kojime se za dividende koje isplaćuje društvo rezident plaća porez po odbitku kada je dioničar rezident u drugoj državi članici, dok se za iste dividende kada su isplaćene dioničaru rezidentu plaća porez koji se obračunava paušalno na temelju fiktivnog prinosa, za koji je predviđeno da s vremenom odgovara redovnom porezu na svu kapitalnu dobit?”

         O prethodnom pitanju

               26

               Svojim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev pita, u biti, treba li članak 63. UFEU‑a tumačiti na način da mu je protivan nacionalni propis na temelju kojega se na dividende koje isplaćuje društvo rezident plaća porez po odbitku, i kada se te dividende isplaćuju nerezidentnom mirovinskom fondu porez koji se obračunava paušalno na temelju fiktivnog prinosa, za koji je predviđeno da s vremenom odgovara redovnom porezu na svu dobit od kapitala prema sustavu iz općih propisa.

               27

               Iz ustaljene sudske prakse proizlazi da mjere zabranjene člankom 63. stavkom 1. UFEU‑a, kao ograničenja kretanju kapitala, uključuju mjere koje su takve naravi da mogu odvratiti nerezidente od ulaganja u nekoj državi članici ili pak rezidente te države članice od ulaganja u drugim državama (vidjeti, osobito, presude od 8. studenoga 2012., Komisija/Finska, C‑342/10, EU:C:2012:688, t. 28., i od 22. studenoga 2012., Komisija/Njemačka, C‑600/10, neobjavljena, EU:C:2012:737, t. 14.).

               28

               Konkretnije, nepovoljni tretman dividendi uplaćenih nerezidentnim mirovinskim fondovima u jednoj državi članici, u odnosu na tretman rezerviran za dividende rezidentnih mirovinskih fondova može odvratiti društva sa sjedištem u državi članici različitoj od navedene države članice od ulaganja u tu državu članicu i, slijedom navedenog, predstavlja ograničenje slobodnog kretanja kapitala načelno zabranjeno člankom 63. UFEU‑a (vidjeti presude od 8. studenoga 2012.Komisija/Finska, C‑342/10, EU:C:2012:688, t. 33, i od 22. studenoga 2012., Komisija/Njemačka, C‑600/10, neobjavljena, EU:C:2012:737, t. 15.).

               29

               Na temelju odnosnog zakonodavstva u glavnom postupku, mirovinski fondovi podliježu, kada se radi o dividendama koje im se isplaćuju, dvama različitim sustavima oporezivanja, čija primjena ovisi o tome jesu li ili nisu u statusu rezidenta na državnom području države članice društva koje isplaćuje dividendu.

               30

               Naime, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da samo dividende koje određeno švedsko trgovačko društvo uplaćuje nerezidentnim mirovinskim fondovima podliježu porezu po odbitku od 30 % njihova bruto iznosa, ta se stopa, međutim, može umanjiti na temelju sporazuma o sprječavanju dvostrukog oporezivanja. Kao što navodi sud koji je uputio zahtjev, za dividende koje je PMT primio plaćen je porez po odbitku od 15 % primjenom takvog sporazuma koji je zaključen između Kraljevine Švedske i Kraljevine Nizozemske.

               31

               Naprotiv, dividende uplaćene rezidentnim mirovinskim fondovima ne podliježu takvom porezu po odbitku, nego porezu na dobit od kapitala, čija porezna osnovica se izračunava u dvije etape. Kao prvo, određuje se vrijednost ukupne postojeće imovine na početku porezne godine, umanjena za financijske dugove tog istog datuma. Kao drugo, taj neto iznos treba pomnožiti s prosječnim prihodom državnih obveznica za kalendarsku godinu koja neposredno prethodi odnosnom poreznom razdoblju. Ostvareni rezultat predstavlja fiktivni prinos koji se oporezuje stopom od 15 %.

               32

               Razlika između tih dvaju sustava odnosi se, osobito, na metodu izračuna porezne osnovice kao i na načine naplaćivanja istih, s obzirom na to da je nominalna porezna stopa, u okviru tih obaju sustava, identična.

               33

               Što se tiče pitanja predstavlja li zakonodavstvo određene države članice, poput onog u glavnom postupku, ograničenje slobodnog kretanja kapitala, potrebno je utvrditi, dovodi li različit tretman oporezivanja dividendi uplaćenih mirovinskim fondovima ovisno o njihovu statusu rezidenta ili nerezidenta do nepovoljnog tretmana nerezidentnih mirovinskih fondova u odnosu na rezidentne mirovinske fondove.

               34

               Na sudu koji je uputio zahtjev, koji jedini može poznavati činjenice u postupku koji se pred njime vodi, je da ocijeni dovodi li, kada je riječ o predmetnim dividendama, primjena na tužitelja u glavnom postupku poreza po odbitku od 15 % propisanog dvostranim sporazumom kojim se sprječava dvostruko oporezivanje, do toga da ti tužitelji konačno podnose teže porezno opterećenje u Švedskoj od opterećenja koje podnose rezidentni mirovinski fondovi za dividende iste naravi (vidjeti, u tom smislu, presudu od 17. rujna 2015., Miljoen i dr., C‑10/14, C‑14/14 i C‑17/14, EU:C:2015:608, t. 48.).

               35

               U tom pogledu, švedska i njemačka vlada ističu da se takva ocjena mora provoditi za više godina, što odgovara gospodarskom ciklusu, i što, prema navedenim vladama, omogućuje dokazivanje da oporezivanje tih dividendi primjenom jedne ili druge metode dovodi do istog rezultata nakon jednog gospodarskog ciklusa.

               36

               Stoga je potrebno odrediti treba li se ocjena suda koji je uputio zahtjev odnositi na eventualni nepovoljni tretman dividendi koje su isplaćene nerezidentnim mirovinskim fondovima u razdoblju koje obuhvaća više godina, zajedno ispitanih, kao što preporučuju i navedene vlade, ili se ta ocjena treba provoditi na godišnjoj osnovi za svaku godinu spornog razdoblja kao što to ističe Komisija.

               37

               Treba istaknuti, s jedne strane, iako je prema švedskoj vladi cilj paušalne metode postići ujednačeno oporezivanje neposredne i posredne štednje te vremenski izjednačiti oporezivanje, iz spisa kojim raspolaže Sud međutim proizlazi da se porez na dobit od kapitala, koji se primjenjuje na rezidentne mirovinske fondove, izračunava na godišnjoj osnovi. Međutim, Sud je već odlučio da je razdoblje koje treba uzeti u obzir, radi usporedbe poreznih opterećenja dividendi isplaćenih rezdentima i nerezidentima, ono koje je uzeto u obzir za dividende isplaćene rezidentima (vidjeti, u tom smislu, presudu od 17. rujna 2015., Miljoen i dr., C‑10/14, C‑14/14 i C‑17/14, EU:C:2015:608, t. 51.).

               38

               S druge strane, Sud je presudio, što se tiče slobode poslovnog nastana, čak i ako bi porezni sustav jedne države članice bio često povoljniji prema nerezidentnim poreznim obveznicima, to ne znači da bi, ako se taj sustav pokaže nepovoljnim za te obveznike, to dovelo do nejednakog postupanja u odnosu na rezidentne obveznike i stvorilo prepreku slobodi poslovnog nastana (vidjeti, u tom smislu, presude od 14. prosinca 2000., AMID, C141/99, EU:C:2000:696, t. 27., i od 22. ožujka 2007., Talotta, C383/05, EU:C:2007:181, t. 31.). Isto tako, Sud je već presudio da se okolnost da nacionalni propis dovodi u nepovoljni položaj nerezidente ne može kompenzirati činjenicom da u drugim situacijama, taj isti propis ne pogađa nerezidente u odnosu na rezidente (presuda od 18. srpnja 2007., Lakebrink i Peters‑Lakebrink, C‑182/06, EU:C:2007:452, t. 23.).

               39

               Iz takvog tumačenja proizlazi da se mogući nepovoljni tretman dividendi isplaćenih nerezidentnim mirovinskim fondovima tijekom jedne fiskalne godine ne može kompenzirati njihovim povoljnim tretmanom tijekom drugih fiskalnih godina.

               40

               U svakom slučaju, kao što ističe Komisija bez da bi joj švedska vlada po tom pitanju proturječila, primjenjivo zakonodavstvo ne predviđa mehanizam koji bi omogućio jamstvo da će porezno opterećenje koje se primjenjuje na nacionalne dividende isplaćene rezidentnim mirovinskim fondovima biti potpuno identično onom koje se primjenjuje na dividende iste naravi isplaćene nerezidentnim mirovinskim fondovima.

               41

               Iz tog slijedi da se ocjena postojanja eventualnog nepovoljnog tretmana dividendi uplaćenih nerezidentnim mirovinskim fondovima mora provoditi za svako porezno razdoblje pojedinačno.

               42

               Stoga, kao što to švedska vlada i sama priznaje u točki 48. svojeg pisanog očitovanja, tijekom godina u kojima je stvarni prinos od dionica viši od paušalnog fiktivnog prinosa koji odgovara prihodu od državnih obveznica, što je osobito slučaj u stvarnom stanju tržišta, za nerezidentni mirovinski fond je povoljnije umjesto poreza na dividendu platiti porez na prinos, kakav se primjenjuje na rezidentne mirovinske fondove.

               43

               Ovo stajalište dijeli u biti i sud koji je uputio zahtjev koji navodi da, u pogledu metode izračuna porezne osnovice na dobit iz kapitala, ishod oporezivanja može tijekom određenih godina biti povoljniji za rezidentne dioničare, dok tijekom ostalih godina može biti povoljniji za nerezidentne dioničare.

               44

               S obzirom na to da razlika u postupanju koju uvodi porezno zakonodavstvo države članice, poput one u glavnom postupku, koja se odnosi na oporezivanje dividendi uplaćenih rezidentnim mirovinskim fondovima i oporezivanje dividendi iste naravi uplaćenih nerezidentnim mirovinskim fondovima, može dovesti do toga da dividende uplaćene potonjima snose veće porezno opterećenje od onih uplaćenih rezidentnim mirovinskim fondovima, takva razlika u postupanju može odvratiti nerezidentne mirovinske fondove od nastavka ulaganja u tu državu članicu te posljedično stvara ograničenje slobodnog kretanja kapitala koje je u načelu zabranjeno člankom 63. UFEU‑a.

               45

               Sukladno članku 65. stavku 1. točki (a) UFEU‑a, odredbe članka 63. UFEU‑a ne dovode u pitanje pravo država članica da primjenjuju odgovarajuće odredbe svojeg poreznog prava kojima se pravi razlika između poreznih obveznika koji nisu u istom položaju u pogledu mjesta boravišta ili mjesta ulaganja njihova kapitala.

               46

               Ta se odredba, time što predstavlja iznimku od temeljnog načela slobodnog kretanja kapitala, mora usko tumačiti. Prema tome, ne može se tumačiti u smislu da je svako porezno zakonodavstvo koje uključuje razlikovanje poreznih obveznika prema mjestu boravišta ili državi članici u kojoj ulažu svoj kapital automatski u skladu s UFEU‑om. Naime, iznimka iz članka 65. stavka 1. točke (a) UFEU‑a sama je ograničena stavkom 3. istog članka, prema kojem nacionalne odredbe iz tog stavka 1. „ne smiju biti sredstvo proizvoljne diskriminacije ili prikrivenog ograničenja slobodnog kretanja kapitala i platnog prometa kako je utvrđeno u članku 63. UFEU‑a” (presuda od 10. travnja 2014., Emerging Markets Series of DFA Investment Trust Company, C190/12, EU:C:2014:249, t. 55. i 56. kao i navedena sudska praksa).

               47

               Stoga valja razlučiti razlike u postupanju dopuštene na temelju članka 65. stavka 1. točke (a) UFEU‑a od diskriminacija zabranjenih stavkom 3. tog istog članka. Međutim, iz sudske prakse Suda proizlazi da se nacionalni porezni propis poput onoga u glavnom postupku može smatrati usklađenim s odredbama Ugovora o slobodnom kretanju kapitala ako se razlika u postupanju odnosi na situacije koje nisu objektivno usporedive ili ako je ta razlika u postupanju opravdana na temelju važnog razloga od općeg interesa (vidjeti presudu od 10. svibnja 2012.Santander Asset Management SGIIC i dr., C‑338/11 do C‑347/11, EU:C:2012:286, t. 23. i navedenu sudsku praksu).

               48

               Treba podsjetiti da usporedivost situacije s prekograničnim elementom i unutarnje situacije treba ispitivati vodeći računa o cilju predmetnih nacionalnih odredbi (presuda od 8. studenoga 2012.Komisija/Finska, C‑342/10, EU:C:2012:688, t. 36. i navedena sudska praksa) kao i predmetu i sadržaju istih (vidjeti presudu od 10. svibnja 2012., Komisija/Estonija, C‑39/10, EU:C:2012:282, t. 51.).

               49

               Nadalje, samo se kriteriji razlikovanja utvrđeni odnosnim zakonodavstvom moraju uzeti u obzir kako bi se ocijenilo odražava li razlika u postupanju koja proizlazi iz takvog zakonodavstva situacije koje su objektivno različite (presuda od 10. svibnja 2012., Santander Asset Management SGIIC i dr., C‑338/11 à C‑347/11, EU:C:2012:286, t. 28.).

               50

               U ovom slučaju, kao što je navedeno u točki 29. ove presude, predmetno zakonodavstvo u glavnom postupku uspostavlja kriterij razlikovanja koji se zasniva na mjestu gdje su mirovinski fondovi koji primaju te dividende rezidenti, podvrgavajući dividende koje su primili nerezidentni mirovinski fondovi porezu po odbitku te one koje su primili rezidentni mirovinski fondovi porezu na dobit od kapitala.

               51

               Stoga je potrebno provjeriti nalaze li se, u pogledu cilja, kao i predmeta i sadržaja zakonodavstva u glavnom postupku, rezidentni i nerezidentni mirovinski fondovi u usporedivoj situaciji.

               52

               U tom pogledu treba istaknuti da oporezivanje koje pogađa rezidentne mirovinske fondove ima drugačiji cilj od onog koje se primjenjuje na nerezidentne mirovinske fondove. Dakle, dok se prvima oporezuje ukupan prihod, izračunat na temelju njihove imovine umanjene za dugove, na koju se primjenjuje paušalna stopa na prinos, neovisno o stvarno naplaćenim dividendama tijekom odnosnog poreznog razdoblja, drugima se oporezuju dividende naplaćene u Švedskoj tijekom toga razdoblja.

               53

               Naime, u okviru mirovinskog sustava kojega su i mirovinski fondovi dio, cilj nacionalnog zakonodavstva koje se odnosi na oporezivanje navedenih fondova je uvesti oporezivanje koje je neutralno i neovisno o gospodarskim uvjetima vezanim uz različite vrste imovine kao i svih oblika odnosne mirovinske štednje.

               54

               Kako bi se taj cilj ostvarilo, ukupna imovina rezidentnog mirovinskog fonda podliježe godišnjem paušalnom oporezivanju, koje reflektira prinos te imovine neovisno o naplati prihoda koji je generirala ta imovina, posebice naplati dividendi.

               55

               Takvo oporezivanje rezidentnih mirovinskih fondova provodi Kraljevina Švedska u svojstvu države u kojoj su ti mirovinski fondovi rezidentni, raspolažući ovlašću oporezivanja njihova ukupnog dohotka.

               56

               Naprotiv, što se tiče nerezidentnih mirovinskih fondova u Švedskoj, sukladno dvostranom sporazumu sklopljenim s Kraljevinom Nizozemskom kojim se sprječava dvostruko oporezivanje, ta država ima samo ovlast oporezivanja prihoda koji generira imovina tih fondova u Švedskoj. Stoga, Kraljevina Švedska oporezuje dividende isplaćene nerezidentnim mirovinskim fondovima u svojstvu države podrijetla dividendi.

               57

               Budući da, na temelju tog sporazuma, Kraljevina Švedska nema ovlast oporezivanja imovine nerezidentnih mirovinskih fondova, poput onih u glavnom postupku, koji se nalaze na njezinu državnom području, samo držanje imovine u Švedskoj ne može međutim dovesti do oporezivanja u toj državi članici.

               58

               Stoga, zbog ograničene ovlasti oporezivanja Kraljevine Švedske što se tiče nerezidentnih mirovinskih fondova, ta država članica ne može oporezivati ukupnu imovinu tih mirovinskih fondova.

               59

               Pod tim uvjetima, cilj kojemu teži predmetno nacionalno zakonodavstvo u glavnom postupku primjenjujući oporezivanje koje je neutralno i neovisno o gospodarskim uvjetima vezanim uz različite vrste imovine kao i od različitih oblika odnosne mirovinske štednje – što pretpostavlja da se mirovinskim fondovima oporezuje njihova ukupna imovina – ne može se ostvariti što se tiče nerezidentnih mirovinskih fondova.

               60

               Taj cilj, koji pretpostavlja također da se mirovinski fondovi oporezuju godišnje i neovisno o isplati dividendi, ne može se ostvariti ni oporezivanjem dividendi koje su primili nerezidentni mirovinski fondovi prema paušalnoj metodi, temeljeći se, radi izračuna poreza koji treba platiti, na vrijednosti osnovnih sredstava, s obzirom na to da se, kao što je to izneseno u točkama 56. do 58. ove presude, nerezidentni mirovinski fondovi u svakom slučaju mogu oporezovati samo kada su im isplaćene dividende.

               61

               Osim toga, kao što to u biti ističe nezavisni odvjetnik u točkama 32. i 33. svojeg mišljenja, neutralnost oporezivanja s obzirom na oblik ulaganja koji traži nacionalno zakonodavstvo u glavnom postupku, pretpostavlja oporezivanje ukupnog kapitala koji je obveznik uložio, bez obzira na sastav investicijskog portfelja tog poreznog obveznika.

               62

               Taj cilj se ne može ostvariti u slučaju nerezidentnih mirovinskih fondova koji u Švedskoj podliježu oporezivanju samo onih prihoda čiji je izvor u toj državi članici.

               63

               Stoga je potrebno zaključiti da, u pogledu cilja kojemu teži nacionalno zakonodavstvo, kao i njegova predmeta i sadržaja, nerezidentni mirovinski fond nije u usporedivoj situaciji s onom u kojoj se nalazi rezidentni mirovinski fond.

               64

               Uz navedeno, ponajprije treba podsjetiti da je, iako je primjena dvije različite metode oporezivanja na rezidentne i nerezidentne mirovinske fondove u ovom slučaju opravdana različitim situacijama u kojima se nalaze ove dvije kategorije poreznih obveznika, Sud već presudio da se, u odnosu na troškove kao što su poslovni troškovi izravno povezani s djelatnošću kojom se ostvaruje oporezivi prihod u državi članici, rezidenti i nerezidenti te države članice nalaze u usporedivom položaju (presuda od 17. rujna 2015., Miljoen i dr., C‑10/14, C‑14/14 i C‑17/14, EU:C:2015:608, t. 57.).

               65

               Prema tome, na sudu koji je uputio zahtjev je da provjeri dopušta li metoda oporezivanja koja se primjenjuje na rezidentne mirovinske fondove, izračunavanjem porezne osnovice navedenih fondova i, posebno, uzimanjem u obzir njihovih dugova prilikom izračunavanja kapitalske osnovice, da se uzmu u obzir poslovni troškovi izravno povezani s naplatom dividendi, kao što se čini da tvrdi PMT. Ako je to slučaj, uzimanje u obzir takvih troškova se također treba priznati i za nerezidentne mirovinske fondove.

               66

               Uzimajući u obzir sve prije navedeno, na prethodno pitanje treba odgovoriti tumačeći članak 63. UFEU‑a na način da:

                        —

                        mu nije protivan nacionalni propis na temelju kojega se na dividende koje isplaćuje društvo rezident plaća porez po odbitku, i kada se te dividende isplaćuju nerezidentnom mirovinskom fondu, a kada se te dividende isplaćuju rezidentnom mirovinskom fondu, oporezuju se porezom koji se obračunava paušalno na temelju fiktivnog prinosa, za koji je predviđeno da s vremenom odgovara redovnom porezu na svu dobit od kapitala prema sustavu iz općih propisa;

                        —

                        se međutim protivi tomu da mirovinski fondovi kao porezni obveznici nerezidenti ne mogu uzeti u obzir moguće poslovne troškove izravno povezane s naplatom dividendi kada metoda izračunavanja porezne osnovice rezidentnih mirovinskih fondova predviđa da se oni uzmu u obzir, što je na sudu koji je uputio zahtjev da utvrdi.

         Troškovi

               67

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

                     Članak 63. UFEU‑a treba tumačiti na način da:

                        —

                           mu nije protivan nacionalni propis na temelju kojega se na dividende koje isplaćuje društvo rezident plaća porez po odbitku, i kada se te dividende isplaćuju nerezidentnom mirovinskom fondu, a kada se te dividende isplaćuju rezidentnom mirovinskom fondu, oporezuju se porezom koji se obračunava paušalno na temelju fiktivnog prinosa, za koji je predviđeno da s vremenom odgovara redovnom porezu na svu dobit od kapitala prema sustavu iz općih propisa.

                        —

                           da se međutim protivi tomu da mirovinski fondovi kao porezni obveznici nerezidenti ne mogu uzeti u obzir moguće poslovne troškove izravno povezane s naplatom dividendi kada metoda izračunavanja porezne osnovice rezidentnih mirovinskih fondova predviđa da se oni uzmu u obzir, što je na sudu koji je uputio zahtjev da utvrdi.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: švedski


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 2012. studeni 21.#Savezna Republika Njemačka protiv Europska komisija.#Predmet T-270/08.