title: Presuda Suda (deseto vijeće) od 9. studenoga 2017.#Jan Theodorus Arts protiv Veevoederbedrijf Alpuro BV.#Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Gerechtshof Arnhem-Leeuwarden.#Zahtjev za prethodnu odluku – Poljoprivreda – Zajednička poljoprivredna politika – Uredba (EZ) br. 73/2009 – Program jedinstvenih plaćanja – Uzgajivač teladi koji je sklopio ugovor o integraciji – Ugovorna odredba na temelju koje jedinstveno plaćanje prima integrirani proizvođač – Dopuštenost.#Predmet C-227/16.

text:
         PRESUDA SUDA (deseto vijeće)
      9. studenoga 2017. (
            *1
         )
      „Zahtjev za prethodnu odluku – Poljoprivreda – Zajednička poljoprivredna politika – Uredba (EZ) br. 73/2009 – Program jedinstvenih plaćanja – Uzgajivač teladi koji je sklopio ugovor o integraciji – Ugovorna odredba na temelju koje jedinstveno plaćanje prima integrirani proizvođač – Dopuštenost”
      U predmetu C‑227/16,
      povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Gerechtshof Arnhem‑Leeuwarden (Žalbeni sud u Arnhem‑Leuvardeu, Nizozemska), odlukom od 19. travnja 2016., koju je Sud zaprimio 22. travnja 2016., u postupku

         Jan Theodorus Arts

      protiv

         Veevoederbedrijf Alpuro BV,

      SUD (deseto vijeće),
      u sastavu: A. Borg Barthet (izvjestitelj), u svojstvu predsjednika vijeća, M. Berger i F. Biltgen, suci,
      nezavisna odvjetnica: E. Sharpston,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:

               –

               za Veevoederbedrijf Alpuro BV, par J. Geerts, advocaat,

               –

               za Europsku komisiju, A. Bouquet i I. Galindo Martín, u svojstvu agenata,

         odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, da u predmetu odluči bez mišljenja,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Uredbe Vijeća (EZ) br. 73/2009 od 19. siječnja 2009. o utvrđivanju zajedničkih pravila za programe izravne potpore za poljoprivrednike u okviru zajedničke poljoprivredne politike i utvrđivanju određenih programa potpore za poljoprivrednike, o izmjeni uredaba (EZ) br. 1290/2005, (EZ) br. 247/2006, (EZ) br. 378/2007 i stavljanju izvan snage Uredbe (EZ) br. 1782/2003 (SL 2009., L 30, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 19., str. 199.).

               2

               Zahtjev je upućen u okviru spora između Jana Theodorusa Artsa i Veevoederbedrijf Alpuro BV (u daljnjem tekstu: Alpuro) u vezi s valjanošću ugovorne odredbe prema kojoj potporu na koju J. T. Arts ima pravo na temelju programa jedinstvenih plaćanja prima Alpuro.

         Pravni okvir

               3

               Uvodne izjave 25. i 27. Uredbe 73/2009 glase:

                        „(25)

                        Programima potpore u okviru [zajedničke poljoprivredne politike (ZPP)] predviđa se izravna potpora dohotku, posebno kako bi se poljoprivrednicima osigurao prihvatljiv životni standard. Taj je cilj usko povezan s očuvanjem ruralnih područja. Kako bi se izbjegla svaka neprihvatljiva dodjela sredstava Zajednice, potpora se ne bi smjela isplaćivati poljoprivrednicima koji su na umjetan način stvorili uvjete potrebne za ostvarenje prava na ta plaćanja.

                  […]

                        (27)

                        Uredbom [Vijeća] (EZ) br. 1782/2003 [od 29. rujna 2003. o zajedničkim pravilima za programe izravne potpore u sklopu zajedničke poljoprivredne politike i o uvođenju određenih programa potpore poljoprivrednicima i o izmjeni uredaba (EEZ) br. 2019/93, (EZ) br. 1452/2001, (EZ) br. 1453/2001, (EZ) br. 1454/2001, (EZ) br. 1868/94, (EZ) br. 1251/1999, (EZ) br. 1254/1999, (EZ) br. 1673/2000, (EEZ) br. 2358/71 i (EZ) br. 2529/2001 (SL 2003., L 270, str. 1.)] utvrđen je program jedinstvenih plaćanja, kojim su različiti postojeći mehanizmi potpore ujedinjeni u jedan program proizvodno nevezanih izravnih plaćanja. […]”

               4

               Članak 1. točka (b) Uredbe br. 73/2009 predviđa da se njome utvrđuje „program potpore dohotku za poljoprivrednike (dalje u tekstu: program jedinstvenih plaćanja)”.

               5

               U skladu s člankom 4. stavkom 1. navedene uredbe:
               „Poljoprivrednik koji prima izravna plaćanja dužan je poštivati zakonom propisane zahtjeve o upravljanju iz Priloga II. i dobre poljoprivredne i okolišne uvjete iz članka 6.
               […]”

               6

               Članak 5. stavak 1. Uredbe (EZ) br. 73/2009 predviđa:
               „Propisani zahtjevi o upravljanju iz Priloga II. utvrđuju se zakonodavstvom Zajednice u sljedećim područjima:

                        (a)

                        javno zdravlje, te zdravlje životinja i bilja;

                        (b)

                        okoliš;

                        (c)

                        dobrobit životinja.”

               7

               Članak 6. stavak 1. te uredbe određuje:
               „Države su članice dužne osigurati da se sva poljoprivredna zemljišta, a posebno zemljišta koja se više ne koriste u proizvodne svrhe, održavaju u dobrim poljoprivrednim i okolišnim uvjetima. […]”

               8

               Člankom 33. stavkom 1. točkom (a) navedene uredbe predviđa se:
               „Potpora u okviru programa jedinstvenih plaćanja raspoloživa je poljoprivrednicima ako:

                        (a)

                        su ostvarili pravo na plaćanje u skladu s Uredbom (EZ) br. 1782/2003;

                        (b)

                        ostvare pravo na plaćanje na temelju ove Uredbe […]”

         Glavni postupak i prethodna pitanja

               9

               Kao uzgajivač teladi, J. T. Arts je tijekom 2008. sklopio ugovor o integraciji s Alpurom (u daljnjem tekstu: ugovor o integraciji) kojim se obvezao da će od Alpura kupovati novorođenu telad kao i hranu za njihov tov. Nakon svakog od šest ciklusa tovljenja predviđenih ugovorom o integraciji Alpuro je otkupljivao utovljenu telad od J. T. Artsa. Ti ciklusi tovljenja, svaki u trajanju od približno 26 tjedana, bili su podijeljeni u tri grupe, od kojih se prva počela realizirati 5. ožujka 2009.

               10

               U skladu s člancima 6. i 13. ugovora o integraciji, J. T. Arts primao je naknadu za tovljenje od 200 eura po teletu i po godini.

               11

               Na temelju članka 9. tog ugovora, svi prihodi i naknade koje je J. T. Arts mogao primati s naslova programa jedinstvenih plaćanja u vezi s uzgojem i tovljenjem teladi u potpunosti su pripadale Alpuru na temelju navedenog ugovora, pri čemu je J. T. Arts osim toga bio dužan ispuniti sve tražene pretpostavke za potrebe primanja navedenih prihoda i naknada.

               12

               U skladu s člankom 10. ugovora o integraciji, cijena za prodaju utovljene teladi Alpuru bila je izračunana tako da su zbrojeni kupovna cijena novorođene teladi, trošak hrane korištene za njihov tov i drugi troškovi nastali njihovim uzgojem i da su oduzete naknade s naslova programa jedinstvenih plaćanja. Pored toga je bio primijenjen ispravak kako bi se uzele u obzir razlika koja je postojala između teladi i tehničke norme navedene u članku 7. tog ugovora.

               13

               Tijekom 2012. došlo je do spora između stranaka u vezi s iznosom jedinstvenih plaćanja koji je J. T. Artsu bio isplaćen za godine 2010. do 2012.

               14

               J. T. Arts pokrenuo je postupak pred Rechtbank Gelderland (sud u Gelderlandu, Nizozemska), pred kojim je osobito tvrdio da je članak 9. ugovora o integraciji protivan ciljevima Uredbe br. 1782/2003 jer ga je obvezivao da potporu dohotku, namijenjenu tome da mu osigura prihvatljiv životni standard, prenese Alpuru, koji ne ispunjava pretpostavke za potporu u okviru programa jedinstvenih plaćanja i k tome ne podliježe zahtjevima u području ekološke višestruke sukladnosti koju predviđa ta uredba.

               15

               Alpuro je pak pred istim sudom isticao da je jedinstveno plaćanje na koje J. T. Arts ima pravo element izračuna prodajne cijene tovljene teladi i da on ne polaže pravo ni na kakvu potporu s naslova programa jedinstvenih plaćanja.

               16

               Nakon što je njegova tužba odbijena presudom Rechtbanka Gelderland (sud u Gelderlandu), J. T. Arts je podnio žalbu protiv te presude pred sudom koji je uputio zahtjev, koji je smatrao da rješenje spora u glavnom postupku ovisi o tumačenju prava Unije.

               17

               U tim je okolnostima Gerechtshof Arnhem‑Leeuwarden (Žalbeni sud u Arnhem‑Leuvardeu, Nizozemska) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

                        „1.

                        Je li, s obzirom na ciljeve Uredbe [br. 73/2009], a to su postizanje prihvatljivog životnog standarda za poljoprivrednike pomoću izravne potpore dohotku te unapređivanje javnog zdravlja, zdravlja životinja, okoliša i dobrobiti životinja, valjan skup ugovornih odredbi u ugovoru sklopljenom između uzgajivača teladi i integriranog proizvođača čiji je učinak da se jedinstveno plaćanje koje je dodijeljeno uzgajivaču teladi vraća integriranom proizvođaču kroz umanjenje cijene uzgojene teladi?

                        2.

                        U slučaju niječnog odgovora na prvo pitanje, imaju li nacionalni sudovi, uzimajući u obzir postojeću povredu ciljeva Uredbe br. 73/2009, ovlast izmijeniti ugovor na temelju načela klauzule rebus sic stantibus na način da se šteta koja uslijed ništavosti nastaje za integriranog proizvođača u cijelosti ili djelomično neutralizira, osobito smanjenjem cijena uzgojene teladi?”

         O prethodnim pitanjima
      Prvo pitanje

               18

               Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li Uredbu br. 73/2009 tumačiti na način da joj se protivi ugovorna odredba na temelju koje iznos potpore na koju uzgajivač teladi ima pravo s naslova programa jedinstvenih plaćanja prima integrirani proizvođač s kojim je sklopio ugovor.

               19

               Uvodno valja podsjetiti da, iako ugovore obilježava načelo autonomije volje u skladu s kojim su stranke među ostalim slobodne obvezati se jedna prema drugoj, ograničenja te ugovorne slobode ipak mogu proizlaziti iz primjenjivih propisa Unije (presuda od 20. svibnja 2010., Harms, C‑434/08, EU:C:2010:285, t. 36.).

               20

               Konkretno, ugovorna sloboda kojom raspolaže nositelj prava na plaćanje ne može mu dopustiti da ugovori obveze koje su u suprotnosti s ciljevima Uredbe br. 73/2009 (vidjeti po analogiji presudu od 20. svibnja 2010., Harms, C‑434/08, EU:C:2010:285, t. 37.).

               21

               U tom pogledu valja navesti da je program jedinstvenih plaćanja, prema članku 1. točki (b) te uredbe, potpora dohotku za poljoprivrednike. U skladu s uvodnom izjavom 25. iste uredbe, cilj koji se sastoji od osiguravanja prihvatljivog životnog standarda poljoprivrednog stanovništva usko je povezan s očuvanjem ruralnih područja s obzirom na to da je svaki poljoprivrednik koji prima izravna plaćanja dužan, u skladu s člankom 4. stavkom 1. Uredbe br. 73/2009, u vezi s njezinim člankom 5. stavkom 1. i člankom 6. stavkom 1., poštovati određena pravila vezana uz okoliš, sigurnost hrane, životinjsko i biljno zdravlje, dobrobit životinja i održavanje zemljišta u dobrim poljoprivrednim i okolišnim uvjetima.

               22

               Neovisno o tome, ni Uredba br. 73/2009 ni Uredba Komisije (EZ) br. 1120/2009 od 29. listopada 2009. o utvrđivanju detaljnih pravila za provedbu programa jedinstvenih plaćanja predviđenog u glavi III. Uredbe Vijeća (EZ) br. 73/2009 (SL 2009., L 316, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 20., str. 167.) ne obvezuju korisnika programa jedinstvenih plaćanja da potporu koju primi s naslova tog programa namijeni za točno određenu uporabu. Naime, budući da je jedinstveno plaćanje osmišljeno kao potpora dohotku, njegova uporaba po samoj svojoj prirodi nije ograničena.

               23

               U predmetu u glavnom postupku razvidno je da je potpora za godine 2010. do 2012. bila isplaćena J. T. Artsu. Međutim, stranke ugovora o integraciji u biti su se dogovorile da će potporu na koju je J. T. Arts imao pravo s naslova programa jedinstvenih plaćanja u cijelosti primiti Alpuro. U praksi je ta potpora bila oduzeta od cijene koju je Alpuro morao platiti za kupnju utovljene teladi, u skladu s člancima 9. i 10. tog ugovora.

               24

               Takva ugovorna odredba postavlja pitanje je li namjera navedenih stranaka bila učiniti Alpuro stvarnim korisnikom navedene potpore, ne poštujući tako ciljeve Uredbe br. 73/2009.

               25

               U tom pogledu valja naime podsjetiti da bi bilo očito protivno tim ciljevima dopustiti osobama ili subjektima koji ne ispunjavaju pretpostavke predviđene tom uredbom da primaju potporu s naslova programa jedinstvenih plaćanja (vidjeti u tom smislu presudu od 20. svibnja 2010., Harms, C‑434/08, EU:C:2010:285, t. 39. i 45.).

               26

               Neovisno o tome, integrirani proizvođač ne može se smatrati stvarnim korisnikom te potpore ako uzgajivač koji se obveže da će mu prenijeti tu potporu za to zauzvrat dobiva protudavanje. U tom slučaju naime uzgajivač u stvari prima navedenu potporu i samo je namjenjuje za uporabu koju je slobodno izabrao, kao što to proizlazi iz točke 22. ove presude.

               27

               U ovom predmetu pred sudom koji je uputio zahtjev nije osporavano da je prijenos potpore na koju je J. T. Arts imao pravo s naslova programa jedinstvenih plaćanja dio skupa recipročnih prednosti i obveza koje su dogovorile stranke ugovora o integraciji.

               28

               Prema tome, ne može se smatrati da je nanesena šteta ciljevima Uredbe br. 73/2009, kako su navedeni u točki 21. ove presude.

               29

               Uzimajući u obzir sva prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti da Uredbu br. 73/2009 treba tumačiti na način da joj se ne protivi ugovorna odredba na temelju koje iznos potpore na koju uzgajivač teladi ima pravo s naslova programa jedinstvenih plaćanja prima integrirani proizvođač ako je prijenos te potpore dio skupa recipročnih prednosti i obveza koje su dogovorile stranke ugovora.

         Drugo pitanje

               30

               Uzimajući u obzir odgovor na prvo pitanje, na drugo pitanje nije potrebno odgovoriti.

         Troškovi

               31

               Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

               Slijedom navedenoga, Sud (deseto vijeće) odlučuje:

                     Uredbu Vijeća (EZ) br. 73/2009 od 19. siječnja 2009. o utvrđivanju zajedničkih pravila za programe izravne potpore za poljoprivrednike u okviru zajedničke poljoprivredne politike i utvrđivanju određenih programa potpore za poljoprivrednike, o izmjeni uredaba (EZ) br. 1290/2005, (EZ) br. 247/2006, (EZ) br. 378/2007 i stavljanju izvan snage Uredbe (EZ) br. 1782/2003, treba tumačiti na način da joj se ne protivi ugovorna odredba na temelju koje iznos potpore na koju uzgajivač teladi ima pravo s naslova programa jedinstvenih plaćanja prima integrirani proizvođač ako je prijenos te potpore dio skupa recipročnih prednosti i obveza koje su dogovorile stranke ugovora.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: nizozemski


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 9. studenoga 2017.#TV2/Danmark A/S protiv Europske komisije.#Žalba – Državne potpore – Članak 107. stavak 1. UFEU-a – Javna radiodifuzijska usluga – Mjere koje su danska tijela poduzela u korist danskog pružatelja radiodifuzijske usluge TV2/Danmark – Pojam ‚potpore koje dodjeljuju države članice ili koje se dodjeljuju putem državnih sredstava’ – Presuda Altmark.#Predmet C-649/15 P.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      9. studenoga 2017. (
            *1
         )
      „Žalba – Državne potpore – Članak 107. stavak 1. UFEU‑a – Javna radiodifuzijska usluga – Mjere koje su danska tijela poduzela u korist danskog pružatelja radiodifuzijske usluge TV2/Danmark – Pojam ‚potpore koje dodjeljuju države članice ili koje se dodjeljuju putem državnih sredstava’ – Presuda Altmark”
      U predmetu C‑649/15 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 3. prosinca 2015.,

         TV2/Danmark A/S, sa sjedištem u Odenseu (Danska), koji zastupa O. Koktvedgaard, advokat,
      žalitelj,
      a druge stranke u postupku su:

         Europska komisija, koju zastupaju T. Maxian Rusche, B. Stromsky i L. Grønfeldt, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
      tuženik u prvom stupnju,

         Kraljevina Danska, koju zastupa C. Thorning, u svojstvu agenta, uz asistenciju R. Holdgaarda, advokat,

         Viasat Broadcasting UK Ltd, sa sjedištem u West Draytonu (Ujedinjena Kraljevina), koji zastupaju S. Kalsmose‑Hjelmborg i M. Honoré, advokater,
      intervenijenti u prvom stupnju,
      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta (izvjestiteljica), predsjednik vijeća, C. G. Fernlund, A. Arabadjiev, S. Rodin i E. Regan, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 30. svibnja 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               TV2/Danmark A/S svojom žalbom zahtijeva djelomično ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 24. rujna 2015., TV2/Danmark/Komisija (T‑674/11, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2015:684), kojom je taj sud, s jedne strane, poništio Odluku Komisije 2011/839/EU od 20. travnja 2011. o mjerama koje je Danska poduzela (C 2/03) u korist TV2/Danmarka (SL 2011., L 340, str. 1.; u daljnjem tekstu: sporna odluka) u dijelu u kojem je Komisija smatrala da su prihodi od oglašavanja iz 1995. i 1996., koji su posredstvom Fonda TV2 isplaćeni društvu TV2/Danmark, državne potpore i, s druge strane, u preostalom dijelu odbio njegovu tužbu.

         Činjenice iz kojih proizlazi spor

               2

               TV2/Danmark je dansko društvo za radiodifuziju koje je osnovano 1986. Najprije je imalo pravni oblik neovisnog državnog poduzeća, a zatim je preoblikovano u dioničko društvo, s računovodstvenim i poreznim učinkom od 1. siječnja 2003. TV2/Danmark je druga javna televizijska postaja u Danskoj, dok je prva Danmarks Radio.

               3

               Zadaća društva TV2/Danmark je produkcija i emitiranje nacionalnih i regionalnih televizijskih programa. To emitiranje može se, među ostalim, provoditi putem radijskih uređaja, satelita ili žičane veze. Obveze javne usluge koje se primjenjuju na društvo TV2/Danmark utvrđuje ministar kulture.

               4

               Osim javnih pružatelja radiodifuzijske usluge, na cjelokupnom danskom tržištu televizijskih usluga prisutni su i komercijalni pružatelji radiodifuzijske usluge. Među ostalim, potonje organizacije obuhvaćaju, s jedne strane, društvo Viasat Broadcasting UK Ltd (u daljnjem tekstu: Viasat) i, s druge strane, grupu koju čine društva SBS TV A/S i SBS Danish Television Ltd (u daljnjem tekstu: SBS).

               5

               TV2/Danmark izvorno je osnovan s pomoću državnog zajma s kamatama te se njegova djelatnost, kao i djelatnost društva Danmarks Radio, trebala financirati s pomoću prihoda od pristojbe koju plaćaju svi danski televizijski gledatelji. Zakonodavac je, međutim, odlučio da će društvo TV2/Danmark, za razliku od društva Danmarks Radio, moći također primati prihode od djelatnosti oglašavanja.

               6

               Nakon što je društvo SBS Broadcasting SA/Tv Danmark podnijelo pritužbu 5. travnja 2000., Komisija je ispitala sustav financiranja društva TV2/Danmark u Odluci 2006/217/EZ od 19. svibnja 2004. o mjerama koje je Danska poduzela u korist TV2/Danmarka (SL 2006., L 85, str. 1.; u daljnjem tekstu: Odluka TV2 I). Tom se odlukom obuhvatilo razdoblje od 1995. do 2002., a odnosila se na sljedeće mjere: prihode od pristojbe, prijenose sredstava iz fondova za financiranje društva TV2/Danmark (Fond TV2 i Radiofonden), iznose dodijeljene ad hoc, oslobođenje od poreza na dobit, izuzeće od plaćanja kamata i od povrata glavnice zajmova dodijeljenih društvu TV2/Danmark prilikom njegova osnivanja, državno jamstvo za poslovne zajmove kao i povoljne uvjete plaćanja naknade koju društvo TV2/Danmark plaća za upotrebu nacionalne frekvencije prijenosa (u daljnjem tekstu zajedno nazvane: predmetne mjere). Naposljetku, istraga Komisije odnosila se i na ovlaštenje dodijeljeno društvu TV2/Danmark da emitira na lokalnim mrežnim frekvencijama i na obvezu svih vlasnika kolektivnih odašiljača da na njima emitiraju javne programe društva TV2/Danmark.

               7

               Nakon ispitivanja predmetnih mjera Komisija je zaključila da one predstavljaju državne potpore u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a, uz obrazloženje da sustav financiranja društva TV2/Danmark, čiji je cilj naknada njegovih troškova pružanja javnih usluga, ne ispunjava drugi i četvrti od ukupno četiri uvjeta koja je Sud utvrdio u svojoj presudi od 24. srpnja 2003., Altmark Trans i Regierungspräsidium Magdeburg (C‑280/00, EU:C:2003:415, u daljnjem tekstu, kada je riječ o tim uvjetima: uvjeti iz presude Altmark).

               8

               Komisija je, osim toga, odlučila da su navedene potpore, koje je Kraljevina Danska između 1995. i 2002. dodijelila društvu TV2/Danmark, spojive s unutarnjim tržištem u skladu s člankom 106. stavkom 2. UFEU‑a, osim iznosa od 628,2 milijuna danskih kruna (DKK) (oko 85 milijuna eura) koji je kvalificirala kao „prekomjernu naknadu”. Stoga je Kraljevini Danskoj naložila povrat tog iznosa s kamatama od društva TV2/Danmark.

               9

               Protiv Odluke TV2 I podnesene su četiri tužbe za poništenje koje su podnijeli, s jedne strane, društvo TV2/Danmark (predmet T‑309/04) i Kraljevina Danska (predmet T‑317/04) te, s druge strane, konkurenti društva TV2/Danmark, društva Viasat (predmet T‑329/04) i SBS (predmet T‑336/04).

               10

               Presudom od 22. listopada 2008., TV2/Danmark i dr./Komisija (T‑309/04, T‑317/04, T‑329/04 i T‑336/04, EU:T:2008:457) Opći sud poništio je navedenu odluku. U toj je presudi smatrao da je Komisija pravilno zaključila da zadaća pružanja javne usluge koja je povjerena društvu TV2/Danmark odgovara definiciji radiodifuzijskih usluga od općega gospodarskog interesa. Međutim, također je utvrdio da Odluka TV2 I sadržava nekoliko elemenata zbog kojih je nezakonita.

               11

               Tako, kao prvo, pri ispitivanju jesu li mjere iz Odluke TV2 I financirane državnim sredstvima, Opći sud utvrdio je da Komisija nije obrazložila zašto je prihode od oglašavanja iz 1995. i 1996. de facto smatrala državnim sredstvima. Kao drugo, Opći sud utvrdio je da se Komisijino ispitivanje ispunjenosti drugog i četvrtog uvjeta iz presude Altmark ne temelji na ozbiljnoj analizi konkretnih pravnih i gospodarskih uvjeta s obzirom na koje je utvrđen iznos pristojbe koji je primalo društvo TV2/Danmark. Odluka TV2 I stoga u tom pogledu nije bila obrazložena. Kao treće, Opći sud utvrdio je da Komisijine ocjene o spojivosti potpore s obzirom na članak 106. stavak 2. UFEU‑a, osobito u pogledu postojanja prekomjerne naknade, također nisu bile obrazložene. Prema mišljenju Općeg suda, to nepostojanje obrazloženja posljedica je neprovođenja ozbiljnog ispitivanja konkretnih pravnih i gospodarskih uvjeta na kojima se temeljilo utvrđivanje iznosa pristojbe koji je primalo društvo TV2 tijekom razdoblja koje je bilo predmet istrage.

               12

               Nakon poništenja Odluke TV2 I Komisija je preispitala predmetne mjere. Tom se prilikom posavjetovala s Kraljevinom Danskom i društvom TV2/Danmark te je, osim toga, primila očitovanja trećih strana.

               13

               Nakon tog ispitivanja Komisija je donijela spornu odluku.

               14

               Ta se odluka odnosi na mjere poduzete u korist društva TV2/Danmark između 1995. i 2002. Ipak, Komisija je tijekom svojeg ispitivanja također uzela u obzir mjere dokapitalizacije poduzete u 2004., nakon donošenja Odluke TV2 I.

               15

               Komisija je u spornoj odluci ostala pri svojem stavu o kvalifikaciji predmetnih mjera kao „državnih potpora” u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a. Najprije je smatrala da prihodi od oglašavanja iz 1995. i 1996. predstavljaju državna sredstva, a zatim je, provjerom postojanja selektivne prednosti, zaključila da predmetne mjere ne ispunjavaju drugi i četvrti uvjet iz presude Altmark. Međutim, iako je Komisija u Odluci TV2 I utvrdila da iznos od 628,2 milijuna DKK (oko 85 milijuna eura) predstavlja prekomjernu naknadu koja nije u skladu s člankom 106. stavkom 2. UFEU‑a, u spornoj je odluci smatrala da je taj iznos primjerena kapitalna rezerva za društvo TV2/Danmark. U izreci te odluke navela je sljedeće:
               „Članak 1.
               Mjere koje je Danska poduzela od 1995. do 2002. u korist društva TV2/Danmark, u obliku prihoda od pristojbe i drugih mjera koje su predmet ove odluke, spojive su s unutarnjim tržištem u smislu članka 106. stavka 2. [UFEU‑a].”

         Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

               16

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 30. prosinca 2011. društvo TV2/Danmark pokrenulo je postupak radi djelomičnog poništenja sporne odluke.

               17

               Društvo TV2/Danmark zatražilo je od Općeg suda da poništi spornu odluku u dijelu u kojem je Komisija smatrala da predmetne mjere predstavljaju državne potpore u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a.

               18

               Podredno, društvo TV2/Danmark zatražilo je od Općeg suda da poništi spornu odluku u dijelu u kojem je Komisija smatrala da:

                        –

                        sve predmetne mjere predstavljaju nove potpore;

                        –

                        prihodi od pristojbi koji su od 1997. do 2002. preneseni društvu TV2/Danmark, a zatim isplaćeni regionalnim postajama društva TV2/Danmark, predstavljaju državne potpore dodijeljene društvu TV2/Danmark;

                        –

                        prihodi od oglašavanja koji su 1995. i 1996., kao i tijekom likvidacije Fonda TV2 1997., preneseni iz navedenog fonda na društvo TV2/Danmark predstavljaju državne potpore dodijeljene društvu TV2/Danmark.

               19

               Opći je sud pobijanom presudom poništio spornu odluku u dijelu u kojem je Komisija smatrala da su prihodi od oglašavanja iz 1995. i 1996., koji su posredstvom Fonda TV2 isplaćeni društvu TV2/Danmark, državne potpore, a u preostalom dijelu tužbu je odbio.

         Zahtjevi stranaka

               20

               Svojom žalbom društvo TV2/Danmark od Suda zahtijeva da:

                        –

                        ukine pobijanu presudu u dijelu u kojem se odbija glavni zahtjev iz njegove tužbe podnesene Općem sudu, presudi o potonjoj i poništi spornu odluku u dijelu u kojem se utvrđuje da ispitane mjere predstavljaju državne potpore u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a ili, podredno, vrati predmet Općem sudu na ponovno odlučivanje;

                        –

                        ukine pobijanu presudu u dijelu u kojem se odbija drugi i podredni dio zahtjeva iz njegove tužbe pred Općim sudom, presudi o potonjoj i poništi spornu odluku u dijelu u kojem se utvrđuje da prihodi od pristojbi koji su od 1997. do 2002. preneseni društvu TV2/Danmark, a zatim isplaćeni regionalnim postajama, predstavljaju državne potpore dodijeljene društvu TV2/Danmark ili, podredno, predmet vrati Općem sudu na ponovno odlučivanje i

                        –

                        poništi pobijanu presudu u dijelu u kojem mu se nalaže snošenje vlastitih troškova kao i tri četvrtine Komisijinih troškova i naloži potonjoj snošenje troškova koji su nastali društvu TV2/Danmark u postupcima pred Općim sudom i Sudom ili, ako se predmet vrati Općem sudu na ponovno odlučivanje, naloži tom sudu da odluči o troškovima.

               21

               Komisija od Suda zahtijeva da:

                        –

                        odbije žalbu i

                        –

                        naloži društvu TV2/Danmark snošenje troškova.

               22

               Kraljevina Danska od Suda zahtijeva da u cijelosti prihvati žalbu.

               23

               Društvo Viasat od Suda zahtijeva da:

                        –

                        odbije žalbu u pogledu svih žalbenih razloga;

                        –

                        podredno, ako Sud odluči da pobijanu presudu treba u cijelosti ili djelomično ukinuti, odluči o meritumu i potvrdi spornu odluku u pogledu elemenata koje je osporilo društvo TV2/Danmark i

                        –

                        naloži društvu TV2/Danmarkv snošenje troškova koji su nastali društvu Viasatu u postupcima pred Općim sudom i Sudom.

         O žalbi

               24

               Društvo TV2/Danmark u prilog žalbi ističe dva žalbena razloga.

         Prvi žalbeni razlog
      Argumentacija stranaka

               25

               Društvo TV2/Danmark tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je odbio njegov glavni tužbeni zahtjev na temelju pogrešnog tumačenja i pogrešne primjene četvrtog uvjeta iz presude Altmark.

               26

               Društvo TV2/Danmark osobito smatra da, s obzirom na posebnost zadaće pružanja javne usluge koju mora obavljati i retroaktivnu primjenu uvjeta iz presude Altmark, Opći sud nije trebao strogo doslovno tumačiti i primijeniti četvrti uvjet iz presude Altmark, nego je samo trebao provjeriti je li u predmetnom slučaju ostvaren njegov cilj.

               27

               Naime, prema mišljenju društva TV2/Danmark, takva primjena nije moguća s obzirom na to da sektor djelatnosti u kojem ono posluje nema konkurentsku i tržišnu narav te stoga ne postoji „referentni poduzetnik” s kojim bi se mogla provesti usporedba koja se zahtijeva navedenim uvjetom.

               28

               Društvo TV2/Danmark stoga smatra da je Opći sud trebao primijeniti četvrti uvjet iz presude Altmark s obzirom na njegov cilj i utvrditi da je, uzimajući u obzir reviziju tog društva koju je proveo Rigsrevisionen (Revizorski sud, Danska), taj cilj ostvaren. Slijedom navedenog, trebao je smatrati da je taj uvjet ispunjen.

               29

               Društvo TV2/Danmark dodaje da tu ocjenu potvrđuje činjenica da su, u predmetnom slučaju, uvjeti iz presude Altmark primijenjeni retroaktivno kao i činjenica da je posljedično ugrožena pravna sigurnost.

               30

               Kraljevina Danska slaže se s argumentom društva TV2/Danmark.

               31

               Komisija i društvo Viasat osporavaju dopuštenost prvog žalbenog razloga društva i tvrde da on u svakom slučaju nije osnovan.

               32

               U svojoj replici, društvo TV2/Danmark osporava argumentaciju Komisije i društva Viasat kojom se dovodi u pitanje dopuštenost njegove žalbe, tvrdeći u biti da se razlozima i argumentima iz njegove žalbe postavljaju pravna pitanja.

               33

               Kraljevina Danska u svojem odgovoru na repliku tvrdi da je žalba društva TV2/Danmark dopuštena. Konkretnije, prema njezinu mišljenju pitanje načina na koji se četvrti uvjet iz presude Altmark treba tumačiti i primijeniti jest pitanje prava, a ocjene Općeg suda koje se odnose na to pitanje predstavljaju pravne ocjene koje mogu biti predmet nadzora Suda u okviru žalbe.

         Ocjena Suda

               34

               Valja podsjetiti da, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, iz članka 256. UFEU‑a, članka 58. prvog stavka Statuta Suda Europske unije i članka 168. stavka 1. točke (d) Poslovnika Suda proizlazi da se u žalbi moraju precizno navesti pobijani dijelovi presude ili rješenja čije se ukidanje traži te pravni argumenti koji posebno podupiru taj zahtjev, inače će žalba ili dotični žalbeni razlog biti nedopušten (vidjeti osobito presudu od 20. rujna 2016., Ledra Advertising i dr./Komisija i ESB, C‑8/15 P do C‑10/15 P, EU:C:2016:701, t. 35. i navedenu sudsku praksu).

               35

               Zahtjeve u vezi s obrazlaganjem, koji proizlaze iz tih odredbi, ne ispunjava žalba u kojoj se čak ni ne navodi argumentacija kojom se konkretno identificira pogreška koja se tiče prava kojom je navodno zahvaćena pobijana presuda ili rješenje, nego se samo ponavljaju ili doslovno prenose tužbeni razlozi i argumenti koji su već istaknuti pred Općim sudom, uključujući one koji su se temeljili na činjenicama koje je taj sud izričito odbio. Naime, takva žalba u stvarnosti predstavlja zahtjev za preispitivanje tužbe podnesene Općem sudu, što nije u nadležnosti Suda (vidjeti osobito presudu od 20. rujna 2016., Ledra Advertising i dr./Komisija i ESB, C‑8/15 P do C‑10/15 P, EU:C:2016:701, t. 37. i navedenu sudsku praksu).

               36

               Osim toga, valja također podsjetiti da iz članka 256. stavka 1. drugog podstavka UFEU‑a i članka 58. prvog stavka Statuta Suda Europske unije proizlazi da je žalba ograničena na pravna pitanja. Opći sud stoga je jedini nadležan za utvrđivanje i ocjenu relevantnih činjenica i dokaznih elemenata koji su mu podneseni. Ocjenjivanje tih činjenica i dokaza, osim u slučaju njihova iskrivljavanja, nije pravno pitanje koje kao takvo podliježe nadzoru Suda u žalbenom postupku (vidjeti osobito presudu od 15. lipnja 2017., Španjolska/Komisija, C‑279/16 P, neobjavljenu, EU:C:2017:461, t. 36.).

               37

               Društvo TV2/Danmark u svojem prvom žalbenom razlogu samo ponavlja ili doslovno prenosi argumente koje je već istaknuo pred Općim sudom kako bi ishodio da Sud ponovno ispita njegovu tužbu za poništenje.

               38

               Osim toga, tim se žalbenim razlogom ne preciziraju pravni argumenti kojima se konkretno identificira pogreška koja se tiče prava kojom je navodno zahvaćena pobijana presuda u tom pogledu, nego se temelji na osporavanju činjeničnih utvrđenja Općeg suda, osobito u pogledu konkurentske i tržišne naravi radiodifuzijskog sektora, postojanja prosječnog poduzetnika, dobro vođenog i odgovarajuće opremljenog, s kojim bi se mogli usporediti troškovi društva TV2/Danmark kao i naravi revizije društva TV2/Danmark koju je proveo Revizorski sud. Međutim, društvo TV2/Danmark ne poziva se na očito iskrivljavanje činjenica ili dokaza.

               39

               Također, društvo TV2/Danmark nije dokazalo da bi drukčija ocjena činjenica ili teleološko tumačenje četvrtog uvjeta iz presude Altmark dovelo do različite ocjene od one koju je iznio Opći sud.

               40

               Nadalje, budući da je Opći sud također presudio, u točkama 132. do 148. pobijane presude da, u svakom slučaju, čak i da je u predmetnom slučaju trebalo primijeniti uvjet iz presude Altmark u svojoj biti ili na blaži način, argumenti društva TV2/Danmark nisu bili dovoljni za dokazivanje da je Komisija počinila pogrešku koja se tiče prava pri primjeni tog četvrtog uvjeta, prvi žalbeni razlog je bespredmetan.

               41

               Isto vrijedi u pogledu argumentacije u vezi s retroaktivnom primjenom uvjeta iz presude Altmark, s obzirom na to da se na temelju tih uvjeta iz područja primjene članka 107. stavka 1. UFEU‑a mogu isključiti mjere koje bi u nedostatku sudske prakse proizašle iz presude od 24. srpnja 2003., Altmark Trans i Regierungspräsidium Magdeburg (C‑280/00, EU:C:2003:415) automatski bile obuhvaćene pojmom „potpore” iz te odredbe. Neprimjena spomenutih uvjeta stoga ne može ići u korist zahtjevima društva TV2/Danmark.

               42

               Slijedom navedenog, taj žalbeni razlog treba odbaciti kao djelomično nedopušten i odbiti kao djelomično neosnovan.

         Drugi žalbeni razlog
      Argumentacija stranaka

               43

               Drugim žalbenim razlogom društvo TV2/Danmark tvrdi da je time što je ispitao meritum i odbio drugi i podredni dio tužbenog zahtjeva, iako nije bilo neslaganja između tog društva i Komisije što se tiče kvalifikacije sredstava od pristojbe koja je društvo TV2 isplatilo svojim regionalnim postajama, Opći sud odlučio ultra petita, prešao granice svojeg nadzora zakonitosti i povrijedio načelo kontradiktornosti.

               44

               Osim toga, društvo TV2/Danmark tvrdi da se ocjena merituma Općeg suda temelji na očito pogrešnom tumačenju danskog prava.

               45

               Društvo TV2/Danmark osobito tvrdi da mu nacionalni propisi ne nalažu da plaća naknadu svojim regionalnim postajama za isporuku regionalnih programa koje ono odašilje. Iz tih propisa također ne proizlazi da isplata tim stanicama sredstava od pristojbe predstavlja obvezu plaćanja naknade koju je društvo TV2/Danmark samo preuzelo u odnosu na te postaje, u zamjenu za isporuku tih programa.

               46

               Kraljevina Danska slaže se s argumentacijom društva TV2/Danmark.

               47

               Komisija i društvo Viasat osporavaju dopuštenost drugog žalbenog razloga društva i tvrde da on u svakom slučaju nije osnovan.

         Ocjena Suda

               48

               Budući da se drugi žalbeni razlog u biti sastoji od osporavanja tumačenja danskog prava od strane Općeg suda, uvodno treba istaknuti da je ovdje riječ o činjeničnom pitanju, koje načelno nije podložno nadzoru Suda.

               49

               Tako, što se tiče ispitivanja u okviru žalbe ocjena Općeg suda glede nacionalnog prava, Sud je nadležan samo utvrditi je li došlo do iskrivljavanja tog prava (vidjeti presude od 3. travnja 2014., Francuska/Komisija, C‑559/12 P, EU:C:2014:217, t. 79. i od 10. studenoga 2016., DTS Distribuidora de Televisión Digital/Komisija, C‑449/14 P, EU:C:2016:848, t. 44.).

               50

               U tom pogledu važno je podsjetiti da iskrivljavanje mora biti jasno vidljivo iz dokumenata, bez potrebe novog ocjenjivanja činjenica i dokaza (vidjeti presude od 3. travnja 2014., Francuska/Komisija, C‑559/12 P, EU:C:2014:217, t. 80. i od 10. studenoga 2016., DTS Distribuidora de Televisión Digital/Komisija, C‑449/14 P, EU:C:2016:848, t. 45.).

               51

               Međutim, u predmetnom slučaju takvo iskrivljavanje nije dokazano jer društvo TV2/Danmark nije precizno navelo koje je činjenice ili dokaze Opći sud eventualno iskrivio niti je dokazalo postojanje pogrešaka koje je Opći sud počinio, a koje su mogle dovesti do iskrivljavanja činjenica i dokaza.

               52

               Konkretno, društvo TV2/Danmark nije dokazalo da je Opći sud došao do zaključaka koji su očito protivni sadržaju odredbi tog zakonodavstva ili da je potonjima pripisao doseg koji očito nemaju.

               53

               Valja utvrditi da, pod izlikom prigovora Općem sudu da je počinio pogrešku koja se tiče prava pri obavljanju sudskog nadzora sporne odluke i iskrivio te odredbe, društvo TV2/Danmark zapravo samo pobija ocjenu Općeg suda u vezi s dokazima koje čine navedene odredbe, a koji su već precizno analizirani u točkama 169. do 173. pobijane presude, i to kako bi se provelo novo i podrobnije ispitivanje danskog prava te ishodila nova ocjena činjenica i dokaza u fazi žalbenog postupka.

               54

               Okolnost da se društvo TV2/Danmark i Komisija nisu slagali o tumačenju sporne odluke u pogledu kvalifikacije sredstava od pristojbe koja je to društvo isplatilo svojim regionalnim postajama ne utječe na pravilnost provedbe spomenutog nadzora od strane Općeg suda.

               55

               Naime, iz sudske prakse proizlazi da je na sudovima Unije da tumače Komisijine odluke s obzirom na obrazloženje izneseno u njima i to, ako je potrebno, neovisno o argumentaciji koju je ta institucija iznijela tijekom postupka (vidjeti u tom smislu presude od 19. srpnja 2012., Alliance One International i Standard Commercial Tobacco/Komisija, C‑628/10 P i C‑14/11 P, EU:C:2012:479, t. 72. do 79.; od 19. ožujka 2013., Bouygues i Bouygues Télécom/Komisija i dr. i Komisija/Francuska i dr., C‑399/10 P i C‑401/10 P, EU:C:2013:175, t. 126. do 129. kao i od 30. studenoga 2016., Komisija/Francuska i Orange, C‑486/15 P, EU:C:2016:912, t. 130. do 132.).

               56

               Osim toga, kao što proizlazi iz točaka 154., 157. i 173. pobijane presude, društvo TV2/Danmark iznijelo je na raspravi svoja očitovanja u tom pogledu i odbilo je odustati od tog dijela tužbe.

               57

               Drugi žalbeni razlog stoga treba odbaciti kao djelomično nedopušten i odbiti kao djelomično neosnovan.

               58

               U tim okolnostima treba u potpunosti odbiti žalbu.

         Komisijin zahtjev za izmjenu obrazloženja

               59

               Komisija u svojem zahtjevu tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je presudio da je u predmetnom slučaju ispunjen drugi uvjet iz presude Altmark te poziva Sud da izmijeni obrazloženje u tom pogledu. Taj zahtjev relevantan je samo u slučaju da se prihvati prvi žalbeni razlog društva TV2/Danmark o primjeni četvrtog uvjeta iz presude Altmark.

               60

               Društvo TV2/Danmark osporava dopuštenost tog zahtjeva.

               61

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, dopuštenost zahtjeva za izmjenu obrazloženja pretpostavlja postojanje pravnog interesa, u smislu da predmetni zahtjev mora svojim ishodom moći osigurati korist stranci koja ga je podnijela. To može biti slučaj kada zahtjev za izmjenu obrazloženja predstavlja obranu protiv žalbenog razloga žalitelja (vidjeti presude od 11. srpnja 2013., Ziegler/Komisija, C‑439/11 P, EU:C:2013:513, t. 42. i od 22. lipnja 2016., DK Recycling und Roheisefn/Komisija, C‑540/14 P, EU:C:2016:469, t. 42.)

               62

               Međutim, s obzirom na to da su uvjeti iz presude Altmark kumulativni i da je prvi žalbeni razlog društva TV2/Danmark odbijen, Komisija nema potrebni interes za podnošenje svojeg zahtjeva.

               63

               Osim toga, taj zahtjev, koji je Komisija podnijela u svojem odgovoru na predmetnu žalbu i koji nije usmjeren ni na njezino prihvaćanje ni na njezino odbijanje, djelomično ili potpuno, ne može proširiti predmet te žalbe (vidjeti analogijom presudu od 10. studenoga 2016., DTS Distribuidora de Televisión Digital/Komisija, C‑449/14 P, EU:C:2016:848, t. 100. i 101.).

               64

               Iz toga proizlazi da Komisijin zahtjev nije dopušten.

         Troškovi

               65

               Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima.

               66

               U skladu s člankom 138. stavkom 1. istog poslovnika, koji se na temelju članka 184. stavka 1. tog poslovnika primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.

               67

               Budući da nije uspjelo u postupku te s obzirom na to da su Komisija i društvo Viasat zatražili da društvo TV2/Danmark snosi troškove, treba mu naložiti da, osim vlastitih troškova, snosi i sve troškove nastale Komisiji i društvu Viasat u prvom stupnju i u okviru ovog žalbenog postupka.

               68

               Članak 140. stavak 1. Poslovnika, koji se na temelju članka 184. stavka 1. također primjenjuje na žalbeni postupak, predviđa da države članice i institucije koje su intervenirale u postupak snose vlastite troškove.

               69

               Kraljevina Danska, koja je bila intervenijent u prvom stupnju, snosi vlastite troškove.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Žalba se odbija.

                           2.

                           Društvo TV2/Danmark A/S, osim vlastitih troškova, snosi sve troškove nastale Komisiji i društvu Viasat Broadcasting UK Ltd u prvom stupnju i u okviru ovog žalbenog postupka.

                           3.

                           Kraljevina Danska snosi vlastite troškove.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: danski


title: Presuda Suda (prvo vijeće) od 9. studenoga 2017.#Viasat Broadcasting UK Ltd protiv Europske komisije.#Žalba – Državne potpore – Članak 107. stavak 1. UFEU-a – Javna radiodifuzijska usluga – Mjere koje su danska tijela poduzela u korist danskog pružatelja radiodifuzijske usluge TV2/Danmark – Pojam ‚potpore koje dodjeljuju države članice ili koje se dodjeljuju putem državnih sredstava’ – Presuda Altmark.#Predmet C-657/15 P.

text:
         PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
      9. studenoga 2017. (
            *1
         )
      „Žalba – Državne potpore – Članak 107. stavak 1. UFEU‑a – Javna radiodifuzijska usluga – Mjere koje su danska tijela poduzela u korist danskog pružatelja radiodifuzijske usluge TV2/Danmark – Pojam ‚potpore koje dodjeljuju države članice ili koje se dodjeljuju putem državnih sredstava’ – Presuda Altmark”
      U predmetu C‑657/15 P,
      povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 7. prosinca 2015.,

         Viasat Broadcasting UK Ltd, sa sjedištem u West Draytonu (Ujedinjena Kraljevina), koji zastupaju M. Honoré i S. Kalsmose‑Hjelmborg, advokater,
      žalitelj,
      a druge stranke u postupku su:

         TV2/Danmark A/S, sa sjedištem u Odenseu (Danska), koji zastupa O. Koktvedgaard, advokat,
      tužitelj u prvom stupnju,

         Europska komisija, koju zastupaju B. Stromsky, T. Maxian Rusche i L. Grønfeldt, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
      tuženik u prvom stupnju,

         Kraljevina Danska, koju zastupa C. Thorning, u svojstvu agenta, uz asistenciju R. Holdgaarda, advokat,
      intervenijent u prvom stupnju,
      SUD (prvo vijeće),
      u sastavu: R. Silva de Lapuerta (izvjestiteljica), predsjednik vijeća, C. G. Fernlund, A. Arabadjiev, S. Rodin i E. Regan, suci,
      nezavisni odvjetnik: M. Wathelet,
      tajnik: A. Calot Escobar,
      uzimajući u obzir pisani postupak,
      saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 30. svibnja 2017.,
      donosi sljedeću
      Presudu

               1

               Društvo Viasat Broadcasting UK Ltd (u daljnjem tekstu: Viasat) u svojoj žalbi zahtijeva djelomično ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 24. rujna 2015., TV2/Danmark/Komisija (T‑674/11, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2015:684), kojom je taj sud, s jedne strane, poništio Odluku Komisije 2011/839/EU od 20. travnja 2011. o mjerama koje je Danska poduzela (C 2/03) u korist TV2/Danmarka (SL 2011., L 340, str. 1.; u daljnjem tekstu: sporna odluka) u dijelu u kojem je Komisija smatrala da su prihodi od oglašavanja iz 1995. i 1996., koji su posredstvom Fonda TV2 isplaćeni društvu TV2/Danmark, državne potpore i, s druge strane, u preostalom dijelu odbio tužbu društva TV2/Danmark A/S za djelomično poništenje te odluke.

         Činjenice iz kojih proizlazi spor

               2

               TV2/Danmark je dansko društvo za radiodifuziju koje je osnovano 1986. Najprije je imalo oblik neovisnog državnog poduzeća, a zatim je preoblikovano u dioničko društvo, s računovodstvenim i poreznim učinkom od 1. siječnja 2003. TV2/Danmark je druga javna televizijska postaja u Danskoj, dok je prva Danmarks Radio.

               3

               Zadaća društva TV2/Danmark je produkcija i emitiranje nacionalnih i regionalnih televizijskih programa. To emitiranje može se, među ostalim, provoditi putem radijskih uređaja, satelita ili žičane veze. Obveze javne usluge koje se primjenjuju na društvo TV2/Danmark utvrđuje ministar kulture.

               4

               Osim javnih pružatelja radiodifuzijske usluge, na cjelokupnom danskom tržištu televizijskih usluga prisutni su i komercijalni pružatelji radiodifuzijske usluge. Među ostalim, potonje organizacije obuhvaćaju, s jedne strane, društvo Viasat Broadcasting UK Ltd (u daljnjem tekstu: Viasat) i, s druge strane, grupu koju čine društva SBS TV A/S i SBS Danish Television Ltd (u daljnjem tekstu: SBS).

               5

               TV2/Danmark izvorno je osnovan s pomoću državnog zajma s kamatama te se njegova djelatnost, kao i djelatnost društva Danmarks Radio, trebala financirati s pomoću prihoda od pristojbe koju plaćaju svi danski televizijski gledatelji. Zakonodavac je, međutim, odlučio da će društvo TV2/Danmark, za razliku od društva Danmarks Radio, moći također primati prihode od djelatnosti oglašavanja.

               6

               Nakon što je društvo SBS Broadcasting SA/Tv Danmark podnijelo pritužbu 5. travnja 2000., Komisija je ispitala sustav financiranja društva TV2/Danmark u Odluci 2006/217/EZ od 19. svibnja 2004. o mjerama koje je Danska poduzela u korist TV2/Danmarka (SL 2006., L 85, str. 1.; u daljnjem tekstu: Odluka TV2 I). Tom se odlukom obuhvatilo razdoblje od 1995. do 2002., a odnosila se na sljedeće mjere: prihode od pristojbe, prijenose sredstava iz fondova za financiranje društva TV2/Danmark (Fond TV2 i Radiofonden), iznose dodijeljene ad hoc, oslobođenje od poreza na dobit, izuzeće od plaćanja kamata i od povrata glavnice zajmova dodijeljenih društvu TV2/Danmark prilikom njegova osnivanja, državno jamstvo za poslovne zajmove kao i povoljne uvjete plaćanja naknade koju društvo TV2/Danmark plaća za upotrebu nacionalne frekvencije prijenosa (u daljnjem tekstu zajedno nazvane: predmetne mjere). Naposljetku, istraga Komisije odnosila se i na ovlaštenje dodijeljeno društvu TV2/Danmark da emitira na lokalnim mrežnim frekvencijama i na obvezu svih vlasnika kolektivnih odašiljača da na njima emitiraju javne programe društva TV2.

               7

               Nakon ispitivanja predmetnih mjera Komisija je zaključila da one predstavljaju državne potpore u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a, uz obrazloženje da sustav financiranja društva TV2/Danmark, čiji je cilj naknada njegovih troškova pružanja javnih usluga, ne ispunjava drugi i četvrti od ukupno četiri uvjeta koja je Sud utvrdio u svojoj presudi od 24. srpnja 2003., Altmark Trans i Regierungspräsidium Magdeburg (C‑280/00, EU:C:2003:415, u daljnjem tekstu, kada je riječ o tim uvjetima: uvjeti iz presude Altmark).

               8

               Komisija je, osim toga, odlučila da su navedene potpore, koje je Kraljevina Danska između 1995. i 2002. dodijelila društvu TV2/Danmark, spojive s unutarnjim tržištem u skladu s člankom 106. stavkom 2. UFEU‑a, osim iznosa od 628,2 milijuna danskih kruna (DKK) (oko 85 milijuna eura) koji je kvalificirala kao „prekomjernu naknadu”. Stoga je Kraljevini Danskoj naložila povrat tog iznosa s kamatama od društva TV2/Danmark.

               9

               Protiv Odluke TV2 I podnesene su četiri tužbe za poništenje koje su podnijeli, s jedne strane, društvo TV2/Danmark (predmet T‑309/04) i Kraljevina Danska (predmet T‑317/04) te, s druge strane, konkurenti društva TV2/Danmark, društva Viasat (predmet T‑329/04) i SBS (predmet T‑336/04).

               10

               Presudom od 22. listopada 2008., TV2/Danmark i dr./Komisija (T‑309/04, T‑317/04, T‑329/04 i T‑336/04, EU:T:2008:457) Opći sud poništio je navedenu odluku. U toj je presudi smatrao da je Komisija pravilno zaključila da zadaća pružanja javne usluge koja je povjerena društvu TV2/Danmark odgovara definiciji radiodifuzijskih usluga od općega gospodarskog interesa. Međutim, također je utvrdio da Odluka TV2 I sadržava nekoliko elemenata zbog kojih je nezakonita.

               11

               Tako, kao prvo, pri ispitivanju jesu li mjere iz Odluke TV2 I financirane državnim sredstvima, Opći sud utvrdio je da Komisija nije obrazložila zašto je prihode od oglašavanja iz 1995. i 1996. de facto smatrala državnim sredstvima. Kao drugo, Opći sud utvrdio je da se Komisijino ispitivanje ispunjenosti drugog i četvrtog uvjeta iz presude Altmark ne temelji na ozbiljnoj analizi konkretnih pravnih i gospodarskih uvjeta s obzirom na koje je utvrđen iznos pristojbe koji je primalo društvo TV2/Danmark. Odluka TV2 I stoga u tom pogledu nije bila obrazložena. Kao treće, Opći sud utvrdio je da Komisijine ocjene o spojivosti potpore s obzirom na članak 106. stavak 2. UEZ‑a, osobito u pogledu postojanja prekomjerne naknade, također nisu bile obrazložene. Prema mišljenju Općeg suda, to nepostojanje obrazloženja posljedica je neprovođenja ozbiljnog ispitivanja konkretnih pravnih i gospodarskih uvjeta na kojima se temeljilo utvrđivanje iznosa pristojbe koji je primalo društvo TV2 tijekom razdoblja koje je bilo predmet istrage.

               12

               Nakon poništenja Odluke TV2 I Komisija je preispitala predmetne mjere. Tom se prilikom posavjetovala s Kraljevinom Danskom i društvom TV2/Danmark te je, osim toga, primila očitovanja trećih strana.

               13

               Na kraju tog ispitivanja Komisija je donijela spornu odluku.

               14

               Ta se odluka odnosi na mjere poduzete u korist društva TV2/Danmark između 1995. i 2002. Ipak, Komisija je tijekom svojeg ispitivanja također uzela u obzir mjere dokapitalizacije poduzete u 2004., nakon donošenja Odluke TV2 I.

               15

               Komisija je u spornoj odluci ostala pri svojem stavu o kvalifikaciji predmetnih mjera kao „državnih potpora” u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a. Najprije je smatrala da prihodi od oglašavanja iz 1995. i 1996. predstavljaju državna sredstva, a zatim je, provjerom postojanja selektivne prednosti, zaključila da predmetne mjere ne ispunjavaju drugi i četvrti uvjet iz presude Altmark. Međutim, iako je Komisija u Odluci TV2 I utvrdila da iznos od 628,2 milijuna DKK (oko 85 milijuna eura) predstavlja prekomjernu naknadu koja nije u skladu s člankom 106. stavkom 2. UFEU‑a, u spornoj je odluci smatrala da je taj iznos primjerena kapitalna rezerva za društvo TV2/Danmark. U izreci te odluke navela je sljedeće:
               „Članak 1.
               Mjere koje je Danska poduzela od 1995. do 2002. u korist društva TV2/Danmark, u obliku prihoda od pristojbe i drugih mjera koje su predmet ove odluke, spojive su s unutarnjim tržištem u smislu članka 106. stavka 2. [UFEU‑a]”.

         Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

               16

               Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 30. prosinca 2011. društvo TV2/Danmark pokrenulo je postupak radi djelomičnog poništenja sporne odluke.

               17

               Društvo TV2/Danmark zatražilo je od Općeg suda da poništi spornu odluku u dijelu u kojem je Komisija smatrala da predmetne mjere predstavljaju državne potpore u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a.

               18

               Podredno, društvo TV2/Danmark zatražilo je od Općeg suda da poništi spornu odluku u dijelu u kojem je Komisija smatrala da:

                        –

                        sve predmetne mjere predstavljaju nove potpore;

                        –

                        prihodi od pristojbi koji su od 1997. do 2002. preneseni društvu TV2/Danmark, a zatim isplaćeni regionalnim postajama društva TV2/Danmark, predstavljaju državne potpore dodijeljene društvu TV2/Danmark;

                        –

                        prihodi od oglašavanja koji su 1995. i 1996., kao i tijekom likvidacije Fonda TV2 1997., preneseni iz navedenog fonda na društvo TV2/Danmark predstavljaju državne potpore dodijeljene društvu TV2/Danmark.

               19

               Opći je sud pobijanom presudom poništio spornu odluku u dijelu u kojem je Komisija smatrala da su prihodi od oglašavanja iz 1995. i 1996., koji su posredstvom Fonda TV2 isplaćeni društvu TV2/Danmark, državne potpore, a u preostalom dijelu tužbu je odbio.

         Zahtjevi stranaka

               20

               Svojom žalbom društvo Viasat od Suda zahtijeva da:

                        –

                        ukine prvu točku izreke pobijane presude;

                        –

                        ukine obrazloženje pobijane presude u dijelu u kojem je Opći sud smatrao da je treći dio prvog tužbenog razloga osnovan;

                        –

                        odbije tužbu za poništenje društva TV2/Danmark, koju podupire Kraljevina Danska i

                        –

                        naloži društvu TV2/Danmark i Kraljevini Danskoj snošenje troškova.

               21

               Društvo TV2/Danmark od Suda zahtijeva da:

                        –

                        odbije žalbu i

                        –

                        naloži društvu Viasat snošenje troškova.

               22

               Kraljevina Danska od Suda zahtijeva da odbije žalbu.

         O žalbi

               23

               U prilog svojoj žalbi društvo Viasat ističe dva žalbena razloga.

         Prvi žalbeni razlog
      Argumentacija stranaka

               24

               Društvo Viasat svojim prvim žalbenim razlogom tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je smatrao da prihodi od oglašavanja iz 1995. i 1996., koje su TV2 Reklame i Fond TV/2 isplatili društvu TV2/Danmark, nisu državna sredstva u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a i da ih Komisija stoga nije trebala u spornoj odluci kvalificirati kao državnu potporu.

               25

               Društvo Viasat tvrdi da su ti prihodi bili pod nadzorom Danske Države i njoj na raspolaganju jer su, prije nego što su bili preneseni na društvo TV2/Danmark, njima raspolagala dva javna poduzeća koja je nadzirala ta država, odnosno TV2 Reklame i Fond TV2. Slijedom navedenog, smatra da je, u skladu sa sudskom praksom Suda, ispunjen potreban ali i dovoljan uvjet za to da se spomenuti prihodi smatraju državnim sredstvima u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a, i to bez obzira na njihovo podrijetlo.

               26

               Međutim, društvo Viasat ističe da je u predmetnom slučaju društvo TV2 Reklame u cijelosti u vlasništvu i pod nadzorom Danske Države i da se odluke tog poduzeća mogu pripisati toj državi s obzirom na to da je ministar kulture taj koji je, uz suglasnost Odbora za financije danskog Parlamenta, odlučivao o uporabi dobiti društva TV2 Reklame.

               27

               Prema mišljenju društva Viasat prijenos predmetnih sredstava posredstvom Fonda TV2 nimalo ne utječe na njihovu kvalifikaciju državnim sredstvima s obzirom na to da je i Fond TV2 javni poduzetnik pod nadzorom Danske Države.

               28

               Društvo Viasat smatra da se zbog tih okolnosti predmetni slučaj bitno razlikuje od predmeta u kojima su donesene presude od 13. ožujka 2001., PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160) i od 5. ožujka 2009., UTECA (C‑222/07, EU:C:2009:124), koji su se odnosili na situacije u kojima sredstva ni u jednom trenutku nisu prestala biti privatna.

               29

               Poput društva Viasat, Komisija smatra da je Opći sud počinio pogreške koje se tiču prava time što je smatrao da prihodi koje je društvo TV2 Reklame prenijelo na društvo TV2/Danmark posredstvom Fonda TV2 nisu državna sredstva u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a i da je Komisija u spornoj odluci pogrešno analizirala i primijenila drugi uvjet iz presude Altmark.

               30

               Društvo TV2/Danmark i Kraljevina Danska osporavaju tu argumentaciju.

               31

               U biti tvrde da predmetni prihodi od oglašavanja nisu državna sredstva ni posljedično državne potpore jer ne potječu od Danske Države, nego od djelatnosti društva TV2/Danmark, i da okolnost da su društvo TV2 Reklame i Fond TV2 bili pod nadzorom Danske Države i njoj na raspolaganju nije relevantna u tom pogledu.

         Ocjena Suda

               32

               Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, da bi se mjera mogla smatrati „potporom” u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a, moraju biti ispunjeni svi uvjeti iz te odredbe (vidjeti presudu od 17. srpnja 2008., Essent Netwerk Noord i dr., C‑206/06, EU:C:2008:413, t. 63. kao i navedenu sudsku praksu).

               33

               U navedenoj se odredbi navode četiri uvjeta. Kao prvo, mora biti riječ o državnoj intervenciji ili intervenciji putem državnih sredstava. Kao drugo, ta intervencija mora biti takva da može utjecati na trgovinu među državama članicama. Kao treće, mora davati prednost svojem korisniku. Kao četvrto, mora narušavati ili prijetiti da će narušiti tržišno natjecanje (vidjeti presude od 24. srpnja 2003., Altmark Trans i Regierungspräsidium Magdeburg, C‑280/00, EU:C:2003:415, t. 75.; od 17. srpnja 2008., Essent Netwerk Noord i dr., C‑206/06, EU:C:2008:413, t. 64. kao i od 19. prosinca 2013., Association Vent De Colère! i dr., C‑262/12, EU:C:2013:851, t. 15.).

               34

               U predmetnom slučaju sporan je samo prvi od tih uvjeta.

               35

               Što se tiče tog uvjeta, koji se odnosi na to da prednost mora biti izravno ili neizravno dodijeljena putem državnih sredstava, valja podsjetiti da mjere koje ne podrazumijevaju prijenos državnih sredstava mogu ulaziti u pojam „potpore” u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a (vidjeti osobito presude od 16. svibnja 2002., Francuska/Komisija, C‑482/99, EU:C:2002:294, t. 36.; od 30. svibnja 2013., Doux Élevage i Coopérative agricole UKL‑ARREE, C‑677/11, EU:C:2013:348, t. 34. kao i od 19. prosinca 2013., Association Vent De Colère! i dr., C‑262/12, EU:C:2013:851, t. 19.).

               36

               Tako pojam intervencije „putem državnih sredstava” u smislu te odredbe, osim prednosti koje izravno dodjeljuje država, uključuje i prednosti koje država dodjeljuje posredstvom javnog ili privatnog tijela koje je ta država odredila ili osnovala radi upravljanja potporom (vidjeti presude od 13. ožujka 2001., PreussenElektra, C‑379/98, EU:C:2001:160, t. 58.; od 30. svibnja 2013., Doux Élevage i Coopérative agricole UKL‑ARREE, C‑677/11, EU:C:2013:348, t. 26. kao i od 19. prosinca 2013., Association Vent De Colère! i dr., C‑262/12, EU:C:2013:851, t. 20.).

               37

               Naime, u okviru prava Unije ne može se dopustiti da se pravila o državnim potporama mogu zaobići samom činjenicom stvaranja samostalnih institucija zaduženih za dodjelu potpora (vidjeti presudu od 16. svibnja 2002., Francuska/Komisija, C‑482/99, EU:C:2002:294, t. 23.).

               38

               Osim toga, valja podsjetiti da u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda članak 107. stavak 1. UFEU‑a obuhvaća sva novčana sredstva kojima se javne vlasti mogu zaista koristiti za potporu poduzećima, neovisno o tome pripadaju li ta sredstva trajno u državnu imovinu ili ne. Slijedom toga, čak i kada iznosi koji odgovaraju predmetnoj mjeri nisu u trajnom vlasništvu državne riznice, činjenica da oni cijelo vrijeme ostaju pod javnim nadzorom i stoga na raspolaganju nadležnim državnim tijelima dovoljna je da bi ih se kvalificiralo kao „državna sredstva“ (vidjeti presude od 16. svibnja 2002., Francuska/Komisija, C‑482/99, EU:C:2002:294, t. 37.; od 17. srpnja 2008., Essent Netwerk Noord i dr., C‑206/06, EU:C:2008:413, t. 70.; od 30. svibnja 2013., Doux Élevage i Coopérative agricole UKL‑ARREE, C‑677/11, EU:C:2013:348, t. 35. kao i od 19. prosinca 2013., Association Vent De Colère! i dr., C‑262/12, EU:C:2013:851, t. 21.).

               39

               Iz toga slijedi da kada su sredstva javnih poduzeća pod nadzorom države i stoga njoj na raspolaganju, ta sredstva ulaze u pojam „državnih sredstava” u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a. Naime, država ostvarivanjem vladajućeg utjecaja nad takvim poduzećima svakako može usmjeravati upotrebu njihovih sredstava za financiranje, po potrebi, posebnih prednosti u korist drugih poduzetnika (vidjeti u tom smislu presudu od 16. svibnja 2002., Francuska/Komisija, C‑482/99, EU:C:2002:294, t. 38.).

               40

               Okolnost da predmetnim sredstvima upravljaju subjekti odvojeni od javne vlasti ili da su privatnog podrijetla u tom pogledu nije relevantna (vidjeti u tom smislu presude od 2. srpnja 1974., Italija/Komisija, 173/73, EU:C:1974:71, t. 35. kao i od 8. svibnja 2003., Italija i SIM 2 Multimedia/Komisija, C‑328/99 i C‑399/00, EU:C:2003:252, t. 33.).

               41

               Kao što je to naveo Opći sud u točki 176. pobijane presude, tijekom 1995. i 1996. oglasni prostor društva TV2/Danmark nije prodavalo samo to društvo, nego treće društvo, TV2 Reklame, a prihod od te prodaje prenesen je na društvo TV2/Danmark posredstvom Fonda TV2.

               42

               U tom pogledu nije sporno da su, kao i društvo TV2/Danmark, TV2 Reklame i Fond TV2 bili javna poduzeća u vlasništvu Danske Države i da im je bilo povjereno upravljanje prijenosom prihoda od prodaje spomenutog oglasnog prostora na društvo TV2/Danmark.

               43

               Stoga, cijeli put koji su prelazili ti prihodi do njihova prijenosa na društvo TV2/Danmark bio je uređen danskim zakonodavstvom, na temelju kojeg su javna poduzeća koja je država posebno ovlastila imala zadaću upravljati spomenutim prihodima.

               44

               Predmetni prihodi su prema tome bili pod javnim nadzorom države i njoj na raspolaganju te je ona mogla odlučivati o njihovoj uporabi.

               45

               Stoga, u skladu sa sudskom praksom Suda navedenom u točkama 35. do 40. ove presude, predmetni prihodi predstavljaju „državna sredstva” u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a.

               46

               Iz toga slijedi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je u točki 220. pobijane presude smatrao da prihodi iz 1995. i 1996., koje je društvo TV2 Reklame ostvarilo prodajom oglasnog prostora društva TV2/Danmark i koji su preneseni na potonje posredstvom Fonda TV2, nisu državna sredstva i da ih je Komisija stoga pogrešno kvalificirala kao „državnu potporu”.

               47

               Kao što je već navedeno u točki 40. ove presude i protivno onomu što je navedeno u točki 211. pobijane presude, činjenica da su ti prihodi koji su proizlazili od oglašivača bili privatnog podrijetla nije bitna u tom pogledu i nije relevantna u kontekstu pitanja jesu li danske vlasti nadzirale te prihode.

               48

               Osim toga, Opći sud je pogrešno u točkama 208. i 212. pobijane presude smatrao da sredstva kojima upravljaju javna poduzeća, ako potječu od trećih osoba, mogu predstavljati državna sredstva samo ako su ih njihovi vlasnici dobrovoljno stavili na raspolaganje državi ili ako su ih se vlasnici odrekli i država je preuzela njihovo upravljanje.

               49

               Naime, protivno onomu što tvrdi Opći sud, takvo utvrđenje ne nalazi nikakvu osnovu u sudskoj praksi Suda.

               50

               Isto vrijedi u pogledu utvrđenja, navedenih u točkama 214., 215. i 217. pobijane presude, da je samo dio prihoda koji u skladu s odlukom ministra kulture nije prenesen na društvo TV2/Danmkark mogao predstavljati državna sredstva i da nepostojanje obveze da se spomenuti prihodi Fonda TV2 svake godine prenesu na društvo TV2/Danmark nije moglo dovesti do drukčijeg zaključka.

               51

               Naime, kao što je bilo utvrđeno u točkama 41. do 44. pobijane presude, postojanje javnog nadzora nad predmetnim prihodima od oglašavanja posljedica je činjenice da su tim prihodima upravljala javna poduzeća u vlasništvu Danske Države. Osim toga, nesporno je da je na temelju danskog zakonodavstva ministar kulture mogao odlučiti da se ti prihodi upotrijebe u svrhu različitu od prijenosa na Fond TV2.

               52

               Naposljetku, situacija o kojoj je riječ u ovom predmetu nije usporediva s onom o kojoj je bila riječ u predmetu u kojem je donesena presuda od 13. ožujka 2001., PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160), u kojem je Sud presudio da obveza privatnih opskrbljivača električnom energijom da električnu energiju iz obnovljivih izvora energije kupuju po utvrđenim minimalnim cijenama ne dovodi do izravnog ili neizravnog prijenosa državnih sredstava na poduzetnike koji proizvode tu vrstu električne energije (vidjeti presude od 13. ožujka 2001., PreussenElektra, C‑379/98, EU:C:2001:160, t. 59.; od 17. srpnja 2008., Essent Netwerk Noord i dr., C‑206/06, EU:C:2008:413, t. 74. kao i od 19. prosinca 2013., Association Vent De Colère! i dr., C‑262/12, EU:C:2013:851, t. 34.).

               53

               Naime, potonji predmet odnosio se na privatne poduzetnike koje predmetna država članica nije ovlastila za upravljanje državnim sredstvima, već su oni bili obvezani na otkup iz vlastitih financijskih sredstava (vidjeti presude od 17. srpnja 2008., Essent Netwerk Noord i dr., C‑206/06, EU:C:2008:413, t. 74.; od 19. prosinca 2013., Association Vent De Colère! i dr., C‑262/12, EU:C:2013:851, t. 35. kao i rješenje od 22. listopada 2014., Elcogás, C‑275/13, neobjavljeno, EU:C:2014:2314, t. 32.).

               54

               Osim toga, u spomenutom se predmetu dotična sredstva nisu mogla smatrati državnim sredstvima jer ni u jednom trenutku nisu bila pod javnim nadzorom (vidjeti presudu od 19. prosinca 2013., Association Vent De Colère! i dr., C‑262/12, EU:C:2013:851, t. 36. kao i rješenje od 22. listopada 2014., Elcogás, C‑275/13, neobjavljeno, EU:C:2014:2314, t. 32.).

               55

               Međutim, kao što je već istaknuto, u ovom je predmetu riječ o javnim poduzećima, odnosno društvu TV2 Reklame i Fond TV2, koje je Danska Država osnovala, držala u vlasništvu i ovlastila za upravljanje prihodima od prodaje oglasnog prostora drugog javnog poduzeća, odnosno društva TV2/Danmark, tako da su se ti prihodi nalazili pod nadzorom Danske Države i bili njoj na raspolaganju.

               56

               Slijedom navedenog, Opći sud počinio je pogrešku koja se tiče prava time što je u točki 213. pobijane presude smatrao da je situacija o kojoj je riječ u ovom predmetu slična onoj o kojoj je bila riječ u predmetu u kojem je donesena presuda od 13. ožujka 2001., PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160).

               57

               U tim okolnostima valja prihvatiti prvi žalbeni razlog koji je društvo Viasat istaknulo u prilog svojoj žalbi i ukinuti pobijanu presudu u dijelu u kojem se sporna odluka poništava jer je Komisija smatrala da prihodi od oglašavanja iz 1995. i 1996. isplaćeni društvu TV2/Danmark posredstvom Fonda TV2 predstavljaju državne potpore.

         Drugi žalbeni razlog
      Argumentacija stranaka

               58

               Društvo Viasat svojim drugim žalbenim razlogom tvrdi da je Opći sud u točki 106. pobijane presude pogrešno smatrao da sporna odluka sadržava pogrešku koja se tiče prava u vezi s drugim uvjetom iz presude Altmark.

               59

               Osim toga, prema mišljenju društva Viasat, Opći sud nije utemeljio svoju ocjenu u tom pogledu na obrazloženju same sporne odluke, nego na tumačenju koje joj je tijekom postupka dala Komisija. Time je prekoračio granice svojeg nadzora.

               60

               U tom pogledu, društvo Viasat tvrdi da, suprotno onomu što je Opći sud presudio u točkama 97., 99. i 104. do 106. pobijane presude, u relevantnim uvodnim izjavama navedene odluke uopće se ne navodi da drugi uvjet iz presude Altmark „uključuje pojam učinkovitosti korisnika naknade”.

               61

               Društvo Viasat smatra da se tim uvjetom nalaže da se parametri izračuna naknade unaprijed utvrde na objektivan i transparentan način i da je njegov cilj spriječiti zlouporabu pojma „javna usluga”.

               62

               Komisija se slaže s argumentacijom društva Viasat. Podsjeća da je ona u okviru predmeta C‑649/15 P, povodom kojeg je donesena danas objavljena presuda TV2/Damnmark/Komisija u vezi sa žalbom koju je društvo TV2/Danmark podnijelo protiv pobijane presude, zatražila od Suda da izmijeni obrazloženje u dijelu u kojem je Opći sud utvrdio da je drugi uvjet iz presude Altmark ispunjen u pogledu državne potpore u korist društva TV2/Danmark.

               63

               Društvo TV2/Danmark i Kraljevina Danska osporavaju dopuštenost drugog žalbenog razloga jer društvo Viasat nema interes na temelju kojeg bi Sud mogao ispitati obrazloženje pobijane presude u vezi s tim drugim uvjetom, s obzirom na to da je izreka te presude u korist tog društva i ne sadržava nijedan element koji se odnosi na spomenuti uvjet.

               64

               U pogledu merituma, društvo TV2/Danmark tvrdi da je Opći sud svoju ocjenu u pogledu dosega drugog uvjeta iz presude Altmark utemeljio i na obrazloženju sporne odluke i na tumačenju koje joj je Komisija dala u pisanom dijelu sudskog postupka.

               65

               U svakom slučaju, društvo TV2/Danmark smatra da su u predmetnom slučaju parametri izračuna naknade bili unaprijed utvrđeni na objektivan i transparentan način.

         Ocjena Suda

               66

               Valja podsjetiti da je, u skladu s člankom 169. stavkom 1. Poslovnika Suda, „žalbeni zahtjev usmjeren […] na potpuno ili djelomično ukidanje pobijane odluke Općeg suda, kakva proizlazi iz izreke te odluke”.

               67

               Međutim, u predmetom slučaju žalbeni zahtjev u vezi s drugim žalbenim razlogom društva Viasat nije usmjeren ni na osporavanje poništenja Odluke 2011/839 iz točke 1. izreke pobijane presude ni na osporavanje odbijanja spomenute tužbe u preostalom dijelu iz točke 2. izreke te presude, nego se odnosi na obrazloženje pobijane presude u pogledu Komisijine primjene drugog uvjeta iz presude Altmark, što nije element izreke pobijane presude.

               68

               Osim toga, valja podsjetiti da društvo Viasat samo priznaje da se njegov drugi žalbeni razlog odnosi na dio pobijane presude koji sam po sebi ne utječe na njezinu izreku.

               69

               Iz toga slijedi da je drugi žalbeni razlog koji je društvo Viasat istaknulo u prilog svojoj žalbi nedopušten.

         O tužbi pred Općim sudom

               70

               U skladu s člankom 61. stavkom 1. Statuta Suda Europske unije, ako je žalba osnovana, Sud ukida odluku Općeg suda. On tada može sam konačno odlučiti o sporu ako stanje postupka to dopušta ili može vratiti predmet na odlučivanje Općem sudu.

               71

               U predmetnom slučaju Sud smatra da treba konačno odlučiti o tužbi za poništenje sporne odluke koju je podnijelo društvo TV2/Danmark.

               72

               U tom je pogledu dovoljno istaknuti da četvrti tužbeni razlog društva TV2/Danmark koji je istaknut u prilog trećem i podrednom dijelu tužbenog zahtjeva treba odbiti zbog razloga navedenih u točkama 35. do 56. ove presude.

               73

               Slijedom navedenog, tužbu društva TV2/Danmark treba odbiti.

         Troškovi

               74

               Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika, kad je žalba osnovana i Sud sâm konačno odluči u sporu, Sud odlučuje o troškovima.

               75

               U skladu s člankom 138. stavkom 3. istog poslovnika, koji se na temelju članka 184. stavka 1. tog poslovnika primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Međutim, ako se to čini opravdanim u danim okolnostima, Sud može odlučiti da, osim vlastitih troškova, jedna stranka snosi i dio troškova druge stranke.

               76

               U predmetnom slučaju, iako je jedan od dva žalbena razloga koje je društvo Viasat istaknulo u prilog svojoj žalbi prihvaćen i iako je pobijana presuda poništena, to ne vrijedi za drugi žalbeni razlog, koji je Sud odbio.

               77

               Slijedom navedenog, društvu TV2/Danmark treba naložiti da, osim vlastitih troškova, snosi polovicu troškova nastalih društvu Viasat u okviru predmetnog žalbenog postupka i sve troškove potonjeg u prvom stupnju, dok društvu Viaset treba naložiti da snosi polovicu vlastitih troškova koji se odnose na predmetni žalbeni postupak.

               78

               Osim toga, budući da Komisija nije službeno podnijela zahtjev da se društvu TV2/Danmark naloži snošenje troškova, valja joj naložiti da snosi vlastite troškove.

               79

               Članak 140. stavak 1. Poslovnika, koji se na temelju članka 184. stavka 1. tog poslovnika primjenjuje na žalbeni postupak, predviđa da države članice i institucije koje su intervenirale u postupak snose vlastite troškove.

               80

               Kraljevina Danska, kao intervenijent u prvom stupnju, stoga snosi vlastite troškove.

               Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) proglašava i presuđuje:

                           1.

                           Presuda Općeg suda od 24. rujna 2015., TV2/Danmark/Komisija (T‑674/11, EU:T:2015:684) ukida se u dijelu u kojem se poništava Odluka Komisije 2011/839/EU od 20. travnja 2011. o mjerama koje je Danska poduzela (C 2/03) u korist TV2/Danmarka jer je Europska komisija smatrala da su prihodi od oglašavanja iz 1995. i 1996., koji su posredstvom Fonda TV2 plaćeni društvu TV2/Danmark, državne potpore.

                           2.

                           Žalba se odbija u preostalom dijelu.

                           3.

                           Tužba za poništenje koju je podnijelo društvo TV2/Danmark A/S protiv Odluke 2011/839 se odbija.

                           4.

                           Društvo TV2/Danmark A/S, osim vlastitih troškova, snosi polovicu troškova nastalih društvu Viasat u okviru ovog žalbenog postupka i sve troškove potonjeg u prvom stupnju.

                           5.

                           Društvo Viasat Broadcasting UK Ltd snosi polovicu vlastitih troškova koji se odnose na ovaj postupak.

                           6.

                           Europska komisija i Kraljevina Danska snose vlastite troškove.

                     Potpisi

            (
            *1
         )	Jezik postupka: danski