title: Presuda Suda (šesto vijeće) od 16. listopada 2014.#Nordex Food A/S protiv Hauptzollamt Hamburg-Jonas.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bundesfinanzhof.#Zahtjev za prethodnu odluku – Poljoprivreda – Uredba (EZ) br. 800/1999 – Izvozne subvencije – Uredba (EZ) br. 1291/2000 – Sustav izvoznih dozvola – Izvozna deklaracija podnesena bez izvozne dozvole – Rok koji je odobrila izvozna carinarnica – Carinske isprave koje potvrđuju prispijeće izvezene robe u zemlju odredišta – Krivotvorene isprave – Ispravljanje nepravilnosti – Primjena sankcije iz članka 51. Uredbe (EZ) br. 800/1999.#Predmet C‑334/13.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑334/13,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Bundesfinanzhof (Njemačka), odlukom od 16. travnja 2013., koju je Sud zaprimio 19. lipnja 2013., u postupku
            Nordex Food A/S
            protiv
            Hauptzollamt Hamburg‑Jonas,
            SUD (šesto vijeće),
            u sastavu: A. Borg Barthet, u svojstvu predsjednika šestog vijeća, M. Berger i F. Biltgen (izvjestitelj), suci,
            nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
            tajnik: M. Ferreira, glavna administratorica,
            uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 7. svibnja 2014.,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za Nordex Food A/S, U. Schrömbges, Rechtsanwalt ,
            – za Hauptzollamt Hamburg‑Jonas, D. Baden‑Berthold, u svojstvu agenta,
            – za Europsku komisiju, D. Triantafyllou i G. von Rintelen, u svojstvu agenata,
            odlučivši, nakon saslušanja nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez njegovog mišljenja,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 4. stavka 1., članka 49. stavka 2. i članka 51. Uredbe Komisije (EZ) br. 800/1999 od 15. travnja 1999. o utvrđivanju zajedničkih detaljnih pravila za primjenu sustava izvoznih subvencija za poljoprivredne proizvode (SL L 102, str. 11., i ispravak SL L 180, str. 53.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 2299/2001 od 26. studenoga 2001. (SL L 308, str. 19., u daljnjem tekstu: Uredba br. 800/1999).
            2. Zahtjev je upućen u okviru postupka koji Nordex Food A/S (u daljnjem tekstu: Nordex), društvo sa sjedištem u Danskoj, vodi protiv Hauptzollamta Hamburg‑Jonas u vezi s odbijanjem zahtjeva za odobrenje izvozne subvencije i primjenom sankcije na temelju članka 51. Uredbe br. 800/1999.
            Pravni okvir
            3. U članku 4. točki 5. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice (SL L 302, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 2., str. 110., u daljnjem tekstu: Carinski zakonik) pojam „odluke“ definira se kao „svaki službeni akt carinskih tijela koji se odnosi na carinske propise te kojim se odlučuje o pojedinom slučaju, te koji ima pravne učinke na jednu ili više određenih ili odredivih osoba“.
            4. Uredba Komisije (EZ) br. 612/2009 od 7. srpnja 2009. o utvrđivanju zajedničkih detaljnih pravila za primjenu sustava izvoznih subvencija za poljoprivredne proizvode (SL L 186, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 28., str. 241.) stavila je izvan snage Uredbu br. 800/1999 koja se, međutim, i dalje primjenjuje na činjenice o kojima je riječ u glavnom postupku.
            5. Uvodne izjave 63. i 64. Uredbe br. 800/1999 glasile su kako slijedi:
            „(63)	[...] Iskustvo pokazuje da za borbu protiv nepravilnosti, a osobito protiv prijevara štetnih za proračun Zajednice treba predvidjeti vraćanje iznosa koji su neosnovano plaćeni kao i kazne, kako bi se izvoznici potaknuli da se pridržavaju pravila Zajednice;
            (64) Kako bi se osiguralo pravilno funkcioniranje sustava izvoznih subvencija, kazne treba primjenjivati bez obzira na bilo kakvu subjektivnost krivnje. Primjereno je međutim da se u nekim slučajevima odstupi od kazne, osobito kada postoji očigledna pogreška koju prizna nadležno tijelo, i da se primijene strože kazne u slučajevima namjere [...]“ [neslužbeni prijevod]
            6. Sukladno članku 4. stavku 1. Uredbe br. 800/1999:
            „Uvjet za ostvarivanje prava na subvenciju je predočavanje izvozne dozvole s unaprijed utvrđenom subvencijom, osim u slučaju kada se izvozi roba [...]“ [neslužbeni prijevod]
            7. Prema članku 5. stavcima 1. i 2. te uredbe, dan izvoza jest dan na koji carinska tijela prime izvoznu deklaraciju u kojoj se navodi da će se zatražiti subvencija. Datum primitka izvozne deklaracije određuje se osobito radi utvrđivanja mjerodavne stope subvencije, prilagodbi koje treba provesti te količine, prirode i osobinâ proizvoda koji se izvozi.
            8. U skladu s člankom 5. stavkom 7. četvrtim podstavkom iste uredbe, nadležna carinarnica mora biti u mogućnosti provesti fizičke provjere i poduzeti mjere za utvrđivanje identiteta robe za prijevoz do izlaznog ureda iz carinskog područja Zajednice.
            9. Članak 49. stavci 2. i 4. iste uredbe propisivali su:
            „2. Osim u slučajevima više sile, dokumenti koji se odnose na plaćanje subvencije ili oslobađanje sredstva osiguranja, moraju se dostaviti u roku od 12 mjeseci od datuma prihvaćanja izvozne deklaracije.
            [...]
            4. Kada unatoč svim nastojanjima izvoznik ne može pribaviti i dostaviti dokumente zatražene člankom 16. u roku utvrđenom u stavku 2. ovog članka, na njegov zahtjev može mu se odobriti dodatni rok za njihovu dostavu.“ [neslužbeni prijevod]
            10. Članak 50. stavak 2. Uredbe br. 800/1999 određivao je:
            „Ako se dokaz o ispunjavanju svih zahtjeva utvrđenih propisima Zajednice dostavi u roku od šest mjeseci od isteka rokova utvrđenih u članku 49. stavcima 2. i 4., isplaćuje se subvencija u visini od 85 % iznosa koji bi bio isplaćen da su bili ispunjeni svi zahtjevi.
            [...]“ [neslužbeni prijevod]
            11. Sukladno članku 51. iste uredbe:
            „1. Kada se utvrdi da je izvoznik radi dobivanja izvozne subvencije uložio zahtjev za subvenciju koji je veći od primjenjivog, subvencija na koju ima pravo za dotični izvoz je ona koja se primjenjuje na stvarno izvezene proizvode, umanjena za:
            a) polovinu razlike između zatražene subvencije i primjenjive subvencije za stvarni izvoz;
            b) dvostruku razliku između zatražene subvencije i primjenjive subvencije, ako je izvoznik namjerno dao lažne podatke.
            [...]
            3. Kazne predviđene u stavku 1. točki (a) ne primjenjuju se:
            a) u slučajevima više sile;
            b) u iznimnim slučajevima u kojima izvoznik na vlastitu inicijativu, odmah nakon što uoči da je zatražena subvencija prekomjerna, obavijesti o tome pisanim putem nadležno tijelo, osim ako nadležno tijelo nije obavijestilo izvoznika o svojoj namjeri provjere zahtjeva ili ako izvoznik nije na neki drugi način saznao o toj namjeri, ili ako je nadležno tijelo već utvrdilo da je zatražena subvencija neispravna;
            c) u slučajevima očigledne pogreške u vezi sa zatraženom subvencijom, koju priznaju nadležna tijela;
            [...]
            7. Kazne se ne primjenjuju samo kad je zatražena subvencija viša od primjenjive subvencije u skladu s člankom 4. stavkom 2., člankom 18. stavkom 3., člankom 35. stavkom 2. i/ili člankom 50.
            [...]“ [neslužbeni prijevod]
            12. Uredba Komisije (EZ) br. 1291/2000 od 9. lipnja 2000. o utvrđivanju zajedničkih detaljnih pravila za primjenu sustava uvoznih i izvoznih dozvola i potvrda o utvrđivanju unaprijed za poljoprivredne proizvode (SL L 152, str. 1.) stavljena je izvan snage Uredbom Komisije (EZ) br. 376/2008 od 23. travnja 2008. o utvrđivanju zajedničkih detaljnih pravila za primjenu sustava uvoznih i izvoznih dozvola i potvrda o utvrđivanju unaprijed za poljoprivredne proizvode (SL L 114, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 28., str. 102.).
            13. Uredba br. 1291/2000 i dalje se primjenjuje na činjenice o kojima je riječ u glavnom postupku.
            14. Uvodne izjave 15. i 16. Uredbe br. 1291/2000 glasile su kako slijedi:
            „(15)	Uvozna ili izvozna dozvola daje pravo na uvoz ili izvoz i treba je predočiti u vrijeme prihvaćanja uvozne ili izvozne deklaracije.
            (16) Pri uporabi pojednostavnjenih uvoznih ili izvoznih postupaka može se odustati od zahtjeva za predočenje dozvole carinskim vlastima ili se dozvola može predočiti naknadno. Međutim, uvoznik ili izvoznik mora posjedovati dozvolu na datum za koji se smatra da je bila prihvaćena uvozna ili izvozna deklaracija.“ [neslužbeni prijevod]
            15. Članak 24. iste uredbe propisivao je:
            „1. Primjerak br. 1 dozvole ili potvrde podnosi se carinskom uredu koji je prihvatio:
            [...]
            b) u slučaju izvozne dozvole ili potvrde o unaprijed utvrđenoj subvenciji, deklaraciju o:
            – izvozu [...]
            [...]
            2. Primjerak br. 1 dozvole ili potvrde predaje se ili stavlja na raspolaganje carinskim vlastima, u vrijeme prihvaćanja deklaracije iz stavka 1.
            3. Nakon što je ured naveden u stavku 1. otpisao iskorištenje i ovjerio primjerak br. 1 dozvole ili potvrde, vraća ga stranki. Međutim, države članice mogu zahtijevati ili dopustiti stranki da na dozvoli ili potvrdi otpiše iskorištenje; u svim takvim slučajevima nadležni ured treba pregledati i ovjeriti otpis.
            [...]“ [neslužbeni prijevod]
            16. Članak 25. stavak 1. navedene uredbe propisivao je:
            „Neovisno o članku 24., država članica može dopustiti podnošenje dozvole ili potvrde tijelu koje izdaje dozvole ili potvrde ili eventualno tijelu odgovornom za isplatu subvencije.“ [neslužbeni prijevod]
            Glavni postupak i prethodna pitanja
            17. Nordex je 2. svibnja 2002. nadležnoj carinarnici Zollamt Nesserland prijavio izvoz feta sira iz Njemačke na Kosovo. S tim u svezi, pozvao se na izvoznu dozvolu koju su izdala danska tijela. Budući da ta dozvola nije bila priložena izvoznoj deklaraciji, Zollamt Nesserland odobrio je Nordexu rok od tjedan dana za predočenje te dozvole. Nakon što je ta dozvola predočena u tom roku, Zollamt Nesserland otpisao je iskorištenje u pogledu robe koja se izvozi.
            18. Nordex je 22. svibnja 2002. podnio zahtjev za diferenciranu izvoznu subvenciju Hauptzollamtu Hamburg‑Jonas, nadležnom tijelu za isplatu te subvencije. Tom zahtjevu bio je priložen obrazac od 7. svibnja 2002. koji je izdala privremena carinska uprava Kosova, Misija privremene uprave Ujedinjenih naroda na Kosovu (UNMIK), a kojim se potvrđivalo puštanje u slobodan promet navedenog sira na Kosovu.
            19. Odlukom od 9. kolovoza 2002. Hauptzollamt Hamburg‑Jonas odbio je plaćanje tražene izvozne subvencije jer je dotični izvoz obavljen bez valjane izvozne dozvole. Nakon što je Hauptzollamt Hamburg‑Jonas odbio Nordexov prigovor protiv te odluke, Nordex je pokrenuo postupak pred Finanzgerichtom Hamburg radi ostvarenja navedene subvencije.
            20. Tek su tijekom 2004. i 2005. otkrivene nepravilnosti u kosovskim carinskim dokumentima. Budući da je pečat na carinskoj ispravi kojom se potvrđuje puštanje u slobodan promet robe na Kosovu bio krivotvoren, Hauptzollamt Hamburg‑Jonas kaznio je Nordex odlukom o ispravku od 25. siječnja 2006. sankcijom na temelju članka 51. Uredbe br. 800/1999.
            21. Slijedom toga Nordex je u okviru sudskog postupka u vezi s odobrenjem izvozne subvencije koji je još uvijek bio u tijeku pred Finanzgerichtom Hamburg podnio i zahtjev za poništenje izrečene sankcije. S tim u svezi Nordex je podnio nove dokumente, i to dopise carinske službe UNMIK‑a te ovjerenu kopiju izvornika potvrde o ocarinjenju koju je izdala ta služba.
            22. Finanzgericht Hamburg odbio je Nordexove tužbe. Prema shvaćanju tog suda, Hauptzollamt Hamburg‑Jonas vezan je odlukom Zollamta Nesserland o produljenju roka pa stoga ne može odbiti isplatu izvozne subvencije na temelju zakašnjelog predočenja izvozne dozvole. Nasuprot tomu, budući da isprave koje potvrđuju izvršenje svih carinskih formalnosti uvoza na Kosovo, koje je Nordex podnio tijekom sudskog postupka, nisu bile dostavljene u određenom roku, to jest u roku od 12 mjeseci kako je propisano člankom 49. stavkom 2. Uredbe br. 800/1999 ili, u slučaju propuštanja tog roka, u roku od 18 mjeseci kako se navodi u članku 50. stavku 2. te uredbe, tražena izvozna subvencija ne može se odobriti pa sankciju iz članka 51. Uredbe br. 800/1999 treba i dalje primijeniti.
            23. Nordex je protiv te odluke uložio žalbu Bundesfinanzhofu (Savezni financijski sud).
            24. Navedeni sud, na prvom mjestu, smatra da rješenje spora ovisi o odgovoru na pitanje je li pravo na subvenciju o kojoj je riječ u glavnom postupku, na temelju članka 4. Uredbe br. 800/1999, uvjetovano poštovanjem postupovnih pravila koja proizlaze, među ostalim, iz članka 24. stavka 2. Uredbe br. 1291/2000. Isti sud, međutim, navodi da se to pitanje postavlja samo pod pretpostavkom da tijelo nadležno za isplatu subvencija nije vezano dodatnim rokom koji je dodijelila izvozna carinarnica u pogledu predočenja izvozne dozvole.
            25. Na drugom mjestu, Bundesfinanzhof dvoji oko mogućnosti primjene roka od dvanaest mjeseci propisanog člankom 49. stavkom 2. Uredbe br. 800/1999 u slučaju u kojem zakašnjelo predočenje dokaza o prispijeću robe u mjesto odredišta nije ni onemogućilo ni usporilo postupak odlučivanja o subvenciji, s obzirom na to da su nadležna tijela odbila Nordexov zahtjev iz drugih razloga.
            26. Na trećem mjestu, kada je riječ o primjeni sankcije, Bundesfinanzhof smatra da iz članka 51. stavka 1. Uredbe br. 800/1999, kako ga tumači Sud, ne proizlazi jasno da sankciju treba primijeniti i u slučaju kada se pokaže da su isprave koje dokazuju prispijeće robe na odredište krivotvorene, ali ih se tijekom sudskog postupka zamijeni ispravama koje ispunjavaju propisane pretpostavke.
            27. U tim okolnostima, Bundesfinanzhof odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
            „1. Treba li prilikom odlučivanja o odobrenju izvozne subvencije pretpostaviti da je izvozna dozvola uredno predočena u skladu s člankom 4. stavkom 1. Uredbe [br. 800/1999] ak o je izvozna carinarnica prihvatila izvoznu deklaraciju bez predočenja dozvole te je pritom dopustila izvozniku da naknadno dostavi dozvolu u određenom roku, a on je prema tome i postupio?
            2. U slučaju niječnog odgovora na prvo pitanje, je li prema članku 4. stavku 1. Uredbe [br. 800/1999] nužno potrebno da se izvozna dozvola predoči već prilikom podnošenja izvozne deklaracije ili je dovoljno da izvoznik predoči izvoznu dozvolu (koja mu je izdana prije izvoza) tek u postupku isplate?
            3. Može li izvoznik, koji je najprije predočio krivotvorene carinske isprave kao dokaz prispijeća izvezene robe u zemlju odredišta, predočiti valjane carinske isprave radi očuvanja svog prava i nakon proteka rokova za dostavu propisanih Uredbom [br. 800/1999] ako zakašnjelo predočenje nije usporilo ili onemogućilo odvijanje postupka isplate, ponajprije zato što je zahtjev za subvenciju odbijen iz drugih razloga, a ne zbog propusta da se predoči takve dokaze o prispijeću na odredište, a ti dokazi se podnesu nakon što se pokazalo da su isprave bile krivotvorene?
            4. Treba li sankciju iz članka 51. Uredbe [br. 800/1999] primijeniti i u slučaju u kojem zatražena izvozna subvencija doduše odgovara onoj koju stvarno treba dodijeliti, ali je izvoznik u postupku isplate najprije predočio isprave na temelju kojih mu nije bilo moguće odobriti subvenciju?“
            O prethodnim pitanjima
            Prvo pitanje
            28. Prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita može li se smatrati da je predočenje izvozne dozvole obavljeno u skladu s člankom 4. stavkom 1. Uredbe br. 800/1999 ako je izvoz izvršen bez te dozvole, za koju je, međutim, u trenutku prijave izvoza bilo utvrđeno da postoji i izvoznik ju je predočio u dodatnom roku od tjedan dana koji mu je u tu svrhu odobrila nadležna carinarnica.
            29. Valja ustvrditi da je prema članku 4. stavku 1. Uredbe br. 800/1999 uvjet za ostvarivanje prava na subvenciju predočenje izvozne dozvole nadležnoj carinskoj službi.
            30. Budući da se članak 4. Uredbe br. 800/1999 nalazi među općim odredbama te uredbe u vezi s pravom na subvenciju, treba istaknuti da je Sud u vezi s člankom 3. Uredbe Komisije (EEZ) br. 3665/87 od 27. studenoga 1987. o utvrđivanju zajedničkih detaljnih pravila za primjenu sustava izvoznih subvencija za poljoprivredne proizvode (SL L 351, str. 1.), koji odgovara članku 5. Uredbe br. 800/1999 i također se nalazi među istim općim odredbama, zauzeo stajalište prema kojem podaci na koje se taj članak 3. odnosi ne služe isključivo za izračunavanje točnog iznosa subvencije, nego prije svega za utvrđivanje postoji li ili ne postoji pravo na tu subvenciju kao i za pokretanje sustava provjere zahtjeva za subvenciju (presuda Dachsberger & Söhne, C‑77/08, EU:C:2009:172, t. 24. i navedena sudska praksa).
            31. Što se tiče provjera koje treba obaviti, članak 5. stavak 7. Uredbe br. 800/1999 propisuje da nadležna carinarnica mora imati mogućnost provesti fizičke provjere proizvoda za koje se traže izvozne subvencije i poduzeti mjere za utvrđivanje identiteta za prijevoz do izlaznog ureda iz carinskog područja Zajednice.
            32. Naime, te provjere su potrebne kako bi se mogli ostvariti ciljevi propisâ Unije u području izvoznih subvencija (vidjeti u tom smislu presude Dachsberger & Söhne, EU:C:2009:172, t. 41. i navedenu sudsku praksu i Südzucker i dr., C‑608/10, C‑10/11 i C‑23/11, EU:C:2012:444, t. 43.).
            33. Slijedom toga, predočenje izvozne dozvole bitan je element sustava provjere zahtjevâ za subvenciju.
            34. Međutim, u Uredbi br. 800/1999 nema nikakve naznake u vezi s pravilima koja se primjenjuju na predočenje izvozne dozvole. Te naznake proizlaze iz Uredbe br. 1291/2000. Kako proizlazi iz uvodne izjave 15. te uredbe, ta dozvola daje pravo na izvoz i treba je stoga predočiti u vrijeme prihvaćanja izvozne deklaracije.
            35. Člankom 24. stavkom 1. Uredbe br. 1291/2000 propisano je da se izvozna dozvola podnosi carinskom uredu koji je prihvatio izvoznu deklaraciju. U skladu s člankom 24. stavkom 2. iste uredbe, dozvola se predaje ili stavlja na raspolaganje carinskim vlastima, u vrijeme prihvaćanja deklaracije.
            36. Neovisno o članku 24. te uredbe, članak 25. iste uredbe daje mogućnost da država članica dopusti podnošenje izvozne dozvole tijelu koje izdaje dozvole ili eventualno tijelu odgovornom za isplatu subvencije.
            37. Usto, prema uvodnoj izjavi 16. iste uredbe, u slučaju pojednostavnjenih izvoznih postupaka, izvoznika se može osloboditi od zahtjeva za predočenje dozvole carinskoj službi ili se dozvola može predočiti naknadno. Međutim, izvoznik mora posjedovati tu dozvolu na dan koji se smatra danom prihvaćanja izvozne deklaracije.
            38. Slijedom toga, kako proizlazi iz članaka 24. i 25. i uvodne izjave 16. Uredbe br. 1291/2000, namjera zakonodavca Unije bila je u određenim okolnostima propisati mogućnost da izvoznik stavi izvoznu dozvolu na raspolaganje carinskoj službi ili da se dozvola predoči naknadno.
            39. Samo postojanje tih iznimaka pokazuje, dakle, da predočenje izvozne dozvole u trenutku prihvaćanja deklaracije u vezi s izvozom nije u svakom slučaju uvjet od kojeg se ne može odstupiti prilikom odobrenja izvozne subvencije, ali pod pretpostavkom da se ne ugrožavaju ciljevi propisa Unije u području izvoznih subvencija i da su nadležna tijela mogla provesti fizičke provjere.
            40. U konkretnom slučaju razvidno je da je izvozna dozvola postojala u trenutku prihvaćanja izvozne deklaracije i da je nadležna carinarnica bila upoznata s tim. Nadalje, jasno je da se kašnjenje u dostavi izvozne dozvole toj carinarnici, koju su izdala danska tijela, ne može izravno pripisati Nordexu. I na kraju, iz zahtjeva za prethodnu odluku ne proizlazi da je predočenje te izvozne dozvole nakon podnošenja izvozne deklaracije bilo prepreka nužnim fizičkim provjerama koje je provela nadležna carinarnica.
            41. Kada je riječ o pitanju je li se tijelo nadležno za isplatu izvozne subvencije moglo usprotiviti odluci nadležnog carinskog tijela o odobrenju dodatnog roka, valja podsjetiti da carinske propise Unije treba tumačiti tako da je carinarnica nadležna za isplatu te subvencije vezana odlukom izvozne carinarnice ako ta odluka ispunjava sve formalne i materijalne pretpostavke „odluke“ propisane člankom 4. točkom 5. Carinskog zakonika i mjerodavnim odredbama dotičnog nacionalnog prava (vidjeti u tom smislu presudu Südzucker i dr., EU:C:2012:444, t. 64. do 67.).
            42. Međutim, dužnost je nacionalnog suda da provjeri ispunjava li konkretna odluka te pretpostavke (vidjeti u tom smislu presudu Südzucker i dr., EU:C:2012:444, t. 67.).
            43. Na temelju svih prethodnih razmatranja valja zaključiti da članak 4. stavak 1. Uredbe br. 800/1999 u vezi s člankom 24. Uredbe br. 1290/2000 treba tumačiti tako da se ne protivi odobrenju izvozne subvencije u posebnim okolnostima poput onih u glavnom postupku gdje je izvoz izvršen bez izvozne dozvole, za koju je, međutim, u trenutku prijave izvoza bilo utvrđeno da postoji i izvoznik ju je predočio u dodatnom roku od tjedan dana koji mu je u tu svrhu odobrila nadležna carinarnica.
            Drugo pitanje
            44. S obzirom na odgovor na prvo pitanje, nije potrebno odgovoriti na drugo prethodno pitanje.
            Treće pitanje
            45. Trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita je li izvoznik, koji je predočio krivotvorene carinske isprave kao dokaz prispijeća izvezene robe u zemlju odredišta, ovlašten predočiti valjane carinske isprave nakon isteka rokova propisanih člancima 49. i 50. Uredbe br. 800/1999, a u okviru sudskog postupka u vezi s odobrenjem izvozne subvencije koji je u tijeku, iako je do kašnjenja s odobrenjem te subvencije došlo zbog drugih razloga, a ne zbog razlogâ u vezi s dokazom prispijeća navedene robe.
            46. Prije svega, valja naglasiti da, u skladu s člankom 49. stavkom 1. Uredbe br. 800/1999, izvoznik mora podnijeti izričit zahtjev za isplatu izvozne subvencije. Na temelju članka 49. stavka 2. te uredbe, izvoznik za podnošenje dokumenata koji se odnose na isplatu subvencije ima na raspolaganju rok od 12 mjeseci od datuma prihvaćanja izvozne deklaracije, osim u slučajevima više sile.
            47. Što se tiče navedenog roka od 12 mjeseci, Sud je izrazio stajalište prema kojem, s jedne strane, takav rok uzima u obzir interes upravâ država članica da predmete izvoznih subvencije zaključe u razumnom roku (vidjeti u tom smislu, u vezi s istovjetnim odredbama članka 47. stavka 2. Uredbe br. 3665/87, presudu Eribrand, C‑467/01, EU:C:2003:364, t. 40.).
            48. S druge strane, propisi Unije uzimaju također u obzir i činjenicu da izvoznici snose rizik od nailaženja na praktične poteškoće pri pribavljanju carinskih isprava od tijelâ treće države uvoznice, na koja ne mogu vršiti nikakav pritisak. S tim u svezi, propisi Unije daju mogućnost nadležnim nacionalnim tijelima da dotičnom izvozniku odobre dodatne rokove (vidjeti u tom smislu presudu Eribrand, EU:C:2003:364, t. 41. i 42.).
            49. Naime, iz strukture i duha mjerodavnih propisa, a osobito članka 49. Uredbe br. 800/1999, proizlazi da taj članak ne ide za tim da poštenom izvozniku automatski uskrati predviđene potpore kada taj izvoznik, unatoč svim uloženim naporima koje je dužan poduzeti, nije u mogućnosti pribaviti dokumente potrebne za isplatu subvencije zbog gubitka tih dokumenata uslijed okolnosti koje se ne mogu njemu pripisati (vidjeti u tom smislu presudu Bonn Fleisch, C‑1/06, EU:C:2007:396, t. 46.).
            50. Stoga članak 49. stavak 4. Uredbe br. 800/1999 propisuje da se izvozniku, kada on unatoč svim nastojanjima ne može pribaviti i dostaviti dokumente koji dokazuju ispunjenje uvoznih carinskih formalnosti u roku od 12 mjeseci, može na njegov zahtjev odobriti dodatni rok za njihovu dostavu.
            51. Iako tekst članka 49. Uredbe br. 800/1999 ne sadrži nikakvo ograničenje u vezi s trajanjem dodatnog roka koji se može odobriti, iz izričitog upućivanja u članku 50. stavku 2. te uredbe na rokove propisane člankom 49. stavcima 2. i 4. iste uredbe proizlazi da u, slučaju odobrenja dodatnog roka izvozniku, on još ima na raspolaganju razdoblje od šest mjeseci od isteka prvog roka kako bi dopunio predmet i ostvario subvenciju u visini od 85 % subvencije koja bi mu bila isplaćena da su bili ispunjeni svi zahtjevi (vidjeti u tom smislu presudu Eribrand, EU:C:2003:364, t. 45.).
            52. Nasuprot tomu, kako je proizlazilo već iz dvadesetpete uvodne izjave Uredbe br. 3665/87, kad rokovi za izvoz ili rokovi za dostavljanje dokaza nužnih za isplatu subvencije proteknu, subvencija se više ne odobrava. Sud je stoga u vezi s tom uredbom izrazio stav prema kojem nepoštovanje propisom utvrđenih postupovnih pravila može dovesti do smanjenja, pa čak i gubitka pravâ na izvoznu subvenciju, a to je osobito slučaj kada izvoznik predoči dokaze koji su nužni za dobivanje izvozne subvencije tek nakon isteka rokova propisanih člankom 47. stavkom 2. i člankom 48. stavkom 2. te uredbe, čiji sadržaj je u biti identičan članku 49. stavku 2. i članku 50. stavku 2. Uredbe br. 800/1999 (presuda Laub, C‑428/05, EU:C:2007:368, t. 16.).
            53. Taj zaključak ne dovodi u pitanje ni činjenica da zakašnjelo predočenje dokaza o prispijeću izvezene robe u zemlju odredišta nije imalo nikakvog utjecaja na odvijanje postupka u vezi s odobrenjem izvozne subvencije jer je do kašnjenja u postupku došlo zbog drugih razloga, a ne zbog razlogâ u vezi s dokazom prispijeća.
            54. Dopustiti takvo zakašnjelo podnošenje dokaza dovelo bi toga da članci 49. i 50. Uredbe br. 800/1999, kao i ovlast koju nadležna tijela imaju u pogledu odobravanja produljenja rokova, ali i sam postupak provjere zahtjeva za subvenciju ostanu bez djelotvornog učinka. Naime, kad bi bilo moguće podnositi valjane isprave kao dokaz prispijeća izvezene robe u zemlju odredišta nakon što je utvrđeno da su prvotno dostavljene isprave krivotvorene, izvoznik bi svoj zahtjev za subvenciju mogao prilagoditi kako mu više odgovara ili ovisno o rezultatu eventualne provjere, pa bi tako izbjegao sankcije propisane člankom 51. Uredbe br. 800/1999, pri čemu bi taj članak izgubio svoj preventivni karakter i velik dio svojeg djelotvornog učinka.
            55. S tim u svezi, trajanje istražnih postupaka koje su vodila nadležna nacionalna tijela i u kojima su ona mogla utvrditi da su isprave što dokazuju prispijeće izvezene robe u zemlju odredišta krivotvorene, ne može se izjednačiti sa slučajem više sile u smislu članka 49. stavka 2. Uredbe br. 800/1999 jer, kako proizlazi iz predzadnje uvodne izjave Uredbe br. 3665/87, kašnjenje nacionalnih tijela može biti slučaj više sile kada je ono administrativne naravi, a ne kada se ono može pripisati izvozniku.
            56. Međutim, premda krivnja ili zabluda izvoznikovog ugovornog partnera mogu biti činjenice izvan kontrole izvoznika, oni u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda ulaze u područje uobičajenog poslovnog rizika te ih se ne može smatrati nepredvidljivima u okviru poslovnih odnosa. Izvoznik slobodno bira svoje suugovaratelje i dužan je poduzeti potrebne preventivne mjere na način da u ugovore koje sklapa s njima unese odgovarajuće klauzule ili da ugovori posebno osiguranje u tu svrhu (vidjeti u tom smislu presude AOB Reuter, C‑143/07, EU:C:2008:249, t. 36. i navedenu sudsku praksu i Eurofit, C‑99/12, EU:C:2013:487, t. 43.).
            57. Na temelju prethodnih razmatranja valja zaključiti da članke 49. i 50. Uredbe br. 800/1999 treba tumačiti tako da, osim u slučajevima više sile, izvoznik, koji je kao dokaz prispijeća izvezene robe u zemlju odredišta predočio carinske isprave za koje se kasnije pokazalo da su krivotvorene, ne može predočiti valjane carinske isprave nakon isteka rokova propisanih tim člancima, a u okviru sudskog postupka u vezi s odobrenjem izvozne subvencije koji je u tijeku, iako je do kašnjenja s odobrenjem te subvencije došlo zbog drugih razloga, a ne zbog razlogâ u vezi s dokazom prispijeća te robe.
            Četvrto pitanje
            58. Četvrtim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 51. stavak 1. točku (a) Uredbe br. 800/1999 tumačiti tako da sankciju propisanu tom odredbom treba primijeniti u slučaju kad je izvoznik u propisanim rokovima predočio isprave koje dokazuju prispijeće izvezene robe u zemlju odredišta, za koje se pokazalo da su krivotvorene, iako iz valjanih isprava koje je dostavio tijekom postupka proizlazi da zatražena izvozna subvencija odgovara onoj koju je trebalo odobriti.
            59. Kako bi se ocijenio opseg članka 51. Uredbe br. 800/1999, valja naglasiti da u skladu s uvodnim izjavama 63. i 64. te uredbe, pravila Unije, s obzirom na stečeno iskustvo, imaju za cilj borbu protiv nepravilnosti, a osobito protiv prijevara na štetu proračuna Zajednice, i to propisivanjem sankcija kako bi se izvoznike potaknulo da se pridržavaju pravilâ u tom području (vidjeti u tom smislu presudu Elfering Export, C‑27/05, EU:C:2006:260, t. 31.), pri čemu subjektivni vid krivnje izvoznika nema nikakvog utjecaja u tom pogledu (presuda Eurofit, EU:C:2013:487, t. 38.).
            60. Slijedom toga, odgovornost na kojoj se temelji sankcija propisana člankom 51. stavkom 1. točkom (a) Uredbe br. 800/1999 u biti je objektivnog karaktera (vidjeti presudu AOB Reuter, C‑143/07, EU:C:2008:249, t. 19. u vezi s odredbama članka 11. stavka 1. prvog podstavka točke (a) Uredbe br. 3665/87 čiji sadržaj je u biti identičan s navedenom odredbom Uredbe br. 800/1999). Stoga smanjenje subvencije propisano člankom 51. stavkom 1. točkom (a) Uredbe br. 800/1999 treba primijeniti čak i bez krivnje izvoznika (vidjeti u tom smislu presudu AOB Reuter, EU:C:2008:249, t. 17.).
            61. Valja također istaknuti da pravila o sankcijama imaju za cilj ostvariti opće poštovanje pravilâ Unije, a ne samo jednog njihovog dijela ili pojedinih odredbi (vidjeti presudu Elfering Export, EU:C:2006:260, t. 32.). Slijedom toga, odredbe o sankcijama ne prave razliku između formalnih pretpostavki u vezi s poštovanjem rokova i materijalnih pretpostavki u vezi sa sadržajem deklaracija.
            62. Međutim, u konkretnom slučaju pokazalo se da su isprave koje dokazuju prispijeće izvezene robe u zemlju odredišta i koje su dostavljene u propisanom roku bile krivotvorene. Budući da dotični izvoznik nije dakle pravovremeno predočio sve dokumente koji se zahtijevaju dotičnim propisom, trebalo je protiv njega primijeniti sankciju iz članka 51. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 800/1999, osim ako se na njega ne primjenjuje jedan od oslobađajućih razloga navedenih u taksativnom popisu iz članka 51. stavka 3. iste uredbe kojemu se ne može dodati novi oslobađajući razlog koji se posebno temelji na nepostojanju krivnje izvoznika (vidjeti u tom smislu presudu AOB Reuter, EU:C:2008:249, t. 36., i Eurofit, EU:C:2013:487, t. 43.).
            63. Na temelju prethodnih razmatranja valja zaključiti da članak 51. stavak 1. točku (a) Uredbe br. 800/1999 treba tumačiti tako da sankciju propisanu tom odredbom treba primijeniti u slučaju kada je izvoznik u propisanim rokovima predočio isprave koje dokazuju prispijeće izvezene robe u zemlju odredišta, za koje se pokazalo da su krivotvorene, iako iz valjanih isprava koje je dostavio tijekom postupka proizlazi da zatražena izvozna subvencija odgovara onoj koju je trebalo odobriti.
            Troškovi
            64. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (šesto vijeće) odlučuje:
            1. Članak 4. stavak 1. Uredbe Komisije (EZ) br. 800/1999 od 15. travnja 1999. o utvrđivanju zajedničkih detaljnih pravila za primjenu sustava izvoznih subvencija za poljoprivredne proizvode, kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 2299/2001 od 26. studenoga 2001. u vezi s člankom 24. Uredbe Komisije (EZ) br. 1291/2000 od 9. lipnja 2000. o utvrđivanju zajedničkih detaljnih pravila za primjenu sustava uvoznih i izvoznih dozvola i potvrda o utvrđivanju unaprijed za poljoprivredne proizvode treba tumačiti tako da se ne protivi odobrenju izvozne subvencije u posebnim okolnostima poput onih u glavnom postupku gdje je izvoz izvršen bez izvozne dozvole, za koju je, međutim, u trenutku prijave izvoza bilo utvrđeno da postoji i izvoznik ju je predočio u dodatnom roku od tjedan dana koji mu je u tu svrhu dodijelila nadležna carinarnica.
            2. Članke 49. i 50. Uredbe br. 800/1999, kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 2299/2001, treba tumačiti tako da, osim u slučajevima više sile, izvoznik, koji je kao dokaz prispijeća izvezene robe u zemlju odredišta predočio carinske isprave za koje se kasnije pokazalo da su bile krivotvorene, ne može predočiti valjane carinske isprave nakon isteka rokova propisanih tim člancima, a u okviru sudskog postupka u vezi s odobrenjem izvozne subvencije koji je u tijeku, iako je do kašnjenja s odobrenjem te subvencije došlo zbog drugih razloga, a ne zbog razlogâ u vezi s dokazom prispijeća te robe.
            3. Članak 51. stavak 1. točku (a) Uredbe br. 800/1999, kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 2299/2001, treba tumačiti tako da sankciju propisanu tom odredbom treba primijeniti u slučaju kada je izvoznik u propisanim rokovima predočio isprave koje dokazuju prispijeće izvezene robe u zemlju odredišta, za koje se pokazalo da su krivotvorene, iako iz valjanih isprava koje je dostavio tijekom postupka proizlazi da zatražena izvozna subvencija odgovara onoj koju je trebalo odobriti.


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 9. ožujka 2017.#Pula Parking d.o.o. protiv Svena Klausa Tederahna.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Općinski sud u Puli-Pola.#Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Uredba (EU) br. 1215/2012 – Vremensko i materijalno područje primjene – Građanske i trgovačke stvari – Ovršni postupak radi naplate nepodmirenog dugovanja za parkiranje na javnom parkiralištu – Uključenost – Pojam ,sud' – Javni bilježnik koji je donio rješenje o ovrsi na temelju ,vjerodostojne isprave'.#Predmet C-551/15.

text:
         PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
      9. ožujka 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku — Pravosudna suradnja u građanskim stvarima — Uredba (EU) br. 1215/2012 — Vremensko i materijalno područje primjene — Građanske i trgovačke stvari — Ovršni postupak radi naplate nepodmirenog dugovanja za parkiranje na javnom parkiralištu — Uključenost — Pojam ,sud’ — Javni bilježnik koji je donio rješenje o ovrsi na temelju ,vjerodostojne isprave'“
      U predmetu C-551/15,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU-a, koji je uputio Općinski sud u Puli-Pola (Hrvatska), odlukom od 20. listopada 2015., koju je Sud zaprimio 23. listopada 2015., u postupku

         Pula Parking d.o.o.

      protiv

         Svena Klausa Tederahna,

      SUD (drugo vijeće),
      u sastavu: M. Ilešič, predsjednik vijeća, A. Prechal, A. Rosas, C. Toader (izvjestiteljica) i E. Jarašiūnas, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Bobek,
      tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 14. srpnja 2016.,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               —

               za Pula Parking d.o.o., M. Kuzmanović i S. L. Pacheco-Vinković, odvjetnici,

               —

               za S. K. Tederahna, E. Zadravec, odvjetnik,

               —

               za hrvatsku vladu, A. Metelko-Zgombić, u svojstvu agenta,

               —

               za njemačku vladu, T. Henze i M. Hellmann, u svojstvu agenata,

               —

               za švicarsku vladu, M. Schöll, u svojstvu agenta,

               —

               za Europsku komisiju, C. Cattabriga, S. Ječmenica i M. Wilderspin, u svojstvu agenata,

         saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 27. listopada 2016.,
      donosi sljedeću

         Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Uredbe (EU) br. 1215/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2012., L 351, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 289.; ispravci u SL 2014., L 160, str. 40. i SL 2016., L 202, str. 57.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru ovršnog postupka koji se vodi između Pula Parkinga d.o.o. i Svena Klausa Tederahna vezano uz zahtjev za naplatu nepodmirenog dugovanja za javno parkiranje.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Pravni temelj Uredbe br. 1215/2012 su članak 67. stavak 4. i članak 81. stavak 2. točke (a), (c) i (e) UFEU-a.

               4

               Uvodne izjave 3., 4., 10., 26. i 34. Uredbe br. 1215/2012 glase kako slijedi:

                        „(3)

                        Unija si je postavila za cilj održavanje i razvoj područja slobode, sigurnosti i pravosuđa, između ostalog, olakšavanjem pristupa pravosuđu, posebno načelom uzajamnog priznavanja sudskih i izvansudskih odluka u građanskim stvarima. [...]

                        (4)

                        Određene razlike između nacionalnih pravila koja reguliraju nadležnost i priznavanje presuda, onemogućavaju nesmetano funkcioniranje unutarnjeg tržišta. Odredbe o jedinstvenim pravilima o sukobu nadležnosti u građanskim i trgovačkim stvarima, te osiguravanju brzog i jednostavnog priznavanja i izvršenja sudskih odluka donesenih u državi članici neophodn[e] su.

                  [...]

                        (10)

                        Područje primjene ove Uredbe trebalo bi obuhvaćati sve glavne građanske i trgovačke stvari, osim određenih točno utvrđenih stvari [...].

                  [...]

                        (26)

                        Uzajamno povjerenje u sudovanje u Uniji opravdava načelo da bi se sudske odluke donesene u državi članici trebale priznati u svim državama članicama bez potrebe provođenja posebnog postupka. Nadalje, cilj skraćivanja trajanja prekograničnih sporova te smanjenje troškova njihova vođenja, opravdavaju ukidanje potvrde o izvršnosti prije izvršenja u zamoljenoj državi članici. Slijedom toga, potrebno je sudsku odluku donesenu pred sudom države članice smatrati kao da je donesena pred sudom zamoljene države članice.

                  [...]

                        (34)

                        Treba se osigurati kontinuitet između Konvencije [od 27. rujna 1968. o nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 1972., L 299, str. 32.)], Uredbe [Vijeća] (EZ) br. 44/2001 [od 22. prosinca 2000. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001., L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.)] i ove Uredbe, a u tom cilju potrebno je donijeti i prijelazne odredbe. Isti se zahtjev za kontinuitetom primjenjuje u pogledu tumačenja Suda Europske unije o Konvenciji [od 27. rujna 1968. o nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima] i uredbama koje je zamjenjuju.”

               5

               Poglavlje I. Uredbe br. 1215/2012 nosi naslov „Područje primjene i definicije”. Ondje se u članku 1. stavku 1. predviđa:
               „Ova se Uredba primjenjuje u građanskim i trgovačkim stvarima, bez obzira na vrstu suda. Ne proteže se posebno na porezne, carinske ili upravne predmete ili na odgovornost države za radnje i propuste u izvršavanju javnih ovlasti (acta iure imperii).”

               6

               Prema odredbi članka 2. te uredbe:
               „U smislu ove Uredbe:

                        (a)

                        ,sudska odluka' znači svaka odluka koju je donio sud države članice, bez obzira kako se naziva, uključujući nalog, naredbu, odluku ili nalog o izvršenju, kao i odluku o utvrđivanju troškova, koju izdaje sudski službenik.

                  [...]”

               7

               Članak 3. te uredbe glasi kako slijedi:
               „U smislu ove Uredbe izraz ,sud’ uključuje sljedeća tijela u mjeri u kojoj imaju nadležnost u stvarima iz područja primjene ove Uredbe:

                        (a)

                        u Mađarskoj, u skraćenim postupcima u vezi platnih naloga (fizetési meghagyásos eljárás), javni bilježnici (közjegyző);

                        (b)

                        u Švedskoj u skraćenim postupcima u vezi platnih naloga (betalningsföreläggande) i pomoć[i] kod izvršenja (handräckning): služba za izvršenje (Kronofogdemyndigheten).”

               8

               U članku 66. stavcima 1. i 2. iste uredbe određuje se:
               „1.   Ova se Uredba primjenjuje samo na sudske postupke koji su pokrenuti, na vjerodostojne isprave koje su formalno sastavljene ili registrirane te na sudske nagodbe koje su potvrđene ili sklopljene na dan ili nakon 10. siječnja 2015.
               2.   Neovisno o članku 80., Uredba (EZ) br. 44/2001 nastavlja se primjenjivati na sudske odluke donesene u sudskim postupcima koji su pokrenuti, na vjerodostojne isprave koje su formalno sastavljene ili registrirane te na sudske nagodbe koje su potvrđene ili sklopljene prije 10. siječnja 2015., a koji spadaju u područje primjene te uredbe.”

         Hrvatsko pravo

               9

               Člankom 31. Ovršnog zakona (Narodne novine, br. 112/12, 25/13 i 93/14) predviđa se:
               „(1)   Vjerodostojna isprava je, prema ovom Zakonu, račun, […] izvadak iz poslovnih knjiga, po zakonu ovjerovljena privatna isprava te isprava koja se po posebnim propisima smatra javnom ispravom. Računom se smatra i obračun kamata.
               (2)   Vjerodostojna isprava je podobna za ovrhu ako su u njoj naznačeni vjerovnik i dužnik te predmet, vrsta, opseg i vrijeme ispunjenja novčane obveze.
               (3)   Osim podataka iz stavka 2. ovoga članka, račun fizičkoj osobi koja ne obavlja registriranu djelatnost mora sadržavati upozorenje dužniku da, u slučaju neispunjenja dospjele novčane obveze, vjerovnik može zatražiti određivanje ovrhe na temelju vjerodostojne isprave.
               [...]”

               10

               Prema članku 278. Ovršnog zakona, javni bilježnici odlučuju o prijedlozima za ovrhu na temelju vjerodostojne isprave.

               11

               U skladu s člankom 279. stavcima 1. i 3. tog zakona, za određivanje ovrhe mjesno je nadležan javni bilježnik prema prebivalištu ili sjedištu ovršenika. Prema članku 38. istog zakona, ta je mjesna nadležnost isključiva. Ako je prijedlog za ovrhu podnesen mjesno nenadležnom javnom bilježniku, sud će ga odbaciti.

               12

               Sukladno članku 282. stavku 3. tog zakona, javni bilježnik kojem je podnesen pravodoban, dopušten i obrazložen prigovor protiv rješenja koje je izdao proslijedit će spis radi provedbe postupka u povodu prigovora nadležnom sudu, koji će u povodu takvog prigovora donijeti odluke iz članaka 57. i 58. istog zakona.

               13

               Članak 283. stavak 1. istog zakona određuje da će na zahtjev ovrhovoditelja javni bilježnik staviti na otpravak rješenja o ovrsi koje je donio potvrdu o njegovoj pravomoćnosti i ovršnosti ako u roku od osam dana od isteka roka za prigovor ne primi prigovor.

               14

               Prema članku 58. stavku 3. Ovršnog zakona, sud kojem je proslijeđen predmet rješenja protiv kojeg je podnesen prigovor nadležan je staviti izvan snage rješenje o ovrsi u dijelu kojim je određena ovrha i ukinuti provedene radnje, a postupak će nastaviti sukladno pravilima koja se primjenjuju u povodu prigovora protiv platnog naloga.

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               15

               Pula Parking je društvo u vlasništvu Grada Pule (Hrvatska) koje na temelju odluke gradonačelnika toga grada od 16. prosinca 2009., kako je izmijenjena 11. veljače 2015., osigurava upravljanje, nadzor, održavanje i čišćenje naplatnih javnih parkirališta u tom gradu i naplatu naknade za parkiranje te obavlja druge povezane poslove.

               16

               Dana 8. rujna 2010. S. K. Tederahn, čije je prebivalište u Njemačkoj, parkirao je svoje vozilo na naplatnom javnom parkiralištu u gradu Puli. Pula Parking je S. K. Tederahnu izdao parkirališnu kartu.

               17

               Prema ugovoru o parkiranju, koji je sklopljen slijedom izdavanja navedene karte, S. K. Tederahn tu je kartu bio dužan platiti u roku od osam dana od njezina izdavanja, nakon čega su počele teći zatezne kamate.

               18

               S. K. Tederahn nije podmirio dugovani iznos u propisanom roku, pa je Pula Parking 27. veljače 2015. javnom bilježniku sa sjedištem u Puli podnio prijedlog za ovrhu na temelju „vjerodostojne isprave” u skladu s člankom 278. Ovršnog zakona.

               19

               „Vjerodostojna isprava” koju je dostavio Pula Parking bila je ovjereni izvadak iz njegovih poslovnih knjiga, sukladno kojem je na temelju računa od 8. rujna 2010. iznos od 100 hrvatskih kuna (HRK) (otprilike 13 eura) dospio 16. rujna 2010.

               20

               Na temelju te isprave javni bilježnik 25. ožujka 2015. izdao je rješenje o ovrsi.

               21

               S. K. Tederahn 21. travnja 2015. podnio je prigovor protiv tog rješenja te je predmet, sukladno članku 282. stavku 3. Ovršnog zakona, upućen Općinskom sudu u Puli-Pola (Hrvatska).

               22

               U svojem prigovoru S. K. Tederahn iznio je jedan pravni argument koji se ticao stvarne i mjesne nenadležnosti javnog bilježnika koji je donio rješenje o ovrsi od 25. ožujka 2015., zato što on nije bio nadležan za donošenje takvog rješenja na temelju „vjerodostojne isprave” iz 2010. godine protiv njemačkog državljanina ili državljanina bilo koje druge države članice Unije.

               23

               U tim je okolnostima Općinski sud u Puli-Pola odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Primjenjuje li se u konkretnom slučaju Uredba […] br. 1215/2012 s obzirom na prirodu pravnog odnosa parničnih stranaka?

                        2.

                        Odnosi li se Uredba […] br. 1215/2012 i na nadležnost javnih bilježnika u […] Hrvatskoj?”

         O prethodnim pitanjima

         Vremensko područje primjene Uredbe br. 1215/2012

               24

               S obzirom na to da je S. K. Tederahn prigovorio da Uredba br. 1215/2012 nije primjenjiva ratione temporis jer je ugovor o korištenju parkirališnog mjesta bio sklopljen prije pristupanja Republike Hrvatske Uniji, odnosno prije 1. srpnja 2013., valja se podsjetiti da se akt o pristupanju nove države članice u osnovi temelji na općem načelu trenutačne i potpune primjene odredaba prava Unije u toj državi te da su iznimke dopuštene samo ako su izričito predviđene prijelaznim odredbama (presuda od 28. travnja 2009., Apostolides, C-420/07, EU:C:2009:271, t. 33.).

               25

               Kada je konkretno riječ o Uredbi br. 1215/2012, treba podsjetiti da se ona, sukladno svojem članku 66. stavku 1., primjenjuje samo na sudske postupke koji su pokrenuti, na vjerodostojne isprave koje su formalno sastavljene ili registrirane te na sudske nagodbe koje su potvrđene ili sklopljene na dan ili nakon 10. siječnja 2015.

               26

               U predmetnom slučaju, iako se predmet glavnog postupka tiče naplate nepodmirenog dugovanja za parkiranje koje se potražuje na temelju ugovora sklopljenog prije pristupanja Republike Hrvatske Uniji, ovršni postupak pokrenut je 27. veljače 2015., nakon stupanja na snagu Uredbe br. 1215/2012, a glavni postupak pred sudom koji je uputio zahtjev pokrenut je 21. travnja 2015., tako da postupak kao što je predmetni glavni postupak ulazi u vremensko područje primjene te uredbe.

               27

               Kao što je to nezavisni odvjetnik naveo u točki 33. svojeg mišljenja, uobičajeno je, uostalom, da se na prisilnu naplatu dospjelih tražbina primjenjuju pravila postupka koja su vrijedila u trenutku njegova pokretanja, a ne ona koja su se primjenjivala kad je sklopljen prvotni ugovor.

               28

               Zaključak iz točke 26. ove presude potkrepljuje i sudska praksa Suda donesena u kontekstu Konvencije od 27. rujna 1968. o nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima, u pogledu koje treba, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 34. Uredbe br. 1215/2012, osigurati kontinuitet kada je riječ o tumačenju članka 66. stavka 1. te uredbe prema kojem je jedini nužan i dovoljan uvjet za primjenu propisa iz te presude na sporove o pravnim odnosima nastalima prije njezina stupanja na snagu taj da je sudski postupak pokrenut nakon tog dana (vidjeti u tom smislu presudu od 13. studenoga 1979., Sanicentral, 25/79, EU:C:1979:255, t. 6.).

         Prvo pitanje

               29

               Sud koji je uputio zahtjev svojim prvim pitanjem u bitnome pita treba li članak 1. stavak 1. Uredbe br. 1215/2012 tumačiti na način da je ovršni postupak koji je pokrenulo društvo u vlasništvu jedinice lokalne samouprave protiv fizičke osobe s prebivalištem u drugoj državi članici radi naplate nepodmirenog dugovanja za parkiranje na javnom parkiralištu upravljanje kojim je ta lokalna jedinica povjerila navedenom društvu obuhvaćen područjem primjene te uredbe.

               30

               Pula Parking, hrvatska i švicarska vlada te Europska komisija u bitnome se slažu da pravnom odnosu iz glavnog postupka treba priznati građansku narav u smislu članka 1. stavka 1. Uredbe br. 1215/2012.

               31

               Uvodno, budući da Uredba br. 1215/2012 sada zamjenjuje Uredbu br. 44/2001, valja prije svega podsjetiti da tumačenje Suda u vezi s odredbama potonje vrijedi i za Uredbu br. 1215/2012 kada se ta dva instrumenta prava Unije mogu smatrati istovjetnima (presuda od 16. studenoga 2016., Schmidt, C-417/15, EU:C:2016:881, t. 26. i navedena sudska praksa).

               32

               U tom smislu, kao što to proizlazi iz članka 1. stavka 1. Uredbe br. 1215/2012, koji je preuzeo tekst članka 1. stavka 1. Uredbe br. 44/2001, područje primjene Uredbe br. 1215/2012 odnosi se na „građanske i trgovačke stvari”.

               33

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, radi osiguravanja što veće jednakosti i ujednačenosti prava i obveza koje proizlaze iz te uredbe za države članice i zainteresirane osobe, pojam „građanska i trgovačka stvar” ne treba tumačiti kao jednostavno upućivanje na domaće pravo jedne ili druge dotične države članice. Navedeni pojam treba smatrati autonomnim pojmom koji treba tumačiti oslanjajući se, s jedne strane, na ciljeve i sustav te uredbe i, s druge strane, na opća načela razvijena u svim nacionalnim pravnim sustavima (vidjeti u tom smislu presudu od 22. listopada 2015., Aannemingsbedrijf Aertssen i Aertssen Terrassements, C-523/14, EU:C:2015:722, t. 29. i navedenu sudsku praksu).

               34

               Da bi se utvrdilo ulazi li neko područje u područje primjene Uredbe br. 1215/2012, potrebno je istražiti pravne odnose koji postoje među strankama u sporu i odrediti osnovu podignute tužbe i detaljna pravila u pogledu njezina podnošenja (vidjeti u tom smislu presude od 11. travnja 2013., Sapir i dr., C-645/11, EU:C:2013:228, t. 34. i od 12. rujna 2013., Sunico i dr., C-49/12, EU:C:2013:545, t. 35.).

               35

               U konkretnom slučaju, kao što je to i nezavisni odvjetnik naveo u točkama 49. do 51. svojeg mišljenja, upravljanje javnim parkiralištima i naplata naknada za parkiranje predstavljaju djelatnost od lokalnog interesa koju osigurava Pula Parking, poduzeće u vlasništvu Grada Pule. Međutim, iako su ovlasti Pula Parkingu povjerene aktom tijela javne vlasti, ne čini se da utvrđivanje nepodmirenog dugovanja za parkiranje, koje je ugovorne prirode, ni postupak radi njegove naplate, kojemu je cilj zaštita privatnih interesa te je uređen nacionalnim općim pravnim propisima koji se primjenjuju na odnose među privatnim subjektima, zahtijevaju od Grada Pule ili Pula Parkinga izvršavanje javnih ovlasti.

               36

               U tom pogledu, čini se da iz spisa kojim Sud raspolaže proizlazi – što će ipak morati provjeriti sud koji je uputio zahtjev – da dugovanje za parkiranje koje potražuje Pula Parking ne sadržava sankcije za koje bi se moglo reći da proizlaze iz akta javne vlasti Pula Parkinga, niti je kaznene naravi, već predstavlja samo protučinidbu za pruženu uslugu.

               37

               Osim toga, ne čini se da izdajući dotičnim osobama kartu za parkiranje Pula Parking sam sebi izdaje ovršni naslov odstupajući od općih pravnih propisa, s obzirom na to da nakon tog izdavanja on ima samo mogućnost, slično kao izdavatelj računa, pozvati se na vjerodostojnu ispravu koja mu omogućava pokretanje postupka u skladu s odredbama Ovršnog zakona (vidjeti u tom smislu presudu od 12. rujna 2013., Sunico i dr., C-49/12, EU:C:2013:545, t. 39.).

               38

               Iz toga slijedi da postojeći pravni odnos između Pula Parkinga i S. K. Tederahna načelno treba smatrati privatnopravnim odnosom koji, prema tome, ulazi u pojam „građanske i trgovačke stvari” u smislu Uredbe br. 1215/2012.

               39

               U skladu sa svim navedenim razmatranjima, na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 1. stavak 1. Uredbe br. 1215/2012 treba tumačiti na način da je ovršni postupak koji je pokrenulo društvo u vlasništvu jedinice lokalne samouprave protiv fizičke osobe s prebivalištem u drugoj državi članici radi naplate nepodmirenog dugovanja za parkiranje na javnom parkiralištu upravljanje kojim je ta jedinica povjerila navedenom društvu, a koje nije kaznene naravi nego predstavlja samo protučinidbu za pruženu uslugu, obuhvaćen područjem primjene te uredbe.

         Drugo pitanje

               40

               Sud koji je uputio zahtjev svojim drugim pitanjem u bitnome pita treba li Uredbu br. 1215/2012 tumačiti na način da su javni bilježnici u Hrvatskoj, kada postupaju u okviru ovlasti koje su im povjerene nacionalnim pravom u ovršnim postupcima na temelju „vjerodostojne isprave”, obuhvaćeni pojmom „sud” u smislu te uredbe.

               41

               Pula Parking i hrvatska vlada smatraju da u kontekstu Uredbe br. 1215/2012 pojmu „sud” treba pridati široko značenje, na način da on obuhvaća ne samo sudove u užem smislu koji obavljaju sudbene funkcije nego i javne bilježnike. Europska komisija i druge zainteresirane osobe iz članka 23. Statuta Suda Europske unije koje su podnijele očitovanja, uz iznimku švicarske vlade, koja se o ovom pitanju nije izjasnila, smatraju da se javni bilježnici u Hrvatskoj u ovršnim postupcima na temelju „vjerodostojne isprave” bez izmjene te uredbe ne mogu izjednačiti sa sudom u smislu te uredbe.

               42

               Iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da, ako nema upućivanja na pravo država članica, odredbe Uredbe br. 1215/2012 treba tumačiti autonomno, uzimajući u obzir opću strukturu, ciljeve i kontekst nastanka tog instrumenta prava Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 7. srpnja 2016., Hőszig, C-222/15, EU:C:2016:525, t. 29. i navedenu sudsku praksu).

               43

               Kada je riječ o općoj strukturi Uredbe br. 1215/2012, treba napomenuti da se u njoj na više mjesta upućuje na pojmove „sud”, „nadležnost” ili „sudski postupci”, ali se oni pritom ne definiraju.

               44

               Tako se naslov Uredbe br. 1215/2012 referira na „nadležnost”, a u stavku 1. njezina članka 66., koji uređuje vremensku primjenu te uredbe, navodi se da se ona primjenjuje samo na „sudske postupke” pokrenute počevši od 10. siječnja 2015.

               45

               U poglavlju I., naslovljenom „Područje primjene i definicije”, člankom 1. točkom 1. te uredbe određeno je da se ona primjenjuje u građanskim i trgovačkim stvarima, bez obzira na vrstu suda. U članku 2. navedene uredbe pojam „sudska odluka” definira se kao svaka odluka koju je donio sud države članice, bez obzira na to kako se ona naziva.

               46

               U članku 3. iste uredbe navode se tijela koja se, u mjeri u kojoj imaju nadležnost postupati u stvarima iz područja primjene te uredbe, smatraju sudovima: u Mađarskoj u skraćenim postupcima u vezi s platnim nalozima javni bilježnici te u Švedskoj u skraćenim postupcima u vezi s tim nalozima i pomoći kod izvršenja služba za izvršenje. Budući da se taj članak konkretno odnosi na u njemu nabrojena tijela, javni bilježnici u Hrvatskoj njime nisu obuhvaćeni. U tom smislu nebitno je to što je Uredba br. 1215/2012 usvojena 12. prosinca 2012., prije pristupanja Republike Hrvatske Uniji, i što su se tehničke prilagodbe pravne stečevine Unije odnosile samo na pravne akte Unije usvojene i objavljene u Službenom listu Europske unije prije 1. srpnja 2012.

               47

               Osim toga, kada je riječ o javnobilježničkim funkcijama, Sud je ustaljeno podsjećao da između sudskih i javnobilježničkih funkcija postoje temeljne razlike (vidjeti u tom smislu presude od 24. svibnja 2011., Komisija/Austrija, C-53/08, EU:C:2011:338, t. 103., od 1. listopada 2015., ERSTE Bank Hungary, C-32/14, EU:C:2015:637, t. 47. i od 1. veljače 2017., Komisija/Mađarska, C-392/15, EU:C:2017:73, t. 111.).

               48

               Treba također navesti da – za razliku od, primjerice, Uredbe (EU) br. 650/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 4. srpnja 2012. o nadležnosti, mjerodavnom pravu, priznavanju i izvršavanju odluka i prihvaćanju i izvršavanju javnih isprava u nasljednim stvarima i o uspostavi Europske potvrde o nasljeđivanju (SL 2012., L 201, str. 107.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 10., str. 296.), u čijem se članku 3. stavku 2. navodi da pojam „sud” u smislu te uredbe ne uključuje samo pravosudna tijela nego i sva druga tijela nadležna u tom području koja obavljaju pravosudne funkcije i koja ispunjavaju određene uvjete nabrojene u istoj toj odredbi – Uredba br. 1215/2012 ne sadržava nikakvu opću odredbu s takvim učinkom.

               49

               Stoga je u sklopu ovog predmeta potrebno, kao što se to podsjeća u točki 42. ove presude, pojam „sud” ocijeniti u kontekstu ciljeva Uredbe br. 1215/2012, čije tumačenje sud koji je uputio zahtjev traži.

               50

               U tom smislu valja podsjetiti da je prema uvodnoj izjavi 4. te uredbe neophodno donijeti jedinstvena pravila o sukobu nadležnosti u građanskim i trgovačkim stvarima radi osiguravanja brzog i jednostavnog priznavanja i izvršenja sudskih odluka donesenih u državi članici. U uvodnoj izjavi 26. iste uredbe podsjeća se da je to načelo uzajamnog priznavanja motivirano prije svega uzajamnim povjerenjem u sudovanje u Uniji.

               51

               Iz sudske prakse Suda proizlazi da i načelo uzajamnog povjerenja među državama članicama i načelo uzajamnog priznavanja imaju u pravu Unije temeljno značenje s obzirom na to da omogućavaju stvaranje i održavanje prostora bez unutarnjih granica (presuda od 5. travnja 2016., Aranyosi i Căldăraru, C-404/15 i C-659/15 PPU, EU:C:2016:198, t. 78. i navedena sudska praksa).

               52

               U sustavu Uredbe br. 1215/2012 ta se načela očituju u izvršavanju i postupanju sa sudskim odlukama sudova određene države članice kao da su donesene u državi članici u kojoj se traži izvršenje.

               53

               Dakle, Uredbom br. 1215/2012 – čija je pravna osnova u članku 67. stavku 4. UFEU-a, kojem je cilj olakšavanje pristupa pravosuđu, među ostalim, kroz načelo uzajamnog priznavanja sudskih odluka – u području suradnje u građanskim i trgovačkim stvarima želi se osnažiti pojednostavnjen i učinkovit sustav pravila o rješavanju sukoba nadležnosti i priznavanju i izvršenju sudskih odluka, uspostavljen pravnim instrumentima na koje se ona nastavlja, radi olakšavanja pravosudne suradnje u svrhu pridonošenja ostvarenju cilja postavljenog Uniji, da postane područje slobode, sigurnosti i pravde, zasnivajući se pritom na visokoj razini povjerenja koja mora postojati između država članica (vidjeti slično, u području policijske i pravosudne suradnje u kaznenim stvarima, presudu od 1. lipnja 2016., Bob-Dogi, C-241/15, EU:C:2016:385, t. 32.).

               54

               Prema tome, s obzirom na ciljeve Uredbe br. 1215/2012, pojam „sud” u smislu te uredbe treba tumačiti vodeći računa o potrebi da se nacionalnim sudovima država članica omogući identificiranje sudskih odluka koje su donijeli sudovi drugih država članica te provođenje izvršenja tih odluka brzinom koju zahtijeva ta uredba. Naime, poštovanje načela uzajamnog povjerenja u sudovanje u državama članicama Unije, na kojem se temelji primjena te uredbe, pretpostavlja, među ostalim, da su sudske odluke čije se izvršenje traži u drugoj državi članici donesene u sudskom postupku koji nudi jamstva neovisnosti i nepristranosti te poštovanje načela kontradiktornosti postupka.

               55

               Taj zaključak potkrepljuje i kontekst nastanka Uredbe br. 1215/2012. U tom smislu, Komisijin prijedlog Uredbe Europskog parlamenta i Vijeća o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (COM(2010) 748 final), koji se odnosio na izmjenu Uredbe br. 44/2001, predviđao je uvođenje definicije pojma „sud” u poglavlju I. Uredbe br. 1215/2012, naslovljenom „Područje primjene i definicije”, na način da on uključi „sva tijela za koja države članice odrede da su nadležna u područjima obuhvaćenima područjem primjene […] uredbe”. Međutim, zakonodavac Unije nije prihvatio taj pristup.

               56

               U konkretnom slučaju, kao što je to hrvatska vlada navela na raspravi, javni bilježnici u Hrvatskoj dio su javnobilježničke službe, koja je odvojena od sustava sudova. U skladu s odredbama Ovršnog zakona, javni bilježnici nadležni su donositi rješenja povodom prijedloga za pokretanje ovršnog postupka na temelju vjerodostojne isprave. Nakon što se rješenje dostavi ovršeniku, on protiv njega može podnijeti prigovor. Javni bilježnik kojem je podnesen dopušten, obrazložen i pravodoban prigovor protiv rješenja koje je izdao proslijedit će spis radi provedbe postupka u povodu prigovora nadležnom sudu, koji će odlučiti o prigovoru.

               57

               Iz tih odredaba proizlazi da se rješenje o ovrsi koje javni bilježnik izdaje na temelju „vjerodostojne isprave” ovršeniku dostavlja tek nakon njegova donošenja a da pritom prijedlog na temelju kojeg je javni bilježnik pokrenuo postupak tom ovršeniku nije dostavljen.

               58

               Iako ovršenik može podnijeti prigovor protiv rješenja o ovrsi koje je izdao javni bilježnik i iako se čini da javni bilježnik ovlasti koje su mu povjerene u okviru ovršnog postupka na temelju „vjerodostojne isprave” izvršava pod nadzorom suda, kojemu javni bilježnik mora proslijediti eventualne prigovore, ostaje činjenica da ispitivanje prijedloga za izdavanje rješenja o ovrsi na takvom temelju koje u Hrvatskoj provodi javni bilježnik nije kontradiktorno.

               59

               Imajući u vidu sva navedena razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti da Uredbu br. 1215/2012 treba tumačiti na način da javni bilježnici u Hrvatskoj, kada postupaju u okviru ovlasti koje su im povjerene nacionalnim pravom u ovršnim postupcima na temelju „vjerodostojne isprave”, nisu obuhvaćeni pojmom „sud” u smislu te uredbe.

         Troškovi

               60

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

                           1)

                           Članak 1. stavak 1. Uredbe (EU) br. 1215/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima treba tumačiti na način da je ovršni postupak koji je pokrenulo društvo u vlasništvu jedinice lokalne samouprave protiv fizičke osobe s prebivalištem u drugoj državi članici radi naplate nepodmirenog dugovanja za parkiranje na javnom parkiralištu upravljanje kojim je ta lokalna jedinica povjerila navedenom društvu, a koje nije kaznene naravi nego predstavlja samo protučinidbu za pruženu uslugu, obuhvaćen područjem primjene te uredbe.

                           2)

                           Uredbu br. 1215/2012 treba tumačiti na način da javni bilježnici u Hrvatskoj, kada postupaju u okviru ovlasti koje su im povjerene nacionalnim pravom u ovršnim postupcima na temelju „vjerodostojne isprave”, nisu obuhvaćeni pojmom „sud” u smislu te uredbe.

                           Ilešič

                           Prechal

                           Rosas

                           Toader

                           Jarašiūnas

                     Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 9. ožujka 2017.

                           Tajnik
                           A. Calot Escobar

                           Predsjednik drugog vijeća
                           M. Ilešič

            (
            *1
         )	* Jezik postupka: hrvatski


Presuda Općeg suda (treće vijeće) od 3. rujna 2014. # Unibail Management protiv Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM). # Predmet T-687/13.


title: Presuda Suda (drugo vijeće) od 9. srpnja 2015.#Petar Kezić s.p. Trgovina Prizma protiv Republike Slovenije.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputilo Vrhovno sodišče Republike Slovenije.#Zahtjev za prethodnu odluku – Oporezivanje – Porez na dodanu vrijednost – Šesta direktiva 77/388/EEZ – Članak 2. točka 1. i članak 4. stavak 1. – Obveza plaćanja poreza – Transakcije u vezi s nekretninama – Prodaja zemljišta unesenog u privatnu imovinu fizičke osobe koja obavlja profesiju samostalnog poduzetnika – Porezni obveznik koji djeluje kao takav.#Predmet C-331/14.

text:
               Stranke
               Osnova
               Operativni dio

            Stranke
            U predmetu C‑331/14,
            povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputilo Vrhovno sodišče (Slovenija), odlukom od 12. lipnja 2014., koju je Sud zaprimio 8. srpnja 2014., u postupku
            Petar Kezić, s.p., Trgovina Prizma
            protiv
            Republike Slovenije,
            SUD (drugo vijeće),
            u sastavu: R. Silva de Lapuerta, predsjednica vijeća, J.‑C. Bonichot (izvjestitelj), A. Arabadžijev, J. L. da Cruz Vilaça i C. Lycourgos, suci,
            nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
            tajnik: A. Calot Escobar,
            uzimajući u obzir pisani postupak,
            uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
            – za Petra Kezića, s.p., Trgovina Prizma, B. Ozimek, odvetnica ,
            – za slovensku vladu, A. Grum, u svojstvu agenta,
            – za Europsku komisiju, L. Lozano Palacios i B. Rous Demiri, u svojstvu agenata,
            odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, da u predmetu odluči bez njezina mišljenja,
            donosi sljedeću
            Presudu

            Osnova
            1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 2. točke 1. i članka 4. stavka 1. Šeste direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakona država članica koji se odnose na poreze na promet – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena osnovica za razrezivanje (SL L 145, str. 1.).
            2. Zahtjev je upućen u okviru spora između Petra Kezića s.p., Trgovina Prizma (Petar Kezić, fizička osoba čija je profesija samostalni trgovac pod nazivom „Trgovina Prizma“) i Republike Slovenije, koju zastupa Ministrstvo za finance (Ministarstvo financija), u pogledu primjene poreza na dodanu vrijednost (u daljnjem tekstu: PDV) na prodaju zemljišta.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. Članak 2. Šeste direktive propisuje:
            „Sljedeće transakcije podliježu [PDV‑u]:
            1. isporuka robe i usluga unutar teritorija države koju obavlja porezni obveznik koji djeluje kao takav u zamjenu za plaćanje;
            [...]“ [neslužbeni prijevod]
            4. U skladu s člankom 4. stavcima 1. i 2. te direktive:
            „1. Poreznim obveznikom smatra se svaka osoba koja samostalno i na bilo kojem mjestu obavlja bilo koju gospodarsku aktivnost navedenu u stavku 2., bez obzira na svrhu ili rezultat te aktivnosti.
            2. Gospodarske aktivnosti iz stavka 1. sve su aktivnosti proizvođača, trgovca ili osobe koja isporučuje usluge, uključujući rudarske i poljoprivredne aktivnosti te aktivnosti samostalnih ili s njima izjednačenih zanimanja. Gospodarskom aktivnošću posebno se smatra korištenje materijalne ili nematerijalne imovine radi trajnog ostvarivanja prihoda.“ [neslužbeni prijevod]
            Slovensko pravo
            5. Šesta direktiva prenesena je u slovensko pravo Zakonom o porezu na dodanu vrijednost (Zakon o davku na dodano vrednost, Uradni list RS, br. 89/68, str. 8433.), koji u članku 3. stavku 1. propisuje da se PDV primjenjuje na isporuke robe i usluga poreznog obveznika u zamjenu za plaćanje na državnom području Republike Slovenije u okviru njegove gospodarske aktivnosti.
            6. Prema članku 27. toga zakona, prijenos nekretnina izuzet je od PDV‑a, osim prilikom prvog prijenosa prava vlasništva ili prava raspolaganja novoizgrađenom građevinom.
            Glavni postupak i prethodno pitanje
            7. P. Kezić registriran je od 1995. kao samostalni poduzetnik koji obavlja svoju profesiju kao fizička osoba pod trgovačkim nazivom „Trgovina Prizma“.
            8. Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je od 1998. do 2002. P. Kezić u svojstvu privatne osobe, a ne kao samostalni poduzetnik, stekao sedam zemljišnih čestica. Dvije zemljišne čestice stekao je od fizičke osobe tijekom 1998. i 2000., a pet ostalih od trgovačkog društva 2001. i 2002. P. Kezić nije morao platiti PDV na ta stjecanja.
            9. Od 2001. do 2003. P. Keziću su izdane upravne dozvole koje su nužne za izgradnju trgovačkog centra na sedam navedenih zemljišnih čestica. On je potom, kao samostalni poduzetnik, započeo s izgradnjom toga centra u svibnju 2003.
            10. Tijekom lipnja 2003. P. Kezić unio je pet zemljišnih čestica koje je zadnje stekao u imovinu svojeg društva, uzimajući u obzir vrijednost koju je procijenio sudski vještak. S druge strane, dvije druge zemljišne čestice ostavio je kao svoju privatnu imovinu (u daljnjem tekstu: predmetna zemljišta).
            11. Tijekom 2004. P. Kezić prodao je trgovački centar i sedam zemljišnih čestica na kojima je izgrađen dvama trgovačkim društvima. S jedne strane, on je, prema tome, djelujući kao samostalni poduzetnik prodao dio trgovačkog centra i pet zemljišnih čestica na kojima je izgrađen taj dio i na njih obračunao izlazni PDV i, s druge strane, djelujući kao privatna fizička osoba prodao predmetna zemljišta i drugi dio trgovačkog centra izgrađenog na njima a da pritom nije obračunao izlazni PDV.
            12. Odlukom od 26. listopada 2004. nadležno porezno tijelo, smatrajući da prodaja predmetnih zemljišta ulazi u gospodarsku aktivnost koju P. Kezić obavlja u svojstvu samostalnog poduzetnika, zatražilo je plaćanje PDV‑a na tu prodaju.
            13. Dana 18. srpnja 2007. Ministarstvo financija odbilo je kao neosnovanu pritužbu koju je protiv te odluke podnio P. Kezić.
            14. Upravno sodišče (Upravni sud) presudom od 25. svibnja 2011. potvrdilo je tu odluku i Vrhovno sodišče (Vrhovni sud) odbilo je revizijsku žalbu koju je podnio P. Kezić. Međutim, Ustavno sodišče (Ustavni sud) tu je presudu ukinulo odlukom od 21. studenoga 2013. i vratilo predmet Vrhovnom sodišču na ponovno ispitivanje.
            15. Sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku smatra da se spor u kojem on odlučuje odnosi na utvrđenje pretpostavki pod kojima Šesta direktiva omogućava poreznom obvezniku da izuzme robu koju upotrebljava u obavljanju svoje gospodarske aktivnosti iz sustava PDV‑a.
            16. U tim je okolnostima Vrhovno sodišče odlučilo prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
            „Treba li odredbe članka 2. točke 1. i članka 4. stavka 1. Šeste direktive tumačiti na način da, u okolnostima kakve su one u predmetnom slučaju (kada osoba kupi zemljišta kao fizička osoba pa joj se pritom ne obračuna ulazni PDV, na tim zemljištima kao samostalni poduzetnik izgradi trgovački centar, na temelju nacionalnih računovodstvenih pravila kao osnovna sredstva svojeg poduzeća uknjiži samo dio zemljišta na kojem izgradi trgovački centar, zatim taj trgovački centar zajedno sa zemljištima proda naručitelju gradnje), treba smatrati da ta osoba, zbog toga što nije uknjižila zemljišta kao osnovna sredstva svojeg poduzeća, ne uključuje ta zemljišta u sustav PDV‑a i zato prilikom njihove prodaje nije porezni obveznik plaćanja izlaznog PDV‑a?“
            O prethodnom pitanju
            17. Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku u biti pita treba li članak 2. točku 1. i članak 4. stavak 1. Šeste direktive tumačiti na način da, u okolnostima kakve su one u glavnom postupku, u kojima je porezni obveznik stekao zemljišne čestice pa je neke unio u svoju privatnu imovinu, a druge u svoje poduzeće, i na svim tim česticama izgradio, u svojstvu poreznog obveznika, trgovački centar koji je potom prodao kao i zemljišne čestice na kojima je ta građevina izgrađena, prodaja zemljišnih čestica koje su unesene u privatnu imovinu tog poreznog obveznika podliježe PDV‑u.
            18. Iz teksta članka 2. točke 1. Šeste direktive proizlazi da porezni obveznik treba djelovati „kao takav“ kako bi se na transakciju mogao primijeniti PDV. Međutim, porezni obveznik koji u privatnom svojstvu ostvari transakciju ne djeluje kao porezni obveznik i stoga ona ne podliježe PDV‑u (vidjeti u tom smislu presude Armbrecht, C‑291/92, EU:C:1995:304, t. 16. do 18. i Bakcsi, C‑415/98, EU:C:2001:136, t. 24.).
            19. Također valja podsjetiti da se, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, pojam „poreznog obveznika“ određuje u odnosu na pojam „gospodarske aktivnosti“ koja, u skladu s člankom 4. stavkom 2. Šeste direktive, obuhvaća sve aktivnosti proizvođača, trgovaca ili osoba koje pružaju usluge, a osobito korištenja materijalne ili nematerijalne imovine radi ostvarivanja trajnih prihoda (vidjeti u tom smislu presudu Słaby i dr., C‑180/10 i C‑181/10, EU:C:2011:589, t. 43. i 44.).
            20. Štoviše, u slučaju kad se kapitalna dobra koriste istodobno za poslovne i privatne svrhe, osoba u pitanju može izabrati, za potrebe PDV‑a, bilo unijeti ta sredstva u cijelosti u poslovnu imovinu bilo u cijelosti ih zadržati kao svoju privatnu imovinu, pa ih na taj način isključiti iz sustava PDV‑a, ili ih uključiti u svoje poduzeće samo u mjeri u kojoj se ona zaista koriste za poslovne svrhe (vidjeti presudu Charles i Charles‑Tijmens, C‑434/03, EU:C:2005:463, t. 23.). Prema tome, takva sredstva mogu biti isključena iz sustava PDV‑a čak i ako se djelomično koriste za potrebe gospodarske aktivnosti poreznog obveznika koji onda, ipak, nema pravo na odbitak PDV‑a (vidjeti presudu Bakcsi, C‑415/98, EU:C:2001:136, t. 27.).
            21. Usto, porezni obveznik koji prodaje takva sredstva, čiji je dio izabrao pridržati za svoju privatnu upotrebu, ne djeluje kao takav što se tiče prodaje toga dijela (vidjeti u tom smislu presudu Armbrecht, C‑291/92, EU:C:1995:304, t. 24.). Međutim, on je dužan iskazati namjeru da zadrži dio sredstava u pitanju u svojoj privatnoj imovini tijekom cijelog razdoblja vlasništva nad navedenim sredstvima (presuda Armbrecht, C‑291/92, EU:C:1995:304, t. 21.).
            22. Međutim, iz spomenute sudske prakse ne može se zaključiti da prodaja zemljišta koje je porezni obveznik unio u svoju privatnu imovinu ne podliježe PDV‑u samo zbog te činjenice. Budući da transakcije poreznog obveznika koje je on obavio u zamjenu za naplatu u načelu podliježu PDV‑u ako je ta osoba djelovala kao takva, potrebno je također da porezni obveznik nije obavio takvu prodaju u okviru svoje gospodarske aktivnosti, uz unošenje navedene privatne imovine, nego u okviru upravljanja i administriranja nad svojom privatnom imovinom.
            23. U tom smislu, točno je da se vlasnikovo puko izvršavanje prava vlasništva samo po sebi ne može smatrati gospodarskom aktivnošću (vidjeti u tom smislu presudu Słaby i dr., C‑180/10 i C‑181/10, EU:C:2011:589, t. 36.). Štoviše, okolnost da je porezni obveznik stekao predmet prodaje koristeći svoja osobna sredstva ne može, iz toga aspekta, imati odlučujući učinak.
            24. Međutim, u pogledu prodaje građevinskog zemljišta, Sud je već pojasnio da je relevantni kriterij za ocjenu činjenica to da je osoba u pitanju poduzela aktivne korake da svoje vlasništvo stavi na tržište tako što je mobilizirala sredstva slična onima koja stavljaju proizvođači, trgovci ili osobe koje isporučuje usluge u smislu članka 4. stavka 2. Šeste direktive, kakvi su osobito pripremni radovi i provedba dokazanih mjera za stavljanje na tržište (vidjeti u tom smislu presudu Słaby i dr., C‑180/10 i C‑181/10, EU:C:2011:589, t. 39. i 40.) Naime, takve inicijative inače ne ulaze u okvire upravljanja privatnom imovinom tako da se prodaja zemljišta namijenjenog izgradnji u takvoj situaciji ne može smatrati vlasnikovim pukim izvršavanjem prava vlasništva (vidjeti u tom smislu presudu Słaby i dr., C‑180/10 i C‑181/10, EU:C:2011:589, t. 41.).
            25. Kad je riječ o okolnostima koje je spomenuo sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku, osobito o činjenici da je, kao prvo, P. Kezić stekao sedam zemljišnih čestica u relativno kratkom vremenu, između 1998. i 2002., kao drugo, da su zemljišne čestice zajedno predstavljale nužan uvjet za izgradnju trgovačkog centra od svibnja 2003. i, kao treće, da je P. Kezić izvršio popravke na predmetnim zemljištima za više od 48.000 eura, valja istaknuti da te činjenice pokazuju da prodaja predmetnih zemljišta nije puko izvršavanje njegova prava vlasništva, nego zapravo ulazi u okvir njegove gospodarske aktivnosti kao poduzetnika.
            26. Stoga valja dodati da nijedan od elemenata iz dokumenata podnesenih Sudu ne omogućava objašnjenje razloga na temelju kojih bi se prodaja predmetnih zemljišta trebala smatrati činom administriranja nad privatnom imovinom i, na temelju toga, trebala razlikovati od prodaje ostalih zemljišnih čestica na zemljištu na kojemu je P. Kezić izgradio trgovački centar u okviru svoje gospodarske aktivnosti kao poduzetnika.
            27. U tim uvjetima i ne dovodeći u pitanje provjere koje su na sudu koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku, treba smatrati da je P. Kezić djelovao kao porezni obveznik PDV‑a prilikom prodaje predmetnih zemljišta tako da je taj porez trebalo primijeniti na tu transakciju.
            28. S obzirom na prethodno navedeno, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da članak 2. točku 1. i članak 4. stavak 1. Šeste direktive treba tumačiti na način da, u okolnostima kakve su one u glavnom postupku, u kojima je porezni obveznik stekao zemljišne čestice pa je neke unio u svoju privatnu imovinu, a druge u svoje poduzeće, i na svim tim česticama izgradio, u svojstvu poreznog obveznika, trgovački centar koji je potom prodao kao i zemljišne čestice na kojima je ta građevina izgrađena, prodaja zemljišnih čestica koje su unesene u privatnu imovinu tog poreznog obveznika podliježe PDV‑u s obzirom na to da je taj porezni obveznik prilikom te transakcije djelovao kao takav.
            Troškovi
            29. Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

            Operativni dio
            Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:
            Članak 2. točku 1. i članak 4. stavak 1. Šeste direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakona država članica koji se odnose na poreze na promet – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena osnovica za razrezivanje treba tumačiti na način da, u okolnostima kakve su one u glavnom postupku, u kojima je porezni obveznik stekao zemljišne čestice pa je neke unio u svoju privatnu imovinu, a druge u svoje poduzeće, i na svim tim česticama izgradio, u svojstvu poreznog obveznika, trgovački centar koji je potom prodao kao i zemljišne čestice na kojima je ta građevina izgrađena, prodaja zemljišnih čestica koje su unesene u privatnu imovinu tog poreznog obveznika podliježe porezu na dodanu vrijednost s obzirom na to da je taj porezni obveznik prilikom te transakcije djelovao kao takav.