title: Presuda Suda (veliko vijeće) od 17. travnja 2018.#Vera Egenberger protiv Evangelisches Werk für Diakonie und Entwicklung eV.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bundesarbeitsgericht.#Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Direktiva 2000/78/EZ – Jednako postupanje – Različito postupanje na temelju vjere ili uvjerenja – Profesionalne djelatnosti crkava ili drugih organizacija čiji se sustav vrijednosti temelji na vjeri ili uvjerenjima – Vjera ili uvjerenje kao stvaran, legitiman i opravdan uvjet za obavljanje zanimanja, s obzirom na sustav vrijednosti organizacije – Pojam – Priroda djelatnosti i okolnosti njihova obavljanja – Članak 17. UFEU a – Članci 10., 21. i 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima.#Predmet C-414/16.

text:
         PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
      17. travnja 2018. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Direktiva 2000/78/EZ – Jednako postupanje – Različito postupanje na temelju vjere ili uvjerenja – Profesionalne djelatnosti crkava ili drugih organizacija čiji se sustav vrijednosti temelji na vjeri ili uvjerenjima – Vjera ili uvjerenje kao stvaran, legitiman i opravdan uvjet za obavljanje zanimanja, s obzirom na sustav vrijednosti organizacije – Pojam – Priroda djelatnosti i okolnosti njihova obavljanja – Članak 17. UFEU‑a – Članci 10., 21. i 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima”
      U predmetu C‑414/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Bundesarbeitsgericht (Savezni radni sud, Njemačka), odlukom od 17. ožujka 2016., koju je Sud zaprimio 27. srpnja 2016., u postupku

         Vera Egenberger

      protiv

         Evangelisches Werk für Diakonie und Entwicklung eV,

      SUD (veliko vijeće),
      u sastavu: K. Lenaerts, predsjednik, A. Tizzano, potpredsjednik, R. Silva de Lapuerta, T. von Danwitz, J. L. da Cruz Vilaça i A. Rosas, predsjednici vijeća, E. Juhász, M. Safjan, D. Šváby, M. Berger, A. Prechal, E. Jarašiūnas, F. Biltgen (izvjestitelj), M. Vilaras i E. Regan, suci,
      nezavisni odvjetnik: E. Tanchev,
      tajnik: K. Malacek, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 18. srpnja 2017.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               za V. Egenberger, K. Bertelsmann, Rechtsanwalt, i P. Stein,

               za Evangelisches Werk für Diakonie und Entwicklung eV, M. Sandmaier, Rechtsanwalt, M. Ruffert i G. Thüsing,

               za njemačku vladu, T. Henze i J. Möller, u svojstvu agenata,

               za Irsku, E. Creedon, M. Browne, L. Williams i A. Joyce, u svojstvu agenata, uz asistenciju C. Tolanda, SC, i S. Kingston, BL,

               za Europsku komisiju, D. Martin i B.‑R. Killmann, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 9. studenoga 2017.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 4. stavka 2. Direktive Vijeća 2000/78/EZ od 27. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja (SL 2000., L 303, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 69.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Vere Egenberger i Evangelisches Werk für Diakonie und Entwicklung eV (u daljnjem tekstu: Evangelisches Werk) povodom zahtjeva za naknadu štete koji je prvospomenuta podnijela zbog diskriminacije na temelju vjere za koju tvrdi da ju je pretrpjela u okviru postupka zapošljavanja.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               U uvodnim izjavama 4., 23., 24. i 29. Direktive 2000/78 navodi se:

                        „(4)

                        Pravo svih osoba na jednakost pred zakonom i zaštita od diskriminacije predstavljaju opće pravo priznato Općom deklaracijom o ljudskim pravima, Konvencijom Ujedinjenih naroda o uklanjanju svih oblika diskriminacije žena, sporazumima Ujedinjenih naroda o građanskim i političkim pravima te o gospodarskim, socijalnim i kulturnim pravima, kao i Europskom konvencijom za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda koju su potpisale sve države članice. Konvencija br. 111 Međunarodne organizacije rada zabranjuje diskriminaciju u području zapošljavanja i obavljanja zanimanja.

                  […]

                        (23)

                        Različito postupanje može se opravdati u vrlo malom broju slučajeva, ako određena značajka povezana s vjerom ili uvjerenjem, invaliditetom, dobi ili spolnim opredjeljenjem predstavlja stvarni ili odlučujući uvjet za obavljanje tog posla te ako je cilj opravdan, a zahtjev razmjeran. Takve bi slučajeve trebalo navesti u obavijesti koje države članice dostavljaju Komisiji.

                        (24)

                        Europska unija je u svojoj Deklaraciji br. 11 o statusu crkava i nekonfesionalnih organizacija, koja je prilog Završnom aktu Ugovora iz Amsterdama, izričito potvrdila da poštuje i ne dovodi u pitanje status koji crkve i vjerska udruženja ili zajednice imaju u državama članicama sukladno nacionalnom pravu te da jednako poštuje status filozofskih i nekonfesionalnih organizacija. Imajući to u vidu, države članice mogu zadržati ili donijeti posebne odredbe o stvarnim, legitimnim i opravdanim profesionalnim uvjetima koji mogu biti pretpostavka za obavljanje pojedine profesionalne djelatnosti.

                  […]

                        (29)

                        Žrtve diskriminacije na temelju vjere ili uvjerenja, invaliditeta, dobi ili spolnog opredjeljenja trebale bi imati na raspolaganju odgovarajuća sredstva pravne zaštite. Kako bi se osigurala djelotvornija zaštita, udruženja ili pravne osobe također trebaju imati pravo da, na način koji to utvrđuju države članice, sudjeluju u postupcima u ime ili kao podrška žrtvi, čime se ne dovode u pitanje nacionalna pravila o postupanju u vezi s predstavljanjem i obranom pred sudovima.”

               4

               Člankom 1. Direktive 2000/78 određeno je:
               „Svrha ove Direktive je utvrditi opći okvir za borbu protiv diskriminacije na temelju vjere ili uvjerenja, invaliditeta, dobi ili spolnog opredjeljenja u vezi sa zapošljavanjem i obavljanjem zanimanja, kako bi se u državama članicama ostvarila primjena načela jednakog postupanja.”

               5

               Člankom 2. stavcima 1., 2. i 5. navedene direktive određeno je:
               „1.   Za potrebe ove Direktive ‚načelo jednakog postupanja’ znači nepostojanje bilo kakve izravne ili neizravne diskriminacije na temelju bilo kojeg od razloga iz članka 1.
               2.   Za potrebe stavka 1.:

                        (a)

                        smatra se da se radi o izravnoj diskriminaciji u slučaju kada se prema jednoj osobi postupa lošije nego prema drugoj osobi ili je došlo do takvog postupanja ili je moglo doći do takvog postupanja u sličnim situacijama, zbog bilo kojeg od razloga iz članka 1.;

                  […]
               5.   Ova Direktiva ne utječe na mjere koje proizlaze iz nacionalnog zakonodavstva, a koje su u demokratskom društvu potrebne zbog očuvanja javne sigurnosti, održanja javnog reda i prevencije kaznenih djela, radi zaštite zdravlja te zaštite prava i sloboda drugih ljudi.”

               6

               Članak 4. navedene direktive glasi kako slijedi:
               „1.   Neovisno o članku 2. stavcima 1. i 2., države članice mogu propisati da različito postupanje, koje se temelji na nekoj od značajki u vezi s bilo kojim od razloga iz članka 1., ne predstavlja diskriminaciju kada zbog prirode određenih profesionalnih djelatnosti ili zbog uvjeta u kojima se obavljaju takva značajka predstavlja stvarni i odlučujući uvjet za obavljanje određenog zanimanja, ako je svrha opravdana, a zahtjev proporcionalan.
               2.   Države članice mogu zadržati na snazi svoje nacionalno zakonodavstvo na datum donošenja ove Direktive ili predvidjeti buduće zakonodavne odredbe za preuzimanje nacionalne prakse kakva postoji na datum donošenja ove Direktive, u skladu s kojom, kod profesionalnih djelatnosti u crkvama i drugim javnim ili privatnim organizacijama, čiji se sustav vrijednosti temelji na vjeri ili uvjerenju, različito postupanje zbog vjere ili uvjerenja određene osobe ne predstavlja diskriminaciju u slučaju kada, zbog prirode tih djelatnosti ili okolnosti u kojima se obavljaju, vjera ili uvjerenje određene osobe predstavljaju stvarni, legitiman i opravdan uvjet za obavljanje tog zanimanja, uzimajući u obzir sustav vrijednosti te organizacije. Takvo se različito postupanje provodi uzimajući u obzir ustavne odredbe i načela država članica, kao i opća načela prava Zajednice te ne bi trebala služiti kao opravdanje za diskriminaciju na temelju nekog drugog razloga.
               Pod uvjetom da se u ostalim pitanjima poštuju odredbe ove Direktive, ona ne dovodi u pitanje pravo crkava i drugih javnih ili privatnih organizacija, čiji se sustav vrijednosti temelji na vjeri ili uvjerenju i koje djeluju u skladu s nacionalnim ustavima i zakonima, da od osoba koje zapošljavaju zahtijevaju rad u dobroj vjeri i odanost duhu te organizacije.”

               7

               Člankom 9. stavkom 1. Direktive 2000/78 predviđeno je:
               „Države članice osiguravaju da su svim osobama koje smatraju da im je učinjena nepravda, zbog toga što nije bilo primijenjeno načelo jednakog postupanja, čak i kad je odnos u kojem je navodno došlo do diskriminacije prestao, dostupni sudski i/ili upravni postupci te, ako se smatraju primjerenima, postupci mirenja, radi provođenja obveza iz ove Direktive.”

               8

               Člankom 10. stavkom 1. te direktive određuje se:
               „Države članice poduzimaju potrebne mjere u skladu sa svojim nacionalnim pravosudnim sustavima, kojima osiguravaju da je teret dokaza da nije bilo povrede načela jednakog postupanja na strani tuženika, u slučajevima kada osobe koje smatraju da im je nanesena nepravda, jer na njih nije primijenjeno načelo jednakog postupanja, iznesu pred sudom ili drugim nadležnim tijelom, činjenice iz kojih se može pretpostaviti da je došlo do izravne ili neizravne diskriminacije.”

            Njemačko pravo

         GG

               9

               Člankom 4. stavcima 1. i 2. Grundgesetza für die Bundesrepublik Deutschland (Temeljni zakon Savezne Republike Njemačke: u daljnjem tekstu: GG) određeno je:
               „(1)   Sloboda vjere i savjesti te sloboda izražavanja vjerskih i filozofskih uvjerenja nepovredivi su.
               (2)   Jamči se sloboda prakticiranja vjere.”

               10

               U skladu s člankom 140. GG‑a, članci 136. do 139. i 141. Weimarer Reichsverfasssunga (Weimarski ustav) od 11. kolovoza 1919. (u daljnjem tekstu: WRV), sastavni su dio GG‑a.

               11

               Člankom 137. WRV‑a predviđeno je:
               „1.   Ne postoji državna crkva.
               2.   Jamči se sloboda osnivanja vjerskih zajednica. Vjerske zajednice mogu se udruživati bez ikakva ograničenja na državnom području.
               3.   Svaka vjerska zajednica neovisno uređuje i obavlja svoje djelatnosti unutar granica zakona koji se na sve primjenjuje. Obavljanje svojih zadaća povjerava bez uplitanja države ili lokalnih tijela.
               […]
               7.   Udruženja čija je svrha zajedno služiti promicanju određenih filozofskih uvjerenja imaju isti status kao vjerske zajednice.”

               12

               U skladu sa sudskom praksom Bundesverfassungsgerichta (Savezni ustavni sud, Njemačka) nositelji prava na samoodređenje crkve, zajamčenog člankom 140. GG‑a, u vezi s člankom 137. stavkom 3. WRV‑a, nisu samo crkve kao vjerske zajednice nego i sve ustanove koje su s njima posebno povezane ako i u mjeri u kojoj, u skladu s poimanjem crkve o vlastitoj zajednici i njihovim ciljem ili misijom, obavljaju crkvene zadaće i misije.

         AGG

               13

               Allgemeines Gleichbehandlungsgesetz (Opći zakon o jednakom postupanju) od 14. kolovoza 2006. (BGBl. 2006. I., str. 1897., u daljnjem tekstu: AGG) prenosi Direktivu 2000/78 u njemačko pravo.

               14

               Člankom 1. AGG‑a kojim se određuje cilj zakona propisano je:
               „Cilj ovog zakona je sprečavanje ili uklanjanje svakog različitog postupanja na temelju rase, etničkog podrijetla, spola, vjere ili uvjerenja, invaliditeta, dobi ili spolne orijentacije.”

               15

               Člankom 7. stavkom 1. AGG‑a određeno je:
               „Zaposlenici ne smiju trpjeti nikakvu diskriminaciju na temelju razloga iz članka 1.; ova zabrana primjenjuje se i kad osoba odgovorna za diskriminaciju samo pretpostavlja da u okviru diskriminirajuće radnje postoji jedan od razloga iz članka 1.”

               16

               U skladu s člankom 9. AGG‑a:
               „1.   Ne dovodeći u pitanje odredbe članka 8. [ovog zakona], različito postupanje na temelju vjere ili uvjerenja dopušteno je i u okviru zapošljavanja pri vjerskim zajednicama, s njima povezanim ustanovama, neovisno o njihovu pravnom obliku, ili pri udruženjima čija je svrha zajedno služiti promicanju vjere ili uvjerenja, kad određena vjera ili uvjerenje, sukladno vlastitom poimanju vjerske zajednice ili udruženja, a s obzirom na pravo [vjerske organizacije ili udruženja] na samoodređenje ili zbog prirode njihovih djelatnosti, predstavlja opravdan uvjet za obavljanje zanimanja.
               2.   Zabrana različitog postupanja na temelju vjere ili uvjerenja ne dovodi u pitanje pravo vjerskih zajednica iz stavka 1., s njima povezanih ustanova, neovisno o njihovu pravnom obliku ili udruženjima kojima je cilj da zajedno služe vjeru ili uvjerenja, da od svojih zaposlenika zahtijevaju rad u dobroj vjeri i odanost u smislu njihova vlastitog poimanja.”

               17

               Članak 15. AGG‑a glasi kako slijedi:
               „1.   U slučaju povrede zabrane različitog postupanja poslodavac je dužan nadoknaditi time uzrokovanu štetu. Ta se odredba ne primjenjuje ako poslodavac nije odgovoran za povredu te obveze.
               2.   Kad je riječ o neimovinskoj šteti, zaposlenik ima pravo zahtijevati primjerenu novčanu naknadu. U slučaju nezaposlenja naknada ne može iznositi više od tri mjesečne plaće, ako zaposlenik ne bi bio zaposlen čak i da odabir nije bio diskriminatoran.
               […]”

         Crkveno pravo Evangelische Kirche in Deutschland

               18

               Grundordnung der Evangelischen Kirche in Deutschland (Temeljni pravilnik Evangeličke crkve u Njemačkoj) od 13. srpnja 1948., kako je posljednje izmijenjen Kirchengesetzom (Zakon o crkvama) od 12. studenoga 2013., predstavlja temelj crkvenog prava Evangelische Kirche in Deutschland (Evangelička crkva u Njemačkoj, u daljnjem tekstu: EKD).

               19

               Člankom 2. stavkom 1. Richtlinie des Rates der Evangelischen Kirche in Deutschland über die Anforderungen der privatrechtlichen beruflichen Mitarbeit in der Evangelischen Kirche in Deutschland und des Diakonischen Werkes (Direktiva vijeća EKD‑a o uvjetima profesionalne suradnje u smislu privatnog prava u EKD‑u i đakonatu, u daljnjem tekstu: Direktiva o profesionalnoj suradnji s EKD‑om) od 1. srpnja 2005., donesenom na temelju članka 9. točke (b) spomenutog temeljnog pravilnika, kako je izmijenjen, propisano je:
               „Crkvena služba vođena je zadaćom naviještanja evanđelja riječima i djelima. Sve žene i muškarci koji djeluju u okviru crkve i đakonata na različite načine doprinose ispunjavanju te zadaće. Ta je zadaća temelj prava i obveza zaposlenika kao i suradnica i suradnika.”

               20

               Člankom 3. Direktive o profesionalnoj suradnji s EKD‑om propisano je:
               „1.   Profesionalna djelatnost u okviru evangeličke crkve i njezina đakonata načelno pretpostavlja pripadnost jednoj od crkava članica [EKD‑a] ili s [EKD‑om] povezanoj crkvi.
               2.   Od stavka 1. može se odstupiti kad je riječ o zadaćama koje ne ulaze u širenje [evanđelja], pastoralno djelovanje, poučavanje ili upravljanje, ako nije moguće zaposliti druge odgovarajuće suradnike i suradnice. U tom je slučaju moguće zaposliti i osobe koje pripadaju drugoj crkvi članici zajednice kršćanskih crkava u Njemačkoj ili Udruženja slobodnih evangeličkih crkava. Zapošljavanje osoba koje ne udovoljavaju uvjetima iz stavka 1. treba se ispitati za svaki slučaj pojedinačno, vodeći računa o važnosti službe ili ustanove kao i o broju drugih suradnika i o zadaćama koje treba ispuniti te o ostalim okolnostima. [Ovom odredbom] ne dovodi se u pitanje članak 2. stavak 1. druga rečenica.”

               21

               Člankom 2. Dienstvertragsordnunga der Evangelischen Kirche in Deutschland (Pravilnik o ugovorima o službi u EKD‑u) od 25. kolovoza 2008., Središnjeg ureda za đakonat i druge djelatnosti i ustanove, kojim se uređuju opći uvjeti rada suradnika koje, u skladu s privatnim pravom, zapošljava EKD, naslovljenim „Crkvena i đakonska misija”, propisano je:
               „Crkvena služba vođena je zadaćom širenja evanđelja Isusa Krista riječima i djelima. Đakonska služba izraz je postojanja i prirode evangeličke crkve.”

               22

               U skladu s člankom 4. Pravilnika o ugovorima o službi u EKD‑u, naslovljenim „Opće obveze”, propisano je:
               „Suradnice i suradnici doprinose ispunjavanju crkvenih i đakonskih zadaća u skladu sa svojim sposobnostima, zadaćama i zaduženjima. Tijekom službe i izvan službe dužni su se ponašati u skladu sa zaduženjima koja su prihvatili kao suradnice ili suradnici crkvene službe.”

               23

               Na Evangelisches Werk primjenjuje se i direktiva o profesionalnoj suradnji s EKD‑om i Pravilnik o ugovorima o službi u EKD‑u.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               24

               U studenome 2012. Evangelisches Werk objavio je oglas za radno mjesto na određeno vrijeme za projekt koji se odnosio na izradu usporednog izvješća o međunarodnoj Konvenciji Ujedinjenih naroda o uklanjanju svih oblika rasne diskriminacije. U skladu s tim oglasom za radno mjesto, zadaće su obuhvaćale praćenje postupka izrade državnih izvješća o spomenutoj konvenciji u razdoblju od 2012. do 2014.; izradu usporednog izvješća o njemačkom državnom izvješću kao i specijalizirana očitovanja i doprinose; predstavljanje, u okviru projekta, đakonata Njemačke u odnosu na političke subjekte, javnost i organizacije za zaštitu ljudskih prava kao i suradnju u okviru određenih tijela; pružanje informacija i koordinaciju postupka oblikovanja mišljenja unutar te organizacije kao i organiziranje, upravljanje i izradu tehničkih izvješća u području povezanom s radom.

               25

               Nadalje, u tom oglasu za radno mjesto bili su navedeni uvjeti koje su kandidati morali ispunjavati. Jedan od tih uvjeta tako je glasio:
               „Uvjeti za zaposlenje su pripadnost evangeličkoj crkvi ili crkvi koja je članica zajednice kršćanskih crkava u Njemačkoj te poistovjećivanje s đakonskim poslanjem. Molimo da u životopisu istaknete svoju vjeroispovjed.”

               26

               V. Egenberger, koja ne pripada nijednoj vjeroispovijedi, prijavila se za predmetno radno mjesto. Iako je njezina prijava prošla prvi krug odabira Evangelisches Werka, ona nije bila pozvana na razgovor. S druge strane, kandidat koji je naposljetku bio odabran naveo je u vezi sa svojom vjeroispovijedi da je „kršćanin koji pripada regionalnoj evangeličkoj crkvi u Berlinu”.

               27

               Smatrajući da je njezina prijava bila odbijena zbog toga što nije pripadala nijednoj vjeroispovijedi, V. Egenberger podnijela je tužbu Arbeitsgerichtu Berlin (Radni sud u Berlinu, Njemačka), kojom je zahtijevala da se Evangelisches Werku naloži da joj isplati iznos od 9788,65 eura, na temelju članka 15. stavka 2. AGG‑a. Iznijela je da uzimanje u obzir vjere u postupku zapošljavanja, vidljivo u oglasu za posao o kojemu je riječ, nije bilo u skladu sa zabranom diskriminacije predviđenom AGG‑om, kako se tumači u pravu Unije, te da se diskriminacija koju je pretrpjela ne može opravdati na temelju članka 9. stavka 1. AGG‑a.

               28

               Evangelisches Werk je iznio da je različito postupanje na temelju vjere u ovom slučaju bilo opravdano, na temelju članka 9. stavka 1. AGG‑a. Pravo određivanja uvjeta pripadnosti kršćanskoj crkvi dio je, prema mišljenju Evangelisches Werka, prava crkve na samoodređenje, predviđenog člankom 140. GG‑a, u vezi s člankom 137. stavkom 3. WRV‑a. Takvo je pravo u skladu s pravom Unije zbog, osobito, odredaba članka 17. UFEU‑a. Usto, zbog prirode djelatnosti u oglasu za radno mjesto o kojemu je riječ u glavnom postupku vjerska pripadnost predstavlja opravdani uvjet za obavljanje zanimanja s obzirom na crkveno poimanje Evangelisches Werka.

               29

               Arbeitsgericht Berlin (Radni sud u Berlinu) djelomično je prihvatio tužbu V. Egenberger. Presudio je da je ona bila žrtva diskriminacije, ali je iznos naknade štete ograničio na 1957,73 eura. Nakon što je Landesarbeitsgericht Berlin‑Brandenburg (Zemaljski radni sud u Berlin‑Brandenburgu, Njemačka) odbio žalbu V. Egenberger protiv te odluke, ona je podnijela reviziju sudu koji je uputio zahtjev kako bi ishodila isplatu primjerenog iznosa.

               30

               Bundesarbeitsgericht (Savezni radni sud, Njemačka) smatrao je da ishod glavnog postupka ovisi o pitanju je li razlikovanje prema vjerskoj pripadnosti, koje je primijenio Evangelisches Werk, zakonito, u smislu članka 9. stavka 1. AGG‑a. Međutim, tu odredbu treba tumačiti u skladu s pravom Unije. Slijedom toga, ishod tog spora ovisi o tumačenju članka 4. stavka 2. Direktive 2000/78 koji je člankom 9. AGG‑a trebao biti prenesen u nacionalno pravo. Sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da je prilikom takvog različitog postupanja potrebno poštovati odredbe i ustavna načela država članica kao i opća načela prava Unije i članak 17. UFEU‑a.

               31

               Kao prvo, sud koji je uputio zahtjev ističe da je, u skladu s izričitom voljom njemačkog zakonodavca, članak 4. stavak 2. Direktive 2000/78 prenesen u njemačko pravo člankom 9. AGG‑a na način da su zadržane pravne odredbe i prakse koje su bile na snazi na dan donošenja te direktive. Spomenuti zakonodavac tu je odluku donio uzimajući u obzir sudsku praksu Bundesverfassungsgerichta (Savezni ustavni sud) glede povlastice crkava na samoodređenje. U skladu s tom sudskom praksom, sudski nadzor trebao bi se ograničiti na nadzor uvjerljivosti na osnovi toga kako se crkvena zajednica poima. Iz toga bi proizlazilo da, u slučaju da se na temelju same crkvene predodžbe razlikuju djelatnosti koje su „povezane” sa širenjem poruke crkve i one koje s njome „nisu povezane”, nije potrebno provjeravati je li i u kojoj mjeri to razlikovanje opravdano. Čak i kad bi se u skladu s poimanjem crkvene zajednice smatralo da prilikom popunjavanja svih radnih mjesta treba voditi računa o vjerskoj pripadnosti, i to neovisno o prirodi tih zaposlenja, to bi trebalo prihvatiti bez temeljitog sudskog nadzora. Međutim, postavlja se pitanje je li takvo tumačenje članka 9. stavka 1. AGG‑a u skladu s pravom Unije.

               32

               Naime, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, ni iz teksta članka 4. stavka 2. Direktive 2000/78 ni iz njezinih uvodnih izjava ne može se zaključiti da poslodavac poput Evangelisches Werka može sam konačno odrediti da vjera, neovisno o prirodi djelatnosti o kojoj je riječ, predstavlja opravdani uvjet za obavljanje zanimanja, imajući u vidu sustav vrijednosti tog poslodavca, te da u tom pogledu nacionalni sudovi mogu izvršavati samo nadzor uvjerljivosti. Upravo suprotno, upućivanje u toj odredbi na to da vjera mora predstavljati „stvaran, legitiman i opravdan uvjet za zaposlenje s obzirom na sustav vrijednosti organizacije” može se tumačiti u korist nadležnosti i obveze nadzora nacionalnih sudova koja nadilazi okvire pukog nadzora uvjerljivosti.

               33

               Međutim, sud koji je uputio zahtjev naglašava da, u skladu sa stajalištem jednog dijela njemačke doktrine, članak 4. stavak 2. Direktive 2000/78 treba tumačiti u skladu s primarnim pravom, a osobito s Deklaracijom br. 11 o statusu crkava i nekonfesionalnih organizacija, koja je prilog Završnom aktu Ugovora iz Amsterdama (u daljnjem tekstu: Deklaracija br. 11), ili s člankom 17. UFEU‑a.

               34

               Kao drugo, sud koji je uputio zahtjev ističe da je njegova zadaća, vodeći računa o svim pravilima nacionalnog prava i primjenjujući načine tumačenja priznate tim pravom, po potrebi odlučiti o tome može li se članak 9. stavak 1. AGG‑a tumačiti u skladu s člankom 4. stavkom 2. Direktive 2000/78, kako ga tumači Sud, a da rezultat ne bude tumačenje contra legem, ili treba odbiti primjenu te odredbe AGG‑a.

               35

               U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev pita, s jedne strane, dodjeljuje li se pojedincu zabranom diskriminacije na osnovi vjere ili uvjerenja, predviđenom člankom 21. stavkom 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja), subjektivno pravo na koje se on može pozivati pred nacionalnim sudovima i koje, u sporovima između privatnih osoba, obvezuje te sudove da odbiju primjenu nacionalnih odredaba koje nisu u skladu s tom zabranom.

               36

               S druge strane, sud koji je uputio zahtjev ističe da Sud još uvijek nije pojasnio primjenjuje li se obveza odbijanja primjene nacionalnih odredaba koje nisu u skladu sa zabranom diskriminacije na temelju vjere ili uvjerenja, iz članka 21. stavka 1. Povelje, i u slučaju kad se poslodavac, poput Evangelisches Werka, kako bi opravdao različito postupanje na temelju vjere, poziva ne samo na odredbe nacionalnog ustavnog prava, nego i na odredbe primarnog prava Unije, u ovom slučaju članak 17. UFEU‑a.

               37

               Kao treće, sud koji je uputio zahtjev navodi da je njegova zadaća također, po potrebi, odgovoriti na pitanje koji se uvjeti povezani s vjerom, u slučaju poput onoga o kojemu je riječ u glavnom postupku, prema prirodi djelatnosti o kojoj je riječ ili okolnostima njezina obavljanja, mogu smatrati stvarnim, legitimnim i opravdanim uvjetom za obavljanje zanimanja, s obzirom na sustav vrijednosti organizacije, u smislu članka 4. stavka 2. Direktive 2000/78.

               38

               Točno je da je Europski sud za ljudska prava u predmetima u kojima je bila riječ o sukobima u vezi s odanošću uspostavio pojedinačne kriterije, pozivajući se osobito na Direktivu 2000/78, ali ti su se kriteriji odnosili na postojeće radne odnose i, u bitnome, na konkretne slučajeve.

               39

               U tim uvjetima sud koji je uputio zahtjev pita, osobito, jesu li ti kriteriji relevantni za tumačenje članka 4. stavka 2. Direktive 2000/78 u slučaju različitog postupanja na temelju vjere prilikom zapošljavanja i utječe li članak 17. UFEU‑a na tumačenje te odredbe.

               40

               Postavlja se i pitanje trebaju li nacionalni sudovi prilikom provjere pitanja predstavlja li vjera, s obzirom na prirodu djelatnosti o kojoj je riječ ili okolnosti njezina obavljanja, stvaran, legitiman i opravdan uvjet za obavljanje zanimanja, u smislu članka 4. stavka 2. Direktive 2000/78, provesti detaljan nadzor, samo nadzor uvjerljivosti ili puki nadzor zloupotrebe.

               41

               U tim je okolnostima Bundesarbeitsgericht (Savezni radni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Treba li članak 4. stavak 2. Direktive [2000/78] tumačiti na način da poslodavac, kao u predmetnom slučaju tuženik, odnosno crkva u njegovo ime, može sam konačno odlučiti da je određena vjera kandidata, zbog prirode djelatnosti ili okolnosti njezina obavljanja, stvaran, legitiman i opravdan uvjet za obavljanje zanimanja s obzirom na sustav vrijednosti tog poslodavca?

                        2.

                        U slučaju negativnog odgovora na prvo pitanje:
                        Je li u predmetu poput ovog potrebno odbiti primjenu odredbe nacionalnog prava – kao što je, u ovom slučaju, članak 9. stavak 1. prva mogućnost [AGG‑a] – u skladu s kojom je različito postupanje na temelju vjere u slučaju zapošljavanja pri vjerskim zajednicama i s njima povezanim ustanovama također zakonito ako je, uzimajući u obzir vlastito poimanje vjerske zajednice s obzirom na njezino pravo na samoodređenje, pripadnost određenoj vjeri opravdan uvjet za obavljanje zanimanja?

                        3.

                        U slučaju negativnog odgovora na prvo pitanje:
                        Koje uvjete valja postaviti kao stvarne, legitimne i opravdane za obavljanje zanimanja kad je riječ o prirodi djelatnosti ili okolnostima u kojima se one obavljaju s obzirom na sustav vrijednosti organizacije, u skladu s člankom 4. stavkom 2. Direktive [2000/78]?”

         O prethodnim pitanjima

            Prvo pitanje

               42

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 4. stavak 2. Direktive 2000/78 tumačiti na način da crkva ili druga organizacija čiji se sustav vrijednost temelji na vjeri ili uvjerenjima, a koja provodi zapošljavanje, može sama konačno odrediti profesionalne djelatnosti u okviru kojih, zbog njihove prirode ili okolnosti njihova obavljanja, vjera predstavlja stvaran, legitiman i opravdan uvjet za obavljanje zanimanja s obzirom na sustav vrijednosti te crkve ili te organizacije.

               43

               Uvodno valja istaknuti da među strankama glavnog postupka nije sporno da odbijanje prijave V. Egenberger zbog njezine nepripadnosti nijednoj vjeroispovijedi predstavlja različito postupanje na temelju vjere, u smislu članka 4. stavka 2. Direktive 2000/78.

               44

               Međutim, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, prilikom tumačenja odredbe prava Unije, valja voditi računa ne samo o njezinu tekstu nego i o njezinu kontekstu i ciljevima koji se nastoje postići propisima kojih je ona dio i, osobito, o kontekstu nastanka tih propisa (vidjeti, u tom smislu, presudu od 1. srpnja 2015., Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland, C‑461/13, EU:C:2015:433, t. 30.)

               45

               Kao prvo, kad je riječ o tekstu članka 4. stavka 2. prvog podstavka Direktive 2000/78, iz te odredbe proizlazi da crkva ili druga organizacija čiji se sustav vrijednosti temelji na vjeri ili uvjerenjima može predvidjeti uvjet povezan s vjerom ili uvjerenjima ako, s obzirom na prirodu djelatnosti o kojoj je riječ ili okolnosti njezina obavljanja, vjera ili uvjerenje određene osobe predstavljaju stvaran, legitiman i opravdan uvjet za obavljanje tog zanimanja, uzimajući u obzir sustav vrijednosti te organizacije.

               46

               Međutim, valja utvrditi da, kad bi u slučaju dvojbe oko poštovanja tih kriterija, provjera tog poštovanja bila zadaća crkve ili organizacije koja primjenjuje različito postupanje na temelju vjere ili uvjerenja, a ne zadaća neovisnog tijela poput nacionalnog suda, ta bi provjera bila bespredmetna.

               47

               Kao drugo, kad je riječ o cilju Direktive 2000/78 i o kontekstu njezina članka 4. stavka 2., valja podsjetiti da je cilj te direktive, u skladu s njezinim člankom 1., utvrditi opći okvir za borbu protiv diskriminacije na temelju, među ostalim, vjere ili uvjerenja, u vezi sa zapošljavanjem i obavljanjem zanimanja, kako bi se u državama članicama ostvarila primjena načela jednakog postupanja. Tom se direktivom stoga, u području na koje se ona odnosi, konkretizira i opće načelo nediskriminacije koje je danas potvrđeno u članku 21. Povelje.

               48

               Kako bi se osiguralo poštovanje tog općeg načela, člankom 9. Direktive 2000/78, u vezi s njezinom uvodnom izjavom 29., državama članicama se nameće obveza predviđanja postupaka, osobito sudskih, kojima je cilj postići poštovanje obveza koje proizlaze iz te direktive. Nadalje, člankom 10. te direktive predviđa se da države članice poduzimaju potrebne mjere u skladu sa svojim nacionalnim pravosudnim sustavima kojima osiguravaju da je teret dokaza da nije bilo povrede načela jednakog postupanja na strani tuženika, u slučajevima kada osobe koje smatraju da im je nanesena nepravda, jer na njih nije primijenjeno to načelo, iznesu pred sudom ili drugim nadležnim tijelom činjenice iz kojih se može pretpostaviti da je došlo do izravne ili neizravne diskriminacije.

               49

               Nadalje, u članku 47. Povelje, koja se na spor poput onoga o kojemu je riječ u glavnom postupku primjenjuje s obzirom na to da se, s jedne strane, AGG‑om u nacionalno pravo provodi Direktiva 2000/78, smislu članka 51. stavka 1. Povelje i, s druge strane, da se taj spor odnosi na osobu prema kojoj je primijenjeno različito postupanje na temelju vjere u okviru pristupa zaposlenju, predviđeno je pravo pojedinaca na djelotvornu sudsku zaštitu prava koja proizlaze iz prava Unije (vidjeti, u tom smislu, presudu od 16. svibnja 2017., Berlioz Investment Fund, C‑682/15, EU:C:2017:373, t. 50.).

               50

               Slijedom toga, iako je cilj Direktive 2000/78 zaštita temeljnog prava radnika da ne budu diskriminirani na temelju svoje vjere ili uvjerenja, tom se direktivom ipak, u skladu s njezinim člankom 4. stavkom 2., nastoji povesti računa o samoodređenju crkava i drugih javnih ili privatnih organizacija čiji se sustav vrijednosti temelji na vjeri ili uvjerenjima, kako je priznat člankom 17. UFEU‑a i člankom 10. Povelje, koji odgovara članku 9. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950.

               51

               Cilj je članka 4. stavka 2. Direktive 2000/78 stoga osigurati odgovarajuću ravnotežu između, s jedne strane, prava na samoodređenje crkava i drugih organizacija čiji se sustav vrijednosti temelji na vjeri ili uvjerenjima i, s druge strane, prava radnika da prilikom zapošljavanja ne budu diskriminirani na temelju vjere ili uvjerenja u situacijama u kojima ta prava mogu biti međusobno suprotstavljena.

               52

               U tom cilju tom se odredbom navode kriteriji koje treba uzeti u obzir u okviru odvagivanja koje valja provesti kako bi se osigurala pravedna ravnoteža između tih eventualno suprotstavljenih prava.

               53

               Međutim, u slučaju spora nad takvim odvagivanjem mora biti moguć nadzor neovisnog tijela i, naposljetku, nacionalnog suda.

               54

               U tom kontekstu, okolnost da članak 4. stavak 2. Direktive 2000/78 upućuje na nacionalno zakonodavstvo na snazi u trenutku donošenja te direktive kao i na nacionalnu praksu koja postoji na taj dan ne može se tumačiti na način da državama članicama dopušta da poštovanje kriterija navedenih u toj odredbi izuzme od djelotvornog sudskog nadzora.

               55

               S obzirom na prethodna razmatranja, valja zaključiti da – kad crkva ili druga organizacija čiji se sustav vrijednosti temelji na vjeri ili uvjerenjima ističe, u potporu aktu ili odluci poput odbijanja prijave za radno mjesto u njezinu okviru, da zbog prirode djelatnosti o kojima je riječ vjera predstavlja stvaran, legitiman i opravdan uvjet za obavljanje zanimanja, s obzirom na sustav vrijednosti te crkve ili organizacije – takva tvrdnja mora, po potrebi, moći biti predmetom djelotvornog sudskog nadzora kojime se može osigurati da su u konkretnom slučaju zadovoljeni kriteriji iz članka 4. stavka 2. Direktive 2000/78.

               56

               Članak 17. UFEU‑a ne može pobiti takav zaključak.

               57

               Naime, prije svega, formulacija te odredbe u biti odgovara formulaciji iz Deklaracije br. 11. Međutim, iz činjenice da se potonja izričito navodi u uvodnoj izjavi 24. Direktive 2000/78 vidljivo je da je zakonodavac Unije prilikom donošenja te direktive, a osobito njezina članka 4. stavka 2., nužno vodio računa o toj deklaraciji s obzirom na to da ta odredba izričito upućuje na nacionalno zakonodavstvo i praksu na snazi na dan donošenja te direktive.

               58

               Nadalje, valja utvrditi da se člankom 17. UFEU‑a izražava neutralnost Unije prema tome kako države članice organiziraju svoje odnose s crkvama i vjerskim udruženjima i zajednicama. S druge strane, tim se člankom poštovanje kriterija iz članka 4. stavka 2. Direktive 2000/78 ne izuzima od djelotvornog sudskog nadzora.

               59

               S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 4. stavak 2. Direktive Vijeća 2000/78, u vezi s člancima 9. i 10. te direktive kao i s člankom 47. Povelje, treba tumačiti na način da – kad crkva ili druga organizacija čiji se sustav vrijednosti temelji na vjeri ili uvjerenjima ističe, u potporu aktu ili odluci poput odbijanja prijave za radno mjesto u njezinu okviru, da zbog prirode djelatnosti o kojima je riječ ili okolnosti njihova obavljanja vjera predstavlja stvaran, legitiman i opravdan uvjet za obavljanje zanimanja, s obzirom na sustav vrijednosti te crkve ili te organizacije – takva tvrdnja mora, po potrebi, moći biti predmetom djelotvornog sudskog nadzora kojime se može osigurati da su u konkretnom slučaju udovoljeni kriteriji iz članka 4. stavka 2. te direktive.

            Treće pitanje

               60

               Svojim trećim pitanjem, koje valja razmotriti prije drugog pitanja, sud koji je uputio zahtjev u biti pita na temelju kojih kriterija treba u svakom pojedinačnom slučaju provjeriti predstavljaju li vjera ili uvjerenja, s obzirom na sustav uvjerenja crkve ili organizacije u pitanju te prirodu djelatnosti o kojoj je riječ ili okolnosti njezina obavljanja, stvaran, legitiman i opravdan uvjet, u smislu članka 4. stavka 2. Direktive 2000/78.

               61

               U vezi s time, iako je točno da se, u okviru odvagivanja predviđenog člankom 4. stavkom 2. Direktive 2000/78, o kojemu je bila riječ u točkama 51. i 52. ove presude, države članice i njihova tijela, osobito ona pravosudna, moraju, osim u vrlo iznimnim slučajevima, suzdržati od ocjene legitimiteta samog sustava vrijednosti crkve ili organizacije o kojoj je riječ (vidjeti, u tom smislu, ESLJP, 12. lipnja 2014., Fernández Martínez protiv Španjolske, CE:ECHR:2014:0612JUD005603007, t. 129.), oni su ipak dužni osigurati da prava radnika da ne budu diskriminirani na temelju, među ostalim, vjere ili uvjerenja ne budu ugrožena. Slijedom toga, u skladu s istim člankom 4. stavkom 2., cilj je tog ispitivanja provjeriti je li uvjet za obavljanje zanimanja koji je postavila crkva ili organizacija o kojoj je riječ, zbog prirode djelatnosti o kojima je riječ ili okolnosti njihova obavljanja, stvaran, legitiman i opravdan s obzirom na taj sustav vrijednosti.

               62

               Kad je riječ o tumačenju pojma „stvaran, legitiman i opravdan uvjet za obavljanje zanimanja”, iz članka 4. stavka 2. Direktive 2000/78, iz te odredbe izričito proizlazi da vjera ili uvjerenja mogu, ovisno o slučaju, predstavljati takav uvjet za obavljanje zanimanja, ovisno o „prirodi” djelatnosti o kojima je riječ ili o „okolnosti” njihova obavljanja.

               63

               Slijedom toga, zakonitost, s obzirom na potonju odredbu, različitog postupanja na temelju vjere ili uvjerenja ovisi o objektivno provjerljivom postojanju izravne povezanosti između uvjeta za obavljanje zanimanja koji je postavio poslodavac i djelatnosti o kojoj je riječ. Takva povezanost može proizlaziti bilo iz prirode te djelatnosti, primjerice kad ona podrazumijeva sudjelovanje u određivanju sustava vrijednosti crkve ili organizacije o kojoj je riječ ili suradnju u vezi s njezinom misijom proklamacije, bilo iz uvjeta obavljanja te djelatnosti, poput potrebe osiguravanja pouzdanog predstavništva crkve ili organizacije izvan njih.

               64

               Usto, takav uvjet za obavljanje zanimanja mora, kao što to proizlazi iz članka 4. stavka 2. Direktive 2000/78 biti „stvaran, legitiman i opravdan” s obzirom na sustav vrijednosti crkve ili organizacije. Iako, kao što to proizlazi iz točke 61. ove presude, načelno nije zadaća nacionalnih sudova da odlučuju o sustavu vrijednosti kao takvom na kojemu se temelji uvjet za obavljanje zanimanja o kojemu je riječ, njihova je zadaća ipak u svakom pojedinom slučaju odrediti, s obzirom na taj sustav vrijednosti, jesu li ta tri kriterija ispunjena.

               65

               Kad je riječ o tim kriterijima, važno je pojasniti, kao prvo, glede kriterija da uvjet mora biti „stvaran”, da upotreba tog pridjeva znači da za zakonodavca Unije pripadnost vjeri ili imanje uvjerenja na kojima se temelji sustav vrijednosti crkve ili organizacije o kojoj je riječ moraju biti nužni s obzirom na važnost profesionalne djelatnosti o kojoj je riječ za afirmaciju tog sustava vrijednosti ili izvršavanja prava te crkve ili te organizacije na samoodređenje.

               66

               Kao drugo, kad je riječ o „legitimnosti” uvjeta, upotreba tog pojma pokazuje da je zakonodavac Unije nastojao osigurati da se uvjetom koji se odnosi na pripadnost vjeri ili imanje uvjerenja na kojima se temelji sustav vrijednosti crkve ili organizacije o kojoj je riječ ne nastoji ostvariti cilj nepovezan s tim sustavom vrijednosti ili izvršavanjem prava te crkve ili te organizacije na samoodređenje.

               67

               Kao treće, kad je riječ o „opravdanosti” uvjeta, taj pojam ne podrazumijeva samo da nadzor poštovanja kriterija iz članka 4. stavka 2. Direktive 2000/78 može izvršiti nacionalni sud, nego i da je crkva ili organizacija koja je postavila taj uvjet dužna dokazati, s obzirom na činjenične okolnosti konkretnog slučaja, da je rizik povrede njezina sustava vrijednosti ili prava na samoodređenje na koji se poziva vjerojatan i ozbiljan, zbog čega je postavljanje takvog uvjeta doista nužno.

               68

               U tom pogledu, uvjet iz članka 4. stavka 2. Direktive 2000/78 mora biti u skladu s načelom proporcionalnosti. Naime, iako je točno da se tom odredbom, za razliku od članka 4. stavka 1. te direktive, ne predviđa izričito da taj uvjet mora biti „proporcionalan”, njome se ipak određuje da se prilikom svakog različitog postupanja moraju poštovati, među ostalim, „opća načela prava Zajednice”. Budući da je načelo proporcionalnosti dio općih načela prava Unije (vidjeti, u tom smislu, presude od 6. ožujka 2014., Siragusa, C‑206/13, EU:C:2014:126, t. 34. i navedenu sudsku praksu, i od 9. srpnja 2015., K i A, C‑153/14, EU:C:2015:453, t. 51.), nacionalni sudovi moraju provjeriti je li uvjet o kojemu je riječ prikladan i ne prekoračuje li ono što je nužno za ostvarenje cilja koji se nastoji postići.

               69

               S obzirom na ta razmatranja, na treće pitanje valja odgovoriti da članak 4. stavak 2. Direktive 2000/78 treba tumačiti na način da stvaran, legitiman i opravdan uvjet za obavljanje zanimanja iz te odredbe upućuje na uvjet koji je, s obzirom na sustav vrijednosti predmetne crkve ili organizacije, zbog prirode ili uvjeta obavljanja djelatnosti o kojoj je riječ, nužan i objektivan te ne smije obuhvatiti razloge nepovezane s tim sustavom vrijednosti ili pravom te crkve ili te organizacije na samoodređenje. Taj uvjet mora biti u skladu s načelom proporcionalnosti.

            Drugo pitanje

               70

               Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita je li nacionalni sud u okviru postupka između pojedinaca dužan odbiti primjenu nacionalne odredbe koja se ne može tumačiti na način koji je u skladu s člankom 4. stavkom 2. Direktive 2000/78.

               71

               U tom pogledu valja podsjetiti da je zadaća nacionalnih sudova, vodeći računa o svim pravilima nacionalnog prava i o primjeni načina tumačenja priznatih tim pravom, odlučiti može li se i u kojoj mjeri nacionalna odredba, poput članka 9. stavka 1. AGG‑a tumačiti u skladu s člankom 4. stavkom 2. Direktive 2000/78 a da rezultat ne bude tumačenje contra legem te nacionalne odredbe (vidjeti, u tom smislu, presudu od 19. travnja 2016., DI, C‑441/14, EU:C:2016:278, t. 31. i 32. kao i navedenu sudsku praksu).

               72

               Nadalje, sud je presudio da zahtjev usklađenog tumačenja uključuje obvezu za nacionalne sudove da, po potrebi, izmijene ustaljenu sudsku praksu ako se ona temelji na tumačenju nacionalnog prava koje nije spojivo s ciljevima direktive (presuda od 19. travnja 2016., DI, C‑441/14, EU:C:2016:278, t. 33. i navedena sudska praksa).

               73

               Slijedom toga, nacionalni sud ne može valjano smatrati da nije u mogućnosti nacionalnu odredbu protumačiti u skladu s pravom Unije samo zbog činjenice da se ta odredba ustaljeno tumačila na način koji nije spojiv s tim pravom (vidjeti, u tom smislu, presudu od 19. travnja 2016., DI, C‑441/14, EU:C:2016:278, t. 34.).

               74

               U ovom je slučaju stoga zadaća suda koji je uputio zahtjev provjeriti je li nacionalnu odredbu o kojoj je riječ u glavnom postupku moguće protumačiti na način koji bi bio u skladu s Direktivom 2000/78.

               75

               Ako bi takvo usklađeno tumačenje nacionalne odredbe o kojoj je riječ u glavnom postupku bilo nemoguće, valjalo bi, s jedne strane, pojasniti da Direktivom 2000/78, samom za sebe, nije uspostavljeno načelo jednakog postupanja u području zapošljavanja i rada, koje je dio različitih međunarodnih instrumenata i ustavnih tradicija zajedničkih državama članicama, nego je njezin cilj isključivo, u tim istim područjima, uspostaviti opći okvir za borbu protiv diskriminacije na temelju različitih osnova, među kojima su vjera i uvjerenja, kao što to proizlazi iz naslova i članka 1. te direktive (vidjeti u tom smislu presudu od 10. svibnja 2011., Römer, C‑147/08, EU:C:2011:286, t. 59. i navedenu sudsku praksu).

               76

               Zabrana svake diskriminacije na temelju vjere ili uvjerenja je, kao opće načelo prava Unije, obvezujuće naravi. Ta je zabrana, utvrđena člankom 21. stavkom 1. Povelje, sama za sebe dovoljna kako bi pojedincima dodijelila pravo na koje se kao takvo mogu pozvati u postupku u kojemu sudjeluju, a koji se vodi u području obuhvaćenom pravom Unije (vidjeti, kad je riječ o načelu nediskriminacije na temelju dobi, presudu od 15. siječnja 2014., Association de médiation sociale, C‑176/12, EU:C:2014:2, t. 47.).

               77

               Kad je riječ o obvezujućem učinku, članak 21. Povelje ne razlikuje se načelno od različitih odredaba osnivačkih ugovora kojima se zabranjuje diskriminacija na temelju različitih osnova, čak ni kad takva diskriminacija proizlazi iz ugovora sklopljenih između pojedinaca (vidjeti, po analogiji, presude od 8. travnja 1976., Defrenne, 43/75, EU:C:1976:56, t. 39.; od 6. lipnja 2000., Angonese, C‑281/98, EU:C:2000:296, t. 33. do 36.; od 3. listopada 2000., Ferlini, C‑411/98, EU:C:2000:530, t. 50., i od 11. prosinca 2007., International Transport Workers’ Federation i Finnish Seamen’s Union, C‑438/05, EU:C:2007:772, t. 57. do 61.).

               78

               S druge strane, valja naglasiti da je, poput članka 21. Povelje, njezin članak 47. koji se odnosi na pravo na djelotvornu sudsku zaštitu dovoljan sam za sebe i da ne mora biti pojašnjen odredbama prava Unije ni nacionalnog prava kako bi se na temelju njega pojedincima dodijelilo pravo na koje se kao takvo mogu pozivati.

               79

               Slijedom navedenog, u slučaju iz točke 75. ove presude, nacionalni sud dužan je u okviru svojih nadležnosti osigurati sudsku zaštitu, na koju pojedinci imaju pravo na temelju članaka 21. i 47. Povelje, te zajamčiti puni učinak tih članaka, po potrebi odbijanjem primjene svake protivne nacionalne odredbe.

               80

               Taj zaključak nije doveden u pitanje okolnošću da sud u okviru spora između pojedinaca može biti suočen s odvagivanjem suprotstavljenih temeljnih prava koja stranke tog spora imaju na temelju odredaba UFEU‑a ili Povelje te čak biti dužan, u okviru nadzora koji treba provesti, uvjeriti se da je poštovano načelo proporcionalnosti. Naime, takva obveza uspostavljanja ravnoteže između različitih prisutnih interesa nimalo ne utječe na mogućnost pozivanja, u takvom postupku, na prava o kojima je riječ (vidjeti, u tom smislu, presude od 12. lipnja 2003., Schmidberger, C‑112/00, EU:C:2003:333, t. 77. do 80., i od 11. prosinca 2007., International Transport Workers’ Federation i Finnish Seamen’s Union, C‑438/05, EU:C:2007:772, t. 85. do 89.).

               81

               Nadalje, kad nacionalni sud provjerava jesu li poštovani članci 21. i 47. Povelje, uz eventualno odvagivanje više prisutnih interesa, poput poštovanja statusa crkava, propisanog člankom 17. UFEU‑a, njegova je zadaća uzeti u obzir, osobito, ravnotežu koju je između tih interesa uspostavio zakonodavac Unije Direktivom 2000/78 kako bi utvrdio obveze koje proizlaze iz Povelje u okolnostima poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku (vidjeti, po analogiji, presudu od 22. studenoga 2005., Mangold, C‑144/04, EU:C:2005:709, t. 76., i rješenje od 23. travnja 2015., Komisija/Vanbreda Risk & Benefits, C‑35/15 P(R), EU:C:2015:275, t. 31.).

               82

               Slijedom navedenog, na drugo pitanje valja odgovoriti da je nacionalni sud pred kojim se vodi postupak između dvoje pojedinaca dužan, kad primjenjivo nacionalno pravo ne može protumačiti na način koji je u skladu s člankom 4. stavkom 2. Direktive 2000/78, osigurati, u okviru svojih nadležnosti, pravnu zaštitu koja za pojedince proizlazi iz članaka 21. i 47. Povelje te zajamčiti puni učinak tih članaka, po potrebi odbijanjem primjene svake protivne nacionalne odredbe.

         Troškovi

               83

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenog, Sud (veliko vijeće) odlučuje:

                           1.

                           Članak 4. stavak 2. Direktive Vijeća 2000/78/EZ od 27. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja, u vezi s člancima 9. i 10. te direktive kao i s člankom 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, treba tumačiti na način da – kad crkva ili druga organizacija čiji se sustav vrijednosti temelji na vjeri ili uvjerenjima ističe, u potporu aktu ili odluci poput odbijanja prijave za radno mjesto u njezinu okviru, da zbog prirode djelatnosti o kojima je riječ ili okolnosti njihova obavljanja vjera predstavlja stvaran, legitiman i opravdan uvjet za obavljanje zanimanja, s obzirom na sustav vrijednosti te crkve ili te organizacije – takva tvrdnja mora, po potrebi, moći biti predmetom djelotvornog sudskog nadzora kojime se može osigurati da su u konkretnom slučaju udovoljeni kriteriji iz članka 4. stavka 2. te direktive.

                           2.

                           Članak 4. stavak 2. Direktive 2000/78 treba tumačiti na način da stvaran, legitiman i opravdan uvjet za obavljanje zanimanja iz te odredbe upućuje na uvjet koji je, s obzirom na sustav vrijednosti predmetne crkve ili organizacije, zbog prirode ili uvjeta obavljanja profesionalne djelatnosti o kojoj je riječ, nužan i objektivan te ne smije obuhvatiti razloge nepovezane s tim sustavom vrijednosti ili pravom te crkve ili te organizacije na samoodređenje. Taj uvjet mora biti u skladu s načelom proporcionalnosti.

                           3.

                           Nacionalni sud pred kojim se vodi postupak između dvoje pojedinaca dužan je, kad primjenjivo nacionalno pravo ne može protumačiti na način koji je u skladu s člankom 4. stavkom 2. Direktive 2000/78, osigurati, u okviru svojih nadležnosti, pravnu zaštitu koja za pojedince proizlazi iz članaka 21. i 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima te zajamčiti puni učinak tih članaka, po potrebi odbijanjem primjene svake protivne nacionalne odredbe.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: njemački


title: Presuda Općeg suda (sedmo vijeće) od 19. travnja 2018. (Ulomci).#Asia Leader International (Cambodia) Co. Ltd protiv Europske komisije.#Damping – Uvoz bicikala poslanih iz Kambodže, Pakistana i s Filipina – Proširenje konačne antidampinške pristojbe uvedene na uvoz bicikala podrijetlom iz Kine na taj uvoz – Uredba (EU) 2015/776 – Izbjegavanje mjera – Pretovar – Članak 13. stavci 1. i 2. te članak 18. stavak 3. Uredbe (EZ) br. 1225/2009 (koji su postali članak 13. stavci 1. i 2. te članak 18. stavak 3. Uredbe (EU) 2016/1036).#Predmet T-462/15.

text:
         PRESUDA OPĆEG SUDA (sedmo vijeće)
      19. travnja 2018. (
            *1
         )
      „Damping – Uvoz bicikala poslanih iz Kambodže, Pakistana i s Filipina – Proširenje konačne antidampinške pristojbe uvedene na uvoz bicikala podrijetlom iz Kine na taj uvoz – Uredba (EU) 2015/776 – Izbjegavanje mjera – Pretovar – Članak 13. stavci 1. i 2. te članak 18. stavak 3. Uredbe (EZ) br. 1225/2009 (koji su postali članak 13. stavci 1. i 2. te članak 18. stavak 3. Uredbe (EU) 2016/1036)”
      U predmetu T‑462/15,

         Asia Leader International (Cambodia) Co. Ltd, sa sjedištem u Tai Sengu SEZ (Kambodža), koji zastupaju A. Bochon, avocat, i R. MacLean, solicitor,
      tužitelj,
      protiv

         Europske komisije, koju zastupaju J.-F. Brakeland, M. França i A. Demeneix, u svojstvu agenata,
      tuženik,
      povodom zahtjeva na temelju članka 263. UFEU‑a kojim se traži poništenje članka 1. stavaka 1. i 3. Provedbene uredbe Komisije (EU) 2015/776 od 18. svibnja 2015. o proširenju konačne antidampinške pristojbe uvedene Uredbom Vijeća (EU) br. 502/2013 na uvoz bicikala podrijetlom iz Narodne Republike Kine na uvoz bicikala poslanih iz Kambodže, Pakistana i s Filipina, bez obzira na to imaju li deklarirano podrijetlo iz Kambodže, Pakistana i s Filipina ili nemaju (SL 2015., L 122, str. 4. i ispravak SL 2017., L 160, str. 37.), u dijelu u kojem se odnosi na tužitelja,
      OPĆI SUD (sedmo vijeće)
      u sastavu: V. Tomljenović, predsjednica, A. Marcoulli i A. Kornezov (izvjestitelj), suci,
      tajnik: C. Heeren, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 9. studenoga 2017.,
      donosi sljedeću

         Presudu (
               1
            )

         Okolnosti spora

               1

               Uredbom (EEZ) br. 2474/93 od 8. rujna 1993. o uvođenju konačne antidampinške pristojbe na uvoz bicikala podrijetlom iz Kine u Zajednicu i konačnoj naplati privremene antidampinške pristojbe (SL 1993., L 228, str. 1.) Vijeće Europske unije uvelo je konačnu antidampinšku pristojbu od 30,6 % na uvoz bicikala podrijetlom iz Kine.

               2

               Nakon revizije zbog isteka mjera pokrenute u skladu s Uredbom Vijeća (EZ) br. 384/96 od 22. prosinca 1995. o zaštiti od dampinškog uvoza iz zemalja koje nisu članice Europske zajednice (SL 1996., L 56, str. 1.) (zamijenjena Uredbom (EZ) br. 1225/2009 od 30. studenoga 2009. o zaštiti od dampinškog uvoza iz zemalja koje nisu članice Europske zajednice (SL 2009., L 343, str. 51.)(SL posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 30., str. 202.; ispravak SL 2016., L 44, str. 20.; u daljnjem tekstu: Osnovna uredba), koja je zamijenjena Uredbom (EU) 2016/1036 Europskog parlamenta i Vijeća od 8. lipnja 2016. o zaštiti od dampinškog uvoza iz zemalja koje nisu članice Europske unije (SL 2016., L 176, str. 21.)), osobito u skladu s člankom 11. stavkom 2. Uredbe br. 384/96 (koji je postao članak 11. stavak 2. Osnovne uredbe), Vijeće je Uredbom (EZ) br. 1524/2000 od 10. srpnja 2000. o uvođenju konačne antidampinške pristojbe na uvoz bicikala podrijetlom iz Narodne Republike Kine (SL 2000., L 175., str. 39.) (SL posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 30., str. 13.) odlučilo zadržati spomenutu antidampinšku pristojbu.

               3

               Nakon privremene revizije u skladu s člankom 11. stavkom 3. Uredbe br. 384/96 (koji je postao članak 11. stavak 3. Osnovne uredbe), Vijeće je Uredbom (EZ) br. 1095/2005 od 12. srpnja 2005. o uvođenju konačne antidampinške pristojbe na uvoz bicikala podrijetlom iz Vijetnama, i izmjeni Uredbe (EZ) br. 1524/2000 (SL 2005., L 183, str. 1.) (SL posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 55., str. 76.) povećalo antidampinšku pristojbu na uvoz bicikala podrijetlom iz Kine na 48,5 %.

               4

               Nakon revizije zbog isteka mjera, pokrenute u skladu s člankom 11. stavkom 2. Uredbe br. 384/96, Vijeće je Provedbenom uredbom (EU) br. 990/2011 od 3. listopada 2011. o uvođenju konačne antidampinške pristojbe na uvoz bicikala podrijetlom iz Kine (SL 2011., L 261, str. 2.) (SL posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 119., str. 270.) odlučilo zadržati na snazi antidampinšku pristojbu od 48,5 %.

               5

               U svibnju 2013., nakon privremene revizije u skladu s člankom 11. stavkom 3. Osnovne uredbe (koji je postao članak 11. stavak 3. Uredbe br. 2016/1036), Vijeće je donijelo Uredbu (EU) br. 502/2013 od 29. svibnja 2013. o izmjeni Provedbene uredbe br. 990/2011 (SL 2013., L 153, str. 17.) (SL posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 125., str. 162.) te je odlučilo zadržati na snazi antidampinšku pristojbu od 48,5 %, osim za bicikle koje su izvezla tri poduzetnika kojima su dodijeljene pojedinačne stope pristojbe.

               6

               Nakon ispitnog postupka protiv izbjegavanja mjera provedenog prema članku 13. Osnovne uredbe (koji je postao članak 13. Uredbe br. 2016/1036), Vijeće je donijelo Provedbenu uredbu (EU) br. 501/2013 od 29. svibnja 2013. o proširenju konačne antidampinške pristojbe uvedene Provedbenom uredbom br. 990/2011 na uvoz bicikala poslanih iz Indonezije, Malezije, Šri Lanke i Tunisa, bez obzira na to imaju li deklarirano podrijetlo iz Indonezije, Malezije, Šri Lanke i Tunisa ili nemaju (SL 2013., L 153, str. 1.) (SL posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 126., str. 274.).

               7

               U postupku povodom nove pritužbe 2014., ovaj put zbog mogućeg izbjegavanja antidampinških pristojbi koje je uključivalo proizvođače‑izvoznike bicikala u Kambodži, Pakistanu i na Filipinima, Europska komisija je donijela Provedbenu uredbu (EU) br. 938/2014 od 2. rujna 2014. o pokretanju ispitnog postupka o mogućem izbjegavanju antidampinških mjera uvedenih Uredbom Vijeća (EU) br. 502/2013 na uvoz bicikala podrijetlom iz Kine uvozom bicikala poslanih iz Kambodže, Pakistana i s Filipina, bez obzira na to imaju li deklarirano podrijetlo iz Kambodže, Pakistana i s Filipina ili nemaju, te o uvjetovanju takvog uvoza evidentiranjem (SL 2014., L 263, str. 5. i ispravak SL 2014., L 341, str. 31.). Tijekom tog ispitnog postupka, koji se odnosio na razdoblje od 1. siječnja 2011. do 31. kolovoza 2014., društvo Asia Leader International (Cambodia) Co. Ltd, tužitelj, primilo je od Komisije „[o]brazac za trgovačka društva koja su zatražila izuzeće od mogućeg proširenja pristojbe” (u daljnjem tekstu: obrazac), koji je ispunilo i vratilo 10. listopada 2014.

               8

               Iz spisa proizlazi da je tužitelj društvo s ograničenom odgovornošću s jednim članom, osnovano po kambodžanskom pravu u svibnju 2013. i u cijelosti u vlasništvu društva Cronus International Co. Ltd koje ima sjedište u Hong Kongu, koje je samo u stopostotnom vlasništvu kineskog proizvođača bicikala Guangzhou Cronus Bicycle Fashion Sports Co. Ltd. Potonje društvo također ima stopostotno vlasništvo nad kineskim društvom Guangzhou Cronus Bicycles Co. Ltd, proizvođačem bicikala, okvira i obojenih okvira i povezano je s drugim kineskim proizvođačem bicikala, Shine Wheel Bicycle Co. Ltd, koji je prekinuo proizvodnju 1. lipnja 2014. Budući da tužitelj u tablicama D 5 i D 6 priloženima obrascu nije naveo da je također povezan i sa Shine Wheel Bicycleom, on je dostavio podatke o tom dobavljaču tek 27. listopada 2014., odnosno u odgovoru na Komisijin zahtjev za dopunu podataka od 16. listopada 2014.

               9

               Tužitelj je pojasnio da su se, što se tiče datuma njegova nastanka i stvarnog početka aktivnosti u siječnju 2014., naznake koje je dao u obrascu i u priloženim tablicama izravno odnosile na razdoblje od 1. rujna 2013. do 31. kolovoza 2014. (u daljnjem tekstu: referentno razdoblje), a ne na razdoblje istrage (vidjeti točku 7. ove presude). Iz obrasca proizlazi da je tužitelj kao svoje djelatnosti naveo proizvodnju i prodaju bicikala i okvira za bicikle, posebno za male narudžbe Cronus pod žigom Cronus.

               10

               U tablici F 2, priloženoj obrascu, u kojoj su navedene sve kupnje polugotovih proizvoda koje je ostvario podnositelj zahtjeva za izuzeće, tužitelj je kao gotovo isključivog dobavljača imenovao društva „Shine Wheel Bicycle Co. Ltd (Guangzhou), uz vijetnamsko društvo za bojanje okvira i jedno drugo kinesko društvo.

               11

               U svom odgovoru od 27. listopada 2014. tužitelj je podnio revidiranu tablicu F 2. Društvo Shine Wheel Bicycle je u njoj navedeno kao društvo koje je povezano s tužiteljem, čija je prodaja tijekom referentnog razdoblja činila veliku većinu tužiteljevih kupnji tijekom tog razdoblja. Guangzhou Cronus Bicycle se također spominje kao društvo koje je povezano s tužiteljem za određene transakcije tijekom referentnog razdoblja.

               12

               Komisija je u ispitnom postupku identificirala šest trgovačkih društava koja su izvozila bicikle iz Kambodže. Jedno od njih je napustilo tu zemlju i otišlo u Pakistan krajem 2013., a ostalih pet proizvođača bicikala, koji predstavljaju 94 % uvoza Europske unije iz te zemlje za tu vrstu proizvoda, su surađivali i dostavili zahtjev za izuzeće.

               13

               Komisija je analizirala informacije koje joj je dostavilo tih pet društava, među kojima je bio i tužitelj. Komisija je potonjeg 11. studenoga 2014. obavijestila o svojoj namjeri dolaska u posjet radi provjere na licu mjesta. Posjet se održao 8. i 9. prosinca 2014. u tužiteljevim radnim prostorijama u Tai Sengu (Kambodža).

               14

               Nakon te provjere na licu mjesta i provjere ostala četiri proizvođača koji su surađivali, Komisija je ustanovila da su tri društva imala pravo na izuzeće primjenom članka 13. stavka 4. Osnovne uredbe (koji je postao članak 13. stavak 4. Uredbe br. 2016/1036), dok ga dva, među kojima i tužitelj, nisu mogla zatražiti.

               15

               Tijekom tog posjeta Komisija je utvrdila nekoliko nedostataka u pogledu kojih je saslušala daljnja tužiteljeva objašnjenja i ispitala isprave koje je dostavio.

               16

               Kao prvo je utvrdila da tužitelj nije imao računalni program za računovodstvo i da je potonje vodio u računalnim datotekama u Excelu. Tek je od listopada 2014. počeo sastavljati detaljna izvješća o proizvodnji.

               17

               Nadalje, prema mišljenju Komisije, iz obrasca i priloženih mu tablica je proizlazilo da je tužitelj mogao započeti proizvodnju bicikala tek od 1. siječnja 2014., u radionicama za varenje i bojanje, i da na početku tog razdoblja nije proizvodio okvire. Stoga se Komisija zapitala o podrijetlu 1099 bicikala izvezenih u Uniju (u ovom slučaju u Grčku) 27. siječnja 2014., koji su u tužiteljevu računu CI‑15295-PM opisani na sljedeći način: 380 bicikala s aluminijskim okvirom od 26 inča, 240 bicikala s čeličnim okvirom također od 26 inča, 120 bicikala s čeličnim okvirom od 24 inča, 119 bicikala s čeličnim okvirom nazvanim „hi‑ten 700C”, 130. bicikli s preklopnim čeličnim okvirom od 20 inča i 120 bicikala s čeličnim okvirom od 20 inča. Ispitan o okolnostima tog izvoza, tužitelj je podnio račun KYD‑CN‑F01 od 17. siječnja 2014. iz kojeg je proizlazilo da je od vijetnamskog društva Kim Y Dinh Trading Service One Member Co. Ltd. kupio 1098 čeličnih okvira bicikala od 26 inča. Istaknuvši da ni potonje društvo nije bilo proizvođač bicikala i okvira za bicikle, nego samo preprodavač, Komisija je osim toga izrazila iznenađenje činjenicom da su kupljeni samo čelični okviri za bicikle, dok je na računu CI‑15295-PM navedena prodaja 380 aluminijskih bicikala, te činjenicom da se veličina navedenih okvira (26 inča) samo djelomično podudarala s veličinom bicikala izvezenih u Uniju.

               18

               Od tužitelja je zatraženo da razjasni te neusklađenosti i da tijekom posjeta podnese potvrdu o podrijetlu „obrazac A” koji je izdalo vijetnamsko Ministarstvo trgovine na ime spomenutog preprodavača za okvire bicikala navedene u računu KYD‑CN‑F01. Međutim, Komisija je utvrdila da se i u toj potvrdi o podrijetlu spominju samo okviri od čelika, dok se izvoz u Uniju iz točke 17. ove presude također odnosio na okvire od aluminija, što je tužitelj naknadno priznao navodeći da se u toj potvrdi pogreškom spominju samo okviri od čelika. Osim toga, tužitelj nije mogao dostaviti nikakvu potvrdu o podrijetlu „obrazac A” na njegovo ime za bicikle izvezene u Uniju i navedene na računu CI‑15295-PM.

               19

               Komisija je stoga smatrala da bi, s obzirom na to da sam tužitelj nije proizvodio okvire za bicikle od početka pokretanja poslovanja, jedino moguće objašnjenje bilo to da predmetne bicikle nije sastavio tužitelj, nego da su samo pretovareni iz kineskih društava s kojima je bio povezan.

               20

               Nadalje, Komisija je tijekom posjeta radi provjere upozorila na navodne neusklađenosti i nepouzdanost u odnosu na određene elemente iz obrasca. Prema mišljenju te institucije, određeni prijavljeni troškovi proizvodnje nisu odgovarali vrijednosti dodanoj dijelovima ugrađenima tijekom sastavljanja ili dovršavanja proizvodnje i umjetno su povećani da bi zadovoljili dva praga iz članka 13. stavka 2. točke (b) Osnovne uredbe (koji je postao članak 13. stavak 2. točka (b) Uredbe 2016/1036). Dakle, uračunavanje određenih troškova (amortizacije, najma, troškova za električnu energiju) u proizvodnju okvira za bicikle nije odgovaralo količini proizvedenih bicikala, potrošnja boje upotrijebljene u toj proizvodnji bila je preuveličana u odnosu na navode stvarnih proizvođača bicikala, a troškovi rada bili su također previsoki u odnosu na količinu proizvedenih okvira za bicikle i sastavljenih bicikala u usporedbi s plaćama koje su isplaćivali stvarni proizvođači. Komisija je stoga na tom temelju rekonstruirala tužiteljeve troškove proizvodnje te je zaključila, s jedne strane, da su dijelovi bicikle iz Kine činili više od 60 % ukupne vrijednosti dijelova sastavljenog proizvoda (77 %) i, s druge strane, da je vrijednost dodana dijelovima ugrađenima tijekom sastavljanja bila znatno manja od 25 % (2 %).

               21

               Komisija je 13. ožujka 2015. tužitelju dostavila svoje zaključke koji su se odnosili, kao prvo, na praksu izbjegavanja mjera u Kambodži (opći zaključci) i, kao drugo, o tužiteljevoj ulozi u toj praksi (posebni zaključci).

               22

               Tužitelj je u odgovoru na tu komunikaciju 31. ožujka 2015. istaknuo brojne prigovore u pisanom obliku i na raspravi. Kao prvo, osporio je posebno zaključak prema kojem je bio uključen u praksu pretovara. U tom pogledu on tvrdi da iz podataka prikupljenih tijekom provjere na licu mjesta proizlazi da je najuvjerljivije obrazloženje to da su dotični okviri za bicikle podrijetlom iz Vijetnama. Dostavio je dodatnu popratnu dokumentaciju u vezi s računom CI‑15295-PM, radi dokazivanja vijetnamskog podrijetla okvira za bicikle. Tužitelj navodi da je, među ostalim, podnio račun za kupnju čelika i aluminija korištenog za izradu okvira za bicikle, onaj vijetnamskog društva koje je pretvorilo čelik u okvire, onaj dobavljačâ okvira za bicikle pod brojem KYD‑CN‑F01 od 17. siječnja 2014., popis pakiranja navedenih okvira od istog datuma i dokaz plaćanja tog računa, kao i navode ukupne mase isporučenih okvira za bicikle (oko tri tone), koji su odgovarali podacima dostavljenima u tablici F 2. Tužitelj je objasnio manjak jednog okvira za bicikle u odnosu na ukupni broj izvezenih bicikala (1098 umjesto 1099) činjenicom da je on kod svojeg dobavljača odvojio jedan okvir kao uzorak. Kao drugo, tužitelj je osporio prilagodbe troškova proizvodnje koje je Komisija provela za potrebe izračuna praga od 25 % dodane vrijednosti iz članka 13. stavka 2. točke (b) Osnovne uredbe.

               23

               Komisija je 18. svibnja 2015. donijela Provedbenu uredbu (EU) 2015/776 o proširenju konačne antidampinške pristojbe uvedene Uredbom Vijeća (EU) br. 502/2013 na uvoz bicikala podrijetlom iz Narodne Republike Kine na uvoz bicikala poslanih iz Kambodže, Pakistana i s Filipina, bez obzira na to imaju li deklarirano podrijetlo iz Kambodže, Pakistana i s Filipina ili nemaju (SL 2015., L 122, str. 4.; u daljnjem tekstu: pobijana uredba).

               24

               Komisija je osobito utvrdila, u uvodnim izjavama 69., 71., 73. i 74. pobijane uredbe, kako slijedi:

                        „(69)

                        Jedno od pet društava koja surađuju nije moglo uskladiti podatke o vrsti okvira kupljenih iz Kine s podatcima o vrsti bicikala prodanih u Uniju, pri čemu društvo nije proizvodilo okvire u tom razdoblju. Stoga je zaključeno da su ti bicikli bili pretovareni.

                  […]

                        (71)

                        Podsjeća se da tijekom provjere na licu mjesta na temelju informacija koje je društvo dostavilo, Komisija nije mogla uskladiti vrstu kupljenih okvira s vrstom bicikala izvezenih u Uniju jer je društvo pokazalo kupnje okvira od čelika, a izvozilo bicikle s okvirima od čelika i aluminija različitih veličina. To bi upućivalo na činjenicu da izvezeni bicikli nisu sastavljeni u Kambodži. Nadalje, jedini dokaz koji je društvo dostavilo tijekom provjere na licu mjesta kako bi pokazalo podrijetlo tih okvira bio je obrazac A/potvrda o podrijetlu koju su vijetnamska nadležna tijela izdala na ime vijetnamskog trgovca. Nakon objave društvo je tvrdilo da je u obrascu A/potvrdi o podrijetlu pogrešno navedeno da su svi okviri bili od čelika, dok su de facto bili i od aluminija. Novi dokumenti, na vijetnamskom i kineskom jeziku uz ograničen prijevod na engleskom, koje je društvo dostavilo nakon objave sadržavali su nekoliko nedosljednosti (količina kupljenih okvira nije odgovarala broju izvezenih bicikala utvrđenom tijekom provjere na licu mjesta; jedan dokument dostavljen je kao račun, ali nije uključivao nikakve cijene; nikakvi dokazi nisu dostavljeni za ostale faze proizvodnje okvira kao što su rezanje, oblikovanje, izvlačenje i bojanje). Stoga su se ti dokumenti smatrali nepotpunima i nedostatnima kako bi se dokazalo da su dotični okviri proizvedeni u Vijetnamu.

                  […]

                        (73)

                        Štoviše, društvo nije moglo dostaviti obrazac A/potvrdu o podrijetlu od Ministarstva trgovine u Kambodži za dotične bicikle. Na temelju toga i zbog nepostojanja drugih raspoloživih informacija zaključuje se da su dotični dijelovi bili podrijetlom iz Kine. […]

                        (74)

                        Stoga se na temelju prethodno navedenih dokaza u Kambodži utvrđuje postojanje praksi pretovara proizvoda kineskog podrijetla u smislu članka 13. stavka 1. Osnovne uredbe.”

               25

               Komisija je također u uvodnoj izjavi 80. i sljedećim pobijane uredbe odbila prigovore tužitelja u pogledu prilagodbe troškova proizvodnje za potrebe izračuna praga od 25 % dodane vrijednosti iz članka 13. stavka 2. točke (b) Osnovne uredbe.

               26

               Komisija je prema tome odbila tužiteljev zahtjev za izuzeće (uvodna izjava 161. pobijane uredbe). Ona je u članku 1. pobijane uredbe odlučila konačnu antidampinšku pristojbu od 48,5 % spomenutu u točki 3. ove presude, koja se primjenjuje na uvoz bicikala podrijetlom iz Kine, proširiti i na uvoz bicikala poslanih među ostalim iz Kambodže, ne uključivši tužitelja među društva koja su izuzeta od pristojbe. Sukladno stavku 3. navedenog članka, „[p]ristojba proširena stavkom 1. ovog članka naplaćuje se na uvoz poslan iz Kambodže, Pakistana i s Filipina, bez obzira na to ima li deklarirano podrijetlo iz Kambodže, Pakistana i s Filipina ili nema, evidentiran u skladu s člankom 2. Uredbe (EU) br. 938/2014 te člankom 13. stavkom 3. i člankom 14. stavkom 5. Osnovne uredbe, izuzev onog koji su proizvela društva navedena u stavku 1.”

         Postupak i zahtjevi stranaka

               27

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 11. kolovoza 2015. tužitelj je pokrenuo ovaj postupak.
               [omissis]

               42

               Izlaganja stranaka i njihovi odgovori na pitanja Općeg suda saslušani su na raspravi održanoj 9. studenoga 2017.

               43

               Tijekom rasprave, tužitelj i Komisija su iznijeli određena očitovanja o izvješću za raspravu, što je uneseno u zapisnik s rasprave.

         Pravo

      [omissis]

            Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 13. stavka 1. Osnovne uredbe zbog „očite pogreške u ocjeni što se tiče prava i činjenica” koju je Komisija počinila u pogledu utvrđenja izbjegavanja mjera i naravi raspoloživih podataka

               45

               U okviru prvog tužbenog razloga tužitelj tvrdi da je utvrđenje prakse pretovara pogrešno, kao i pravne posljedice tog utvrđenja. Prema njegovu mišljenju, dotični bicikli su bili izrađeni od okvira i materijala vijetnamskog porijekla, a Komisija ne raspolaže nijednim dokazom da tome nije tako. Ni Osnovna uredba ni sudska praksa joj ne dopuštaju zaključak da automatski postoji praksa pretovara. Smatra da je u dovoljnoj mjeri dokazao vijetnamsko porijeklo dijelova, uz pomoć dokaza koje Komisija ne može odbiti, kao što je to učinila. Pojašnjava da se na računu CI‑15295-PM nalaze posebni referentni brojevi svakog modela, što omogućuje utvrđivanje materijala od kojeg se sastoji okvir. Dodaje da je dostavio dodatne dokumente navedene u točki 22. ove presude. Osporava, osim toga, način na koji je Komisija ocijenila potvrdu o podrijetlu „obrazac A” koju su izdala vijetnamska tijela, jer se u potonjoj navodi broj računa dobavljača, datum tog računa, broj predmetnih jedinica, bruto masa tereta i da je potonji pregledan prilikom prelaska granice između Vijetnama i Kambodže. Stoga, samo je pozivanje na „čelične okvire za bicikle” pogrešno u navedenoj potvrdi, za što je tužitelj već objasnio da se radi o pukoj pogrešci dobavljača.

               46

               Dodaje da se jedina nepodudarnost u dokazima koje je podnio odnosi na različit opis bicikala u računu CI‑15295-PM, okvira navedenih u računu za kupnju KYD‑CN‑F01 i potvrdi o podrijetlu „obrazac A”, dok svi ostali dokazi pokazuju da je kupio okvire za bicikle vijetnamskog porijekla. Prema Komisijinoj analizi, za sve proizvođače koji nisu iz Kine, a koji imaju veze s kineskim proizvođačima bicikala se automatski pretpostavlja da su krivi za praksu pretovara, bez obzira na činjenice u ovom predmetu.

               47

               Tvrdi da je Komisija stoga počinila pogrešku u ocjeni „činjenica i prava” pri primjeni članka 13. stavka 1. Osnovne uredbe.

               48

               Komisija zahtijeva da se prvi tužbeni razlog odbije.

         Uvodna razmatranja

      [omissis]

               53

               U skladu s člankom 13. stavkom 1. Osnovne uredbe, izbjegavanje antidampinških mjera utvrđeno je kada su ispunjena četiri uvjeta. Kao prvo, mora postojati promjena strukture trgovinske razmjene između trećih zemalja i Unije ili između društava u zemlji na koju se mjere primjenjuju i Unije. Kao drugo, ta promjena mora proizlaziti iz prakse, obrade ili rada za koji ne postoji dostatni valjani uzrok ili ekonomska opravdanost osim uvođenja pristojbe. Kao treće, moraju postojati dokazi da industrija Unije trpi štetu ili da su preostali učinci antidampinške pristojbe narušeni. Kao četvrto, moraju postojati dokazi o dampingu (presuda od 26. siječnja 2017., Maxcom/Chin Haur Indonesia, C‑247/15 P, C‑253/15 P i C‑259/15 P, EU:C:2017:61, t. 55., i od 26. siječnja 2017., Maxcom/City Cycle Industries, C‑248/15 P, C‑254/15 P i C‑260/15 P, EU:C:2017:62, t. 57.).

               54

               Iz izričaja i strukture članka 13. Osnovne uredbe proizlazi da u svrhu ustanovljavanja izbjegavanja mjera, dotične institucije moraju provesti opću analizu u vezi s trećom zemljom na koju se odnosi ispitni postupak glede izbjegavanja mjera u cijelosti. Suprotno tome, u svrhu dokazivanja takvog izbjegavanja mjera nisu dužne provesti analizu situacije svakog pojedinačnog proizvođača‑izvoznika jer se ta analiza odnosi na pojedinačne proizvođače‑izvoznike u okviru zahtjeva podnesenih na temelju članka 13 stavka 4 te uredbe (presude od 26. siječnja 2017., Maxcom/Chin Haur Indonesia, C‑247/15 P, C‑253/15 P i C‑259/15 P, EU:C:2017:61, t. 57., i od 26. siječnja 2017., Maxcom/City Cycle Industries, C‑248/15 P, C‑254/15 P i C‑260/15 P, EU:C:2017:62, t. 59.).

               55

               Stoga, u skladu s člankom 13. stavkom 1. Osnovne uredbe, institucije Unije moraju ustanoviti postojanje izbjegavanja antidampinških mjera za cijelu navedenu treću državu, dok svaki pojedinačni proizvođač-izvoznik mora dokazati da njegov specifičan položaj opravdava dodjelu izuzeća na temelju članka 13. stavka 4. te uredbe (presude od 26. siječnja 2017., Maxcom/Chin Haur Indonesia, C‑247/15 P, C‑253/15 P i C‑259/15 P, EU:C:2017:61, t. 59., i od 26. siječnja 2017., Maxcom/City Cycle Industries, C‑248/15 P, C‑254/15 P i C‑260/15 P, EU:C:2017:62, t. 61.).

               56

               Usto, kao što je podsjetio nezavisni odvjetnik P. Mengozzi u svojem mišljenju u spojenim predmetima Maxcom i dr./Chin Haur Indonesia (C‑247/15 P, C‑253/15 P i C‑259/15 P, EU:C:2016:712, t. 7. i 67.), članak 13. stavak 1. drugi podstavak Osnovne uredbe (koji je postao članak 13. stavak 1. četvrti podstavak Uredbe 2016/1036) sadrži neiscrpan popis praksi, obrade ili rada iz prvog podstavka koji uključuju, među ostalim, „slanje proizvoda koji podliježe mjerama preko trećih zemalja” i „u okolnostima navedenim u stavku 2., sklapanje dijelova postupcima sklapanja u Uniji ili u trećoj zemlji”. Kako pravilno ističe Komisija u svojem odgovoru od 13. listopada 2017. na mjeru upravljanja postupkom od 22. rujna 2017. (vidjeti točke 38. i 39. ove presude), različite vrste praksi izbjegavanja mjera su u tom članku 13. stavku 1. drugom podstavku navedene samo kao primjeri, kao što je vidljivo iz izraza „među ostalim”.

               57

               Iz toga proizlazi da je dovoljno utvrditi samo jednu vrstu prakse izbjegavanja da bi se ispunio drugi uvjet naveden u točki 53. ove presude, što, međutim, ne sprečava dotične institucije da utvrde i druge vrste praksi izbjegavanja, ako smatraju da postoje.

         Primjena na konkretan slučaj

               58

               Iz pobijane uredbe proizlazi da je Komisija ispitala sva četiri uvjeta navedena u točki 53. ove presude u odnosu na Kambodžu prije nego što je, s jedne strane, udovoljila pojedinačnom zahtjevu za izuzeće koji su podnijela tri od pet kambodžanskih društava koja su surađivala i, s druge strane, odbila onaj koji su podnijela druga dva društva, među kojima i tužitelj.

               59

               Kao prvo, što se tiče prvog, trećeg i četvrtog uvjeta, Komisija je utvrdila da su oni bili ispunjeni, što tužitelj ne osporava.

               60

               Zatim, što se tiče drugog uvjeta, odnosno postojanja prakse izbjegavanja u Kambodži, tj. prakse, obrade ili rada za koji ne postoji dostatni valjani uzrok ili ekonomska opravdanost osim uvođenja pristojbe, Komisija je utvrdila da postojanje praksi pretovara i postupaka sklapanja ne ispunjava kriterije iz članka 13. stavka 2. Osnovne uredbe.

               61

               Zasigurno, iz uvodnih izjava 69. do 74. pobijane uredbe proizlazi da se utvrđenje prakse pretovara u Kambodži temelji samo na tužiteljevoj pojedinačnoj situaciji. Ipak, potrebno je naglasiti da je Komisija također istaknula postojanje postupaka sklapanja u Kambodži koji ne ispunjavaju kriterije iz članka 13. stavka 2. Osnovne uredbe u pogledu dvaju kambodžanskih društava, među kojima je i tužitelj, kao što to proizlazi iz uvodnih izjava 75. do 88. pobijane uredbe.

               62

               Stoga, čak i pod pretpostavkom da tužitelj nije uključen u prakse pretovara, što bi kao posljedicu imalo osporavanje postojanja takve prakse u Kambodži, utvrđenje, u odnosu na tu zemlju, praksi izbjegavanja mjera ostaje valjano na temelju razloga iz pobijane uredbe koji se odnose na postupke sastavljanja koje ne ispunjavaju kriterije iz članka 13. stavka 2. Osnovne uredbe barem u odnosu na drugo kambodžansko društvo jer utvrđenja iz pobijane uredbe koja se tiču njega nisu predmet ovog spora.

               63

               Prvim se tužbenim razlogom stoga ne mogu učiniti nevaljanim utvrđenja u pobijanoj uredbi o postojanju praksi izbjegavanja mjera u Kambodži u smislu članka 13. stavka 1. Osnovne uredbe.

               64

               Valja dalje provjeriti je li prvi tužbeni razlog osnovan u dijelu u kojem ima za cilj dokazati nepostojanje tužiteljevih praksi pretovara.

               65

               U tom pogledu, iz pobijane uredbe proizlazi da je Komisija odbila tužiteljev zahtjev za izuzeće zbog postojanja prakse pretovara i postupaka sklapanja koji ne ispunjavaju kriterije iz članka 13. stavka 2. Osnovne uredbe.

               66

               Važno je istaknuti da, kao što to proizlazi iz sudske prakse navedene u točki 55. ove presude, svaki pojedinačni proizvođač-izvoznik mora dokazati da njegov specifičan položaj opravdava dodjelu izuzeća na temelju članka 13. stavka 4. Osnovne uredbe. U skladu s tom odredbom, zahtjevi za izuzeće moraju biti „valjano potkrijepljeni dokazima” i, ako se praksa, postupak ili djelatnost za izbjegavanje mjera odvijaju izvan Unije, moraju omogućiti zainteresiranim osobama da „dokažu da nisu povezani s proizvođačem na kojeg se primjenjuju mjere” i da „nisu uključeni u izbjegavanje mjera, kako je definirano u stavcima 1. i 2. [spomenutog] članka”.

               67

               Stoga, ako podnositelj zahtjeva za izuzeće ne može dokazati da njegov specifičan položaj opravdava odobravanje navedenog izuzeća, primjerice zbog dokaza o postojanju prakse pretovara, Komisija pravilno odbija to izuzeće.

               68

               U ovom slučaju, kao prvo, Komisija je utvrdila da je tužitelj u siječnju 2014. bio tek u fazi pokretanja proizvodnje i da nije sam proizvodio okvire bicikala izvezenih u Uniju 27. siječnja 2014., navedenih u računu CI‑15295-PM, što tužitelj ne osporava.

               69

               Kao drugo, Komisija je na temelju usporedbe računa CI‑15295-PM, koji sadržava broj i vrstu bicikala izvezenih u Uniju 27. siječnja 2014., s računom za kupnju okvira bicikala koji su navodno služili za proizvodnju bicikala izvezenih u Uniju, pod referentnim brojem KYD‑CN‑F01, utvrdila dvije vrste nedosljednosti. S jedne strane, prema računu KYD‑CN‑F01 okviri kupljeni od vijetnamskog trgovca su bili od čelika, dok su prema računu CI‑15295-PM neki bicikli izvezeni u Uniju imali čelične okvire, a drugi okvire od aluminija. S druge strane, dok račun KYD‑CN‑F01 pokazuje da se radi o okvirima bicikala od 26 inča, bicikli prodavani u Uniji koji su navedeni u računu CI‑15295-PM su bili u tri različite veličine, odnosno 26, 24 i 20 inča. Tužitelj ne osporava postojanje tih nedosljednosti.

               70

               Kao treće, iz potvrde o podrijetlu „obrazac A” koju su izdala vijetnamska tijela za navedene okvire za bicikle, također je očita prva nedosljednost, jer se u njoj navode samo čelični okviri.

               71

               Stoga je potrebno utvrditi da se dokazima koje je dostavio tužitelj ne može dokazati da je od okvira za bicikle navodno kupljenih u Vijetnamu on mogao proizvesti bicikle izvezene u Uniju, navedene na računu CI‑15295-PM.

               72

               Tužitelj nastoji objasniti tako utvrđene nedosljednosti jednostavnom „pogreškom” vijetnamskog dobavljača. Ta se tvrdnja međutim ne može prihvatiti.

               73

               Naime, treba istaknuti da se navedene neusklađenosti istodobno odnose i na materijal i na veličinu okvira, što su bitne značajke svakog bicikla, te određuju vrstu i kvalitetu bicikla i njegovu cijenu. Stoga se ne može tvrditi da se ovako značajne razlike mogu objasniti jednostavnom „pogreškom” dobavljača, tim više što je navodna „pogreška” višestruka i odnosi se na materijal (čelik ili aluminij), ali također i na tri različite veličine okvira.

               74

               Osim toga, određeni dokumenti i informacije koje je tužitelj dostavio nakon priopćenja Komisijinih zaključaka, kao i u ovom postupku, još više pobuđuju sumnju u pogledu okolnosti izvoza u Uniju bicikala navedenih u računu CI‑15295-PM.

               75

               Kao prvo, Opći sud naime smatra, poput Komisije, da račun CI‑15295-PM u obliku u kojem je podnesen, pregledan i fotokopiran tijekom posjeta radi provjere na licu mjesta, koji se nalazi u Prilogu B 5., nije u skladu s onim koji je podnio tužitelj u ovom postupku u Prilogu A 11 (str. 200.). Isto vrijedi i za popis pakiranja, također naveden u Prilogu A 11 (str. 201.), koji nije točna kopija popisa predočenog tijekom posjeta radi provjere na licu mjesta.

               76

               Kao drugo, tužitelj tvrdi da su carinska tijela ispitala pošiljke dotičnih okvira bicikala tijekom prelaska granice između Vijetnama i Kambodže. Međutim, ne može se smatrati da ta tijela nisu uočila da navedena pošiljka ne odgovara opisu dotičnih proizvoda navedenom u potvrdi o podrijetlu „Obrazac A” ili u računu KYD‑CN‑F01, tim više što se dotične nedosljednosti odnose na bitne značajke tih dijelova, tj. konkretno materijal okvira i njihovu veličinu.

               77

               Kao treće, valja poput Komisije istaknuti da narudžbenica koju je tužitelj podnio u odgovoru na dostavljene zaključke (vidi Prilog A 12, str. 231.) ne sadržava cijenu, što daje povod sumnji u njenu vjerodostojnost. Tužitelj u tom pogledu pojašnjava da cijena nije navedena jer su u trenutku u kojem je poslao narudžbenicu još bili u tijeku pregovori s njegovim vijetnamskim dobavljačem o konačnoj cijeni (točka 43. replike). Međutim, tužitelj istodobno tvrdi da ga je izabrao upravo zbog činjenice da je to bila „najjeftinija ponuda” (točka 45. replike). Ta se objašnjenja stoga doimaju proturječnima.

               78

               Kao četvrto, Komisija je u uvodnoj izjavi 71. pobijane uredbe ustvrdila da „nije podnesen nijedan dokaz za ostale faze proizvodnje okvira (rezanje, oblikovanje, izvlačenje, bojanje)”. Iako tužitelj u tužbi tvrdi da su kupljeni okviri u njegovoj tvornici bili prerađeni u gotove bicikle spremne za izvoz, on ne podnosi nikakav dokaz u odnosu na različite faze proizvodnje dotičnih okvira. Upitan o tome na raspravi, tužitelj je potvrdio da nije pružio takav dokaz, kao što je to Komisija istaknula u uvodnoj izjavi 71. pobijane uredbe.

               79

               Kao peto, nesporno je da tužitelj nije podnio potvrdu o podrijetlu „obrazac A” koja se odnosi na bicikle izvezene u Uniju navedene na računu CI‑15295-PM.

               80

               U tim okolnostima valja zaključiti da je Komisija mogla zaključiti, a da pritom ne počini očitu pogrešku u ocjeni, da je, s obzirom na stanje njegove tvornice u siječnju 2014. i na to da nije bilo dokaza koji se odnose na ostale faze proizvodnje okvira bicikala, te u nedostatku drugih mogućih objašnjenja, 1099 bicikala izvezenih u Grčku pretovareno iz Kine, te da ih nije bilo moguće sastaviti iz okvira bicikala koji nisu odgovarali njihovim bitnim značajkama.

               81

               U tom pogledu, tužitelj ne može prigovoriti Komisiji da je „automatski” zaključila da su bicikli koji su izvezeni u Uniju navedeni na računu CI‑15295-PM pretovareni iz Kine.

               82

               Naime, prema sudskoj praksi navedenoj u točki 55. ove presude, svaki pojedinačni proizvođač-izvoznik mora dokazati da njegov specifičan položaj opravdava dodjelu izuzeća na temelju članka 13. stavka 4. Osnovne uredbe. Međutim, s obzirom na razmatranja iz točaka 68. do 80. ove presude, treba utvrditi da tužitelj nije uspio dokazati da je proizveo te bicikle koristeći okvire vijetnamskog porijekla.

               83

               Osim toga, iz uvodne izjave 72. pobijane uredbe, kao i iz informacija koje je tužitelj podnio u tablici F 2 proizlazi da je on tijekom referentnog razdoblja uvezao veliku većinu dijelova za bicikle od kineskih proizvođača bicikala i dijelova za bicikle s kojima je povezan kapitalom (vidjeti točku 11. ove presude). U tim okolnostima i u nedostatku drugih mogućih objašnjenja potkrijepljenih pouzdanim dokazima, Komisija je mogla zaključiti, a da pritom ne počini pogrešku koja se tiče prava, da su bicikli izvezeni u Uniju navedeni na računu CI‑15295-PM bili pretovareni iz Kine.

               84

               To utvrđenje je dovoljno da bi se ustanovilo da tužitelj ne ispunjava uvjete iz članka 13. stavka 4. Osnovne uredbe i da je, stoga, Komisija pravilno odbila njegov zahtjev za izuzeće.

               85

               Naime, s jedne strane, kao što proizlazi iz točke 57. ove presude, jedan način za izbjegavanje mjera je dovoljan da se utvrdi da se podnositelj zahtjeva za izuzeće bavi takvim praksama u smislu te odredbe.

               86

               S druge strane, Opći sud utvrđuje da se dotični pretovar odnosi samo na izvoz u Uniju 1099 bicikala navedenih na računu CI‑15295-PM, kao što su to stranke potvrdile u svojim odgovorima na mjere upravljanja postupkom. Međutim, članak 13. stavak 4. Osnovne uredbe nalaže dotičnom proizvođaču da dokaže da „nije uključen u izbjegavanje mjera”. Međutim, tom se odredbom ne određuju ni kvantitativni ni kvalitativni uvjeti u pogledu te prakse. Ona osobito ne zahtijeva da se takve prakse utvrde u odnosu na svaki od izvoza u Uniju tijekom referentnog razdoblja.

               87

               Osim toga, valja utvrditi da u ovom slučaju taj izvoz, koji nikako nije zanemariv, predstavlja, kao što je to Komisija navela, 18 % ukupne količine tužiteljeva izvoza u Uniju tijekom referentnog razdoblja.

               88

               Stoga, budući da je Komisija pravilno utvrdila da je tužitelj bio uključen u takvu praksu pretovara, barem u pogledu izvoza navedenog u točki 86. ove presude, Komisija je mogla odbiti njegov zahtjev za izuzeće a da ne počini pogrešku koja se tiče prava. Stoga prvi tužbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.
               [omissis]

               99

               Iz svega prethodno navedenog proizlazi da tužbu valja odbiti u cijelosti.

         Troškovi

               100

               Sukladno članku 134. stavku 1. Poslovnika Općeg suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.

               101

               Budući da tužitelj nije uspio u postupku, valja mu naložiti snošenje troškova, sukladno Komisijinu zahtjevu.

               Slijedom navedenoga,
               OPĆI SUD (sedmo vijeće)
               proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Tužba se odbija.

                           2.

                           Društvu Asia Leader International (Cambodia) Co. Ltd nalaže se snošenje troškova.

                           Tomljenović

                           Marcoulli

                           Kornezov

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 19. travnja 2018.
                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: engleski
      (
            1
         )	Objavljuju se samo one točke presude čije objavljivanje Opći sud smatra potrebnim.