title: Presuda Suda (treće vijeće) od 4. rujna 2014.#Damijan Vnuk protiv Zavarovalnica Triglav d.d.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputilo Vrhovno sodišče.#Zahtjev za prethodnu odluku – Obvezno osiguranje od građanskopravne odgovornosti za upotrebu motornih vozila – Direktiva 72/166/EZ – Članak 3. stavak 1. – Pojam ,upotreba vozila' – Nesreća koju je u dvorištu farme uzrokovao traktor s prikolicom.#Predmet C‑162/13.

text:
         PRESUDA SUDA (treće vijeće)
      4. rujna 2014. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Obvezno osiguranje od građanskopravne odgovornosti za upotrebu motornih vozila — Direktiva 72/166/EZ — Članak 3. stavak 1. — Pojam ‚upotreba vozila’ — Nesreća koju je u dvorištu farme uzrokovao traktor s prikolicom“
      U predmetu C‑162/13,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputilo Vrhovno sodišče (Slovenija), odlukom od 11. ožujka 2013., koju je Sud zaprimio 29. ožujka 2013., u postupku

         Damijan Vnuk

      protiv

         Zavarovalnica Triglav d.d.,

      SUD (treće vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, C. G. Fernlund, A. Ó Caoimh, C. Toader i E. Jarašiūnas (izvjestitelj), suci,
      nezavisni odvjetnik: P. Mengozzi,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za njemačku vladu, T. Henze, J. Kemper i J. Möller, u svojstvu agenata,

               —

               za Irsku, M. A. Joyce, E. Creedon i L. Williams, u svojstvu agenata, uz pomoć C. Tolanda, Barrister‑at‑Law,

               —

               za Europsku komisiju, B. Rous Demiri i K.‑Ph. Wojcik, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 26. veljače 2014.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 3. stavka 1. Direktive Vijeća 72/166/EEZ od 24. travnja 1972. o usklađivanju zakonodavstava država članica o osiguranju od odgovornosti za upotrebu motornih vozila i o provedbi obveze osiguranja od takve odgovornosti (SL L 103, str. 1., u daljnjem tekstu: Prva direktiva).

               2

               Taj zahtjev postavljen je u okviru spora između D. Vnuka i Zavarovalnice Triglav d.d. (u daljnjem tekstu: Zavarovalnica Triglav) u vezi s plaćanjem naknade štete na temelju obveznog osiguranja od građanskopravne odgovornosti za upotrebu motornih vozila (u daljnjem tekstu: obvezno osiguranje).

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodne izjave 5., 6. i 7. Prve direktive određuju:
               „smatrajući da je poželjno da […] mjere budu poduzete za liberalizaciju režima prometa osoba i motornih vozila u putničkom prometu između država članica; […]
               smatrajući da olakšice te vrste u putničkom prometu predstavljaju novi korak u smjeru recipročnog otvaranja tržišta država članica i stvaranja uvjeta istovjetnih onima na unutarnjem tržištu;
               smatrajući da se ukidanje provjere zelene karte za vozila koja se uobičajeno nalaze na području jedne države članice i koja ulaze na područje druge države članice može ostvariti.“ [neslužbeni prijevod]

               4

               Članak 1. Prve direktive utvrđuje:
               „Za potrebe ove Direktive treba smatrati da je:

                        1.

                        vozilo: svako vozilo na motorni pogon koje je namijenjeno kretanju po kopnu i koje se pokreće mehaničkom snagom, a koje se ne kreće po željezničkoj pruzi, kao i prikolice, i kada nisu spojene;

                  […]“ [neslužbeni prijevod]

               5

               Na temelju članka 3. stavka 1. te direktive:
               „Podložno članku 4., svaka država članica poduzima sve odgovarajuće mjere kako bi osigurala da građanskopravna odgovornost u pogledu upotrebe vozila koja se uobičajeno nalaze na njezinu području bude pokrivena osiguranjem. Opseg pokrivene odgovornosti i uvjeti pokrića tog osiguranja trebaju biti određeni na temelju tih mjera.“

               6

               Članak 4. navedene direktive predviđa:
               „Svaka država članica može odstupiti od odredaba članka 3.:
               […]

                        (b)

                        u vezi s onim što se odnosi na određene vrste vozila ili određena vozila koja imaju posebno mjesto, a čiju listu određuje svaka pojedina država i o tome obavješćuje sve ostale države članice i Komisiju.

                  […]“ [neslužbeni prijevod]

               7

               Članak 1. stavak 1. Druge direktiva Vijeća 84/5/EEZ od 30. prosinca 1983. o usklađivanju zakona država članica na području osiguranja odgovornosti motornih vozila (SL L 8, str. 17., u daljnjem tekstu: Druga direktiva) propisuje:
               „Osiguranje iz članka 3. stavka 1. [Prve direktive] obvezno pokriva imovinsku štetu i tjelesnu štetu.“ [neslužbeni prijevod]

               8

               Navedeni članak 2. stavak 2. određuje minimalne iznose koji se moraju jamčiti tim obveznim osiguranjem. Ti iznosi ponovno su procijenjeni Direktivom 2005/14/EC Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2005., kojom se izmjenjuju i dopunjuju direktive Vijeća 72/166/EEZ, 84/5/EEZ, 88/357/EEZ i 90/232/EEZ te Direktiva 2000/26/EZ Europskog parlamenta i Vijeća o osiguranju od odgovornosti od upotrebe motornih vozila (SL L 149, str. 14.), koja je također u Drugoj direktivi unijela odredbu kojom se nastoji osigurati redovita revizija tih iznosa prema promjenama europskog indeksa potrošačkih cijena.

               9

               Na temelju članka 1. stavka 4. prvog podstavka Druge direktive, „svaka država stvara ili ovlašćuje jedno tijelo za zadaću popravka, barem u granicama obveze osiguranja, materijalne ili tjelesne štete koju uzrokuje nepoznato vozilo ili ono koje nije udovoljilo obvezi osiguranja“. [neslužbeni prijevod] Četvrti podstavak te odredbe nadalje propisuje da „države članice mogu ograničiti ili isključiti intervenciju tog tijela u slučaju u slučaju materijalne štete koju uzrokuje nepoznato vozilo“. [neslužbeni prijevod] Međutim, ta mogućnost je zatim isključena Direktivom 2005/14 „kada je tijelo interveniralo zbog štete koja je važna za sve žrtve nezgode u kojoj je materijalnu štetu uzrokovalo nepoznato vozilo“. [neslužbeni prijevod]

               10

               Članak 2. stavak 1. navedene direktive određuje:
               „Svaka država članica poduzima mjere koje su korisne za svaku zakonsku odredbu ili ugovornu klauzulu sadržanu u polici osiguranja koja je izdana u skladu s člankom 3. stavkom 1. [Prve direktive], koji isključuje upotrebu osiguranja ili vožnju vozilima:

                        —

                        od strane osoba koje za to nemaju izričito ili implicitno odobrenje;
                        ili

                        —

                        od strane osoba koje nemaju vozačku dozvolu koja im dopušta da voze dotično vozilo;
                        ili

                        —

                        od strane osoba koje krše zakonske tehničke zahtjeve u pogledu stanja i sigurnosti dotičnog vozila,

                  što se, primjenom članka 3. stavka 1. [Prve direktive], smatra da nema učinka na ono što se odnosi na tužbe trećih žrtava nezgode.
               […]“ [neslužbeni prijevod]

               11

               U skladu s člankom 3. te direktive:
               „Članovi obitelji ugovaratelja osiguranja, vozača ili bilo koje druge osobe koja kod nezgode podliježe građanskopravnoj odgovornosti i čija je odgovornost pokrivena osiguranjem iz članka 1. ne smiju biti isključeni iz osiguranja u pogledu svojih tjelesnih ozljeda na temelju tog odnosa.“ [neslužbeni prijevod]

               12

               Članak 1. Treće direktive Vijeća 90/232/EEZ od 14. svibnja 1990. o usklađivanju zakona država članica na području osiguranja odgovornosti motornih vozila (SL 129, str. 33.), koji je izmijenjen Direktivom 205/14 (u daljnjem tekstu: Treća direktiva), pojašnjava:
               „[…] osiguranje iz članka 3. stavka 1. [Prve direktive] pokriva odgovornost za tjelesne ozljede svih putnika osim vozača, nastale upotrebom vozila.
               Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi osigurale da se svaka zakonska odredba ili ugovorna klauzula sadržana u polici osiguranja koja isključuje putnika iz takvog pokrića na temelju činjenice da je znao ili da je trebao znati da je u trenutku nesreće vozač vozila bio pod utjecajem alkohola ili drugih opojnih sredstava smatra nevažećom u vezi s odštetnim zahtjevom takvog putnika.
               […]“ [neslužbeni prijevod]

               13

               Članak 1.a Treće direktive propisuje:
               „Osiguranje iz članka 3. stavka 1. [Prve direktive] obuhvaća tjelesne ozljede i oštećenje stvari pješaka, biciklista i drugih nemotoriziranih korisnika ceste koji, zbog posljedica prometne nezgode u kojoj je sudjelovalo motorno vozilo, u skladu s nacionalnim građanskim pravom imaju pravo na naknadu štete. […]“ [neslužbeni prijevod]

               14

               Na temelju članka 4.c te direktive:
               „Osiguravajuća društva ne mogu se pozivati na sudjelovanje ozlijeđene osobe u troškovima u onome što se odnosi na osiguranje iz članka 3. stavka 1. [Prve direktive].“ [neslužbeni prijevod]

               15

               Direktiva 2000/26/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. svibnja 2000. o usklađivanju zakona država članica na području osiguranja odgovornosti motornih vozila, a kojom se dopunjuju i izmjenjuju Direktive Vijeća 73/239/EEZ i 88/357/EEZ (Četvrta direktiva o osiguranju motornih vozila) (SL L 181, str. 65., u daljnjem tekstu: Četvrta direktiva), u svojem članku 3., naziva „Pravo na izravno postupanje“, utvrđuje:
               „Svaka država članica vodi računa o tome da ozlijeđene osobe […] [raspolažu] s pravom izravnog postupanja protiv osiguravajućeg društva koje odgovornu osobu osigurava u građanskopravnoj odgovornosti.“ [neslužbeni prijevod]

               16

               Osim toga, Prva direktiva Vijeća 73/239/EEZ od 24. srpnja 1973. o usklađivanju zakona i drugih propisa koji u odnosu na osnivanje i obavljanje djelatnosti izravnog osiguranja osim životnog osiguranja (SL L 288, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 10., str. 3.), koja je izmijenjena Direktivom Vijeća 84/641/EEZ od 10. prosinca 1984. (SL L 339, str. 21.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 10., str. 23.), predviđa u svojem članku 1.:
               „1.   Ova se Direktiva odnosi na osnivanje i obavljanje samostalnih djelatnosti izravnog osiguranja […] koje obavljaju društva koja imaju ili koja žele imati poslovni nastan na državnom području neke države članice.
               […]
               3.   Razvrstavanje prema vrstama djelatnosti navedenim u ovom članku nalazi se u prilogu.“

               17

               Prilog te direktive određuje:
               „A. Klasifikacija rizika prema vrstama djelatnosti
               […]
               10. Obvezno osiguranje od građanskopravne odgovornosti za upotrebu motornih vozila

               Svaka odgovornost koja proizlazi iz upotrebe motornih vozila koja se kreću po kopnu (uključujući odgovornost prijevoznika).
               […]“

         Slovensko pravo

               18

               Članak 15. Zakona o obveznim osiguranjima u prometu (Zakon o obveznih zavarovanjih v prometu, u daljnjem tekstu: ZOZP) predviđa:
               „Vlasnik vozila mora zaključiti ugovor o odgovornosti za štete koje upotrebom vozila uzrokuje trećima: smrt, tjelesnu štetu, zdravstvene probleme, uništenje ili oštećenje dobara […], uz isključenje odgovornosti za štetu na dobrima koja je pristao prevesti. […]“

         Glavni postupak i prethodno pitanje

               19

               Iz odluke suda koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da je 13. kolovoza 2007., tijekom skladištenja bala sijena u skladištu jedan traktor s prikolicom, vozeći unatrag u dvorištu farme radi parkiranja u tom skladištu, udario u ljestve na kojima se nalazio D. Vnuk, zbog čega je on pao s ljestava. Vnuk je tužio Zavarovalnicu Triglav, osiguravajuće društvo s kojim je vlasnik traktora imao zaključen ugovor o obveznom osiguranju, tražeći da mu plati iznos od 15944,10 EUR na temelju naknade neimovinske štete, uvećan za iznos zateznih kamata.

               20

               Prvostupanjski sud odbio je taj zahtjev. Žalbeni sud odbio je Vnukovu žalbu protiv navedene presude, navodeći da polica obveznog osiguranja u prometu pokriva štetu uzrokovanu upotrebom traktora kao prijevoznog sredstva, ali ne onu uzrokovanu upotrebom traktora kao stroja ili pogonskog uređaja.

               21

               Sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku dopustio je Vnuku otvaranje revizijskog postupka protiv te posljednje odluke u mjeri u kojoj se ona odnosi na pitanje upotrebe traktora kao „vozila“ iz članka 15. ZOZP‑a.

               22

               Pred sudom koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku Vnuk je istaknuo da pojam upotrebe vozila u prometu ne može biti ograničen na vožnju javnim putovima i da su stoga, u trenutku nastanka činjenice koja je uzrokovala štetu u glavnom postupku, cjelina koju su tvorili traktor i prikolica predstavljali vozilo koje je bilo u prometu i da se radilo o završetku vožnje. S druge strane, Zavarovalnica Triglav tvrdi da se predmet iz glavnog postupka ne odnosi na upotrebu traktora u njegovoj funkciji vozila namijenjenog cestovnom prometu, nego u funkciji rada ispred skladišta na farmi.

               23

               Sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku napominje da ZOZP ne definira pojam „upotrebe vozila“, ali da je ta praznina popunjena sudskom praksom. U vezi s tim taj sud navodi da se glavna svrha obveznog osiguranja na temelju ZOZP‑a sastoji u uzajamnosti rizika i neophodnosti vođenja brige o potrebama ozlijeđenih osoba i putnika u okviru upotrebe javnih putova. Prema sudu koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku, u skladu sa slovenskim zakonodavstvom, da bi se ocijenilo je li neka šteta pokrivena ili ne obveznim osiguranjem nije odlučujuće to je li ona počinjena na javnom putu. Međutim, kad se vozilo koristi kao radni stroj, ono nema pokrića u obveznom osiguranju, na primjer na poljoprivrednoj površini, jer u tom slučaju nije riječ o cestovnom prometu.

               24

               Sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku ističe da se razne direktive koje se odnose na osiguranje od građanskopravne odgovornosti proizlaze iz prometa motornim vozilima – odnosno Prva, Druga, Treća i Četvrta direktiva, kao i Direktiva 2005/14 (zajedno u daljnjem tekstu: direktive koje se odnose na obvezno osiguranje) – pozivaju na „promet“, na „cestovni promet“ ili na druge „korisnike ceste“, ali ne pojašnjava što bi se moglo smatrati upotrebom vozila i što je u tome odlučujući kriterij. Stoga bi bilo moguće smatrati da obvezno osiguranje pokriva samo štetu koju uzrokuje vozilo u okviru cestovnog prometa ili da ono pokriva svu štetu koja je vezana uz bilo koji način upotrebe ili funkcioniranja vozila, neovisno o činjenici može li se ili ne situacija definirati kao prometna situacija.

               25

               U tim okolnostima Vrhovno sodišče (Vrhovni sud) odlučilo je prekinuti postupak i Sudu postaviti sljedeće prethodno pitanje:
               „Treba li pojam „promet vozilima“ u smislu članka 3. stavka 1. [Prve direktive] tumačiti na način da ne obuhvaća okolnosti konkretnog slučaja, u kojem je ugovaratelj osiguranja tuženika udario tužitelja koji se nalazio na ljestvama traktorom s prikolicom tijekom skladištenja bala sijena u skladištu, jer se ne radi o situaciji u cestovnom prometu?“

         O zahtjevima kojima se traži ponovno otvaranje rasprave

               26

               Podneskom tajništvu Suda od 28. ožujka 2014. Irska je zatražila da se naloži ponovno otvaranje rasprave u postupku, primjenom članka 83. Poslovnika Suda. Ta država se u prilog svojem zahtjevu pozvala, u slučaju da Sud prihvati mišljenje nezavisnog odvjetnika, na potrebu vremenskog ograničenja učinaka presude na intervenciju i, sukladno tome, na potrebu ponovnog otvaranja rasprave u postupku, kako bi joj se omogućilo iznošenje argumenata u potporu svojem zahtjevu za vremensko ograničenje učinaka presude.

               27

               I njemačka vlada, podneskom 15. svibnja 2014., i vlada Ujedinjene Kraljevine, podneskom 21. svibnja 2014., zatražile su ponovno otvaranje navedene rasprave, primjenom istog članka 83. U potporu svojem zahtjevu vlada Ujedinjene Kraljevine istaknula je da izneseno mišljenje nezavisnog odvjetnika sadrži mnoštvo pogrešaka o kojima se željela očitovati. Njemačka vlada smatra da se u navedenom mišljenju iznosi argument o kojem stranke nisu raspravljale, odnosno moguće postojanje praznine u Prvoj direktivi, što treba ispraviti, te da Sud nije dostatno informiran kako bi mogao donijeti odluku.

               28

               Sukladno članku 83. Poslovnika, Sud može, nakon što sasluša nezavisnog odvjetnika, odrediti ponovno otvaranje usmenog dijela postupka, osobito ako smatra da stvar nije dovoljno razjašnjena ili ako stranka iznese, po zatvaranju tog dijela postupka, novu činjenicu koja je takve prirode da ima odlučujući utjecaj na odluku Suda, ili pak ako je u predmetu potrebno odlučiti na temelju argumenta o kojem se nije raspravljalo među strankama ili zainteresiranim osobama iz članka 23. Statuta Suda Europske unije.

               29

               U ovom slučaju Sud je, saslušavši nezavisnog odvjetnika, smatrao da ne raspolaže svim potrebnim elementima za odgovor na pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku i da predmet ne treba ispitivati u vezi s novom činjenicom koja je takve naravi da ima odlučujući utjecaj na njegovu odluku ili u vezi s argumentom o kojem nije raspravljao.

               30

               Međutim kad je riječ o kritikama koje se odnose na mišljenje nezavisnog odvjetnika, treba, s jedne strane, podsjetiti da Statut i Poslovnik Suda ne propisuju mogućnost za odnosne stranke da iznesu svoja zapažanja kao odgovor na mišljenje nezavisnog odvjetnika (rješenje Emesa Sugar, C‑17/98, EU:C:2000:69, t. 2. i presuda Döhler Neuenkirchen, C- 262/10, EU:C:2012:559, t. 29.).

               31

               S druge strane, u skladu s člankom 252. drugim stavkom UFEU‑a, nezavisni odvjetnik ima dužnost javno, nepristrano i neovisno iznijeti obrazložene prijedloge odluka u predmetima koji sukladno Statutu Suda zahtijevaju njegovu intervenciju. U tom smislu Sud nije vezan ni prijedlogom odluke nezavisnog odvjetnika ni obrazloženjem koje je dovelo do prijedloga odluke. Sukladno tome, neslaganje jedne odnosne stranke s mišljenjem nezavisnog odvjetnika, ma kakva bila pitanja koja on ovdje ispituje, ne može samo po sebi biti opravdan razlog za ponovno otvaranje rasprave (presude Hogan Lovells International, C- 229/09, EU:C:2010:673, t. 26.; E.ON Energie/Komisijia, C‑89/11 P, EU:C:2012:738, t. 62. i Weber, C‑438/12, EU:C:2014:212, t. 30.).

               32

               Stoga se zahtjevi njemačke vlade, irske vlade i vlade Ujedinjene Kraljevine za ponovno otvaranje raspravnog dijela postupka odbijaju.

         O prethodnom pitanju

               33

               Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku u bitnome pita treba li članak 3. stavak 1. Prve direktive tumačiti tako da se pojam „upotreba vozila“ odnosi na okolnosti poput onih iz glavnog postupka, odnosno upravljanje traktorom u dvorištu farme kako bi se traktor s prikolicom uvezao u skladište.

               34

               Njemačka i irska vlada smatraju da se obveza osiguranja iz članka 3. stavka 1. Prve direktive ne odnosi na situacije iz cestovnog prometa pa da se stoga ona ne primjenjuje na okolnosti poput onih iz glavnog postupka.

               35

               Nasuprot tomu, Europska komisija smatra da se ta odredba primjenjuje na upotrebu vozila, bilo kao sredstava prijevoza ili kao radnih strojeva u javnom ili privatnom prostoru u kojem se mogu dogoditi rizici vezani uz upotrebu vozila u pokretu ili mirovanju.

               36

               Prema članku 3. stavku 1. Prve direktive, svaka država članica, uz rezervu članka 4. te direktive, poduzima sve potrebne mjere kako bi građanskopravna odgovornost u vezi s prometom vozilima koja se uobičajeno nalaze na njenom području bila pokrivena osiguranjem.

               37

               Pojam vozila utanačen je u članku 1. točki 1. navedene direktive, u skladu s kojom pod „vozilom“u smislu te direktive treba razumjeti „svako vozilo na motorni pogon koje je namijenjeno kretanju po kopnu i koje se pokreće mehaničkom snagom, a koje se ne kreće po željezničkoj pruzi, kao i prikolice, i kada nisu spojene“.

               38

               Stoga treba ustvrditi da traktor s prikolicom odgovora toj definiciji. S tim u vezi važno je napomenuti da je ona neovisna o tome za što se predmetno vozilo upotrebljava ili za što se može upotrebljavati. Stoga, činjenica da bi traktor, eventualno s pričvršćenom prikolicom, u određenim okolnostima mogao biti upotrijebljen kao poljoprivredni stroj nema učinka na tvrdnju da takvo vozilo odgovara pojmu „vozila“ iz članka 1. točke 1. Prve direktive.

               39

               Međutim, iz toga ne slijedi nužno da za traktor s prikolicom postoji obveza osiguranja od građanskopravne odgovornosti predviđene člankom 3. stavkom 1. navedene direktive. Naime, s jedne je strane, u skladu s tom odredbom, potrebno osigurati da se to vozilo uobičajeno nalazi na teritoriju države članice, a ispunjenje toga uvjeta nije u pitanju u predmetu iz glavnog postupka. S druge strane, primjenom članka 4. točke (b) te direktive, svaka država članica može odstupiti od odredaba članka 3. iste što se tiče određenih vrsta vozila ili određenih vozila koja imaju posebnu registarsku pločicu, a popis kojih određuje sama ta država i o tome obavješćuje ostale države članice i Komisiju.

               40

               Iz toga slijedi da za traktor s prikolicom postoji obveza koja je predviđena člankom 3. stavkom 1. Prve direktive kada se uobičajeno nalazi na teritoriju države članice koja taj tip vozila nije isključila iz područja primjene te odredbe.

               41

               U vezi s time treba li ili ne smatrati upravljanje traktorom u dvorištu farme radi uvođenja u skladište traktora s prikolicom relevantnim za pojam „upotreba vozila“ iz te odredbe, valja istaknuti da se taj pojam ne može prepustiti shvaćanju svake pojedine države članice.

               42

               Naime, ni članak 1. Prve direktive, ni članak 3. stavak 1. iste, ni bilo koja druga odredba te direktive ili drugih direktiva koja se odnosi na obavezno osiguranje ne upućuju na pravo država članica u onome što se odnosi na taj pojam. Prema ustaljenoj sudskoj praksi, iz zahtjeva za ujednačenu primjenu prava Unije kao i načela jednakosti proizlazi da se pojmovi iz odredbe prava Unije koja ne sadrži nikakvo izričito upućivanje na pravo država članica za utvrđivanje njegovog smisla i dosega u cijeloj Uniji trebaju tumačiti na autonoman i ujednačen način, koji valja pažljivo izabrati uzimajući u obzir kontekst i cilj odredbe o kojoj je riječ (vidjeti, u tom smislu, presudu Omejc, C‑536/09, EU:C:2011:398, t. 19. i 21. i tamo navedenu sudsku praksu).

               43

               Ako se, kao prvo, radi o pojmovima koji se koriste u članku 3. stavku 1. Prve direktive, iz usporednog ispitivanja različitih jezičnih verzija te odredbe slijedi da ona sadrži razlike u onome što se odnosi na vrstu situacije predviđene obvezom osiguranja koju propisuje, a te se razlike uostalom nalaze u samom naslovu te direktive, osobito u njenim verzijama na francuskom i engleskom jeziku.

               44

               Stoga se navedeni članak 3. stavak 1., na francuskom, kao i na španjolskom, grčkom, talijanskom, nizozemskom, poljskom i portugalskom jeziku, odnosi na obvezu osiguranja građanskopravne odgovornosti koja proizlazi iz „upotrebe“ vozila, što dopušta zaključak da je ta obveza osiguranja usmjerena na nesreće koje su uzrokovane u kontekstu cestovnog prometa, što podupiru i njemačka i irska vlada.

               45

               Međutim, verzije te iste odredbe na engleskom, kao i na bugarskom, češkom, estonskom, latvijskom, malteškom, slovačkom, slovenskom i finskom jeziku upućuju na pojam „upotrebe“ vozila bez daljnjeg preciziranja, dok verzije na danskom, njemačkom, litavskom, mađarskom, rumunjskom i švedskom jeziku još općenitije upućuju na obvezu ugovaranja osiguranja od građanskopravne odgovornosti za vozila, pa se stoga čini da također nameću obvezu ugovaranja građanskopravne odgovornosti koja proizlazi iz upotrebe ili funkcioniranja vozila neovisno o činjenici odvijaju li se ili ne ta upotreba ili to funkcioniranje u okviru situacije cestovnog prometa.

               46

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi, doslovno tumačenje jedne ili više jezičnih verzija višejezičnog teksta prava Unije, uz isključenje drugih verzija, samo po sebi međutim ne može prevladati jer jednaka primjena normi Unije zahtijeva da se one tumače osobito u odnosu na verzije koje su ustanovljene u svim jezicima (vidjeti, u tom smislu, presude Jany i dr., C‑268/99, EU:C:2001:616, t. 47. i tamo navedenu sudsku praksu, kao i Komisija/Španjolska, C‑189/11, EU:C:2013:587, t. 56. i gore navedenu sudsku praksu). U slučaju nepodudaranja između jezičnih verzija nekog teksta Unije, dotičnu odredbu valja tumačiti uzimajući u obzir odnose među dijelovima i svrhu propisa čiji je ona dio (vidjeti, u tom smislu, presude ZVK, C‑300/05, EU:C:2006:735, t. 16. i navedenu sudsku praksu; Haasová, C‑22/12, EU:C:2013:692, t. 48., kao i Drozdovs, C‑277/12, EU:C:2013:685, t. 39.)

               47

               Stoga se, na drugom mjestu, treba usredotočiti na opću strukturu i cilj propisa Unije u području obveznog osiguranja, kojega je članak 3. stavak 1. Prve direktive sastavni element.

               48

               S tim u vezi valja podsjetiti da nijedna direktiva koja se odnosi na obvezno osiguranje ne sadrži definiciju toga što treba razumjeti pod pojmovima „nesreće“, „nezgode“, „prometa“ili „upotrebe vozila“ u smislu tih direktiva.

               49

               Međutim, te pojmove treba razumjeti u odnosu na dvostruki cilj zaštite žrtava od nesreća koje je uzrokovalo jedno motorno vozilo i na liberalizaciju prometa osoba i robe u cilju izgradnje unutarnjeg tržišta koji se želi postići tim direktivama.

               50

               Stoga je Prva direktiva sastavni dio niza direktiva čijim su donošenjem postupno definirane obveze država članica na području građanskopravne odgovornosti u pogledu prometa vozila. Međutim, ako je Sud dosljedno smatrao da iz uvodnog dijela Prve i Druge direktive proizlazi da one nastoje osigurati slobodan promet kako vozila koja se uobičajeno nalaze na teritoriju Europske unije tako i osoba koje njima prometuju, on je također dosljedno smatrao da je njihov cilj jamčiti da žrtve nesreća uzrokovanih tim vozilima uživaju usporedivo postupanje bez obzira na to gdje se na teritoriju Unije dogodila ta nezgoda (vidjeti, u tom smislu, osobito presude Ruiz Bernáldez, C‑129/94, EU:C:1996:143, t. 13., kao i Csonka i dr., C- 409/11, EU:C:2013:512, t. 26.).

               51

               Naime, iako iz uvodnih izjava 5. do 7. Prve direktive osobito proizlazi da je njezin cilj liberalizacija režima kretanja osoba i upotrebe motornih vozila među državama članicama u kontekstu izgradnje unutarnjeg tržišta, ukidanjem kontrole zelene karte koja se provodila na granicama država članica, ona već slijedi i cilj zaštite žrtava (vidjeti, u tom smislu, presudu Ruiz Bernáldez, EU:C:1996:143, t. 18.).

               52

               Štoviše, razvoj pravila Unije u području obveznog osiguranja pokazuje kako je zakonodavac Unije stalno slijedio i snažio taj cilj zaštite žrtava od nezgoda koje su uzrokovala vozila.

               53

               To posebno proizlazi iz članaka 1., 2. i 3. Druge direktive. Stoga je članak 1. te direktive odredio da osiguranje iz članka 3. stavka 1. Prve direktive pokriva kako materijalne tako i tjelesne štete. Taj članak također je odredio da države članice osnuju tijela kojima je svrha naknada štete koju su uzrokovala neidentificirana vozila ili ona za koja nije bila ispunjena obveza osiguranja i određen iznos minimalnog jamstva. Članak 2. te direktive ograničio je opseg određenih članaka o isključenju koji su propisani zakonodavnim ili ugovornim putem u dijelu koji se odnosi na tužbu trećih žrtava nezgode uzrokovane upotrebom ili vožnjom vozila koje su osigurale određene osobe. Članak 3. navedene direktive proširio je osiguranje za tjelesna oštećenja na članove obitelji ugovaratelja osiguranja, vozača ili bilo koje druge osobe odgovorne za nezgodu.

               54

               Nadalje, Treća direktiva u svom članku 1. posebno proširuje pokriće osiguranjem na tjelesna oštećenja svih putnika osim vozača, a Četvrta direktiva, među ostalim, u svom članku 3. uvodi pravo na izravnu tužbu ozlijeđenih osoba protiv osiguravajućeg društva pokrivajući građanskopravnu odgovornost odgovorne osobe.

               55

               Konačno, Direktiva 2005/14 svojim člancima 2. i 4., kojima se osobito mijenjaju Druga i Treća direktiva, posebno je prilagodila minimalne iznose jamstva, propisala njihovu redovitu reviziju i proširila područje intervencije tijela koje je ustanovila Druga direktiva, kao i pokriće osiguranja iz članka 3. stavka 1. Prve direktive na tjelesne i materijalne štete koje su pretrpjeli pješaci, biciklisti i drugi nemotorizirani korisnici ceste. Direktiva 2005/14 također je uvela novo ograničenje za mogućnost primjene određenih članaka o isključenju pokrića osiguranja i zabranila da se ozlijeđene osobe poziva na sudjelovanje u troškovima nesreće u vezi s osiguranjem iz članka 3. stavka 1. Prve direktive.

               56

               S obzirom na sve te elemente, te posebno cilj zaštite koji se nastoji postići Prvom, Drugom i Trećom direktivom, ne može se smatrati da je zakonodavac Unije želio isključiti zaštitu koju te direktive pružaju ozlijeđenim osobama u nesreći koja je uzrokovana prilikom upotrebe tog vozila tijekom koje je ono obavljalo svoju uobičajenu funkciju.

               57

               S tim u vezi, važno je zapravo naglasiti da se, prema dijelu A Prilogu Direktivi 73/239, kako je izmijenjena Direktivom 84/641, vrsta osiguranja djelatnosti izravnog osiguranja koja se odnosi na „G. O. [građanskopravnu odgovornost] motornih vozila koja se kreću po kopnu“[neslužbeni prijevod] odnosi na „svu odgovornost koja proizlazi iz upotrebe motornih vozila koja se kreću po kopnu (uključujući odgovornost prijevoznika)“. [neslužbeni prijevod]

               58

               U ovom slučaju valja istaknuti, s jedne strane, da iz podataka koje je objavila Komisija proizlazi da Republika Slovenija nije, prema članku 4. točki (b) Prve direktive, isključila nijednu vrstu vozila iz područja primjene članka 3. stavka 1. Prve direktive. S druge srane, prema podacima koje je dostavio sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku, nesreću koja je predmet glavnog postupka uzrokovalo je vozilo vozeći unatrag s namjerom parkiranja u danom prostoru, pa je ona stoga uzrokovana upotrebom vozila koje je izvršavalo svoju uobičajenu funkciju, a što treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku.

               59

               U takvim okolnostima, s obzirom na sva prethodno iznesena razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 3. stavak 1. Prve direktive treba tumačiti na način da se pojam „upotreba vozila“ odnosi na svaku upotrebu vozila koja je u skladu s uobičajenom funkcijom tog vozila. Sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku treba utvrditi odnosi li se navedeni pojam na upravljanje traktorom u dvorištu farme kako bi traktor s prikolicom ušao u skladište, kao što je to slučaj u predmetu u glavnom postupku.

         Troškovi

               60

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

                     Članak 3. stavak 1. Direktive Vijeća 72/166/EEZ od 24. travnja 1972. o usklađivanju zakonodavstava država članica o osiguranju od odgovornosti za upotrebu motornih vozila i o provedbi obveze osiguranja od takve odgovornosti treba tumačiti na način da se pojam „upotreba vozila“ odnosi na svaku upotrebu vozila koja je u skladu s uobičajenom funkcijom tog vozila. Sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku treba utvrditi odnosi li se navedeni pojam na upravljanje traktorom u dvorištu farme kako bi traktor s prikolicom ušao u skladište, kao što je to slučaj u predmetu u glavnom postupku.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: slovenski


Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 6. lipnja 2013. # Delphi Technologies, Inc. protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Žig Zajednice. # Predmet T-515/11.


Presuda Suda od 27. (21.) ožujka 1974. # Belgische Radio en Televisie i société belge des auteurs, compositeurs et éditeurs protiv SV SABAM i NV Fonior. # Zahtjev za prethodnu odluku: Rechtbank van eerste aanleg te Brussel - Belgija. # BRT-II. # Predmet 127-73.


Presuda Suda (treće vijeće) od 5. listopada 2010.#J. McB. protiv L. E.#Zahtjev za prethodnu odluku: Supreme Court - Irska.#Predmet C-400/10 PPU.


title: Presuda Suda (četvrto vijeće) od 16. travnja 2015.#Eintragungsausschuss bei der Bayerischen Architektenkammer protiv Hansa Angerera.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bundesverwaltungsgericht.#Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2005/36/EZ – Članak 10. – Priznavanje stručnih kvalifikacija – Pristup profesiji arhitekta – Dokazi o formalnim kvalifikacijama koji se ne spominju u Prilogu V. točki 5.7.1. – Pojmovi ,posebni i izvanredni razlozi’ i ,arhitekt’.#Predmet C-477/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑477/13,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Bundesverwaltungsgericht (Njemačka), odlukom od 10. srpnja 2013., koju je Sud zaprimio 5. rujna 2013., u postupku
            Eintragungsausschuss bei der Bayerischen Architektenkammer
            protiv
            Hansa Angerera,
            uz sudjelovanje:
            Vertreter des Bundesinteresses beim Bundesverwaltungsgericht,
            Landesanwaltschaft Bayern als Vertreter des öffentlichen Interesses,
            SUD (četvrto vijeće),
            u sastavu: L. Bay Larsen, predsjednik vijeća, K. Lenaerts, potpredsjednik Suda u svojstvu suca četvrtog vijeća, K. Jürimäe (izvjestiteljica), J. Malenovský i A. Prechal, suci,
            nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
            tajnik: M. Aleksejev, administrator,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 9. srpnja 2014.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za Eintragungsausschuss bei der Bayerischen Architektenkammer, A. Graf von Keyserlingk i J. Buntrock, Rechtsanwälte ,
            – za H. Angerera, H. Olschewski, Rechtsanwalt ,
            – za Landesanwaltschaft Bayern als Vertreter des öffentlichen Interesses, C. Zappel i R. Käβ, u svojstvu agenata,
            – za njemačku vladu, T. Henze i J. Möller, u svojstvu agenata,
            – za nizozemsku vladu, M. Bulterman i M. de Ree, u svojstvu agenata,
            – za rumunjsku vladu, R. Haţieganu i A. Vacaru, u svojstvu agenata,
            – za Europsku komisiju, G. Braun i H. Støvlbæk, u svojstvu agenata,
            saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 5. studenoga 2014.,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 10. točke (c) Direktive 2005/36/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. rujna 2005. o priznavanju stručnih kvalifikacija (SL L 255, str. 22., SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 125. i ispravci SL 2007, L 271, str. 18., i SL 2008, L 93, str. 28.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 279/2009 od 6. travnja 2009. (SL L 93, str. 11., SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 274., u daljnjem tekstu: Direktiva 2005/36).
            2. Zahtjev je upućen u okviru spora između Eintragungsausschuss bei der Bayerischen Architektenkammer (Odbora za upise u Bavarsku komoru arhitekata, u daljnjem tekstu: Bayerische Architektenkammer) i Hansa Angerera u vezi s njegovim zahtjevom za upis u imenik ovlaštenih arhitekata Bavarske.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. Direktiva 2005/36 stavila je izvan snage Direktivu Vijeća 85/384/EEZ od 10. lipnja 1985. o uzajamnom priznavanju diploma, potvrda i drugih dokaza o formalnim kvalifikacijama u području arhitekture, uključujući mjere koje olakšavaju učinkovitu primjenu prava poslovnog nastana i slobode pružanja usluga (SL L 223, str. 15.).
            4. Uvodne izjave 17., 19. i 28. Direktive 2005/36 određuju:
            „(17)	Opći se sustav u svrhu uzimanja u obzir svih slučajeva za koje još nisu utvrđene odredbe o priznavanju stručnih kvalifikacija treba proširiti i na slučajeve koji nisu obuhvaćeni posebnim sustavima, bilo zbog toga što profesija nije obuhvaćena niti jednim od tih sustava ili, ako je obuhvaćena, zato što podnositelj zahtjeva iz nekog posebnog i iznimnog razloga ne zadovoljava uvjete za primjenu sustava.
            [...]
            (19) Sloboda kretanja i uzajamno priznavanje dokaza o formalnoj osposobljenosti [...] arhitekata, trebaju počivati na temeljnom načelu automatskoga priznavanja dokaza o formalnoj osposobljenosti na temelju usklađenih minimalnih uvjeta osposobljavanja. [...]
            [...]
            (28) Nacionalni propisi u području arhitekture odnosno pristupa i obavljanja profesionalnih djelatnosti arhitekata značajno se razlikuju prema svome opsegu. U većini država članica arhitektonske djelatnosti obavljaju, de jure  ili de facto , osobe koje nose stručni naziv arhitekta, bilo sam ili u kombinaciji s drugim nazivom, s time da te osobe nemaju monopol na obavljanje tih djelatnosti, ako zakonskim odredbama nije drukčije određeno. Te djelatnosti, odnosno neke od tih djelatnosti, mogu obavljati i drugi stručnjaci, posebno inženjeri koji su prošli posebno osposobljavanje u području građevinarstva ili arhitekture. Zbog pojednostavljivanja ove Direktive potrebno je uputiti na pojam ,arhitekt’ kako bi se razgraničio opseg odredaba koje se odnose na automatsko priznavanje kvalifikacija na području arhitekture, ne dovodeći u pitanje posebne značajke nacionalnih propisa koji uređuju te djelatnosti.“
            5. Članak 1. te direktive, pod naslovom „Svrha“, propisuje:
            „Ovom se Direktivom utvrđuju pravila za pristup i obavljanje profesije, na temelju kojih države članice koje pristup reguliranim profesijama i njihovo obavljanje na svom državnom području uvjetuju posjedovanjem određenih stručnih kvalifikacija (dalje u tekstu ,država članica domaćin’) priznaju stručne kvalifikacije stečene u drugim državama članicama (dalje u tekstu ,matična država članica’), koje nositelju omogućuju obavljanje iste profesije kao u matičnoj državi članici.“
            6. Članak 4. stavak 1. navedene direktive određuje:
            „Priznavanjem stručnih kvalifikacija država članica domaćin omogućava korisniku pristup profesiji za koju je osposobljen u matičnoj državi članici kao i obavljanje te profesije pod jednakim uvjetima koji vrijede za njezine državljane.“
            7. Glava III. Direktive 2005/36, pod naslovom „Sloboda poslovnog nastana“, sadrži četiri poglavlja. U poglavlju I. glave III., pod naslovom „Opći sustav prepoznavanja [priznavanja] dokaza o osposobljenosti“, članak 10. te direktive propisuje:
            „Ovo se poglavlje odnosi na sve profesije koje nisu obuhvaćene poglavljima II. i III. ove glave, te u sljedećim slučajevima kad podnositelj zahtjeva zbog posebnih i izvanrednih razloga ne ispunjava uvjete utvrđene u tim poglavljima:
            a) na djelatnosti navedene u Prilogu IV., kad migrant ne ispunjava uvjete navedene u člancima 17., 18. i 19.;
            b) na liječnike sa završenim osnovnim tečajem osposobljavanja, liječnike specijaliste, medicinske sestre za opću zdravstvenu njegu, doktore dentalne medicine, specijaliste dentalne medicine, veterinare, primalje, farmaceute i arhitekte, kad migrant ne ispunjava zahtjeve za učinkovito i zakonito obavljanje profesija navedene u člancima 23., 27., 33., 37., 39., 43. i 49.;
            c) na arhitekte kad migrant ima dokaze o formalnoj osposobljenosti koja nije navedena u Prilogu V. točki 5.7.;
            d) ne dovodeći u pitanje članak 21. stavak 1., članke 23. i 27., na liječnike, medicinske sestre, doktore dentalne medicine, veterinare, primalje, farmaceute i arhitekte koji imaju dokaz o formalnoj osposobljenosti za specijalista koji su morali završiti tečaj osposobljavanja na temelju kojeg se stječe profesionalni naziv naveden u Prilogu V., točkama 5.1.1., 5.2.2., 5.3.2., 5.4.2., 5.5.2., 5.6.2. i 5.7.1. i isključivo u svrhu priznavanja te specijalizacije;
            e) na medicinske sestre za opću zdravstvenu njegu i specijalizirane medicinske sestre koje imaju dokaz o formalnoj osposobljenosti za specijalistice koje su završile osposobljavanje na temelju kojeg se dobiva profesionalni naziv naveden u Prilogu V. točki 5.2.2., kad migrant traži priznavanje u drugoj državi članici u kojoj takve profesionalne djelatnosti obavljaju specijalizirane medicinske sestre koje nisu završile tečaj osposobljavanja za opću zdravstvenu njegu;
            f) na specijalizirane medicinske sestre koje nisu završile tečaj osposobljavanja za opću zdravstvenu njegu kad migrant traži priznavanje u drugoj državi članici u kojoj odgovarajuće profesionalne djelatnosti obavljaju medicinske sestre za opću zdravstvenu njegu, specijalizirane medicinske sestre koje nisu završile tečaj osposobljavanja za opću zdravstvenu njegu ili specijalizirane medicinske sestre koje imaju dokaz o formalnoj osposobljenosti za specijalistice koje su završile tečaj osposobljavanja na temelju kojeg se dobiva profesionalni naziv naveden u Prilogu V. točki 5.2.2.;
            g) na migrante koji ispunjavaju zahtjeve navedene u članku 3. stavku 3.“
            8. U poglavlju III. glave III. navedene direktive, pod naslovom „Priznavanje na temelju usklađivanja minimalnih uvjeta osposobljavanja“, članak 21. iste direktive, pod naslovom „Načelo automatskog priznavanja“, u stavku 1. propisuje:
            „Svaka država članica priznaje dokaze o formalnoj osposobljenosti za [...] arhitekte, navedene u [točki 5.7.1. Priloga V.], koji zadovoljavaju minimalne uvjete osposobljavanja iz [članka 46.] te u svrhu pristupa profesionalnim djelatnostima i njihovom obavljanju priznaje tim dokazima na svom državnom području jednaku valjanost kao i dokazima o formalnoj osposobljenosti koje sama izdaje.
            Takve dokaze o formalnoj osposobljenosti moraju izdati nadležna tijela država članica i treba im priložiti, gdje je to primjereno, dokumente navedene u [točki 5.7.1. Priloga V.].
            [...]“
            9. Članak 46. Direktive 2005/36, pod naslovom „Osposobljavanje arhitekata“ u stavku 1. propisuje:
            „Osposobljavanje arhitekata obuhvaća ukupno najmanje četiri godine redovnog studija ili šest godina studija od kojih su najmanje tri godine na sveučilištu ili usporedivoj obrazovnoj ustanovi. Osposobljavanje se završava uspješno položenim ispitom sveučilišnog stupnja.
            Takvo osposobljavanje koje mora biti sveučilišnog stupnja, a kojem je arhitektura glavni element, mora uravnoteženo pokrivati teoretske i praktične aspekte arhitektonskog osposobljavanja i osigurati stjecanje sljedećeg znanja i vještina:
            [...]“
            10. Članak 48. navedene direktive, pod naslovom „Obavljanje profesionalne djelatnosti arhitekata“, u stavku 1. određuje:
            „Za potrebe ove Direktive, profesionalne djelatnosti arhitekta su djelatnosti koje se redovito izvršavaju na temelju profesionalnog naziva ,arhitekt’“
            11. Točka 5.7.1. Priloga V. iste direktive za svaku državu članicu nabraja dokaze o formalnoj osposobljenosti za ostvarivanje pristupa profesiji arhitekta, tijela ovlaštena za dodjeljivanje tih dokaza kao i dodatne svjedodžbe priložene uz diplomu.
            Njemačko pravo
            12. U skladu s njemačkim Ustavom, pravo koje se primjenjuje na profesiju arhitekta u Njemačkoj je u nadležnosti saveznih zemalja (Länder). Članak 4. Zakona o Bavarskoj komori arhitekata i Bavarskoj komori inženjera u sektoru građevinarstva (Gesetz über die Bayerische Architektenkammer und die Bayerische Ingenieurekammer‑Bau) od 9. svibnja 2007. (GVBl. str. 308., u daljnjem tekstu: BauKaG), propisuje:
            „[...]
            (2) U popis arhitekata upisat će se, na zahtjev, osoba koja:
            1. ima prebivalište, mjesto poslovanja ili pretežno profesionalno zaposlenje u Bavarskoj;
            2. je uspješno položila završni ispit studija
            a) s najmanje četverogodišnjim redovitim trajanjem obrazovanja za zadaće navedene u članku 3. stavku 1. u području arhitekture (visokogradnja) ili
            b) s najmanje trogodišnjim redovitim trajanjem obrazovanja za zadaće navedene u članku 3. stavcima 2. i 3. u području unutarnje i krajobrazne arhitekture na njemačkom sveučilištu, u njemačkoj javnoj ili službeno priznatoj inženjerskoj školi (Akademie) ili u jednakovrijednoj njemačkoj obrazovnoj ustanovi, i
            3. koja je nakon toga obavila praksu od najmanje dvije godine u relevantnom području.
            Pri utvrđivanju potrebnog razdoblja praktičnog iskustva uračunat će se programi naprednog i daljnjeg strukovnog obrazovanja komore arhitekata iz područja zadaća tehničkog i ekonomskog planiranja i građevinskog prava.
            [...]
            (5) Pretpostavke iz članka 2. prve rečenice stavka 2. točke (a) i stavka 3. ispunjava i državljanin države članice Europske unije ili države ugovornice Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru koji, zbog posebnih i izvanrednih razloga u smislu članka 10. točaka (b), (c), (d) i (g) Direktive [2005/36], ne ispunjava pretpostavke za priznavanje dokaza o formalnoj osposobljenosti na temelju usklađivanja minimalnih uvjeta osposobljavanja u smislu Direktive [2005/36], osobito ako ispunjava pretpostavke članka 13. Direktive [2005/36]; pritom se kvalifikacije jednako tretiraju za potrebe članka 12. Direktive [2005/36]. [...]
            [...]“
            Glavni postupak i prethodna pitanja
            13. H. Angerer, njemački državljanin, od ožujka 2007. u Austriji obavlja djelatnost majstora građevinara za planiranje i tehničke izračune („planender Baumeister“). Prebivalište ima i u Bavarskoj i u Austriji. H. Angerer je 25. travnja 2008. podnio Bayerische Architektenkammer zahtjev za upis na popis inozemnih pružatelja usluga‑ovlaštenih arhitekata Bavarske.
            14. Na dan podnošenja zahtjeva imao je svjedodžbu o položenom ispitu za osposobljavanje za profesiju obrtnika. Također je imao i druge kvalifikacije, u Njemačkoj ili u Austriji ovisno o pojedinoj kvalifikaciji, i to: završne ispite nakon naukovanja i majstorske ispite za ličioca i lakirera, ispit za obrtnog ekonomista, majstorski ispit za štukatera, ispit za energetskog savjetnika te završni ispit nakon naukovanja za zanimanje zidar.
            15. Odlukom od 18. lipnja 2009., Bayerische Architektenkammer odbio je zahtjev za upis H. Angerera. Nasuprot tomu, odlukom od 17. ožujka 2010., Bayerische Ingenieurekammer Bau (Bavarska komora inženjera u sektoru građevinarstva) upisala ga je u upisnik uspostavljen sukladno članku 61. stavku 7. bavarskog Zakona o gradnji (Bay erische Bauordnung), čime je stekao ovlast da izrađuje građevinske projekte u Bavarskoj. Na taj način H. Angerer ne podliježe nikakvom ograničenju obavljanja djelatnosti „planender Baumeistera“ za koje ima kvalifikacije u Austriji.
            16. Nakon što je H. Angerer pokrenuo postupak protiv odluke o odbijanju upisa od 18. lipnja 2009, Bayerisches Verwaltungsgericht (Bavarski upravni sud) poništio je tu odluku presudom od 22. rujna 2009. te je naložio da Bayerische Architektenkammer upiše H. Angerera na popis inozemnih pružatelja usluga.
            17. Bayerische Architektenkammer uložila je žalbu protiv te presude na Bayerische Verwaltungsgerichtshof (Bavarski viši upravni sud). U žalbenom postupku, na prijedlog suda i uz suglasnost Bayerischer Architektenkammer, H. Angerer izmijenio je predmet svog prvotnog zahtjeva tako da se upiše na popis ovlaštenih arhitekata, a ne na popis inozemnih pružatelja usluga.
            18. Presudom od 20. rujna 2011., Bayerischer Verwaltungsgerichtshof odobrio je novi zahtjev H. Angerera uz obrazloženje da su ispunjene pretpostavke za upis u imenik ovlaštenih arhitekata, kako su navedene u članku 4. stavku 5. BauKaG‑a.
            19. Bayerische Architektenkammer uložila je reviziju („Revision“) sudu koji je uputio ovaj zahtjev. Taj sud ističe da je cilj članka 4. stavka 5. BauKaG‑a prenošenje Direktive 2005/36 u njemačko pravo. Ta odredba posebno upućuje na članak 10. točku (c) te direktive. Sud koji je uputio zahtjev, dakle, smatra da je u postupku koji se pred njim vodi presudno pojasniti pretpostavke propisane člankom 10. točkom (c) navedene direktive, razgraničenjem pojmova „posebni i izvanredni razlozi“ i „arhitekt“ koji se navode u tom članku.
            20. S jedne strane, kada je riječ o pojmu „posebni i izvanredni razlozi“, sud koji je uputio zahtjev smatra da slučajevi koji se navode u članku 10. točkama (b) do (d) i (g) Direktive 2005/36 ne čine sami po sebi „posebne i izvanredne razloge“ u smislu članka 10. te direktive, nego podnositelj zahtjeva usto mora istaknuti i dokazati dodatne razloge koji se primjerice odnose na njegovu osobnu biografiju, a zbog kojih ne ispunjava pretpostavke koje omogućavaju automatsko priznanje dokaza o formalnoj osposobljenosti na temelju usklađivanja minimalnih uvjeta osposobljavanja u smislu navedene direktive.
            21. S druge strane, kada je riječ o pojmu „arhitekt“, sud koji je uputio zahtjev ističe da je prema austrijskom pravu „planender Baumeister“ ovlašten projektirati zgrade, izvedbu građevinskih radova niskogradnje i drugih građevina, obaviti sve povezane izračune, usmjeravati izvedbu radova gradnje, izvoditi radove gradnje i rušenja građevina. Te zadaće su zajedničke „planender Baumeisterima“ i arhitektima. Nasuprot tomu, prema shvaćanju suda koji je uputio zahtjev, valja utvrditi pretpostavlja li pojam „arhitekt“ u smislu članka 10. točke (c) Direktive 2005/36 da je radnik migrant u matičnoj državi članici pored tehničkih djelatnosti projektiranja, stručnog nadzora građenja i izvođenja građenja, obavljao i djelatnosti umjetničkog oblikovanja, urbanističke i gospodarske djelatnosti ili zaštite spomeničke baštine, ili da je navedene djelatnosti nakon završetka osposobljavanja mogao obavljati.
            22. U tim okolnostima, Bundesverwaltungsgericht odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
            „(1) (a) Jesu li ,posebni i izvanredni razlozi’ u smislu članka 10. Direktive 2005/36 one okolnosti koje su definirane u nastavku teksta [...], ili dodatno uz te okolnosti moraju postojati ,posebni i izvanredni razlozi’, zbog kojih podnositelj zahtjeva ne ispunjava uvjete koji su navedeni u poglavlju II. i III. glave III. te direktive?
            (b) U potonjem slučaju, kakve vrste moraju biti ,posebni i izvanredni razlozi’? Mora li se tu raditi o osobnim razlozima - tj. onima iz osobne biografije – zbog kojih migrant iznimno ne ispunjava uvjete za automatsko priznavanje njegove osposobljenosti sukladno poglavlju III. glave III. navedene direktive?
            (2) (a) Pretpostavlja li pojam arhitekta u smislu članka 10. točke (c) Direktive 2005/36 da je migrant u matičnoj državi članici pored tehničkih djelatnosti projektiranja, stručnog nadzora građenja i izvođenja građenja, razvijao i djelatnosti umjetničkog oblikovanja, urbanističke i gospodarske djelatnosti i u slučaju potrebe, djelatnosti zaštite spomeničke baštine, ili da je navedene djelatnosti nakon završetka osposobljavanja mogao razvijati, te u tom slučaju u kojoj mjeri?
            (b) Pretpostavlja li pojam arhitekta u smislu članka 10. točke (c) Direktive 2005/36 da migrant raspolaže osposobljavanjem visokoškolske razine koje je ponajviše usmjereno na arhitekturu u smislu da osim tehničkih pitanja projektiranja, stručnog nadzora građenja i izvođenja građenja, obuhvaća i umjetnička, urbanistička, gospodarska pitanja i u slučaju potrebe pitanja zaštite spomeničke baštine, i u tom slučaju, u kojoj mjeri?
            (c) (i)	Je li za (a) i (b) bitno kako se profesionalni naziv ,arhitekt’ uobičajeno koristi u drugim državama članicama (članak 48. stavak 1. Direktive 2005/36)?
            (ii) ili dostaje utvrditi kako se profesionalni naziv ,arhitekt’ uobičajeno koristi u matičnoj državi članici i državi članici domaćinu?
            (iii)	ili se spektar djelatnosti koje se na području Europske unije uobičajeno povezuju s nazivom ,arhitekt’ može razabrati iz članka 46. stavka 1. Direktive 2005/36?“
            O prethodnim pitanjima
            Prvo pitanje točka (a)
            23. Svojim prvim pitanjem pod točkom (a), sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 10. točku (c) Direktive 2005/36 tumačiti na način da podnositelj zahtjeva koji želi ostvariti primjenu općeg sustava priznavanja dokaza o formalnoj osposobljenosti propisanog u poglavlju I. glave III. te direktive mora, pored činjenice da posjeduje kvalifikaciju koja nije navedena u Prilogu V. točki 5.7.1. navedene direktive, dokazati također postojanje „posebnog i izvanrednog razloga“.
            24. Na samom početku, valja podsjetiti da članak 10. Direktive 2005/36 definira područje primjene općeg sustava priznavanja dokaza o formalnoj osposobljenosti propisanog u poglavlju I. glave III. te direktive. Prema navedenom sustavu tijela vlasti države članice domaćina pojedinačno, od slučaja do slučaja, ispituju stručne kvalifikacije koje je podnositelj zahtjeva stekao u svojoj matičnoj državi članici. Kada je riječ o arhitektima, područje primjene tog sustava određeno je člankom 10. točkom (c) navedene direktive.
            25. Međutim, Direktiva 2005/36, kako proizlazi iz njezine uvodne izjave 19., a osobito u pogledu profesije arhitekta, propisuje da uzajamno priznavanje dokaza o formalnoj osposobljenosti treba počivati na temeljnom načelu automatskoga priznavanja dokaza o formalnoj osposobljenosti na temelju usklađenih minimalnih uvjeta osposobljavanja. Navedeni automatski sustav priznavanja dokaza o formalnoj osposobljenosti uređen je poglavljem III. glave III. Direktive 2005/36.
            26. U skladu s ustaljenom sudskom praksom, radi utvrđivanja dosega neke odredbe prava Unije, u konkretnom slučaju članka 10. Direktive 2005/36, valja istodobno voditi računa o njezinom tekstu, o njezinom kontekstu i o njezinim ciljevima (presuda Spedition Welter, C‑306/12, EU:C:2013:650, t. 17. i navedena sudska praksa).
            27. Kada je riječ o tekstu članka 10. Direktive 2005/36, valja primijetiti da uvodna rečenica tog članka u pogledu profesija koje su obuhvaćene automatskim sustavom priznavanja dokaza o formalnoj osposobljenosti načelno postavlja dva uvjeta za primjenu općeg sustava priznavanja tih dokaza, i to s jedne strane, da podnositelj zahtjeva ne ispunjava pretpostavke za primjenu automatskog sustava i, s druge strane, da postoji poseban i izvanredan razlog zbog kojeg se podnositelj zahtjeva nalazi u toj situaciji.
            28. To tumačenje potvrđuje i tekst uvodne izjave 17. Direktive 2005/36, prema kojoj se opći sustav primjenjuje ako podnositelj zahtjeva iz nekog posebnog i iznimnog razloga ne zadovoljava uvjete za primjenu sustava automatskog priznavanja.
            29. Nakon uvodne rečenice članka 10. Direktive 2005/36 slijede točke (a) do (g), kojima je cilj pobliže odrediti doseg jednog ili drugog uvjeta postavljenog u uvodnoj rečenici. Navedene točke primjenjuju se bilo na jednu ili više posebnih profesija bilo horizontalno na sve članove profesija koji se nalaze u posebnoj situaciji.
            30. Članak 10. točka (c) Direktive 2005/36, posebno u vezi s profesijom arhitekta, odnosi se na posebnu činjeničnu situaciju, naime situaciju u kojoj podnositelj zahtjeva ne posjeduje dokaz o formalnoj osposobljenosti iz Priloga V. točke 5.7.1. te direktive. Međutim, u skladu s člankom 21. stavkom 1. navedene direktive, posjedovanje dokaza o formalnoj osposobljenosti koji se navode u tom prilogu pretpostavka je za primjenu automatskog sustava priznavanja dokaza o formalnoj osposobljenosti, propisanog poglavljem III. glave III. iste direktive, na arhitekte. Stoga se članak 10. točka (c) Direktive 2005/36 osvrće isključivo na prvi od dvaju uvjeta postavljenih uvodnom rečenicom tog članka, to jest na uvjet koji se odnosi na neispunjavanje pretpostavki za primjenu automatskog sustava.
            31. Unatoč tomu, to ne može dovesti do toga da se na arhitekte koji posjeduju dokaze o formalnoj osposobljenosti koji se ne navode u Prilogu V. točki 5.7.1. Direktive 2005/36 ne primjenjuje drugi uvjet iz uvodne rečenice članka 10. te direktive jer su ta dva uvjeta kumulativna.
            32. Slijedom toga, u skladu s odredbama članka 10. navedene direktive, podnositelj zahtjeva koji želi ostvariti primjenu općeg sustava priznavanja dokaza o formalnoj osposobljenosti koji se primjenjuje na arhitekte morat će ne samo dokazati da se nalazi u situaciji iz članka 10. točke (c) Direktive 2005/36, to jest da ne posjeduje nijedan dokaz o formalnoj osposobljenosti iz navedenog Priloga V. točke 5.7.1., nego i istaknuti „poseban i izvanredan razlog“ zbog kojeg se nalazi u toj situaciji.
            33. Takvo tumačenje u skladu je s namjerom zakonodavca Unije, kako proizlaze iz pripremnih akata za Direktivu 2005/36. Tako kada je riječ o članku 10. te direktive, početni prijedlog Europske komisije, kako proizlazi iz Prijedloga Direktive Europskog parlamenta i Vijeća o priznavanju stručnih kvalifikacija [COM(2002) 119 final ] (SL 2002, C 181 E, str. 183), nije uopće sadržavao ni pojam „poseban i izvanredan razlog“ ni članak 10. točke (a) do (g) Direktive 2005/36. Taj pojam i te odredbe dodane su na inicijativu Vijeća Europske unije u Zajedničko stajalište (EZ) br. 10/2005 koje je Vijeće usvojilo 21. prosinca 2004. u svrhu usvajanja Direktive 2005/…/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od […] o priznavanju stručnih kvalifikacija (SL 2005, C 58 E, str. 1.). Iz obrazloženja Vijeća (SL 2005, C 58 E, str. 119.) proizlazi da je prema njegovom shvaćanju početni Komisijin prijedlog u vezi s člankom 10. te direktive bio preširok. Vijeće, nadalje, pojašnjava da se „opći sustav treba [...] primijeniti samo na profesije koje nisu obuhvaćene poglavljima II. i III. glave III. kao i na posebne slučajeve pobrojane u članku 10. točkama (a) do (g) Zajedničkog stajališta u kojima podnositelj zahtjeva, iako obavlja profesiju obuhvaćenu navedenim poglavljima, zbog posebnog i izvanrednog razloga ne ispunjava pretpostavke propisane tim poglavljima“.
            34. Štoviše, struktura i cilj Direktive 2005/36 protive se širokom tumačenju pojma „poseban i izvanredan razlog“ prema kojem taj razlog ne bi bio samostalan uvjet u odnosu na uvjet koji se navodi u članku 10. točki (c) navedene direktive.
            35. Kada je riječ o strukturi Direktive 2005/36 što se tiče profesije arhitekta, iz uvodne izjave 19. te direktive proizlazi da se stručne kvalifikacije arhitekata priznaju u prvom redu u sklopu automatskog sustava priznavanja dokaza o formalnoj osposobljenosti koji je propisan člancima 21. i 46. kao i Prilogom V. točkom 5.7.1. navedene direktive.
            36. Što se tiče cilja Direktive 2005/36, iz članaka 1. i 4. navedene direktive proizlazi da je osnovni cilj međusobnog priznavanja da se u državi članici domaćinu nositelju stručne kvalifikacije koja mu daje pristup reguliranoj profesiji u njegovoj matičnoj državi članici omogući pristup istoj profesiji za koju je osposobljen u matičnoj državi članici kao i obavljanje te profesije pod jednakim uvjetima koji vrijede za njezine državljane (presuda Ordre des architectes, C‑365/13, EU:C:2014:280, t. 19.).
            37. Međutim, tumačiti članak 10. točku (c) Direktive 2005/36 tako da prema njemu podnositelji zahtjeva koji ne ispunjavaju pretpostavke iz poglavlja III. glave III. te direktive ne moraju dokazati poseban i izvanredan razlog dovelo bi do toga da bi država članica domaćin bila dužna ispitati dokaze o formalnoj osposobljenosti koje podnositelj zahtjeva posjeduje iako on ne posjeduje kvalifikacije koje su nužne za obavljanje profesije arhitekta u svojoj matičnoj državi članici, što bi bilo protivno cilju navedene direktive.
            38. Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, na prvo pitanje pod točkom (a) valja odgovoriti tako da članak 10. točku (c) Direktive 2005/36 treba tumačiti na način da podnositelj zahtjeva koji želi ostvariti primjenu općeg sustava priznavanja dokaza o formalnoj osposobljenosti propisanog u poglavlju I. glave III. te direktive mora, pored činjenice da posjeduje kvalifikaciju koja nije navedena u Prilogu V. točki 5.7.1. navedene direktive, dokazati također postojanje „posebnog i izvanrednog razloga“.
            Prvo pitanje točka (b)
            39. Svojim prvim pitanjem pod točkom (b), sud koji je uputio zahtjev u biti pita koja vrsta okolnosti može biti „poseban i izvanredan razlog“ u smislu članka 10. točke (c) Direktive 2005/36.
            40. H. Angerer, njemačka i rumunjska vlada kao i Komisija smatraju da pojam „poseban i izvanredan razlog“ upućuje na okolnosti u vezi s mogućim institucionalnim i strukturnim preprekama do kojih dolazi zbog konkretne situacije u dotičnoj državi članici. H. Angerer, Landesanwaltschaft Bayern als Vertreter des öffentlichen Interesses i Komisija nadalje smatraju da navedeni razlog obuhvaća i okolnosti koje se odnose na osobni položaj, osobito njegovu osobnu biografiju, tijek školovanja ili događaje iz njegovog privatnog života. Njemačka vlada tvrdi da u slučaju ako takve osobne okolnosti mogu biti „poseban i izvanredan razlog“, potrebno je uvjeriti se da podnositelj zahtjeva raspolaže svim stručnim sposobnostima na temelju kojih može obavljati djelatnost arhitekta.
            41. U tom pogledu, Sud je u presudi Dreessen (C‑31/00, EU:C:2002:35, t. 27. i 28.) izrazio stajalište prema kojem države članice moraju poštovati svoje obveze u području uzajamnog priznavanja stručnih kvalifikacija kako proizlaze iz tumačenja koje je Sud usvojio u pogledu članaka 49. i 53. UFEU‑a, prilikom svakog ispitivanja zahtjeva za odobrenje obavljanja profesije arhitekta kada se podnositelj zahtjeva ne može pozvati na primjenu automatskog sustava priznavanja stručnih kvalifikacija. To može biti slučaj osobito ako zbog pogreške nadležnih tijela vlasti dotične države članice Komisija nije obaviještena o dokazu formalne osposobljenosti koji posjeduje podnositelj zahtjeva.
            42. Isto tako, iz presude Hocsman (C‑238/98, EU:C:2000:440, t. 23.) proizlazi da države članice moraju poštovati svoje obveze u području uzajamnog priznavanja stručnih kvalifikacija prema članku 49. UFEU‑a ako se podnositelj zahtjeva ne može pozvati na primjenu automatskog sustava priznavanja stručnih kvalifikacija propisanog mjerodavnom direktivom zbog mjesta u kojem je stekao dotični dokaz o formalnoj osposobljenosti te zbog akademske i profesionalne karijere podnositelja zahtjeva.
            43. Iz pripremnih akata za Direktivu 2005/36, a posebno obrazloženja Vijeća navedenog u točki 33. ove presude, proizlazi da su situacije o kojima je riječ u presudama Hocsman (C‑238/98, EU:C:2000:440) i Dreessen (C‑31/00, EU:C:2002:35) posebno dovele do donošenja članka 10. te direktive. Slijedom toga, „poseban i izvanredan razlog“ iz tog članka može obuhvaćati kako okolnosti koje se odnose na moguće institucionalne i strukturne prepreke do kojih dolazi zbog konkretne situacije u dotičnoj državi članici tako i okolnosti u vezi s osobnim položajem podnositelja zahtjeva.
            44. Kako bi se odredilo doseg pojma „poseban i izvanredan razlog“, važno je usto voditi računa o cilju Direktive 2005/36, kako se navodi u točki 36. ove presude, a to je da se u državi članici domaćinu nositelju stručne kvalifikacije koja mu daje pristup reguliranoj profesiji u njegovoj matičnoj državi članici omogući pristup istoj profesiji za koju je osposobljen u matičnoj državi članici.
            45. Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, na prvo pitanje pod točkom (b) valja odgovoriti tako da članak 10. točku (c) Direktive 2005/36 treba tumačiti na način da pojam „poseban i izvanredan razlog“ u smislu te odredbe upućuje na okolnosti zbog kojih podnositelj zahtjeva ne posjeduje kvalifikaciju navedenu u Prilogu V. točki 5.7.1. te direktive, pri čemu se podnositelj zahtjeva ne može pozivati na činjenicu da posjeduje stručne kvalifikacije koje mu u njegovoj matičnoj državi članici daju pristup drugoj profesiji, a ne onoj koju želi obavljati u državi članici domaćinu.
            Drugo pitanje
            46. Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 10. točku (c) Direktive 2005/36, kako je izmijenjena Uredbom br. 279/2009, tumačiti na način da pojam „arhitekt“, kako se navodi u toj odredbi, treba definirati, s jedne strane, uzimajući u obzir zakonodavstvo matične države članice, države članice domaćina ili pak drugih država članica ili prema pretpostavkama navedenim u članku 46. te direktive odnosno, s druge strane, da taj pojam podrazumijeva da podnositelj zahtjeva mora imati osposobljenost i iskustvo koje osim tehničkih pitanja projektiranja, stručnog nadzora građenja i izvođenja građenja, obuhvaća i umjetnička, urbanistička, gospodarska pitanja pa čak i pitanja zaštite spomeničke baštine.
            47. U tom pogledu, valja podsjetiti da prema sudskoj praksi u vezi s Direktivom 85/384, nacionalno zakonodavstvo države članice domaćina treba definirati djelatnosti iz područja arhitekture, s obzirom na to da cilj Direktive nije urediti uvjete za pristup profesiji arhitekta niti definirati narav djelatnosti koje članovi te profesije trebaju obavljati (vidjeti u tom smislu presudu Ordine degli Ingegneri di Verona e Provincia i dr., C‑111/12, EU:C:2013:100, t. 42.).
            48. Utvrđenje iz prethodne točke može se analogijom primijeniti na automatski sustav priznavanja dokaza o formalnoj osposobljenosti arhitekta koji je propisan Direktivom 2005/36. Tako proizlazi posebice iz uvodne izjave 28. te direktive, prema kojoj se pojam „arhitekt“ rabi kako bi se razgraničio opseg odredaba koje se odnose na automatsko priznavanje kvalifikacija u području arhitekture, ne dovodeći u pitanje posebne značajke nacionalnih propisa koji uređuju te djelatnosti.
            49. Kako je nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 56. svoga mišljenja, ako zakonodavac Unije nije htio definirati pojam „arhitekt“ u automatskom sustavu priznavanja dokaza o formalnoj osposobljenosti, on to, a fortiori , nije htio definirati ni za opći sustav.
            50. Valja, nadalje, pojasniti da se zahtjevi iz članka 46. Direktive 2005/36 kao takvi ne primjenjuju u sklopu općeg sustava priznavanja dokaza o formalnoj osposobljenosti arhitekata. Naime, taj članak koji je dio automatskog sustava priznavanja na temelju usklađenih minimalnih uvjeta osposobljavanja opisuje te uvjete minimalnog osposobljavanja.
            51. Slijedom toga, na drugo pitanje valja odgovoriti tako da članak 10. točku (c) Direktive 2005/36 treba tumačiti na način da pojam „arhitekt“, kako se navodi u toj odredbi, treba definirati uzimajući u obzir zakonodavstvo države članice domaćina pa stoga taj pojam nužno ne podrazumijeva da podnosite lj zahtjeva mora imati osposobljenost i iskustvo koje osim tehničkih pitanja projektiranja, stručnog nadzora građenja i izvođenja građenja, obuhvaća i umjetnička, urbanistička, gospodarska pitanja i eventualno pitanja zaštite spomeničke baštine.
            Troškovi
            52. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:
            1. Članak 10. točku (c) Direktive 2005/36/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. rujna 2005. o priznavanju stručnih kvalifikacija, kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 279/2009 od 6. travnja 2009. treba tumačiti na način da podnositelj zahtjeva koji želi ostvariti primjenu općeg sustava priznavanja dokaza o formalnoj osposobljenosti propisanog u poglavlju I. glave III. te direktive mora, pored činjenice da posjeduje kvalifikaciju koja nije navedena u Prilogu V. točki 5.7.1. navedene direktive, dokazati također postojanje „posebnog i izvanrednog razloga“.
            2. Članak 10. točku (c) Direktive 2005/36, kako je izmijenjena Uredbom br. 279/2009, treba tumačiti na način da pojam „poseban i izvanredan razlog“ u smislu te odredbe upućuje na okolnosti zbog kojih podnositelj zahtjeva ne posjeduje kvalifikaciju navedenu u Prilogu V. točki 5.7.1. te direktive, pri čemu se podnositelj zahtjeva ne može pozivati na činjenicu da posjeduje stručne kvalifikacije koje mu u njegovoj matičnoj državi članici daju pristup drugoj profesiji, a ne onoj koju želi obavljati u državi članici domaćinu.
            3. Članak 10. točku (c) Direktive 2005/36, kako je izmijenjena Uredbom br. 279/2009, treba tumačiti na način da pojam „arhitekt“, kako se navodi u toj odredbi, treba definirati uzimajući u obzir zakonodavstvo države članice domaćina pa stoga taj pojam nužno ne podrazumijeva da podnositelj zahtjeva mora imati osposobljenost i iskustvo koje osim tehničkih pitanja projektiranja, stručnog nadzora građenja i izvođenja građenja, obuhvaća i umjetnička, urbanistička, gospodarska pitanja pa čak i pitanja zaštite spomeničke baštine.


Presuda Suda od 1. srpnja 1965. # Alfred Toepfer i Getreide-Import Gesellschaft protiv Komisije EEZ-a. # Spojeni predmeti 106 i 107-63.


Presuda Suda (treće vijeće) od 13. srpnja 1989. # Hubert Wachauf protiv Bundesamt für Ernährung und Forstwirtschaft. # Zahtjev za prethodnu odluku: Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Njemačka. # Poljoprivreda - Dodatna pristojba za mlijeko. # Predmet 5/88.